Ladlems Roberts

Aģents brīdina

Roberts Ladlems

Aģents brīdina

Neredzamām sakarībām piemīt daudz lielāka vara nekā acīm redzamām.

Heraklīts, 500 g. pr. Kr.

I DAĻA

/

1. nodaļa

Celtne bija gluži parasta un neievērojama. Tā varētu izskatīties liela vidusskola vai apgabala ieņēmumu dienesta biroja nams. No dzeltenbrūniem ķieģeļiem būvētā četrstāvu ēka, kas blokveidā ietvēra iekšējo pagalmu, bija tieši tāda pati kā neskaitāmas citas sešdesmito un septiņdesmito gadu celtnes. Nejaušs garāmgājējs paietu tai garām, pat neatskatīdamies.

Tomēr nejaušu garāmgājēju te nebija uz šīs barjersalas, kas atradās sešu jūdžu attālumā no Virdžīnijas piekrastes. Sala bija iekļauta Amerikas Nacionālajā savvaļas dabas aizsardzības sistēmā, un ikviens, kas sāktu interesēties par salu, uzzinātu, ka ārkārtīgi trauslās ekosistēmas dēļ apmeklētāji te netiek ielaisti. Salas vienā daļā, aizvēja pusē, patiešām mitinājās zivjērgļi un pīles plēsoņas un to laupījums. Gan vienus, gan otrus apdraudēja pats mežonīgākais plēsoņa cilvēks. Taču salas vidiene bija atvēlēta piecpadsmit akru lielai teritorijai, kur pletās rūpīgi kopti zālieni un uzpostas nogāzes tieši tur bija ārēji necilā ēka.

Kuteri, kas trīs reizes dienā piestāja pie Periša salas, bija apzīmēti ar burtiem NSDA, proti, Nacionālā savvaļas dabas aizsardzība, un no attāluma nebija iespējams saskatīt, ka personāls, kas brauc uz salu, nebūt nelīdzinās dabas parka uzraugiem. Ja pie salas mēģināja piestāt kāds zvejas kuģītis, kam bija gadījies kāds bojājums, to nekavējoties pārtvēra ha

ki krāsas tērpos ģērbušies vīrieši, kuri draudzīgi smaidīja, bet raudzījās ar saltām un nežēlīgām acīm. Neviens netika ēkai tik tuvu, lai pamanītu četrus sargtorņus ar sargiem vai elektrificēto žogu, kas ietvēra teritoriju to neuzzināja un par to lauzīt galvu nesāka itin neviens.

Lai gan Periša salas psihiatrijas iestādes ārējais izskats bija visnotaļ neievērojams, tās iekšpusē daba parādījās daudz mežonīgākos veidos nekā ārpusē te tā izpaudās cilvēku prātos. Valdībā par šo iestādi zināja tikai nedaudzi. Taču tās pastāvēšanu noteica vienkārši loģikas apsvērumi tā bija psihiatrijas iestāde pacientiem, kuriem zināma ārkārtīgi slepena valdības informācija. Bija nepieciešama droša vieta, lai ārstētu cilvēkus, kuriem prāts izgājis no rāmjiem, ja viņu prāts ir pilns ar valsts noslēpumiem. Periša salā varbūtējos draudus drošībai bija iespējams pilnīgi novērst. Visi štata darbinieki bija rūpīgi pārbaudīti, viņi bija saņēmuši pielaidi darbam ar augsta līmeņa slepenību, un papildu aizsardzību nodrošināja audio un video novērošanas sistēmas, kas darbojās visu diennakti. Lai slepenība būtu vēl lielāka, iestādes klīniskie darbinieki tika nomainīti ik pēc trim mēnešiem, tā līdz minimumam samazinot iespēju, ka varētu rasties nepieļaujamas personiskās simpātijas. Drošības protokolā pat bija noteikums, ka pacientu identifikācijai izmantojams numurs, nevis vārds.

Dažreiz iestādē bija kāds pacients, kas tika uzskatīts par īpaši bīstamu vai nu tāpēc, ka viņam bija ļoti smagi psihiski traucējumi, vai arī tāpēc, ka viņš zināja kaut ko sevišķi slepenu. Tādus pacientus izolēja no pārējiem un ievietoja atsevišķā nodaļā, slēgtā palātā. Viens šāds pacients Nr. 5312 atradās ēkas rietumu spārnā ceturtajā stāvā.

Darbinieks, kas rotācijas kārtā nupat bija sācis strādāt 4V nodaļā un pirmo reizi sastapies ar pacientu Nr. 5312, nezināja par viņu neko citu, kā vien ārējās pazīmes. Pacients bija sešas pēdas garš> aptuveni četrdesmit gadus vecs, ar īsi apgrieztiem brūniem matiem un dzidri zilām acīm. Ielūkodamies pacientam acīs, darbinieks bija spiests novērsties Nr.

5312 raudzījās tik cieši, ka tas radīja satraukumu, likās, ka viņš ar skatienu spēj teju vai fiziski ieurbties otrā cilvēkā. Pārējā informācija par viņu atradās slimības vēsturē. Par to, cik mežonīgas novirzes slēpjas viņa prātā, varēja vienīgi minēt.

4V nodaļā notika sprādzieni, valdīja pilnīgs haoss un kliedzieni, taču tiem nebija skaņas, tie eksistēja tikai pacienta trauksmes pilnajos sapņos, kuri kļuva arvien spilgtāki, tiklīdz viņš sāka slīgt miegā. Brīžos, kad apziņa snauž kad sapņotājs apzinās vienīgi to, ko redz, būdams vērotājs, kuram nav sava "es" virknējās ainas, izkropļotas kā filma, kuras strēmele novietota cieši pie pārkarsušas projektora spuldzes. Politisks mītiņš tveicīgā dienā Taivanā tūkstoši iedzīvotāju sapulcējušies lielā laukumā, kur tikai retumis uzvēdī viegls vējiņš. Kāds politiskais kandidāts, kas palicis pusvārdā, jo viņam trāpījusi sprāgstošā lode maza, trāpīga, nāvējoša. Vēl pirms brīža viņš runājis kaismīgi un iespaidīgi, tagad saļimis uz koka paaugstinājuma pats savu asiņu peļķē. Viņš pacēla galvu, vēl pēdējo reizi palūkodamies ļaudīs, un viņa skatiens apstājās pie viena cilvēka pūlī, pie chang bizi rietumnieka. Vienīgā, kurš nekliedza, neraudāja, nebēga. Vienīgā, kurš nelikās apjucis, jo galu galā noraudzījās uz to, ko pats bija izdarījis. Kandidāts mira, skatīdamies uz to, kurš bija atbraucis no pasaules otras malas, lai nogalinātu viņu. Tad aina izkropļojās, sašūpojās un uzliesmoja žilbinoši baltā gaismā.

Kaut kur no tāla, neredzama skaļruņa atplūda zvanu skaņas minora trijskanis, un Hals Emblers atvēra vēl miegpilnās acis.

Vai patiešām jau rīts? Istabā nebija logu, tāpēc viņš īsti nevarēja zināt. Tomēr tas bija viņa rīts. Griestos iebūvēto dienasgaismas spuldžu klusinātais apgaismojums pusstundas laikā kļuva arvien spilgtāks tā bija mākslīga rītausma, ko vēl gaišāku padarīja baltā apkārtne. Sākās diena vismaz iedomātā diena. Emblera istaba bija deviņas pēdas plata un divpadsmit pēdu gara, grīdu sedza balta viniplasta flīzes un sienas klāja balts PVH putuplasts blīvs, gumijai līdzīgs materiāls, kas pieskaroties šķita samtains kā brīvās cīņas paklājs. Drīz vien ar hidraulisku nopūtu atvērsies lūkai līdzīgās durvis. Šie un vēl daudzi citi sīkumi viņam bija labi pazīstami. Tāda bija dzīve augsta līmeņa drošības iestādē ja vien to varēja saukt par dzīvi. Halam mēdza būt gan drūmas apskaidrības periodi, gan pilnīga atmiņas zuduma intervāli; vispārēja izjūta, ka viņš ticis nolaupīts ka ar varu sagrābta ne vien viņa miesa, bet arī dvēsele.

Gandrīz vai divus gadu desmitus strādājot par slepenā dienesta aģentu, Embleram gadījās nonākt gūstā tas notika Čečenijā, arī Alžīrijā, un tur viņam bija jāsēž vieninieku kamerā. Viņš zināja, ka šādi apstākļi neveicina dziļas domas, dvēseliskus meklējumus vai filozofisku apceri. Tur prātu drīzāk pildīja reklāmas klipu fragmenti, populāru dziesmu melodijas ar pusaizmirstiem vārdiem un nelielu fizisku neērtību sagādātās nejaukās sajūtas. Domas vērpās uz riņķi, klīda šurpu turpu, tikpat kā nekad neapstājoties pie kaut kā interesanta, jo galu galā allaž sapinās izolētības savdabīgajās ciešanās. Tie, kuri Embleru bija trenējuši aģenta dzīvei, centās viņu sagatavot šādiem pavērsieniem. Viņi allaž atkārtoja, ka galvenais ir nepieļaut, lai prāts uzbrūk un sagrauj pats sevi, tāpat kā kuņģa skābe, kas var sagremot kuņģa gļotādu.

Tomēr Periša salā viņš nebija ienaidnieka rokās viņu te turēja paša valdība, tā pati valdība, kurai viņš ar savu profesiju bija kalpojis.

Un viņš nesaprata, kāpēc tā.

Embleram nebija noslēpums, kāpēc daži tiek internēti šeit. Būdams aģents ASV Izlūkošanas dienesta Konsulāro operāciju nodaļā, viņš bija dzirdējis par Periša salas iestādi. Emblers saprata, kāpēc nepieciešama šāda iestāde no prāta vājības nebija pasargāts neviens cilvēks, arī tie, kuriem bija zināma ārkārtīgi slepena informācija. Taču bija bīstami ļaut, lai šādus pacientus aprūpē jebkurš psihiatrs. Tā bija sūra mācība, ko valdība guva aukstā kara laikā, kad tapa zināms, ka Berlīnē dzimušais psihoanalītiķis, kurš strādāja Aleksandrijā un kura klienti bija vairāki augsti valdības locekļi, ir saistīts ar bēdīgi slaveno Austrumvācijas Ministerium fьr Staatssicherheit.

Tomēr tas nekādi neizskaidroja to, kāpēc Hals Emblers atrodas šeit jau kopš… jā, kopš kura laika? Treniņos viņiem bija piekodināts, ka ieslodzījumā jāsaglabā laika izjūta. Embleram tā bija izgaisusi, un uz jautājumiem, cik ilgi viņš te atrodas, neviens neatbildēja. Vai sešus mēnešus, vai gadu, varbūt ilgāk? Bija tik daudz kā tāda, ko viņš nezināja. Viens gan viņam bija skaidrs ja viņš drīzumā neizbēgs, tad sajuks prātā.

Nemainīgā ikdienas kārtība Emblers īsti nevarēja saprast, vai tās ievērošana viņu glābj vai lēni sagrauj. Mierīgi un kārtīgi viņš izpildīja savu fiziskā treniņa programmu, pašās beigās "pumpējoties" simt reizes ar vienu roku pārmaiņus ar labo un kreiso. Katru otro dienu viņš drīkstēja mazgāties dušā, bet šī nebija mazgāšanās diena. Piegājis pie nelielās baltās izlietnes istabas stūrī, viņš iztīrīja zobus. Zobu sukas kāts bija izgatavots no diezgan mīkstas, gumijai līdzīgas plastmasas, jo cietas plastmasas kātu būtu iespējams noasināt, izgatavojot kaut ko līdzīgu ierocim. Viņš piespieda slēdzi, un no maza nodalījuma virs izlietnes izslīdēja ārā kompakts elektriskais skuveklis. Viņš drīkstēja ar to darboties tieši simt divdesmit sekundes, tad ar sensoru aprīkoto skuvekli vajadzēja atlikt atpakaļ slēgtajā nodalījumā, citādi atskanētu trauksmes zvans. Pabeidzis skūties, Emblers noskaloja seju ar ūdeni un ar mitrajiem pirkstiem izbrauca caur matiem, pieglauzdams tos. Spoguļa nebija, tāpat kā nevienas virsmas, kurā varētu palūkoties uz savu atspulgu. Pat stikls bija apstrādāts ar kādu vielu, kas novērsa atspoguļošanos. Bez šaubām, viss bija darīts ar noteiktu terapeitisku nolūku. Viņš uzvilka savu "dienas apģērbu" baltu, vaļīgu kokvilnas kreklu un brīvi krītošas bikses ar elastāna jostu tas bija šeit ieslodzīto formas tērps.

Izdzirdējis atveramies sildošās durvis, viņš lēni pagriezās un ieelpoja dezinfekcijas līdzekļa priežu sveķu aromātu, kas vēsmoja gaitenī. Durvīs kā parasti parādījās būdīgs vīrietis ar īsi apgrieztiem matiem, ģērbies baložpelēkā poplīna formas tērpā. Plāksnīti ar vārdu, kas bija piesprausta pie krūtīm, rūpīgi aizsedza audums vēl viens piesardzības pasākums, ar ko nodrošinājās personāls, ienākot šajā palātā. Neskaidrā patskaņu izruna liecināja, ka viņš nāk no Amerikas ziemeļrietumiem. Vīrietis šķita aprobežots un vienaldzīgs, Embleru viņš neinteresēja.

Atkal ikdienas kārtība sanitāram vienā rokā bija bieza neilona josta.

Paceliet rokas, viņš noņurdēja, pienākdams tuvāk un aplikdams melno jostu Embleram ap vidu. Bez šīs jostas viņš nedrīkstēja iziet no palātas. Biezajā neilona audumā bija iestrādātas vairākas plakanas litija baterijas. Kad josta bija aplikta, divi metāla žuburi atradās tieši virs Emblera kreisās nieres.

Ierīce oficiāli tā saucās "tālvadības elektroniski aktivējamā kontrole" jeb TEAK josta parasti tika izmantota, lai pārvietotu ieslodzītos ar maksimālu drošību. 4V nodaļā josta bija ikdienas tērpa sastāvdaļa. Jostu bija iespējams aktivēt no trīssimt pēdu liela attāluma, un tādā gadījumā tās nēsātājs saņēma astoņas sekundes ilgu piecdesmit tūkstoš voltu stipras strāvas triecienu. Tas varēja nogāzt zemē pat sumo cīkstoni un izraisīt desmit līdz piecpadsmit minūtes ilgus krampjus.

Kad josta bija nostiprināta, sanitārs veda Embleru pa balti flīzēto gaiteni uz posteni, kur viņam bija jāsaņem rīta medikamentu porcija. Emblers gāja lēni un grīļīgi, it kā brizdams pa ūdeni. Šādu gaitu bieži radīja antipsihotiskie medikamenti, ja to līmenis asins serumā bija augsts šī gaita bija pazīstama ikvienam, kas strādāja palātās pie ieslodzītajiem. Emblera gausās kustības bija pretrunā ar aso, vērīgo skatienu, ko viņš pārlaida apkārtnei. Sanitārs to nepamanīja, tāpat kā neievēroja daudz ko citu.

Taču Emblers ievēroja gandrīz visu.

Pati ēka bija celta pirms vairākiem gadu desmitiem, bet tās iekārtojums tika nepārtraukti pilnveidots ar modernu drošības tehniku: lai atvērtu durvis, nebija vajadzīgas atslēgas, bet čipu kartes kartes, kurās atradās signālu retranslators, un, lai atdarītu vārtus, izmantoja iekārtu, kas skenēja tīkleni, tā ka ēkā varēja iekļūt tikai personāls, kam bija speciālas pilnvaras. Aptuveni simt pēdu tālāk pa gaiteni no Emblera palātas atradās tā sauktā "novērošanas telpa" ar iekšēju logu tajā bija pelēks polarizēts stikls, kas ļāva no blakustelpas novērot personu, kura atradās telpā, novērotājiem paliekot neredzamiem. Tur Embleram bija jāsēž, kamēr viņam veica regulāru "psihiatrisko novērtēšanu", kuras mērķis viņam šķita tikpat neskaidrs, cik neskaidrs bija tā saucamā ārstējošā ārsta apmeklējumu nolūks. Pēdējo mēnešu laikā Emblers bija iepazinis patiesu izmisumu, bet to neradīja psihiski traucējumi. Izmisuma iemesls bija skaidra izpratne par to, cik vājas ir izredzes, ka viņu atbrīvos. Viņš nojauta, ka pat personāls, kas mainījās ik pēc trim mēnešiem, uzskata viņš te atradīsies arī tad, kad viņi jau sen būs no šejienes aizgājuši, ka viņš šeit paliks līdz mūža beigām.

Tomēr pirms vairākām nedēļām Embleram viss bija pārvērties. Tas nebija nekas objektīvs nekas redzams vai dzirdams, nekas tieši novērojams. Taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņam izdevies panākt saskari ar kādu, un tas varēja būtiski mainīt visu. Pareizāk sakot, tā bija viņa, kas varēja visu mai-. nīt. Viņa jau bija sākusi to darīt. Tā bija jauna psihiatrijas māsa. Viņu sauca Lorela Holenda. Un gluži vienkārši viņa bija uz vienu roku ar Embleru.

Pēc dažām minūtēm sanitārs ar savu gauso pacientu nonāca 4V nodaļas lielā puslokveida telpā, ko sauca par atpūtas istabu. Atpūtas istaba vārds atpūta vai atpūsties te bija gluži neiederīgs. Pareizāks bija telpas speciālais, tehniskais apzīmējums uzraudzības kambaris. Telpas vienā galā bija redzami daži primitīvi vingrošanas rīki un grāmatplaukts ar

piecpadsmit gadus vecu "Pasaules grāmatu enciklopēdiju". Otrā galā atradās medikamentu izsniegšanas punkts gara lete ar bīdāmu logu; stiklā bija iestrādāts tērauda stiepļu režģis, un caur stiklu bija saskatāms plaukts, uz kura rindojās baltas plastmasas pudelītes ar pasteļkrāsas etiķetēm. Emblers bija sapratis, ka šo pudelīšu saturs cilvēku spēja savaņģot stiprāk nekā tērauda važas. Tabletes izraisīja apstulbumu, nedodot miera izjūtu, padarīja gausu un neveiklu, neradot apmierinātību.

Taču iestādei nerūpēja pacientu sirdsmiers. Viņus vienīgi vajadzēja padarīt rāmus un pakļāvīgus. Šorīt telpā bija sapulcējies pusducis sanitāru. Tas nebija nekas neparasts tikai sanitāru klātbūtne piešķīra jēgu "atpūtas" istabas nosaukumam. Nodaļa bija paredzēta divpadsmit pacientiem, taču tajā atradās tikai viens Emblers. Tādējādi telpa bija kļuvusi par savveida neoficiālu atpūtas un izklaides vietu sanitāriem, kas strādāja citās nodaļās, kur darbs bija smagāks. Savukārt viņu tieksme te pulcēties vairoja iespēju, ka šis viens pacients tiek apsargāts jo drošāk.

Kad Emblers pagriezās un pamāja ar galvu pāris sanitāriem, kuri sēdēja uz zema, ar putuplastu polsterēta sola, viņš ļāva, lai pār zodu notek sīka siekalu strūkliņa. Skatiens, ko viņš pievērsa sanitāriem, bija tukšs un miglains. Viņš jau bija ievērojis, ka telpā ir seši sanitāri, viņa ārstējošais psihiatrs un psihiatrijas māsa Emblera vienīgā cerība.

Saldo zirnīšu laiks, sacīja kāds sanitārs. Pārējie klusi noņirdzās.

Emblers lēni piegāja pie medikamentu punkta, kur māsa ar kastaņbrūniem matiem jau gaidīja ar viņa rīta medikamentu devu. Abu skatienos uzplaiksnīja kaut kas netverams nevienam nemanāms acu zibsnis, tikpat kā nejaušams galvas mājiens.

Emblers viņas vārdu bija uzzinājis neviļus. Māsai uz tērpa netīši bija uzlijis ūdens no tases, un audums, kas slēpa plāksnīti ar vārdu, samirka un kļuva caurspīdīgs. Lorela Holenda burti zem auduma bija saskatāmi skaidri. Emblers klusi bija nosaucis māsu vārdā viņa apmulsa, tomēr likās, ka tas viņai nav nepatīkami. Tajā brīdī starp abiem it kā pārlēca dzirkstele. Emblers pētīja viņas seju, pozu, balsi, izturēšanās veidu. Šķita, viņa bija nepilnus trīsdesmit gadus veca, riekstu krāsas acīs manīja zaļganus lāsumiņus, un viņas augums bija lokans un graciozs. Māsa bija atjautīgāka un izskatīgāka, nekā pati apzinājās.

Abi sarunājās klusu un tikai pusvārdos nekā tāda, kas varētu piesaistīt uzraudzības sistēmu uzmanību. Taču, pat apmainoties ar skatieniem un tikko jaušamiem smaidiem vien, varēja pavēstīt ļoti daudz. Emblers šajā sistēmā bija pacients Nr. 5312. Tomēr tagad viņš zināja, ka māsai nozīmē daudz vairāk nekā tikai numuru.

Sešu pēdējo nedēļu laikā Emblers bija raisījis viņas līdzjūtību nevis ar kaut kādiem īpašiem paņēmieniem, apzinoties, ka viņam tā vai citādi drīz vien būtu izdevies piesaistīt viņas uzmanību bet, izturoties pret viņu ar cilvēcisku atsaucību un tādējādi mudinot viņu darīt tāpat. Un māsa kaut ko bija ievērojusi apjautuši, ka viņa saprāts ir vesels.

šī apziņa stiprināja Emblera ticību sev un apņemšanos izbēgt. Es negribu nomirt šeit, viņš kādu rītu bija pačukstējis māsai. Viņa neatbildēja, taču viņas satriektais skatiens Embleram pateica visu, ko viņam vajadzēja.

Jūsu zāles, nākamajā rītā māsa ieteicās možā balsī, ieliekot viņa plaukstā trīs tabletes, kas izskatījās mazliet citādas nekā parastie, apstulbinošie neiroleptiskie medikamenti. Tailenols, viņa izteica tikai ar lūpu kustībām. Iestādes noteikumi paredzēja, ka Emberam tabletes jānorij māsas tiešā uzraudzībā un pēc tam jāatver mute, parādot, ka viņš tās nav paslēpis. Viņš tā darīja, un jau pēc stundas pārliecinājās, ka māsa teikusi taisnību. Paiet kļuva vieglāk, un arī galva bija skaidrāka. Dažu dienu laikā Emblers sāka justies možs un vairāk pārliecināts par sevi tāds, kāds viņš patiešām bija. Viņam vajadzēja pacensties, lai viņš izskatītos sazāļots tāpat kā iepriekš, un tēlot gauso, šļūcošo gaitu, ko izraisīja kompazīns un ko bija raduši redzēt sanitāri.

Periša salas psihiatrijas iestāde bija maksimālas drošības centrs, apgādāta ar visjaunākās paaudzes tehnoloģijas iekārtām. Tomēr vēl neviens nav izgudrojis tādu tehnoloģiju, kas būtu pilnīgi imūna pret cilvēcisko faktoru. Tagad, ar visu augumu aizstājusies priekšā novērošanas kamerai, māsa aši aizbāza savu čipa karti aiz Emblera baltā kokvilnas tērpa jostas.

-    Dzirdēju, ka šorīt varētu būt divpadsmitais kods, viņa nomurmināja. Kods apzīmēja situāciju, kad nepieciešama neatliekama medicīniskā palīdzība un pacients jāpārved uz medicīnas centru ārpus salas robežām. Lorela Holenda nepaskaidroja, kā viņa to zina, bet Emblers varēja minēt visvairāk iespējams, ka viens no pacientiem sūdzējies par sāpēm krūškurvī, un tie bija agrīni simptomi, kas brīdināja par nopietnas sirdslēkmes iespēju. Personāls novēroja pacienta stāvokli, apzinoties ja parādīsies papildu pazīmes, piemēram, pēkšņa aritmija, tad pacientu vajadzēs pārvest uz intensīvās terapijas nodaļu, kas atradās uz kontinenta. Emblers atcerējās pēdējo reizi, kad tika izmantots divpadsmitais kods

-     gados vecākam pacientam bija radies hemorāģisks insults

-    un bija paturējis atmiņā toreizējos drošības pasākumus. Būdami ļoti stingri un iespaidīgi, tie tomēr bija savveida atkāpe no parastās kārtības atkāpe, ko viņš varbūt varētu izmantot.

-    Klausies, viņa čukstēja. Un esi gatavs rīkoties.

Pēc divām stundām Emblers šajā laikā sēdēja, truli klusēdams ieskanējās elektroniskais zvans, tad bija dzirdama elektroniska balss: divpadsmitais kods, otrā austrumu nodaļa. Balss ieraksta tonis bija patīkams, tādi ieraksti dzirdami vilcienos, kas pasažierus no lidostām nogādā pilsētā, vai modernajos metro vagonos. Visi sanitāri tūliņ pat bija kājās. Tas laikam vecais no E divi. Otrais infarkts, vai ne? Gandrīz visi sanitāri devās uz otrā stāva nodaļu. Zvani un balss ieraksts ik pēc brīža atkārtojās.

Tātad vecais ar sirdslēkmi, tieši tā, kā varēja paredzēt. Emblers juta, ka viņam kāds uz pleca uzliek roku. Tas pats būdīgais sanitārs, kas no rīta bija ienācis viņa palātā.

-    Parastā kārtība, viņš sacīja. Visu neatliekamo gadījumu laikā pacientiem jāatgriežas savās palātās.

-    Kas noticis? Emblers vienaldzīgi, ar stīvu mēli jautāja.

-     Par to tev nav jāuztraucas. Tu savā istabā būsi sveiks un vesels. Tulkojumā ieslēgts. Nāc līdzi.

Pēc vairākām minūtēm abi bija nonākuši pie Emblera istabas durvīm. Sanitārs ielika savu karti sensorā pelēkā plastmasas ierīcē, kas atradās pie pašām durvīm krūšu līmenī, un durvis slīdot atvērās.

-    Ej iekšā, būdīgais sanitārs sacīja.

-    Man vajag palīdzēt… Emblers paspēra dažus soļus uz sliekšņa pusi, tad pagriezās pret sanitāru, bezpalīdzīgi norādot uz tualetes podu.

-    Ak, ellē ratā, sanitārs iesaucās, nāsīm aiz riebuma ieplešoties, un iegāja istabā Embleram līdzi.

Tavā rīcībā ir tikai viens gājiens. Nekļūdies.

Kad sanitārs pienāca klāt, Emblers pieliecās, kājas viegli saliecis ceļos, it kā grasītos nošļukt zemē. Tad viņš zibenīgi izslējās, ar galvu triekdams sanitāram pa žokli. Pēc tik negaidītā trieciena sanitāra sejā parādījās pārbīlis un apjukums kā varēja gadīties, ka sazāļotais, stīvais ieslodzītais sāk plosīties kā viesulis? Sanitārs smagi nogāzās uz baltās flīžu grīdas, un Emblers, jāteniski uzsēdies viņam virsū, pārmeklēja kabatas.

Nekļūdies. Nedrīkstēja pieļaut itin nevienu kļūdu.

Emblers paņēma čipa karti un identifikācijas kartīti, tad žigli uzģērba vīrieša baložpelēko kreklu un bikses. Apģērbs nebija pilnīgi atbilstošs viņa augumam, taču, pavirši uzmetot skatienu, to neviens neievēros. Emblers veicīgi uzrotīja bikšu galus augšup uz iekšpusi, lai nebūtu redzams, ka tās saīsinātas. Bikšu augšdaļa sniedzās pāri elektrošoka jostai Emblers būtu atdevis nezin ko, lai atbrīvotos no tās, taču tik īsā laikā tas nebija iespējams. Viņš varēja vienīgi ciešāk savilkt sanitāra tērpa pelēko auduma jostu un cerēt, ka melno neilona TEAK ierīci neviens nepamanīs.

Turēdams sanitāra čipa karti istabas iekšējā sensorā, Emblers atvēra durvis un pameta skatienu gaitenī. Pašreiz tur neviena nebija. Visi brīvie darbinieki bija norīkoti uz nodaļu, kur atradās smagi slimais pacients.

Vai lūka slēdzās automātiski? Viņš nedrīkstēja uz to paļauties. Izgājis gaitenī, Emblers ielika karti ārējā sensorā. Atskanēja pāris klikšķi, un durvis bija ciet.

Viņš noskrēja dažus jardus līdz platajām tērauda durvīm gaiteņa galā, kas bija aprīkotas ar četru punktu elektromagnētisko slēdzeni. Protams, tās bija slēgtas. Emblers izmēģināja to pašu karti, ko pirms brītiņa, un, pagriežoties slēdzenes motoram, izdzirdēja dažus klikšķus. Viss. Durvis palika slēgtas.

Šīs durvis nebija paredzētas sanitāriem.

Emblers saprata, kāpēc Lorela Holenda viņam iedevusi čipa karti durvis acīmredzot atvērās uz to pašu gaiteni, pa kuru izsniegšanas punktam tika piegādāti medikamenti.

Viņš izmēģināja māsas iedoto karti.

Šoreiz durvis atvērās.

Emblers atradās šaurā dienesta gaitenī, ko vāji apgaismoja virkne cita citai galā novietotu dienasgaismas spuldžu. Viņš paskatījās pa labi, gaiteņa otrā galā ieraudzīja ratiņus ar veļu un zagās turp. Skaidrs, ka apkopēji šodien vēl nebija tīrījuši gaiteni. Uz grīdas bija cigarešu gali un celofāna iesaiņojumi. Emblers nejauši uzkāpa kaut kam plakanam un metāliskam tukša Red Buli dzēriena skārdene, kuru kāds bija samīdījis. Neskaidras intuīcijas vadīts, Emblers iebāza skārdeni bikšu mugurējā kabatā.

Cik ilgs laiks ir viņa rīcībā? Pareizāk sakot, pēc cik ilga laika pamanīs sanitāra nozušanu? Pēc dažām minūtēm divpadsmitā koda pasākumi būs beigušies, un kādu sanitāru sūtīs, lai ved Embleru ārā no palātas. Vajadzēja tikt ārā no ēkas, cik ātri vien iespējams.

Emblers sataustīja sienā kādu izvirzījumu. Te jau tas bija netīrās veļas renes metāla vāks. Viņš iekāpa renē, ar abām rokām turēdamies pie malas un ar kājām taustot pamatni. Emblers bija raizējies, vai rene nebūs pārāk šaura, bet īstenībā tā bija pārāk plata; viņš bija cerējis, ka renes vienā malā būs kāpnes, bet to nebija. Renes sienas veidoja gludas tērauda loksnes. Lai nekristu, Embleram vajadzēja atspiesties pret renes sienām ar abām izplestajām rokām un vieglo sporta apavu gumijotajām zolēm.

Viņš lēni līda lejup pa reni, pārlikdams pēc kārtas katru roku un kāju arvien zemāk. Muskuļu sasprindzinājums bija drausmīgs, un drīz vien tie sāka sāpēt. Atpūsties nedrīkstēja, muskuļus vajadzēja darbināt nepārtraukti, citādi viņš smagi kristu līdz pašai apakšai.

Likās, aizritējušas vairākas stundas, līdz Emblers norāpās lejā, lai gan viņš saprata, ka pagājušas nepilnas divas minūtes. Muskuļi trīcēja aiz piepūles. Emblers līda cauri netīrās veļas saiņiem, rīstīdamies aiz nelabuma, ko uzdzina cilvēku sviedru un izdalījumu pretīgā smaka. Viņam likās, ka rokas ārā no kapa, kašņādamies ar nagiem, spraukdamies uz priekšu, ar varu piespiezdamies tikt cauri masai, kas it kā turēja viņu ciet. Katra muskuļu šķiedra vai brēca pēc atpūtas, tomēr atpūsties nebija laika.

Beidzot Emblers nokļuva uz cietas cementa grīdas un atradās… tveicīgā pagraba telpā ar zemiem griestiem, kur dārdēja un rūca veļas mazgājamās mašīnas. Viņš pastiepa kaklu un skatījās. Garas baltu rūpniecisko veļas mašīnu rindas galā divi strādnieki krāva saiņus automašīnā.

Emblers izslējās un gāja pāri ejai starp veļas mašīnām, apvaldīdams muskuļu trīsas ja viņu ieraudzīs, viņa gaitai jābūt drošai un pārliecinātai. Ticis līdz vietai, no kuras strādnieki viņu vairs nevarēja saskatīt, viņš ieraudzīja turpat priekšā veselu rindu veļas ratiņu ar brezenta sienām un dibenu un apsvēra situāciju.

Emblers zināja, ka pacientus no salas evakuē ar ātrgaitas kreiseri. Kreiserim vajadzēja būt klāt kuru katru brīdi, varbūt tas jau bija piestājis krastā. Pacientu, kas bija saslimis ar sirds infarktu, šobrīd sprādzēja klāt pie nestuvēm. Ja Emblera plānam bija izredzes, tad kavēties nedrīkstēja.

Viņam bija jātiek uz kreisera.

Tas nozīmēja, ka jāizdomā, kā nokļūt līdz piestātnei, kur kreiseris uzņem kravu. Es negribu nomirt šeit to sakot, Emblers bija gribējis tikai izraisīt Lorelas Holendas līdzjūtību, taču pateica tīru patiesību, varbūt pašu būtiskāko patiesību.

-    Ei, kāds iesaucās. Velns lai parauj, ko ta' tu te dari?

Tas bija kāds neievērojams uzraugs, viens no tiem, kam

allaž gadījās saņemt brāzienus no priekšniekiem, lai pēc tam dotu pa kaklu tiem, pār kuriem vara bija viņam.

Emblers savilka seju bezrūpīgā smaidā, pievērsdamies maza auguma, miesās izplūdušam plikpaurim, kura skatiens urbās Emblerā tik cieši kā novērošanas kameras acs.

-     Rāmāk, puis, Emblers teica. Zvēru, ka neesmu te smēķējis.

-    Tev šķiet, ka es te jokoju? Uzraugs nāca tuvāk. Viņš paskatījās uz identifikācijas kartīti. Kā tev veicas ar spāņu valodu? Es varu izdarīt tā, ka tu izlidosi no šejienes un iesi slaucīt pagalmu, tu… Pēkšņi viņš apklusa, ieraudzījis, ka Emblera seja atšķiras no fotogrāfijas uz identifikācijas kartītes. Ak, nolādēts, viņš izdvesa.

Tad vīrelis pavirzījās kādas divdesmit pēdas tālāk un sāka atāķēt no savas jostas kādu ierīci. Tas bija raidītājs, ar ko varēja aktivēt elektrošoka jostu.

Nē! To Emblers nedrīkstēja pieļaut. Ja viņš saņems elektriskās strāvas triecienu, tad sāpju vilnis nosviedīs viņu zemē, un tur viņš paliks, raustoties krampjos. Viss plāns būs izgāzies. Viņš paliks šeit, līdz nomirs bezvārda gūsteknis, bandinieks spēlē, ko vada nesaprotami spēki. Emblera roka pati no sevis sniedzās pēc saplacinātās dzēriena skārdenes bikšu kabatā neapzinātais prāts darbojās straujāk nekā apzinātā doma.

Elektrošoka jostu noņemt nebija iespējams. Tomēr bija iespējams pabāzt zem jostas plakano skārdeni, un tieši tā viņš darīja, no visa spēka spiežot skārdeni pie ādas un pat nemanot, ka savaino miesu. Nu zem abiem jostas kontaktiem atradās skārdeņe, kas vadīja elektrību.

-     Pamēģini nu, kā gžfršo sāpju kokteilis, uzraugs vienaldzīgi teica, piespiežot elektrošoka jostas aktivētāja slēdzi.

Emblers dzirdēja, ka jostas mugurpusē atskan griezīga dūkoņa. Viņa ķermenis vairs nebija mazākās pretestības ceļš elektriskajai strāvai tagad tā plūda caur saplacināto skārdeni. Viņš saoda deguma smaku, tad dūkšana apklusa.

Josta bija pārdeguši.

Emblers metās klāt uzraugam, saķēra viņu un nogāza zemē. Vīrieša galva atsitās pret cementa grīdu, viņš izgrūda apslāpētu vaidu. Emblers atcerējās vārdus, ko allaž daudzināja kāds Konsulāro operāciju treniņu virsnieks neveiksme ir tikai veiksmes pretējā puse. Katrā kļūmē slēpjas izdevība. Loģiskas nozīmes tam, likās, nebija, bet Emblers bieži bija pieredzējis šā teiciena intuitīvo nozīmi. Paskatījies uz iniciāļiem, kas atradās uz vīrieša identifikācijas kartītes zem viņa vārda, Emblers saprata, ka šis darbinieks ir atbildīgais par inventāru. Tas nozīmēja, ka viņš uzrauga kravu ievešanu ēkā un izvešanu no tās, tātad viņš pastāvīgi izmantoja dienesta izejas. Iziet no ēkas bija vēl grūtāk nekā tikt cauri ēkas iekšējām durvīm pie izejas uzstādītajās drošības sistēmās bija jāuzrāda autorizētā personāla biometriskās pazīmes piemēram, tādas kā šim vīrietim, kas bija saļimis pie Emblera kājām. Emblers noņēma sanitāra identifikācijas kartīti un tās vietā piesprauda komandanta kartīti. Lai gan šis vīrietis bija bezsamaņā, tomēr tieši viņš varēja palīdzēt Embleram tikt ārā no ēkas.

Uz tērauda vārtiem pie dienesta izejas rietumu pusē atradās balta plāksne, uz kuras ar sarkaniem burtiem tieši un skaidri bija paziņots NEAUTORIZĒTAM PERSONĀLAM STINGRI AIZLIEGTS IZMANTOT ŠO IZEJU ATSKANĒS TRAUKSMES SIGNĀLS. Vārtos nebija ne atslēgas cauruma, ne čipa kartes sensora. Tur bija daudz biedējošāka ierīce pie sienas piestiprināta iekārta, kuras vienkāršo saskarni veidoja horizontāls stikla taisnstūris un slēdzis. Tā bija tīklenes skenēšanas ierīce, pilnīgi nekļūdīga. Sīkie asinsvadiņi, kas staru veidā ietvēra redzes nerva disku tīklenes vidusdaļā, ikvienam cilvēkam bija izkārtoti unikālā veidā. Atšķirībā no skeneriem, kas lasīja pirkstu nospiedumus un kuriem bija tikai sešdesmit līdzības kritēriju, tīklenes skeneris izmantoja vairākus simtus kritēriju, tāpēc šīs ierīces kļūdas varbūtība līdzinājās nullei.

Taču tas nenozīmēja, ka ierīci nav iespējams piemānīt. Sasveicinies ar savu autorizēto darbinieku, Emblers nodomāja, paņemdams zem padusēm samaņu zaudējušo komandantu, pievilka viņu pie skenera un ar pirkstiem turēja viņa acis atvērtas. Ar kreiso elkoni viņš piespieda slēdzi, un skenera stiklā iespīdējās divi sarkanas gaismas stari. Pēc pāris sekundēm, kas Embleram šķita bezgala garas, tērauda durvīs iedūcās motors, un tās atvērās. Emblers ļāva vīrietim nošļukt turpat uz grīdas, izgāja caur vārtiem un uzkāpa pa dažiem betona pakāpieniem.

Viņš atradās ēkas rietumu pusē pie kravas piestātnes un pēc neizsakāmi ilga laika elpoja tīru āra gaisu. Diena bija auksta, drēgna, debesis apmākušās un drūmas. Taču viņš bija ārpusē. Embleru uz brīdi pārņēma muļķīgs, reibinošs prieks, bet to tūlīt pat nomāca daudz lielāks satraukums. Tagad viņš bija daudz lielākās briesmās nekā pirms tam. Lorela Holenda bija teikusi, ka teritoriju no visām pusēm apjož elektrificēts žogs. Izkļūt no šejienes varēja vienīgi tad, ja ieslodzītais tika oficiāli eskortēts vai arī, kļūstot par oficiālu eskortētāju.

Emblers dzirdēja attālu kreisera rūkoņu, tad vēl kādu motora troksni, kas atskanēja tuvāk. Ēkas dienvidu pusei tuvojās elektrokārs, kas atgādināja pārmērīgi lielus golfa ratiņus. Gandrīz tūlīt pat tam no aizmugures pieradināja nestuves uz ratiņiem. Elektrokāram bija pacients jānogādā uz kreiseri.

Emblers dziļi ievilka elpu, drošā solī apgāja ēkai apkārt un pieskrēja pie .elektrokāra, tad viegli uzsita pa vadītāja durvīm. Tas piesardzīgi paskatījās uz viņu.

Tu esi pavisam mierīgs, tas ir tikai darbs tev tas nepatīk, bet jādara.

Viņi teica, ka man jāuzrauga šitais džeks līdz pat medicīnas centram,— Emblers sacīja, iekāpdams elektrokārā. Tas bija domāts kā "no šā uzdevuma man ir tikpat maz prieka kā tev". Jaunajiem tiek visdraņķīgākie darbi, viņš turpināja nedaudz žēlabainā tonī, it kā atvainodamies. Emblers sakrustoja rokas uz krūtīm, lai noslēptu identifikācijas kartīti ar neatbilstošo fotogrāfiju. šitais ūķis ir tikpat pretīgs kā visi pārējie, kur esmu strādājis.

-    Tu no Bārlova komandas? ieņurdējās vadītājs.

Bārlova?

-    Pats zini.

-    Viņš ir īsts riebeklis, va' ne?

-     Pats zini, Emblers atkārtoja.

Speciālā kreisera komandas vīri stūrmanis, feldšeris un bruņotais apsargs saīga, dabūjuši zināt, ka līķi pavadīs iestādes darbinieks. Vai tad iestāde neuzticas, ka viņi darbu padarīs, kā nākas? Vai tā to vajadzēja saprast? Turklāt, kā norādīja feldšeris, pacients jau bija miris. Tātad viņu tikai vedīs uz morgu. Taču Emblera nevērīgais izturēšanās veids un elektrokāra vadītājs, kas tikai paraustīja plecus, viņus pārliecināja, turklāt tik nejaukā laikā neviens negribēja kavēties. Komandas vīri satvēra nestuvju alumīnija rokturus un, mazliet drebinādamies savās jūrnieku vējjakās, aiznesa līķi uz telpu zem klāja tuvāk kreisera pakaļgalam.

Četrdesmit pēdu garais Culver Ultra kreiseris ar reaktīvo dzinēju bija mazāks par kuteriem, kas transportēja personālu. Tas bija arī ātrāks ar abiem piecsimt zirgspēku reaktīvajiem dzinējiem tas varēja nokļūt līdz medicīnas centram desmit minūtēs. Daudz vairāk laika paietu, izsaucot helikopteru no Lenglijas gaisa spēku vai ASV jūras spēku bāzes, to nosēdinot un ievietojot tajā nestuves. Emblers turējās tuvāk stūrmanim šis bija moderns armijas kreisera modelis, un Emblers gribēja pārliecināties, vai viņam ir pazīstamas vadības paneļa ierīces. Viņš vēroja, kā stūrmanis ieregulē reaktīvo dzinēju kreisera pakaļgalā un priekšgalā, tad ieslēdz pilnu ātrumu. Kreiseris gandrīz lidoja, tikko skarot ūdens virsmu, ātrums pārsniedza trīsdesmit piecus mezglus stundā.

Līdz sauszemei viņi būs nonākuši pēc desmit minūtēm. Vai blēdība tikmēr vēl nebūs atklājusies? Nebija grūti pamanīt, ka fotogrāfija uz identifikācijas kartītes piestātnē notriepta ar dubļiem, un Emblers zināja, ka cilvēki bieži vien pievērš lielāku vērību balss tonim un izturēšanās veidam nekā dokumentiem. Pēc pāris minūtēm Emblers piegāja pie feldšera un apsarga, kuri sēdēja uz sola aiz kreisera vadības paneļa.

Likās, ka feldšeri nepilnus trīsdesmit gadus vecu vīrieti ar sprogainiem, melniem matiem un sarkaniem plankumiem uz sejas arvien vēl aizvaino Emblera atrašanās uz kreisera. Beidzot viņš pagriezās pret Embleru un sacīja:

-     Viņi neko neteica, ka līķim būs pavadonis. Tu taču saproti, ka tas vecais ir beigts, vai ne? Dienvidnieka akcents; pats runātājs šķita garlaikots un aizkaitināts droši vien apvainojies, ka sūtīts pēc pacienta, kas, izrādās, jau miris.

-    Ak tā? Emblers izlikās nožāvājamies. Sasodīts, vai tas tur patiešām jau būtu nolicis karoti?

-     Beigts un pagalam. Pats pārbaudīju. Neizskatās, ka šitāds varētu aizlaisties, ko?

Emblers atcerējās, cik oficiāli bija izturējies vīrietis, kura identifikācijas kartīti viņš bija paņēmis sev. Tieši tādā tonī vajadzēja runāt.

-     Kamēr viņi nav dabūjuši rakstisku apliecinājumu, tavi apgalvojumi viņiem pie vienas vietas. Perišā nevienam nav tiesību tāpat vien kaut ko apgalvot. Noteikumi paliek noteikumi.

-    Tās tak ir galīgas blēņas.

-     Beidz kāpt viņam uz varžacīm, Olson, apsargs teica. Tā nebija solidaritātes izpausme, bet izklaide. Emblers saprata, ka tie abi viens otru lāgā nepazīst un nejūt īpašu patiku viens pret otru. Varbūt tā bija parasta problēma — kuram pieder vara: feldšeris gribēja izturēties tā, it kā noteicējs būtu viņš, bet ierocis atradās apsarga rokās.

Emblers veltīja draudzīgu skatienu apsargam. Tas bija liela auguma, spēcīgs vīrietis, šķita, nepilnus trīsdesmit gadus vecs, ar ļoti īsi apgrieztiem matiem. Likās, viņš ir atvaļināts reindžers īpašo uzdevumu dienesta kareivis katrā ziņā viņa nelielā pistole HK P7 bija tieši tāda, kādas jau sen bija iecienījuši reindžeri. Viņš bija vienīgais bruņotais vīrs uz kreisera, un Emblers saprata, ka šis vīrs nav ar pliku roku ņemams.

-     Vai nav vienalga, feldšeris pēc brīža sacīja. Taču tas nenozīmēja, ka viņš piekrīt apsargam, drīzāk gan feldšeris lika viņam saprast "kas tev par daļu?".

Atkal iestājās nedraudzīgs klusums, un Emblers atļāvās izjust kaut vai niecīgu atvieglojumu.

Kreiseris bija attālinājies no Periša salas vēl tikai dažas jūdzes, kad stūrmanis, kas bija uzlicis radioaustiņas, pamāja ar roku, lai pievērstu uzmanību, un piespieda slēdzi, kas iedarbināja skaļruni kabīnē, lai arī pārējie varētu dzirdēt radio.

-    Runā pieci nulle pieci no Periša salas. Radio dispečers runāja satrauktā balsī. Izbēdzis ieslodzītais. Atkārtoju izbēdzis ieslodzītais.

Emblers juta, ka pakrūtē sažņaudzas. Vajadzēja rīkoties, izmantot krīzes situāciju. Viņš pielēca kājās.

-    Cūku būšana, viņš noņurdēja.

Skaļrunī kaut kas nokrakšķēja, tad atkal ierunājās dispečers:

-      Izsaucu kreiseri 12-647-M, iespējams, ka ieslodzītais slēpjas uz jūsu kuģa. Nekavējoties sniedziet apstiprinošu vai noraidošu informāciju. Gaidu.

Apsargs cieši paskatījās uz Embleru viņam jau radās aizdomas. Embleram vajadzēja viņu apsteigt, novirzīt viņa domas uz citu pusi.

-     Pie velna, Emblers sacīja. Tagad jūs, šķiet, saprotat, kāpēc esmu šeit. Pauze. Jūs domājat, šie tīrās nejaušības pēc uzstāja, ka uz katra kuģa, kas atiet no salas, jābūt drošības dienesta pārstāvim? Pēdējo divdesmit četru stundu laikā esam dzirdējuši, ka runā par kādu bēgšanas mēģinājumu.

-    Būtu varējis pateikt mums, apsargs īgni sacīja.

-    Iestādei nav pa prātam, ka izplata tādas baumas, Emblers teica. Tūlīt eju paskatīties uz to līķi. Viņš aizsteidzās uz nelielo telpu zem pakaļgala klāja. Tās kreisajā pusē atradās šaurs instrumentu skapis, iebūvēts kravas telpas sienā. Uz grīdas bija dažas eļļainas lupatas. Uz rievaina tērauda platformas joprojām atradās līķis, ar siksnām piesaitēts pie nestuvēm. Tas izskatījās kā uzpampis svarā droši vien ne mazāk par divsimt piecdesmit mārciņām, un ādas pelēkā nokrāsa nepārprotami liecināja, ka viņš ir miris.

Ko nu? Vajadzēja rīkoties ātri, pirms vēl pārējie nebija iedomājušies nākt šurp.

Pēc divdesmit sekundēm Emblers iebrāzās atpakaļ kabīnē.

-    Tu! viņš apsūdzoši teica, ar pirkstu rādot uz feldšeri. Tu teici, ka pacients esot miris. Ko melsies? Es tikko pataustīju tam džekam kaklu. Vai zini viņam pulss ir tieši tāds pats kā tev un man.

-    Tu pats nezini, ko runā, feldšeris nicinoši ieteicās. Tas tak ir beigts kā muša.

Emblers joprojām elpoja ātri.

-    Līķis ar pulsu septiņdesmit reizes minūtē? Nedomāju vis.

Apsargs strauji pagrieza galvu, un Emblers saprata, ka

viņš domā izklausās, šis zina, ko runā. Embleram bija radusies acumirklīga priekšrocība, vajadzēja to izmantot.

-    Vai tu tur piedalies? Emblers noprasīja, apsūdzoši raugoties uz feldšeri. Tu esi tur iesaistīts?

-     Ko muldi? feldšeris iesaucās. Sarkanie plankumi uz vaigiem kļuva lielāki. Apsarga skatiens viņu saniknoja vēl vairāk, tāpēc viņš sāka runāt nedroši, it kā aizstāvēdamies. Feldšeris pievērsās apsargam. Beker, neņem šito zēnu par pilnu. Es protu taustīt pulsu, un tas, ko mēs ienesām te uz nestuvēm, ir jau gluži stīvs.

-    Parādi mums, Emblers drūmi sacīja un devās atpakaļ uz telpu zem klāja. Viņš zināja, ka vietniekvārds mums ir iedarbīgs tas it kā novilka robežu starp feldšeri, kuru viņš apsūdzēja, un abiem pārējiem Embleru un apsargu. Vajadzēja radīt apmulsumu, uzkurināt nevienprātību un aizdomas. Citādi aizdomas vērstos pret viņu.

Viņš pameta skatienu atpakaļ un ieraudzīja, ka apsargs, izņēmis pistoli no maksts, seko viņam uz kreisera pakaļgalu. Visi trīs vīrieši apgāja ap platformu kuģa pakaļgalā un devās uz telpu zem klāja. Feldšeris atrāva vaļā durvis, tad pārsteigti ieteicās:

-     Nolādēts, ko tas?…

Abi pārējie ielūkojās iekšā. Nestuves bija nošķiebušās uz vienu pusi, siksnas atsprādzētas. Līķa nebija.

-    Tu, melīgais mēslu maiss, Emblers iebļāvās.

-    Nesaprotu, feldšeris nedrošā balsī ieteicās.

-    Nu, šķiet, mēs gan saprotam, Emblers sacīja ledainā balsī. Sīka izteiksmes detaļa jo vairāk viņš lietoja vietniekvārdu "mēs", jo lielāka kļuva viņa ietekme. Viņš pameta skatienu uz instrumentu skapi, cerot, ka neviens nepamanīs, ka aizkritnis izliecies ārup, lai noturētu durvis ciet.

-    Tu gribi teikt, ka līķis no šejienes izgājis pats savām kājām? apsargs noprasīja, pievērsdamies sprogainajam dienvidniekam, un stingri satvēra pistoli.

-     Varbūt gluži vienkārši laidies pāri malai, lai izpeldētos, Emblers noņirdza. Steidzini savu scenāriju, neļauj, lai viņiem ienāk prātā kaut kas cits. Mēs neko neesam dzirdējuši, un šādā miglā neko neesam redzējuši. Trīs jūdzes līdz krastam nav pārāk daudz, ja vien asinsrite ir laba. Gluži parasta izturēšanās līķim, vai ne?

-     Tas ir vājprāts, feldšeris protestēja. Man ar to nav nekāda sakara! Ticiet man. Vārdi, ar kuriem viņš liedzās, izspruka automātiski, taču tie precīzi apstiprināja pieņēmuma izšķirošo faktu, proti, vīrietis uz nestuvēm bija izbēgušais.

-     Liekas, mēs tagad saprotam, kāpēc viņš bija tik nikns, kad biju norīkots braukt jums līdzi, Emblers teica apsargam tik skaļi, lai to varētu dzirdēt pie vadības paneļa. Paklau, labāk ej to paziņot, cik vien ātri vari. Es uzraudzīšu aizdomās turamo.

Apsargs šķita apmulsis, un Emblers redzēja, ka viņš īsti nezina, kā rīkoties. Emblers paliecās viņam tuvāk un klusi iečukstēja ausī:

-    Zinu, ka tev ,ar to nav nekāda sakara, viņš teica. Es ziņojumā to ierakstīšu pilnīgi skaidri, tāpēc tev nav, par ko raizēties. Vēstījuma īstais saturs nebija meklējams teiktajos vārdos. Emblers lieliski saprata, ka nerunā par apsarga raizēm viņam vēl pat prātā nebija ienācis, ka jel kāds viņu varētu turēt aizdomās par iesaistīšanos sazvērstībā bēgšanā no maksimālas drošības iestādes. Taču, mierinot apsargu

-     un runājot par savu "ziņojumu" Emblers nemanāmi nodrošināja sev autoritāti: viņš savā baložpelēkajā tērpā tagad pārstāvēja valdības iestādi, oficiālo kārtību, komandas disciplīnu.

-    Sapratu, apsargs teica un pievērsās Embleram, gaidot apstiprinājumu.

-    Dod man savu pistoli, un es paturēšu acīs šito jokdari,

-    Emblers mierīgā balsī sacīja. Taču tev tas jāpaziņo pa radio nekavējoties. s

-    Tiks izdarīts, apsargs sacīja. Emblers nojauta, ka viņš tomēr ir satraukts, lai gan notikumi mulsinošie un neparastie notikumi bija ņēmuši virsroku pār viņa parasto piesardzību. Grasīdamies atdot pielādēto Heckler & Koch P7 pistoli vīrietim pelēkajā tērpā, viņš bridi vilcinājās.

Taču tikai īsu brīdi.

2. nodaļa

Lenglija, Virdžīnija. Pat vēl pēc teju trīsdesmit dienesta gadiem Kleitonam Kestonam joprojām sagādāja prieku CIP ēku kompleksa iezīmīgās detaļas, piemēram, āra skulptūra, ko sauca Kryptos[1], S veidā izliektā vara plāksne ekrāns, kuru no vienas vietas perforēja burti. Skulptūra bija radusies, sadarbojoties skulptoram un pārvaldes kriptogrāfam; vai arī Elena Dalesa [2] bareljefs pie ziemeļu sienas, zem kura bija iegravēti iespaidīgie vārdi Viņa piemineklis ir ap mums. Tomēr ne jau visi pēdējā laika darinājumi bija tik patīkami. Pārvaldes galvenā ieeja īstenībā bija vestibils ēkai, ko tagad pazina kā "Pirmo pārvaldes ēku" par "pirmo" tā kļuva, kad 1991. gadā pabeidza "Jauno pārvaldes ēku", un saskaņā ar nomenklatūras ieradumiem celtnes, ko varētu saukt vienkārši par "Galvenās pārvaldes ēku", vairs nebija. Vajadzēja izvēlēties vai nu "Pirmo", vai "Jauno", tā bija sešstāvīgu biroja torņu grupa, kas tika uzbūvēta kalna nogāzē blakus "Pirmajai pārvaldes ēkai" jeb PPĒ. Tādējādi, lai nokļūtu pie "Jaunās pārvaldes ēkas" jeb JPĒ galvenās ieejas, vajadzēja tikt līdz ceturtajam stāvam. Kestons domāja, ka tas ir pārāk sarežģīti, tādēļ viņš jaunievedumu neatzina par labu.

Kestona kabinets, protams, atradās PPĒ, bet tālu no ēkas ārējām sienām ar gaišajiem logiem. Kabinets būtībā bija īsta

slēptuve iekštelpa bez logiem, tādās parasti izvieto kopēšanas aparātus un biroja piederumus. Tā bija jauka vieta, ja tās īpašnieks nevēlējās, lai viņu traucē, taču to saprata tikai retais. Pat pārvaldes veterāni tiecās uzskatīt, ka Kestons nosūtīts iekšējā trimdā. Tie viņā redzēja viduvējību, kas nekad nav neko īpašu paveicis, nepilnus piecdesmit gadus vecu vīrieti, kas allaž mēdza pielāgoties un prātīgi cilāja dokumentus, skaitot dienas, kad varēs aiziet pensijā.

Par to būtu pārliecināts ikviens, kas redzētu, kā Kestons šajā rītā apsēžas pie sava rakstāmgalda, kur pildspalvas un zīmuļi uz dzēšlapas bija sarindoti gluži kā sudraba galda piederumi uz galddrānas, kā viņš lūkojas pulkstenī. Tas rādīja astoņus un piecdesmit četras minūtes, tātad līdz darbadienas sākumam bija atlikušas sešas minūtes. Kestons izņēma Financial Times eksemplāru un atšķīra lappusi ar krustvārdu mīklu. Viņš atkal pameta skatienu pulkstenī. Piecas minūtes. Viņš ķērās pie krustvārdu mīklas. Viens horizontāli. Šķērslis. Viens vertikāli. Kaitinošs. Četri horizontāli. Izvirzīšanās darbā. Divi vertikāli. Naudas pamatvienība Francijā. Kestona zīmulis klusi ierakstīja pareizās atbildes gandrīz bez kavēšanās. Barjera. Bezkaunīgs. Karjera. Franks.

Tas bija padarīts. Pulkstenis rādīja astoņus un piecdesmit deviņas minūtes. Kestons izdzirdēja pie durvīm grabināšanos viņa palīgs, aizelsdamies rikšojis pa gaiteni līdz kabinetam, ieradās tieši laikā. Nesen abi bija nopietni runājuši par precizitāti. Eidriens Čojs pavēra muti, it kā gribēdams atvainoties, tad ielūkojās pulkstenī un klusi apsēdās pie sava rakstāmgalda, kas bija mazāks un zemāks nekā Kestonam. Viņa acis, kas atgādināja mandeles, vēl bija miegainas un biezie melnie mati bija mitri pēc dušas. Eidrienam Čojam bija tikai divdesmit viens gads, apakšlūpu greznoja metāliska kniedīte, tomēr viņš prata izturēties ļoti solīdi.

Tieši deviņos Kestons ielika Financial Times papīrgrozā un aktivēja slepeno ē-pastu. Tur bija vairāki vispārēji pārvaldes paziņojumi, nekā interesanta jauna darbinieku veselības programma, neliels labojums stomatoloģiskajā apdrošināšanā, kāda iekštīkla adrese, kur darbinieki varēja pārbaudīt savu pensionēšanās plāna 401(k) stāvokli. Viens ziņojums bija no kāda valsts nodokļu pārvaldes ierēdņa Sentluisā lai gan viņu bija apmulsinājis pieprasījums no CIP iekšējās pārbaudes biroja, tomēr viņš labprāt bija paziņojis detaļas par speciālā mērķa vienībām, kuras septiņu iepriekšējo gadu laikā bija izveidojusi kāda vieglās rūpniecības firma. Otrs bija ziņojums no nelielas kompānijas, kas bija Toronto fondu biržas sarakstā, un ziņojumā atbilstoši Kestona pieprasījumam bija iekļauti kompānijas valdes locekļu tirdzniecības darījumi pēdējo sešu mēnešu laikā. Kontrolieris nebija nojautis, kāpēc Kestonam vajadzīgs precīzs laiks, kad notikusi ikviena transakcija, taču viņš apzinīgi bija izpildījis visu pieprasīto.

Kestons saprata, cik garlaicīgs viņa darbs likās lielai daļai kolēģu. Tie jaunie, kuri studiju laikā bija aktīvi nodarbojušies ar sportu, bijuši studentu biedrībās un tagad strādāja šeit vai vēl nestrādāja, bet cerēja dabūt darbu CIP -, izturējās pret viņu ar patiesu nicinājumu. Viņu sauklis bija: Ja gribi kaut ko zināt, celies un ej! Kestons, protams, nekad nekur nedevās, taču viņš minētajam uzskatam nepiekrita. Bieži vien kaudzīte ar grafikiem un tabulām varēja pastāstīt visu vajadzīgo, nebija pat vajadzības atstāt rakstāmgaldu.

Jāteic, ka ļoti maz bija to kolēģu, kuri patiešām zināja, ar ko Kestons nodarbojas. Vai viņš bija viens no tiem darbiniekiem, kas pārbauda pārējo atskaites par izbraukumiem un izklaidēm? Varbūt viņa pārziņā bija papīra un tonera kasetņu pieprasījumi, pārbaudot, vai kādam nav ienācis prātā bāzt degunu iekšējā informācijā? Lai nu kā, tas bija darbs, kura reputācija nebija necik augstu vērtējama šķita, Kestons bija tikai atbildīgais par dokumentiem. Tomēr bija daži kolēģi, kuri pret Kestonu izturējās ar cieņu, pat ar tādu kā godbijību. Tie bija vai nu CIP direktoram vistuvāk stāvošie cilvēki, vai arī Pretizlūkošanas pārvaldes visaugstāko aprindu cilvēki. Viņi zināja, kā tūkstoš deviņi simti deviņdesmit ceturtajā gadā tika notverts Oldričs Eimss*. Un viņi zināja, kā nelielā,

'Oldričs Eimss CIP aģents, kas pārdeva slepenu CIP informāciju Krievijai.

bet pastāvīga neatbilstība starp deklarētajiem ienākumiem un izdevumiem kļuva par pavedienu, kas ļāva atmaskot Gordonu Bleinu un atklāt vēl plašāku intrigu tīklu. Viņiem bija zināms aptuveni ducis citu panākumu daži, tikpat izcili, nekad nenokļuva sabiedrības uzmanības lokā.

Kestona sasniegumus jautājumos, kur cieta neveiksmi veseli biroji, noteica viņa īpašības un prasmīgums. Neizejot no kabineta, viņš iedziļinājās sarežģītajā cilvēku pērkamības labirintā. Emociju joma viņu tikpat kā neinteresēja, grāmatvedim līdzīgā aizrautībā viņš darbojās ar skaitļu stabiņiem, kuros prata sameklēt kaut ko aizdomīgu. Biļetes, kas pasūtītas braucienam, kurš tā arī nebija noticis; kvīts par transporta izmantošanu, kas nesaskanēja ar atskaitē minēto maršrutu; maksājums ar kredītkarti par otru, nereģistrētu mobilo tālruni krāpniekam piemita nosliece pieļaut simtiem sīku kļūmju, un pietika tikai ar vienu, lai viņu atklātu. Taču tie, kuriem trūka pacietības veikt garlaicīgo darbu vākt informāciju, rūpīgi to pārbaudīt un salīdzināt tāpat kā pārliecināties, vai krustvārdu mīklā Nr.l horizontāli saskan ar Nr.l vertikāli, tie nekad nespētu atšifrēt, ko dara Kestons.

Eidriens, kura mati vairs nebija tik mitri, pienāca pie Kestona rakstāmgalda ar oficiālu zīmīšu kaudzi, dzīvi skaidrodams, ko viņš izšķirojis, ko aizmetis projām. Kestons palūkojās uz viņu un pameta skatienu arī uz jaunā cilvēka rokas tetovējumu un kniedi apakšlūpā kad strādāt sāka viņš pats, kaut kas tāds nebūtu pieļaujams, bet nebija šaubu, ka ar laiku pārvalde tā vai citādi mainās.

-      Noteikti nosūtiet apstrādei ceturkšņa anketas numur simt sešdesmit seši, Kestons sacīja.

-    Super, teica Eidriens. Vārdiņu super viņš lietoja ļoti bieži, un Kestona ausīm tas skanēja kā atlieka no pagājušā gadsimta vidus, bet acīmredzot vārds pašreiz piedzīvoja renesansi. Kestons secināja, ka tas nozīmē "dzirdēju, ko jūs teicāt, un ņemšu vērā". Varbūt vārdam tik nopietnas nozīmes nebija, katrā ziņā tas neko vairāk neizteica.

-    Kā ar šā rīta ienākošajiem ziņojumiem vai ir kaut kas neparasts? Kaut kas… neikdienišķs?

-    Kāds datorizēts balss ziņojums no izlūkošanas dienesta direktora vietnieka Keleba Norisa? Eidriens runāja ar tādu intonāciju kā Kalifornijā balss kāpums teikuma beigās. Jauni cilvēki bieži vien mēdza apgalvojumus izteikt šādi.

-    Vai jūs man to jautājat, vai sakāt?

-    Piedodiet! Es saku. Eidriens apklusa. Es jutu, ka tas ir steidzami.

Kestons atspiedās pret krēsla atzveltni.

-    jūs to jutāt?

-    Jā, ser.

Kestons pētīja jauno cilvēku kā entomologs lapseni.

-     Un jūs… dalāties ar mani savās jūtās. Interesanti. Vai es esmu jūsu ģimenes loceklis, tēvs vai brālis? Vai esam draugi ? Varbūt esmu jūsu laulības partnere vai draudzene?

-     Es…

-     Ak nē? Es tikai pārbaudu. Tad man ir priekšlikums lūdzu, nestāstiet man, ko jūtat. Mani interesē tikai tas, ko jūs domājat. Tas, ko jūs kaut vai daļēji pamatoti uzskatāt. Tas, ko jūs saskaņā ar novērojumiem vai secinājumiem zināt. Tās miglainās nojautas, ko sauc par jūtām, paturiet pie sevis. Viņš apklusa. Piedodiet, vai esmu aizskāris jūsu jūtas?

-    Ser, es…

-    Tas bija māņu jautājums, Eidrien. Neatbildiet.

-     Ļoti pamācoši, skolotāj, Eidriens sacīja. Ap viņa lūpām rotājās tikko jaušams smaids. Sapratu.

-    Jūs kaut ko teicāt. Par kādu neparastu ienākošo ziņojumu.

-    Jā, tas dzeltenais iekšējais ziņojums no direktora vietnieka biroja.

-    Jums jau būtu jāzina pārvaldes krāsu kods. CIP nepastāv vārds "dzeltens".

-     Piedodiet, sacīja Eidriens. Canary[3].

-    Un ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē… Eidriens uz brīdi apklusa, uzreiz nevarēdams izdomāt. Tas apzīmē valsts mēroga incidentu, kas saistās ar drošību. Tātad tas neattiecas uz CIP, bet uz citiem dienestiem PVP: pārējām valsts pārvaldēm. Ērts "papīrgroza" apzīmējums.

Kestons moži pamāja un paņēma spilgti dzelteno aploksni. Viņam tā bija pretīga gluži kā pārāk spilgts, ķērcošs tropisks putns tā tiešām atgādināja kanārijputniņu. Viņš salauza zīmogu, uzlika lasīšanas brilles un ātri pārskatīja ziņojumu. Potenciāls drauds drošībai sakarā ar kāda ieslodzītā bēgšanu. Pacients Nr. 5312 no augsta slepenības līmeņa ārstēšanas centra.

Savādi, Kestons prātoja, ka nav nosaukts pacienta vārds. Viņš vēlreiz pārlasīja ziņojumu, pārbaudot, kur incidents noticis.

Periša salas psihiatrijas iestādē.

Šķita, ka ieskanejies zvans. Brīdinājumā zvans.

Emblers lauzās cauri pa pusei nokaltušiem piekrastes krūmājiem, kazenājiem un kāpu zālei, kā smilšpapīrs asās lapas un ērkšķi plosīja viņa samirkušo apģērbu, tad pēkšņi parādījās grupa sāļajā augsnē panīkušu koku bez lapām. Uzpūta vēja brāzma, Emblers nodrebēja un centās nelikties zinis par smiltīm, kas bija sabirušas nepiemērotajos apavos un grauza kājas pie katra soļa. Ņemot vērā, ka Lenglijas gaisa spēku bāze atradās kādas divdesmit vai trīsdesmit jūdzes uz ziemeļiem, bet ASV jūras spēku bāze aptuveni tādā pašā attālumā uz dienvidiem, Emblers gaidīja kuru katru brīdi atskanam armijas helikoptera zemo, vibrējošo dūkšanu. 64. ātrgaitas šoseja bija aptuveni pusjūdzi no vietas, kur šobrīd bija viņš. Atpūsties nedrīkstēja. Jo ilgāk Emblers viens pats atradās klajā vietā, jo lielākas briesmas viņam draudēja.

Viņš sāka soļot ātrāk, līdz izdzirdēja transporta dārdoņu uz šosejas. Nostājies šosejas platajā malā, viņš notrausa no apģērba smiltis un lapas, pacēla īkšķi un sāka smaidīt. Emblers bija izmircis, netīrs un ģērbies dīvainā tērpā. Smaidam vajadzēja būt īpaši pārliecinošam.

Pēc kādas minūtes piestāja kravas mašīna ar logo FritolMy. Šoferis ar tādu ģīmi kā mopsim, varenu vēderu un stilīgām saulesbrillēm pamāja ar roku, aicinot iekāpt. Emblers beidzot brauca.

Viņam ienāca prātā senas himnas vārdi: Mūs ticība šurp atvedusi.

Kravas mašīna, vieglā mašīna, autobuss vēl dažas reizes pārsēdies no citas citā, viņš atradās galvaspilsētas nomalē. Tirdzniecības centrā pie automašīnu stāvvietas viņš atrada sporta preču veikaliņu, kur no groziem izvēlējās un steigšus nopirka dažus neievērojamus apģērba gabalus, samaksājot ar naudu, ko atrada formas tērpa kabatās, un pārģērbās aiz bukšu krūmu dzīvžoga, kas piekļāvās veikalam. Embleram nebija laika paskatīties spogulī, bet viņš zināja, ka apģērbs haki krāsas bikses, flaneļa krekls un vējjaka ar rāvējslēdzēju ir tieši tāds, kādu mēdz valkāt Amerikas vīrieši ārpus darba laika birojā.

Tad viņš piecas minūtes gaidīja autobusu Rip Van Vinkls atgriezās mājās.

Vērojot, kā, autobusam tuvojoties Vašingtonas centram, mājas rindojas arvien blīvāk, Embleru pārņēma apcerīgs noskaņojums. Allaž pienāca bridis, kad organisma stresa hormonu sistēmā iestājās izsīkums, un satraukums vai bailes pārvērtās par kaut ko sastingumam līdzīgu. Emblers tagad bija nonācis šādā stāvoklī. Domas klaiņoja. Iztēlē virpuļoja ainas sejas un balsis no tās vietas, kuru viņš bija pametis.

Emblera sagūstītāji bija palikuši tur, bet atmiņas nāca viņam līdzi. /

Pats pēdējais psihiatrs, kas viņu "novērtēja", bija kalsnējs, nervozs vīrietis ar brillēm melnā ietvarā, varbūt nedaudz vecāks par piecdesmit gadiem. Viņa mati deniņos jau sāka sirmot, un pār pieri zēniski slīga gara, brūna matu sproga, kas tikai akcentēja viņa nebūt ne zēnisko izskatu. Taču, uzmanīgi pavērojis psihiatru, Emblers redzēja arī vēl ko citu.

Viņš redzēja, ka vīrieti, kas it kā aizsargādamies rotaļājas ar rūpīgi sakārtotajiem aktu vākiem un flomāsteriem (lodīšu pildspalvas, tāpat kā zīmuļi, tika uzskatīti par potenciāliem ieročiem), aizvaino viņa darbs un apkārtne viņu aizvainoja tas, ka viņš strādā valsts iestādē, kur galvenais uzdevums ir slepenība, nevis ārstēšana. Kā viņš te bija nokļuvis? Emblers viegli varēja iztēloties karjeru, kas sākās ar rezerves virsnieku apmācības korpusa stipendiju koledžā un medicīnas fakultātē, pēc tam psihiatrijas rezidentūra kara hospitālī. Taču tam nevajadzēja beigties šādi, vai ne? Prazdams pazīt ievainota jūtīguma neskaitāmās izpausmes, Emblers redzēja vīrieti, kas bija sapņojis par citādu dzīvi, varbūt tādu, kādu attēloja vecos romānos un filmās kabinets Manhetenas rietumu daļā ar grāmatu pilniem plauktiem, ādas dīvānu un šūpuļkrēslu, pīpi, ar klientiem no rakstnieku, mākslinieku un mūziķu aprindām, ar aizraujošiem gadījumiem praksē. Tagad visgrūtākais bija iet apgaitā šajā vietā, kuru viņš nicināja, atrasties starp pacientiem un štata darbiniekiem, kuriem viņš neuzticējās. Juzdams vilšanos, viņš varbūt bija meklējis kaut ko citu, kas ļautu viņam justies dzīvam, kaut ko īpašu, nevis tikai vēl kādu liekēdi valdības dienestā, kas saņem algu atbilstoši E9 kategorijai. Varbūt viņš bija pasaules apceļotājs, kas krāja brīvdienas, lai dotos īpašos ceļojumos neskartā dabā pa tropu mežiem un tuksnešiem. Varbūt viņš bija iekārtojis apbrīnojamu vīnu pagrabu, varbūt bija aizrāvies ar rokasbumbu, kļuvis par kaislīgu golfa spēlētāju kaut jel ko. Šiem darbā izsīkušajiem cilvēkiem vienmēr bija kāda aizraušanās. Varēja jau būt, ka Emblera pieņēmumi ir gluži nepareizi. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka nojauta visumā bijusi pareiza. Viņš pazina cilvēkus tas bija viņa darbs.

To viņš redzēja.

Psihiatram Emblers nepatika Emblers lika viņam justies neērti. Psihiatrs uzskatīja, ka pieredze viņam ļauj īpaši izprast pacientus un līdz ar to izjust varu pār viņiem, būt viņiem autoritātei tādai autoritātei kā skolotājs skolēnam, ārsts pacientam. Taču Emblera klātbūtnē psihiatram autoritātes izjūta neradās.

-     Ļaujiet atgādināt, ka šo sesiju nolūks ir tikai vērtēšana, psihiatrs teica pacientam. Mans uzdevums ir pārbaudīt progresu un raudzīties, vai nerodas nevēlama medikamentu blakusiedarbība. Ar to ari sāksim. Vai jūtat kādu jaunu blakusiedarbību, kas man būtu jāzina?

-    Par blakusiedarbību runāt būtu vieglāk, Emblers domīgi sacīja, ja es zinātu, kādai jābūt galvenajai iedarbībai.

-     Kā jau jūs zināt, medikamenti paredzēti, lai mazinātu jūsu psihiatriskos simptomus. Paranojālas idejas, disociatīvus traucējumus, ego distoniskus sindromus…

-     Vārdi, Emblers teica. Tiem trūkst nozīmes. Bezjēdzīgas skaņas.

Psihiatrs kaut ko piezīmēja klēpjdatorā. Bālipelēkās acis aiz briļļu stikliem izskatījās saltas.

-    Ar jūsu disociatīvajiem identitātes traucējumiem centušās tikt galā vairākas psihiatru komandas. Ar to mēs jau esam galā. Ārsts piespieda nelielas tālvadības pults pogu, un aparāts sāka atskaņot ierakstu audiolentē. Skaņa no sienā iebūvētajiem skaļruņiem plūda skaidri un skaļi. Varēja dzirdēt balsi Emblera balsi, kas ātri un satraukti klāstīja konspirācijas teorijas: Aiz tā esat jūs. Jūs visi. Un viņi visi. Cilvēcisko čūskveida radījumu pēdas ir itin visur. Ieraksts turpinājās. Trilaterālā komisija… Opus Dei… Rokfelleri…

Embleram paša balss ieraksts no iepriekšējās psihiatriskās sesijas sagādāja gandrīz vai fiziskas sāpes.

-     Izslēdziet, viņš klusi teica, nespēdams apspiest emociju uzplūdu. Lūdzu, izslēdziet.

Psihiatrs izslēdza atskaņotāju.

-    Vai jūs joprojām ticat tām… teorijām?

-    Tās ir paranojālas fantāzijas, Emblers vājā, taču noteiktā balsī sacīja. Atbilde ir nē. Es pat neatceros, ka esmu tā domājis.

-    Jūs noliedzat, ka lentē ierakstīta jūsu balss?

-     Nē, Emblers teica. Nenoliedzu. Es tikai… to neatceros. Tas neesmu es, saprotat? Es gribu teikt es tāds neesmu.

-    Tātad jūs esat kāds cits. Varbūt jūsos mīt divi atšķirīgi cilvēki. Vai vairāk?

Emblers nevarīgi paraustīja plecus.

-     Kad biju bērns, gribēju kļūt par ugunsdzēsēju. Tagad vairs negribu būt ugunsdzēsējs. Tas bērns nav tas, kas es esmu tagad.

-     Pagājušajā nedēļā jūs teicāt, ka, būdams bērns, gribējāt kļūt par beisbola spēlētāju. Vai es varbūt runāju ar kādu pilnīgi citu cilvēku? Psihiatrs noņēma brilles. Uzdodiet pats sev jautājumu, ko es uzdodu jums kas jūs esat?

-    Problēma ar to jautājumu, Emblers sacīja pēc ilga klusuma brīža, ir tā, ka, pēc jūsu domām, pastāv vairākas izvēles iespējas. Jūs gribat, lai es izvēlos no jūsu nelielā iespēju saraksta.

-    Vai tad tā ir problēma? Psihiatrs pacēla skatienu. Es teiktu, īstā problēma ir tā, ka jūs izvēlaties vairāk nekā vienu atbildi.

Pagāja brīdis, līdz Emblers atjēdzās, ka autobuss apstājies pieturā pie Klīvlendas parka, tomēr viņš paspēja izkāpt. Ticis uz ietves, Emblers uzlika cepuri un palūkojās visapkārt pirmkārt, viņš pārbaudīja, vai nav manāms kas neparasts, tad, atviegloti uzelpodams, izbaudīja to, viss ir kā parasti.

Viņš bija atgriezies.

Embleram gribējās palēkties. Gribējās pacelt plaukstas pret debesīm. Viņš gribēja dabūt rokā tos, kuri bija atbildīgi par viņa ieslodzīšanu, un spriest viņiem bargu tiesu Vai domājāt, ka es jūs neatradīšu? Vai uz to jūs cerējāt?

Ja tas būtu viņa varā, Emblers nebūtu izvēlējies šādu laiku, pārnākot mājās. Debesis bija tumšas un drūmas, sīkais lietus bija padarījis ietves slidenas un melnas. Viņš saprata, ka šī ir parasta diena ierastā vietā, taču pēc ilgās izolācijas viņu gandrīz vai izbrīnīja drudžainais rosīgums it visur.

Emblers gāja gar ielas spuldžu astoņstūru betona stabiem, ko ieskāva metāla lentes, pie kurām bija piestiprinātas reklāmas lapiņas. Dzejas lasījumi kafejnīcās. Koncerti, ko sniedza rokgrupas, kas no pamestām garāžām nupat kā bija tikušas līdz plašākai auditorijai. Jauns veģetāriešu restorāns. Komēdiju klubs ar neveiksmīgu nosaukumu "Smaidu jūdzes". Cilvēku rosības nemierpilns mistrojums, kas no samirkušām papīra lapiņām aicināja garāmgājējus pievērst uzmanību. Dzīve ārpusē. Nē Emblers pārlaboja gluži vienkārši dzīve.

Viņš saspringtā piesardzībā izstiepa kaklu. Parasta iela nejaukā, lietainā dienā. Jā, briesmas pastāvēja. Taču, ja viņš tiktu līdz savam dzīvoklim, tad varētu atgūt savas eksistences ikdienišķos fragmentus tieši ikdienišķība viņam tagad bija tik dārga. Emblers alka pēc ikdienišķības, viņam bija vajadzīgs viss ikdienišķais.

Vai viņi patiešām iedrošināsies izsekot viņu šeit? Šeit vienā no retajām vietām uz zemeslodes, kur cilvēki patiešām viņu pazina. Šī noteikti bija visdrošākā vieta. Pat tad, ja viņi parādītos, Emblers nebaidījās no tiešas sadursmes. Viņš pat neprātīgi ilgojās pēc tās. Nē, Emblers nebaidīsies no tiem, kuri viņu bija ieslodzījuši, tagad pienācis laiks, kad viņiem vajadzēs baidīties no viņa. Acīmredzot kāds nelietis bija ļaunprātīgi izmantojis sistēmu, mēģinājis viņu dzīvu aprakt, iegrūst starp zudušām dvēselēm, starp spiegiem, kuri sastinguši depresijā vai kļuvuši vājprātīgi savos murgos. Tagad, kad Emblers ticis no turienes ārā, viņa ienaidnieki noteikti mēģina slēpties. Lai nu kā, viņi nedrīkst atļauties nākt viņu meklēt šeit, ļ^užu pilnā ielā, kur notikumā noteikti iesaistītos vietējā policija. Jo vairāk cilvēku zinās patiesību par viņu, jo lielāka būs iespēja, ka ienaidniekus atklās.

Uz Konektikutas avēnijas un Ordvejstrītas stūrī Emblers ieraudzīja laikrakstu stendu, kuram gāja garām ik rītu, kad bija pilsētā. Pamanījis aiz letes stāvam lācīgo vīru, kuram trūka pāris zobu, Emblers pasmaidīja.

Redžij, Emblers iesaucās. Redžij, draugs.

-    Sveiks, pārdevējs sacīja. Taču tā bija mehāniska atbilde, nevis sasveicināšanās.

Emblers strauji piegāja viņam tuvāk.

-    Sen neesam redzējušies, vai ne?

Pārdevējs atkal paskatījās uz viņu, bet, šķita, nepazina.

Emblers palūkojās uz Washington Post kaudzīti, uz laikraksta augšējo eksemplāru, ko bija aprasinājis lietus, un, ievērojis datumu, satrūkās. Jaunvāra trešā nedēļa nebija brīnums, ka laiks ir tik auksts. Emblers samirkšķināja acis. Gandrīz divi gadi. Viņam atņemti gandrīz divi dzīves gadi. Divi gadi, kas pavadīti aizmirstībā, izmisumā un atsvešinātībā.

Taču nu bija laiks pārdomāt zaudēto.

-     Paklau, Redžij. Kā tev šajā laikā klājies? Grūti strādāji? Varbūt darba bija maz?

Redžija grumbainajā sejā mulsuma izteiksme pārvērtās par aizdomām.

-    Es tev, brāl, nevar7 iedot ne pensa. Un kafiju ar' es par brīvu nedod'.

-    Redžij, paklau tu taču mani pazīsti.

-     Ej nu tālāk, puis, Redžijs sacīja. Es negrib' nepatikšanas.

Emblers pagriezās, vairs neteikdams ne vārda, un nogāja atlikušo pusi kvartāla līdz lielajai dzīvokļu mājai gotiskajā stilā "Bāskertonu tornim", kur viņš bija dzīvojis iepriekšējos desmit gadus. Sešstāvu ēka bija celta divdesmitajos gados no sarkaniem ķieģeļiem, to greznoja gaišpelēka betona kolonnas un pilastri. Katra stāva gaitenī bija logi, ko daļēji aizklāja žalūzijas kā lejup nolaisti plakstiņi.

"Bāskertonu tornis". Mājvieta cilvēkam, kuram nebija īstu māju. Strādāt īpašās pielaides programmā operatīvās drošības augstākajā līmenī būtībā nozīmēja strādāt ar pieņemtu vārdu. Neviena Konsulāro operāciju vienība nebija tik slepena kā Politiskās stabilizācijas nodaļa, un ikviens šīs vienības aģents zināja tikai citu aģentu segvārdus, ne viņu īstos vārdus. Tāds dzīvesveids neļāva izveidot ciešas cilvēciskas saistības šajā darbā lielākoties bija jāatrodas ārzemēs, kur aģents patiesībā nebija sasniedzams un kur vajadzēja pavadīt nenosakāmi ilgu laiku. Vai tad Embleram bija kāds īsts draugs? Taču tas, ka Emblera mājas dzīve bija tik trūcīga, bija piešķīrusi īpašu nozīmi kontaktam ar nejaušajiem paziņām mājvietas ielās. Un, lai cik īsi bija laika sprīži, ko viņš pavadīja "Bāskertonu tornī", dzīvoklis viņam bija īstas mājas. Lai gan Embleram dzīvoklis nenozīmēja tādu svētnīcu kā viņa māja pie ezera, taču tas bija ikdienišķās eksistences simbols. Vieta, kur izmest enkuru.

Dzīvokļu māja bija būvēta attālāk no ielas, un neliels, ovāls iebraucamais ceļš ļāva mašīnām piebraukt pie ieejas. Emblers palūkojās visapkārt un, nemanīdams nevienu, kas interesētos par viņu, gāja namam tuvāk. Tur taču kāds viņu noteikti pazīs šveicars, varbūt nama pārvaldnieks vai uzraugs un ielaidīs viņu dzīvoklī.

Viņš raudzījās uz lielo balto plāksni ar melniem plastmasas burtiem tur alfabētiskā kārtībā cits zem cita rindojās mājas iedzīvotāju vārdi.

Emblera vārda nebija. Pēc "Eiera" nākamais bija "Elstons".

Tātad viņi atņēmuši Embleram dzīvokli? Viņš jutās vīlies, tomēr ne pārāk izbrīnīts.

-     Vai varu jums palīdzēt, ser? No siltā vestibila parādījās viens no šveicariem, Gregs Denovičs. Viņa spēcīgo apakšžokli kā allaž klāja bieza bārda.

-    Greg, Emblers draudzīgi ieteicās. Grega pilnais vārds droši vien bija Gregors viņš nāca no kādreizējās Dienvidslāvijas. Sen neesam redzējušies, vai ne?

Izteiksme, kas parādījās Denoviča sejā, Embleram jau sāka kļūt pazīstama tik apjucis skatiens ir cilvēkam, kuru pilnīgs svešinieks uzrunā kā draugu.

Emblers noņēma cepuri un pasmaidīja.

-    Padomā, Greg. Trešais C dzīvoklis, vai atceries?

-    Vai es jūs pazīstu? Denovičs jautāja. Tomēr arī šoreiz tas nebija īsts jautājums, bet apgalvojums. Noraidošs apgalvojums.

Laikam gan ne, Emblers klusi sacīja. Tad viņa apjukums pārvērtās par šausmām.

Aiz muguras iekaucās riepas, mašīnai strauji bremzējot uz slapjās ielas. Emblers strauji pagriezās un ieraudzīja, ka tieši ielas pretējā pusē apstājas balts autofurgons. Viņš dzirdēja, ka atveras un aizcērtas tā durvis un redzēja, ka parādās trīs vīrieši iestādes apsargu formas tērpos. Viens turēja rokās karabīni, divi pārējie bija bruņojušies ar pistolēm. Visi trīs skrēja uz viņa pusi.

Autofurgons. Emblers to pazina. Tas piederēja ārkārtējo situāciju "Atguves dienestam", ko federālās valdības slepenās nodaļas izmantoja, lai "aizvāktu" konfidenciālus objektus. Šādi objekti varēja būt vai nu nodevīgi pašmāju aģenti, vai ārzemju aģenti, kas darbojās ASV teritorijā, taču tiem visiem bija viena kopīga iezīme nebija paredzēts, ka ar viņiem nodarbosies valsts oficiālās tiesu sistēmas nodaļa. Un šajā aukstajā, mitrajā janvāra rītā objekts, ko vajadzēja aizvākt, bija Harisons Emblers. Vietējai policijai nevajadzētu sniegt nekādus paskaidrojumus, jo Emblers būtu nozudis krietnu laiku pirms policijas ierašanās. Atklāta sadursme nebija paredzama viņi bija organizējuši ātru un nemanāmu nolaupīšanu.

Emblers saprata, ka, parādoties šeit, viņš bija pieļāvis kļūdu, ka vēlmes ņem virsroku pār saprāta balsi. Nu viņš vairs nedrīkstēja kļūdīties.

Domā! Vajadzēja domāt.

Pareizāk sakot, vajadzēja izmantot intuīciju.

Divos gadu desmitos, strādājot par aģentu, kas darbojas ārvalstīs, viņš bija spiests līdz pilnībai apgūt bēgšanas un izvairīšanās paņēmienus. Tie bija kļuvuši par viņa otro dabu. Taču viņš nekad neizmantoja loģiskas prāta struktūras, "lēmumu kokus" un citas garlaicīgas metodes, ko instruktori dažreiz uzspieda iesācējiem. Tā bija savveida spēku pārbaude intuitīvi atrast izeju no situācijas, ja nepieciešams improvizējot. Citādi draudēja briesmas ieslīgt rutīnā un ieradumos, un ikvienu ieradumu pretinieks varēja paredzēt un izmantot savā labā.

Emblers pārlaida skatienu ielai "Bāskertonu" ēkas tuvumā. Parastā procedūra būtu aplenkums no trim punktiem lai uz kuru pusi viņš dotos, uzbrucēju vienība būtu klāt ātrāk, nekā ēkai piebrauktu furgons. Emblers jau redzēja, ka bruņotie vīri daži formas tērpos, daži civiltērpā, pieredzējušu Atguves dienesta aģentu apņēmīgajā gaitā virzījās šurp no abām pusēm. Ko nu? Emblers varētu ieskriet ēkas vestibilā un meklēt rezerves izeju. Taču šādu gājienu viņi jau bija paredzējuši un veikuši pretpasākumus. Viņš varētu gaidīt, kamēr parādās gājēju pulciņš, pievienoties tiem un mēģināt aizbēgt no vīriem, kuri atradās kvartāla tālākajā galā. Taču ari tas bija bīstami. Pārstāj domāt, Emblers teica pats sev. Tas bija vienīgais veids, kā pārspēt viņus viltībā.

Cieši lūkodamies uz vīrieti ar īsstobra šauteni, kas steidzās pāri bulvārim, Emblers centās saskatīt viņa seju, lai ari lietus vairs nesmidzināja, bet gāza kā no spaiņa. Tad viņš nolēma izmantot pašu bīstamāko variantu.

Viņš skrēja tieši pretī vīrietim.

-     Ko jūs tā ķēpājaties? Emblers blāva. Velns parāvis, neveicieties kā aizmiguši! Viņš laižas projāml Emblers apcirtās riņķī un ar īkšķi rādīja uz "Bāskertonu torņa" vestibilu.

-     Braucām šurp, cik vien ātri varējām, atbildēja vīrs ar karabīni. Emblers tagad redzēja, ka abiem pārējiem ir četrdesmit piektā kalibra pistoles ar divpadsmit patronām aptverē. Milzums munīcijas, lai sagūstītu vienu cilvēku. Ja vien viņiem bija pavēlēts tikai sagūstīt.

Emblers smagiem soļiem gāja pāri ielai uz autofurgonu, kura motors strādāja tukšgaitā. Visi atbraucēji bija aplenkuši "Bāskertonu torņa" vestibilu jau pēc brīža viņi apjēgs, ka pieļāvuši kļūdu.

Emblers piegāja pie baltā autofurgona durvīm šofera pusē, strauji pavēra kabatas portfeli, kas bija piederējis Periša salas komandantam, un pacēla to augšup, it kā rādītu žetonu vai apliecību. Emblers atradās pārāk tālu, lai šoferis varētu kaut ko izlasīt viņu vajadzēja pārliecināt tikai ar autoritatīvo žestu. Kad šoferis nolaida loga stiklu, Emblers sāka īstenot savu plānu, šoferis skatījās uz viņu cieši un vērīgi, viņam bija īss, muskuļains kakls kā svarcēlājam.

-     Vai jums, puiši, mainīja pavēli? noprasīja Emblers. Viņš jānogalina, nevis jāsagūsta. Kāpēc tūļājāties? Ja būtu atbraukuši kaut vai minūti ātrāk, viss jau būtu nokārtots.

Šoferis brīdi klusēja. Tad ap viņa lūpām parādījās ciets vaibsts.

-     Es nevarēju saskatīt to, ko tu man rādīji.

Emblers pēkšņi juta, ka vīrietis ar lielo, gaļīgo roku sagrābj viņu aiz labās plaukstas locītavas.

-    Es teicu, ka nevarēju saskatīt. Šoferis runāja zemā un draudīgā balsī. Parādi vēlreiz.

Emblers ar kreiso roku sniedzās kabatā pēc pistoles, ko bija paņēmis no kreisera apsarga, bet šoferis bija pirmklasīgi trenēts un reaģēja zibenīgi ar brīvās rokas plaukstas pamatni viņš gāza pa pistoli, un tā aizlidoja pa gaisu. Embleram vajadzēja rīkoties ātri. Viņš pagrieza šofera satverto plaukstas locītavu, parāva to uz savu pusi un uz augšu līdz plecu līmenim, tad asi rāva lejup, apakšdelmu izmantojot kā sviru, un trieca šofera roku pret lejup nolaistā loga malu.

Šoferis ievaidējās, bet nepalaida Emblera roku vaļā. Viņš to bija satvēris kā tērauda spīlēs. Ar otru roku šoferis sāka taustīties zem paneļa, kur acīmredzot glabājās ierocis.

Emblers atslābināja labo roku un ļāva šoferim viņu gandrīz vai ievilkt kabīnē iekšā. Tad viņš ar rūpīgi tēmētu sitienu ietrieca kreisās rokas dūri šofera gāmurā.

Šoferis palaida Embleru vaļā un saliecās uz priekšu, ar abām rokām pieķēries pie krekla apkaklītes. Viņš cīnījās pēc elpas, jo sašķaidītais balsenes skrimslis aizsprostoja elpceļus. Emblers atvēra mašīnas durvis un izrāva šoferi ārā. Tas aizstreipuļoja dažus soļus tālāk un sabruka zemē.

Kad Emblers nosēdās pie stūres, ieslēdza ātrumu un mašīna aizjoņoja pa ielu, viņš vēl sadzirdēja apjukušo otrās vienības viru kliedzienus. Taču viņi vairs neko nevarēja izdarīt.

Nebija ko apskaust brigādes komandieri, kuram būs jāpaskaidro, kā objekts, būdams viņiem deguna galā, aizmucis, turklāt aizmucis ar brigādes mašīnu. Tomēr Emblers šo manevru nebija iepriekš ne aprēķinājis, ne paredzējis. To atcerēdamies, viņš tagad saprata, ka viņa rīcību ierosinājusi pirmā vīrieša sejas izteiksme piesardzīga, pētoša un… nepārliecinoša. Kā medniekam, kas nav drošs, vai atradis savu medījumu. Atguves dienesta brigāde bija nosūtīta uzdevumā pārāk steidzīgi, tāpēc tai nebija iedotas fotogrāfijas. Vajātāji domāja, ka Emblers rīkosies tā, kā bēgļi gandrīz vienmēr rīkojas šādās situācijās, proti, nodos sevi, mēģinot skriet projām. Taču kā gan vajāt lapsu, kas skrien kopā ar dzinējsuņiem?

Autofurgons lieliski noderēja aizbēgšanai, tomēr drīz vien tas varētu kļūt par, tēlaini izsakoties, bākas uguni, kas vajātājiem signalizē par viņa atrašanās vietu. Nobraucis dažas jūdzes pa Konektikutas avēniju, Emblers iegrieza furgonu sānieliņā un atstāja darbojamies brīvgaitā, aizdedzes atslēgu pamezdams mašīnā. Ja viņam patiešām paveiksies, kāds mašīnu nozags.

Šobrīd palikt nemanāmam būtu visvieglāk kādā ļaužu pilnā rajonā, kur līdzās atrastos gan dzīvojamie kvartāli, gan biznesa iestādes, rajonā, kur atrodas vēstniecības, mākslas muzeji, baznīcas, grāmatveikali un dzīvojamās mājas. Rajonā, kur uz ielām ir daudz cilvēku, piemēram, Djūponta loka apkaimē. Djūponta lokā krustojās pilsētas trīs galvenās avēnijas, un tur allaž valdīja dzīva rosība. Pat šajā drūmajā ziemas rītā cilvēki tur nāca un gāja. Emblers lur iesēdās taksometrā, izkāpa Ņūhempšīras avēnijas un Divdesmitās ielas krustojumā un veikli iejuka tūristu pulkā. Viņam bija padomā noteikts galamērķis, bet viņš izlikās garlaikojamies un bezmērķīgi klaiņojam.

Atrazdamies pūlī, Emblers centās paturēt redzeslokā apkārtni, bet tieši neskatīties ne uz vienu. Taču ik reizi, kad viņa skatiens apstājās pie kāda garāmgājēja, atgriezās sen pazīstamā izjūta, kas mēdza rasties, kad maņas bija īpaši saasinātas it kā viņš lasītu lapas svešās dienasgrāmatās. Pietika ar vienu ašu skatienu, lai Emblers ievērotu steidzīgi tipinām sievieti septītajā gadu desmitā ar balinātiem matiem, ar ieloču svārkiem, kuru mala bija redzama zem vaļējā rūtainā mēteļa, ar lieliem, apzeltītiem auskariem un plastikāta iepirkumu somu no Ann Taylor, ko sieviete bija pārāk cieši satvērusi dzīslainajā rokā. Lai izietu no mājām, viņa bija posusies vairākas stundas posusies tādēļ, lai ietu uz veikalu. Seja ar īgni savilkto muti liecināja par vientulību, lietus lāses uz vaigiem tiklab varēja būt asaras. Embleram likās, ka bērnu viņai nav, un varbūt arī tāpēc viņas vaibstos vīdēja nožēla. Kādreiz, bez šaubām, sievietei bijis vīrs, kurš grasījies padarīt viņu laimīgu un aizpildīt viņas dzīvi, vīrs, kurš pirms desmit gadiem? vēl agrāk? kļuvis nemierīgs un atradis jaunāku un svaigāku sievieti, lai tā padarītu laimīgu viņu un aizpildītu viņa dzīvi. Tā nu sieviete gāja iepirkties, taču uzmanījās, lai neiztērētu pārāk daudz, gāja sastapties ar kādu draudzeni, lai kopīgi iedzertu tēju, varbūt uzspēlēt bridžu, taču ne tik bieži, kā viņai gribētos. Emblers nojauta, ka viņa dziļi vīlusies cilvēkos. Varbūt sieviete juta, ka viņas nomāktība citus atbaida cilvēki likās pārāk aizņemti, un viņas izolētība skumjas padarīja vēl dziļākas, un cilvēki vēl jo mazāk vēlējās viņas sabiedrību. Tā nu viņa iepirkās iegādājās tērpu, kas bija pārāk meitenīgs un viņai nepiestāvēja, vai meklēja "izdevīgas cenas" vai "lielas atlaides" sieviešu apģērbiem, kuri izskatījās gluži atbilstoši "atlaides" cenai. Vai Emblera pieņēmumi vienmēr bija pareizi? Tam nebija sevišķas nozīmes viņš zināja, ka būtībā tie ir patiesi.

Viņš ieraudzīja uzkumpušu, jaunu melnādainu vīrieti nošļukušos džinsos un cepurē ar nagu, kas bija uzlikta virs raiba lakatiņa, ar rombveida kniedi ausī un bārdas laukumiņu zem zoda. Viņš bija bagātīgi salaistījies ar Aramis smaržūdeni un lūkojās pāri ielai uz kādu citu jaunu vīrieti, kurš bija lepns un elegants, ar tik muskuļainām kājām kā sportistam un gariem gaišiem matiem; tad vīrietis novērsa skatienu piespiedās novērsties, lai neviens nemanītu viņa interesi. Meitene ar kokosrieksta brūnu ādu, pilnīgām krūtīm, iztaisnotiem matiem un tumšu, spīdīgu lūpu krāsu uz biezajām lūpām, maza auguma meitene, kas augstpapēžu kurpēs centās izskatīties garāka, ļoti pūlējās tikt līdzi melnādainajam jauneklim viņas draugam, vismaz tā viņš meitenei ļāva iedomāties. Beigu beigās meitene sāks brīnīties, kāpēc draugs, kas uz ielas likās tik dižīgs un pašapzinīgs, divatā ar viņu kļūst atturīgs un neizlēmīgs, viņa nevarēs saprast, kāpēc viņu pastaigas tik drīz beidzas un kurp viņš dodas pēc tam. Taču Emblers saprata, ka meitenei arvien vēl nav ne jausmas, ka puisis spēj būt tāds, kāds viņš patiesi ir, tikai, būdams kopā ar citiem jauniem vīriešiem tādiem kā viņš.

Interneta kafejnīca bija turpat, kur agrāk, netālu no Septiņpadsmitās ielas un baznīcas, trīs kvartālus uz austrumiem no Djūponta loka. Emblers izvēlējās sēdēt pie datora, no kurienes labi varēja redzēt kafejnīcas logu, lai viņu atkal nejauši nepārsteigtu. Uzklikšķinājis pa taustiņiem, viņš atvēra Slepeno sarakstu kopējo datubāzi, ko koordinēja Tieslietu ministrija un kas bija paredzēta daudzajām federālajām aģentūrām, kuras bija iesaistītas tiesiskās kārtības nodrošināšanā. Piekļuves kodi, ko Emblers atcerējās kā pa miglu, vēl bija derīgi. Nu viņš iekšējās meklēšanas sistēmā ierakstīja savu pilno vārdu Harisons Emblers -, viņš gribēja redzēt, vai pie viņa vārda ir karodziņš. Pēc dažiem mirkļiem parādījās ziņojums.

HARISONS EMBLERS neviens dokuments neatbilst.

Tas bija savāds defekts ikvienam federālā dienesta darbiniekam pat tad, ja viņš vairs nebija algu sarakstā, vajadzēja parādīties vismaz formālajā sarakstā. Un, lai gan Emblera kā Konsulāro operāciju aģenta identitāte obligāti tika izņemta no šādām datubāzēm, viņa aizsega darbam Valsts departamenta sarakstā vajadzēja parādīties.

Sapīkumā paraustījis plecus, Emblers klikšķināja pa taustiņiem un iegāja Valsts departamenta tīmekļa vietnē, tad nokļuva aiz ugunsmūra līdz darbinieku iekšējai datubāzei, kurai bija zems drošības līmenis, lai gan tā bija aizsargāta ar paroli. Pārbaudīt viņa civilo aizsega darbu tam vajadzēja būt vienkāršam uzdevumam. Ja kāds visu šo gadu laikā jautātu, Hals Emblers allaž varētu paskaidrot, ka viņš ir vidēja līmeņa štata darbinieks Valsts departamentā, kur strādā izglītības un kultūras jautājumu nodaļā. Par tematu "kultūras diplomātija", "draudzība uz izglītības pamata" un tā tālāk Emblers vajadzības gadījumā varēja runāt gari un plaši, ne aci nepamirkšķinot. Nebija svarīgi, ka šiem jautājumiem nebija nekāda sakara ar viņa īsto nodarbošanos.

Emblers šad tad prātoja, kas notiktu, ja kādā kokteiļu vakarā viņš patiesi atbildētu uz jautājumu, ar ko nodarbojas. Es? Es strādāju visaugstākās slepenības nodafā, kas pieder ļoti slepenam izlūkošanas dienestam, ko sauc par Konsulārajām operācijām. Speciālas pielaides programma, atļauja izsniegta tikai divdesmit pieciem cilvēkiem no valdības. To sauc par Politiskās stabilizācijas nodaļu. Ar ko tā nodarbojas? Nu, ar daudz ko. Diezgan bieži ar cilvēku nogalināšanu. Ar tādu cilvēku nogalināšanu, kuri, cerams, ir sliktāki par tiem, kurus nodaļa no viņiem glābj. Protams, droši jau to nekad nevar zināt. Vai drīkstu jums piedāvāt vēl vienu glāzi?

Ierakstījis savu vārdu Valsts departamenta datubāzē, Emblers uzsita pa ievadīšanas taustiņu un dažas sekundes tās šķita velkamies veselu mūžību gaidīja atbildi. DARBINIEKS HARISONS EMBLERS NAV ATRASTS. LŪDZU, PĀRBAUDIET PAREIZRAKSTĪBU UN MĒĢINIET VĒLREIZ.

Emblers pameta skatienu logā, no kura varēja pārredzēt ielu, un, lai gan viņš neko neparastu tur nesaskatīja, viņam izspiedās auksti sviedri. Tad viņš meklēja savu vārdu Sociālās nodrošināšanas datubāzē.

HARISONS EMBLERS NAV ATRASTS.

Tas bija bezjēdzīgi! Emblers pēc kārtas izmēģināja vēl vairākas datubāzes, meklēja un meklēja. Taču visās atkārtojās tracinošā frāze, variācijas par nolieguma tematu.

JŪSU PIEPRASĪJUMS NEATBILST NEVIENAM DOKUMENTAM.

NAV NEVIENA IERAKSTA "HARISONS EMBLERS".

HARISONS EMBLERS NAV ATRASTS.

Pēc pusstundas Emblers bija pārbaudījis vairāk nekā deviņpadsmit datubāzes gan federālās, gan štata. Velti. It kā viņš nekad nebūtu eksistējis.

Vājprāts!

Ausīs atkal ieskanējās Periša salas psihiatru balsis ar viņu ērmīgajām diagnozēm. Protams, tās bija blēņas, pilnīgas blēņas. Emblers skaidri zināja, kas viņš ir. Viņš spilgti, skaidri un pilnīgi atcerējās visu savu dzīvi līdz brīdim, kad tika ievietots iestādē. Viņa dzīve noteikti bija neparasta, savijusies ar neparasto nodarbošanos, bet tā bija Emblera vienīgā dzīve. Te katrā ziņā vajadzēja būt kādam pārpratumam, kādai tehniskai kļūdai par to Emblers bija pārliecināts.

Viņš vēlreiz ātri uzklikšķināja dažas rindiņas, bet atkal saņēma noraidošu atbildi un sāka prātot, vai tiešām skaidrība un noteiktība kļuvusi par greznību par greznību, ko viņš nu vairs nedrīkstēja atļauties.

Piepeši Emblera redzeslokā nonāca balta mašīna nē, furgons, kas brauca ļoti ātri, daudz ātrāk par citām. Tad vēl viens. Un trešais, kas piebrauca tieši pie kafejnīcas durvīm.

Kā viņu tik ātri atraduši? Ja interneta kafejnīca bija reģistrējusi sava privātā tīkla IP adresi un ja Štata departamenta datubāzē instalēta ciparu shēma, tad viņa meklējumi varēja aktivēt pretmeklējumu sistēmu un atrast viņa lietotā TCP/ IP tīkla sistēmas fizisko adresi.

Emblers pielēca kājās, izskrēja pa durvīm ar uzrakstu 'Tikai personālam" un brāzās augšup pa kāpnēm ja palaimēsies, viņš tiks uz jumta un no turienes uz blakusēkas jumta… Taču vajadzēja rīkoties ātri, kamēr Atguves dienesta brigāde vēl nav paguvusi izkārtoties. Emblers skrēja, tvarstīdams gaisu, un viņam prātā iešāvās kāda doma. ja Hals Emblers neeksistē, kuru tad viņi vajā?

3. nodaļa

ŠT vieta viņam allaž bija nozīmējusi svētnīcu. Tā bija pavisam vienkārša būda, celta no vietējiem baļķiem, gandrīz tikpat pirmatnēja kā apkārtējā daba. Griestu sijas un grīdu, spāres, pat māla skursteni kādā siltā vasarā to visu viņš bija darinājis pats savām rokām, gandrīz ar ķēdes zāģa palīdzību vien. Būda bija domāta vienam cilvēkam, un viņš te allaž bija pilnīgi viens. Viņš nekad nestāstīja par būdu itin nevienam. Pārkāpjot noteikumus, viņš nebija teicis saviem darba devējiem, ka iegādājies nelielo zemes gabalu vēl lielākai slepenībai viņš īpašuma iegādi bija noformējis caur kādu ārzonas biznesa kompāniju, ko būtu grūti atklāt. Būda piederēja tikai viņam vien. Reizēm, atgriezies no kāda uzdevuma, kad viņš vairs nespēja ne paskatīties uz apkārtējo pasauli, viņš tieši no Dalesa starptautiskās lidostas brauca neapstādamies uz vienkāršo būdu uz patvērumu, trīs stundās pārvarēdams simt astoņdesmit jūdzes. Viņš sēdās laivā, devās ezerā zvejot asarus un mēģināja paglābt vismaz kādu dvēseles daļu no krāpšanas un izlikšanās labirinta, kur viņu bija ierāvis darbs.

Diezin vai Esvela ezers bija atzīmēts kartē kaut vai kā zils plankumiņš, bet šeit viņa sirds līksmoja. Te, Saurlendas kalnu pakājē, beidzās lauki un sākās mežains apvidus ar vītolu, bērzu un riekstkoku audzēm un biezu pamežu. Pavasarī un vasarā kokus klāja lapotne, ziedēja puķes, nogatavojās ogas. Tagad janvāri gandrīz visi koki bija kaili. Tomēr apkārtne likās skaista tas bija apsolījuma skaistums. Dabai, tāpat kā viņam, bija nepieciešams laiks atspirgšanai.

Viņš bija noguris līdz nāvei tā bija cena par ilgajām saspringtas modrības stundām. Dažu kvartālu atstatumā no interneta kafejnīcas viņš bija dabūjis vecu, zilu Dodge Ram minifurgonu. Tas bija savāds brauciens; mašīnu viņš paņēma gluži vienkārši tāpēc, ka īpašnieks zem pakaļējā riteņa spārna bija piestiprinājis kārbu ar aizdedzes rezerves atslēgu. Tāda kārba bija muļķīgs izdomājums, un to acīmredzot lietoja autobraucēji, kuri rezerves atslēgu vērtēja augstāk par sava braucamrīka drošību. Divpadsmit gadus veco zaļo Honda Civic, ar ko viņš brauca pašreiz, viņš bija sameklējis Trentonas dzelzceļa stacijas diennakts stāvvietā, un no zagļiem tā bija pasargāta tikpat droši pareizāk sakot, pavirši. Mašīna izskatījās pavisam neievērojama, tieši tāda, kādu viņš bija cerējis dabūt, un līdz šim tā bija noderējusi labi.

Braucot uz ziemeļiem pa trīsdesmit pirmo šoseju, viņu mocīja viena vienīga doma. Kurš ar viņu bija tā izrīkojies? Tieši šis jautājums viņu bija vajājis mēnešiem ilgi. Pret viņu bija vērsušās Savienoto Valstu valdības likumīgās, lai arī slepenās organizācijas. Ko tas nozīmēja? To, ka bija kāds cilvēks, kas viņu apmelojis, kaut kā iegāzis viņu, iestāstījis priekšniecībai, ka viņš sajucis prātā un kļuvis par draudu drošībai. Varbūt kāds cilvēks vai cilvēku grupa, kuri varēja piekļūt štata varas pārstāvjiem, bija tiekušies panākt, lai viņš izgaist; tie bija cilvēki, kuri viņu uzskatīja par draudu, tomēr bija nolēmuši, ka nogalināt viņu nevajag. Viņam galvā sāka pulsēt sāpes kā ļaundabīgs zieds, kas auga augumā. Palīdzēt varētu viņa kolēģi Politiskās stabilizācijas nodaļā bet kā viņus lai atrod? Viņi nesēdēja pie rakstāmgalda, nebija nevienā regulāra darba sarakstā, bet pastāvīgi mainīja atrašanās vietu kā šaha figūras. Un viņš pats nezin kā bija izslēgts no visiem elektroniskajiem forumiem, kas viņam bija zināmi. Harisons Emblers nav atrodams tas bija vājprāts, tomēr viņš tur saskatīja ari noteiktu metodi. Viņš to izjuta, šo ļaundabīgumu gluži tāpat kā pulsējošās galvassāpes, kas ikvienu domu padarīja par mokošu piepūli. Viņi bija centušies panākt, lai Emblers nozūd. Mēģinājuši viņu aprakt dzīvu. Viņi! Kaitinošais, neko neizsakošais daudzskaitlis viņil Vārds, kas izteica visu un neko.

Lai paliktu dzīvs, viņam vajadzēja zināt vairāk, taču viņš nespēja uzzināt neko vairāk, kamēr nebija drošs, ka paliks dzīvs. Beringtona ūdenskritums Hanterdonas apgabalā Ņūdžersijā atradās sānis no trīsdesmit pirmās šosejas, kas gāja caur Ņūdžersijas lauku dienvidrietumu daļu, kur krustojās daudzi nelieli, kartē neatzīmēti ceļi. Divas reizes viņš iegriezās kādā no šiem sānceļiem, lai pārliecinātos, ka viņam neseko, taču neko aizdomīgu nemanīja. Ieraudzījis nelielu ceļazīmi ar uzrakstu "Beringtona ūdenskritums", viņš paskatījās pulkstenī uz paneļa. Tagad bija pusčetri pēcpusdienā. Vēl šorīt viņš bija ieslodzīts maksimālas drošības līmeņa psihiatrijas iestādē. Tagad viņš jau bija tikpat kā mājās.

Ceturdaļjūdzes attālumā no piebraucamā ceļa ezeram Emblers nobrauca mašīnu no ceļa un atstāja paslēptu hemlokegļu un ciedru pudurī. Dzeltenbrūnā jaka ar sintētiskās šķiedras pildījumu, ko viņš bija dabūjis pa ceļam, sildīja. Soļojot pa mīksto zemi, kur zem kājām klusi čaukstēja lapas un priežu skujas, viņš juta, ka spriedze atslābst. Tuvodamies ezeram, viņš pazina un atcerējās katru koku. Viņš dzirdēja, kā saplivina spārnus pūce, kas sēdēja milzīgā, kailā cipresē; šķita, tās sarkanīgajam stumbram nav mizas, tas bija mezglains un rievains kā vecas sievietes kakls. Jau gandrīz varēja saskatīt no veciem ķieģeļiem mūrēto skursteni Makgrudera būdas ielīkušajā jumtā būda atradās bīstami tuvu ezera malai pretējā krastā. Allaž šķita, ka pamatīga vētra būdu var ieskalot tieši ezerā.

Pagājis garām biezai egļu audzei, viņš izgāja caur mežu un nonāca brīnumainajā klajumā, kur pirms septiņiem gadiem bija nolēmis celt savu būdu. Klajumu no trim pusēm ietvēra krāšņu, vecu mūžzaļo koku siena tā nodrošināja ne vien nošķirtību, bet arī mieru skatu uz rāmo ezeru, ko ieskāva vecie koki.

Beidzot viņš bija atgriezies. Dziļi ievilcis plaušās spirgto gaisu, viņš spēra soli klajumā no egļu paēnas un palūkojās uz…

… tukšo laukumiņu, kur vajadzēja atrasties viņa būdai. Tas pats klajums, kuru viņš bija atradis pirms septiņiem gadiem, kad bija nolēmis te būvēties.

Embleru kā milzīgs vilnis pārņēma reibonis un dziļš apjukums, likās, ka zem kājām sāk līgoties zeme. Tas bija kaut kas neiedomājams. Būdas nebija. Ne būdas, pat nevienas zīmes, ka būda te bijusi. Zāle un krūmāji bija pilnīgi neskarti. Emblers ārkārtīgi skaidri atcerējās, kur bija uzcēlis baļķu būdu tomēr nu viņš redzēja vienīgi sūnu laukumiņus, zemei pieplakušus kadiķu krūmus un nelielu, aptuveni divdesmit vai trīsdesmit gadus vecu īvi, ko bija apgrauzuši brieži. Viņš apstaigāja laukumu, uzmanīgi vērodams, vai nemanīs kādu zīmi, ka te bijis cilvēks vai nu senāk, vai nesen. Nekā. Tikai neskarts zemes gabals, tieši tāds, kādu viņš to bija reiz iegādājies. Beidzot, nespēdams atvairīt neizpratnes mulsumu, viņš noslīga ceļos uz aukstajām sūnām. Viņš baidījās pat formulēt jautājumu, kas uzdzina bailes, tomēr bija nepieciešams vai viņš varēja uzticēties pats savām atmiņām? Piemēram, septiņiem pēdējiem dzīves gadiem vai viņa atmiņas par tiem bija reālas? Vai arī tas, ko viņš pašreiz redzēja, ir tikai ilūzija, un viņš kuru katru brīdi var pamosties un konstatēt, ka atrodas 4V nodaļas baltajā, slēgtajā palātā?

Emblers atcerējās, ka viņam reiz kāds teicis sapnī cilvēks nesajūtat smaržas. Tad viņš šobrīd nesapņoja. Viņš varēja saost ezera ūdens smaržu, tikko jaušamo trūdu smaku, ko izplatīja lapas un slieku uzrakņātā zeme, skujkoku sveķu vieglo aromātu. Nē, paldies Dievam, tas nebija sapnis.

Un tieši tāpēc tas līdzinājās murgainam sapnim.

Emblers piecēlās kājās un izgrūda dziļu niknuma un vilšanās pilnu rēcienu. Viņš bija atbraucis uz savu dvēseles māju, bet mājas vairs nebija. Gūsteknis vismaz varēja lolot cerību par bēgšanu, spīdzināšanas upurim viņš to zināja pats no savas pieredzes bija cerība uz atelpu. Taču ko vairs varēja cerēt radība, kas zaudējusi savu svētnīcu?

Te viss bija tik pazīstams un vienlaikus svešs. Tieši tas tracināja visvairāk. Emblers sāka staigāt šurpu turpu, klausīdamies ziemas putnu svilpošanā un čiepstēšanā. Tad viņš izdzirda vāju, svelpjošu troksni un tūlīt sajuta triecienu un asas sāpes zem kakla.

Laiks šķita apstājamies. Emblers ar roku sataustīja kādu priekšmetu, kas bija iedūries viņa ķermenī, un izrāva to. Tā bija gara, spalvaskātam līdzīga bulta, kas bija trāpījusi krūškaula augšdaļā tieši zem rīkles un tur iestrēgusi kā nazis kokā.

Emblers atcerējās, kā mācību grāmatā bija nosaukta šī krūškaula daļa manubriutn. Uzbrūkot nebija ieteicams trāpīt tajā, jo tur kauls bija ļoti ciets. Tas nozīmēja, ka Embleram ļoti paveicies. Viņš palīda zem kādas lielas hemlokegIes zemajiem zariem un, cerot, ka paslēptuvē vismaz šobrīd nav saskatāms, pētīja metāla stieni.

Tā nebija vienkārša bulta, bet šļirce bultas veidā ar atskabargām, izgatavota no nerūsējoša tērauda un plastmasas. Uz šļirces korpusa bija sīki melni burti, kas apzīmēja šļirces saturu karfentanīls, sintētiskais opioīds, ar desmit tūkstoš reižu spēcīgāku iedarbību kā morfīnam. Lai nogāztu no kājām sešas tonnas smagu ziloni, pietiktu ar desmit miligramiem šīs vielas, bet cilvēkam vajadzīgā deva bija mērāma mikrogramos. Krūškauls bija tik tuvu ādai, ka adatas atskabargas nebija varējušas aizķerties audos. Taču kā tad ar šļirces saturu? Tā bija tukša, bet Emblers nezināja, vai šļirce iztukšojusies, pirms viņš to izrāva, vai pēc tam. Viņš ar pirkstiem aptaustīja cieto kaula malu zem rīkles. Vietā, kur bija trāpījusi bulta, viņš sajuta sāpīgu pacēlumu. Tomēr pagaidām Embleram galva bija skaidra. Cik ilgi viela jau atradās viņa organismā? Refleksi nebija kļuvuši lēnāki droši vien ne ilgāk par divām sekundēm. Tomēr vielas iedarbībai pietiktu ar vienu vienīgu pilīti.

Kāpēc tad viņš vēl nebija zaudējis samaņu? Uz atbildi nebija ilgi jāgaida. Nu Emblers sāka apjaust, ka domas kļūst neskaidras un miglainas. Šī sajūta bija labi pazīstama viņš saprata, ka ar līdzīgām narkotikām daudzkārt zāļots Periša salā. Iespējams, ka viņam izveidojusies zināma tolerance.

Turklāt viņu bija pasargājis vēl kāds faktors. Tā kā adatas tukšais gals bija iedūries kaulā, tad šķidrums no šļirces nebija varējis izplūst brīvi. Un, protams, vielas devai, kas atradās šļircē, noteikti vajadzēja būt subletālai, citādi lode būtu vienkāršāks risinājums. Lai gan šāda bulta bija paredzēta kā ievada pasākums nolaupīšanai, taču tās nolūks nebija viņu nogalināt.

Embleram nu jau vajadzēja gulēt bezsamaņā, bet viņš bija kļuvis tikai gausāks gausāks tieši šobrīd, kad nekādi nedrīkstēja atļauties zaudēt spēju rīkoties. Priežu skuju paklājs šķita tik jauka vieta, kur apgulties un brītiņu nosnausties. Tikai dažas minūtes. Viņš atpūtīsies un pamodīsies atspirdzis. Tikai dažas minūtes.

Nē! Nedrīkstēja padoties. Vajadzēja izjust bailes. Emblers atcerējās, ka narkotiskās vielas karfentanīla izvadīšanas pusperiods ir deviņdesmit minūtes. Pārdozēšanas gadījumā optimālā ārstēšanas metode bija opiātu antagonista naloksona ievadīšana. Taču, ja naloksons nebija pieejams, varēja izmantot epinefrīna injekciju. Epinefrīns. Biežāk to mēdza saukt par adrenalīnu. Viņš izdzīvos, nevis apvaldot šausmu izjūtu, bet ļaujot tai vaļu.

Baidies, viņš atkārtoja pats sev, rāpus līzdams ārā no lielās hemlokegles zaru aizsega un, staipīdams kaklu, lūkojās visapkārt. Pēkšņi viņš patiešām sajuta bailes, kad atkal izdzirda vājo, svelpjošo troksni, kad tikai dažu collu attālumā, šķeļot gaisu, garām aizšāvās vēl viena bulta. Asins straumē ieplūda adrenalīns, mute kļuva sausa, sirds sāka neprātīgi dauzīties un vēderā iemetās kamols. Kāds Embleru izsekoja. Tātad kāds noteikti zināja, kas viņš patiesībā ir. Bailes izgaisa, to vietā parādījās dziļi iesakņotās apmācības un instinkta veidotās sakarības.

Abas bultas bija izšautas no vienas un tās pašas vietas, no ezera krasta. Taču no cik liela attāluma? Parasti šādi izsekotāji vairījās pienākt upurim pārāk tuvu, jo šauteni ar narkotisko vielu šļirci varēja izmantot, paliekot drošā attālumā. Tomēr, ņemot vērā bultveida šļirču ierobežoto trāpījuma distanci, attālums lidz snaiperim nevarēja būt visai liels. Emblers domās pārstaigāja apkaimi uz dienvidrietumu pusi, cenzdamies iztēloties ikvienu objektu. Tur atradās liela hemlokegļu audze ar brūniem čiekuriņiem zaru galos, virkne laukakmeņu, pa kuriem varēja kāpaļāt, dziļa grava, kur vasarā miklajā paēnā zēla orhidejas. Pie vecas, slimas gobas bija piestiprināta platforma briežu medībām.

Protams. Stingrā, pārvietojamā platforma, kas bija "uz laiku" piestiprināta pie koka pirms vairākiem gadiem, tur bija palikusi līdz pat šim laikam. Sēdekļa izmēri bija aptuveni trīs pēdu garumā un platumā, tas bija nostiprināts pie koka ar stingrām siksnām un pāris bultskrūvēm, kas iedzītas koka stumbrā. Embleram bija palicis atmiņā, ka medību platforma atrodas aptuveni divpadsmit pēdu augstumā no zemes, un tur zemes līmenis atradās aptuveni divpadsmit pēdu augstāk par vietu, kur pašreiz bija Emblers. To būtu izmantojis ikviens profesionāls aģents. Cik ilgi vīrietis ar šautenē ielādēto narkotikas šļirci bija pētījis Embleru, pirms nospieda ieroča mēlīti? Un velns lai parauj! kas galu galā tie bija par cilvēkiem?

Nenoteiktība sāka Embleru nogurdināt un nez kā atkal aktivēja karfentanīla mikrogramus viņa asinīs: Es te varētu atpūsties. Tikai dažas minūtes. Gandrīz vai šķita, ka varenais opiāts čukstus viņam to ieteic. Nē\ Emblers cīnījās, lai atgrieztos pašreizējā krīzes situācijā šeit un tagad. Pagaidām viņš bija brīvs, viņam vēl bija iespēja. Vienīgi tā Embleram bija nepieciešama iespēja.

Iespēja likt medniekam pašam izbaudīt bailes, kuras viņš bija izraisījis, iespēja pielavīties vajātājam.

Pats grūtākais bija turēties pēc iespējas tuvāk zemei un virzīties caur mežu klusi, bet droši. Vajadzēja likt lietā treniņā apgūto paņēmienu, ko viņš bija izmantojis ļoti reti. Biezi saaugušajā pamežā Emblers piecēlās tupus, lēni pacēla augstāk vienu saliekto kāju un, iztaisnojis to celī, izstiepa pēdu uz priekšu, ar pirkstgalu uzmanīgi pieskardamies zemei tā, lai nenokrakšķētu ne zariņš. Tad viņš ar līganu kustību pielika pie zemes pēdas pārējo daļu līdz pat papēdim.

Viņš raudzījās, lai ķermeņa svars būtu vienlīdzīgi sadalīts pa visu pēdu, tādējādi maksimāli izmantodams atbalsta punktu un samazinādams ķermeņa spiediena spēku. Lēni un droši, viņš sev iegalvoja, taču Emblers nekad nemēdza rīkoties lēni. Ja asinīs neriņķotu atlikušais karfentanīls, Emblers nebija drošs, vai viņš noturētos neskrējis.

Beidzot viņš bija lokveidā aizrāpies garām gobai un tādā pašā ceļā atgriezies pie tās. Atrazdamies aptuveni trīsdesmit pēdu attālumā no gobas, Emblers pamanīja, ka cauri kazenājam, koku stumbriem un zariem var saskatīt gobu, un lūkojās uz vietu, kur vajadzēja atrasties platformai.

Taču, lai gan koks bija tieši tāds, kā viņš iedomājās, platformas tur nebija. Ne zīmes no tās. Lai gan gaiss bija salts, Emblers nosvīda, viņu sagrāba bažas. Ja tā nebija vecā medību platforma…

Uzpūta vēja brāzma, un viņš saklausīja vāju, bet skaidri uztveramu skaņu koks berzējās pret koku. Viņš pagriezās uz to pusi, no kurienes nāca skaņa, un beidzot ieraudzīja. Briežu medību platforma. Tikai cita lielāka, augstāka un, šķita, jaunāka, tā bija piestiprināta pie vecas platānas resnā stumbra. Emblers tuvojās tai, cik vien klusi spēdams. Visapkārt kokam bija saaudzis mežrožu biezoknis. Kaut tas ziemā būtu nometis ne vien lapas, bet arī ērkšķus! Roze te bija ieceļojusi no Āzijas, un tās dzinumi bija savijušies kā dzeloņstieples. Tās tiklab varēja būt īstas dzeloņstieples, kas apvītas ap deviņdesmit pēdu augsto platānu.

Emblers lūkojās caur zariem gar sīkajām, sarainajām sēklu pogaļām, kas iezīmējās pret debesīm kā zaros pakarināti jūraseži, un beidzot saskatīja cilvēka figūru. Tas bija liela auguma vīrietis, ģērbies maskēšanās tērpā un, par laimi, skatījās uz pretējo pusi. Tas nozīmēja, ka viņš nav pamanījis Emblera kustēšanos; šāvējs uzskatīja, ka viņš joprojām atrodas kaut kur zemes gabalā, kas nolaideni saskārās ar ezeru. Emblers palūkojās atkal, cenzdamies vēlās pēcpusdienas nokrēslī saskatīt pēc iespējas labāk. Šāvējs raudzījās Steiner autofokusa binoklī tas bija armijas modelis ar objektlvu, kura stiklu klāja aizsargslānis pret atspīdumu, un zaļu, ūdensdrošu apvalku un cieši, metodiski pētīja mežu.

Viņam plecā karājās gara šautene. Acīmredzot no tās viņš šāva bultas. Taču vīrietim pie sāniem bija arī cits, neliels ierocis spriežot pēc apveida, tas bija Beretta M92. Deviņu milimetru kalibra pistole, ASV armijas ierocis, bet parasti to izsniedza īpašo operāciju vienībām.

Vai vīrietis bija viens?

Šķita, ka viens viņam nebija ne portatīvās rācijas, ne mobilās komunikācijas aparāta, ne austiņu, kam vajadzētu būt, ja viņš strādātu brigādē. Taču uz pieņēmumiem vien nedrīkstēja paļauties.

Emblers vēlreiz aplaida skatienu visapkārt. Skatu uz snaiperi daļēji aizsedza kāds resns vecās platānas zars, miza bija plankumaina, bet gluda. Zars ja Emblers pavirzītos pa kreisi un palēktos uz augšu, tad varētu zaru satvert tajā vietā, kur tas bija resns diezgan, lai noturētu viņa svaru. Zars bija taisns, gandrīz horizontāls, aptuveni divdesmit piecas pēdas garš, un piecpadsmit pēdu attālumā no stumbra tas bija tik resns kā Emblera augšstilbs, tāpēc viņš domāja, ka zars būtu piemērots viņa nolūkam. Ja viņš varētu uzlēkt uz tā, tad tiktu pāri ērkšķainajiem krūmiem un atrastos pāris jardu attālumā no platformas.

Emblers sagaidīja nākamo vēja brāzienu no tās puses, kur atradās šāvējs, uz savu pusi tad, saņēmis visus spēkus, lēca augšup. Klusi un ātri viņš ar rokām satvēra zaru. Asinīs atkal pieplūda adrenalīns, Emblers iešūpojās un ar vienu kustību bija uz zara. ■

Kad resnajam zaram uzgūla Emblera ķermeņa smagums, atskanēja dobjš troksnis, it kā koks būtu ievaidējies. Taču troksnis nebija tik skaļš, kā viņš bija baidījies, un snaiperis uz platformas tagad Emblers viņu varēja redzēt skaidri nelikās to dzirdam. Vēja brāzma bija sašūpojusi koku, tas bija iečīkstējies gluži saprotami. Mednieka uzmanību tas nepiesaistīja.

Emblers, pēc kārtas pārtverot rokas un pievelkot kājas, collu pa collai virzījās pa zaru tuvāk stumbram. Beidzot viņš bija ticis tik tuvu, ka varētu satvert platformas plato neilona saiti. Viņš bija cerējis, ka varēs saiti atraisīt, tā ka platforma nogāztos zemē. Tomēr izrādījās, ka tas nav iespējams. Saites stiprinājums atradās stumbra otrā pusē. Emblers nevarēja pielīst vēl tuvāk tik klusu, lai viņu nepamanītu. Emblers sakoda zobus un centās koncentrēties. Nekad nekas nenotiek pēc plāna. Pārspēlē un improvizē.

Emblers pārlīda uz citu zaru, uz bridi aizmiedza acis, ievilka plaušās gaisu, atspērās un metās snaiperim virsū. Tas bija savveida bloķējošais lēciens, ko viņš nebija izmantojis, kopš vidusskolā spēlēja futbolu.

Taču tas bija kļūmīgs. Emblera kustības radītais troksnis lika snaiperim pagriezties. Savukārt Emblers trāpīja viņam pārāk zemu nevis jostas, bet ceļgalu līmenī, un vīrietis nevis nokrita no platformas, bet gāzās virsū Embleram un sagrāba viņu kā stangās. Emblers tikai paspēja saķert viņa pistoli.

Vīrietis izsita pistoli Embleram no rokas, un tā iekrita kazenāju biezoknī. Abi vīrieši sāka cīnīties uz šaurās platformas, bet pārspēks acīmredzot bija snaipera pusē. Viņš bija garāks par sešām pēdām, muskuļains, bet kustējās apbrīnojami ātri un viegli. Galva bija gludi noskūta un izskatījās kā resnā, spēcīgā kakla ovāls paplašinājums. Viņš sita kā profesionāls bokseris katrs sitiens bija rūpīgi nomērķēts, viņš tajā ielika visu ķermeņa svaru, un pēc katra sitiena zibenīgi atrāva roku atpakaļ aizsardzības pozīcijā. Emblers spēja tikai sargāt galvu. Viņa ķermenis bija pakļauts sitieniem, un viņš saprata, ka triecieni drīz vien nogāzīs viņu no kājām.

Piepeši Emblers atkāpās, atgāzās pret koka stumbru un nolaida rokas pats nesaprazdams, kāpēc.

Būdīgais vīrietis šķita nevis apmulsis, bet gan apmierināts, un tuvojās Embleram, lai viņu nogalinātu.

4. nodaļa

Kad Emblers tvarstīja pēc gaisa, jūtot, ka aiz pārpūles trīc visi muskuļi, būdīgā vīra acīs kaut kas pazibēja, pavēstot Embleram to, kas bija vajadzīgs, proti, vīrietis grasījās viņu piebeigt ar vienu vienīgu negantu sitienu pa žokli, ieliekot sitienā visu milzīgā auguma spēku.

Taču Emblers izdarīja to vienīgo, kas viņa situācijā bija iespējams un ko darīt neiedomātos neviens profesionālis viņš tieši īstajā brīdī nošļuka zemē. Un vīrieša dūre trāpīja koka stumbram.

Viņš sāpēs iekaucās, bet Emblers kā atspere uzšāvās stāvus, ar galvu triekdams pa pretinieka saules pinumu, un tas nepaspēja pat noelsties, kad Emblers jau sagrāba viņu aiz potītēm un parāva. Snaiperis beidzot nogāzās no platformas, un ari Emblers lēca lejā, tieši viņam virsū. Pretinieka ķermenis mīkstināja Emblera kritienu.

Emblers ātri un veikli noņēma šauteni no pleca siksnas un ar siksnu sasēja vīrietim rokas aiz muguras. Labās rokas divu vidējo pirkstu kauliņi bija asiņaini un jau uztūkuši acīmredzot tie bija lauzti. Vīrietis vaidēja.

Emblers ar skatienu meklēja Beretta pistoli. Viņš ieraudzīja to paspīdam zem rožu krūma ērkšķainajiem, izlocītajiem zariem un nolēma, ka dabūs to rokā vēlāk.

Uz ceļiem, karotāj, Emblers teica. Tu zini, kādā pozā. Sakrusto potītes.

Vīrietis darīja, kā Emblers lika, kustēdamies negribīgi, bet precīzi kā cilvēks, kas prot nostādīt šādā pozā citus. Acīmredzot viņš bija apguvis parasto ASV armijas kaujas apmācību un, bez šaubām, vēl daudz ko vairāk.

-    Vecais, man ir salauzti kauli, vīrietis teica zemā, aizžņaugtā balsī. Dienvidnieks, no Misisipi Emblers minēja.

-    Dzīvs paliksi, Emblers īsi ieteicās. Varbūt arī ne. To mums vajadzēs izlemt, vai saproti?

-    Tu laikam nesaproti situāciju, vīrietis sacīja.

-    Tu taču pats tajā esi iepinies, Emblers atbildēja. Viņš sāka pārbaudīt vīrieša bikšu kabatas un izvilka armijas kabatas nazi. Tagad uzspēlēsim bērnu spēlīti "patiesība vai meli". Viņš atvēra kabatas naža asmeni, kas bija paredzēts zivju zvīņu nokasīšanai, un pielika to pavisam tuvu vīrieša sejai. Man nav daudz laika, tāpēc ķeršos tieši pie lietas. Emblers valdījās, lai nesāktu elpot strauji. Vajadzēja radīt iespaidu, ka viņš ir mierīgs un valda pār situāciju. Un vajadzēja raudzīties tieši vīrietim sejā, lai ari Emblers turēja tai klāt zvīņu kasīkli. Pirmais jautājums. Vai tu strādā viens?

-     Nu nē. Mēs te esam vesels bars.

Viņš meloja. Emblers to saprata pat karfentanīla apdullumā viņš vienmēr to saprata. Kad kolēģi jautāja, kā viņam tas izdodas, Emblers apjauta, ka ikviena reize ir atšķirīga. Melus nodeva balss iedrebēšanās. Vai balss tonis, kas bija pārāk mierīgs un vienaldzīgs. Kāds vaibsts ap muti. Acu izteiksme. Allaž kaut ko varēja pamanīt.

Konsulāro operāciju vienība reiz bija uzdevusi, lai tās darbinieki apgūst no Emblera šo īpašo spēju, taču, cik viņam bija zināms, nevienam tas nebija izdevies. Viņš pats to sauca par intuīciju. Intuīcija nenozīmēja zināšanas. Dažreiz Emblers pat prātoja, vai viņa talants varbūt nav spēja, bet drīzāk gan nespēja viņš nebija spējīgs nesaskatīt. Vairākums cilvēku, raugoties otra cilvēka sejā, "filtrēja" redzēto viņi vadījās no vislabākā izskaidrojuma likuma, proti, ignorēja to, kas nesaskanēja ar izskaidrojumu, kas, viņuprāt, bija visnozīmīgākais. Emblers nespēja noraidīt to, kas nesaskanēja ar varbūtēju izskaidrojumu.

-    Tātad tu esi viens, Emblers teica uz ceļiem tupošajam aģentam. Tā jau domāju.

Vīrietis gribēja protestēt, taču visai nedroši.

Pat nezinādams, kas viņi ir un ko grib, Emblers saprata viņi tikai minējuši, ka viņš ieradīsies tieši šeit. Vēl bija daži desmiti citu vietu, kurp Emblers būtu varējis doties, un viņš domāja, ka arī tur viņu gaida gūstītāji. Ņemot vērā visus apstākļus un īso izziņošanas laiku, viņu stratēģija, šķita, bijusi aizsūtīt vienu novērotāju uz katru vietu. Viņiem bija jārēķinās ar pieejamo personālā sastāva skaitu.

-    Nākamais jautājums. Kā mani sauc?

-    To man neteica, vīrietis atbildēja teju vai aizvainotā tonī.

Apgalvojums likās neticams bet vīrietis teica taisnību.

-     Tev kabatā nav subjekta fotogrāfijas. Kā tu būtu mani pazinis?

-     Fotogrāfiju nedeva. Norīkojumu saņēmu pirms dažām stundām. Viņi teica, ka tu esi četrdesmit gadus vecs, sešas pēdas garš, ar brūniem matiem un zilām acīm. Man tu esi tikai "janvāra cilvēks". īstenībā šajā Dieva aizmirstajā vietā šodien varēji ierasties vienīgi tu. Tā viņi paskaidroja. Nelikās vis, ka mani sūta uz Nacionālo ieroču asociācijas sanāksmi, va ne?

-    Labs ir, sacīja Emblers. Stāstījums likās savāds, bet tie nebija meli. Tagad tu sacīji patiesību. Vai zini, to es vienmēr varu noteikt.

-    Tā saki tu, vīrietis atbildēja. Viņš neticēja.

Embleram bija jāpanāk, lai vīrietis sāk ticēt. Tad izprašņā-

šana veiktos raitāk. Pārbaudi. Es tev uzdošu dažus nekaitīgus jautājumus, un tu atbildēsi patiesi vai nepatiesi, kā pats gribi. Tad redzēsi, vai es to varu atšķirt. Sākumā pasaki, vai tev bērnībā bija suns?

-     Nē-e.

-    Nu, tagad tu melo. Kā suni sauca?

-     Elmers.

-    Godīga atbilde. Kā sauc tavu māti?

-    Mērija.

-    Nepareizi. Un tēvu?

-     Džims.

-    Nepareizi, Emblers teica un redzēja, ka ceļos tupošo vīrieti nepārprotami nobiedējis tas, cik viegli un ātri tiek novērtēta ikviena viņa atbilde. Kā Elmers gāja bojā?

-    Paskrēja zem mašīnas.

-     Pareizi, Emblers uzmudinoši sacīja. Patiesa atbilde. Tagad liec aiz auss, ka kopš šā brīža derēs tikai patiesas atbildes. Pauze. Pārbaudes turpinājums. Kam tu strādā?

-    Nolādēts, man ir lauztas ribas.

-    Neatbilstīga atbilde. Es brīdināju, ka nevaru šķiest laiku.

-    To paskaidros viņi. Man tas nav jāsaka. Vīrietis sāka atgūt pašpārliecību. Embleram vajadzēja šo pašpārliecību iedragāt, citādi viņš zaudētu izdevību uzzināt vajadzīgo.

-    Paskaidros? Šķiet, tu nesaproti. Pašreiz viņiem pār tevi nav noteikšanas. Man gan ir. Emblers piegrūda zvīņu kasīkli pie šāvēja labā vaiga.

-    Lūdzu, dienvidnieks ievaidējās.

Pie robainā rīka malām parādījās sīki asins pilieni.

-     Došu padomu. Ja grasies ar šauteni stāties pret nazi, tev jābūt pārliecinātam, ka uzvarēsi, Emblers runāja saltā un noteiktā tonī. Tā bija daļa no pratināšanas mākslas galējas apņēmības un nežēlības gaisotne.

Emblers pievērsa uzmanību garstobra šautenei. Paxarms MK24B-509 kalibra šļirces raidāmā šautene.

-    Eleganta manta, Emblers sacīja. Parastajā uzkabē tā nav paredzēta. Nu, kā tad būs? Viņš atkal piespieda zvīņu kasīkli.

-     Lūdzu, vīrietis izdvesa, it kā sašļukdams.

-    Tev uzdeva mani sagūstīt. Tu saņēmi instrukciju mani apdullināt un pēc tam?

-     Patiesībā tā nebija tikai instrukcija. Gandrīz vai likās, ka vīrietis ir apmulsis. Šķiet, tie cilvēki, kuriem es strādāju, patiešām interesējas par tevi.

-    Cilvēki, kuriem tu strādā, Emblers atkārtoja. Tu domā valdību.

-     Ko? Vīrietis paskatījās tik apjucis, it kā domātu, ka Emblers viņu izsmej, taču nebija par to drošs. Tā ir pilnīgi privāta organizācija, vai skaidrs? Man ne prātā nenāk strādāt par algu, ko maksā valsts. Viņi teica, ka tu varētu šeit uzrasties, un tad man vajadzēja tev pielavīties.

Emblers ar galvu pamāja uz Paxarms šautenes pusi.

-    Vai tā tu gribēji "pielavīties"?

-     Viņi teica, lai rīkojos atkarībā no apstākļiem, ja liekas, ka tu varētu būt bīstams. Viņš paraustīja plecus. Tāpēc es katram gadījumam paņēmu līdzi narkotiku šaujamo.

-Un?

Viņš atkal paraustīja plecus.

-    Es domāju, ka tu esi bīstams.

Emblers nemirkšķinādams skatījās uz vīrieti.

-     Vai scenārijā bija paredzēts mani pēc tam kaut kur izmest?

-     Iepriekš man neko nepateica. Ja es paziņotu, ka tu esi mašīnā vai kaut kur ieslodzīts, viņi pa radio informētu, ko darīt. Pieņemot, ka tu šeit parādīsies. Nezinu, vai viņi domāja, ka tu patiešām te būsi.

-     Viņi! Vai zini, man tas vārds nepatīk.

-     Paklau, tie cilvēki mani algo, lai es darītu darbu, bet es viņus nekad neesmu redzējis. Viņi svētdienās nemēdz uzspēlēt domino kopā ar mani, skaidrs? Man liekas, viņi dabūjuši zināt, ka tu esi uzradies, un grib tevi savervēt, pirms to izdarījuši citi.'

-     Patīkami, ka pēc manis ir tāds pieprasījums. Emblers pūlējās saprast to, ko dzirdēja. Taču nedrīkstēja zaudēt izjautāšanas tempu. Kāda ir kontakta metode?

-    Mēs sazināmies no attāluma, šorīt saņēmu šifrētu e-pasta ziņojumu ar instrukciju. Kontā bija ieskaitīta daļa no samaksas. Darījums bija noslēgts. Tagad vīrietis bēra vārdus kā pupas. Nekādas tikšanās. Pilnīga savrupā drošība.

Vīrietis teica taisnību un vārdi, ko viņš lietoja, pastāstīja Embleram vēl vairāk nekā teiktā saturs. Savrupā drošība. ASV izlūkošanas dienesta žargons.

-    Tu esi Amerikas slepenais aģents, Emblers sacīja.

-    Atvaļināts, es jau teicu. Biju AI. Tātad armijas izlūkošanas dienests. Septiņus gadus īpašo uzdevumu spēkos.

-    Tātad nu tu strādā pats uz savu roku.

-    Tieši tā.

Emblers atvilka vaļā vīrieša maskēšanās vestes kabatas rāvējslēdzēju. Tur atradās nedaudz apbružāts Nokia mobilais tālrunis, droši vien paredzēts personiskai lietošanai, un Emblers to pievāca. Kā jau varēja gaidīt, viņš atrada arī BlackBerry teksta pārraides ierīces armijas variantu. Abpusēja RASP datu drošība. Gan snaiperis, gan tā organizācija, kas viņu bija savervējusi, prata lietot ASV slepenā dienesta aprīkojumu.

-     Tagad noslēgsim bartera darījumu, Emblers teica. Tu man pateiksi e-pasta protokolu un savus piekļuves kodus.

Iestājās klusums. Tad vīrietis jaunā apņēmībā lēni papurināja galvu.

-    Sapņo vien.

Emblers iekšēji sarāvās viņam vēlreiz bija jāatgūst dominējošais stāvoklis. Pētot emocijas, kas parādījās vīrieša sejā, Emblers bija sapratis, ka tas nav fanātiķis. Vīrietis patiešām strādāja tāpēc, ka viņam par to maksāja. Viņa nolūks bija saglabāt uzticama algotņa reputāciju no tā bija atkarīgs viņa darbs nākotnē. Embleram vajadzēja likt vīrietim saprast ja viņš nesadarbosies, tad viņam, iespējams, nākotnes vispār nebūs. Šādās reizēs mierīgi saprāta apsvērumi nederēja. Drīzāk gan vajadzēja radīt iespaidu, ka viņam ir darīšana ar aukstu sadistu, kas ar prieku izmantos izdevību likt lietā savu prasmi.

-     Vai tu zini, kā izskatās seja, ja tai norauj ādu? Emblers nosvērtā tonī sacīja. Es zinu. Āda ir apbrīnojami izturīga, bet tā ir visai vāji saistīta ar zemādas tauku slāni un muskuļiem. Citiem vārdiem sakot, ādas lēveri ļoti viegli atdalās no fascijas, kas atrodas zem tās. Tas ir gandrīz tāpat, kā noņemt no mauriņa velēnu. Un, kad āda ir noņemta, skatienam paveras neticami sarežģīts sejas muskuļu savijums. Zvīņu kasīklis gan nav ideāli piemērots rīks tas neglīti saplosa audus. Tomēr noderēs arī tas. Diemžēl tu nevarēsi to redzēt, bet es pastāstīšu, ko daru un kā tas izskatās. Tā tu neko nepalaidīsi garām. Tātad vai sāksim? Tu varbūt jutīsi kniebienu. Nu, kaut ko vairāk nekā tikai kniebienu. Drīzāk gan liksies… ka tev kāds plēš nost seju.

Tupošais vīrietis aiz bailēm samiedza acis.

-    Tu runāji par barteru, viņš teica. Ko saņemšu es?

-    Ā, par to. Tu saņemsi… kā lai pasaka? Izglābsi savu seju.

Vīrietis norija siekalas varēja just, ka viņam aizžņaudzas

kakls.

-    Piekļuves kods ir viens, trīs, četri, pieci GD, viņš aizsmakušā balsī teica. Atkārtoju viens, trīs, četri, pieci GD.

-    Tikai draudzīgs atgādinājums ja tu melosi, es to uzreiz zināšu, Emblers sacīja. Ja kaut viens sīkums būs nepareizs, atgriezīsimies pie anatomijas stundas. Pacenties saprast.

-    Es nemeloju.

Salts smaids.

-    Zinu.

-     E-pasta šifrēšanu aparatūra veic automātiski. Temata rindiņā jāieraksta "Meklēju Ulisu". Vienalga, ar lielajiem vai mazajiem burtiem. Beigu rindiņa ir "Ciklops". Vīrietis turpināja sīki raksturot noteikto e-pasta protokolu, un Emblers to iegaumēja.

-    Tev jāatlaiž mani, dienvidnieks sacīja, kad Emblers bija viņam licis visu atkārtot trīs reizes.

Emblers novilka savu dzeltenbrūno jaku, uzvilka vīrieša armijas vesti un ar sintētisko šķiedru pildījumu siltināto maskēšanās jaku likās, ka šie apģērba gabali varētu būt noderīgi. Viņš noņēma vīrieša jostu ar naudas maku un aplika to sev daudzi nereģistrētie aģenti nēsāja līdzi ievērojamas naudas summas, un ari nauda Embleram varēja noderēt. Be~ retta palika guļam ērkšķu biežņā.

Taču masīvā šautene Embleram būtu vairāk traucēklis nekā priekšrocība vismaz pagaidām, un pašreiz likās, ka "pagaidām" vilksies veselu mūžību. Emblers šauteni izjauca un sešas atlikušās narkotiku bultas iesvieda ērkšķos. Tikai tad viņš atsēja vīrieša rokas un pasvieda viņam dzeltenbrūno jaku.

Ar to tu nenosalsi, viņš teica.

Emblers juta, ka kakla vienā pusē kaut kas iedzeļ varbūt kāds moskīts? un izklaidīgi uzsita ar plaukstu. Tikai pēc brīža viņš apjēdza, ka šajā gadalaikā te kukaiņi nemēdz būt, un pamanīja, ka uz pirkstu galiem ir asinis. Tas nebija kukainis. Arī bulta ne.

Lode.

Emblers apcirtās apkārt. Vīrietis, kuram viņš tikko kā bija atraisījis saites, bija sabrucis zemē, no viņa mutes sūcās spilgti sarkanas asinis, seja bija sastingusi nāves grimasē. Acīmredzot cita snaipera lode tā pati, kas bija skārusi Emblera kaklu cauršāvusi vīrieša galvu. Emblers bija nolēmis saudzēt viņa dzīvību. Kāds cits to nebija pasaudzējis.

Varbūt lode bija domāta Embleram?

Vajadzēja bēgt. Emblers zibens ātrumā brāzās caur mežu. Iespējams, dzeltenbrūnā jaka, ko viņš bija atdevis vīrietim, nozīmējusi viņam nāves spriedumu. Snaiperis droši vien ievērojis jakas krāsu, varbūt tāpēc šāvis. Taču kādēļ gan sūtīt cilvēku, lai tas Embleram "pielavās", ja bija paredzēts viņu nogalināt? Varbūt tas bija rezerves plāns neveiksmes gadījumā?

Embleram vajadzēja tikt projām no Saurlendas. Hondu viņi jau noteikti bija atraduši. Vai šajā apvidū bija atrodams vēl kāds braucamrīks? Emblers atcerējās, ka ceturtdaļjūdzi augstāk pa nogāzi viņš redzējis ar brezentu pārklātu Gator. Tas bija neliels, zaļš visurgājējs, kas spēja pārvarēt gandrīz jebkuru zemes virsmas reljefu purvus, nelielas upītes, kalnu nogāzes.

Nonācis pie mašīnas, Emblers jutās pārsteigts, atrodot atslēgu aizdedzē. Šis arvien vēl bija tāds nostūris pasaulē, kur neviens neslēdza durvis. Gator dzinējs iedarbojās uzreiz, un Emblers brauca caur mežu tik ātri, cik vien mašīna spēja, valdīdāms stūri, kad braucamrīks zvārojās pār lieliem akmeņiem, pieliekdams galvu, kad tā draudēja atsisties pret zemiem koku zariem. Mašīna viegli tika cauri kazenāju audzēm un krūmu biezokņiem; ja vien Emblers spēja manevrēt garām lielajiem kokiem, pamežs grūtības nesagādāja, tāpat kā klinšainās izžuvušo upju gultnes un straumes. Mašīna kratījās un zvalstījās kā neiejāts zirgs, taču saķere ar zemi bija nevainojama.

Piepeši Gator priekšējais stikls sasprāga un kļuva vāji caurredzams, tajā parādījās zirnekļa tīklam līdzīgas līnijas.

Tā bija jau otrā lode.

Emblers brauca kā neprātīgs, grozīdams stūri un cerēdams, ka snaiperim būs grūtāk ietvert viņu optiskā tēmēkļa tīkliņā, braucamrīkam mētājoties un kratoties pa nelīdzeno zemes virsmu. Viņa domas galīgā neziņā griezās uz riņķi vien. Šāviena virziens ļāva spriest, ka šāvējs atrodas kaut kur ezera pretējā pusē tur, kur atrodas Makgrudera vecā māja. Varbūt augstāk nogāzē pie elektrības staba. Vai Emblers domās pārlūkoja apvārsni pie graudu tvertnes Stepto fermā pretējā piekalnē. Jā, tieši tur Emblers pats slēptos, ja pildītu uzdevumu. Droši varēja justies augstākā vietā virs nogāzes tur, kur tā pārgāja nelīdzenā klajumā. Pa klajumu aizvijās bruģēts ceļš, un, ja viņš tiktu līdz tam, tad zemes reljefs viņu pasargātu no snaipera.

Emblers piedeva gāzi un konstatēja, ka viegli spēj tikt augšā pa Saurlendas kalnu visstāvākajām nogāzēm. Pēc desmit minūtēm viņš bija sasniedzis ceļu. Gator nevarēja attīstīt tādu ātrumu, lai turētu līdzi pārējam transportam, un sašautais priekšējais stikls pievērstu nevajadzīgu uzmanību. Tāpēc Emblers aizbrauca aiz blīva kadiķu pudura un izslēdza dzinēju.

Nevienas skaņas, kas liecinātu, ka viņu kāds izseko varēja dzirdēt tikai Gator izslēgtā dzinēja tikšķus un mašīnu riepu švīkstēšanu, tām braucot pa netālo kalnu ceļu.

Viņš izņēma noslepkavotā vīrieša teksta pārraides ierīci. Viņi grib tevi savervēt. Vīrietis tam ticēja, bet vai tas nebija tikai triks? Bez šaubām, lai kāda būtu organizācija, kas savervējusi Amerikas bijušo slepeno aģentu, nerādījās atklātībā savrupā drošība. Taču Embleram vajadzēja noskaidrot, ko viņi zina. Tagad "pielavīšanās" bija Emblera uzdevums, bet nu viņš to gribēja darīt pēc paša noteikumiem, turklāt maskējoties par kādu citu. Lai mazinātu pretinieku piesardzību, ziņojumā vajadzēja kaut ko solīt varbūt draudēt? Iztēle bija ļoti iedarbīgs palīgs jo ziņojums būs vispārinātāks, jo labāk.

Brīdi domājis, viņš uzklikšķināja īsu, bet rūpīgi pārdomātu ziņojumu.

Emblers paskaidroja, ka kontakts ar objektu nav noticis pēc paredzētā plāna, bet viņš ieguvis dažus "interesantus dokumentus". Nepieciešama tikšanās. Sīkāk Emblers neko nepaskaidroja.

Gaidu instrukcijas, viņš uzrakstīja. Tad nosūtīja ziņojumu tam, kas atradās kriptosistēmas otrā galā.

Tad Emblers devās uz šosejas malu. Aizsargkrāsas jakā viņš atgādināja mednieku, kas nolēmis pamedīt neatļautajā gadalaikā. Šajā apvidū reti kurš to mēdza nosodīt. Pēc pāris minūtēm vidēja vecuma sieviete paņēma viņu mašīnā GMC. Mašīnas pelnu trauks bija pārpildīts, viņai, šķita, bija pilna sirds, un viņa runāja bez apstājas līdz brīdim, kad izlaida Embleru ārā pie moteļa netālu no Simt septiņdesmit trešās šosejas. Emblers zināja, ka, sievietei runājot, bija pieklājīgi mājis ar galvu, bet dzirdējis viņš nebija nevienu vārdu.

Septiņdesmit pieci dolāri par numuru. Emblers jau sāka raizēties, ka viņam nepietiks naudas, tad atcerējās jostu ar tajā iestrādāto naudas maku. Reģistrējies motelī ar izdomātu vārdu, Emblers centās pārvarēt galējo pārgurumu, kas draudēja viņu salauzt jebkuru brīdi, un droši vien tā būtu noticis pat bez karfentanīla, kas varbūt vēl cirkulēja viņa asinīs. Embleram vajadzēja istabu. Un atpūtu.

Numurs bija tik necils, cik vien varēja iedomāties bez jebkāda stila. Emblers steigšus pārbaudīja nogalinātā vīrieša jostas maciņa saturu. Tur bija divi identifikācijas kartīšu komplekti; visnoderīgākā likās autovadītāja apliecība no Džordžijas štata, kur datoru sistēmas bija sevišķi vāji attīstītas. Apliecība izskatījās gluži parasta, bet, kad Emblers to palocīja, viņš saprata, ka tā speciāli izgatavota, lai tajā viegli varētu izdarīt izmaiņas. Emblers varētu tirdzniecības centrā nofotografēties un ievietot savu fotogrāfiju apliecībā, kas tā kā tā bija viltota. Aģenta acu krāsa un augums bija citāds nekā Embleram, bet ne tik ļoti, lai radītu aizdomas. To viņš izdarīs rīt taču rit bija jāpaveic tik ļoti daudz. Tik daudz, ka Emblers šobrīd pārguruma pēc par to pat domāt nespēja.

Viņam likās, ka tūlīt pat atslēgsies fiziskais un emocionālais stress bija uzgūlis smagi un nepārvarami. Tomēr Emblers piespiedās ieiet dušā un nostājās zem ūdens strūklas, kas bija tik karsta, cik vien varēja ciest, un tā stāvēja labu laiciņu, ar ūdeni un ziepju putām mazgājot nost sviedrus, asinis un netīrumus, līdz no moteļa mazā ziepju gabaliņa gandrīz nekas nebija atlicis. Tikai tad Emblers grīļodamies iznāca no dušas un sāka slaucīties ar baltajiem dvieļiem.

Vajadzēja ļoti daudz pārdomāt, tomēr likās, ka pašreiz nedrīkst to atļauties. Šodien ne.

Emblers enerģiski izsusināja matus un piegāja pie spoguļa, kas atradās virs izlietnes. To bija aizmiglojuši ūdens tvaiki, un viņš nožāvēja spoguli ar fēnu, līdz stikls bija pilnīgi skaidrs. Emblers neatcerējās, kad pēdējo reizi redzējis sevi spogulī cik mēneši pagājuši kopš tā laika? un saņēma dūšu, iedomādamies, ka sejas vaibsti varbūt izskatīsies izmocīti.

Taču, kad Emblers beidzot paraudzījās spogulī, viņam apreiba galva.

No spoguļa pretī raudzījās pilnīgi svešs cilvēks.

Emblers juta, ka ceļgali saļogās, un sabruka uz grīdas.

Viņš nepazina vīrieti spogulī. Tā nebija viņa seja, lai ari varbūt novārgusi un pārguruši. Tas nebija viņš ar tik pazīstamo grumbu izvagoto pieri un tumšajiem lokiem zem acīm. Tas nepavisam nebija viņš Emblers.

Augsti, asi vaigu kauli, ērgļa deguns seja bija ļoti glīta, gandrīz ikviens teiktu, ka daudz glītāka par Emblera seju, vienīgi tās vaibsti pauda zināmu cietsirdību. Viņa paša deguns bija izskatījies apaļīgāks un platāks, degungals mazliet masīvāks, vaigi vairāk iekrituši, bet zods šķelts. Tas neesmu es, Emblers domāja, un situācijas neloģiskums uzšļācās viņam kā draudīgs vilnis.

Kas tad bija vīrietis, ko viņš tagad redzēja spogulī?

Emblers nepazina to seju, taču saprata tās izteiksmi. Un seja izteica tieši tās pašas izjūtas, kas bija pārņēmušas viņu bailes. Nē, vēl ko vairāk šausmas.

Piepeši, it kā būtu parautas vaļā slūžas, pār viņu gāzās visi psihiatrijas termini, ko viņš bija spiests klausīties ieslodzījuma mēnešos "disociatīvie identitātes traucējumi", "personības šķelšanās"… vēl un vēl. Viņš dzirdēja ārstus murminām un vienā balsī apgalvojam, ka viņam bijis psihotisks nervu sabrukums un ka viņam nemitīgi mainās neīstas identitātes.

Vai iespējams, ka viņiem taisnība?

Vai viņš patiešām zaudējis prātu?

II DAĻA

..

5. nodaļa

Beidzot viņu pārņēma saraustīts miegs, tomēr patvērumu nesniedza pat nomoda apziņas izslēgšanās. Sapņos viņu apsēda atmiņas par tālu zemi. Iztēles aina virmoja un locījās kā celuloīda loksne, kas nolikta pārāk tuvu pārkarsušai projektora spuldzei, un piepeši viņš zināja, kur atrodas.

Čanhua, Taivana. Vairākus gadsimtus seno pilsētu no trim pusēm ieskāva kalni, bet rietumos atradās Taivanas jūras šaurums simt jūdzes nemierīga un sāja ūdens, kas šķīra salu no kontinenta. Septiņpadsmitajā gadsimtā, Čin dinastijas laikā pirmie te bija apmetušies imigranti no Fukjenas provinces, viņiem sekoja daudzi citi kolonistu viļņi. Ikviens nākamais vilnis atveda šurp katrs savu atšķirīgu ietekmi, bet pilsēta pati gluži kā saprātīga būtne izlēma, kurus iespaidus saglabāt un kurus atstāt vēsturē. Parkā Bahua kalnu pakājē stāvēja masīvs melns Būdas tēls, ko sargāja divi vareni lauvas. Tūristi raudzījās uz Budu, apbrīnā pavērtām mutēm, un pilsētas iedzīvotāji gandrīz vai ar tikpat lielu cieņu uzlūkoja lauvas, kuri ar spēcīgo muskuļu reljefu un asajiem nagiem simbolizēja aizsardzību. Pirms daudziem gadiem Čanhua bija ievērojams cietoksnis. Tagad biezi apdzīvotā pilsēta bija kļuvusi par cita veida garnizonu par demokrātijas garnizonu.

Pilsētas nomalē netālu no papīrfabrikas un ziedu fermas bija uzsliets paaugstinājums. Gaidīja, ka tūkstošiem ļaužu liela pūļa priekšā uzstāsies cilvēks, ko daudzi jau uzskatīja par Taivanas nākamo prezidentu Vei Čan Lengs. Pa Pirmo šoseju no Tjanvejas un Junjiņas rajoniem bariem plūda atbalstītāji, un mazas, apputējušas automašīnas bija pieblīvējušas ikvienu sānielu un aleju. Nekad vēl neviens politiskais kandidāts Taivanas vienkāršajiem cilvēkiem nebija izraisījis tik lielu saviļņojumu.

Daudzējādā ziņā viņš bija neparasta personība. Pirmkārt, Vei Čan Lengs bija daudz jaunāks par lielāko daļu pārējo kandidātu tikai trīsdesmit septiņus gadus vecs. Viņš bija bagātas ģimenes atvase, tā bija tirgotāju ģimene jau vairākās paaudzēs, tomēr Vei Čan Lengs bija īsts populists, viņam piemita harisma, kas raisīja saviļņojumu pat visnabadzīgāko ļaužu sirdīs. Viņš bija dibinājis Taivanā jaunu politisko partiju, kuras biedru skaits auga ārkārtīgi strauji, un ar savu personību bija vairojis tās plašo popularitāti. Taivanas salā netrūka politisku partiju un organizāciju, bet Vei Čan Lenga partijas atšķirība no tām bija pamanāma uzreiz ar savu nepārprotamo apņēmību veikt reformas. Lengs bija vadījis sekmīgas pretkorupcijas kampaņas vietējā līmenī un tagad gribēja iegūt varu, lai attīrītu no korupcijas un protekcionisma valsts politiku un nacionālo tirdzniecību. Taču viņa politiskās ieceres ar to vēl nebeidzās. Ja pārējie kandidāti izmantoja iedzīvotāju senās bailes no "Ķīnas impērijas" un viņu aizvainojumu pret Ķīnu, tad Lengs runāja par "jaunu politiku attiecībās ar jaunu Ķīnu" par politiku, kas vērsta uz samierināšanos, tirgošanos un apvienotas suverenitātes ideālu.

Daudziem vecās Ķīnas slepenajiem aizstāvjiem Valsts departamentā jaunā cilvēka runas likās pārāk labas, lai ticētu, ka viņš ir patiess. Saskaņā ar dosjē, ko rūpīgi bija izveidojusi Konsulāro operāciju Politiskās stabilizācijas nodaļa, viņš nebija patiess.

Tieši tādēļ Embleru nosūtīja uz Čanhua; viņš bija daļa no "operatīvās brigādes", kurai rīkojumus deva Politiskās stabilizācijas nodaļa viņš bija viens no "Stab" brigādes puišiem, kas nodarbojās ar cilvēku novākšanu. Tur viņš nebija ī lals Emblers, bet Tārkins šis segvārds viņam bija piešķirts kopš brīža, kad viņš sāka darboties kā slepenais aģents. Embleram dažreiz likās, ka Tārkins nav tikai segvārds, bet persona, kas eksistē pati par sevi. Kad Emblers bija norīkojumā, viņš kļuva par Tārkinu. Tā bija savveida psihiska norobežošanās, kas Jāva Embleram paveikt to, kas bija uzdots.

Tārkins, viens no retajiem rietumniekiem austrumnieku drūzmā, tātad saskaņā ar loģisku, bet automātisku pieņēmumu ārvalstu preses pārstāvis, virzījās cauri blīvajam pūlim, nenolaizdams acis no paaugstinājuma. Vīrietis varēja parādīties jebkurā brīdī. Taivanas jaunās paaudzes lielā cerība. Jauneklīgais ideālists. Harismātiskais sapņotājs.

Briesmonis.

Politiskās stabilizācijas nodaļas izstrādātajā dosjē bija savākti sīki fakti. Tur atklājās slepkavīgais fanātisms, kas slēpās aiz kandidāta piektās kolonnas pārstāvja pozas, paužot mērenus un valdzinoši saprātīgus uzskatus. Tur parādījās viņa ideoloģiskā saikne ar sarkanajiem khmeriem; viņa personiskā iesaistīšanās narkotiku tirdzniecības "Zelta trīsstūrī" un virknē politisku slepkavību visā Taivanā.

Nebija iespējams viņu atmaskot, nekompromitējot viņa daudzos atbalstītājus, nepakļaujot viņus spīdzināšanai un nāvei no Lenga slepeno spiegu rokas. Tomēr nedrīkstēja pieļaut, ka viņš svin uzvaru un kļūst par Taivanas Nacionālā kongresa vadītāju. Lai demokrātija netiktu nožņaugta, samaitāto populistu vajadzēja novākt no demokrātijas arēnas.

Šādi darbi bija "Stab" nodaļas specialitāte. Ar dažu operāciju nežēlību nodaļa nebija izpelnījusies atzinību no tiem Valsts departamenta izlūkdarbības analītiķiem, kuriem bija mīksta sirds un salmi galvā. Patiesībā reizēm bija nepieciešama nepatīkama, pat pretīga rīcība, lai atvairītu vēl nepatīkamākas sekas. Politiskās stabilizācijas nodaļas vadītāja un Valsts sekretāra vietniece Elina Vitfīlda mēdza rīkoties un darīja to jau pašā sākumā. Vēzis jālikvidē, pirms tas izplatījies, bija gan viņas moto, gan paziņojums, kad radās politiski draudīga situācija. Elina Vitfīlda neticēja bezgalīgām

#

diplomātiskām sarunām, kas tikai novilcināja laiku, ja mieru varēja uzturēt ar strauju ķirurģiskas iejaukšanās metodi. Tomēr tik augsta likme gadījās reti.

Uztvērējā, kas bija ievietots Tārkina ausī, atskanēja kluss sprakšķis. Alfa viens ir pozīcijā, kāda balss čukstēja. Tas nozīmēja, ka brigādes sprāgstvielu tehniķis atvirzījies drošā attālumā no tās vietas, kur bija paslēpis spridzekli, un gatavs ar tālvadību aktivēt detonatoru, kad Tārkins dos signālu. Šī bija sarežģīta operācija. Lenga ģimene, baidoties par viņa drošību un neuzticoties valsts policijai, bija sagādājusi viņam kvalificētu apsargu brigādi. Visas varbūtējās snaiperu atrašanās vietas jau bija pārbaudītas, tajās atradās apsargi. Pārējiem apsargiem, kas pārzināja gan kara mākslas senās tradīcijas, gan modernās kaujas metodes, bija uzdots uzraudzīt pūli, un viņi ik pēc laiciņa slepeni iejuka ļaužu drūzmā pamanot ieroci, viņi tūlīt dotu bruņotu pretsparu. Lengs pārvietojās bruņumašīnā un uzturējās viesnīcas numuros, kurus rūpīgi apsargāja viņam uzticami vīri. Nevienam nenāca prātā, ka draudi uzglūn no vienkāršā paaugstinājuma.

Nu vajadzēja sākties.

Murdoņa pūlī kļuva arvien skaļāka, un Tārkins saprata, ka parādījies kandidāts. Viņš pacēla skatienu un ieraudzīja, ka Lengs ātri kāpj uz paaugstinājuma.

Aplausi pieauga spēkā, un kandidāts atplauka starojošā smaidā. Tomēr viņš vēl nebija nostājies tieši paaugstinājuma priekšpusē pie pults, un tam bija izšķiroša nozīme. Vajadzēja izvairīties ievainot blakusstāvošos, tādēļ nelielais spridzeklis bija novietots tā, lai sprādziena virziens būtu pilnīgi precīzs. Tārkins gaidīja, turot rokā žurnālista atribūtus mazu bloknotu un lodīšu pildspalvu.

Gaidu signālu uztvērējā ieskanējās metāliska balss. Signālu, kas nozīmētu nāvi.

Gaidu signālu.

Skaņa likās pārvērtusies, likās ari, ka kļūst vēsāks, un viņš atkal izdzirdēja vāju troksni tagad viņš saprata, ka šis troksnis viņu pamodinājis, licis viņam atgriezties tagadnē no vairāk nekā divu gadu senas pagātnes, no tūkstošiem jūdžu liela attāluma. Emblers moteļa gultā apsviedās otrādi, palagi bija sametušies murskulī un slapji no sviedriem. Grabošo troksni radīja noslepkavotā vīrieša BlackBerry ierīce tā vibrēja, liecinot, ka pienācis ziņojums. Emblers paņēma ierīci un, piespiedis dažas pogas, apstiprināja, ka saņēmis atbildi uz savu e-pasta vēstījumu. Ziņojums bija īss, bet ietvēra precīzus norādījumus. Satikšanās vieta divos un trīsdesmit minūtēs pēc pusdienas Filadelfijas starptautiskajā lidostā, pie izejas C19.

Viņi rīkojās viltīgi lidostas drošības dienestu un metāla detektorus izmantoja saviem mērķiem, lai viņš tur ierastos neapbruņots. Turklāt tā bija sabiedriska vieta, tāpēc radīja papildu nodrošinājumu pret jebkādu viņa mēģinājumu uzbrukt, tomēr laiks bija izvēlēts tā, lai lidojumu gaidītu pēc iespējas mazāks cilvēku skaits. Izeja atradās pašā klusākajā termināļa vietā, tas viņiem sagādātu zināmu norobežotību. Vieta bija vienlaikus diezgan izolēta un diezgan atklāta drošības nolūkos. Veikli. Viņi zināja, ko dara. Tā nu nebija visai mierinoša doma.

Kleitons Kestons sēdēja pie brokastgalda, ģērbies kā allaž vienā no saviem daudzajiem, gandrīz vienādajiem pelēkajiem uzvalkiem. Kad viņš tos pirka, pasūtot no Jos. A. Banks firmas apģērbu kataloga, uzvalkiem bija piecdesmit procentu atlaide, tāpēc cena Kestonam likās ļoti pieņemama, un audums ar vilnas-poliestera kombināciju gandrīz nemaz neburzījās, tas bija ļoti praktiski. "Visiem gadalaikiem piemērots uzvalks ar trim žaketes pogām administratīvam darbiniekam", bija teikts katalogā. Kestons apģērbu firmas teikto ņēma nopietni uzvalkus viņš valkāja cauru gadu. Tāpat arī rievotās kaklasaites sarkanas ar zaļām svītriņām vai zilas ar sarkanām svītriņām. Kestons saprata, ka daži kolēģi viņa tikpat kā nemainīgo ietērpu uzskata par ekscentrisku. Taču vai tad bija jēga apģērbu dažādot? Viņš bija atradis kaut ko tādu, kas pildīja savas funkcijas, un turējās pie tā.

Tāpat bija ar brokastīm. Kestonam garšoja kukurūzas pārslas brokastīs viņš tās ēda vienmēr.

-     Viņš taču ir stulbsi iebļāvās Kestona sešpadsmit gadus vecā meita Andrea. Protams, meitene nerunāja ar viņu, bet ar brāli Maksu, kas bija par gadu vecāks nekā Andrea. Čips ir pretīgs. Nu, paldies Dievam viņš ieķēries Dženiferā, nevis manī!

-     Tevi gan ir viegli pieķert, Makss nepielūdzamā tonī sacīja.

-     Lieto taču greipfrūtu nazi, nedaudz pārmetoši teica māte. Tādēļ jau tie mums ir. Viņa bija ģērbusies frotē peldmētelī, kājās viņai bija frotē rītakurpes, bet mati uz pakauša bija saņemti kopā ar frotē lenti. Klejam Kestonam viņa joprojām bija piemīlības iemiesojums.

Makss, neteicis ne vārda, paņēma liekto greipfrūtu nazi. Viņš arvien vēl kaitināja māsu.

-    Čipam riebj Dženifera, un Dženiferai riebj Čips, un tev tas kļuva pilnīgi skaidrs, kad pateici Čipam, ko Dženifera par viņu stāstījusi T. Dž. Starp citu, es ceru, ka tu mammai

* darīsi zināmu, kas vakar notika tavā franču valodas stundā.

-     Kā tu iedrošinies! Andrea pielēca kājās svētās sešpadsmit gadu vecas meitenes dusmās. Varbūt tad parunāsim par to nelielo skrambu Volvo sānā? Kad tu vakar vakarā izgāji no mājām, skrambas tur nebija. Vai domā, ka mamma to vēl nav pamanījusi?

-     Kādu skrambu? Linda Kestone jautāja, noliekot uz galda milzīgo krūzi ar melnu kafiju.

Makss uzmeta māsai naidpilnu skatienu, it kā censtos izdomāt kādu spīdzināšanas metodi, kas iedibinātu taisnību.

-     Varētu gluži vienkārši teikt, ka trakais Makss vēl nav apguvis prasmi novietot mašīnu.

-    Zini ko? Makss sacīja, nenovērsdams skatienu no māsas, šķiet, pienācis laiks aprunāties ar tavu draugu Čipu.

Kestons pacēla skatienu no Washington Post. Viņš skaidri saprata, ka abi bērni šobrīd pat nemana viņa klātbūtni, un viņu tas nepavisam neaizskāra. Kestonam savā ziņā likās pat

mīklaini, ka tie ir viņa paša bērni, jo abi tik maz līdzinājās viņam.

-     Neiedrošinies, tu, krupis tāds.

-    Kas tā par skrambu? Linda atkārtoja.

Viņi visi izturējās tā, it kā Kestona nemaz nebūtu klāt. Viņš bija pie tā pieradis. Pat pie brokastgalda viņš bija pats garlaicīgākais birokrāts pasaulē, un Andrea un Makss, kā jau pusaudži, izturējās nedaudz muļķīgi un interesējās vienīgi paši par sevi: Andrea, uzvilkusi ar flomāsteru apgleznotus džinsus un nokrāsojusi lūpas ar aveņu krāsas lūpu spīdumu, un Makss, vidusskolas uzlecošā futbola zvaigzne, kurš nekad neatcerējās kārtīgi noskūt bārdas sarus no kakla un pēc skūšanās allaž lietoja pārāk daudz Aqua Velva. Kestons domās izlaboja Aqua Velva būtu pārāk daudz jebkurā kvantumā.

Viņi bija neapvaldīti, trokšņaini pusaudži, un grasījās uzsākt ķildu par nelielu skrambu. Un Kleitons Kestons mīlēja viņus vairāk par visu pasaulē.

-    Vai apelsīnu sula vēl ir? Tie bija pirmie vārdi, ko Kestons pie brokastu galda izrunāja.

Makss pasniedza viņam kārbu. Dēla iekšējā pasaule Kestonam lielā mērā bija mīkla, bet šad un tad viņš Maksa skatienā pamanīja kaut ko līdzīgu žēlumam jaunais cilvēks centās iekļauties kādā no vidusskolā pieņemtajām antropoloģiskajām kategorijām: stulbenis, biezpauris, ērms, vārgulis, lūzeris… un domāja, ja viņš ar tēvu būtu vienā klasē, tad nekādā ziņā ar viņu nesaprastos.

-    Tur vēl viens malciņš atlicis, tēt, viņš teica.

-     Viena bezdelīga pavasari nenes, Kestons atbildēja.

Makss uzmeta viņam nemierīgu skatienu.

-    Nu… jā.

-    Mums jāparunā par to skrambu, teica Linda.

Pēc divām stundām CIP ēkā Keleba Norisa kabinetā tik skaļa klaigāšana nenotika, taču pieklusinātās balsis tikai akcentēja spriedzi. Noriss bija Izlūkošanas pārvaldes direktora asociētais vietnieks, un, kad viņš aicināja Kestonu ierasties uz sanāksmi deviņos un trīsdesmit minūtēs, viņš neteica, par ko tur runās. Tas nemaz nebija vajadzīgs. Kopš iepriekšējā rīta, kad pienāca ziņojums no Periša salas, bija ienākuši vēl citi, lielākoties pretrunīgi un tracinoši neskaidri signāli, liekot domāt, ka ar incidentu saistītas vēl citas nepatikšanas.

Norisam bija plata, raupja seja kā zemniekam un šauras, atstatu novietotās acis. Viņš bija drukns un ar matiem noaugušu ādu no krekla aprocēm un apkaklītes līda ārā melnas sprogas. Lai gan Noriss bija izlūkošanas analīzes vecākais ierēdnis un piederēja direktoram ļoti tuvo cilvēku lokam, ikviens, kas to nezināja, pēc izskata Norisam piedēvētu pilnīgi citu nodarbošanos, piemēram, noturētu viņu par "ārā metēju" vai kāda bandīta miesassargu. Arī viņa manieres neradīja pat mazāko nojautu par Norisa biogrāfiju: vēl būdams students Amerikas Katoļu universitātē, viņš jau bija ieguvis zinātnisko grādu, pēc tam viņš saņēmis Nacionālā Zinātnes fonda stipendiju darbam par spēļu teorijas izmantošanu militārajām vajadzībām, tad kādu laiku strādājis civilās organizācijās Aizsardzības analīzes institūtā un Lambda korporācijā. Noriss jau agri bija sapratis, ka ir pārāk nepacietīgs tradicionālas karjeras veidošanai, bet pārvaldē viņa nepacietība izrādījās ļoti vērtīga īpašība. Viņš tika galā ar sastrēgumiem un strupceļa situācijām, no kurām nevarēja izkļūt pārējie. Noriss saprata, ka ietekmi organizācijā nosaka nevis vara, ko personai formāli piešķir stāvoklis organizācijā, bet gan vara, ko persona uzņemas pati. Noriss nekad nepieņēma atbildi "mēs ar šo jautājumu vēl strādājam". Kestons viņu tāpēc apbrīnoja.

Kad Kestons parādījās durvīs, Noriss kā parasti staigāja pa kabinetu no vienas puses uz otru, druknās rokas uz krūtīm sakrustojis. Par incidentu Periša salā viņš nebija tik daudz noraizējies, kā nokaitināts. Tas viņu kaitināja, atgādinot, ka izlūkošanas sistēma pārāk lielā mērā atrodas ārpus tās nominālā šefa ietekmes sfēras. Tā bija nopietna un pastāvīga problēma. Ikvienam karaspēka iedalījumam armijai, jūras spēkiem, gaisa spēkiem un jūras kājnieku korpusam bija pašam savas iekšējās izlūkošanas vienības, tostarp Aizsardzības ministrija šķieda savus līdzekļus Aizsardzības ministrijas izlūkošanas pārvaldei. Baltā nama Nacionālās drošības padomei bija atsevišķs izlūkošanas analītiķu personāls. Nacionālās drošības pārvaldei Fortmīdā bija sava plaša infrastruktūra, kas lielākoties nodarbojās ar "signālu izlūkošanu", un elektroniskos signālus pārbaudīja arī Nacionālais izlūkošanas birojs un Nacionālā Zemes un visuma izlūkošanas pārvalde. Valsts departaments papildu savai slepenā dienesta Konsulāro operāciju vienībai atbalstīja izlūkošanas un izpētes biroju. Un ikvienai organizācijai bija vēl mazākas iekšējās filiāles. Plaisu un nedrošu vietu šādā sistēmā bija neskaitāmi daudz, un katra no tām draudēja ar katastrofisku neveiksmi.

Tāpēc šķietami nelielais aizkaitinājums, ko radīja ziņojums, mocīja Norisu kā plakstiņā ieaugusi skropsta. Varēja jau nezināt, kas notiek Uzbekistānas stepēs, bet būt neziņā par pašmāju norisēm tas bija gluži kas cits. Kā varēja gadīties, ka nevienam, šķita, nebija zināms, kas ir ieslodzītais, kurš izbēdzis no Periša salas?

Periša salas iestādi uz "resursu apvienošanas" pamata izmantoja Amerikas visu slepeno dienestu nozares. Vīrietis, kas bija ne vien ievietots Periša salā, bet, kā likās, tika turēts izolācijā slēgtā palātā, jādomā, bija patiešām ļoti bīstams vai nu tās informācijas dēļ, ko viņš spēja darīt zināmu atklātībai, vai arī tās rīcības pēc, uz kuru viņš varbūt bija spējīgs.

Taču, kad CIP direktora birojam uzdeva jautājumu par izbēgušā vīrieša identitāti, atbildi nezināja neviens. Šķita, ka viņi tur ir vai nu sajukuši it kā neārstēti būtu izlaisti no Periša salas, vai arī neko vairs nezina par subordināciju.

Paklausieties, Noriss, it kā turpinādams jau uzsāktu sarunu, nikni ieteicās, tikko Kestons iegāja kabinetā. Tajā iestādē katram pacientam ir kā to sauc? rekvizīcijas signatūra jeb rēķina kods. "Resursu apvienošana" nozīmē, ka ikviena pārvalde maksā iestādei tik daudz, cik lielā mērā izmanto tās pakalpojumus. Ja Lenglija aizsūta turp kādu nojūgušos analītiķi, tad Lenglija samaksā rēķinu par viņa ārstēšanu, vismaz daļu no rēķina. Ja tas ir kāds cilvēks no Fortmīdas, tad rēķinu saņem Fortmīda. Tas nozīmē, ka ikvienam pacientam ir rēķina kods. Divpadsmit ciparu skaitlis. Drošības apsvērumu dēļ rēķina veidlapas tiek glabātas atsevišķi no aģenta darbības failiem, bet sarakstos jābūt tā ierēdņa vārdam, kurš sankcionējis ievietošanu iestādē. Taču šoreiz tā nav. Ceru, jūs varat atšifrēt, kas nogājis greizi. Periša salas rēķinu saraksts liecina, ka tā pacienta rēķina kods sekmīgi izmantots maksājumi vienmēr kārtoti laikus. Taču nu puiši no Konsulāro operāciju vienības grāmatvedības apgalvo, ka savā datubāzē to rēķina kodu nevar atrast. Tātad mēs pat nezinām, kas sankcionējis viņa aizturēšanu.

-    Es par to neko nezinu.

Norisu pārņēma jauns sašutuma vilnis.

-     Vai nu viņi mums saka taisnību un tādā gadījumā ir stulbi, vai arī vazā mūs aiz deguna. Ja tā ir, es gribētu izdomāt, kā mēs varam apvest ap stūri viņus. Kad Noriss bija uztraukts, viņš runājot mēdza lietot šķiramo saikli "vai nu… vai". Viņa gaišzilais krekls padusēs kļuva tumšāks, piesūcoties ar sviedriem. Taču tā ir kauja, kas jāizcīna man pašam. No jums, Klej, es vēlos kādu gaismas staru šajā tumsībā. Mana parastā prasība, vai ne?

Kestons nolieca galvu.

-    Ja viņi vazā mūs aiz deguna, Kel, tad ļoti augstā līmenī. To es varu jums pateikt uzreiz.

Noriss pievērsa viņam cerīgu skatienu un uzmudinoši pamāja ar roku. Vēl, viņš tikai sacīja.

-     Pilnīgi skaidrs, ka bēglis kādreiz bijis augstu vērtēts aģents.

-    Augstu vērtēts aģents, kas sagājis sviestā.

-     Tā viņi mums teica. Manuprāt, Konsulārās operācijas mums sniegušas tikai virspusējas ziņas par pacientu numur pieci, trīs, viens, divi. Un mums ir viņa psihiatriskais raksturojums, kas atsūtīts no Periša salas. Vairāki desmiti datubāzes lauku, kur čum un mudž Amerikas Psihiatru asociācijas Diagnostikas un statistikas rokasgrāmatas termini. Būtībā viņam ir smagi disociatīvi traucējumi.

-    Proti?

-    Proti, tas nozīmē, ka viņš sevi uzskata par kādu citu.

-    Kas tad viņš īstenībā ir?

-    Tieši to jau mēs gribam uzzināt, vai ne?

-     Velna milti, Noriss aizkaitināti iesaucās. Kā cilvēks var pazaudēt identitāti gluži kā zeķi veļas mašīnā? Viņa skatienā pazibēja dusmas. Pēc brīža Noriss, pastiepis roku, viegli uzsita Kestonam pa plecu un kā pielabinādamies pasmaidīja. Viņš zināja, ka Kestonu var viegli aizvainot viņš bija jāpierunā papūlēties, nedrīkstēja viņa pūles uzskatīt par pašsaprotamām. Ja Kestons juta, ka viņu grib piespiest, varēja gadīties, ka viņš sāk izturēties kā parasts birokrāts, kādu viņš mēdza tēlot. Kelebs Noriss to bija sapratis jau sen. Tagad viņš centās pateikt sakumpušajam skaitļu pētniekam kaut ko patīkamu. Vai esmu jums teicis, kā man patīk jūsu kaklasaite? Tā izpauž jūsu personību.

Kestons greizi pasmīnēja, saprazdams, ka viņam pieglaimojas.

-    Nemēģiniet vērsties pie manas personības jaukās puses, Keleb. Man tādas nav. Viņš paraustīja plecus. Varu jums pateikt, kāda ir situācija. Visos psihiatrijas failos, ko saņēmām, pacients apzīmēts ar skaitli pieci, trīs, viens, divi. Taču ar to informāciju, kas ir viņu rīcībā, nav iespējams atklāt Konsulāro operāciju personiskos failus, lai kā rakņātos sistēmā. Personiskie dati neparādās.

-    Tātad tie ir izdzēsti.

-    Drīzāk gan tas nozīmē, ka tie atvienoti. Ļoti iespējams, ka dati kaut kur eksistē, bet tie nav saistīti ar ciparu identitāti, kurai iespējams piekļūt tā ir ciparu līdzinieks bojātām muguras smadzenēm.

-    Šķiet, jūs esat krietni ilgi klaiņojis pa datorsistēmu.

-    Galvenās valsts sistēmas nav iekšēji integrētas, un mūsu sistēmās pastāv nopietna platformnesaderība. Taču viņi lieto to pašu ar komatu norobežoto biroja iekšējo programmu, ko mēs izmantojam algu sarakstiem, minimālajām izmaksu summām, cenu aprēķinu informācijai un sagādei. Kestons bēra šo grāmatvedības kategoriju nosaukumus tik veikli kā oficiants, kas nosauc dienas speciālos ēdienus. Ja zina, kā apiet biroja iekšējo grāmatvedību, tad iespējams izveidot tādu kā laipu, pa kuru no viena kuģa pāriet uz otru.

-    Kā kapteinis Kids, kurš vajāja Zilbārdi.

-    Diemžēl jāteic, ka neesmu drošs, vai Zilbārdis patiešām dzīvojis. Tāpēc es nopietni šaubos, vai viņš vispār parādās kapteiņa Kida biogrāfijā.

-     Zilbārža nemaz nav bijis? Tad jau jūs man teiksiet, ka arī Santaklauss neeksistē, ko?

-     Šķiet, vecāki jums iestāstījuši aplamības, Kestons sacīja gluži vienaldzīgā tonī. Dezinformācija par brīvdienām. Pie viena varbūt jums vajadzētu izdzēst to failu, kur glabājas pasaciņa par feju, kas bērnam paliek zem spilvena zelta monētu. Kestons uzmanīgi aplūkoja Norisa rakstāmgaldu, ar vieglu neatzinību uzlūkodams jukjukām sasviesto ziņojumu kaudzes. Taču man liekas, ka galveno jūs sapratāt. Ir labāk, ja persona uz kuģa nokļūst parastajā ceļā. Tomēr, ja tas nav iespējams, gara laipa var būt apbrīnojami lietderīga.

-    Un ko jūs esat uzzinājis, izmantojot to laipu?

-    Pagaidām necik daudz. Mēs joprojām uzmanīgi pētām tā pacienta datus. Un tur atrodas kāds nepilnīgs ieraksts par operatīvo aģentu ar segvārdu Tārkins.

-    Tārkins, Noriss atkārtoja. Segvārds ir, bet vārda un uzvārda nav. Arvien interesantāk. Ko tad zināt par to puisi?

-    Pats svarīgākais ir tas, ka aģents Tārkins nav tikai konsulārais operatīvais aģents, bet Politiskās stabilizācijas nodaļas loceklis.

-     Ja viņš ir no "Stab" nodaļas puišiem, tad droši vien "slapjo lietu" speciālists.

Slapjo lietu. Kestons nicināja šādus eifēmismus. Visi pierādījumi liecināja; ka tas aģents ir bīstams sociopāts un šķita, ka tieši tas bija vajadzīgs sekmīgai karjerai Politiskās stabilizācijas nodaļā.

-      Par viņa operatīvo darbību mēs zinām tikai niecīgas druskas. Ar kodēšanas sistēmu es piekļuvu Politiskās stabilizācijas nodaļas savienojumam. Viņu personāla identifikācijas skaitļiem ir sufikss septiņi pieci astoņi astoņi, un to mēs ieguvām no pacienta "pieci trīs viens divi" ierakstiem Periša salas iestādē. Bet, kad sāku meklēt valsts datubāzē, izrādījās, ka gali ūdenī viss pārējais no Tārkina mapes izdzēsts.

-    Nu, ko saka jūsu iekšējā balss?

-    Mana balss?

-    Nu jā ko saka jūsu nojauta?

Tikai pēc brītiņa Kestons aptvēra, ka Noriss viņu velk uz zoba.

Jau darba attiecību pašā sākumā Kestons lika skaidri saprast, ka jēdziens par "iekšējo balsi" viņam ir pretīgs. Runājot ar Kestonu, cilvēkiem šis teiciens bija gandrīz tāds kā jājamzirdziņš. Kestons jutās pamatīgi aizkaitināts, ja viņam jautāja, ko saka "iekšējā balss", pirms patieso ievirzi bija norādījuši fakti Kestons uzskatīja, ka paļaušanās uz nojautu ir paviršība. Tas traucēja loģiski analizēt jautājumu, kavēja spriedumu veidošanu un neļāva veikt varbūtības analīzi ar stingri noteiktajām metodēm.

Kestons noraudzījās, kā Norisa sejā parādās smaids pārvaldes vecākais ierēdnis uzjautrinājās, ka izprovocējis Kestonu apspriest jautājumu, kuram bija sakars ar viņa stingro pārliecību.

-    Es tikai jokoju, Noriss teica. Tomēr… ko mēs lai domājam par to puisi? Ko saka jūsu., ē-e, lēmumu matrica?

Kestons mazliet pasmaidīja.

-    Nekas vēl nav skaidrs. Taču vairāki fakti liecina, ka viņš ir draņķis. Šķiet, jūs zināt manas domas par aģentiem, kuri lec ārā no rāmjiem. Ja aģentam maksā algu, viņam jāpakļaujas kritērijiem, ko nosaka federālais dekrēts. Tam ir savs pamatojums. Var jau runāt par "slapjo lietu", bet es uzskatu, ka tāda rīcība vai nu ir sankcionēta, vai nav. Vidusceļa nav. Es gribu zināt, kāpēc federālās valdības darbinieku skaitā ir tādi cilvēki kā tas "Tārkins". Kad mūsu izlūkošanas dienests sapratīs, ka tas nekad nenostrādā?

-    Nekad nenostrādā? Noriss savilka vienu uzaci.

-    Nekad nenostrādā tā, kā plānots.

-    Nekas pasaulē neizdodas, kā plānots, pat Dievam pasaule neizdevās, kā bija iecerēts. Un viņa rīcībā bija septiņas dienas. Jums es varu dot tikai trīs.

-    Kāpēc tāda steiga?

-     Man ir tāda nojauta. Noriss pacēla roku, apsteidzot Kestona pārmetumu. Patiesību sakot, ir signāli no pārvaldes direkcijas viņi nesaka neko konkrētu, bet ir diezgan uzstājīgi un apgalvo, ka notiek kaut kādas slepenas darbības. Vai tās veicam mēs? Vai kāds veic kaut ko pret mums? Es nezinu, un to nezina arī pārvaldes direktors. Mēs domājam, ka tas saistās ar augstu stāvošiem valdības locekļiem, un skaidrs ir viens notikumi attīstās strauji. Tāpēc visi tur acis un ausis vaļā. Jāpievērš uzmanība visam, kas šķiet neparasts mēs nezinām, vai tas ir saistīts ar tām slepenajām norisēm, vai ne, bet domāt citādi būtu bīstami. Tāpēc mēs trīs dienu laikā gaidām no jums izsmeļošu ziņojumu. Noskaidrojiet, kas īsti ir tas Tārkins. Palīdziet viņu izvilkt no slēptuves. Vai novākt.

Kestons klusējot pamāja. Pamudinājums viņam nebija vajadzīgs. Viņš ienīda anomālijas, un vīrietis, kas bija izbēdzis no Periša salas, bija pati derdzīgākā anomālija. Nekas nevarētu sniegt Kestonam lielāku apmierinājumu, kā izdevība identificēt šo anomāliju un iznīdēt to.

6. nodaļa

/

Sestajā motelī netālu no Flemingtonas, Ņūdžersijā, Hals Emblers izmantoja noslepkavotā vīrieša Nokia, lai piezvanītu uz vairākām vietām. Vispirms viņš zvanīja uz ASV Valsts departamentu. Šobrīd viņš nevarēja izdarīt nekādus pieņēmumus, jo nezināja, vai sakars ar izlūkošanas vienību, kurā viņš bija darbojies, liecināja viņam par labu vai par ļaunu. Emblers nedrīkstēja lietot neatliekamo gadījumu tālruņu numurus, kurus kā aģents bija iegaumējis, jo varēja gadīties, ka tie ierosina pēdu dzīšanas mehānismus. Drošāks bija tiešs ceļš. Tāpēc Emblers zvanīja uz Valsts departamenta Sakaru pārvaldi. Izlikdamies par reportieri no Reuters International, viņš pieprasīja savienojumu ar Valsts sekretāra vietnieci Elinu Vitfīldu. Vai viņa varētu apstiprināt apgalvojumu, kas tiek piedēvēts viņai? Vitfīldas palīdze, ar kuru Embleru savienoja caur vairākiem relejiem, atvainojās. Valsts sekretāra vietniece esot izbraukumā kopā ar ārzemju delegāciju.

Vai būtu iespējams pateikt kaut ko konkrētāku, Reuters korespondents lūdza. Palīdze atbildēja ļoti žēl, bet vairāk neko viņa nevarot teikt.

Ārzemju delegācija bez šaubām, informācija bija pareiza. Turklāt pilnīgi nederīga.

Elinas Vitfīldas oficiālais amats Valsts "sekretāra vietniece" slēpa viņas patieso administratīvo uzdevumu. Vit-

fīlda bija Politiskās stabilizācijas nodaļas direktore. īsi sakot, Emblera šefs.

Vai Emblera kolēģi domāja, ka viņš ir miris? Sajucis prātā? Pazudis? Ko Elina Vitfīlda zināja par to, kas ar Embleru noticis?

Šie jautājumi nelika Embleram mieru. Ja Vitfīlda to nezināja, tad viņai vajadzētu vēlēties uzzināt, vai ne? Emblers pūlējās atminēties laika periodu tieši pirms tam, kad viņš atjēdzās psihiatrijas soda kolonijā. Tomēr atmiņas bija neskaidras, aizplīvurotas, nepieejamas tās slēpa migla, kas iestādē bija ietinusi viņa eksistenci. Viņš mēģināja sakārtot tos faktus, ko spēja atcerēties, pirms uzkrita migla. Embleram bija palikušas prātā dažas dienas, ko viņš pavadīja Nepālā pie Tibetas disidentu grupas tā viņi paši dēvējās -, kuri meklēja Amerikas palīdzību. Emblers ļoti ātri secināja, ka viņi melo īstenībā tie bija maoistu sacelšanās pārstāvji, no kuriem bija atteikusies Ķīna un kurus izraidījusi Nepālas valdība, kas cīnījās pati ar savām grūtībām. Pēc tam sākās "Stab" vienības operācija Čanhua, gatavojoties "novākt" Vei Čan Lengu… un tad? Emblera prāts atgādināja saplēstu lapu robežšķirtne, kas atdalīja atmiņas no aizmirstības, nebija taisna, drīzāk gan robaina un saplucināta.

Tas pats notika, kad Emblers centās atcerēties Periša salu pirms pēdējiem mēnešiem, ko viņš pavadīja tur. Daudzas viņa agrākās atmiņas bija tikai fragmenti, kas bija izkaisīti laikā.

Varbūt vajadzēja mēģināt atminēties vēl tālāku pagātni vairākas nedēļas pirms viņa nolaupīšanas, atcerēties to laiku, kad atmiņas par dzīvi bija spilgtas un secīgas, tikpat reālas kā zeme zem kājām. Ja vien viņš varētu atrast kādu, ar ko dalīties tajās atmiņās. Kādu cilvēku, kura atjausmas sniegtu apstiprinājumu, kas viņam tik ļoti bija vajadzīgs apliecinājumu, ka viņš ir tas, kas ir.

Pēkšņa impulša iespaidā Emblers direktoriju pakalpojumos atrada Dilana Satklifa tālruņa numuru Providensā, Rodailendā.

Par Dilanu Satklifu viņš gadiem ilgi tikpat kā nebija domājis, kopš tā laika, kad Emblers viņu pēdējo reizi bija saticis, pagājusi puse dzīves. Ar Dilanu viņš bija iepazinies, kad abi mācījās Godāra koledžas pirmajā kursā. Koledža bija neliela humanitārā mācību iestāde Konektikutā, un viņi uzreiz sapratās. Dilans bija jokdaris, viņš varēja mēļot bez mitas un neapnicis stāstīt par savu bērnību Peperpaikā, Ohaio. Turklāt viņš nespēja iztikt bez nerātnībām.

Oktobra beigās tas notika otrajā mācību gadā visi koledžas studenti, no rīta pamostoties, ieraudzīja, ka Makintaira torņa smailē parādījies milzīgs ķirbis. Ķirbis, šķita, svēra gandrīz vai septiņdesmit mārciņas, un neviens nevarēja saprast, kā tas tur nokļuvis. Studenti uzjautrinājās, bet administrācijā valdīja apjukums. Neviens remontstrādnieks nebija ar mieru riskēt ar dzīvību, lai ķirbi nonestu lejā, tāpēc ķirbi atstāja, līdz tas novelsies pats. Nākamajā rītā pie Makintaira torņa pakājes bija uzradušies vairāki nelieli ķirbīši ar tukšiem vidučiem un mizā izgrieztām acīm un mutēm, novietoti tā, it kā raudzītos uz lielo ķirbi torņa galā; uz dažiem bija izgriezti uzraksti "Lec!". Studentu sajūsma tikai vairoja koledžas amatpersonu aizkaitinājumu. Pēc diviem gadiem, dažus mēnešus pirms koledžas beigšanas, kad administrācijai tas jau gandrīz bija aizmirsies, paklīda valodas, ka par joku jāpateicas Dilanam Satklifam, prasmīgam klinšu kāpējam, kuram turklāt piederēja ļoti labs ekipējums. Satklifs bija nebēdnīgs, taču piesardzīgs, viņš nekad tieši neatzinās palaidnībā un prata novērtēt Ernblera klusēšanu. Emblers kaut ko pamanīja Satklifa sejā, kad sākās runas par vainīgo, un pirmais uzminēja, kurš to izdarījis; lai gan Satklifam viņš pateica, ka zina patiesību, taču nevienam citam to nestāstīja.

Emblers atcerējās Satklifa iecienītos kreklus Čārlija Brauna stilā ar platām, krāsainām horizontālām svītrām, Satklifa māla pīpju kolekciju; viņš reti tās izmantoja, taču kolekcija bija interesantāka nekā parastās studentu kolekcijas alus pudeles vai grupas Grateful Dead ieraksti. Emblers atcerējās Satklifa kāzas tikai gadu pēc koledžas beigšanas, zināja, ka viņam ir labs darbs Providensas bankā agrāk tā bija patstāvīga, bet tagad daļa no nacionālās banku ķēdes.

-    Dilans Satklifs klausās, ieteicās balss klausulē. Emblers balsi uzreiz nepazina, taču viņu tik un tā pārņēma sirsnīgas jūtas.

-    Dilan! Emblers iesaucās. Te Hals Emblers. Vai atceries mani?

Iestājās klusums.

-    Piedodiet, vīrietis samulsušā balsī teica. Laikam pareizi nesadzirdēju jūsu vārdu.

Hals Emblers. Pirms divdesmit gadiem mēs mācījāmies Godāra koledžā. Pirmajā kursā mēs dzīvojām vienā numurā. Es biju tavās kāzās. Vai sāc atminēties? Pagājusi vesela mūžība, vai ne?

-    Ziniet, es nemēdzu pirkt mantas no nepazīstamiem cilvēkiem, ko piedāvā telefoniski, vīrietis strupi sacīja. Iesaku mēģināt citur.

Vai tas būtu kāds cits Dilans Satklifs? Ne viņa balss, ne runasveids nelīdzinājās tam Satklifam, ko Emblers atcerējās.

-    Jā-a, viņš teica. Varbūt esmu kļūdījies. Tātad jūs nemācījāties Godāra koledžā?

-     Mācījos. Tikai manā kursā nebija studenta, kura vārds būtu Hals Emblers. Atskanēja klikšķis, un vīrietis nolika klausuli.

Nokaitināts un izbijies Emblers zvanīja uz Godāra koledžu un palūdza savienot viņu ar mācību daļu. Embleram atbildēja jauns vīrietis, un Emblers vīrietim paskaidroja, ka esot kadru daļas ierēdnis kādā lielā korporācijā, kas apsverot iespēju pieņemt darbā Harisonu Embleru. Saskaņā ar korporācijas iekšējo kārtību tā teica Emblers viņš pārbaudot dažus pretendenta autobiogrāfijas datus un vēloties, lai viņam apstiprina, ka Harisons Emblers patiešām beidzis Godāra koledžu.

-     Es noteikti paskatīšos, ser, vīrietis no mācību daļas sacīja. Viņš palūdza pa burtiem nosaukt vārdu un uzvārdu, tad ievadīja to datorā Emblers dzirdēja klusus taustiņu klikšķus. Piedodiet, vīrietis ieteicās. Vai jūs varētu nosaukt vārdu un uzvārdu vēlreiz?

Emblers to izdarīja, kļūdams aizvien bažīgāks.

-    Šķiet, jūs darījāt labi, ka piezvanījāt, teica vīrieša balss tālrunī.

-    Viņš nav beidzis jūsu mācību iestādi?

-     Šāds cilvēks ne vien nav beidzis koledžu, bet arī nekad nav bijis studentu sarakstā.

-    Vai iespējams, ka jūsu datubāzē tik senu datu nav?

-     Nu nē. Mūsu koledža ir maza, tāpēc šādas problēmas mums nav. Ticiet man, ser, ja vien tas puisis šajā gadsimtā būtu iestājies pie mums, es to zinātu.

-    Pateicos, sacīja Emblers vārgā balsī. Paldies, ka veltījāt laiku. Piespiežot mobilā tālruņa pogu, kas atvienoja līniju, viņam trīcēja roka.

Tas bija vājprāts!

Vai patiešām viņa izjūta par savu esību būtu tikai iedoma? Vai tad kaut kas tāds vispār iespējams? Emblers uz brīdi aizvēra acis un ļāva, lai prātā spieto atmiņas par visiem viņa dzīves četriem gadu desmitiem, dodot vaļu brīvai un patvaļīgai asociāciju plūsmai. Atmiņu bija neiedomājami daudz, un tās bija Hala Emblera atmiņas ja vien viņš tiešām nebija zaudējis prātu. Viņš atcerējās, ka, būdams mazs zēns, bija devies pētīt pagalmu pie paša mājām un paklupis pret zemes lapseņu pūzni tās uzšāvās gaisā kā melni dzeltens geizers! un viņu aizveda pie ārsta ar trīsdesmit lapseņu dzēlumiem. Atcerējās karsto jūliju vasaras nometnē, kur Kendaigas ezerā viņš mācījās peldēt tauriņstilā un uz mirkli ieraudzīja kailu sievietes krūti, kad viena no audzinātājām Vendija Salivena pārģērbās kabīnē, kurai bija salauztas durvis. Augustu, kad viņš piecpadsmit gadu vecumā strādāja grila brīvdabas restorānā desmit jūdzes uz dienvidiem no

Kemdenas un mācījās apmeklētājiem pajautāt: Vai jūs nevēlētos arī vārītu kukurūzas vālīti? ja viņi pasūtīja tikai cūkas ribiņas un kartupeļu biezeni. Sarunas pēc darba ar sprogaino Džūljenu Deišesu, kas strādāja pie grila iekārtas viņi nopietni pārrunāja, kā "vieglais" petings atšķiras no "smagā". Embleram bija arī mazāk jaukas atmiņas, tās saistījās ar tēva aiziešanu no mājām, kad viņam bija pieci vai seši gadi, ar abu vecāku vājību pēc pudeles sniegtā mierinājuma. Viņš atcerējās, kā pirmajā studiju gadā visu nakti spēlējis pokeru un kā vecāko kursu studenti arvien vairāk satraucās par to, ka viņa laimētās naudas kaudzīte kļūst arvien lielāka, it kā viņš būtu atklājis ārkārtīgi slepenu krāpšanas metodi. Emblers atminējās ari, kā, mācoties Godāra koledžas otrajā kursā, bija neprātīgi iemīlējies ak dievs, cik elpu aizraujoši bija abu pirmie randiņi, tad nāca asaras, vētraini pārmetumi un atkal samierināšanās; viņas matu šampūns smaržoja pēc citrona un verbēnas toreiz tas likās tik eksotiski un vēl pēc daudziem gadiem raisīja nostalģiju un ilgas.

Emblers atcerējās, kā viņu savervēja un apmācīja Konsulārās operācijas, kur instruktori arvien vairāk apbrīnoja viņa īpašās spējas. Atcerējās savu aizsega darbu Valsts departamenta Izglītības un kultūras jautājumu nodaļā, kur viņš skaitījās atbildīgais par kultūras sakariem un tādēļ regulāri atradās kādā ārvalstī. To visu Emblers atminējās skaidri un precīzi. Viņš bija dzīvojis dubultu dzīvi. Vai… varbūt tā bija tikai dubulta ilūzija? Kad Emblers gājā ārā no istabas, galva arvien stiprāk sāka sāpīgi pulsēt.

Moteļa šaurā vestibila stūri atradās dators ar piekļuvi internetam kā neliela pretimnākšana viesiem. Emblers apsēdās pie datora un, izmantojot Valsts departamenta analītiskās nodaļas piekļuves kodu, pieteicās laikrakstu datubāzē LexisNexis. Vietējā Kemdenas laikrakstā Delavērā, kur Emblers uzauga, reiz par viņu bija ievietots neliels rakstiņš, kad viņš, mācoties sēstajā klasē, uzvarēja apgabala skolēnu pareizrakstības konkursā. Entalpija. Ditirambs. Heliofiti. Emblers visus vārdus bija uzrakstījis ātri un pareizi, iegūdams slavu kā labākais skolēns pareizrakstībā ne vien Kemdenas pamatskolā, bet visā Kentas apgabalā. Ja rakstot Emblers kļūdījās, viņš to zināja acumirklī pietika uzmest skatienu vērtētāju sejas vaibstiem. Viņam bija palicis atmiņā, ka māte toreiz viņa dēlu audzināja jau viena neizsakāmi priecājās. Taču tagad raksts bija guvis daudz lielāku nozīmi.

Emblers sāka meklēšanu.

Nekā. Pieprasījumam neatbilda itin nekas. Emblers ļoti skaidri atcerējās Dover Post rakstiņu māte to bija izgriezusi un piestiprinājusi pie ledusskapja durvīm ar magnētu, kas atgādināja arbūza šķēli. Tas tur stāvēja, līdz gaismā sadzeltēja un sačokurojās. LexisNexis bija atrodami vairākus gadu desmitus seni Dover Post eksemplāri, tur bija visādu vietējo ziņu arhīvs par uzvarētājiem un zaudētājiem pilsētas vietējās Domes vēlēšanās, par štatu samazināšanu kompānijā Robins Hose Co, par pilsētas Domes ēkas kapitālo remontu. Taču tur nebija neviena vārda par Harisonu Embleru. Viņš tolaik nebija eksistējis. Viņš neeksistēja arī pašreiz.

Vājprātsl

Lidosta Embleram bija tik pazīstama mākslīgā marmora grīdas, tērauda un stikla konstrukcijas, un tajā kā allaž mudžēja personāls. Kur vien viņš pavērsa skatienu, visur bija redzami aviokompānijas darbinieki, lidostas drošības dienesta vīri un bagāžas nodaļas strādnieki, visi bija ģērbušies atbilstošajos formas tērpos un valkāja krūšu nozīmes. Emblers nosprieda, ka kopaina atgādina kaut ko vidēju starp federālo pasta šķirošanas iestādi un kūrorta pilsētiņu.

Emblers nopirka biļeti uz Vilmingtonu vienā virzienā par simt piecdesmit dolāriem tā sakot, uzcenojumu par tikšanos. Viņš izlikās tikpat garlaikots kā sieviete biļešu kasē, kas apspieda žāvas, uzspiežot zīmogu uz viņa iekāpšanas talona. Rūpīgi pārbaudot Džordžijas štata autovadītāja apliecību, kur viņš iepriekšējo fotogrāfiju bija nomainījis pret savējo, atklātos viltojums, bet nevienam nenāca prātā tik rūpīgi to pārbaudīt.

Izeja atradās ļoti garas pārejas galā, un abpus izejai atradās vēl divas citas. Emblers palūkojās visapkārt bija manāmi tikai daži pasažieri. Pulkstenis bija pustrīs. Nākamais reiss no ikvienas šīs izejas bija paredzēts tikai pēc deviņdesmit minūtēm. Pēc pusstundas te sāks pulcēties ļaudis lidojumam uz Pitsburgu, bet šobrīd te valdīja klusums.

Vai cilvēks, kas Embleram jāsatiek, jau ieradies? Varētu būt. Taču kurš tas ir? Jūs zināsiet, kurš es esmu, bija teikts ziņojumā.

Emblers apstaigāja krēslu rindas, ātri palūkodamies uz vientuļniekiem un "agrajiem putniem". Tukla sieviete bāza mutē konfekti savai tuklajai meitai; vīrietis slikti piegulošā uzvalkā, kas šķirstīja PowerPoint bukletu; jauna sieviete ar kniedēm deguna spārnā un apakšlūpā, ģērbusies džinsos, ko bija apgleznojusi ar krāsainiem flomāsteriem neviens nelikās atbilstošs. Emblers arvien vairāk jutās vīlies. Jūs zināsiet, kurš es esmu.

Beidzot Emblers ievēroja kādu cilvēku, kas bija apsēdies netālu no loga.

Tas bija sikhu džentlmenis turbānā un, kustinot lūpas, lasīja USA Today. Tuvojoties viņam, Emblers ievēroja, ka zem turbāna nav matu no tā nespraucās ārā neviena šķipsniņa. Vājais spīdums uz vīrieša vaigiem ļāva noprast, ka pilnbārdu viņš nesen pielīmējis. Vai vīrietis lūpas kustināja lasot, vai arī viņš kaut ko runāja fibrooptiskajā mikrofonā?

Jekurš cits būtu domājis, ka vīrietis ir ērti iekārtojies, garlaikojas un ir ļoti mierīgs. Emblers redzēja, ka tā nepavisam nav. Pakļaujoties instinktam, Emblers ātri apcirtās riņķī un nostājās aiz sēdētāja. Tad ar zibenīgu kustību viņš sagrāba vīrieša turbānu un parāva to uz augšu. Zem tā parādījās vīrieša bālais, gludi noskūtais pauris un pie tā ar lipīgo lenti bija pielīmēta maza Glock pistole.

Emblers paķēra ieroci un ļāva turbānam noslīdēt atpakaļ uz vīrieša galvai. Sēdētājs pat nepakustējās un klusēja tā bija taktika, kas piemīt augstā līmenī trenētam profesionālim, kurš zina, kad pati saprātīgākā reakcija ir nereaģēt. Vienīgā pārsteiguma zīme bija tikai viņa augšup savilktās uzacis. Klusais manevrs bija veikts pāris sekunžu laikā, un Emblers ar savu augumu bija to noslēpis no ikviena varbūtējā liecinieka skatiena.

Pistole šķita dīvaini viegla, un Emblers tūlīt pazina tās modeli. Korpuss bija izstrādāts no plastmasas un keramikas, stobra daļā metāla bija mazāk nekā parastā jostas sprādzē. Maz iespējams, ka to varētu atklāt metāla detektors, un vēl mazāka likās iespēja, ka drošības dienesta vīri ķertos pie sikha reliģijas atribūta turbāna. Kosmētiskais līdzeklis, lai iegūtu tumšu bronzas krāsas ādu, un jards muslīna lēts un efektīvs ietērps. Vīrieša prasme un lietpratība Embleram atkal gan iedvesa apbrīnu, gan radīja satraukumu.

-     Bravo, neīstais sikhs klusi teica, savelkot lūpu kaktiņus vieglā smaidā. Lielisks aizsardzības gājiens. Taču tas jau nav svarīgi. Angliski viņš runāja, ļoti skaidri izrunājot patskaņus kā cilvēks, kas valodu mācījies ārzemēs, lai arī kopš agrīna vecuma.

-     Ierocis ir manās rokās. Vai tas nav svarīgi? Manuprāt, ir gan.

-    Dažreiz vislabāk ir atsacīties izmantot ieroci, sacīja vīrietis. Viņa acis, šķita, iedzirkstījās. Vai redzat puisi lidostas formas tērpā, kas stāv pie izejas? Viņš tikko ieradās.

Emblers paskatījās turp.

-     Redzu.

-     Viņš ir kopā ar mums. Ir gatavs šaut uz jums, ja vajadzēs. Sēdošais vīrietis palūkojās uz Embleru, kas joprojām stāvēja viņam blakus. Vai jūs man ticat? Jautājums nebija domāts kā izsmiekls vīrietis gribēja noskaidrot, ko Emblers domā.

-    Ticu, ka viņš mēģinās, Emblers atbildēja. Jums pašam būtu labāk cerēt, ka viņš trāpīs.

Neīstais sikhs atzinīgi pamāja.

-   Taču man katram gadījumam mugurā ir ložu necaurlaidīga veste. Viņš atkal paskatījās uz Embleru. Vai jūs man ticat?

-    Nē, Emblers pēc īsas pauzes teica. Neticu.

Vīrietis pasmaidīja platāk.

-    Jūs esat Tārkins, vai ne? īstais. Reputācija jūs apsteigusi. Runā, ka jums velnišķīgi labi padodas uzminēt cilvēku domas. Man vajadzēja pārliecināties.

Nu Emblers apsēdās vīrietim blakus tā viņi izskatītos mazāk aizdomīgi. Lai ko vīrietis no viņa gribēja, taču nogalināt viņu nekādā ziņā.

-     Vai jūs nevarētu paskaidrot savus nodomus? Emblers jautāja.

Vīrietis pasniedza roku sveicienam.

-      Mans vārds ir Arkādijs. Man stāstīja, ka leģendārais aģents rezidents alias Tārkins pašreiz varētu būt "pieejams".

-    Pieejams?

-     Savervēšanai. Nē, jūsu īsto vārdu es nezinu. Zinu, ka jūs meklējat noteiktu informāciju. Man šīs informācijas nav, bet varu tai piekļūt. Pareizāk sakot, piekļūt tiem, kuru rokās informācija ir. Arkādijs noknakšķināja ar pirkstiem. Vēl precīzāk izsakoties, varu piekļūt tiem, kuriem savukārt ir pieeja cilvēkiem, kam šī informācija ir. Jūs nejutīsieties pārsteigts, uzzinot, ka organizācijā, kurai es piederu, atsevišķas vienības ir rūpīgi nodalītas. Informācija nokļūst vienīgi tur, kur tai jānokļūst.

Kamēr vīrietis runāja, Emblers koncentrējās un uzmanīgi vēroja viņu. Viņš zināja, ka cerīgums mēdz apmiglot uztveri tāpat kā izmisums. Viņš pastāvīgi bija skaidrojis kolēģiem, kurus mulsināja viņa spējas mēs neredzam to, ko negribam redzēt. Jāpārstāj gribēt. Jāizbeidz piedēvēt otram cilvēkam savas īpašības. Tikai jāuztver signāli, kuri neviļus tiek sūtīti. Tas bija pats galvenais.

Sikhs bija melis. Taču Embleram viņš nemeloja.

-     Jāteic, ka zibenīgi ātrais uzaicinājums ir mulsinošs. Emblers sacīja.

-    Man nepatīk šķiest laiku. Liekas, ka mums šis tas ir kopīgs. Viens precīzs trāpījums atsver deviņus. Patiesībā ķērciens atskanēja vakar no rīta. Ķērciens tas bija profesio-

nāls žargons. Brīdinājums, kas tika pārraidīts pa radio visiem valsts izlūkošanas dienestiem, kuri bija noskaņojušies uz "ķērcienu". Šis kanāls tika izmantots, kad ziņojums bija tik steidzams, ka slepenība palika otrā vietā tas bija sazināšanās veids, kas pieļāva informācijas noplūdi. Ziņojums, kas tika nosūtīts tik daudziem, varēja nonākt arī dažās slepenas noklausīšanās ierīcēs.

-    Lai ari tā, Emblers teica.

-     Manuprāt, jūs varat saprast, kādas ir sakarības. Protams, jūsu talanta apbrīnotāji gaidījuši šo brīdi. Ļoti iespējams, viņi cerējuši jūs savervēt, pirms esat nozudis no redzesloka. Un, bez šaubām, viņi domā, ka var sacensties par jūsu pakalpojumiem. Viņi negrib palaist garām izdevīgu bridi.

Protams… ļoti iespējams… bez šaubām.

-    Tas ir tikai pieņēmums, nevis fakta konstatējums.

-     Kā jau teicu, informācija organizācijā ir stingri nodalīta. Es zinu to, kas jāzina man. Viņpus tā par noteiktu informācijas apjomu varu izteikt minējumus. Protams, ir ļoti daudz kā tāda, ko es nezinu, un man ar to jāsamierinās. Sistēma darbojas mūsu visu labā. Tā sagādā drošību viņiem un man.

-    Taču tā nesagādā drošību man. Viens no jūsējiem mēģināja mani nogalināt.

-    Ļoti šaubos.

-     Nevaru tam piekrist, ņemot vērā lielkalibra lodi, kas ieskrambāja man kaklu.

Arkādijs šķita apmulsis.

-    Tas ir bezjēdzīgi.

-    Nu jā, arī tas puisis no Dienvidiem izskatījās varen pārsteigts, kad lode izšāvās viņam caur galvu. Emblers runāja klusi, bet griezīgi. Kas tā par nolādētu spēli, ko jūs spēlējat?

-    Ne jau mēs, Arkādijs teica. Viņš klusi noteica, šķiet, pats sev: Izklausās, ka mūsu darbā kāds iejaucies. Tas nozīmē, ka mēs neesam vienīgie, kas dzirdējuši ķērcienu un reaģējuši.

-    Tātad jūs sakāt, ka iesaistījusies vēl kāda otra puse.

-    Tā acīmredzot bijis, Arkādijs pēc ilgas pauzes teica. Mēs to pārbaudīsim, pārliecināsimies, vai nav radusies informācijas noplūde. Tomēr drīzāk gan tas bijis, tā sakot, parazītisks apmeklējums. Turpmāk tā vairs nenotiks ja būsiet kopā ar mums.

-    Vai tas ir solījums vai drauds?

Arkādijs saviebās. Nu, kāpēc tā? Mēs patiešām esam iebraukuši nepareizajās sliedēs, vai ne? Tomēr es jums pateikšu. Mani darba devēji ir ļoti ieinteresēti rūpēties par jūsu drošību ja vien būs pārliecināti, ka jūs viņiem atbildēsiet ar to pašu. Uzticībai jābūt abpusējai.

-    To, ka man var uzticēties, Emblers stingrā tonī pateica, viņiem vajadzēs ticēt uz vārda.

-     Saprotiet, viņi tā nekad nedara, Arkādijs teica, it kā atvainodamies. Zinu, tas ir nejauki. Viņiem padomā kas cits. Būtībā viņi grib nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Jums būs neliels darbiņš. Emblers pirmo reizi vīrieša izrunā saklausīja viņa dzimtās valodas akcentu tas nepārprotami bija slāvisks.

-    Proti, tāda kā pārbaude.

-    Tieši tā! Arkadijam iedegās acis. Un neviens nepaliks zaudētājos, kā tīk sacīt maniem darba devējiem. Darbiņš, kas paredzēts jums, būs neliels, bet… kutelīgs.

-    Kutelīgs?

-     Es jums nemelošu tas būtu bezjēdzīgi, vai ne? Arkādijs staroja. Darbs ir neliels, bet citiem to nav izdevies paveikt. Tomēr tas jāpadara. Redziet, maniem darba devējiem radusies problēma. Viņi ir piesardzīgi ļaudis gan jau pats redzēsiet un būsiet par to pateicīgs. Ziniet, mēdz teikt, ka vārna vārnai acī neknābj. Tomēr var gadīties, ka ne visi no viņu pulka ir tik piesardzīgi. Un var būt, ka daži viņu kolēģi pārāk tuvinājušies ar kādu iefiltrētu aģentu. Diemžēl viss, kas spīd, nav zelts. Varbūt šāds aģents, savācis pierādījumus, grasās liecināt tiesas procesā. Tas viss ir ļoti nepatīkami.

-     Iefiltrējies aģents? Runāsim skaidri. Jūs domājat kādu slepenu federālo aģentu?

-    Nejauki, vai ne? Arkādijs sacīja. Patiesībā no ATI.

Ja tas bija Alkohola, tabakas un ieroču nodaļas aģents, tad

ļoti iespējams, ka izmeklēšana saistījās ar ieroču kontrabandu. Tomēr tas nenozīmēja, ka organizācija, kurai strādāja Arkādijs, ir iesaistīta ieroču tirdzniecībā Arkādijs, runājot par organizācijas biedriem, bija lietojis vārdu "kolēģi". Acīmredzot bija jādomā, ka notverti nelegālie ieroču tirgoņi, kuri apgādāja organizāciju.

-    Kādu dienu šis cilvēks nomirs, neīstais sikhs dziļdomīgi sacīja. Insults. Sirdslēkme. Vēzis. Kas zina? Mēs visi esam mirstīgi, un pienāks diena, kad viņš nomirs. Mēs gluži vienkārši vēlamies šo notikumu pasteidzināt. Vairāk neko.

-    Kāpēc… man?

Sikhs savilka seju grimasē.

-    Tas patiešām ir mulsinoši.

Emblers klusēja un skatījās uz viņu.

-     Nu, patiesību sakot, mēs skaidri nezinām, kā viņš izskatās. Profesionāls kaitīgums tā taču saka, vai ne? Cilvēks, ar kuru viņam bija tieši sakari, nav tādā stāvoklī, lai varētu mums palīdzēt.

-    Tāpēc, ka ir miris?

-     Iemesls nav svarīgs nenovirzīsimies no galvenā. Mēs esam atraduši vietu, esam atraduši laiku, bet negribam novākt neīsto. Negribam kļūdīties. Vai saprotat, cik pedantiski mēs esam? Ir cilvēki, kas gluži vienkārši ar mašīnpistoli apšautu visus pēc kārtas. Taču mēs tā nestrādājam.

-    Māte Terēze, paskaties pati uz sevi.

-    Es neesmu teicis, ka esam svēti, Tārkin. Taču arī jūs tāds neesat. Viņa tumšajās acīs kaut kas nozibsnīja. Atgriezīsimies pie temata jūs vienā acu uzmetienā varēsiet pateikt, kurš ir īstais, jo tas cilvēks zina, kas viņš ir. Jūs to spējat uztvert.

-    Saprotu, teica Emblers viņš sāka saprast. Viņa pakalpojumus vēlējās izmantot kāds bīstams grupējums. Viņam piedāvātais uzdevums patiešām bija vienkāršs, taču ne jau Emblera spēja uztvert cilvēku domas viņiem bija vajadzīga. Nē. Nogalinot federālo aģentu, viņš apliecinātu savus nodomus, pierādītu, ka atteicies no lojalitātes pret iepriekšējiem darba devējiem, nemaz jau nerunājot par vispārpieņemtās morāles principu saglabāšanu. Acīmredzot viņiem bija nopietns iemesls uzskatīt, ka Emblers ir sarūgtināts un vīlies diezgan, lai apsvērtu piedāvājumu.

Var jau būt, ka viņi ir informēti nepareizi. Tomēr varēja arī būt, ka viņi patiešām zina vairāk nekā viņš varbūt viņiem ir zināms tas, ko nezina Emblers, proti, kāpēc viņš ieslodzīts Periša salā.

-    Tātad slēdzam darījumu?

Emblers bridi domāja.

-    Ja es teiktu nē?

-    Jūs taču tā neteiksiet, vai ne? Arkādijs smaidīja. Varbūt jums vajadzētu teikt nē. Un nolemt sevi neziņai. Ir jau arī ļaunāki pavērsieni. Mēdz teikt, ka ziņkārība var novest nelaimē.

-    Un ziņkāres apmierināšana var no nelaimes izpestīt. Lai ko, bet neziņu Emblers nespēja paciest. Viņam vajadzēja zināt, vajadzēja atriebt tiem, kuri bija centušies izpostīt viņa dzīvi. Emblers pameta skatienu uz vīrieti zilajā formas tērpa žaketē pie izejas. Domāju, ka varam slēgt darījumu.

Tas bija neprāts, tomēr vienīgais veids, kā izglābties no neprāta. Emblers atcerējās, ka skolā mācījies grieķu leģendu par Krētas labirintu, kur slēpās Mlnotaurs. Labirints bija tik sarežģīti izveidots, ka ieslodzītie no tā nekad vairs neizkjuva ārā. Taču Tēsēju pamācīja Ariadne viņa iedeva jauneklim kamolu, un vienu pavediena galu piesēja pie ieejas. Turoties pie pavediena, Tēsējs izkļuva ārā. Pašreiz šis cilvēks bija vienīgais, kas Embleram varēja noderēt par pavedienu. Tikai viņš neziriāja, kur nokļūs, sekojot šim pavedienam vai nu brīvībā, vai nāvē. Emblers noteikti gribēja labāk riskēt, nekā palikt un maldīties labirintā.

Beigu beigās Arkādijs sāka runāt lietišķi kā cilvēks, kas precīzi iegaumējis instrukcijas:

-     Rīt desmitos no rīta slepenajam aģentam norunāta tikšanās ar ASV Ņujorkas dienvidu rajona advokātu. Mums ir informācija, ka bruņots limuzīns aģentu nogādās līdz St. Andrew's laukumam netālu no Folija skvēra Manhetenas dienvidu daļā. Varbūt ar viņu kopā būs arī citi, varbūt viņš būs viens. Katrā ziņā tā būs reta izdevība, kad aģents kādu brīdi būs neaizsargāts, jo viņam vajadzēs kājām šķērsot gājēju zonu. Jums jābūt tur.

-    Mani neviens nepiesegs?

-     Tur būs viens no mūsu cilvēkiem, lai jums palīdzētu. Noteiktā brīdī viņš iedos jums ieroci. Pārējais ir jūsu ziņā. Vienīgā prasība precīzi izpildiet instrukcijas. Saprotu, ka džeza mūziķim nevar likt spēlēt pēc notīm, jo viņš improvizē, taču šoreiz improvizācija nav pieļaujama. Kā mēdz teikt, ceļš ir tikai viens. Jārīkojas stingri pēc plāna.

-    Tas ir nedrošs, Emblers iebilda. Draņķīgs plāns.

-     Lai kā mēs vērtējam jūsu pieredzi, Arkādijs sacīja, jums jāsaprot, ka mums ir sava pieredze. Jūs nezināt būtiskos faktus. Mani darba devēji zina, viņi tos ir pētījuši. Mērķis ir ļoti piesardzīgs. Viņš neslapstīsies patiltēs jūsu ērtību labad. Šī ir patiešām izcila izdevība. Uz nākamo varbūt vajadzēs gaidīt ilgi, un tad jau būs par vēlu.

-    Pastāv desmitiem varbūtēju problēmu, Emblers neatlaidās.

-    Jūs varat būt brīvs, Arkādijs sacīja, un viņa balsī ieskanējās tērauds. Taču, ja izpildīsiet uzdevumu saskaņā ar instrukcijām, jūs iepazīstinās ar kādu augstākstāvošu cilvēku mūsu organizācijā. Jūs viņu pazīstat. Viņš strādājis kopā ar jums.

Tātad kāds, kas varētu zināt, kas noticis ar Harisonu Embleru.

-    Es to izdarīšu, Emblers teica. Viņš nedomāja uz priekšu nedomāja, kam piekrīt. Emblers zināja ja palaidīs vaļā šo pavedienu, tad varbūt to nekad vairs neatradīs. Ariadnes pavediens kurp tas viņu aizvedīs?

Arkādijs paliecās uz priekšu un viegli uzsita Embleram pa roku. No attāluma šis žests varēja likties draudzīgs.

Mēs patiešām neprasām no jums daudz. Vienīgi, lai jūs izdarāt to, kas citiem nav paveicies. Tā jums nebūs pirmā reize.

Nē, Emblers domāja, taču var gadīties, ka tā būs pēdējā.

7. nodaļa

Lenglija, Virdžīnija. Kad Kleitons Kestons atgriezās savā kabinetā, viņš izskatījās nopietns un domīgs. Eidriens Čojs nosprieda, ka šefs nav aizdomājies, drīzāk gan kaut ko iedomājies. Likās, viņam ir padomā kaut kas āķīgs. Droši vien tas saistās ar kādu ļoti garu skaitlisku izklājlapu, Eidriens drūmi nodomāja.

Eidrienam šķita, ka Kestonam kaut ko nozīmē vienīgi izklājlapas ar aprēķiniem, tomēr viņš zināja, ka nebūt nav sapratis šefu līdz galam. Kestona nesatricināmā vienaldzība bija patiešām noslēpumaina. Grūti iedomāties, ka Kestons tāpat izturētos tādā profesijā kā, teiksim, Dereks Sendžons, neprātīgi drosmīgais varonis Klaiva Makartija romānos, kas tā patika Eidrienam. Kestons sadotu viņam sutu, ja uzzinātu, ka Eidriena mugursomā ir pēdējā grāmata no Dereka Sendžona sērijas, un brokastojot viņš bija izlasījis krietnu tiesu no pirmās nodaļas. Tur bija stāstīts par kodolgalviņu, kas paslēpta tvaikoņa Lusitania vrakā. Eidriens bija pārstājis lasīt satraucošā vietā Dereks Sendžons bija ieniris, lai pārmeklētu vraku, un tik tikko izvairījies no harpūnētas granātas, ko raidījis ienaidnieka aģents. Eidriens cerēja lenča laikā pamanīties izlasīt vēl pāris nodaļu. Kestons droši vien lasīs jaunāko Journal of Accounting, Auditing and Finance.

Varbūt tas bija savveida sods, ka Eidriens piespēlēts pašam garlaicīgākajam cilvēkam visā Centrālās izlūkošanas pārvaldē. Eidriens saprata, ka viņš darba intervijā izturējies pārāk vaļīgi. Bez šaubām, kādam tas licies muļķīgi, varbūt pašreiz kadru daļā kāds domāja par Eidrienu un gādāja viņam nepatikšanas.

Varbūt tagad tā muļķība Eidrienam atspēlējās. Cilvēks, kura pakļautībā viņš strādāja, darbā katru dienu ieradās allaž vienādos baltos kreklos no Perma-Prest, gandrīz vienādās kaklasaitēs un Jos. A. Bank uzvalkos ar auduma krāsu diapazonā no satraucoša puspelēka toņa līdz neprātīgi ogļu pelēkam tonim. Eidriens saprata, ka viņš nestrādā vīriešu modes žurnālā Gentlemen's Quarterly, tomēr… vai šāda rutīna nebija pārspīlēta? Kestons ne vien izskatījās garlaicīgs, viņš arī ēda garlaicīgi lenčā viņš vienmēr notiesāja mīksti vārītu olu un viegli apgrauzdētu baltmaizes šķēli, klāt piedzerot tomātu sulu, un ieņēma malciņu Maalox pret dedzināšanu kuņģī. Katram gadījumam. Reiz Kestons palūdza, lai Eidriens atnes viņam lenču, Eidriens tomātu sulas vietā bija nopircis V8 augļu un dārzeņu sulas maisījumu, un Kestons paskatījās tā, it kā Eidriens būtu izdarījis nodevību. Paklau, izdari vismaz vienreiz kaut ko neprātīgu, Eidrienam gribējās teikt. Likās, Kestons nekad netika izmantojis citu ieroci kā vien uzasinātu zīmuli.

Tomēr brīžam Eidrienam ienāca prātā, vai viņš par šo cilvēku spriež pareizi, vai Kestonam tomēr nepiemīt tādas īpašības, par kurām Eidriens pat nenojauš.

-    Varbūt ir kāds darbs man? Eidriens mūžīgā cerībā jautāja Kestonam.

-    Jā, Kestons atbildēja. Īstenībā ir. Kad mēs pieprasījām Konsulāro operāciju datu failus, kas attiecās uz speciālo pieeju "Tārkins", saņēmām tikai daļējus faktus. Man vajadzēs visu, ko vien viņi spēj izdabūt. Pielaidi Izlūkošanas pārvaldes direktora līmenī. Pasakiet viņiem, lai apstiprina pielaidi Pārvaldes direktora birojam, un dariet to veicīgi. Kestona balsī bija tikko jaušams Bruklinas akcents Eidriens to uztvēra tikai pēc brīža un Kestons vienlīdz tekoši prata gan runāt profesionālajā žargonā, gan lietot tirgus leksiku.

-    Pagaidiet, ieteicās Eidriens. Vai jums ir pielaide Pārvaldes direktora līmenim?

-     Pielaides tiek piešķirtas atbilstoši konkrētiem projektiem. Taču visumā jā, man tā ir.

Eidriens centās slēpt pārsteigumu. Viņš bija dzirdējis, ka tikai aptuveni desmit cilvēkiem visā pārvaldē ir šāda līmeņa pielaides. Vai Kestons patiešām bija viens no viņiem?

Taču, ja jau Kestons bija saņēmis šādu pielaidi, tad Eidriens kā viņa palīgs noteikti bija pamatīgi pārbaudīts. Eidriens pietvīka. Viņš bija dzirdējis runājam, ka gados jauni cilvēki, kuri var piekļūt augstākajam slepenības līmenim, tiek automātiski uzraudzīti. Vai viņi būtu Eidriena dzīvoklī ievietojuši noklausīšanās ierīces? Eidriens bija parakstījis neskaitāmi daudz dokumentu, pirms tika apstiprināts amatā, un nešaubījās, ka tagad viņam nav tādu tiesību uz privātumu kā ikdienišķam pilsonim. Taču vai viņu patiešām novēro? Eidriens apsvēra šo varbūtību. Viņam likās patiesību sakot, tā viņam likās visai tīkama.

-    Vajag arī papildu datus no Periša salas, Kestons teica. Viņš samirkšķināja acis. Man vajadzīgi saraksti par visiem darbiniekiem, kas strādājuši 4V nodaļā pēdējo divdesmit mēnešu laikā par ārstiem, māsām, sanitāriem, apsargiem… par visiem.

-    Ja saraksti ir ciparu formā, viņi tos var atsūtīt pa slepeno e-pastu, Eidriens teica. Tas noteikti ir izdarāms automātiski bez cilvēka starpniecības.

-     Ņemot vērā, ka ASV valdības operētājplatformu komplekss atgādina no dažādām lupatām sadiegtu segu, īsti automātiski nenotiek nekas. FIB, ISK, pat tai sasodītajai Zemkopības ministrijai ir katrai sava sistēma. Pārsteidzoša bezjēdzība.

-    Turklāt var gadīties, ka daļa sarakstu tomēr ir uz papīra. Tad būs vajadzīgs ilgāks laiks.

-    Laiks ir būtiski svarīgs. Raugieties, lai tas visiem būtu pilnīgi skaidrs.

Eidriens bridi klusēja.

-    Lūdzu atļauju runāt atklāti, ser.

Kestons izvalbīja acis.

-    Eidrien, ja gribat, lai jums dod atļauju runāt atklāti, vajadzēja iet dienēt armijā. Jūs strādājat C1P. Pie mums tā nav pieņemts.

-    Tas nozīmē, ka es vienmēr drīkstu runāt atklāti?

Kestons papurināja galvu.

-    Šķiet, jūs esat sajaucis mūsu iestādi ar Centrālo intelektuāļu pulciņu. Gadās jau.

Dažreiz Eidriens bija pārliecināts, ka Kestonam nemaz nav humora izjūtas, citreiz likās, ka viņa humors ir ārkārtīgi sauss tik sauss kā Nāves ieleja.

-    Ziniet, manuprāt, Konsulārajās operācijās viņi pamatīgi tūļojas, Eidriens sacīja. Šķiet, viņus tas pieprasījums nemaz neiepriecina.

-    Protams, ne. Tad viņiem būtu jāatzīst, ka Centrālā izlūkošanas pārvalde patiešām ir šīs valsts galvenā izlūkošanas pārvalde. Tas aizvaino viņu pašlepnumu. Taču pašreiz es nevaru risināt visu juceklīgās organizācijas problēmu. Man jāsadarbojas ar viņiem. Tas nozīmē, ka jums jāpanāk, lai viņi sadarbojas. Būtībā es uz to paļaujos.

Eidriens svinīgi pamāja un juta patīkamu tirpoņu uz skausta. Es uz to paļaujos. Tas izklausījās gandrīz kā es uz jums paļaujos.

Pēc stundas no Periša salas sistēmas pienāca liela, saspiesta ciparu datne. Kad tā bija dekompresēta un atšifrēta, izrādījās, ka tajā atrodas galvenokārt kaut kāds audiomateriāls.

-    Vai jūs zināt, kā ar to rīkoties? Kestons noņurdēja.

Eidriens zināja.

-    Tas ir divdesmit četru bitu fails, formatēts profesionālā audioierakstīšanas integrētā sistēmā. Tas ir PARIS formāts. Šķiet, piecu minušu ilgs audioklips. Eidriens paraustīja plecus, it kā kautri atvairot uzslavu, kas tā ari netika izteikta. Ziniet, vidusskolā es biju audiovizuālā kluba prezidents. Es šajā jomā protu darīt pilnīgi visu. Ja gribēsiet izveidot pats savu televīzijas šovu, esmu jūsu rīcībā.

-     Centīšos atcerēties.

Veicis dažus programmatūras pielāgojumus, Eidriens iestatīja PARIS datni atskaņošanai Kestona datorā. Ieraksts acīmredzot bija izdarīts, psihiatram intervējot pacientu Nr. 5312, un atspoguļoja viņa psihisko stāvokli.

Viņi zināja, ka pacients Nr. 5312 ir ļoti labi apmācīts valdības aģents. Divus gadu desmitus bijis HVA ārvalstu izlūkošanas grupā Austrumvācijā, un tādējādi viņam bija zināmi divus gadu desmitus vērti izlūkošanas noslēpumi pasākumi, šifri, aktīvi, informatori, avoti un tīkli.

Turklāt viņš bija pilnīgi un neapšaubāmi vājprātīgs to skaidri apliecināja ieraksts.

-     Man ir slikta nojauta par to puisi, Eidriens iedrošinājās pateikt.

Kestons dusmīgi sarauca pieri.

-    Cik reižu jums to vēl vajadzēs sacīt? Ja gribat runāt par loģiskām sakarībām, informāciju, pierādījumiem, klausīšos ar abām ausīm. Ja jums radies pārdomāts spriedums, dariet to man zināmu. Ticamības pakāpe ir mūsu darba pamats. Taču nestāstiet man par "jūtām" un "nojautām". Priecājos, ka jums ir jūtas. Iespējams, tās ir arī man, lai gan tas ir diskutējami. Tomēr tās neiederas birojā. To mēs jau izrunājām.

-     Piedodiet, sacīja Eidriens. Tikai, ja šāds kadrs ir izbēdzis…

-    Tas nav uz ilgu laiku, Kestons pie sevis noteica. Tad atkārtoja vēl klusāk: Tas nav uz ilgu laiku.

Pekina, Ķīna. Kā Valsts Drošības ministrijas otrās pārvaldes direktors šī pārvalde nodarbojās ar operācijām ārvalstīs Čo Tangs pastāvīgi apmekleja iekšpilsetu [4] . Tomēr ik reizi, kad viņš tur ieradās, sirds sāka pukstēt straujāk. Šai vietai bija tik sena vēsture, ar to bija saistītas tik lielas cerības un smagas vilšanās, tik lieli sasniegumi un smagas neveiksmes. Čo labi zināja vēsturi, un tā šķita pavadām ikvienu viņa soli.

Iekšpilsēta, ko reizēm dēvēja par "Jūras pilīm", bija galvaspilsēta galvaspilsētā. Milzīgais un stingri apsargātais ēku komplekss, kur dzīvoja un lēma par valsti Ķīnas augstākie valdnieki, bija impērijas simbols kopš tā laika, kad mongoļu suverēni četrpadsmitajā gadsimtā Juaņu dinastijas laikā to bija apjozuši ar mūri. Nākamās dinastijas gadsimtu gaitā to pārbūvēja, gan iznīcinot milzīgas ēkas, gan ceļot jaunas; dažas tika būvētas kā valdnieku varas rezidences, citas paredzētas izpriecām. Visas ēkas bija izvietotas starp lieliem, mākslīgi veidotiem ezeriem, krāšņu koku ieskautas kā Arkādijā. 1949. gadā, kad Mao valstī ieguva absolūtu varu, pussagruvušais komplekss tika atkal atjaunots. Tādējādi īsā laikā jaunajiem valdniekiem bija jaunas mājas.

Kādreiz tik rūpīgi veidotā dabas ainava nu bija pakļauta praktiskiem apsvērumiem te iekārtoja ietves un automašīnu stāvvietas, un senatnes ekstravagantās izsmalcinātības vietā parādījās drūma un neveikla, Austrumu blokam raksturīga ēku apdare. Taču tās bija tikai kosmētiskas pārvērtības, jo izrādījās, ka revolucionāri paliek uzticīgi senajām un dziļi iesaknotajām slepenības un norobežotības tradīcijām. Čo prātoja, vai vara, kas piemita šīm tradīcijam, padosies cilvēkam, kurš bija nolēmis tās sagraut Ķīnas jauneklīgajam prezidentam Lī Angam.

Čo atcerejas, ka tas bijis prezidenta lēmums apmesties šeit. Viņa priekštecis bija dzīvojis nevis senajā iekšpilsētā, bet netālu no tās kādā stingri apsargātā īpašumā. Tomēr Lī Angam bija pašam savi iemesli dzīvot tajā pašā ēku kompleksā, kur pārējie Ķīnas vadoņi. Lī Angs ticēja, ka viņa personības varā ir pierunāt un pārliecināt cilvēkus, stingri paļāvās uz savu spēju pārvarēt pretestību, ņemot talkā neoficiālas vizītes, pastaigas gar krāšņumkrūmu audzēm un neieplānotas tējas ceremonijas.

Tomēr šāvakara sanāksme nebija nedz neoficiāla, nedz arī neieplānota. To Angam bija uzspieduši, turklāt nevis viņa oponenti, bet piekritēji, jo uz spēles bija likta Anga dzīvība un pasaulē vislielākās nācijas nākotne.

Piecus no sešiem vīriešiem, kuri sēdēja ap melno, lakoto galdu Anga rezidences otrajā stāvā, māca bailes, un tās mudināja viņus rīkoties. Taču prezidents atteicās draudus uztvert nopietni. Lī Anga skaidrais skatiens teica Čo, ka prezidents viņus uzskata par izbiedētiem, veciem vīriem, šeit, nelielajā granīta rezidencē, "Līdzjūtības pils" paēnā Lī Angam bija grūti aptvert, cik viņš ir viegli ievainojams. Vajadzēja likt viņam to saprast.

Jā, izlūkošanas dienesta ziņojumi bija miglaini un neskaidri, bet, kad ziņojumus no Čo kolēģiem pirmajā pārvaldē, kas specializējās iekšējā izlūkošanā, apkopoja ar Čo pārvaldē iegūtajiem faktiem, miglā sāka parādīties pavisam melni apveidi.

Lī Angam pie labās rokas sēdēja vīrietis ar šauriem pleciem un klusu balsi. Viņš saskatījās ar biedru Čo un uzrunāja prezidentu:

-     Piedodiet, ka runāju tik tieši, bet kāds būs labums no visiem jūsu reformu plāniem, ja jūs nebūsiet vairs dzīvs un nevarēsiet tos īstenot! vīrietis sacīja. Viņš bija Anga padomnieks drošības jautājumos un viņš, tāpat kā Čo, bija strādājis Valsts Drošības ministrijā, tikai nevis ārlietu, bet iekšlietu pārvaldē. Ja kāds grib peldēties dīķī un justies drošībā, tad no turienes jāizvāc bruņurupuči, kas to vien gaida, lai iekostu. Ja kāds vēlas attīrīt ūdeni zivju dīķī, tas jāizbagarē. Ja kāds grib plūkt krizantēmu ziedus, tad jāiznīdē indīgās īves no dārza. Ja…

-    Ja kāds grib iegūt izpratnes graudu, tad jānopļauj metaforu biezoknis, Angs sacīja ar vieglu smaidu, pārtraukdams runātāju. Tomēr es zinu, ko jūs mēģināt pateikt. Jūs par to jau esat runājis. Un mana atbilde paliek tāda pati, kā bija. Viņa balss tonis kļuva apņēmīgs. Es atteicos ļauties bailēm. Un es atsakos sākt cilvēku vajāšanu tikai uz aizdomu pamata, ja pierādījumu nav. Ja es tā darītu, tad kļūtu līdzīgs saviem ienaidniekiem.

-    Jūsu ienaidnieki iznīcinās jūs, kamēr sēdēsiet un tērgāsiet par saviem augstajiem ideāliem! Čo iesaucas. Un tad jūs patiešām itin nemaz nebūsiet viņiem līdzīgs; tad viņi būs uzvarētāji, bet jūs pieveiktais. Viņš runāja vaļsirdīgi un kaismīgi. Angs allaž bija uzstājis, ka jārunā vaļsirdīgi, bet kaisme nāca pati par sevi.

-     Daži no maniem pretiniekiem ir principa cilvēki, Lī Angs sacīja, nepaaugstinādams balsi. Tie ir vīri un sievas, kas augstu vērtē stabilitāti un uzskata, ka es to apdraudu. Kad viņi sapratīs, ka maldījušies, viņu pretestība rimsies. Angs bieži bija apgalvojis, ka šajā ziņā laika ritums nāk viņam par labu. Diskusijā par reformu tempu viņš varot uzvarēt, turpinādams īstenot savus plānus un parādot, ka tie nerada haosu sabiedrībā.

-    Jūs nesaprotat! Kautiņu uz nažiem jūs esat sajaucis ar diskusiju par Analektiem,* Čo iebilda. Tie ir ļoti ietekmīgi vīri pat valsts iekšējā padomē, kuri par īsto ienaidnieku uzskata pārmaiņas, jebkādas pārmaiņas. Viņš,varētu sīkāk nepaskaidrot. Ikvienam bija zināmi "stingrā kursa" piekritēji, kas pretojās jebkurai ierosai valsts pārvaldīšanu padarīt caurskatāmu, godīgu un efektīvu, jo, blēdīdamies un slēpdamies, bija sarausuši bagātības. Šie cilvēki bija likuši apsmieklā "Līdzjūtības pils" nosaukumu. Sevišķi bīstami bija "stingrā kursa" piekritēji valdošajā komitejā tā bija plaši pārstāvēta Tautas atbrīvošanas armijā un valsts drošības pārvaldēs -, kuri bija negribīgi piekrituši Anga iecelšanai amatā, uzskatot, ka viņu būs iespējams vadīt. Runāja, ka to garantējis Anga patrons, komunistu partijas priekšsēdētāja vietnieks. Kad šie cilvēki saprata, ka Angs nebūs vadāma marionete, viņu gruzdošā neapmierinātība pārvērtās nodevības liesmā. Pagaidām neviens vēl nebija iedrošinājies atklāti uzstāties pret Angu, jo pretestība tik populārajam prezidentam varētu iekustināt'seismiskus sabiedrības sacelšanās spēkus. Taču viņi bija vērojuši un gaidījuši izdevīgu laiku, un sāka kļūt nepacietīgi. Nedaudzie "stingrā kursa" kadri bija nolēmuši, ka, laikam ritot, Angs kļūst arvien spēcīgāks, ka viņiem jārīkojas drīz, citādi būs par vēlu.

-    Jūs svinīgi šolījāties būt uzticami man. Kāpēc jūs mani mudināt darīt tieši to, ko es nicinu! Lī Angs protestēja. -

Mēdz teikt, ka vara cilvēkus sabojājot, bet es līdz šim nezināju, kā tas notiek. Tagad zinu lūk, šādi. Reformu veicējs sāk uzklausīt baiļu dotus padomus. Taču es atsakos to darīt.

Čo ar pūlēm savaldījās, neuzsitis ar dūri pa galdu.

-     Vai jūs esat neievainojams? viņš noprasīja, acīm zibot.

-     Ja kāds raidīs lodi uz jūsu galvu, kas pilna ar reformu plāniem, vai tā lode atlēks atpakaļ? Ja kāds pieliks zobenu jums pie rīkles, vai asmens negriezīs? Baiļu doti padomi, jūs sakāt? Varbūt mēģiniet saprast, ka tie ir veselā saprāta padomi\

Čo pieķeršanās jaunajam prezidentam bija tiklab personiskas, kā profesionālas dabas, un bija daudzi, kurus šī pieķeršanās mulsināja. Čo daudzus gadu desmitus bija veltījis darbam Ķīnas izlūkošanas birojos, tāpēc viņš nelīdzinājās citiem Anga dedzīgajiem piekritējiem. Taču jau tad, kad Angu pirms diviem gadiem ievēlēja par Nacionālā tautas kongresa ģenerālsekretāru un kongresa pastāvīgās komitejas priekšsēdētāju, Čo augstu vērtēja Anga personību, kurā apvienojās asa uztvere un godīgums. Čo uzskatīja, ka viņā iemiesotas ķīniešu rakstura vislabākās īpašības. Čo savas karjeras laikā daudz bija strādājis ar partijas kadriem, tāpēc viņam nebija nekādu ilūziju par aparātu, ko Angs cerēja sašķelt. Cilvēki no partijas vecā aparāta balstīja ne vien laiskumu, pašlabuma meklēšanu un norobežotību viņi maldināja paši sevi, un Čo uzskatīja, ka tas ir pats lielākais grēks.

Tieši tāpēc šāvakara sanāksmē viņš runāja tik dedzīgi. Par spīti iebildumiem, ko izteica prezidents, Čo nemaz negribēja, lai Lī Angs pārvēršas; viņš gluži vienkārši gribēja, lai Lī Angs neaiziet bojā. Spēka lietošanu, lai apsteigtu ienaidnieku, prezidents varēja uzskatīt par despotismu, taču tas būtu despotisms lielāka labuma vārdā.

-    Jūs zināt, ka biedra Čo un mani uzskati daudzos jautājumos nesakrīt, teica piecdesmit gadus vecais Van Cajs. Viņa lielās acis aiz brillēm stiepļu ietvarā izskatījās vēl lielākas.

-     Tomēr šajā jautājumā mēs esam vienisprātis. Piesardzības princips noteikti jāatbalsta. Van Cajam bija ekonomista izglītība, un viņš bija viens no Anga senākajiem draugiem. Tieši Cajs pirmais pierunāja tolaik jauno Angu strādāt sistēmā

-     sitiens pa status quo būtu vēl jo spēcīgāks, ja nāktu no iekšienes. Atšķirībā no citiem Anga personiskās padomes locekļiem Caju nekad nebija uztraucis tas, ka jaunais prezidents reformas īsteno tik ātri; patiesībā viņš mudinājis Angu darīt vēl vairāk, vēl ātrāk.

-     Atmetīsim eifēmismus, Angs pārmetoši sacīja. Jūs gribat, lai es sāku tīrīšanu partijas rindās.

-    Tikai atbrīvojieties no tiem, kuri nav lojāli! iesaucās Van Cajs. Tā ir pašaizsardzība!

Prezidents asi paskatījās uz savu skolotāju.

-    Filozofs Mendzi jautā: "Kāds labums aizsargāt sevi pašam uz sava rēķina"?

-    Jūs gribat paturēt tīras rokas, teica Co, viegli pietvīkdams. Varu teikt, ka drīz vien visi apbrīnos jūsu tīrās rokas jūsu bērēs! Čo allaž lepojās ar savu pašsavaldību, bet tagad viņš sāka elpot ātri un smagi. Es neuzstājos kā lietpratējs likumdošanā, ekonomikā vai filozofijā. Taču man ir zināšanas par drošību. Esmu visu mūžu strādājis valsts izlūkošanas dienestā. Mendzi arī teicis: "Kad mērkaķis runā par mērkaķi, apdomīgs cilvēks ieklausās."

-     Jūs neesat mērkaķis. Lī Angs, viegli pasmaidot, atvairījās.

-    Jūs neesat apdomīgs, Čo salti atteica.

Tāpat kā citi, kas sēdēja pie galda, Čo bija ne vien sapratis Anga izcilās spējas jau kopš paša sākuma, bet ari palīdzējis tās likt lietā. Viņi bija dziļi ieinteresēti Anga panākumos. Ķīnas vēsturē jau agrāk bija valdījuši tādi vīri kā Angs, bet nevienam vēl nebija paveicies.

Tā bija gan svētība, gan nelaime, ka jauneklīgo prezidentu

-     četrdesmit trīs gadus vecais Angs bija daudz jaunāks par ikvienu, kas šajā postenī bijis pirms viņa, turklāt viņš izskatījās pat jaunāks par saviem gadiem tā mīlēja ļaužu vairākums aiz iekšpilsētas mūriem. Jo ļaužu dievinošā attieksme, tāpat kā Rietumu plašsaziņas līdzekļu aizrautīgās reportāžas tikai vairoja "stingrā kursa" piekritēju aizdomas pret Angu;

lai gan prezidenta rīcība tā vai citādi būtu izpelnījusies viņu naidīgumu. Būdams postenī vien divus gadus, viņš ar darbiem bija apliecinājis, ka enerģiski veicina liberalizāciju un tādējādi apstiprinājis gan piekritēju cerības, gan pretinieku bailes. Lī Angs prata iedvesmot cilvēkus. Taču daudzajiem "stingrā kursa" piekritējiem viņš iedvesa lielākoties pretīgumu un bažas.

Protams, Rietumu plašsaziņas līdzekļi Anga politiku piedēvēja viņa izcelsmei. Viņi lielu nozīmi piešķīra tam, ka Angs bijis protestētāju pulkā Tjanmiņas laukumā un pats pirmais no viņiem partijas rindās ticis tik augstu. Reportieri atzīmēja, ka viņš ir pirmais Ķīnas valsts galva, kas mācījies ārzemēs, piedēvējot pārāk lielu nozīmi gadam, kura laikā Angs studējis inženierzinātnes Masačūsetsas Tenholoģiju institūtā. Viņi izteica pieņēmumus, ka Anga prorietumniecisko noslieci veicinājušas tajā laikā dibinātās draudzības saites. Savukārt Anga viegli aizvainojamie partijas biedri uztraucās, ka tās var ietekmēt viņa spriedumus. Tie ķīnieši, kuri kādu laiku bija dzīvojuši Rietumos, ieguva iesauku hai gui šā vārda nozīme bija "jūras bruņrupucis" un vienlaikus "tas, kurš atgriezies no jūras". Aizdomīgie ķīnieši, kuri naidīgi izturējās pret hai gui kosmopolītismu, kā aizsargādamies sevi dēvēja par tu bie vietējiem bruņrupučiem. Daudziem tu bie cīņa pret hai gui ietekmi nozīmēja cīņu uz dzīvību vai nāvi.

Nepārprotiet mani, Angs nopietni teica. Es neatraidu jūsu izteiktās raizes. Viņš ar roku pamāja uz loga pusi, uz mākslīgo saliņu "Dienvidu ezerā", ko tagad klāja sniegs un izgaismoja elektriskās spuldzes. Katru dienu es lūkojos tur, ārā, un iztēlē redzu vietu, kur bija ieslodzīts mans priekštecis imperators Kuang Šu. Viņu sodīja par "simt reformu dienām". Arī ieslodzīto imperatoru, tāpat kā mani, vadīja gan ideālisms, gan reālisms. To es neesmu piemirsis pat ne uz brīdi.

Leģendārās pārmaiņas bija notikušas 1898. gadā un galu galā bruģējušas ceļu lieliem apvērsumiem nākamajā gadsimtā. Imperators, ko rīkoties pamudināja nacionālās neveiksmes, kā ari izcilā zinību vīra un gubernatora Kanga Ju Vēja padoms, bija paveicis kaut ko tik drosmīgu kā vēl neviens no viņa priekštečiem. Simt dienu laikā viņš bija izdevis virkni dekrētu, kas Ķīnu būtu pārvērtuši par modernu konstitucionālu valsti. Tomēr lielās cerības un cēlie centieni drīz vien tika sagrauti. Pēc trim mēnešiem iepriekšējā imperatora atraitne, kuru atbalstīja ģenerālgubernatori, ieslodzīja savu brāļadēlu Kuang Šu uz mākslīgās salas tā saucamajā "Dienvidu jūrā" un atjaunoja veco kārtību. Aprindām, kurās dziļi bija iesakņojušies vecie uzskati, reformas likās pārāk draudošas, un šis aprindas guva virsroku vismaz līdz tam laikam, kad tuvredzīgo konservatīvās varas restaurāciju aizmēza revolūcijas spēki, kas bija daudz radikālāki un nežēlīgāki, nekā jebkad varēja iedomāties no troņa gāztais imperators un viņa padomdevējs.

-     Taču Kangs bija zinību vīrs, kuram trūka tautas atbalsta, acis nolaidis, teica vārga izskata vīrietis, kas sēdēja tuvāk galda galam. Jums tauta uzticas gan kā gudram cilvēkam, gan kā politiķim, tāpēc jūs pretiniekiem esat vēl jo lielāks drauds.

-     Pietiks! teica jauneklīgais prezidents. Es nevaru rīkoties tā, kā jūs gribat. Jūs sakāt, ka tā es nosargāšu savu posteni. Taču, ja es sākšu tīrīšanu partijā, iznīcinot oponentus tāpēc, ka viņi ir mani oponenti, tad mana administrācija nebūs tā vērts, lai to aizsargātu. Šādu ceļu cilvēks var izvēlēties, viscēlāko nodomu vadīts. Tomēr šim ceļam nav atzarojumu tas noved tikai pie viena pie tirānijas. Angs apklusa. Es centīšos pārliecināt tos, kuri man iebilst, principu vadīti. Tie, kuru motīvi nav tik nesavtīgi… nu, tie ir oportūnisti. Un, ja mana politika gūs panākumus, viņi darīs to, ko oportūnisti vienmēr dara. Viņi redzēs, no kuras puses vējš pūš, un pielāgosies. Jūs redzēsiet, ka tā būs.

-    Vai tā runā pazemība vai lepnība? iejautājās kāds vīrietis galda otrā galā. Viņu sauca Lī Pejs, viņam bija pilnīgi balti mati un seja tik sačokurojusies kā valrieksta čaumala. Viņš bija vienu paaudzi vecāks nekā pārējie un dažā ziņā vismazāk piemērots būt par Anga sabiedroto. Viņš nāca no nabadzīga lauku rajona un bija guvis iesauku jiaohua de nongmin jeb "viltīgais zemnieks", iesauku, kas pauda zināmu apbrīnu. Viņš bija noturējies iekšpilsētā, būdams vai nu valsts Domē, vai partijas vadībā gan Mao, gan viņa pēcteču laikā, pieredzējis "kultūras revolūciju" un tās sabrukumu, masu slaktiņus, grautiņus, reformas, vai veselu tūkstoti ideoloģiskā kursa labojumu. Daudzi uzskatīja, ka viņš gluži vienkārši ir ciniķis, kurš pielāgojas jebkuram, kas ir pie varas. Taču tā bija tikai viena patiesības puse. Tāpat kā daudzi dzēlīgi ciniķi, viņš bija ideālists ar savainotu dvēseli.

Sēžot pašā vidū pie melnā, lakotā galda, prezidents Lī Angs iedzēra malciņu zaļās tējas.

-     Varbūt mani var vainot pazemībā, varbūt arī lepnībā. Taču ne zināšanu trūkumā. Es apzinos risku.

Klusi ierunājās vēl kāds no sēdošajiem:

-    Nevajag domāt tikai par iekšējiem pretiniekiem. Napoleons teicis: "Lai Ķīna guļ. Jo pamodusies tā liks citām tautām drebēt." Starp jūsu ienaidniekiem ir ārzemnieki, kuri nevēl Vidus valstij labu. Viņi baidās, ka jūsu vadībā Ķīna patiešām pārstās grimt snaudā.

-    Tie nav tikai teorētiski apsvērumi, uzbudināti ieteicās Čo Tangs. Izlūkošanas dienesta ziņojumi, par kuriem es runāju, ir ļo-o-ti satraucoši. Vai esat aizmirsuši, kas notika ar Vei Čan Lengu Taivanā? Daudzi uzskatīja, ka tas jaunais cilvēks ir jūsu gara radinieks, un redzat, kas ar viņu notika. Iespējams, ka jums ir vieni un tie paši ienaidnieki tie, kuri no miera baidās vairāk nekā no kara. Jums draud īstas briesmas. Kā jau teicu, šķiet, kaut kāda sazvērestība ir jau iekustināta.

-     "Kaut kāda"? Angs atkārtoja. Jūs mani brīdināt par starptautisku sazvērestību, taču īstenībā jums nav ne jausmas, kas tajā piedalās un kādi varētu būt viņu mērķi. Runāt par sazvērestību, par to nezinot itin neko, nozīmē tikai šķiest vārdus.

-    Vai jūs vēlaties pilnīgu skaidrību? Čo jautaja. Skaidrība rodas tikai tad, kad ir jau par vēlu. Ja mēs par sazvērestību zinātu visu līdz pēdējam, tad jau būtu to izjaukuši. Taču čukstu, mājienu un netiešu norādījumu ir pārāk daudz, tāpēc tos vairs nedrīkst ignorēt…

-    Vieni vienīgi pieņēmumi!

-     Atklāti runājot, iesaistīti ir jūsu valdības locekļi, Čo teica. Viņam bija grūti runāt mierīgi. Nedrīkstam nelikties zinis ari par pierādījumiem, kas liecina, ka sazvērestībā varētu būt iesaistīti daži no ASV valdības.

-    Jūsu izlūkošanā iegūtie dati nav tādi, lai dotu tiesības rīkoties, Angs protestēja. Es augstu vērtēju jūsu rūpes, bet nevaru darīt neko tādu, kas būtu savienojams ar piemēru, ko vēlos rādīt.

-     Lūdzu, pārdomājiet… Vens ierunājās.

-     Varat turpināt diskusiju, jauneklīgais prezidents teica, pieceldamies kājās. Taču atvainojiet mani, jo augšstāvā gaida mana sieva, kas jau sāk domāt, ka Ķīnas Tautas republika viņu padarījusi par atraitni. Vismaz tā viņa nesen ieminējās. Un ar šo informāciju ir diezgan, lai es rīkotos. Atskanēja piespiesti smiekli, kas tikpat kā nemazināja trauksmaino gaisotni.

Varbūt jaunais prezidents negribēja zināt pret viņu vērstos draudus; šķita, viņš no tiem baidījās mazāk nekā no politiskas paranojas sekām. Tomēr pārējie nedrīkstēja atļauties būt tik optimistiski. Nezināšana varēja Lī Angam nest nāvi.

8. nodaļa

St. Andrew's laukums, Manhetenas dienvidu daļa. Embleram acis sūrstēja, it kā būtu piebirušas ar smiltīm, muskuļi sāpēja. Viņš sēdēja uz sola, kas atradās uz lielas betona platformas starp trim pelēkām draudīga izskata federālajām celtnēm. Tāpat kā gandrīz visur šajā Manhetenas daļā, ari šeit milzīgās ēkas blīvējās kopā kā koki, kas biezā mežā sacenšas pēc gaismas un gaisa. Lielākoties visās citās pilsētās pasaulē ikviena no šīm celtnēm izskatītos lepni un diženi. Taču Manhetenā individuālu iespaidu neradīja neviena. Emblers atkal sagrozījās uz sola, kas, likās nebija domāts sēdētāju ērtībām vairāk gan neērtībām. Netālu Koneda ielā remontbrigādes vīri strādāja ar atskaldīšanas veseri, un no trokšņa Embleram sāka sāpēt galva. Viņš palūkojās pulkstenī New York Post jau bija izlasīts no pirmās līdz pēdējai lappusei. Ielas tirgotājs laukuma pretējā pusē, stāvot pie saviem ratiņiem, pārdeva zemesriekstus cukurā. Embleram ienāca prātā, ka vajadzētu nopirkt turzu kaut vai tādēļ, lai pakavētu laiku, kad viņš ieraudzīja, ka no melna limuzīna otras puses parādās vidēja vecuma vīrietis, ģērbies Yankees sporta jakā.

Mērķis bija ieradies.

Vīrietim bija apaļš vēderiņš, un viņš svīda, lai gan gaiss bija auksts. Pavadoņu viņam nebija. Kāpdams pa kāpnēm, kas no ietves veda līdz laukumam, viņš satraukti lūkojās visapkārt. Šis cilvēks zināja, ka ir pakļauts briesmām, un viņu mocīja bažīgas nojautas.

Emblers lēni piecēlās. Ko nu? Viņš bija nodomājis pildīt Arkādijā ieteikto scenāriju, cik vien ilgi varēs, cerot, ka īstajā brīdī radīsies kāds padoms. Likās pilnīgi iespējams, ka šī varētu būt vienīgi pārbaude.

Uz Emblera pusi steidzās kāda sieviete augstpapēžu kurpēs un zaļā plastmasas lietusmētelī. Viņai bija gaiši, sprogaini mati, gari kā krēpes, pilnīgas lūpas un pelēkzaļas acis. Embleram tās atgādināja kaķa acis varbūt tāpēc, ka sieviete nemaz nemirkšķināja. Rokā viņai bija brūna papīra turza, šķita, ar lenča sviestmaizēm. Sieviete cieši raudzījās uz federālās ēkas virpuļdurvīm laukuma ziemeļu pusē un neviļus uzskrēja Embleram virsū.

Ak, atvainojiet, viņa aizsmakušā balsī nomurmināja.

Emblers sajuta, ka viņam rokās iespiež papīra turzu, un tūlīt sataustīja, ka sviestmaizes gan tajā neatrodas.

Vīrietis sporta jctkā jau bija uz laukuma un saka iet uz ēkas pusi. Atlikušas varbūt divpadsmit sekundes.

Emblers atpogāja savu dzeltenbrūno lietusmēteli tādu lietusmēteļu bija papilnam ikvienā pilsētas kvartālā un izvilka no turzas ieroci. Tā bija zilgana tērauda Ruger firmas četrdesmit ceturtā kalibra pistole Redhaivk. Pārāk liela šim uzdevumam un katrā ziņā pārāk skaļa.

Pagriezies Emblers ieraudzīja, ka gaišmate apsēdusies uz otra sola tuvāk ēkai, no kurienes ļoti labi varēja pārredzēt laukumu un ēkas ieeju.

Ko nu? Embleram smagi dauzījās sirds. Šī nebija tikai pārbaude.

Neprāts.

Emblers rīkojies neprātīgi, piekrītot darījumam. Un neprātīgi bija viņam uzdot kaut ko tādu.

Mērķis piepeši apstājās, paraudzījās visapkārt un atkal sāka iet. Tagad viņš bija ne vairāk kā trīsdesmit pēdu attālumā no Emblera.

Emblera prātā pazibēja un atplauka intuitīva nojauta kā saule, kas parādās no mākoņiem. Tagad viņš saprata to, ko sākumā bija tikai neskaidri, pusapzināti uzminējis. Viņi nekādā zinā nebūtu Embleram uzdevuši to darīt.

r

Bez šaubām, Arkādijs ticēja tam, kas tika teikts viņam, taču tas vēl negarantēja viņa vārdu patiesumu. Īstenībā tam nebija jēgas organizācija, kas vairās riskēt, nekad nebūtu devusi šāda veida uzdevumu cilvēkam, kura lojalitāte nebija pilnīgi pārbaudīta. Emblers viegli būtu varējis brīdināt varas iestādes un panākt, ka mērķis netiek apdraudēts. Ergo…

Tātad viss pasākums bija tikai pārbaude. Tātad pistole nebija pielādēta.

Mērķis tagad atradās divdesmit pēdu attālumā no Emblera, viņš neapstādamies gāja uz ēkas durvīm laukuma austrumu daļā. Emblers strauji devās uz viņa pusi, no mēteļa apakšas izvilka Redhazvk un, nomērķējis uz beisbola jakas mugurpusi, nospieda ieroča mēlīti.

Atskanēja sauss, kluss tukšas pistoles, klikšķis, transporta un atskaldīšanas vesera troksnī skaņa gandrīz nebija saklausāma. Tēlodams samulsumu, Emblers spieda ieroča mēlīti vēl un vēl, sešas reizes.

Viņš bija pārliecināts, ka gaišmatainā sieviete redzējusi pistoles cilindru griežamies un mēlīti kustamies bez jebkāda efekta.

Pamanījis pēkšņu kustību redzeslauka sānos, Emblers pagrieza galvu. Apsargs laukuma pretējā pusē bija pamanījis viņu! Apsargs no īsā tumšzilā mēteļa izvilka pistoli un, satvēris to ar abām rokām, nostājās šaušanas gatavībā.

Apsarga ierocis, protams, bija pielādēts. Emblers izdzirdēja cietu, paukšķošu troksni, apsargam nospiežot trīsdesmit astotā kalibra pistoles mēlīti, un augstu, spalgu trinkšķi, kad lode nosvilpa viņam gar ausi. Apsargam vai nu palaimējās, vai arī viņš bija ļoti izveicīgs, citādi Emblers jau būtu beigts.

Kad Emblers sāka skriet uz plato kāpņu pusi, kas atradās laukuma dienvidu daļā, viņš pamanīja, ka ielas pārdevējs it kā aiz pārbīļa uzgrūžas ar ratiņiem apsargam, notriecot viņu no kājām. Emblers dzirdēja, kā sāpēs ievaidas nokritušais apsargs, un saklausīja, kā, ar metālisku skaņu atsitoties pret ietvi, aizripo apsargam no rokas izsistā pistole.

Taču, ja pārdevējs būtu tikai aculiecinieks, viņš nekādā gadījumā nebūtu grūdis ratiņus uz šāvēja pusi. Tātad pārdevējs noteikti bija viens no viņiem.

Emblers aiz muguras izdzirdēja motocikla rēkoņu un pēc pāris sekundēm ieraudzīja lielu melnu Ducati Monster, kas bija izniris it kā no nekurienes. Braucēja seju slēpa kaskas sejsargs. Draugs vai ienaidnieks?

-    Lec virsū! vadītājs uzbļāva, samazinot ātrumu, bet neapturot motociklu.

Emblers uzlēca uz aizmugurējā sēdekļa, un Ducati ierēkdamies aizjoņoja. Apsvērt varbūtības un iespējas nebija laika, vajadzēja rīkoties, paklausot instinktam. Viņš ar visu augumu sajuta, kā vibrē spēcīgais motors.

-    Turies stingri! nokliedza braucējs. Pēc brīža motocikls jau palēkdamies brāzās lejup pa stāvajām kāpnēm laukuma pretējā pusē.

Izbiedētie gājēji pajuka uz visām pusēm. Taču braucējs zināja, ko dara, un drīz vien motocikls iejuka transporta plūsmā, manevrējot starp lielu pašizgāzēju, taksometru un vispasaules pasta pārvadājumu furgonu. Braucējs, šķita, nepārtraukti raudzījās atpakaļskata spoguļos, vērojot, vai neparādās policija. Nobraucis divus kvartālus uz ziemeļu pusi, viņš iegriezās Djūenstrītā un apstājās pie kāda limuzīna.

Tas bija tumšsarkans Bentley; Emblers ievēroja, ka šoferis ģērbies olīvzaļā livrejā. Embleram tika atvērtas durvis pasažiera pusē, un viņš, iekāpis mašīnā, atslīga gaišbrūnajā ādas sēdeklī. Mašīnai bija lieliska skaņas izolācija kad aizmugurējās durvis ar būkšķi aizcirtās, pilsētas trokšņi nozuda.

Aizmugures nodalījums bija ērts un plašs, turklāt rūpīgi norobežots no visiem gājēju vai citu braucēju skatieniem.

Embleram uzreiz radās izjūta, ka viņš ir ieslodzīts, taču izrādījās, ka nodalījumā viņš nav viens. Tur jau sēdēja kāds vīrietis, kurš pavēra lodziņu uz šofera nodalījumu un klusā, guturālā balsī teica:

-    Ndicj hartēn. Mos ki frikē. Pūģ fat tē mbare. Falemnderit.

Emblers vēlreiz uzmeta skatienu šoferim pelēcīgi blondi mati, stūraini sejas vaibsti, šoferis mierīgi ievadīja mašīnu pilsētas transporta plūsmā. Emblera blakussēdētājs pagriezās pret viņu un sasveicinājās ar bezrūpīgu: "Hallo!"

Emblers piepeši atcerējās. Viņš pazina šo vīrieti. Tas bija cilvēks, par kuru bija runājis Arkādijs. Jūs viņu pazīstat. Viņš strādājis kopā ar jums. Šo vīrieti Emblers pazina vienīgi kā Ozīrisu, bet viņš Embleru pazina tikai kā Tārkinu.

Ozīriss bija liela auguma vīrietis septītajā gadu desmitā, plikgalvis dažas rudu matu sprogas vijās tikai ap ausīm un virs skausta. Kad viņi abi strādāja Politiskās stabilizācijas nodaļā, viņš miesās bija patukls, bet allaž pārsteidzoši ātrs patiešām pārsteidzoši, ņemot vērā minēto trūkumu.

-    Krietns laiciņš pagājis, Emblers teica.

Ozīriss viegli pakustināja galvu un pasmaidīja. Viņš pavērsa uz Emblera pusi zilās, it kā ar smalku plēvi aizmiglotās acis, taču Embleram tieši acīs nepaskatījās. Ilgi nav redzēts, viņš piekrita. Ozīriss prata likt cilvēkiem aizmirst, ka viņš ir akls kopš dzimšanas.

Ozīriss runā lietoja vizuālus izteiksmes līdzekļus, viņš nojauta sauli, uztvēra auduma faktūru un ar tausti vai dzirdi iegūto informāciju pastāvīgi pārveidoja vizuālā tēlā. Jāpiemin, ka tulkošana bija viņa stiprā puse. Konsulārās operācijas nekad nebija pazinušas tik izcilu valodnieku. Ozīriss ne vien varēja saprast visas lielās valodas un runāt tajās; viņš pilnīgi pārzināja pidžinvalodas, nelielus dialektus, dažādus vietējos akcentus, proti, valodas, kurās cilvēki patiešām runā, nevis to idealizētās versijas, ko māca valodu fakultātēs. Viņš varēja pateikt, vai vācietis nāk no Drēzdenes, Leipcigas, Hesenes vai Tīringas, pēc patskaņu izrunas pazina dažādu Hanzas provinču iedzīvotājus, spēja atšķirt trīsdesmit žargona stilus. Trešās pasaules zemēs, kur cilvēki vienā un tajā pašā apvidū runāja daudzās valodās, piemēram, Nigērijā, kur vienā paplašinātajā ģimenē varēja dzirdēt igbo, kausa, yoruba cilšu valodas un dīvainus angļu un arābu valodas mistrojumus, Ozīrisa spējas bija nenovērtējamas. Viņš spēja klausīties un saprast ierakstus, kurus izdzirdot, Valsts departamenta Āfrikas nodaļas speciālisti nevarīgi paceltu rokas vai lūgtu trīs mēnešus ilgus valodu papildu kursus, un acumirklī bērt tulkojumu kā zirņus.

-    Mūsu šoferis diemžēl angliski nesaprot ne vārda, vīrietis ar segvārdu Ozīriss sacīja Embleram. Taču albāņu valodā viņš runā kā princis. Patiesību sakot, man šķiet, ka vairums viņa tautiešu, kas pārcēlušies uz šejieni, uzskata, ka viņš ir pārāk smalks. Ozīriss piespieda kādu pogu, un atvērās neliels, iebūvēts bārs. Gandrīz netaustīdamies, viņš izņēma minerālūdens pudeli un ielēja divās glāzēs. Ozīriss nogaidīja, kamēr Emblers paņem glāzi, tikai tad ņēma pats. Cilvēks, kas atvieglina otra cilvēka dabiskās aizdomas.

-     Atvainojos par to mērkaķošanos, Ozīriss turpināja. Domāju, ka jūs sapratāt. Maniem darba devējiem vajadzēja apstiprinājumu, ka jūs neesat, tā sakot, desmit dolāru banknote, kas iesieta diedziņā. Un tiešā veidā viņi par to nevarēja pārliecināties.

Emblers pamāja. Tā jau viņš tika nojautis. Laukumā sarīkotā izrāde bija paņēmiens viņa godīguma pārbaudei viņi gluži vienkārši noskatījās, ka Emblers nospiež ieroča mēlīti, lai šautu uz cilvēku, ko viņš uzskatīja par valdības aģentu. Ja Emblers arvien vēl būtu Savienoto Valstu dienestā, viņš tā nekad nebūtu rīkojies.

-    Kas notiks ar mērķi? Ar to puisi sporta jakā?

-     Kas zina? Tas uz mums neattiecas. Šķiet, federāļi sākuši izmeklēt vienošanos par cenām būvindustrijā; tas puisis nojūdzies, pārdevis pierādījumus. Ja nojautāt, ka viņš nobijies, jums bija taisnība. Daudzi bīstami cilvēki labprāt vēlētos viņu novākt. Tikai ne mēs.

-    Taču Arkādijs nezināja.

-     Arkādijs jums teica to, ko viņam pateicām mēs. Viņš domāja, ka runā taisnību, jo nezināja, ka mēs viņam pūšam miglu acīs. Ozīriss pasmējās. Es meloju viņam, viņš meloja jums, bet beigu beigās viss izdevās, kā nākas, jo viņš ticēja tam, ko runā.

-     Noderīgs atgādinājums, teica Emblers. Kā lai es zinu, ka ari jums netika melots par citiem jautājumiem? Emblers iemeta skatienu šofera atpakajskata spogulī, un viņam uznāca reibonis plecīgajam plikgalvim Ozīrisam sēdēja blakus kāds cilvēks… Emblers uzreiz nevarēja atcerēties, kur viņu redzējis. īsi brūni mati, zilas acis un seja…

… simetriska, ārkārtīgi glīta seja ar gandrīz vai cietsirdīgiem vaibstiem. Pagāja labs brīdis, tad Emblers pazina.

Tā bija un nebija viņa paša seja. Pirmo reizi viņš to bija ieraudzījis, skatoties spogulī moteļa numurā, un, kad Emblers to atcerējās, viņam pārskrēja auksti drebuļi.

-    Jautājumā ietvertā premisa noliedz iespēju, ka es varētu uz to atbildēt, Ozīriss nosvērtā balsī sacīja. Viņa blāvi zilās acis neredzoši vērās Emblerā. Tāpēc uzticieties savam instinktam. Jūs taču allaž tā darāt, vai ne?

Emblers dziļi ieelpoja un pagriezās pret aklo aģentu.

-    Tātad īsa pārbaude. Vai jūs zināt manu vārdu?

-    Cik daudz reižu mēs uzdevumos esam strādājuši kopā? Trīs, četras? Pazīstot jūs tik ilgus gadus, varētu gan domāt, ka es šo to zinu. Tārkins. īstais vārds Henrijs Naibergs…

-    Naibergs ir tikai cits segvārds, Emblers pārtrauca viņu. Dažas reizes to izmantoju, tad atmetu. Kā mani sauc?

-    Tagad jūs runājat kā suteners no Devītās avēnijas, Ozīriss gari novilka, cenzdamies jokot. "Kā mani sauc? Kas ir tavs tētis?" Es saprotu, ka jums ir, ko jautāt. Taču es neesmu informācijas galda ierēdnis. Viena otra atbilde man varbūt ir. Uz visiem jautājumiem atbildēt es nevaru.

-    Kāpēc?

Ozīrisa blāvi zilās acis zem retajām uzacīm izskatījās apbrīnojami možas.

-    Tāpēc, ka dažas atbildes… ir ārpus mana atalgojuma kategorijas robežām.

-    Es būšu mierā ar to, ko jūs varat pateikt, Emblers strupi noteica.

-    Uzzināt tikai šo un to ir bīstami, draugs. Pieminiet manus vārdus. Iespējams, ka jūs nemaz negribat zināt to, ko, jūsuprāt, vēlaties uzzināt.

-    Pārbaudiet.

Ozīriss ar neredzīgo acu skatienu ilgi un domīgi vērās Emblerā.

-    Es zinu kādu labāku vietu, kur parunāties, viņš teica.

9. nodaļa

Pekina. Lai gan prezidents Li Angs bija aizgājis uz privātajiem apartamentiem, kas atradās ēkas otrā spārnā, saruna turpinājās.

-     Ko varat teikt par fotogrāfisko pierādījumu, kuru jūs pieminējāt? ierunājās Valsts Drošības ministrijas veterāns ar patīkamo, kluso balsi, pievērsdamies Čo.

Otrās pārvaldes direktors Čo Tangs pamāja un no melnā portfeļa izņēma dosjē. Galda vidū viņš nolika vairākas fotogrāfijas.

-    Protams, esmu jau tās rādījis Angam, un iznākums bija viegli paredzams, proti, prezidents nereaģēja. Esmu lūdzis, lai viņš drošības labā vismaz atceļ tikšanos ar ārzemniekiem. Viņš atsakās. Taču jums šis jāredz.

Čo viegli uzsita pa vienu fotogrāfiju tajā bija redzams ļaužu pūlis pie koka paaugstinājuma.

-     Tas fotografēts dažas minūtes pirms slepkavības Čanhua, teica slepenā dienesta direktors Čo. Jūs atceraties to gadījumu. Tas notika aptuveni pirms diviem gadiem. Lūdzu, pievērsiet uzmanību baltajam cilvēkam pūlī.

Viņš parādīja vēl kādu fotogrāfiju digitāli pietuvinot uzņēmumu, bija iegūta fotogrāfija, kur varēja redzēt to pašu vīrieti tuvplānā.

-     Slepkava. Cilvēks, kas pastrādājis to asinsdarbu. Pārējās fotogrāfijās jūs redzēsiet viņu vietās, kur viņš izdarījis citas slepkavības. Briesmonis. Mūsu spiegi šo to par viņu uzzinājuši.

-     Kā to briesmoni sauc? vecais Lī Pejs prasīja. Skaidri varēja manīt viņa lauciniecisko akcentu.

Likās, Lī Peja jautājums satraucis Čo.

-     Mēs zinām tikai segvārdu, -Čo atziņas. Tarkins.

-    Tārkins, Pejs atkārtoja. Viņa pakakles ādas krokas drebēja kā buldogam. Amerikānis?

-     Mēs tā domājam, lai gan skaidri nezinām, kam viņš strādā. Signālu bija grūti atdalīt no trokšņa. Tomēr ir pamats uzskatīt, ka viņš varētu būt galvenā persona sazvērestībā pret Lī Angu.

-     Tad viņš jāiznīcina, teica vecais vīrs, ar roku uzsizdams pa galdu. Viņš tiešām ir viltīgs, nodomāja Čo, taču īsts zemnieks.

-     Mēs domājam tāpat, sacīja slepenā dienesta direktors. Dažreiz man šķiet, ka Lī Angs ir pārāk labs šai pasaulei. Viņš brīdi klusēja. Par laimi, es tāds neesmu.

Ap galdu sēdošie drūmi pamāja.

-      Patiesību sakot, piesardzības pasākumi jau ir veikti. Grupa no otrās pārvaldes signālu izlūkošanas vienības strādā. Vakar, kad ieguvām ticamu informāciju par viņa iespējamo atrašanās vietu, varējām nekavējoties uzsākt rīkoties. Ticiet man, pie problēmas ķēries pats labākais speciālists mūsu valstī.

Izklausās pēc tukšas retorikas, Čo nodomāja, tomēr viņš uzskatīja, ka stingri speciālā nozīmē tā ir taisnība. Čo bija atradis Džou Lī jau tad, kad viņš vēl bija tikai pusaudzis un saņēma pirmo godalgu rajona šaušanas sacensībās, ko rīkoja Tautas atbrīvošanas armijas vietējā nodaļa. Testos iegūtais punktu skaits liecināja, ka zēns ir neparasti spējīgs, lai gan dzimis un audzis laukos. Čo allaž tiecās atrast ļoti talantīgus jauniešus; viņš uzskatīja, ka Ķīnas pamatvērtība ir tās iedzīvotāju milzīgais skaits ne jau tāpēc, ka tas bija lēts darbaspēks, bet tāpēc, ka ļaužu masā noteikti bija atrodami izcili apdāvināti cilvēki. Biedrs Čo bija iecienījis teicienu ja izlobīsi no čaulas miljardu austeru, atradīsi vairāk nekā sauju pērļu. Viņš domāja, ka jaunais Džou Lī ir šāda pērle, un sāka rūpēties, lai zēnu gatavo neparastai karjerai. Džou Lī agri uzsāka intensīvas valodu mācības viņam vajadzēja iemācīties izcili pārvaldīt ne vien lielās Rietumu valodas, bet ari pilnībā apgūt Rietumu kultūru un tradīcijas, visas Rietumu zināšanas. Zēns tika rūpīgi trenēts arī ieroču mācībā, maskēšanās prasmē, Rietumu stila tuvcīņā un šaoliņa stila cīņas mākslā.

Džou Lī nekad nesagādāja Čo vilšanos. Viņš nebija izvērties par augumā lielu un masīvu vīru, taču izrādījās, ka mazais augums ir priekšrocība, jo tik sīks cilvēks neradīja aizdomas, nelikās draudīgs, un Džou Lī izcilo profesionalitāti maskēja ikdienišķais izskats. Čo reiz teica, ka Džou Lī esot karakuģis, kas atgādina vieglu laiviņu.

Par Džou Lī varēja teikt vēl kaut ko viņš savu darbu darīja ar profesionālu ātrumu un aukstasinību, turklāt bija dziļi uzticīgs savai valstij un Čo. Pats Čo par to bija parūpējies. Daļēji drošības apsvērumu dēļ, daļēji arī tāpēc, ka Čo paturēja prātā pastāvīgās ķildas darbinieku dēļ valdības augstākajos līmeņos, Džou Lī aģenta darbu viņš turēja stingrā slepenībā. Ķīnas izcilākais aģents par darbu atskaitījās tikai Čo, nevienam citam.

-     Vai tas Tārkins ir miris? jautāja ekonomists Cajs, ar pirkstiem bungodams pa melno, lakoto galdu.

-    Vēl ne, Čo teica. Drīz viņš būs miris.

-    Cik drīz? uzstājīgi jautāja Cajs.

-    Tāda operācija ārzemēs allaž ir delikāts pasākums, -Čo brīdināja. Tomēr, kā jau teicu, mūsu pats labākais aģents strādā. Tas ir cilvēks, kurš vēl nekad nav mani pievīlis, un mēs viņam pastāvīgi piegādājam reāllaika izlūkošanas informāciju. Kā sacījis dižais filozofs, dzīvei un nāvei ir noteikts laiks. Pietiks, ja teikšu, ka Tārkina laiks būs pienācis jau pēc mirkļa.

-    Cik drīz? Cajs atkārtoja.

Čo ielūkojās pulkstenī un atļāvās skopi pasmaidīt.

-    Cik rāda jūsu pulkstenis?

Ņujorka. Viesnīca Plaza Piektajā avēnijā pie Centrālā parka dienvidu daļas tika uzcelta divdesmitā gadsimta sākumā un kopš tā laika bija Manhetenas elegances simbols. Viesnīcas karnīzes bija apdarinātas ar vara plāksnītēm, interjers žilbināja acis ar apzeltījumiem un brokāta audumiem, un viesnīca Centrālā parka stūrī atgādināja lepnu Francijas pili. Viesnīcā bija divas restorāna zāles Oak Room un Palm Court, kā ari elegantas galerijas un modes preču veikali, kas nodrošināja neskaitāmi daudz iespēju, lai cilvēki arī tie, kuri nekad neīrēja kādu no astoņiem simtiem guļamistabu, palīdzētu uzturēt krāšņo celtni.

Taču Ozīriss uzstāja, ka saruna jāturpina tieši viesnīcas olimpiskā lieluma peldbaseinā, kas atradās piecpadsmitajā stāvā.

Ļoti gudri, Emblers sprieda, kamēr viņi noģērbās un ietērpās peldbiksēs, ko apgādāja viesnīca. Šeit būtu grūti paslēpt noklausīšanās ierīces un gandrīz neiespējami izdarīt saprotamu ierakstu troksnī, ko radīja ūdens šļaksti.

-     Kam tad jūs tagad strādājat? Emblers mudināja Ozīrisu runāt, baseina dziļajā galā ar kājām šļakstinādams ūdeni. Seklajā galā kāda vecāka sieviete laiski peldēja šurpu un turpu šķērsvirzienā pa baseinu. Vairāk neviena cilvēka baseinā nebija. Dažas cienījamas, pavecas dāmas, ģērbušās viendaļīgos peldkostīmos, bija ieslīgušas guļamkrēslos pie baseina malas un malkoja kafiju vai tēju, acīmredzot papildinot enerģijas krājumus vēlākam laikam.

-    Tie ir tādi paši cilvēki kā mēs, Ozīriss atbildēja. Tā tiešām ir. Atšķiras tikai organizācija.

-    Jūtos intriģēts, teica Emblers. Tomēr nesaprotu. Par ko īsti jūs te runājat?

-     Īstenībā viņi atraisa cilvēka spējas. Viņi savākuši visus agrākos slepenos aģentus, ļoti daudzus no vecajiem "Stab" darbiniekiem, kuri varbūt nav varējuši visā pilnībā izmantot savas spējas. Tagad viņi joprojām kalpo Amerikas interesēm, tikai viņiem maksā un viņus izmanto privāta kompānija. Ozīrisam ar viņa tuklo miesasbūvi bija pavisam viegli turēties virs ūdens.

-    Privāts uzņēmums. Sens stāsts. Tikpat sens kā par Hesenes algotņiem, kuri Amerikas revolūcijas laikā padarīja cīņas visai interesantas.

-     Varbūt ir neliela atšķirība, Ozīriss teica, viegli elpodams. Mēs esam organizēti kā privātā sektora partneru tīkls. Svarīgākais ir tīkls.

-    Tātad tas vairāk līdzinās Avon vai Tupperivare kompānijām, nevis Union Carbide. Daudzpakāpju mārketinga modelis.

Ozīriss pavērsa seju pret Embleru; likās, ka viņa neredzīgās acis cieši lūkojas uz sarunbiedru.

-     Es gluži tā neteiktu, tomēr jā, visumā doma ir tieši tāda. Neatkarīgi aģenti, kas strādā patstāvīgi, bet viņu darbību koordinē un izvērš "augšējā līnija". Jūs taču saprotat, kāpēc šī komanda tā vēlas jūs redzēt uz klāja. Man piemīt unikālas spējas tāpat kā jums. Un tie cilvēki ir apņēmušies dabūt pie sevis unikālu talantu. Jums tas ir izdevīgi. Vai zināt, "Stab" puiši jūs uzskatīja gandrīz vai par mītisku būtni. Mūsu šefi domā ja taisnība ir kaut vai puse no tā, ko par jums stāsta… Esmu redzējis, kā jūs strādājat, tāpēc to zinu. Augstā debess, ko jūs paveicāt Kualalumpurā tagad tā ir leģenda. Un es tur biju, jūs taču atceraties. Politiskās stabilizācijas nodaļā nebija daudz cilvēku, kuri runātu malajiešu valodā.

-    Tas bija sen, sacīja Emblers, apgriezdamies uz muguras.

Kualalumpura. Viņš par to nebija domājis ilgus gadus, bet atmiņas atgriezās ātri. Konferenču ēku komplekss Pasaules tirdzniecības centrā Putra, pilsētas finansiālajā rajonā pie "Zelta trīsstūra" laukuma un Petronas kompānijas "Dvīņu torņiem". Tā bija starptautiska tirdzniecības konference, un

Tārkins formāli pārstāvēja kādu Ņujorkas juridisko firmu, kas specializējās intelektuālā īpašuma jautājumos toreiz viņa segvārds bija Henrijs Naibergs. Tārkina šefi bija uzzinājuši, ka viens no ārvalstu delegāciju locekļiem ir maskējies terorists, bet… kurš? Tārkinu turp aizsūtīja kā staigājošu melu detektoru. Priekšniecība domāja, ka viņam būs nepieciešamas visas četras konferencei paredzētās dienas, lai to noskaidrotu. Taču viņam pietika ar nepilnu pusstundu. Pirmajā konferences rītā Tārkins lēni klejoja pa konferenču centra vestibilu, staigāja ap cilvēkiem, kuri, turot rokās rīkotāju sagādātās zilās mapes, bija sastājušies pulciņos; viņš vēroja, kā mārketinga pārstāvji apmainās ar vizītkartēm, kā uzņēmēji seko potenciālajiem investoriem, vēroja, kā kustas, sarunājas un žestikulē neskaitāmi daudzie biznesa administratori. Vestibilā stipri smaržoja pēc kafijas un siltām brokastu maizītēm. Staigādams pa vestibilu no viena gala uz otru, Tārkins ļāva domām klejot, un laiku pa laikam pamāja ar galvu, it kā sasveicinādamies ar kādu attālāk stāvošu cilvēku. Pēc divdesmit piecām minūtēm viņš jau zināja.

Terorists nebija viens viņi bija divi, un abi pievienojušies baņķieru delegācijai no Dubaijas. Kā Tārkins to zināja? Viņš nepūlējās analizēt vissmalkākās baiļu un zaglīguma pazīmes viņš ieraudzīja tos abus un gluži vienkārši zināja, tāpat kā allaž. Tas bija viss. Politiskās stabilizācijas nodaļas izlūkošanas grupa dienas atlikušo daļu nopūlējās, apstiprinot to, ko viņš bija atklājis vienā acu uzmetienā. Abi jaunie vīrieši bija bankas padomes priekšsēdētāja brāļadēli; studējot Kairā, viņi bija uzņemti džihāda brālībā. Brālībā viņiem bija sniegtas instrukcijas sagādāt konkrētu industriālo iekārtu aprīkojumu sastāvdaļas, kas pašas par sevi bija nekaitīgas, taču kopā ar citiem ikdienišķiem materiāliem tās varēja izmantot ieroču izgatavošanā.

Emblers, viegli kustinot kājas, mierīgi gulēja uz ūdens. Tie cilvēki zina, ko es varu, viņš domāja. Kā tas ietekmē vienādojumu?

Kualalumpurā visi jautāja, kā jūs to zinājāt, un jūs teicāt, ka tas esot skaidri redzams tie puiši bijuši vienos sviedros.

Tomēr nevienam citam tas nebija skaidri redzams. Un viņi itin nemaz nesvīda. "Stab" analītiķi vēlāk pārbaudīja videoierakstu. Visiem pārējiem likās, ka teroristi maskējušies ārkārtīgi prasmīgi. Viņi izskatījās garlaikoti un paklausīgi tieši tā, kā vēlējās izskatīties. Vienīgi jūs redzējāt viņus citādi.

-     Es viņus redzēju tādus, kādi tie bija īstenībā.

-     Tieši tā. To nevarēja neviens cits. Mēs tā īsti par to nekad neesam runājuši. Tā ir apbrīnojama prasme. Tā jums ir dāvāta.

-    Es vēlētos, kaut spētu to mainīt pret kaut ko citu.

-    Kāpēc? Vai dāvana ir pārāk liela? Ozīriss iesmējās. Kā jūs to ieguvāt? Vai kāds burvis iedeva amuletu?

-     Ne jau es esmu tas cilvēks, kuram to vajadzētu jautāt, Emblers nopietni teica. Tomēr pats būtiskākais, šķiet, ir tas, ka lielākā daļa ļaužu redz to, ko grib redzēt. Viņi visu vienkāršo, paši izdara pieņēmumus un tos apstiprina. Es tā nedaru. Gluži vienkārši nevaru. Es nevaru šo spēju, kā saka, "ieslēgt" vai "izslēgt".

-     Neprotu pateikt, vai tā ir svētība vai lāsts, Ozīriss sacīja. Vai pa druskai no abiem. Comme d'habitude.[5] Stāvoklis, kad cilvēks zina pārāk daudz.

•  Pašreiz man grūtības sagādā tas, ka zinu pārāk maz. Jūs zināt, pēc kā es tiecos pēc skaidrības. Embleram tas bija dzīvības vai nāves jautājums. Viņam bija nepieciešams zināt patiesību, citādi viņš tiktu ierauts neapziņas atvarā, no kura nekad vairs netiktu ārā.

-    Skaidrība rodas soli pa solim, sacīja Ozīriss. Kā jau teicu, varu jums piedāvāt vērtējumu, nevis informāciju. Dariet man zināmus attiecīgos faktus, un es varbūt jums varēšu palīdzēt tajos atrast jēgu.

Emblers paskatījās uz Ozīrisu, kas joprojām bez jebkādas piepūles šūpojās ūdenī. Uz platajiem pleciem vīdēja ūdens pilieni, bet rudo matu sprogas bija sausas. Vīrieša zilās, neredzīgās acis likās aicinošas, pat laipnas; lai arī Emblers juta, ka Ozīriss ir nedaudz saspringts, taču tas nenozīmēja viltību vai nodevību. Bažas Embleram bija radušās automātiski, tās vajadzēja nostumt pie malas. Šo izdevību nedrīkstēja palaist garām.

Diezin vai kāds pievērsa uzmanību ķīnietim labi piegulošā uzvalkā sikrūtains raksts, vislabākais smalkvilnas audums , kurš caur virpuļdurvīm iegāja viesnīcas Plaza vestibilā. Viņš bija trausla auguma, glīts vīrietis ar smalkiem vaibstiem un draudzīgi mirdzošām acīm. Pamājis ar galvu, viņš sasveicinājās ar vienu no reģistratorēm, un viņa atņēma sveicienu, nodomājusi, ka vīrietis sajaucis viņu ar meiteni, kas šo klientu reģistrējusi. Viņš pamāja ar galvu ari šveicaram, kurš savilka seju smaidā "ja vien varu jums kaut kā palīdzēt" -, tad ķīnietis pārliecinātā gaitā devās garām liftiem. Ja viņš būtu izturējies nenoteikti, ja būtu apstājies, lai palūkotos apkārt, kāds no personāla noteikti būtu viņam pajautājis: Vai varu jums palīdzēt, ser? Taču viņš varēja būt drošs, ka izskatās tieši tā, it kā būtu piederīgs viesnīcā, kurā bija astoņi simti numuru.

Dažu minūšu laikā viņš bija pārliecinājies, ka medījums neatrodas ne viesnīcas vestibilā, ne ēdamzālēs; vēl pēc dažām minūtēm viņš zināja, ka tā nav nevienā citā no zemāko stāvu sabiedriskajām telpām mākslas galerijās, veikalos, modes vai spa salonos.

Džou Lī jau bija noraidījis varbūtību, ka medījums šeit apmeties, jo tik augstas klases viesnīca izvirzīja klientiem ļoti daudz prasību te vajadzēja personas apliecību, ņēma nospiedumus no kredītkartēm un tā tālāk. Taču tie, kurus viņš medīja, nekādā ziņā negribētu atstāt pēdas. Tā kā viņi nebija atrodami galvenajās sabiedriskajās telpās, palika divas iespējas. Pirmkārt viesnīcas fitnesa centrs.

Neviens no viesnīcas darbiniekiem nemanīja, ka ķīnietis dodas pa gaiteni starp divām lifta kabīnēm un ieiet neuzkrītoši apzīmētās dienesta durvīs. Neviens neredzēja, ka viņš atver portfeli un saliek kopā detaļas, kas tajā atrodas. Tad ķīnietis uzvilka apkopēja tumšpelēko kombinezonu, kas pilnīgi apslēpa viņa uzvalku, un iegāja dienesta liftā, stumdams ratiņus, kur atradās grīdas suka un spainis.

Ja viņi tagad ieraudzītu Džou Lī, tad nepazītu. Viņš bija mainījis ķermeņa pozu un muskuļu tonusu tā, ka izskatījās par divdesmit gadiem vecāks nu Džou Lī bija sakumpis, padzīvojis vīrietis, kuru interesē tikai spainis un nebeidzamie tīrīšanas darbi un kura vienmuļo, ikdienišķo klātbūtni ievēro tikai retais.

Ozīriss sāka elpot nedaudz straujāk, taču ne jau fiziskas piepūles dēļ.

-     Vai tad jūs nesaprotat, viņš teica. Pastāv alternatīva hipotēze. Rokas ūdenī viņš kustināja viegli un graciozi, it kā diriģētu nelielu kamerorķestri. Viņa acis bija tikpat zilas kā ūdens.

-      Vai tā atbilst manai pieredzei pēdējo divdesmit četru stundu laikā?

-     Jā, teica Emblera senais kolēģis. Jūs visu izstāstījāt apbrīnojami skaidri. Jūs mulsina fakts, ka atmiņa par to, kas jūs esat, nesaskan ar pasauli, kurā atrodaties, un jūs pieņemat, ka manipulācijas veiktas tieši ar šo pasauli. Un ja nu šis pieņēmums ir nepareizs? Ja manipulācijas izdarītas ar jūsu psihi?

Tuklais aģents sāka skaidrot, bet Emblers klausījās ar pieaugošu šausmu izjūtu.

-     Tas ir "Okama bārdas naža" likums* kurš izskaidrojums ir vienkāršākais? Ozīriss turpināja. Vieglāk ir mainīt to, kas jums galvā, nekā pārvērst visu pasauli.

-    Ko jūs gribat ar to pateikt? Emblers jutās satriekts.

-    Jūs taču zināt par BLUEBIRD, ARTICHOKE un MKULTRA par visām tām biheiviorās zinātnes** programmām piecdesmitajos gados, vai ne? Tās tika izsvītrotas no slepeno eksperimentu sarakstiem. Neliela, jocīga epizode spiegu aģen tūru vēsturē t ā domā ļaudis.

* "Okama bardas nazis" angļu filozofa Viljama Okama formulētais princips, ka no divām konkurējošām teorijām jaizvēlas vienkāršākā.

** Biheiviorā zinātne zinātne par izturēšanās veidiem.

-     Pareizi, iesmējās Emblers. Jūs runājat par "aukstā kara" blēņām, pagātnes fantāzijām. Tās sen ir atmestas.

-     Tur jau tas suns aprakts. Programmu nosaukumi mainījušies, bet pētījumi nekad netika pārtraukti. Un vēsture ir svarīga. Būtībā viss sākās ar kardinālu Jozefu Minzenti… vai jums šis vārds kaut ko neizsaka?

-    Viņš bija viens no komunistu režīma upuriem gadsimta vidū drīz vien pēc kara. Ungārijā inscenēja tiesas prāvu, kameras priekšā panāca, ka viņš atzīst apsūdzību nodevībā un korupcijā. Taču tā bija fikcija.

-     Protams. Tomēr par to ieinteresējās Centrālā izlūkošanas pārvalde. Pārvaldei bija viņa atzīšanās audiovizuālais ieraksts, un šo materiālu laida caur visiem tiem stresa testu indikatoriem, mēģinot atrast pierādījumus, ka viņš melojis. Savādi, bet viņi cieta neveiksmi. Visi testu rezultāti liecināja, ka viņš runājis baltu patiesību. Tomēr apsūdzība patiešām bija safabricēta to pārvaldē zināja. Tāpēc viņi sāka domāt. Vai prelāts ticējis tam, ko liecina? Ja tā būtu, tad kā tie tur pārliecinājuši viņu par šo… alternatīvo realitāti? Ja viņš sazāļots, kādus medikamentus viņam devuši? Un tā tālāk. Tas mūs pamudināja sākt pašiem savus eksperimentus psihes ietekmēšanā. Pāris pirmos gadu desmitus tie lielākoties bija tāda blēņošanās vien. Ievadot cilvēkam pentotālu, izraisīja komu, tad injicēja tik daudz deksedrīna, ka viņam acis no pieres sprāga ārā. Vai tad tas kādu varēja padarīt uzņēmīgu pret narkohipnotisku iedvesmošanu? Taču spožākos un gaišākos prātus fascinēja iespējas, kas varētu pavērties. Drīz vien tehniskā dienesta personālam uzdeva turpināt eksperimentus. Viņiem bija nepieciešami vēl lielāki resursi, un viņi izdomāja, kā šajā uzdevumā iesaistīt armijas Speciālo operāciju divīziju Fortdetrikā, Merilendā, kur bija bioloģisko pētījumu centrs.

-     Kā jūs tik daudz par to zināt? jautāja Emblers. Viņam pār muguru pārškrēja drebuļi.

-     Kā jūs domājat, kādēļ viņi mūs salika pārī? Ozīriss paraustīja plecus. Es sākumā strādāju kopā ar slepenajiem aģentiem psihologiem. Tāpat kā daudzi valodnieki. Izrādījās, ka valoda daudziem psihoaģentiem ir klupšanas akmens. Vecajos labajos laikos psihoaģenti, piemēram, pratināja krievu pārbēdzējus Vācijas drošības dienesta telpās vai kādu ziemeļkorejieti Seulā, sazāļojot tos nabagus atbilstoši sarežģītam protokolam. Drīz vien viņiem iestājās psihiska regresa stāvoklis, viņi sāka murmulēt sava dzimtā ciemata valodā, un tiem Berlica [6] mērkaķiem aģentūrā nav bijis ne jausmas, ko šie tur runā, un tie nav arī spējuši sarunāties ar sazāļotajiem viņu dzimtajā dialektā, tāpēc nolēmuši, ka viņiem vajadzīgi tādi kā es, un griezuši riņķī vai visu pasauli, lai mūs atrastu un iesaistītu. Tā nu mēs devām savu artavu kādā no psihoaģentu projektiem. Tad mūs pamazām vien piespēlēja VPA. "Koleģialitāte", tā viņi to dēvēja. Patiesībā tas nozīmēja resursu sadalījumu, budžeta iespēju izvēršanu.

-     VPA valdības pārējās aģentūras. Piemēram, Konsulārās operācijas. Vai Politiskās stabilizācijas nodaļa.

-     Jūs zināt, kāda ir parastā kārtība. Beigu beigās es lūdzu, lai mani oficiāli pārceļ uz Valsts departamentu, jo domāju, ka tas varētu būt rosinošāk valodu aspektā. Tomēr Konsulārajās operācijās viņus ieinteresēja zināšanas psiholoģijā, ko biju apguvis. Viņi toreiz arvien vēl raizējās par jums par to, cik uzticams esat. Viņiem iepatikās doma pāris uzdevumos salikt mūs kopā.

-    Tātad jūs rakstījāt par mani ziņojumus.

-    Esat sapratis. Jūs rakstījāt ziņojumus par sliktajiem puišiem, es par labo puisi, kurš palīdzēja mums dabūt rokā sliktos puišus. Taču nešaubos, ka jūs to zinājāt. Parasta lieta, vai ne?

-      Es tā kā atceros, ka man lūdza iesniegt ziņojumu par jums, Emblers sacīja. Viņi arvien vēl centās tikt galā ar domu par neredzīgu aģentu. Gribēja pārliecināties.

Ozīriss priecīgi pasmaidīja.

-     Mēdz teikt aklais rāda ceļu aklajam. Jūs noteikti zinājāt par manu, teiksim, vēstulīti. Šķiet, jūs bijāt pārāk smalkjūtīgs, lai man to liktu saprast.

-    Laikam jau es zināju, ka jūs man nekādi nekaitēsiet.

-    Es neesmu to darījis, Ozīriss teica. Jūs allaž man esat paticis. Jau kopš Kualalumpuras.

-    Vai zināt, tas gadījums patiešām tika pārspīlēts.

-    To džihāda kucēnu notveršana? Ne jau par to es runāju.

-    Par ko tad?

-    Padomājiet, kas notika īsi pirms tam.

-     Jums vajadzēja strādāt pie tirdzniecības centra Putra durvīm, proti, sēdēt bāra galā un dzert ābolu putojošo tas atgādināja alu. Jums ausī bija uztvērējs, tā ka tehniķis varēja grozīt mikrofonu signālu uztveršanai no vestibila. Ja jūs saklausītu kaut ko interesantu vai neparastu, tad varētu man dot ziņu.

-     Es tur netiku sēdējis, un man tas nebija jādara. Taču es runāju par to, kas notika vēl agrāk. Mēs gājām viens otram blakus, piesprauduši konferences žetonus. Un mugurā mums bija tie Kilgour, French & Stanbury uzvalki gluži kā firmas reklāma līdz pat aproču pogām.

Emblers noņurdēja.

-    Ticēšu jums uz vārda.

-     Mani pirkstu gali nekad nemelo. Brīnišķīgs vilnas audums, ideāls kakla un piedurkņu piegriezums. Ozīriss pacēla rokas un pakustināja pirkstus. Tātad mēs gājām pa ietvi, vairs nebijām tālu no galamērķa, un tas zemnieks no provinces centās atrast ceļu uz tuvāko dzelzceļa staciju, bet neviens viņam nepievērsa uzmanību. Pēc akcenta es nopratu, ka viņš ir dajaks dajaki ir visai primitīvas etniskās minoritātes, kas dzīvo ciematos Malaizijas lauku rajonos… cik nu to vēl ir atlicis un tas, ievērojiet, notiek finansiālā rajona centrā. Cilvēki ir aizņemti, neviens nevar veltīt laiku dajakam, tāpēc viņu ignorē, it kā viņš būtu tukšs gaiss. Tas mazā auguma dajaks, ģērbies dīvainā tērpā un sandalēs, izmisumā vēršas pie jums.

-    Ja jau jūs tā sakāt… noteica Emblers.

-    Jūs bijāt iebraucējs, jums nebija ne jausmas, kur tā stacija ir. Tomēr jūs viņam nesacījāt: "Piedod, nevaru palīdzēt", bet apturējāt vienu no tiem steidzīgajiem biznesmeņiem. Protams, tas priecīgs apstājas, ja jau no viņa kaut ko grib tāds turīga izskata rietumnieks kā jūs. Tad jūs tur stāvat ar mazo dajaku līdzās un sakāt biznesmenim vai jūs varētu mums pastāstīt, kur atrodas tuvākā dzelzceļa stacija, un neatlaižaties, kamēr tas uzvalkā tērptais biznesa vīrs sīki izskaidro, kā tur var nokļūt. Es, rokas bikšu kabatās sabāzis, tikmēr knakšķinu pirkstus, jo mūs gaida svarīgs darbs, bet jūs kavējaties, lai palīdzētu nokļūt mājās kādam iezemietim.

-    Un tad?

-    Jūs to neatceraties, jo jums tas neko nenozīmēja. Tomēr man tas kaut ko nozīmēja. Biju jau sācis uzskatīt, ka jūs, tāpat kā vairākums "Stab" puišu, esat draņķis, tā sakot, no Lielās līgas, un pēkšņi man radās doma, ka jūs tāds varbūt neesat vis.

-    Pat ne no Triple-A[7]?

-    Nē. Tikai no Mazās līgas. Ozīriss atkal sāka smieties. Emblers atcerējās, ka viņš vienmēr bijis liels smējējs. Jocīgi, ko visu cilvēks atceras. Un ko aizmirst. Tādējādi esam atkal nonākuši pie psiholoģisko eksperimentu nākamās stadijas. Vjetnama vēl ir nedalīta. Niksons vēl nav bijis Ķīnā. Un tad uz skatuves parādās kāds ļoti gudrs, ļoti bīstams un ļoti ietekmīgs cilvēks.

-    Vai jūs man gribat mācīt vēsturi?

-    Jūs zināt, kā mēdz teikt. Tie, kuri aizmirst pagātni…

-     Izgāžas vēstures eksāmenā, Emblers sacīja. Tas nav nopietni. Reizēm man liekas, ka tikai tiem, kuri atceras pagātni, lemts to atkārtot.

-     Saprotu. Jūs runājat par cilvēkiem, kuri tur prātā aizvainojumus un nieka pārestības, kas viņiem nodarītas nezin cik sen. Taču, ja es iestādītu jūsu iekoptajā dārzā kaut ko pretīgu ieliktu starp zemeņu stādiem kādu indīgu augu? Vai jūs negribētu to zināt?

-    Par ko jūs runājat?

-     Par Džeimsu Džlzesu Engltonu [8] un vienu no viņa darbības seku daudzajiem upuriem.

-    Nolādēts, par kuru?

-    Varbūt par jums.

Tātad ne fitnesa centrā. Džou Lī rūpīgi bija to pārbaudījis arī ģērbtuves. Apbrīnojami, cik viņš bija nemanāms, it kā, uzvelkot apkopēja kombinezonu, būtu uzlicis burvju cepuri, kas viņu padara neredzamu. Tagad Džou Lī stūma ratiņus caur peldbaseina ģērbtuvēm. Arī tur viņa medījums nebija manāms. Vēl vajadzēja meklēt pašā baseinā. Kā tikšanās vietai tam bija lielas priekšrocības.

Atbilstoši lomai iedams lēniem, šļūcošiem soļiem, Džou Lī iegāja baseina telpā. Neviens viņam nepievērsa vērību, neviens pat neiedomājās ciešāk palūkoties uz grīdas mazgājamās slotas garo rokturi. Nevienam neienāca prātā, ka rokturis bija pārāk resns slotas uzdevumam. Ripinot ratiņus pa keramikas flīžu grīdu, viņš neuzkrītoši lūkojās apkārt. Cilvēks, kuru viņš izsekoja, Saurlendā bija izsprucis par mata tiesu. Otrreiz tas vairs nenotiks.

Ja medījums šeit, tad Džou Lī savu darbu drīz būs paveicis.

Emblers aizvēra acis un ienira līdz pat baseina dibenam, tad strauji uznira. Viņam bija nepieciešama atelpa. Engltons, CIP dižais "aukstā kara" pretizlūkošanas organizētājs, bija ģēnijs, bet viņa paranojālā apsēstība gandrīz iznīcināja pārvaldi, kurā viņš strādāja.

-    Gandrīz nebija tādu lietu, kur Engltons nebūtu pielicis savu pirkstu, Ozīriss turpināja. Tādēļ, kad septiņdesmito gadu sākumā darbu uzsāka Baznīcas komiteja un CIP vajadzēja apturēt MKULTRA programmu, Engltons parūpējās, lai tā programma netiktu slēgta. Īstenībā to savā ziņā pārņēma Pentagons. Engltons drīz vien zaudēja varu, bet viņa piekritēji turpināja strādāt. Gadu no gada viņi tērēja miljonus pētījumiem gan valdībā, gan ārpusē. Viņi algoja zinātniekus farmaceitiskās firmās un akadēmiskās laboratorijās. Un darīja savu, uzspļaujot bioētikas komisijas viedoklim. Viņi izmantoja skopolamīnu, bufontenīnu, korinantīnu. Vielas, kas izraisīja vai nu spēcīgu pacilātību, vai nomāktību, arī vielas ar mērenāku iedarbību. Viņi izstrādāja veco Wilcox-Reiter aparātu modificētas versijas elektrokrampju terapijai. Izdarīja atklājumus "pārstrukturēšanas" jomā, radot cilvēka psihē tādu jucekli, ka viņš sāka zaudēt telpas un laika izjūtu, viņam zuda visas psihes parastās shēmas un būtībā arī savas personības apziņa. To kombinēja ar tehniku, ko viņi dēvēja par "psihes pātagošanu" izraisīja pacientam stupora stāvokli un bombardēja viņu ar audioierakstiem sešpadsmit stundas dienā nedēļām ilgi. Tolaik metodes bija ļoti rupjas. Taču Engltons uzskatīja, ka tās var izmantot praktiski. Gluži dabiski, viņu bija apsēdusi doma par psihes ietekmēšanas metodēm, ko lieto padomijā. Viņš zināja, ka mūsu aģentus var sagūstīt, ka tādi gadījumi ir bijuši, ka ienaidnieks iekļuvis viņu psihē ar stresa, traumas un psihofarmakoloģijas palīdzību. Un ja nu varētu mainīt cilvēka atmiņu saturu?

-    Tas nav iespējams.

-     Engltons tā nedomāja. Galu galā nolēma atkal sākt vecos "pārstrukturēšanas" un "psihes pātagošanas" pētījumus, tikai pilnīgi jaunā līmenī. Tagad tie notiek Pentagona Stratēģiskās neiropsiholoģijas grupā, kur viņi izgudrojuši īpašu tehniku mnemonisko pārklāšanu. Aizmirstiet par vecajiem audioierakstiem. Tagad esam tikuši daudz tālāk. Tehnika, ko minēju, ietver "bagātīgu informācijas plūsmu" redzes, dzirdes un ožas stimulus un simtiem atsevišķu, īpaši izstrādātu atmiņas ainu. Eksperimenta subjektiem infūzijas ceļā ievada dažādas psihomimētiskas ķīmiskās vielas, tad viņus pakļauj informācijas plūsmai spilgtu epizožu straumei, pievadot tās juceklīgā, pastāvīgi mainīgā secībā, sākot ar sēdēšanu uz podiņa mazbērna vecumā, tad seko petings ar trīspadsmit gadus veco kaimiņu meiteni… vidusskolas beigšanas aina… alus ballīte koledžā… Nemitīgi tiek atkārtots pārklātās identitātes vārds. Rezultātā tiek izveidota alternatīva patība, kurā aģents automātiski patversies ārkārtīga stresa vai izmainītas apziņas stāvokļa gadījumā. Idejas būtība bija radīt aģentu, kas nepakļaujas nopratināšanai. Taču jūs jau zināt, kā strādā slepenie dienesti. Ja kāda tehnika ir izstrādāta, var tikai minēt, kā to izmantos.

-     Un jūs domājat…

-    Jā-a, teica neredzīgais aģents. Es domāju. Neapgalvoju, jo nezinu. Es tikai izstāstu. Kas no tā, ko zināt jūs, ir visnozīmīgākais?

Emblers juta, ka viņam kļūst karsti par spīti vēsajam ūdenim. Identitātes fragmentācija… abreaktīva ego distonija… atmiņā atausušais psihiatrijas žargons viņu plosīja kā asas, robainas šķēpeles.

Vājprāts!

Mēģinot apstiprināt savu sajūtu tiešumu pieķerties realitātei -, Emblers pievērsa uzmanību ūdens vēsajam pieskārienam ādai, sāpēm muskuļos. Viņš piešķieba galvu, uztverdams ikvienu apkārtnes sīkumu. Veco dāmu, kas peldēja no baseina vienas malas uz otru viņa droši vien bija kādus astoņdesmit gadus veca. Meiteni acīmredzot viņas mazmeitu sarkanā mežģīņu peldkostīmā. Tuklās kafijas dzērējas guļamkrēslos baseina malā, ģērbušās pieklājīgos vienlaidu peldkostīmos. viņas noteikti sprieda par diētām un vingrojumiem. Baseina otrā pusē uz flīžu grīdas bija kāds sakumpis kalpotājs ar spaini un slotu. Nenosakāma vecuma ķīnietis… tikai kaut kas nebija īsti lāgā, vai ne?

Emblers samirkšķināja acis. Sakumpušie pleci nelikās gluži dabiski un, kad viņš ieskatījās ciešāk, dabiska nebija arī slota.

Augstā debess! .

Vai tās bija halucinācijas? Vai viņu māca paranojāli murgi?

Nē nedrīkstēja atļauties tā domāt.

-    Ozīris, Emblers ātri ieteicās. Tur ir apkopējs. Ķīnietis. Vai viens no jūsējiem?

-    Nekādā ziņā, Ozīriss atbildēja. Tas bija spontāns lēmums atnākt šurp. Neviens to nezināja.

-     Kaut kas ar viņu nav kārtībā. Kaut kas… es īsti nezinu. Tomēr šeit mēs nedrīkstam palikt. Emblers ienira, nolēmis iznirt no ūdens dažus jardus tālāk, lai varētu vēlreiz it kā neviļus paskatīties uz apkopēju. Emblers nespēja atvairīt nojautu, ka ar to cilvēku kaut kas nav tā, kā vajag.

Pēc brīža ūdens turpat netālu kļuva duļķains un tumšs.

Emblers instinktīvi ienira vēl dziļāk un tikai tad paskatījās.

Asinis plūda no Ozīrisa ķermeņa ar spēcīgu šalti, liecinot, ka lode pārplēsusi miega artēriju, un biezēja hlorētajā ūdenī kā negaisa mākoņi.

Kevins Makonelijs centās būt pacietīgs, runājot ar ietiepīgu vidēja vecuma vīrieti telpā, ko viesnīcā Plaza vajadzēja saukt par "tērpu pārmaiņas zāli". Acīmredzot administrācija uzskatīja, ka "ģērbtuve" skan pārāk prasti. Vārds "ģērbtuve" lika domāt par sportistu pēdu sēnīšu slimībām un suspensorijiem; Plaza centās iztapt izlutinātiem, bagātiem cilvēkiem, kuriem patika domāt, ka pasaule pastāv tikai viņu dēļ it kā luksusa apģērbu kompānijas Savile Row piegriezējs būtu ar grieznēm un kniepadatām apstrādājis visu Rietumu puslodi, tajā visu pielāgojot vienīgi viņu patikai. Vai Sinsinati jums traucē, ser? Mēs to pārvietosim. Vai Mičigana ezers nav liels diezgan? Pataisīsim to lielāku. Tā viņi runāja. Tā viņi domāja. Un, ja vien uz šīs planētas bija kāda vietiņa, kur viņi varēja ļaut vaļu savām fantāzijām, tad šai vietai vajadzēja būt viesnīcai Plaza.

-     Nekādā ziņā, Makonelijs teica uzstājīgajam vīrietim, kuram bija sarkana seja un galva, šķita, slējās ārā tieši no krūškurvja. Ja jūs domājat, ka nozagts jūsu kabatas portfelis, mēs to uztveram ļoti nopietni. Es tikai saku, ka mēs ļoti reti saskaramies ar tādu problēmu kā personisko mantu zādzība tērpu pārmaiņas zālē.

-     Vienmēr kāda reize ir pirmā, sarkansejainis īgni norūca.

-     Vai jakas kabatā jūs paskatījāties? Makonelijs jautāja, norādot uz vīrieša tumšzilā bleizera kreiso apakšējo kabatu.

Vīrietis pietvīka, bet uzsita ar roku pa kabatu. Tad viņš izvilka kabatas portfeli un atvēra to, it kā pārbaudot, vai tas tiešām pieder viņam.

Vai tad tu domāji atrast savā jakā kāda cita cilvēka kabatas portfeli, resnais stulbeni? Makonelijs apvaldīja smaidu vīrietis to varētu saprast nepareizi.

-    Tad jau viss kārtībā, viņš sacīja.

-    Es nekad tur to nelieku, vīrietis neiecietīgi teica. Savādi. Viņš aizdomīgi paskatījās uz Makoneliju, it kā tas būtu vainīgs. It kā Makonelijs būtu viņu muļķīgi izjokojis. Tad viņš savilka lūpas smaidā: Atvainojiet, ka aizkavēju. Taču balss tonis lika saprast, ka vainojams Makonelijs.

Tādi viņi ir! Makonelijs paraustīja plecus.

-     Neuztraucieties. Tā jau gadās. Sevišķi ar tādiem uzpūtīgiem pretekfiem kā tu, kas negrib atzīt, ka izgāzies. Strādājot militārajā policijā, Makonelijam nekad nebija jāsaskaras ar šādu problēmu. Militārā policija nodarbojās ar cilvēkiem, kuriem nebija vajadzības pašiem noteikt savu stāvokli sabiedrībā. Viņu stāvokli skaidri noteica uzpleči.

Makonelijs jau gribēja ņemt bloknotu un rakstīt ziņojumu par "incidentu" tikai vajadzētu to apzīmēt kā "ziņojumu par nenotikušu incidentu", jo gandrīz vienmēr sūdzības bija nepamatotas -, kad izdzirdēja kliedzienus no baseina puses.

Ūdenī ietriecās vēl viena lode, atstājot aiz sevis burbulīšu švīku kā pērļu virteni, un pašāvās Embleram garām tikai dažu pēdu attālumā. Snaiperis bija kļūdījies refrakcijas dēļ. Tomēr nākamreiz viņš nekļūdīsies. Kāds bija lodes trajektorijas leņķis cik tālu "apkopējs" atradās no baseina malas? Palikdams labi dziji ūdeni, Emblers ar spēcīgiem roku un kāju vēzieniem peldēja tuvāk tai baseina malai, kur atradās snaiperis tur bija drošāk. Lai nomērķētu, viņam tagad vajadzētu mainīt atrašanās vietu.

Emblers pameta skatienu uz to pusi, kur baseina dziļā gala vidū vilnīja sarkanās asinis; Ozīriss jau bija miris, to varēja skaidri redzēt, viņa līķis ar izplestām rokām un kājām zvārojās zem ūdens līmeņa.

Ak dievs nē!

Kur atrast drošību? Emblers zem ūdens bija pavadījis aptuveni piecpadsmit sekundes. Elpu viņš spēja aizturēt kādas piecdesmit vai sešdesmit sekundes. Kristāldzidrajā ūdenī nebija vietas, kur paslēpties. Vienīgi asinīs, asiņainajā mākulī, kas atradās dažu jardu attālumā… Vienīgo aizsardzību varēja sniegt Ozīrisa nedzīvais ķermenis. Emblers vairs ilgi nevarētu izturēt, un, ģērbies tikai peldbiksēs, viņš bija ārkārtīgi viegli ievainojams. Viņš zibenīgi uzšāvās līdz ūdens virsmai pie tās baseina malas, kur atradās uzbrucējs, un dažas reizes dziļi ieelpoja, plati atvērdams muti, lai ieelpa radītu mazāku troksni. Telpā skanēja kliedzieni. Cilvēki baseinā un pie kafijas galdiņiem skaļi kliedza un bēga. Drīz vajadzēja ierasties viesnīcas drošības dienesta vīriem, bet varēja gadīties, ka tad jau būs par vēlu, turklāt Emblers domāja, ka viņi nevarēs tikt galā ar ķīnieti, kas šāva.

Neaizsargāts tā nu gluži nebija vis. Ūdens bija savveida bruņas. Dziļajā galā četrpadsmit pēdas biezs ūdens slānis. Ūdens ir tūkstoš reižu blīvāks par gaisu, tātad tā pretestība ir tūkstoš reižu lielāka. Lode ūdenī jau pēc dažām pēdām zaudē ātrumu un novirzās no trajektorijas.

Emblers dziļi ienira un, nirstot augšup, paslēpās asiņu mākulī zem nedzīvā aģenta, tad sāka vilkt līķi uz nirēju tramplīna pusi. Vēl viens šāviens ūdenī. Lode dažu collu attālumā paskrēja garām Emblera plecam. Tā bija šautene, ko viegli izjaukt un salikt, un tās stobrs atgādināja slotas kātu.

Acīmredzot saliekamā šautene, kas pirms katra nākamā šāviena jāpielādē, tā varēja izskaidrot četru vai piecu sekunžu ilgās pauzes.

Caur asiņaino ūdeni Emblers pamanīja, ka augstu virs galvas atrodas tramplīns. Betona statnis, kas to balstīja, varēja sniegt zināmu aizsardzību.

Ķīnietis bija piespiedis garās, nūjai līdzīgās šautenes laidi pie vaiga. Tā acīmredzot bija šaurstobrene, varbūt AMT Lightning modifikācija, viens no modeļiem ar salokāmu balstu, paredzēts Slepenam snaiperim.

Vēl viens pllīkš ķīnietis raidīja lodi; Emblers, varēdams redzēt, ka uzbrucējs tūlīt nospiedīs mēlīti, enerģiski metās sānis un izvairījās no lodes. Nu viņš atkal ienira dziļi ūdenī.

Visu izšķīra laika aprēķins. Ķīnietis šaus atkal pēc kādām piecām vai sešām sekundēm. Vai Emblers pa to laiku paspēs tikt līdz betona statnim? Un, ja tas izdosies, ko iesākt tālāk?

Taču nebija laika plānot. Vajadzēja izšķirties acumirklī, vai ari viņš jau pēc acumirkļa būs miris. Izvēles nebija. Tagad!

Tie nav sāpju kliedzieni, Kevins Makonelijs nosprieda, bet šausmu kliedzieni. Viņš fiziski nebija labā formā, augums bija zaudējis staltumu spogulis nemeloja, bet piecpadsmit militārajā policijā dienētie gadi bija nostiprinājuši izdzīvošanas instinktu. Makonelijs pabāza galvu un ieskatījās Le Centre Nautique tik pretenciozi plāksnītē bija nosaukts peldbaseins -, tad atkāpās. Viņš bija ieraudzījis profesionāli, kas šāva no savādas, pusmilitāras šautenes. Makonelijs saprata, ka tam ar pistoli nevarēs stāties pretī. Viņš iebrāzās ģērbtuvē un izmisīgi lūkojās visapkārt. Makonelijs svīda, vēders burkšķēja, un nu viņš atcerējās, kāpēc aizgājis no militārās policijas. Tomēr kaut kas bija jādara, un darīt vajadzēja viņam.

Kaut kas jādara. Kas?

Makonelijs neuzskatīja sevi par visai gudru, bet rīkojās, kā pats vēlāk domāja, ļoti apķērīgi. Viņš atrada baseina telpas elektrības sadales dēli un izslēdza gaismu. Viss ietinās melnā tumsā, iestājās ari savāds klusums, jo pārstāja darboties ventilatori un motori, kuru troksni neviens pat nemanīja, kad tie bija ieslēgti. Makonelijs saprata, ka tā snaiperis vieglāk var aizbēgt, bet tas viņu pārāk neuztrauca. Viņa uzdevums bija pārtraukt šaušanu. Neviens taču nešaus tumsā, vai nē? Ģērbtuvē kaut kur vajadzēja būt kabatas lukturītim.

Makonelijs sadzirdēja kādu skrienam uz viņa pusi. Viņš pašāva priekšā kāju, un skrējējs paklupa.

Paklupa un uztriecās skapīšiem. Atkal ieslēdzis gaismu, Makonelijs ieraudzīja sešas pēdas garu vīrieti peldbiksēs. īsi, brūni mati, vingrs, muskuļots augums vai nu daži gadi vairāk, vai ari mazāk par četrdesmit; tik trenētam cilvēkam gadu skaits bija grūti nosakāms.

-    Pie velna, kāpēc jūs tā izdarījāt? Vīrietis, berzējot sasisto plecu, nikni paskatījās uz Makoneliju.

Tas nebija šāvējs. Drīzāk gan tas, uz kuru šāva.

Makonelijs aši aplaida skatienu telpai. Ne vēsts no šāvēja. Arī no šautenes ne.

Bēdzējs bija "sliktais puisis" to saprata viņi abi. Taču Makonelijam kļuva vieglāk.

-    Tagad būs tā. Makonelijam patika izteikt šos vārdus. Tie skanēja autoritatīvi, un varēja patiešām pabrīnīties, kā tie ietekmēja pat vislielākos dūžus. Es tūlīt izsaukšu policiju, kas norobežos šo vietu. Tad jūs paskaidrosiet man un viņiem, kas te īsti notika. Makonelijs stāvēja, rokas sānos iespriedis, pavēris vaļā sporta jaku tā, lai būtu redzama pie jostas piesprādzētās pistoles maksts.

-     Vai jūs domājat, ka tā būs? Vīrietis piegāja pie sava skapīša, izberzēja matus ar dvieli un sāka ģērbties.

-    Es to zinu, Makonelijs nosvērti sacīja, virzīdamies uz vīrieša pusi.

Tad notika kaut kas dīvains vīrietis pamanīja savu atspulgu sienas spogulī un piepeši nobālēja, it kā būtu ieraudzījis rēgu. Pēc brītiņa viņš novērsās un dziļi ievilka elpu.

-    Piezvaniet kādam bulvāra izdevumam, vīrietis skarbi pateica. Es labprāt viņiem izstāstīšu par notikušo. "Apšaude Plaza peldbaseinā" tāds virsraksts izsaka visu.

-    Tas nav vajadzīgs, Makonelijs sacīja, juzdams pēkšņu nelabumu. Viņam nemaz negribējās sniegt viesnīcas administrācijai paskaidrojumus par notikumu. Tas varēja viņam maksāt darbu. Viņi droši vien vainos Makoneliju tāpat kā tas sarkansejainis un tikpat bezjēdzīgi.

-    Kā jums ienāca prātā lemt, kas ir un kas nav vajadzīgs?

-    Es tikai gribu teikt, ka mēs varam ierosināt izmeklēšanu, pārāk nesatraucot sabiedrību.

-     Manuprāt, bulvāra prese to var izdarīt labāk. Varbūt tā "Plaza peldbaseins asinīs".

-    Ziniet, jums tiešām jāpaliek šeit, Makonelijs sacīja. Tomēr viņš saprata, ka īstenībā tā nemaz nedomā.

-    Tagad būs tā, vīrietis, iedams projām, pār plecu noteica. Jūs mani nekad neesat redzējis.

Lenglija, Virdžīttija. Kestons nelaimīgi vērās Valsts departamenta sarakstā, kur bija minēti civilie segvārdi.

Protams, varēja gandrīz droši uzskatīt, ka tajā nav vārda, ko viņš meklēja. Tas vārds bija no saraksta izņemts. Kā lai atrod kaut ko tādu, kas neeksistē?

Viņa skatiens nevilšus pievērsās šārīta Financial Times, kas atradās papīrgrozā zem rakstāmgalda. Tas bija apliecinājis, cik Kestons ir izklaidīgs, jo pirmo reizi, cik vien varēja atcerēties, viņš bija kļūdījies krustvārdu mīklas risinājumā. Viņš izvilka saburzīto laikrakstu no papīrgroza un ielūkojās krustvārdu mīklā. Pie papīra vēl bija pielipušas dzēšamgumijas kripatas vietā, kur viņš bija dzēsis nepareizi ierakstīto vārdu.

Kestons aizmeta laikrakstu, bet prātā sāka griezties domu zobrati. Izdzēšot kaut kas tika izņemts ārā. Taču vai pēc tam allaž kaut kas netika pielikts klāt?

-    Eidrien, viņš pasauca.

-    Skolotāj, Eidriens teica, palocīdams galvu ar bezrūpīgas ironijas izteiksmi sejā. Ja tas nebūtu sacīts tik sirsnīgi, tad izskatītos kā subordinācijas pārkāpums.

-    Sagatavojiet pieprasījumu viens, viens, trīs, trīs A, lūdzu.

Eidriens savilka lūpas.

-    To no Iron Mountain meklēšanas vietnes? Offline datu atlasei no arhīva?

-    Ļoti labi, Eidrien. Jaunais cilvēks bija pacenties.

-    Ierēdņiem riebjas ar to noņemties. Tas viņus galīgi satracina.

Tieši tāpēc jau viņi allaž to darīja tik pārmērīgi ilgi. Taču Eidrienam Kestons sacīja vēsā tonī:

-    Vai tā teikts rokasgrāmatā?

Eidriens Čojs pietvīka.

-    Es pazīstu kādu, kas tur strādā.

-    Tieši ko?

-    Tikai kādu meiteni, Eidriens murmināja, nožēlodams, ka ierunājies par to.

-    Meiteni. Tas nozīmē jūsu paaudzes sieviešu dzimuma pārstāvi?

-    Tā ir, Eidriens teica, nolaidis skatienu.

-      Eidrien, man tiešām steidzami vajadzīgs šis pieprasījums.

-     Labi.

-    Vai jūs par mani teiktu, ka esmu valdzinošs cilvēks?

Eidriens paskatījās uz šefu kā dūja, ko apžilbinājuši mašīnas starmeši.

-     Ē-e… nē? viņš beidzot izsacīja, acīmredzot sapratis, ka nevarēs pateikt "jā" nesmējies.

-      Pareizi, Eidrien. Priecājos redzēt, ka neesat zaudējis saikni ar realitāti. Jaunatnācēja priekšrocība. Kāds reiz šeit pateica skaidri un gaiši, ka man "trūkstot valdzinājuma", un tas bija cilvēks, kuram es patiešām patiku. Tagad klausieties

-     ļoti nopietna instrukcija. Es gribu, lai jūs piezvanāt savai jaunajai draudzenei arhīvu daļā un… Kestons noklepojās.

-     Savaldziniet viņu līdz neprātam. Vai varēsiet tikt galā ar uzdevumu?

Eidriens piešķieba galvu kā izbijies.

-     Es… es domāju, ka varēšu, jā. Viņš noelsās valsts viņu aicināja! Viņš pārliecināti piebilda: Noteikti.

-    Tad panāciet, ka manu pieprasījumu apstrādā ātrāk par ikvienu citu viens, viens, trīs, trīs A, kas jebkad apstrādāts pārvaldes vēsturē. Viņš smaidīja. Uzskatiet to par spēku pārbaudi.

-    Super, sacīja Eidriens.

Kestons sniedzās pēc tālruņa klausules. Viņam vajadzēja parunāt kādu vārdu ar pārvaldes direktora asociēto vietnieku. Kestons vairākas stundas nebija izkustējies no sava krēsla. Taču viņš tuvojās risinājumam.

10. nodaļa

Geitesberga, Merilenda. Tā bija vienstāva rančo stila māja, gandrīz tāda pati kā kaimiņiem, un atšķīrās tikai ar glīti apgrieztiem akvifoliju krūmiem, kas ieskāva māju no visām pusēm kā mūris ar asām lapām, kas bija zaļas pat ziemā. Neizskatījās, ka šī vieta būtu droša, varbūt tā nemaz nebija droša, tomēr Embleram vajadzēja to noskaidrot.

Viņš piezvanīja pie durvīm un gaidīja. Vai viņa būs mājās?

Kad viņš izdzirdēja soļus, ienāca prātā cits.jautājums vai viņa būs viena? Garāžā bija tikai viena mašīna veca Corolla, un iebraucamais ceļš bija tukšs. Viņš nebija saklausījis nevienu troksni, kas liktu domāt, ka mājā ir vēl kāds. Tomēr tas neko nepierādīja.

Durvis pavērās par dažām collām, pāri spraugai stiepās ķēde.

Kad sieviete ieraudzīja Embleru, viņai iepletās acis.

Lūdzu, nedariet man pāri, Lorela Holenda teica klusā, izbiedētā balsī. Lūdzu, tikai ejiet projām.

Un māsa, kas viņam bija palīdzējusi tikt projām no Periša salas, aizvēra durvis.

Emblers bija sagatavojies dzirdēt, ka viņa skrien pie tālruņa un zvana. Durvis bija pavisam vienkāršas brūni krāsotas skaidu plāksnes, kas sastiprinātas ar līmi. Ķēdei nebija nozīmes. Viens grūdiens, un tā izlidotu no aizkritņa. Tomēr tā nedrīkstēja. Embleram bija tikai viena iespēja, to vajadzēja izmantot pareizi.

Lorela bija pagājusi tālāk no durvīm, bet Emblers nojauta, ka viņa arvien vēl stāv turpat, it kā sastingusi neizlēmībā.

Viņš piezvanīja vēlreiz.

-     Lorela, viņš sacīja.

Mājā valdīja klusums viņa klausījās. Vārdi, ko Emblers tagad teiks, izšķirs visu.

-    Lorela, es iešu projām, ja tā vēlaties. Iešu projām, un jūs mani nekad vairs neredzēsiet. Apsolu. Jūs man izglābāt dzīvību, Lorela. Jums pietika drosmes mani uzklausīt, riskēt ar savu profesiju izdarīt to, ko nedarīja neviens cits. Es to nekad neaizmirsīšu. Viņš uz brīdi apklusa. Taču jūs esat man vajadzīga, Lorela. Man atkal vajag jūsu palīdzību. Emblers gaidīja krietnu brīdi. Lūdzu, piedodiet man, Lorela. Es jūs vairs netraucēšu.

Sirdij pamirstot, Emblers pagriezās un nokāpa pa diviem lieveņa pakāpieniem, uzmanīgi vērojot ielu. Šķita neiespējami, ka viņam kāds būtu sekojis un cilvēkiem nekādā ziņā nebija pamata domāt, ka viņš apmeklēs kādu no Periša salas personāla -, tomēr vajadzēja pārliecināties vēlreiz. No Ņujorkas līdz šejienei viņš bija atkļuvis ar taksometru un divām īrētām automašīnām, visa brauciena laikā raugoties, vai transporta plūsmā nemanīs "asti". Emblers rūpīgi bija novērojis visu rajonu, kur Lorela dzīvoja, un tikai tad tuvojies viņas mājai. Neko aizdomīgu viņš nebija redzējis. Dienas vidū iela bija gandrīz tukša. Tikai dažas mašīnas, kas acīmredzot piederēja cilvēkiem, kuri, tāpat kā Lorela Holenda, strādāja agrajā maiņā, jau bija atgriezušies no darba un gaidīja bērnus mājās no skolas. Dažos logos varēja redzēt televizoru, kur raidīja erudīcijas spēli; kaut kur skanēja radio, ko droši vien klausījās mājsaimnieces izturīga suga, par spīti raidījumiem, kas brīdināja, ka viņu statuss ir apdraudēts -, gludinot veļu vai spodrinot vienkāršās mēbeles.

Emblers vēl nebija nonācis līdz iebraucamajam ceļam, kad dzirdēja, ka aiz vira atveras durvis, un pagriezās atpakaļ.

Lorela Holenda pašpārmetoši purināja galvu.

-    Atri iekšā, viņa teica. Kamēr neesmu nākusi pie prāta.

Ne vārda neteicis, Emblers iegāja vienkāršajā mājā un palūkojās visapkārt. Mežģīņu aizkari. Lēts importa paklājs uz masveidā ražota grīdas seguma, kas atgādināja ozolkoku. Parasts dīvāns, taču to klāja interesants izšūts pārklājs Austrumu stilā. Virtuvē nekas nebija mainīts, šķita, kopš mājas uzbūvēšanas laika. Darba virsmas klāja linolejs, General Electric mājsaimniecības elektroierīces bija tumši zeltītā krāsā. Grīdas vinila segumam bija rombveida raksts.

Lorela Holenda izskatījās izbijusies un dusmīga uz Emblem, bet vēl dusmīgāka pati uz sevi. Turklāt viņa izskatījās skaista. No Periša salas Emblers Lorelu atcerējās kā paskarbu un glītu medicīnas māsu. Taču tagad mājās ar vaļā palaistiem matiem, ģērbusies svīteri un džinsos, viņa bija vairāk nekā tikai glīta. Lorela bija ārkārtīgi pievilcīga, pat eleganta, nopietnos vaibstus maigākus darīja viļņainie kastaņbrūnie mati, un viņas kustībām piemita dabiska grācija. Zem brīvi krītošā svītera jautās vingrs un lokans augums. Viduklis bija slaids, bet krūšu aprises gandrīz vai mātišķas. Emblers aptvēra, ka blenž uz sievieti, un novērsās.

Piepeši viņš ieraudzīja nelielu revolveri divdesmit otrā kalibra Smith & Wesson, kas bija pakarināts uz konsoles blakus garšvielu plauktiņam. Revolvera atrašanās šeit bija nozīmīga. Taču vēl nozīmīgāk bija tas, ka Lorela Holenda pat necentās sniegties pēc tā.

-    Kāpēc jūs esat šeit? viņa noprasīja, satraukti raudzīdamās uz Embleru. Vai nesaprotat, kas var notikt ar mani?

-      Lorela…

-    Ja jūtaties man pateicīgs, ejiet! Lieciet man mieru.

Emblers sarāvās, it kā saņēmis pļauku, un nolieca galvu.

-    Es iešu, viņš čukstēja.

-    Nē, viņa ierunājās. Es negribu es nezinu, ko gribu. Viņas balsī varēja dzirdēt ciešanas un ari apmulsumu, ka Emblers to nojauš.

-   Jums manis dēļ bija nepatikšanas, vai ne? Tāpēc, ka jūs tā izdarījāt. Gribu jums pateikt paldies un piedodiet.

Viņa izklaidīgi pārvilka ar roku pār kuplajiem matiem.

-    Ar to čipa karti? Tā jau īstenībā nebija manējā. Nakts maiņas māsa savu vienmēr atstāja atvilktnē.

-    Tātad viņi domāja, ka es to esmu izvilinājis no viņas.

-     Pareizi. Videoierakstā skaidri bija redzams, kā tas noticis vismaz viņi tā nosprieda. Visi saņēma rājienu, un cauri vienīgi tiem diviem medicīniskā palīgdienesta vīriešiem tika vairāk. Tā. Jūs aizbēgāt. Un tagad esat atgriezies.

-    Ne jau tur, Emblers izlaboja.

-    Viņi teica, ka jūs esot bīstams. Psihotisks.

Emblers pameta skatienu uz revolveri pie sienas. Kāpēc viņa to nebija paķērusi, kāpēc nemēģināja aizstāvēties? Viņš šaubījās, ka to tur nolikusi Lorela. Kāds droši vien viņai to sagādājis. Vīrs, varbūt draugs? Tas nebija vīriešu ierocis, bet revolveris, ko vīrietis sarūpējis meitenei. Katrā ziņā noteikta tipa vīrietis.

-    Viņi tā stāstīja, bet jūs neticējāt, Emblers teica. Citādi jūs nebūtu laidusi bīstamu psihotiķi savā mājā. īpaši jau tāpēc, ka dzīvojat viena.

-    To jūs tik droši nezināt, viņa sacīja.

-    Agrāk jūs nebijāt viena, Emblers teica. Pastāstiet par savu bijušo.

-    Ja jau jūs tik daudz zināt, stāstiet jūs.

-    Viņš ir vai bija divkārt bijušais. Jūsu bijušais draugs. Bijušais militārists.

Lorela, nedaudz sabijusies, pamāja.

-     Būtībā veterāns.

Viņa atkal pamāja un nobālēja.

-    Varbūt nedaudz paranojāls, Emblers teica, paliekdams galvu uz to pusi; kur atradās revolveris. Jūs esat psihiatrijas māsa slepenā iestādē, kas pieder Voltera Rīda* kompleksam. Kāpēc tā? Varbūt tāpēc, ka jūsu draugs atgriezās no dienesta uzdevuma varbūt Kuveitā, 'Tuksneša vētra"? mazliet jucis.

-    Posttraumatiskais stresa sindroms, viņa klusi sacīja.

-    Un jūs mēģinājāt viņu dziedināt, padarīt veselu.

-     Mēģināju, Lorela teica drebošā balsī.

-    Jums neveicās, Emblers sacīja. Taču ne jau tāpēc, ka jūs pārāk maz pūlējāties. Tad jūs iestājāties koledžā, varbūt kādā no armijas profesionālajām koledžām, viņi jūs mudināja specializēties, un jūs pievērsāties šai nozarei. Jūs esat gudra, jums veicās. Psihiatrijas māsa, kas strādājusi armijas hospitālī. Voltera Rīda centrs. Periša sala.

-     Jums padodas, viņa asi ieteicās, aizvainota, ka Emblers stāsta par viņu kā no grāmatas.

-     Ziniet, jums ir laba sirds tāpēc jūs iekļūstat nepatikšanās. Mēdz teikt, ka neviens labs darbs nepaliek nesodīts.

-    Vai tādēļ jūs esat šeit? viņa sacīja un sastinga. Lai es saņemtu sodu?

-    Mīļais Dievs, nē taču.

-    Sasodīts, kāpēc tad…

-    Tāpēc… Domas griezās virpulī. Varbūt tāpēc, ka es raizējos, vai neesmu traks. Un" jūs esat vienīgais cilvēks, ko pazīstu, kas uz mani raugās kā uz normālu.

Lorela lēni pašūpoja galvu, bet Emblers redzēja, ka viņa kļūst mierīgāka. Jūs gribat, lai es pasaku, ka jūs neesat psihotisks? Es domāju, ka jums nav psihozes. Tikai tas, ko es domāju, nenozīmē neko.

-    Man tas nozīmē daudz.

-    Vai vēlaties kafiju?

-    Ja tas jums nesagādā grūtības, teica Emblers.

-    Vai šķīstošo dzersiet?

-    To laikam var pagatavot visātrāk, vai ne?

Lorela paraudzījās uz viņu ar ilgu un mierīgu skatienu. Embleram atkal radās izjūta, ka viņa ielūkojas līdz pat viņa būtības dziļumiem, saskatot viņa saprāta veselumu.

Viņi sēdēja, dzerot kafiju, un Embleram piepeši kļuva pilnīgi skaidrs, kādēļ viņš atnācis. No sievietes plūda sirsnība un cilvēcība, pēc kuras viņš tieši pašreiz izmisīgi kāroja tā viņam bija vajadzīga gluži kā skābeklis. Ozīrisa stāstījums par mnemonisko pārklāšanu par psihes ietekmēšanas paņēmienu kopumu bija dziļi šausminošs, it kā pēkšņi zem kājām būtu pavēries bezdibenis. Un Ozīrisa vardarbīgās, šausminošās nāves aina stāstījuma iespaidu bija tikai pastiprinājusi.

Visi pārējie viņu, šķita, meklēja tikai kā aģentu, ko gribēja noalgot, bet Lorela Holenda bija vienīgais cilvēks pasaulē, kas ticēja Embleram tā, kā viņš pats gribēja sev ticēt. Sāpīga ironija psihiatrijas māsa, kas viņu bija redzējusi galējā postā, bija vienīgais liecinieks viņa veselajam saprātam.

-     Skatos uz jums, viņa lēni teica, un man liekas, ka redzu pati sevi. Zinu, ka mēs esam tik atšķirīgi, cik vien iespējams. Viņa uz brīdi aizvēra acis. Tomēr kaut kas mums ir kopīgs. Nezinu, kas.

-    Jūs esat mana osta vētrā.

-    Šķiet, reizēm osta pievelk vētru, māsa sacīja.

-    Labs ir tas, kas nepieciešams, vai tā?

-    Tā varētu teikt, Lorela atbildēja. Vispār tā bija "Tuksneša vētra".

-    Jūsu bijušais.

-     Bijušais vīrs. Bijušais jūras kājnieks un, ziniet, tā jau pati par sevi ir savveida identitāte. No tās cilvēks nekad vairs netiek vaļā. Viņš nekad netika vaļā arī no tā, kas ar viņu bija noticis "Tuksneša vētras" laikā. Ko tad tas nozīmē? Vai mani pievelk nepatikšanas?

-    Jūs iepazināties vēl pirms tam, kad viņš guva traumu, vai ne?

-    Jā. Tas bija sen. Taču viņu nosūtīja turp divas reizes, un viņš atgriezās pārvērties.

-    Ne uz labo pusi.

-    Viņš sāka daudz dzert. Sāka mani pa druskai sist.

-    Pa druskai -' tas ir pārāk daudz.

-    Jā. Tomēr es turpināju censties viņu saprast, it kā dziļi sirdī viņš būtu mazs, satriekts zēns un es kaut kā varētu padarīt viņu labāku, ja vien varētu diezgan stipri viņu mīlēt. Es patiešām mīlēju viņu. Un arī viņš mīlēja mani. Viņš gribēja mani pasargāt. Kļuva paranojāls, visur sāka iztēloties ienaidniekus. Taču viņš baidījās ari par mani, ne tikai par sevi. Viņam tikai nekad neienāca prātā, ka man vajadzētu baidīties no viņa. Tas revolveris pie sienas to iegādājās viņš un uzstāja, lai iemācos ar to rīkoties. Es par to lielākoties nedomāju. Taču dažreiz man ienāca prātā doma to lietot, lai aizsargātos…

-    Pret viņu.

Lorela aizvēra acis un apmulsusi pamāja. Kādu brīdi viņa klusēja.

-     Man vajadzētu baidīties no jums. Nezinu, kāpēc man nav bail. Mani gandrīz vai biedē tas, ka šobrīd nebaidos.

-    Jūs esat līdzīga man. Rīkojaties saskaņā ar instinktu.

Sieviete pamāja ar roku uz telpu.

-     Redziet, kur es tādēļ esmu nonākusi.

-    Jūs esat labs cilvēks, Emblers vienkārši sacīja. Neko nedomājot, viņš uzlika roku uz Lorelas rokas.

-    Vai tā saka jūsu instinkts?

-Jā.

Sieviete papurinaja galvu. Viņai bija riekstu bruņas acis, kurās vīdēja zaļgani lāsumiņi.

-     Pastāstiet varbūt jūsu pagātnē ir kāda veterāne, ko traumējis artilērijas šāviņa sprādziens?

-     Mans dzīvesveids neveicina nopietnu attiecību pastāvēšanu. Arī paviršu ne. Grūti paturēt mīļāko, ja uz septiņiem mēnešiem jānozūd Šrilankā, Madagaskarā, Čečenijā vai Bosnijā. Grūti uzturēt draudzību ar civilpersonām, ja zini, ka pakļauj tās intensīvas novērošanas periodam. Tāda ir kārtība, taču, ja esi iekļauts īpašās pielaides programmā, kontakts ar civilpersonu notiek vai nu tad, ja tu šo personu izmanto, vai ļaunāk ja kāds izmanto tevi. Tā ir laba dzīve vientuļniekam. Laba dzīve, ja neiebilsti, ka attiecībām ar otru cilvēku vienmēr tiek uzlikts zīmogs ar termiņa beigu norādi kā piena pakai. Tas ir upuris. Liels upuris. Taču paredzēts, lai padarītu tevi mazāk ievainojamu.

-    Vai paredzējums izrādījās patiess?

-    Esmu sācis domāt, ka efekts ir gluži pretējs.

-     Nezinu teikt, Lorela bilda. Gaisma no sienā iebūvētās lampas krita uz viņas matiem, padarot tos mirdzošus. Ja ņem vērā manu pieredzi, man būtu klājies labāk, ja es allaž bijusi viena.

Emblers paraustīja plecus.

-     Zinu, kā tas ir, kad cilvēka attieksme pārvēršas. Mans tētis dzēra. Viņš vienmēr varēja turēt, tad vairs nevarēja.

-    Dzēruma dusmas?

-     Beigās viņiem visiem tās nāk virsū.

-    Viņš jūs sita?

-    Ne visai.

-    Ne visai ir pārāk daudz.

Emblers novērsa skatienu.

-     Es iepratos uzminēt viņa garastāvokli. Dzērājiem tas ir sarežģīti, jo viņiem noskaņojums var mainīties vienā mirklī. Jautrība, smiekli, tad pēkšņi blīkš pļauka, citreiz sitiens ar dūri, un seja satumst kā negaisa mākonis.

-    Ak dievs!

-     Pēc tam viņš vienmēr nožēloja. Patiesi nožēloja. Jūs jau zināt, kā tas ir viņš saka, ka tā bijusi pēdējā reize, ka viņš labosies, un tu viņam tici, jo gribi ticēt.

Lorela pamāja.

-     Jātic. Tāpat kā tici, ka reiz taču pārstās līt. Tas ir instinkts.

-     Es to sauktu par sevis maldināšanu. Par instinkta ignorēšanu. Es tiešām labi iemācījos vērot tēva seju. Iemācījos pazīt, kad viņš ir sliktā garastāvoklī sliktā vienīgi tāpēc, ka nav apmierināts pats ar sevi. Tad lūdzu, vai tēvs nevarētu iedot kabatas naudu, vai viņš nevarētu nopirkt man jaunu spēļu figūriņu, un tēvs skatījās tā, it kā es būtu viņam izdarījis pakalpojumu. Iedeva piecus, varbūt desmit pensus un teica priecājies. Teica tu esi labs zēns. Taču gadījās, ka viņš šķita priecīgs un vēlīgs, es pašķielēju uz viņu, un kāviens kā pērkons no skaidrām debesīm.

-     Tātad jūs nekad nezinājāt, kas notiks nākamajā brīdī. Viņš rīkojās pilnīgi neparedzami.

-     Nē. Tur jau tā lieta, Emblers teica. Es mācījos. Mācījos noteikt atšķirību, visas nianses. Mācījos paredzēt, kas gaidāms. Kad biju sešus gadus vecs, pazinu visus viņa garastāvokļus kā piecus pirkstus. Zināju, kad labāk nozust. Zināju, kad viņš ir augstsirdīgā noskaņojumā, kad dusmīgs un agresīvs, kad sašļucis un izjūt žēlumu pret sevi. Zināju, kad viņš melo man un mātei.

-    Bērnam tas ir smagi.

-    Man vēl nebija septiņi gadi, kad viņš aizgāja no mums.

-    Vai tad jums un mātei kļuva vieglāk?

-    Tas nebija tik vienkārši. Emblers apklusa.

Lorela brītiņu klusēja, un abi malkoja negaršīgo kafiju.

-     Vai jūs kādreiz esat strādājis arī ko citu? Es domāju ne tikai spiega darbu.

-    Pāris reižu skolas laikā strādāju vasaras brīvdienās. Pasniedzu apmeklētājiem grilētus gaļas ēdienus atrakciju parkā ārpus pilsētas. Atceros, domāju kaut cilvēki cūku ribiņas ēstu pēc vizināšanās pa "kalnu dzelzceļu". Man ļoti labi padevās zīmēšana. Pirmajā studiju gadā Parīzē mēģināju nopelnīt naudu kā ielas mākslinieks. Zīmēju garāmgājēju portretus, cenšoties dabūt no viņiem dažus frankus.

-    Ceļš uz bagātību, vai tā?

-     Izrādījās, ka tas jāmet pie malas. Ieraugot savus portretus, ko uzzīmēju, cilvēki neiedomājami uztraucās.

-    Vai neizskatījās līdzīgi paši sev?

-    Ne jau tas. Emblers uz brīdi pieklusa. Ak dievs, neesmu par to domājis gadiem. Pagāja kāds laiks, līdz sapratu, kas par vainu. Es cilvēkus redzēju nevis tā, kā viņi paši gribēja sevi redzēt, bet citādi. Manā skiču blokā viņi izskatījās izbijušies vai šaubu nomākti, vai izmisuši un iespējams, tā bija patiesība. Tikai viņi negribēja šo patiesību redzēt. Tā viņus lielākoties biedēja vai sadusmoja. Ja iedevu skici, viņi sāka darīties kā neprātīgi vispirms saburzīja un saplucināja to, tikai tad meta atkritumu tvertnē. Gandrīz vai likās, ka viņi grib, lai neviens cits to neredz, it kā tas būtu ieskats

• viņu dvēselē. Kā jau teicu, tolaik es īsti nesapratu, kas notiek.

-    Vai tagad jūs to saprotat?

Emblers cieši lūkojās uz sievieti.

-    Vai jums kādreiz ir bijusi izjūta, ka pati labi nezināt, kas esat?

-    Uzminiet: visu laiku, viņa atbildēja, ar savām lūša acīm vērdamās uz Embleru. Ko viņi ar jums darīja?

Emblers nelaimīgi, vārgi pasmaidīja.

-    Jūs negribēsiet zināt.

-     Ko viņi ar jums darīja, sieviete atkārtoja. Tagad viņa uzlika roku uz Emblera rokas, un likās, ka pieskāriena siltums iesūcas viņa ādā.

Emblers lēni sāka stāstīt, kā atklājis, ka viņš izzudis no datubāzēm un elektroniskajiem arhīviem, tad īsumā pastāstīja Ozīrisa teikto. Lorela iejūtīgi klausījās, un viņas miers pamazām pārņēma arī Embleru.

Beidzot viņa jautāja:

-    Vai vēlaties zināt, ko es domāju?

Viņš pamāja.

-    Domāju, ka viņi izdarīja mēģinājumus ar jūsu psihi, kad bijāt tur. Esmu par to pārliecināta. Ar medikamentiem, elektrokrampjiem un Dievs vien zina, ar ko vēl. Tomēr es neticu, ka iespējams pārvērst cilvēka personību.

Emblers klusi sacīja:

-     Kad es biju… tur… dzirdēju ierakstu. Savu ierakstu. Viņš nedzīvā balsī atstāstīja.

-    Kā jūs zināt, ka ierakstā bija jūsu balss?

-     Gluži vienkārši… zinu, viņš teica, noplātot rokas.

Lorelas skatiens bija ass kā nazis.

-    To visu iespējams izskaidrot.

-     Izskaidrot? Kā?

-     Māsu koledžā es mācījos farmakoloģiju, Lorela teica. Paņemšu mācību grāmatu un parādīšu.

Viņa pēc dažām minūtēm atgriezās ar biezu grāmatu sarkanbrūnā apvākā, kurā bija iespiests zeltīts raksts.

-    Tādu psihozi, par kuru jūs stāstāt, var izraisīt ar medikamentiem. Lorela atšķīra lappusi, kur bija aprakstīta antiholinerģisko medikamentu iedarbība. Paskatieties. Te rakstīts par simptomiem, ko rada pārdozēšana. Antiholinerģiskie līdzekļi var izraisīt psihozi.

-     Es taču neko neatceros neatceros psihozi, neatceros arī, ka būtu sazāļots.

-     Iespējams, viņi antiholinerģiskos medikamentus kombinēja ar kādu citu līdzekli, varbūt Versed. Lorela šķīra apdzeltējušās lapas. Lūk! Viņa ar pirkstu uzsita pa rindkopu, kas bija atzīmēta ar zvaigznīti. Tādi medikamenti kā Versed traucē atmiņu veidošanos. Te ir brīdinājums, ka var iestāties "anterogrādā amnēzija", proti, atmiņas zudums par notikumiem pēc injekcijas. Pagatavojot atbilstošu medikamentu kokteili, iespējams izraisīt vājprāta epizodi, bet jūs to neatceraties. Jūs uz dažām stundām tiekat pārvērsts par vājprātīgo, kas plosās un nesakarīgi runā…

Emblers lēni pamāja. Viņš juta, ka aiz satraukuma matiņi uz skausta saceļas stāvus.

-    Un, kamēr esat šādā stāvoklī, viņi ieraksta jūsu runu, Lorela turpināja. Liek jums noticēt, ka esat vājprātīgs. Mēģina to jums iestāstīt. Viņiem pašiem vien zināmu iemeslu dēļ.

Viņiem pašiem vien zināmu iemeslu dēļ.

Daudz nopietnāki jautājumi kas? kāpēc? rēgojās kā bezdibenis, kas var atmaksāt ar iznīcību tiem, kuri pārāk dziļi tajā ielūkotos. Pūles tikt galā ar vienkāršo jautājumu kā? jau pašas par sevi bija mokošas.

Viņiem pašiem vien zināmu iemeslu dēļ.

Tas, ka iemesls varētu būt vājprāta piedēvēšana viņam, bija tikai šķietams paradokss. Plānprātības mākslīga izraisīšana bija viens no pretizlūkošanas netīrajiem paņēmieniem. Diskreditēšanas metode. Lenti ar ierakstu bija iespējams klusi nodot tālāk, un tas ikvienu ieinteresēto pusi pārliecinātu, ka subjekts patiešām ir galīgi nojūdzies. Ļoti drīz neviens vairs necenstos kaut ko pētīt.

Izredzes bija šausminošas. Kāpēc tad Hals Emblers izjuta tik savādu pacilātību? Tāpēc, ka viņš tagad vāca informācijas druskas kopā ar otru cilvēku.

Ar cilvēku, kas ticēja viņa stāstam, kas ticēja viņam. Ar cilvēku, kura ticība palīdzēja Embleram atgūt ticību sev. Viņš vēl maldījās labirintā, bet Tēzejs jau bija atradis savu Ariadni.

-    Kā jūs izskaidrosiet to faktu ar datubāzēm? Emblers neatlaidīgi prašņāja. It kā es nekad nebūtu dzīvojis.

-    Jūs taču zināt, ko spēj cilvēki, kuru rokās ir vara. Arī es to zinu. Darbā esmu dzirdējusi valodas par to nevajadzētu runāt, tomēr ļaudis runā. Tiek izveidoti datu ieraksti par cilvēkiem, kuri nekad nav eksistējuši. Un izdzēst kāda reāla cilvēka ierakstus nemaz nav grūtāk.

-    Vai jūs saprotat, cik tas izklausās neprātīgi?

-     Ne tik neprātīgi kā tas otrs variants, Lorela stingri sacīja. Viņas balss skanēja noteikti, un šī noteiktība uzreiz noraidīja Ozīrisa hipotēzi. Viņi jūs iebāza psihiatrijas iestādē. Tātad viņi grib atvairīt jebkuru nejaušas izmeklēšanas iespēju. Tā sakot, jūs iekāpjat pa logu, un kāpnes tūlīt tiek novāktas.

-    Un kā tad izskaidrot to, ko es redzēju Saurlendā ne miņas no manas būdas, ne mazākās zīmes, ka tā tur kādreiz bijusi.

-    Vai jūs domājat, ka tik varenai valdības aģentūrai trūkst cilvēku, kas prot veidot ainavas?

-    Lorela, paklausieties, Emblers teica, balsij gandrīz aizlūstot. Es ieskatījos spogulī un nepazinu pats sevi.

Viņa pastiepa roku un pieskārās Emblera vaigam.

-    Tātad viņi jūs pārvērtuši.

-    Kā tas ir iespējams?

-    Es neesmu ķirurgs, viņa sacīja. Taču esmu dzirdējusi baumas par plastiskās ķirurģijas metodēm cilvēku varot tā pārvērst, ka viņš pats nemaz nezina, ka ir operēts. Zinu, ka cilvēku iespējams uzturēt vispārējās anestēzijas stāvoklī nedēļām ilgi. Dažreiz to dara apdegumu nodaļās, lai aiztaupītu pacientiem ciešanas. Tagad eksistē dažādas "minimāli invazīvas" ķirurģijas metodes. Viņi varēja pārvērst jūsu seju un turēt jūs anestēzijas iespaidā, līdz rētas sadzija. Pat tad, ja jūs šajā laikā atguvāt samaņu, ievadot Versed, tika traucēti atmiņu veidošanās. Kā tad lai jūs to zinātu?

-    Tas ir vājprāts, Emblers atkārtoja.

Lorela pienāca Embleram klāt, nostājās cieši blakus un uzlika rokas viņam uz sejas. Viņa pārbaudīja ādu ap žokli, ausīm un meklēja rētas, kas varētu atrasties aiz matu līnijas.

Viņa rūpīgi apskatīja plakstiņus, vaigus, degunu. No Lorelas auguma plūda siltums, un, kad viņa ar pirkstu galiem aizskāra sejas ādu, viņš izjuta saviļņojumu. Ak, cik viņa skaista.

-    Vai kaut ko atradāt? aģents jautāja.

Lorela papurināja galvu.

-     Nevienu rētu nemanīju, bet tas neko nenozīmē, viņa apgalvoja. Pastāv tādas minimāli invazīvas metodes, par kurām es neko nezinu. Skalpeli iespējams ievadīt caur deguna gļotādu, caur plakstiņu iekšpusi, caur citām ieejas vietām. Tā nav mana specialitāte.

-     Tam nav pierādījumu. Jūs tikai tā domājat, Emblers skeptiski sacīja, tomēr Lorelas stingrā pārliecība viņu acumirklī iedrošināja.

-    Tas ir vienīgais neapšaubāmais izskaidrojums, Lorela dedzīgi ieteicās. Vienīgais, kas izskaidro jūsu pieredzēto.

-     Protams, pieņemot, ka nav apšaubāms manis pieredzētais mana atmiņa. Emblers apklusa. Augstā debess, es jūtos kā nelaimīgs upuris.

-     Varbūt tieši to viņi grib. Paklausieties tie, kuri tā ar jums izrīkojās, nav labi cilvēki. Viņi ir manipulatori. Nedomāju, ka jūs ievietoja Periša salā tāpēc, ka jūs būtu vārgs; drīzāk gan tāpēc, ka esat ļoti stiprs. Tāpēc, ka sākāt saprast kaut ko tādu, ko viņi negribēja, lai jūs saprotat.

-    Tagad jums rodas tikpat neprātīgas aizdomas kā man.

-     Emblers smaidīja.

-    Vai drīkstu uzdot personisku jautājumu? viņa sacīja, gluži vai sakautrējusies.

-    Droši, Emblers atbildēja.

-    Kā jūs sauc?

Pirmo reizi visas tās dienas laikā Emblers sāka smieties

-    spontāni un skaļi, no visas sirds. Viņš tēlotā svinīgumā pastiepa roku.

-     Priecājos iepazīties, Lorela Holenda, viņš teica. Es esmu Harisons Emblers. Jūs varat mani saukt par Halu.

-     Tas man patīk labāk nekā pacients numur pieci, trīs, viens, divi, Lorela teica. Viņa uzlika abas rokas Embleram uz galvas, tad vēlreiz viegli pārlaida pirkstus viņam pār seju. Saņēmusi plaukstās Emblera seju, sieviete pagrozīja viņa galvu uz vienu, tad uz otru pusi, tad noglāstīja viņa vaigu.

Pagāja mirklis, pirms Emblers spēja atsaukties glāstam. Viņš jutās kā ceļinieks tuksnesī, kas, mirstot no slāpēm, atradis oāzi. Ar abām rokām viņš piekļāva Lorelu sev klāt viņas augums bija stingrs un maigs, viņa bija viss, kas Embleram šajā pasaulē piederēja, un vairāk viņam neko nevajadzēja.

Kad viņi atlaida viens otru vaļā, abiem acīs bija asaras.

-     Es ticu jums, viņa teica drebošā, bet apņēmīgā balsī. Ticu, ka jūs esat jūs pats.

-    Varbūt jūs esat vienīgā, kas tam tic, viņš klusi sacīja.

-    Un jūsu draugi?

-     Es jau teicu pēdējo divdesmit gadu laikā esmu bijis pamatīgi isolato. Profesionālie noteikumi. Mani draugi bija darba kolēģi, un viņus nav iespējams sameklēt viņi var atrasties jebkuros garuma vai platuma grādos atkarībā no uzdevuma. Mēs, aģenti, neviens nezinām pārējo īstos vārdus. Tas ir pamatnoteikums.

-     Labi, nerunāsim par viņiem, bet bērnības draugi vai draugi no koledžas laikiem?

Emblers nodrebēja, pēkšņi atcerējies zvanu Dilanam Satklifam un izstāstīja par to Lorelai.

Lorelu tas apmulsināja, bet tikai uz īsu brīdi.

-    Varbūt viņam sākusies Alcheimera slimība. Varbūt viņš autoavārijā cietis galvas traumu. Varbūt vienmēr izjutis pret jums nepatiku. Vai domāja, ka gribat aizņemties naudu. Kas lai zina? Viņa piecēlās, sameklēja zīmuli, papīru un nolika tos Embleram priekšā. Uzrakstiet visus tos cilvēkus, kurus atceraties un kuri varētu atcerēties jūs. Kaimiņu zēnus. Istabas biedru koledžā. Jebkuru. Mēģiniet atcerēties cilvēkus ar mazāk parastiem uzvārdiem, kuriem nevar būt daudz līdzinieku.

-     Man nav ne jausmas, kā viņus var sameklēt…

-     Rakstiet, viņa teica, ar žestu atvairīdama iebildumu.

Emblers rakstīja. Aptuveni desmit uzvārdus kaimiņu bērnus no Kemdenas, vidusskolas biedrus, puišus no vasaras nometnes, no Godāra koledžas. Lorela paņēma papīra lapu, un abi iekārtojās virtuves stūrī, kur atradās apbružāts dators varbūt tas bija pirkts armijas pārpalikumu veikalā.

-     Man ir tikai iezvanpieeja, viņa atvainojās. Reizēm vai jāpabrīnās, ko visu var sameklēt internetā.

-     Paklausieties, viņš piesardzīgi ieteicās. Nezinu, vai jūs to patiešām vēlaties darīt. Emblers jau tā bija ievilcis Lorelu savās baismās dziļāk, nekā domājis, viņš baidījās iesaistīt sievieti šajos notikumos vēl vairāk.

-    šīs ir manas mājas. Varu darīt, ko gribu.

Lorelai pār plecu Emblers raudzījās, kā viņa meklētājprogrammas rindiņā ieraksta cilvēku uzvārdus. Pēc piecām minūtēm viņa katram Emblera uzrakstītajam vārdam bija atradusi tālruņa numuru un glītā rokrakstā pārrakstīja tos uz lapiņas.

Tad Lorela iedeva Embleram klausuli.

-    Piezvaniet kādam, viņa teica. Acu skatiens pauda pārliecinātību.

-    Nē, Emblers atteicās. No jūsu tālruņa nē.

-     Vai raizējaties, ka tas dārgi maksās? Cik laipni! Varat atstāt uz manas kumodes ceturtdaļdolāru.

-     Ne jau tāpēc. Emblers apklusa. Viņš negribēja izrādīt paranojālu aizdomīgumu, bet saprata, ka piesardzība, kas ikvienam aģentam kļuvusi par slepeno dabu, civilpersonai var likties savāda. Es neesmu gluži drošs, vai…

-     Vai manu tālruni nenoklausās? Lorelu šāda varbūtība, šķita, nebija izbiedējusi. Vai to nevar pārbaudīt?

-    Patiesību sakot, nē.

Viņa pašūpoja galvu.

-    Kādā pasaulē jūs dzīvojat. Emblers noskatījās, kā Lorela lēni ieraksta viņa vārdu meklēšanas sistēmā. Rezultāts ar neizbēgamo auru jūsu meklējumam "Harisons Emblers" neatbilst neviens .dokuments.

-     Izmantošu mobilo tālruni, Emblers teica, izņemot no kabatas Nokia. Tā būs drošāk. Dziļi ievilcis elpu, viņš zvanīja pirmajam numuram sarakstā.

-    Vai varētu runāt ar Eleinu Lesiteri? viņš apvaldīti jautāja.

-     Mana sieva pagājušajā gadā nomira, atbildēja vārga balss.

-    Piedodiet, Emblers steidzās pateikt. Zvanot uz nākamo numuru Gregsonam Bērnsam, viņš atbildi saņēma uzreiz.

-     Es meklēju Gregsonu Bērnsu, Emblers ierunājās.

-    Klausās, balss sacīja.

-    Greg! Te Hals Emblers. Zinu, ka pagājis ilgs laiks…

-    Ja šis ir pieklājības zvans, esiet tik laipns un vairs nezvaniet, tenora balss aizkaitināti atbildēja.

-     Vai jūs esat pavadījis bērnību Hotornstrītā, Kemdenā? Emblers neatlaidās.

Piesardzīga atbilde:

-    Jā. Emblers fonā saklausīja ķildīgu sievietes balsi: Kas tur zvana?

-     Un neatceraties Halu Embleru no ielas pretējās puses? Vai kādu cilvēku ar uzvārdu Emblers?

-     Esmu dzirdējis par rakstnieku Ēriku Embleru. Viņš ir miris. Varat viņam pievienoties, jo jūs mani lieki kavējat. Vīrietis nolika klausuli.

Embleram likās, ka grīda sāk šūpoties. Viņš tūlīt pat zvanīja uz nākamo numuru sarakstā. Džūljena Deišesa jeb Džūljena Deišesa Mērčisone, kā viņa bija minēta sarakstā, joprojām dzīvoja Delavērā. Tomēr, kad šī sieviete beidzot atsaucās zvanam, viņa nelikās Embleru pazīstam. Atšķirībā no Gregsona Bērnsa viņa runāja laipni, nesteidzīgi un bez aizdomām, un zvanītāja apjukusī balss viņu, šķita, mulsināja.

-    Vai jūs neteicāt Sendlers? viņa jautāja, cenzdamās palīdzēt. Zēnu, kura uzvārds bija Sendlers, noteikti pazinu.

Kad Emblers bija ticis līdz tālruņa numuru pusei, viņam kļuva grūti koncentrēt skatienu, seju klāja auksti sviedri.

Viņš ilgi skatījās uz sarakstu, tad saburzīja to un saspieda dūrē. Pēc brīža viņš noslīga ceļos un aizvēra acis.

Kad viņš beidzot tās atvēra, ieraudzīja Lorelu Holendu, kas stāvēja viņam priekšā un noraizējusies lūkojās uz viņu.

-    Jūs taču redzat, vai ne? Tas ir bezjēdzīgi. Emblers izgrūda smagu vaidu. Es vairs nespēju.

-     Nolādēts, Lorela teica. Tur iesaistīti visi, vai… es nezinu. Tas nav svarīgi. Mums tas nav jārisina tūlīt. Nevajadzēja jūs piespiest.

-     Nekas, Emblers aizsmakušā balsī sacīja. Piedodiet, bet es gluži vienkārši nevaru…

-    Jūs to nedarīsiet. Vairs ne. Neatvainojieties. Jūs nepieļausiet, ka viņi priecājas.

-     Viņi. Atkal tas tukšais, pretīgais vārds.

-    Jā, viņi. Lai kas būtu atbildīgs par šo velnišķīgo šarādi. Jūs nepieļausiet, ka viņi priecājas. Varbūt viņi cenšas panākt, lai jums rodas nervu sabrukums. Nu, pie velna. Mēs tajā spēlē nepiedalīsimies. Norunāts?

Emblers nedroši pietrausās kājās.

-     Norunāts, viņš izdvesa, vairs nespēdams valdīt pār jūtām.

Lorela viņu apskāva, un Emblers viņas skāvienā jutās stiprāks.

-     Paklau, varbūt mēs visi esam tikai Dieva iztēles augļi. Man reiz bija draugs, kas mēdza teikt, ka visdrošākā iespēja iegūt nemirstību ir apjauta, ka mēs nemaz neeksistējam. Tiesa, viņu savulaik nomētāja ar akmeņiem. Lorela piespieda pieri pie Emblera pieres, un viņš juta, kā sieviete smaida. Es tikai gribu teikt, ka dažreiz jāizvēlas, kam ticēt. Un ak! es izvēlos jūs. Instinkts, vai ne?

-     Bet, Lorela…

-     Klusējiet, norunāts? Es jums ticu, Harison Embler. Es ticu jums.

Embleram likās, ka pie pusnakts debesīm piepeši parādījusies silta un starojoša saule.

11. nodaļa

Ar nomāto Pontiac braucot projām no Lorelas mājas un iegriežot mašīnu uz divvirzienu šosejas ar dzīvu satiksmi, Emblers jutās savādi apmulsis kā iedragāts kuģis, kas dejo pa viļņiem. Atvieglojums bija patiess, taču situācija nedroša. Viņam bija neērti vēl ilgāk uzturēties pie Lorelas, lai kā to gribētos. Lorela Holenda jau tā bija viņa labā darījusi ļoti daudz. Emblers nedrīkstēja pieļaut, ka viņa upurējas vēl vairāk.

Krustojumā pēc dažām jūdzēm Emblers pacietīgi gaidīja pie sarkanās gaismas, pielāgodams priekšējos lukturus tādā pašā līmenī kā mazajam autofurgonam, kas tuvojās krustojumam no pretējās puses. Kad luksoforā iedegās zaļā gaisma un Emblers brauca krustojumam pāri, viņš pēkšņi juta saltus drebuļus. Ar kreiso roku pataustījis krāsniņu un pārliecinājies, ka no tās plūst silts gaiss, viņš ielūkojās atpakaļskata spogulī un…

Ak, augstā debess, ak debess, ak debess furgons! Pie stūres sēdēja vīrietis, kura sejas vaibsti bija tik asi kā nazis. "Atguves" brigāde.

Vai vēl ļaunāk.

Emblers gribēja nekavējoties apgriezt mašīnu, bet pretējo joslu bija aizsprostojusi mašīnu virkne. Viņš zaudēja laiku, bet laika nebija nemaz.

Kā tas varēja notikt? Šīs ir manas mājas. Varu darīt, ko gribu. Lorelas Holendas dators. Nolādētais dators meklējumi noteikti kaut ko bija iedarbinājuši. Ļoti daudzām valdības aģentūrām bija fiksēšanas un trasēšanas programmas visplašāk pazīstamā bija FIB Carnivore, kuras pārraudzīja datu plūsmu internetā. Šīs sistēmas izmantoja tā saucamo "paketes okšķera" tehniku, lai pārraudzītu konkrētus mezglus un datu vietas internetā. Tāpat kā datoram, ko viņš bija lietojis Djūponta loka internetā kafejnīcā, ari Lorelas datoram droši vien bija konkrēta ciparu adrese, ko varēja izmantot, lai atgūtu tā reģistrācijas informāciju un tā īpašnieces adresi.

Pamanījis pretējās puses transporta plūsmā pārtraukumu, Emblers, mašīnas riepām kaucot, izdarīja pagriezienu par simt astoņdesmit grādiem. Viņš dzirdēja, kā sāk taurēt mašīna, kurai viņš bija iegriezies priekšā, kā nošņirkst mašīnas riepas, kad vadītājs bremzēja, lai izvairītos no sadursmes. Luksoforā dega sarkanā gaisma tas Embleru nebūtu atturējis braukt, bet krustojums bija pilns ar mašīnām no ceļa, kas šķērsoja šoseju. Ja tās brauktu lēnāk, Emblers būtu mēģinājis izspraukties cauri, bet tās lielā ātrumā brāzās abos virzienos, un avārija būtu gandrīz neizbēgama. Labāk aizkavēties pāris minūtes, nekā neierasties nemaz. Tomēr likās, ka pat katra sekunde velkas mokoši lēni. Beidzot starp mašīnām radās sprauga, un tagad! varbūt trīs sekunžu laikā Emblers, krustojumā vēl degot sarkanajai gaismai, pāršāvās tam pāri, aiz muguras atstājot troksni, ko sacēla kaucošās riepas un singāltaures.

Pēc īsa brīža Emblers priekšā ieraudzīja lēni velkamies lielu kravas furgonu pa joslu, kur bija paredzēts braukt ar ātrumu četrdesmit piecas jūdzes stundā, tas ripināja ar ātrumu aptuveni trīsdesmit jūdzes stundā. Emblers spaidīja mašīnas tauri nolādēts, nav laika! -, bet furgons gandrīz vai spītīgi turpināja vilkties. Emblers, šķērsodams divkāršo dzelteno līniju, strauji iegrieza mašīnu pretējā joslā un, motoram ierēcoties, mežonīgā ātrumā apdzina furgonu. Kad Emblers iedrāzās Očedleinā, viņš sajuta, ka krekls mirkst sviedros. Brāzdamies pa kluso ieliņu kā sacīkšu braucējs, viņš spēji apturēja sedanu pie Lorelas Holendas mājas, kur…

Ak, augstā debess, ak debess jau bija piebraucis autofurgons. Tas bija pavirši novietots šķērsām iebraucamajam ceļam, aizmugures durvīm, kas atradās pret lieveni, abas puses bija vaļā. Emblers dzirdēja kliedzienus kliedza Lorela -, tad mājas durvis atsprāga vaļā. Divi būdīgi vīrieši, zem kuru melnajiem trikotāžas krekliem izspīlējās muskuļi, bija piesējuši Lorelu pie audekla nestuvēm un stiepa viņu uz furgonu kā saini, lai gan viņa svaidījās uz visām pusēm, mēģinot izrauties. Nē! Augstais Dievs, nē!

Viens vīrietis ak dievs, nē1 . izvilka lielu šļirci, adata spīdēja ielas lampu gaismā. Viņš grasījās Lorelu iemidzināt. Visvairāk Embleru šausmināja apņēmīgā, profesionāli mierīgā vīriešu sejas izteiksme.

Viņš saprata, kas notiks turpmāk. Viņi bija paredzējuši, ka Emblers nekad neizkļūs no cietuma mirdzoši baltā, sterilā psihiatrijas ūka, kur viņu bija iespundējuši. Tagad tāds pats liktenis gaidīja Lorelu. Viņa zināja pārāk daudz. Lorelu nekad neizlaidīs, nekad viņa nevarēs izstāstīt patiesību. Ja viņi būtu žēlsirdīgi, tad nogalinātu viņu, ja nē viņa tur paliks līdz mūža galam, tāpat kā vajadzēja palikt Embleram. Viņa būs ne vien ieslodzīta, bet aprakta dzīva aprakta. Ar viņu eksperimentēs. Tad pametīs, lai nīkst, bet viņas eksistences pēdas tiks izdzēstas no dzīvo cilvēku pasaules.

Nē Dievs augstais, nē! To nedrīkstēja pieļaut.

Vīrietis ar asajiem sejas vaibstiem sāka skriet uz Emblera pusi.

Kamēr ātrumkārbas rokturis vēl bija neitrālā stāvoklī, Emblers iespieda gāzes pedāli grīdā mašīna ierēcās un strauji ieslēdza ātrumu. Mašīna ar mežonīgu spēku lēca uz priekšu, it kā būtu saņēmusi sitienu ar pātagu, un šāvās virsū furgonam, kas atradās tikai kādu četrdesmit pēdu attālumā. Vīrietis ar asajiem vaibstiem tagad atradās Embleram kreisajā pusē, it kā grasīdamies izraut viņu no mašīnas. Emblers pēdējā brīdī spēcīgi atgrūda vaļā durvis savā pusē, dzirdēja, ka tās iebliež vīrietim, un tas bez samaņas noveļas zemē. Tad Emblers piespieda bremzes pedāli un tajā pašā mirklī zibenīgi sagrieza stūri pa kreisi. Mašīnas mugurpuse spēji slīdēja uz pretējo pusi un ietriecās furgonā, kas uztvēra sitienu, bet Emblers palika neskarts.

Kad Emblers izrāpās no mašīnas, vēl varēja dzirdēt kliedzienus, un viņš izjuta atvieglojumu tas nozīmēja, ka viņa vēl nav zaudējusi samaņu, vēl nav saņēmusi injekciju. Viņš metās uz furgona mugurpusi, kur Lorela, piesaistīta pie nestuvēm ar audekla saitēm, spārdījās un plosījās, cik vien spēja, cīnīdamās ar muskuļaino sagūstītāju. Emblers paskrēja garām furgona priekšējām durvīm, kas no trieciena bija atsprāgušas vaļā.

-     Vācies tālāk no viņas, suņabērns, vai būsi beigts, Emblers bļāva. Viens šāviens galvā, viens vēderā. Viņš zināja, ka specifiskais izteiksmes veids vīrieti iespaidos. Viņš noticēs, ka Embleram ir ierocis, tumsā to pat nesaskatījis. Šie vīrieši bija profesionāļi, bet ne fanātiķi viņi strādāja par maksu. Nu! Emblers ierēcās.

Vīrietis paklausīja. Turēdams rokas paceltas, viņš lēni sāka iet furgonam apkārt. Ticis līdz mašīnas priekšgalam, viņš rīkojās tieši tā, kā bija paredzējis Emblers pēkšņi ielēca iekšā un, galvu pieliecis, iedarbināja motoru. Viņš rūpējās tikai par to, lai paliktu dzīvs. Emblers metās uz furgona pakaļgalu, lai pārliecinātos, ka Lorelai nekas nekait, bet vīrietis, piespiedis gāzes pedāli, ar furgonu rāvās uz priekšu, nogrūžot malā Pontiac, kas atradās tam ceļā, un pāri mauriņam izšāvās drošībā uz ielas.

Vīrietis bija projām, bet drīz vien viņa vietā ieradīsies citi.

-     Lorela, Emblers iesaucās un ar ātrām, veiklām kustībām atsēja audekla saites.

-     Vai viņu te vairs nav? sieviete, balsij bailēs drebot, jautāja.

-    Mums jātiek projām no šejienes, Emblers tikai noteica.

Piepeši Lorela trīcēdama apķērās viņam ap kaklu. Es

zināju, ka jūs atbrauksiet, viņa nemitējās atkārtot, silti elpojot Embleram pie kakla.

-    Es zināju, ka tu atbrauksi.

-    Mums jātiek projām, Emblers steidzināja. Vai ir kāda vieta, kur tu vari palikt kur tu būtu drošībā?

-    Mans brālis dzīvo Ričmondā.

-    Nē! Tas viņiem ir zināms, viņi tevi tur tūlīt atradīs. Varbūt ir kāds cits, cilvēks, kura nav viņu sarakstos.

Lorelas izskatījās bāla un noraizējusies.

-    Ir kāda sieviete varētu teikt, gandrīz vai mana tante. Kad biju bērns, viņa bija manas māte vislabākā draudzene. Tagad viņa dzīvo Rietumvirdžīnijā. Aiz Klārksburgas.

-    Tas derēs, teica Emblers.

-    Lūdzu… Lorela ierunājās, un Emblers saprata, cik viņa ir izmisusi un pārbijusies. Viņa negribēja palikt viena.

-     Es tevi turp aizvedīšu, Emblers sacīja.

Brauciens līdz Klārksburgai ilga dažas stundas, lielākoties pa Sešdesmit astoto un Septiņdesmit devīto ātrgaitas šoseju. Viņi brauca ar Lorelas mašīnu vecu Mercury, un Emblers vērīgi raudzījās, vai viņiem kāds nedzenas pakal vai neseko. Lorela brīžam raudāja, brīžam mēmi klusēja. Viņa pūlējās tikt galā ar ko tādu, kas bija svešs viņas līdzšinējai pieredzei, uz pārdzīvoto reaģējot ar dusmām un apņēmību. Savukārt Emblers klusi pārmeta pats sev. Medicīnas māsa bija pakļāvusies mirkļa vājumam un palīdzējusi viņam, un nu viņas dzīve tādēļ bija pakļauta briesmām varbūt viņa nekad vairs agrākajā dzīvē nevarēs atgriezties. Emblers nojauta, ka sieviete viņu redz kā glābēju, kā drošības bastionu. Taču īstenībā bija pilnīgi otrādi, lai gan viņš saprata, ka Lorelai to nekad nevarēs iestāstīt tā bija loģiska patiesība, kas nevarēja stāties pretī viņas emocionālajai patiesībai.

Kad viņi šķīrās Emblers bija norīkojis, lai viņu gaida taksometrs netālu no Lorelas tantes mājas, viņa gandrīz sarāvās, it kā no vaļējas brūces kāds rautu nost pārsēju. Emblers jutās tāpat.

-    Es tev sagādāju tās nepatikšanas, viņš murmināja, tiklab sev kā viņai. Tā ir mana vaina.

-     Nē, Lorela dedzīgi iesaucās. Nekad tā nesaki. Nolādēts, tie ir viņi. Viņi. Tādi cilvēki… Viņa apklusa.

-    Vai tev viss būs labi?

Lorela lēni pamāja.

-     Dabū rokā tos neliešus, viņa teica caur sakostiem zobiem, tad pagriezās un gāja uz tantes Džilas mājiņu, kas bija celta Viktorijas laikmeta stilā. No lieveņa plūda silta, dzeltenīga gaisma. Šķita, ka Lorela ieiet citā pasaulē tādā, kur ir drošība. Pasaulē, kas nebija domāta Embleram.

Viņš neuzdrošināsies Lorelu vēlreiz iesaistīt savā drausmīgajā situācijā. Kaut kur labirintā glūnēja briesmonis. Tēsējam vajadzēja nogalēt Mīnotauru, citādi ne Emblers, ne Lorela nekad nevarēs justies drošībā.

Tajā naktī lētā motelī netālu no Morgantaunas, Rietumvirdžīnijā, Emblers nevarēja iemigt. Vecas atmiņas sāka kāpt augšup no psihes dziļumiem kā radons caur pagraba grīdas spraugām. Tēvs. Viņa izskatīgā seja, kas, paraugoties tuvāk, vairs nelikās tik izskatīga, jo gadiem ilgās dzeršanas dēļ kapilāri bija paplašināti vai plīsuši, un sejas āda kļuvusi raupja. Sen-Sen ledeņu lakricas aromāts tēvs tās mēdza sūkāt, lai nomāktu alkohola smaku elpā. Mātes vaibsti tie allaž pauda ievainotu pasivitāti, un Emblers tikai pēc laiciņa saprata, ka aiz tās slēpjas dusmas kā ērģeļu dūkoņa basa reģistrā. Viņas seju vienmēr klāja pūderkrēma kārta tā bija daļa no mātes ikdienas kosmētikas, lai nevienam neienāktu prātā palūkoties vērīgāk un pamanīt, ka pūderis slēpj zilumus.

Līdz Emblera septītajai dzimšanas dienai bija atlikušas dažas nedēļas.

-    Kāpēc tētis iet projām? Hals jautāja.

Viņš un māte atradās patumšajā virtuves stūrī, ko dēvēja par "ģimenes istabu", par spīti tam, ka viņi gandrīz nekad nesēdēja kopā kā īsta ģimene. Māte adīja šalli, lai gan viņai jau nu būtu jāzina, ka neviens to nevalkās. Adatas klikšķēja, uzņemot valdziņus no asinssarkanas dzijas kamola. Nu viņa pacēla galvu, un seja zem pūdera kārtas kļuva bāla.

-    Ko tu te runā? Viņas balsī skanēja sāpes un apjukums.

-    Vai tad tētis neiet projām?

-    Vai viņš tā teica?

-     Nē, atbildēja gandrīz septiņus gadus vecais zēns. Viņš neteica neko.

-    Tad es nesaprotu, kas tev uznācis. Balsī bija jaušamas dusmas.

-     Piedod, mammīt, zēns ātri pateica.

-     Varu apzvērēt, ka tevī ieperinājies nelabais. Kāpēc tu tā sacīji?

Vai tad tas nav acīm redzams? Halam gribējās iesaukties. Vai tad arī tu to neredzi?

-    Piedod, viņš atkārtoja.

Taču ar piedod nebija diezgan, kad pēc nedēļas tētis slepus patiešām bija aizgājis no mājām. Viņa drēbju skapis bija tukšs, no plauktiem nozuduši cigāri, misiņa šķiltavas, kaklasaišu saspraudes, bet no garāžas izgaisis ševrolets tētis bija aizgājis no viņu dzīves.

Hala māte toreiz bija devusies uz Kemdenu pirkt viņam dzimšanas dienas dāvanu un iegriezusies pēc viņa skolā, kur pēc mācību stundām vēl notika kāds pasākums. Kad viņi pārgāja mājās un māte saprata, kas noticis, viņa sāka skaļi vaimanāt.

Lai gan Halam pašam bira asaras, viņš neveikli centās māti mierināt, bet viņa, sajutusi bērna pieskārienu, nodrebēja un atrāvās. Emblers mūžam atcerēsies viņas skatienu. Mātei ienāca prātā vārdi, ko zēns bija teicis pirms dažām dienām, un viņas vaibsti savilkās aiz šausmām.

Ar laiku māte pūlējās rādīt bezrūpīgāku seju, un Hala dzimšanas dienā likās priecīga. Tomēr viņu attiecības nekad vairs nebija tādas kā agrāk. Māti biedēja dēla skatiens, un viņa centās vairīties no tā. Halam tas bija pirmais šāds pārdzīvojums, taču tam sekoja vesela virkne līdzīgu notikumu, un tie visi mācīja vienu labāk būt vienam nekā pamestam.

Tad Emblers atmiņās no septiņus gadus vecā bērna pārvērtās trīsdesmit septiņus gadus vecā vīrietī, un caururbjošais skatiens piederēja kādam citam. Taivanas prezidenta kandidātam tas bija citā laikā un citā vietā.

Tu sāki saskatīt to, ko tev nebūtu vajadzējis saskatīt.

Emblers atkal atradās Čarihua, blīvajā kandidāta atbalstītāju pūlī, un gaidīja, kad kandidāts nostāsies visizdevīgākajā vietā, lai dotu signālu sprāgstvielu tehniķim izdarīt spridzekļa detonāciju.

Tik neitrāls apzīmējums asinspirtij. Varbūt tieši tādēļ viņi spēja darīt to, ko darīja.

Vei Čan Lengs bija mazāks, nekā Emblers tika domājis, un trauslas miesas būves. Tomēr pūļa skatījumā kandidāta augums nemazināja viņa personas nozīmīgumu, un, kad viņš sāka runāt, arī Tārkinam kandidāts vairs nelikās augumā mazs.

-     Mani draugi, politiķis teica. Pie žaketes atloka viņam bija piestiprināts Lavalier bezvadu mikrofons, un viņš runāja brīvi, neskatoties lapiņā. Vai drīkstu saukt jūs par saviem draugiem? Manuprāt, es to drīkstu un patiesi ceru, ka jūs sauksiet mani par draugu. Pārāk daudz gadu Ķīnas Republikā mūsu vadoņi nav bijuši īsti mūsu draugi. Varbūt viņi bijuši ārzemju kapitāla draugi. Bagātu dinastiju un citu valdnieku draugi. Starptautiskā valūtas fonda draugi. Tikai man neliekas, ka viņi vienmēr bijuši jūsu draugi.

Viņš uz mirkli apklusa, un laukumu tūlīt pāršalca aplausi.

-    Jūs zināt ķīniešu seno nostāstu par trim atturībniekiem, kuri gāja gar vīna namiņu. Pirmais saka esmu tik jutīgs, ka, iedzerot tikai glāzi vīna, man piesarkst seja un es zaudēju samaņu. Otrs saka tas nav nekas. Ja es vien sajūtu vīna smaržu, tad piesarkstu, sāku streipuļot un sabrūku zemē. Bet trešais saka man pietiek tikai ieraudzīt kādu, kas pasmaržojis vīnu… Pūlis uz pazīstamo anekdoti reaģēja ar atzinīgiem smiekliņiem. Globalizācijas laikmetā dažas valstis ir jutīgākas par citām. Taivana ir tas trešais vīrs. Kad sākas kapitāla plūsma, kad Amerikas dolāra kurss strauji ceļas vai krītas, kad jebkurā citā pasaules vietā redzam līdzīgas norises, mūsu ekonomiskā un politiskā sistēma piesarkst un sāk streipuļot. Viņš uz brīdi apklusa un virzījās tuvāk pultij.

Tārkins tagad viņš bija Tārkins raudzījās viņā kā apburts. Šajā cilvēkā, kas atradās no viņa divdesmit pēdu attālumā, nekas neatbilda īpašībām, kas bija minētas "Stab" dosjē, kas tika iedots Tārkinam un viņa grupai. Tārkinam nebija nekādu faktu, tikai intuīcija, taču viņam intuīcija nozīmēja patiesību. Dosjē bija rakstīts, ka šis cilvēks ir viltīgs aprēķinātājs, ka viņam piemīt nosliece uz atriebīgām, iznīcinošām dusmām, ka viņš ir galēji cinisks un ārkārtīgi ātri aizvainojams. Cilvēks, kura līdzjūtības izpausme sabiedrības priekšā ir liekulīga izlikšanās. Tārkins neredzēja nevienu no minētajām īpašībām ne miņas no ārišķības vai cinisma, ne mazākās zīmes, kas liecinātu par liekuļotu pazemību. Vīrietis, kas tur runāja, jutās apmierināts par savu daiļrunības spēju, taču pats cieši ticēja tam, ko teica tam, ka viņa vārdi ir nozīmīgi, ka vajadzīga neatliekama rīcība.

Tu sāki saskatīt to, ko tev nebūtu vajadzējis saskatīt.

-    Viņi dēvē Taivanu par mazo tīģeri, Vei Čan Lengs teica, gandrīz kā skaitot lūgsnu. Mani neuztrauc tas, ka mēs esam mazi, bet uztrauc tas, ka tīģeri ir apdraudēta suga. Viņš atkal apklusa. Neatkarība ir jauks ideāls. Taču vai tas ir reālistisks ideāls? Mums vajadzīgi abi gan ideāli, gan reālisms. Daži jums teiks, ka jāizvēlas vai nu viens, vai otrs. Taču tie ir cilvēki, kuri apgalvo, ka jūs varat baudīt demokrātiju tad, ja ļaujat, lai viņi jums saka priekšā, kas jādara. Vai zināt, ko viņi man atgādina? Atcerieties seno nostāstu par kādu vīru: šis vīrs ciematā atvēra veikalu, kurā pārdeva gan šķēpu, kas it kā spējot izurbties cauri itin visam, gan vairogu, kuram, kā viņš apgalvoja, cauri nespēj izurbties itin nekas.

Aplausu vētra un smiekli.

-    Taivanas tautai visai Ķīnas tautai priekšā ir brīnišķīga nākotne, ja Vien tauta pati to izvēlēsies. Nākotne, ko radīsim mēs paši. Tādēļ izvēlēsimies gudri. Ķīna mainās. Vai mēs paliksim malā? Tagad kandidāts atradās tikai pāris pēdu attālumā no tumši krāsotās koka pults. Pāris pēdu attālumā no nāves, un Tārkins juta, ka sāk strauji dauzīties sirds. Ikviens nervu galiņš viņam vēstīja, ka šī operācija ir kļūdaina. Kļūdaini iecerēta. Kļūdaini uzsākta. Ar kļūdainu mērķi. Vei Čan Lengs nebija viņu ienaidnieks.

Kandidāts bija pastiepis rokas uz priekšu un savilcis dūrēs. Viņš saspieda abas dūres ar pirkstu kauliņiem cieši kopā.

-     Vai redzat? Viena pati pretošanās lūk, šādi ved pie nekustīguma. Pie paralīzes. Vai tad attiecībām ar mūsu brālēniem viņpus jūras šauruma tiešām jābūt šādām? Tagad Vei Čan Lengs savija abu roku pirkstus kopā, rādot, kā suverenitāte var pastāvēt kopā ar reģionālu integrāciju. Savu spēku mēs varam rast sadarbībā kopīgumā. Integrācijā mēs varam atgūt savu integritāti.

Tārkina auss uztvērējā ieskanējās tehniķa balss:

-     No savas vietas es tik labi neredzu, bet man šķiet, ka mērķis ir vajadzīgajā pozīcijā, vai ne? Gaidu signālu.

Tārkins klusēja. Vajadzēja aktivēt spridzekli, lai izbeigtu jaunā cilvēka lomu šajā pasaulē bet tam pretojās visi Tārkina instinkti. Stāvot starp tūkstošiem Taivanas iedzīvotāju, kuri pēc vietējās paražas bija ģērbušies vai nu tikai pie kakla pogājamos, vai viscaur priekšā pogājamos kreklos, zem kuriem pavilkti balti T krekliņi, Tārkins pilnīgi skaidri zināja, ka operācija ir liela kļūda. Ja vien viņš manītu kaut niecīgu zīmi, ka dosjē dati ir pareizi… Nekā.

Atkal sprakšķošā skaņa ausī:

-    Tārkin, vai jūs aizmidzis, vai? Sagatavošanās laiks beidzies. Es tūlīt…

-     Nē, Tārkins iečukstēja fibrooptiskajā mikrofonā, kas bija paslēpts apkaklītē. Nedariet to.

Taču sprāgstvielu tehniķis bija nepacietīgs, viņam bija apnicis gaidīt, un viņu nebija iespējams atturēt. Kad tehniķis atbildēja, Tārkins viņa balsī saklausīja žultainu cinismu tāda cilvēka cinismu, kas pārāk ilgi strādājis izlūkošanas darbā: Viens, divi, trīs, tie citi ar' būs drīz…

Sprādziens bija daudz klusāks, nekā Tārkins tika domājis. Tas atgādināja paukšķi, kas atskan, ja bērns, piepūtis papīra turzu ar gaisu, tai spēcīgi uzsit. Runātāja pults iekšējās sienas bija apdarinātas ar tēraudu, lai mazāk būtu ievainojumu, ko varēja radīt šķembas, un apšuvums palīdzēja gan slāpēt skaņu, gan novirzīt sprādziena spēku uz figūru, kas stāvēja tieši pie pults.

Tārkinam likās, ka viss notiek it kā palēninātā filmā; Vei Čan Lengs, tik daudzu taivaniešu uz reformām noskaņoto pilsētnieku, zemnieku, studentu un tirgotāju lielā cerība pēkšņi sastingst, tad gāžas uz priekšu virsū pultij, ap ķermeni pašķīstot viņa iekšām. Pa kreisi atradās sagrautā paaugstinājuma nomelnējušās atliekas, no kurām vēl cēlās sīkas dūmu strūkliņas.

īsu brīdi vīrietis nekustējās. Tad Tārkins ieraudzīja, ka viņš paceļ galvu un raugās uz pūli. Tad notika kaut kas tāds, kas lika Tārkinam sastingt un pārvērta viņu mirstošais vīrietis pēdējo moku brīdī skatījās tieši Tārkinam acīs.

Diena subtropiskajā Taivanā bija silta, un gaiss mitrs, bet Tārkins nesvīda, viņu kratīja auksti drebuļi. Viņš zināja, ka ikviens tikko pieredzētā notikuma bridis būs uz mūžu iegravēts viņa atmiņā un sapņos.

Viņš bija ieradies Čanhua, lai nogalinātu cilvēku, un, paklausot pavēlei, tas tika nogalināts. Cilvēks, kas ar caururbjošo skatienu pārdabiskas tuvības brīdī dalījās ar Tārkinu savas dzīves atlikušajās sekundēs.

Pat tagad mirstošā vīrieša sejā nebija ne ienaida, ne dusmu. Tā pauda apjukumu un skumjas, šis bija dziļa ideālisma pārņemts cilvēks, kas zināja, ka mirst, un nevarēja saprast, kādēļ.

Ari Tārkins tagad to nevarēja saprast.

Ļaudis kliedza, vaimanāja, auroja, un caur pūļa radīto troksni Tārkins saklausīja putna čivināšanu. Viņš novērsās no mirstošā cilvēka un paskatījās uz palmu, kur treļļus skaļi un nepārtraukti bārstīja vālodze.

Emblers sagrozījās gultā, apziņā pārceldamies uz citu vietu un citu laiku, un piepeši sajuta moteļa sasmakušo gaisu. Viņš atvēra acis treļļi turpinājās.

Nokia, ko viņš bija paņēmis no izsekotāja Saurlendā.

Viņš piespieda atbildes pogu un pielika aparātu pie auss.

-Jā?

-    Tārkin, kāds ierunājās ļoti skaļi un šķietami draudzīgi.

-    Kas runā? Emblers piesardzīgi jautāja. Viņam pāri kā vilnis gāzās aukstas bailes.

-     Esmu atbildīgais par Ozīrisu, teica draudzīgā balss.

-    Tā nu nav nekāda rekomendācija, Emblers atbildēja.

-    Zinu. Mēs bijām ļoti noraizējušies par to drošības pārkāpumu.

-    Ja kāds atver jums domātu e-pasta sūtījumu, tas ir pārkāpums. Ja kāds šauj nost jūsu aģentus, tas ir kaut kas nopietnāks.

-    Sasodīti pareizi. Un mums ir viena otra ideja par to, kā tas noticis. Tādēļ tagad jūs esat vajadzīgs mums, bet mēs jums.

-    Pie velna, es nezinu, kas jūs esat, Emblers teica. Jūs sakāt, ka Ozīriss strādāja jums. Cik man zināms, viņu nogalināja puisis, kas arī strādā jums.

-    Tārkin, paklausieties. Ozīriss bija izcils ieguvums. Es sēroju par viņa zaudējumu, tāpat kā visi pārējie.

-    Un jūs cerat, ka ticēšu jums uz vārda.

-    Jā, vīrietis atbildēja. Es pazīstu jūsu spējas.

Emblers apklusa. Vīrietim, tāpat kā Arkadijam un Ozīri-

sam, bija pārliecība par Emblera spējām atklāt krāpšanu. Tomēr godīgums vēl nenozīmē pilnīgu patiesību, Emblers sev atgādināja. Varēja būt, ka vīrietis pats ticis maldināts. Taču Tārkinam Embleram nebija citas izvēles kā sadarboties. Jo dziļāk viņam izdosies iekjūt tajā organizācijā, jo lielākas izredzes uzzināt to, kas ar viņu noticis un kas viņš ir.

Embleram nelika mieru kāda doma. Savas darbības laikā viņš dažreiz tika iesaistīts tā saucamajā secības operācijā: viens informācijas fragments noveda pie nākamā, katrs nākamais bija svarīgāks par iepriekšējo, paredzēts ienaidnieka ievilināšanai un iesaistīšanai. Emblers zināja, ka ikviena secības operācija ir atkarīga no pilnīgas ticamības gaisotnes; jo gudrāks bija ienaidnieks, jo augstāka ticamības pakāpe nepieciešama. Tomēr pieredzējuši organizatori bija piesardzīgi viņi izmantoja nezinošus starpniekus, nodrošinot viņus ar subjekta varbūtējiem jautājumiem, uz kuriem bija nekavējoties jāatbild. Atbildēm nevajadzēja būt nekļūdīgām, citādi operācijas subjekts varēja kļūt aizdomīgs, bet ar tām bija jāiegūst subjekta uzticība; aplams solis, un operācija izgāzusies.

Taču paši viltīgākie organizatori mēdza secības operāciju apgriezt otrādi aste it kā vēcināja suni. Pievilinātajiem sagādāja speciālu informāciju, kas bija īpaši paredzēta ASV izlūkošanas dienestu kacināšanai secības operācija norisinājās pretējā virzienā. Dedzīgi tiecoties pēc negaidītās veiksmes, sākotnējie mērķi kļuva neskaidri mednieks pārvērtās par medījumu.

Emblers nevarēja saprast, vai viņš nav ievilināts secības operācijā, un, ja tā būtu, vai nevar to izmantot pats saviem mērķiem. Ārkārtīgi bīstama spēle. Taču vai viņam bija cita iespēja?

-    Labi, Emblers sacīja. Es klausos.

-     Mēs satiksimies rīt Monreālā, vīrietis teica. Izmantojiet jebkuru identifikāciju derētu tā, ko jums pateica Ozīriss. Taču izvēle ir jūsu ziņā. Vīrietis turpināja runāt, sniedzot sīkākas instrukcijas. Embleram bija jālido uz Monreālu, Dorvela lidostu, jau no paša rīta.

Drīz pēc sarunas beigām iezvanījās moteļa tālrunis Lorela. Viņas balss izklausījās mierīgāka, apvaldītāka, tomēr tajā bija jūtamas raizes viņa, nevis sevis dēļ. Emblers ātri paskaidroja, ka viņam norunāta tikšanās, jo piezvanījis cilvēks, kas atbildīgs par Ozīrisu.

-    Es negribu, ka tu brauc, Lorela sacīja, un Emblers dzirdēja, ka viņa ir gan nobijusies, gan apņēmīga.

-     Tu baidies par mani. Arī es baidos. Tomēr vēl vairāk baidos nebraukt. Emblers apklusa. Esmu kā zvejnieks jollā, kas jūt, ka dziļumā kāds rausta auklu. Buriniekzivs? Baltā haizivs? Nezinu, nevaru zināt un neuzdrošinos to palaist.

Viņa ierunājās tikai pēc laba brīža:

-    Pat tad, ja tā nogremdē tavu laivu?

-     Nedrīkstu palaist, Emblers teica. Pat ja nogremdē.

Diskaveribeja, jaunās teritorijas*. Greznajā Honkongas villā bija divpadsmit istabas, visas skaisti iekārtotas atbilstoši divdesmitā gadsimta divdesmito gadu stilam elegantas franču mēbeles ar apzeltītiem rotājumiem un damasta apdari, sienas apšūtas ar zīda brokātu -, bet viskrāšņākā bija ar ziediem rotātā terase, no kuras pavērās skats uz līča mierīgajiem ūdeņiem. Sevišķi skaisti tur bija pašreiz, kad ūdenī atvizēja novakares sārtā saules gaisma. Terases vienā galā divi pusdienotāji sēdēja pie galda, kuru klāja balta galddrāna un uz kura bija izkārtots vismaz ducis šķīvju ar retām delikatesēm, ko pagatavojušas prasmīgas rokas. Ēdienu smaržai saplūstot ar vieglo vējiņu, amerikānis ar sudrabaini sirmiem matiem un augstu pieri ieelpoja patīkamo aromātu un nodomāja, ka agrākajos gadsimtos šāds mielasts ārpus Ķīnas imperatora galma būtu pieejams tikai retajam.

Eštons Pālmers nogaršoja ēdienu, kas bija gatavots no jauna kalnu putniņa; sīkie kauliņi bija tik trausli kā sardīnei un patīkami kraukšķīgi. Tāpat kā citu dziedātājputnu, kuru pagatavošanu līdz pilnībai bija izkopis Eskofjē [9] un kuru franču gardēži turēja pie knābja un ēda veselu, aizsedzoties ar servjeti, arī šo mēdza notiesāt kā vienu kumosu, sakožot tā skrimšļainos kauliņus un tīksminoties par maigo pretestību tikpat kā par krabja pakļāvīgo, mīksto čaulu. Mandarīni šo ēdienu bija nosaukuši par chao niao ge burtiski, verdošā eļļā vārītu putna dziesmu.

-    Brīnišķīgi, vai ne, Pālmers teica vienīgajam galdabiedram, ķīnietim ar raupjiem vaibstiem un caururbjošu skatienu.

Vīrietis ilggadējs Tautas atbrīvošanas armijas ģenerālis pasmaidīja, tumsnējā sejas ādā ievelkoties dziļām rievām.

-     Brīnišķīgi, viņš piekrītoši sacīja. Zināju, ka jūs tā teiksiet. ».

-    Jūs esat pārāk laipns, Pālmers sacīja, ievērodams apkalpotāju apmulsušās sejas. Pālmers ar ģenerāli Lemu sarunājās nevis mandarīnu vai kantoniešu valodā, bet hakka dialektā, kurā runāja ģenerāļa dzimtā ciemata ļaudis. Tomēr zinu, ka jūs, tāpat kā es, protat novērtēt nianses. Cik zināms, šis ēdiens chao niao ge pēdējo reizi pasniegts Čin dinastijas pēdējās desmitgadēs. Baidos, ka jūsu draugi Venšulu… Pālmers runāja par stingri apsargāto Pekinas piepilsētu, kur mājoja daudzi Ķīnas augstākie ierēdņi. Vai iekšpilsētā to uzskatītu par dekadenci.

-     Viņi dod priekšroku burgeriem, ģenerālis Lems noņurdēja. Pepsikolai sudraba kausos.

-    Pretīgi, amerikāņu zinātnieks teica. Taču patiesi.

-     Es iekšpilsētā iegriežos reti, ģenerālis sacīja.

-    Ja notiktu pēc Li Anga prāta, visus karavīrus izsūtītu uz provinci. Viņš domā, ka Tautas atbrīvošanas armija ir ienaidnieks, tāpēc tā tiešām kļuvusi par viņa ienaidnieku. Taču Ķīnas vēsture liecina, ka trimdā rodas jaunas iespējas.

-    Tieši tā noticis ar jums, ģenerālis piebilda.

Pālmers smaidīja, bet nenoliedza. Viņa karjera nebija izdevusies tāda, kā viņš, dzīvi uzsākot, tika vēlējies, taču paša kļūdas dēļ. Kad viņš vēl bija jauns zinātņu doktors un strādāja Valsts departamenta politikas plānošanas dienestā, labi informēti finansisti pareģoja, ka viņš būs nākamais Henrijs Kisindžers un pats daudzsološākais savas paaudzes intelektuālais politiķis. Taču izrādījās, ka viņam piemīt liktenīgs trūkums, lai varētu veidot karjeru "Miglu purvā" [10] : Pālmers, kā pats uzskatīja, tiecās pēc patiesības. Biedējoši strauji apbrīnotais Wunderkind kļuva par enfant terrible, no kura visi vairījās. Viduvējības šādi apstiprināja savu varu, izstumjot cilvēku, kas apdraudēja viņu ērtos krēslus. Pālmers prātoja, ka savā ziņā trimda bijusi pats labākais, kas ar viņu noticis. Raksts par viņa kāpienu un kritienu, kas bija publicēts The New Republic, apgalvoja, ka Pālmers, izmests no varas gaiteņiem, "atkāpies" uz akadēmiskajām aprindām. Tādā gadījumā tā bija stratēģiska atkāpšanās, teju vai pārgrupēšanās; jo viņa audzēkņi "pālmerīti", kā tos nicīgi dēvēja viņa ienaidnieki, pamazām ieņēma augstu stāvošus politiskus posteņus Aizsardzības ministrijā un Valsts departamentā, tostarp diplomātiskajā dienestā, kā ari pētniecības iestādēs, kas darbojās Vašingtonā. Pālmers viņiem bija mācījis ievērot stingru slepenību, un viņi šo mācību bija apguvuši. Viņa protežē tagad atradās pašos slepenākajos amatos. Gadiem ritot, viņu guru, kas bija atkāpies gluži kā Romas imperators Cincinats, pacietīgi gaidīja savu laiku.

Tomēr nu viņš jau skaitīja dienas.

-     Runājot par iekšpilsētu, ieteicās Pālmers, esmu iepriecināts, ka mums šajos jautājumos joprojām ir vienādi ieskati.

Ģenerālis pieskārās vienam, tad otram vaigam un dziedoši noteica:

-    Labā acs, kreisā acs. Tas nozīmēja, ka divu cilvēku uzskati ir tikpat tuvi kā cilvēka acis.

-     Labā acs, kreisā acs, Pālmers klusi atkārtoja. Protams, viens ir redzēt, bet pavisam cits rīkoties.

-    Ļoti patiesi.

-    Jūs neesat sācis šaubīties, Pālmers ātri ieteicās, modri vērodams ikkatru pazīmi, kas liktu domāt, ka apņēmība vairs nav tik noteikta.

Ģenerālis atbildēja ar hakka sakāmvārdu.

-    Vējš nevar izkustināt kalnu.

-     Priecājos dzirdēt, Pālmers sacīja. Tas, kas nākotnē gaidāms, pārbaudīs katra cilvēka apņēmību. Vēji pūtīs, turklāt ar vētras spēku.

-     Tas, kas darāms, ģenerālis teica, jāizdara par katru cenu.

-    Dažreiz nepieciešams liels satricinājums, Pālmers ieminējās, lai nodrošinātu lielāku stabilitāti.

-    Tieši tā. Ģenerālis cēla pie lūpām cepto, pikanto putniņu. Viņš piemiedza acis, izbaudot kraukšķīgo delikatesi.

-     Lai uzvārītu podā rīsus, jānocērt koks, Pālmers noteica. Tas bija vēl viens hakka sakāmvārds.

Ģenerāli vairs nepārsteidza profesora dziļās zināšanas par viņa dzimto apvidu.

-    Tas nav parasts koks, kas jānocērt.

-    Tas nav ari parasts risu pods, sacīja zinātnieks. Jūsu cilvēki zina savu uzdevumu. Viņiem jāzina, kad rīkoties, un jārīkojas bez kļūmēm.

-    Noteikti, teica ģenerālis Lems.

Sirmā zinātnieka skatiens bija ciešs un noteikts.

-    Atlikušas sešas dienas, viņš sacīja ar vieglu uzsvaru. Ikvienam savs uzdevums jāpaveic ideāli.

-    Bez kļūdām, ģenerālis atkārtoja, un viņa raupjie vaibsti pauda apņēmību. Galu galā uz spēles likta vēstures gaita.

-    Un vēstures gaita, protams, ir pārāk svarīga, lai to atstātu gadījuma varā.

Ģenerālis nopietni pamāja un atkal pacēla pirkstu.

-    Labā acs, kreisā acs, viņš klusi sacīja.

12. nodaļa

Monreāla. Vīrietis bija Embleram teicis, ka vienpadsmitos no rīta viņam jābūt Dorčesteras laukumā. Tā kā Emblers bija ielidojis pilsētā agrāk, viņš ar taksometru aizbrauca līdz Sipresstrītas un Stenlijstrītas krustojumam viena kvartāla attālumā no laukuma un izpētīja apkaimi. Milzīgā Sun Life ēka Dorčesterā reiz bija vislielākā celtne visā britu impērijā. Tagad tai pāri pacēlās modernie debesskrāpji daudzi bija uzbūvēti cits citam blakus ap Dorčesteras laukumu. Tieši tas Embleru darīja nemierīgu laukumu varēja pārskatīt no ļoti daudzām ēkām.

Viņš nesa iepirkumu somas ar tirdzniecības centra Place Montreal Trust logo un pār plecu bija pārmetis fotoaparāta siksnu, cerot, ka izskatās tāpat kā ikviens tūrists. Paklaiņojis pa sānielām, Emblers pārliecinājās, ka pašā Dorčesteras laukumā neko aizdomīgu neredz, un devās turp. No laukuma celiņiem bija rūpīgi notīrīts sniegs taisnie celiņi krustojās ar centrālo loku, kur atradās valsts pirmā premjerministra sera Džona Makdonalda statuja. Cits piemineklis bija uzcelts, godinot Kanādas lomu angļu-būru karā, un netālu no tā katoļu kapsētā bija apglabāti deviņpadsmitā gadsimta sākuma holēras epidēmijas upuri. Kapakmeņus bija bojājis laikazobs, tie bija apauguši ar tumšiem ķērpjiem, ko tagad slēpa balta sniega kārta. Pāri visam slējās bankas Imperial tērauda un stikla grandiozā augstceltne. Pie masīvās Dominion laukuma ēkas, kas bija būvēta renesanses stilā, bija apstājies sarkans autobuss ar uzrakstu Le Tram du Montreal.

Embleram bija skaidrs, ka izšķirošie elementi var mainīties kuru katru brīdi, lai cik rūpīgi viņš bija izpētījis apkārtni. Varbūt tādēļ atbildīgais par Ozīrisu bija izvēlējies šo vietu? Raugoties caur fotoaparāta objektīvu, Emblers pārbaudīja simtiem logu biroju augstceltnēs. Daudzus nebija paredzēts atvērt, un tie, kurus varēja atvērt, aukstā laika dēļ bija ciet. Lai gan Emblers bija saģērbies silti, gaisa temperatūra bija krietni zem nulles, un viņam sāka salt ausis. Izdzirdējis aiz muguras noteiktus soļus, viņš apcirtās riņķī.

-    Atvainojiet, mister!

Emblers ieraudzīja gados vecāku pāri. Viņi bija ģērbušies spilgtās dūnu jakās, un sirmos matus plivināja vējš.

-     Jā? Emblers atsaucās, pūlēdamies runāt mierīgi un vienaldzīgi.

-    Vai jūs varētu mūs nofotografēt? Vīrietis pasniedza viņam dzeltenu, lētu fotoaparātu tādus varēja iegādāties jebkurā drogu veikalā. Ar seru Džonu Makdonaldu fonā, ja?

-     Labi, Emblers teica, mulsdams par savu aizdomīgumu. Vai esat amerikāņi?

-     No Sakramento. Taču šeit mēs pavadījām savu medusmēnesi. Uzminiet, kad tas bija?

-     Nevaru iedomāties. Emblers centās neizrādīt, ka ir satraukts.

-     Pirms četrdesmit gadiem! sieviete iespiedzās.

-    Apsveicu, Emblers teica, viegli piespiedis pogu aparāta labajā augšējā daļā. Kad viņš paspēra pāris soļus uz priekšu, lai ietvertu pāri kadrā, viņš kaut ko pamanīja kāds cilvēks žigli aizslēpās aiz statujas, it kā negribēdams, lai viņu ievēro. Emblers apmulsa tas izskatījās pēc amatiera, un tie ļaudis, ar kuriem viņam bija darīšana, nebija amatieri.

Atdevis fotoaparātu pavecajam pārim, Emblers spēra vairākus garus soļus'uz statujas pamatnes pusi.

Atpakaļ parāvās jauns vīrietis nē, varbūt četrpadsmit vai piecpadsmit gadus vecs zēns.

-    Ei, Emblers uzsauca, cik vien mierīgi spēdams.

-    Ei, zēns atsaucās.

-    Kas par lietu?

-     Es laikam salaidu dēlī, zēns teica, runājot ar vieglu Kvebekas akcentu. Viņam bija liels deguns, kuram zēna augums pagaidām netika līdzi, un īsi, spuraini, acīmredzot balināti mati.

-     Varu derēt, ka neesi izdarījis neko tādu, kas nav labojams. Emblers nenolaida acis no zēna sejas, vērodams, kā mainās ikviens sejas vaibsts.

-    Jums nevajadzēja mani ieraudzīt pirms vienpadsmitiem, teica zēns.

-    Kam tas jāzina?

Jauneklis atplauka.

-    Tātad jūs neteiksiet?

-    Kāpēc lai es to darītu? Vai tu nedomā, ka es saprotu?

-    Jūsu draugs teica, ka tas domāts kā dzimšanas dienas pārsteigums. Varbūt tāda kā spēle?

-    Pastāsti, ko tev vajadzēja man teikt. Es tēlošu, ka esmu pārsteigts. Apsolu.

-    Jums noteikti jāapsola, zēns uztraukti ieteicās.

-    Cik viņš tev maksā? Es samaksāšu tikpat daudz.

Tagad zēns smaidīja.

-    Cik viņš man maksā? viņš vilcinādamies atkārtoja.

-Jā.

-    Četrdesmit. Zens neprata melot.

Emblers savilka augšup uzaci.

-    Trīsdesmit? Emblers turpināja neticīgi skatīties. Divdesmit, zēns beidzot pateica.

Emblers paņēma divdesmit dolāru banknoti un iedeva zēnam.

-    Nu, kādi tad bija norādījumi?

-    Viņš teica, ka tikšanās vieta mainās. Jums jātiekas ar viņu Underground Sitijā*.

-Kur?

-     Les Promenades de la Cathйdrale, zēns atbildēja. Tikai atcerieties, ka jāizliekas pārsteigtam, ja jau tas jums domāts kā pārsteigums.

Cilvēkam, kuram patīk metaforas, liktos vai nu gluži piedienīgs, vai ironisks tas fakts, ka zem Kristus baznīcas katedrāles atrodas plašs, grezns tirdzniecības centrs Promenades de la Cathйdrale. Gandrīz visi zināja, ka finansiālās grūtībās nokļuvusī anglikāņu bīskapija izkļuva no spaidīgās situācijas, pārdodot zemi, kas atradās zem tās. Frāze uz šīs klints tev būs celt baznīcu tika pārtulkota komerciālās ēras valodā, proti, ka baznīcai jāuztur pašai sevi, pārdodot klinti, uz kuras tā stāv.

Emblers tikko bija nobraucis lejā pa slīdošajām kāpnēm un mēģināja orientēties tirdzniecības centra labirintā, kad viņu kāds satvēra aiz pleciem un apgrieza riņķī.

Viņam bezrūpīgi uzsmaidīja liela auguma vīrietis ar koši rudiem matiem.

-    Beidzot tiekamies vaigu vaigā, viņš teica.

Emblers patiešām jutās pārsteigts. Viņš vīrieti pazina nevis personiski, bet, tāpat kā daudzi citi, reputācijas dēļ. Viņu sauca Pols Fentons, un viņa reputācija bija tikpat tumša un duļķaina, cik skaidrs bija viņa skatiens.

Pols Fentons. Ievērojams Amerikas rūpnieks, par kuru vispirms sāka runāt tad, kad viņš nodibināja Teksasā izvietoto elektronikas firmu, kas slēdza lielus līgumus ar militāristiem. Taču kopš tā laika viņa bizness bija stipri paplašinājies, un astoņdesmito gadu beigās viņš zināmās aprindās bija izpelnījies sliktu slavu ar to, ka ieguldīja kapitālu labējo partiju rīkotajos nemieros un apvērsumos visā pasaulē. Viņa pastāvīgie klienti bija Contras Salvadorā, Renamo Mozambikā un Unita Angolā.

Daži domāja, ka viņš ir patriots, kas lojāls savai valstij, ne visvarenajam dolāram. Citi viņu uzskatīja par bīstamu fanātiķi, jo veikli izvairīdamies no likumiem, kas regulē bruņojuma eksportu uz ārvalstīm, viņš līdzinās tiem biznesmeņiem, kuri sešdesmito gadu sākumā bija atbalstījuši postošo iebrukumu Cūku līcī. To, ka viņš ir apsviedīgs un enerģisks uzņēmējs, neapšaubīja neviens.

-    Jūs esat Tārkins, vai ne? Fentons jautāja. Emblera klusēšanu uztvēris kā piekrišanas zīmi, viņš sniedza roku. Taču tas nebija tikai retorisks jautājums balsī varēja just tādu kā nedrošību. Fentons Embleru pēc izskata nepazina.

Emblers satvēra pasniegto roku un, paspēris soli uz priekšu, ierunājās zemā, aizsmakušā balsī:

-    Tas ir stulbi sarīkot tikšanos ar mani sabiedriskā vietā. Jūs esat pārāk labi pazīstams.

Fentons tikai piemiedza ar aci.

-     Manuprāt, cilvēki neredz to, ko negaida ieraudzīt. Un es jau neesmu gluži Holivudas slavenība. Turklāt paslēpties vislabāk var drūzmā, vai jums tā nešķiet? Viņš pakāpās soli atpakaļ un ar roku pamāja visapkārt. Esat sveicināts pasaulē vislielākajā gājēju tīklā, kas atrodas pazemē. Fentons runāja mīkstā baritonā. Viņa seja bija iedegusi, viegli sārta un poraina, tomēr ar ļoti gludu ādu iespējams, pēc dermabrāzijas. Matu līnija abās pieres pusēs bija atvirzījusies atpakaļ, taču retās šķipsnas, kas kailajās vietās vēl bija atlikušas, likās rūpīgi sakārtotas gandrīz kā lellei. Tātad šis vīrietis pievērsa lielu uzmanību savai ārienei.

Viņš likās sportisks un spēcīgs. Turklāt izskatījās pievilcīgs un bagāts cīnītājs, kas vienu nedēļas nogali pavada, spēlējot polo ievērojamo Argentīnas pilsoņu klubā, jau nākamajā nedēļas nogalē atrodas Čadā, kur organizē Abrām tanku kustību, bet vēl pēc nedēļas bauda minerālsāļu procedūras Kārību jūras privātās salas Parrot Cay kūrortā. Sportisks, iededzis, taču… gluži kā no kosmētikas salona nācis. Miljardieris ar rūdīta puiša izskatu.

-     "Pazemes pilsēta", Emblers teica. īstā vieta vīrietim, kas darbojas pagrīdē.

Emblers zināja, ka Fentons, raksturojot šo vietu, nepārspīlē tā saukto Underground Sitiju veidoja divdesmit jūdžu garas pasāžas, kur atrodas tūkstoš sešsimt modes preču veikalu, pārsimt restorānu, kafejnīcas un bāri, vairāki desmiti kinoteātru. Lai gan virszemē knieba sals, šeit bija patīkami silts un gaišs. Emblers aplaida skatienu visapkārt. Garie lokveida gaismas ķermeņi, slīdošās kāpnes vairākos līmeņos un balkoni, kas slējās virs milzīgās telpas, radīja plašuma iespaidu. Underground Sitija saistīja Cours Mont-Royal elegantās tirdzniecības galerijas ar Eaton centru un caur Desjardines kompleksa pasāžām pletās līdz pat Palais des Congrиs lielajai kongresu pilij, kas pletās abpus Ville Marie ātrgaitas šosejai kā tērauda, stikla un betona milzis.

Emblers saprata, kāpēc Fentons izvēlējies šo vietu, proti, lai nomierinātu viņu, jo vardarbības iespēja ļaužu pūlī būtu visai niecīga.

-    Pasakiet, Emblers turpināja, vai jūs patiešām te esat viens pats? Cilvēks ar tādu… sabiedrisko stāvokli?

-    Varbūt atbildēsiet jūs pats?

Emblers paraudzījās visapkārt, pārlaizdams skatienu desmitiem seju. Kāds vīrietis ar platu seju un īsiem matiem, aptuveni četrdesmit gadus vecs, neuzkrītošā, ūdeni necaurlaidīgā pusmētelī. Otrs divdesmit pēdu attālumā pa kreisi no pirmā; šķita, viņš jutās mazliet nemierīgs savā visai dārgajā apģērbā divrindu pogājamā kamieļvilnas mētelī un tumšās klasiska uzvalka biksēs.

-     Es redzu tikai divus. Viens no viņiem nav radis šādi stāvēt postenī.

Fentons pamāja.

-    Džilspijs patiesībā ir sekretārs. Viņam veikli padodas sarunāt ar zāles pārziņiem restorānos un tamlīdzīgi. Fentons ar galvu pamāja vīrietim kamieļvilnas mētelī, kurš atņēma sveicienu, viegli pietvīkdams.

-    Jūs man gribējāt pastāstīt par Ozīrisu. Šķiet, šie nav ideāli apstākļi sarunai tкte в tкte.

-    Es zinu kādu vietiņu, Fentons sacīja samtainā balsī un veda Embleru uz kādu ārkārtīgi elegantu modes preču veikalu, kas atradās nedaudz tālāk pa terases eju. Veikala logā bija izstādīts tikai viens tērps varavikšņaini zaigojoša purpurkrāsas kleita, kurai šuves bija šķietami pavirši sadiegtas ar zaļu diegu cilpām. Likās, ka tērps vēl ir tapšanas procesā drēbnieki dažreiz mēdz tādus tērpus izstādīt savās darbnīcās, bet Emblers saprata, ka kleita ir pabeigta. Tas bija augstās modes tērps, kura nepabeigtais izskats droši vien bija izraisījis modes preses pārstāvju sajūsmu, kad tērpu uz celiņa demonstrēja kāda kārna modele. Zem tērpa uz vara plāksnītes bija iegravēts tā nosaukums Systиme de la mode.

Emblers atkal nodomāja, ka Fentons gudri izvēlējies vietu veikals bija īsti piemērots, lai sagādātu drošības izjūtu un norobežotību. Garāmgājēji varēja redzēt apbrīnojamos tērpus, taču pat viens no tūkstoša neiedrošinātos nākt tādā veikalā iekšā.

Veikalā aiz ieejas atradās, šķita, parastie vārtiņi, kas aizsargāja pret zagļiem divi ar plastmasu apdarināti statņi, lai gan tie bija novietoti mazliet tālāk no durvīm nekā citur. Kad Emblers tiem tuvojās, atskanēja kluss pīkstiens.

-     Piedodiet, teica Fentons. Droši vien nav pa prātam jūsu fotoaparāts.

Tātad vārtiņi nemaz nekontrolēja veikala materiālās vērtības. Emblers noņēma fotoaparātu un spēra soli caur vārtiņiem. /

-    Varbūt jūs varētu pastāvēt vienu mirkli ilgāk, Fentons sacīja, it kā atvainodamies.

Emblers paklausīja. Durvis cieši aizvērās.

-     Kārtībā, lielā auguma rūpnieks sacīja. Esiet sveicināts manā necilajā veikaliņā. Jums varbūt liekas, ka tas neatbilst manam raksturam, bet, ja jūs būtu modes dizainers, tad justos sasodīti pārsteigts. Šeit nav nevienas mantas, kuras cena būtu rakstāma tikai ar trim cipariem.

-    Vai pircēju ir daudz?

-    Neviena, Fentons atbildēja, un rūpīgi koptajā sejā parādījās plats smaids. Veikals gandrīz nekad nav atvērts. Un tām reizēm, kad mēs to atveram, esmu apgādājies ar pašu biedējošāko pārdevēju pasaulē viņu sauc Bridžita -, viņa prot panakt, ka cilvēks sak justies ta, it ka naktu no laidara. Pašreiz viņa aizgājusi ieturēt lenču. Žēl. ka jus nevarēsiet ar viņu iepazīties, jo viņa… nu, viņa tiešām ir izcila. Viņa nevienam nesaka acīs, ka šis nav tā vērts, lai te iepirktos, bet viņi to saprot paši.

-    Sapratu. Tas ir vēl daudz iedarbīgāk nekā liels uzraksts BĪSTAMI! Un ļaujiet minēt vārtiņi nav paredzēti materiālo vērtību kontrolei, bet "blakšu" atvairīšanai.

-     Visplašākais darbības spektrs. Patiesi spēcīga iekārta. Mēs to pārbaudām visu laiku, un nekad nav izdevies caur tiem slepus ienest noklausīšanās ierīci. Daudz patīkamāk, nekā izģērbt cilvēku un pārmeklēt viņa mutes dobumu un citas vietas. Ari efektīvāk. Lai gan tam nebūtu nekādas nozīmes, ja šādu ierīci ienestu. Pārbaudiet loga stiklu.

Emblers piegāja pie skatloga. Cieši ieskatījies, viņš stiklā pamanīja smalku metāla tīkliņu. Tas izskatījās pēc rotājuma, bet īstenībā pildīja noteiktu funkciju.

-    Viss veikals ir ekranēts, viņš ar apbrīnu sacīja. Tas nozīmēja, ka visas veikala telpas ietver iezemēts feromagnētisks tīkls, kas bloķē jebkuras frekvences signālu pārvadi.

-    Aha, sapratāt. Vai redzat to spīdīgo mugurējo sienu? Laka divpadsmit kārtās divpadsmit un pirms katras nākamās kārtas uzlikšanas iepriekšējā tika pulēta. To visu paveica īsti meistari. Un kas ir zem tām divpadsmit kārtām? Ģipsī iestrādāts, smalks metāla tīkls.

-    Jūs esat ļoti piesardzīgs.

-     Tāpēc jau mēs tiekamies vaigu vaigā. Tālruņa sarunā nekad nevar zināt, vai runāju tikai ar jums, vai ar jums un diktofonu, vai arī ar jums un jebkuru, kam ienācis prātā sarunu pārtvert. Redziet, esmu dedzīgs norobežošanās piekritējs. Daru, ko vien spēju, lai neļautu informācijai aizplūst tālāk, tā sakot, nodrošinu hermētisku iesaiņojumu. Biznesmenis apmierināti iesmējās. Viņam bija svarīgi atstāt iespaidu uz Embleru ar šiem piesardzības pasākumiem.

Liec viņam aizstāvēties.

-    Kā tad jūs izskaidrosiet to, kas notika ar Ozīrisu? Emblera balsī bija dzirdamas dusmas.

Fentona veselīgā seja mazliet nobālēja.

-    Cerēju, ka mēs tam nepievērsīsim pārāk lielu uzmanību. Emblers redzēja, ka veikalnieks samulst, taču… ko viņš gribēja tirgot? Klausieties, gadījums ar Ozīrisu bija ellīga traģēdija. To izmeklē mani cilvēki, un, lai gan pagaidām neesam guvuši atbildi uz šo jautājumu, drīz vien atradīsim. Tas cilvēks bija īsts ģēnijs, viens no izcilākajiem aģentiem, ko man bijis gods pazīt.

-     Pietaupiet tās slavas dziesmas bērēm, Emblers nošņāca.

-     Un viņš patiesi apbrīnoja jūsu spējas jūs to noteikti zināt. Tiklīdz atskanēja "ķērciens", ka Tārkins ir uz brīvām kājām, Ozīriss pirmais teica, lai meklēju jūs rokā. Viņš zināja, ka teiciens "uz brīvām kājām" man nozīmē vienīgi "laists tirgū".

Ariadnes pavediens atrodi, kurp tas ved.

-     Šķiet, jūs daudz zināt par mani, Emblers teica. Uzmudinoša piezīme. Ko tieši Pols Fentons zina?

-    Jādomā, visu un neko. Tārkins ir vienīgais vārds, ar kuru jūs pazīst. Jūs esat tieši sešas pēdas garš, neņemot vērā apavu papēžus. Svars simt deviņdesmit mārciņas. Četrdesmit gadus vecs. Brūni mati, zilas acis. Viņš pasmaidīja. Taču tie ir tikai fakti. Liekas, jūs, tāpat kā es, nepiešķirat faktiem pārlieku lielu nozīmi.

Liec, lai viņš runā. Embleram ienāca prātā garās pēcpusdienas, ko viņš kādreiz pavadīja makšķerējot auklu viņš pārmaiņus palaida vaļīgāk, tad atkal uztina uz spoles un tā nogurdināja lielu zivi, liekot tai cīnīties ar pretspēku.

-    Jūs esat pārāk atturīgs, Emblers turpināja mudināt. Es domāju, ka jūs zināt daudz vairāk, nekā sakāt.

-    Nu jā, esmu dzirdējis, ko par jums stāsta.

-    Ozīriss.

-    Arī citi. Man ir daudz kontaktu. To jūs drīz vien dabūsiet zināt. Nav daudz tādu cilvēku, kurus es nepazītu. es runāju par cilvēkiem, kurus vērts pieminēt. Fentons apklusa. Acīmredzot jums ir daži vareni ienaidnieki un arī vareni draugi. Es gribētu būt starp tiem. Viņš atkal pasmaidīja un papurināja galvu. Es jūs patiesi apbrīnoju. Tikai retais man radījis tādu iespaidu kā jūs. Uzskatu jūs par tādu kā burvju mākslinieku. Brīnumdari. Pff un zilonis pazūd no skatuves. Pff nozūd burvju mākslinieks ar visu cepuri un nūjiņu. Kā jums tas izdodas?

Emblers apsēdās uz nerūsējošā tērauda krēsla un pētīja rūpnieka gludo, kopto seju. Vai jūs esat mans ienaidnieks? Vai arī aizvedīsiet mani pie ienaidnieka?

-     Kā jūs domājat? Emblers runāja klusā un garlaikotā balsī.

-    Aha, profesionāls noslēpums, vai ne? Man teica, ka Tārkins ir ļoti talantīgs cilvēks, bet man par jūsu spējām nav ne jausmas. Incognito ergo sum[11], vai ne? Jūs taču saprotat, ka meklējām pēdas, ko jūs būtu atstājis, vai ne?

Emblers acumirklī atcerējās ūdens glāzi, ko Ozīriss viņam bija iedevis mašīnā.

-Un?

-     Nekā. Nada. Bubkes. Nulle. Jūs esat sevi izdzēsis no ikvienas pastāvošās datubāzes. Mēs pārbaudījām biometriskos datus visus parastos ciparu identifikatorus un neko neatradām. Fentons apklusa, tad sāka skandēt: Tur kāpnēs bija vakardien vīrs, kura nemaz nav, nudien…

-     Es šodien viņu gaidīju, Emblers iestarpināja.

-    Jo rotājāties gribēju! Rudmatainais vīrietis pasmaidīja, pārfrāzējot bērnu skaitāmo pantiņu. Jūs droši vien nepārsteigs, ja teikšu, ka mums ir piekļuve visiem Valsts departamenta personāla failiem. Vai atceraties Horusu?

Emblers pamāja. Horuss bija neparasti liela auguma vīrietis, kas fiziski trenējās pārāk daudz ejot viņam rokas atkarājās no rumpja kā pērtiķim, un ar pūtītēm izraibinātā āda liecināja, ka viņš pārmērīgi lieto steroīdus, bet viņš bija noderīgs tajās "Stab" operācijās, kur vajadzēja rupju spēku. Emblers trīs vai četras reizes bija strādājis kopā ar viņu. Viņi nebija draugi, taču satika labi.

-    Vai zināt viņa īsto vārdu?

-    Protams, ne. Tādi bija noteikumi. Mēs tos nekad nepārkāpām.

-    Es gan to darīju. Herolds Neidermens. Vidusskolas laikā Sautbendā čempions reslingā. Kādu laiku strādājis SOV1K vienībā speciālās operācijas, vieglas intensitātes kauja apprecējies, pēc divu gadu ilgām mācībām Floridā ieguvis grādu biznesa zinībās, šķīries, atkārtoti iesaistījies… bet tas nav svarīgi. Galvenais, es varu pastāstīt par Heroldu Neidermenu. Vai atceraties Tritonu?

Vara krāsas mati, vasarraibumi, dīvaini tievas plaukstu un pēdu locītavas, bet izcila prasme klusi nogalināt. Viņam lieliski padevās sargus nožņaugt ar garoti vai pārgriezt tiem rīkli gadījumos, kad šāviens pat ar klusinātāju būtu pārāk skaļš. Emblers pamāja.

-     Tritona īstais vārds ir Ferels Simonss. Armijas cilvēks, lielāko daļu bērnības pavadījis Vīsbādenē, bet pusaudža gadus Lotonas privātajā vidusskolā netālu no Fortsilas, Oklahomā. Starp citu, šī informācija par personālu ir ārkārtīgi rūpīgi paslēpta, tai nevar nākt uz pēdām nejauši. Taču man, kā jau savam cilvēkam, ir privilēģijas. Šķiet, esmu izteicies skaidri. Tātad man vajadzētu viegli piekļūt jebkurai informācijai par Tārkinu, vai ne? Taču es nedabūju neko. Tāpēc, ka jūs esat burvju mākslinieks. Apbrīna viņa balsī bija patiesa. Protams, tas jūs kā aģentu padara vēl vērtīgāku. Ja jūs sagūstītu nesaku, ka tas notiks, tas ir tikai pieņēmums jūs būtu nulle. Dūmu gredzens. Sīks melns punktiņš redzeslaukā. Pietiek pamirkšķināt un tas nozūd. Voila vīrs, kura nemaz nav. Nav itin nekā, kas jūs saistītu ar kādu citu. Ģēnijs!

Emblers klusēja. Viņš nedomāja izgaisināt Fentona maldus. Fentons nebija sīka zivtiņa. Man ir daudz kontaktu tas bija pārāk pieticīgi teikts.

-     Protams, labs burvju mākslinieks spēj panākt, ka nozudušās mantas atkal parādās, Emblers piesardzīgi ieteicās. Viņš pagriezās un palūkojās pa veikala logu ļaudis neskatīdamies gāja garām, soļu skaņa nebija dzirdama. Viņš varēja izmantot Fentonu, bet vai ari citi nebija viņu izmantojuši? Ja "atguves dienesta" cilvēki kaut kā uzzinājuši par šo tikšanos… bet pagaidām nekas par to neliecināja.

-     Un tas jums ir izdevies jūs taču atrodaties šeit. Vai jūs jel nojaušat, cik vērtīgs man esat? Kā stāsta jūsu agrākie kolēģi, jūs gandrīz vai spējat lasīt domas. Un oficiāli neeksistējat!

-     Lūk, kāpēc es iekšēji jūtos tik iztukšots, Emblers pajokoja, saglabājot nopietnu sejas izteiksmi.

-     Man ir svarīgi dabūt pašu labāko, Fentons sacīja. Nezinu, kā jūs iekļuvāt nepatikšanās. Nezinu ari, kas tās ir par nepatikšanām. Taču man tas sevišķi nerūp.

-    Grūti ticēt. Tomēr Emblers tam ticēja.

-    Redziet, Tārkin, man patīk pulcēt ap sevi cilvēkus, kuri ir patiesi izcili savā prasmē. Un jūs, mans draugs, esat ārpus katras konkurences. Nezinu, kā jums izdevies panākt to, ko esat izdarījis, taču jūs esat ļoti līdzīgs man.

-    Jūs gribat teikt, ka es pārkāpju noteikumus.

-    Zinu, ka jūs to darāt. Dižs ir tas, kurš zina, kad var pārkāpt noteikumus un kā to darīt.

-    Šķiet, jūs vācat kopā īstu "netīro duci".

-     Mēs nenodarbojamies ar tik prastām lietām. Vai esat dzirdējis par Statēģisko dienestu grupu?

Emblers pamāja. Ariadnes pavediens atrodi, kurp tas ved. Kopā ar tādām kompānijām kā McKinsey, Bain, KPMG un Accenture un desmitiem citu Stratēģisko dienestu grupa bija viena no pārvaldības konsultāciju firmām, kuras, likās, piedāvāja nelegālus risinājumus nelegālām problēmām. Viņš atcerējās, ka dažās lidostās ievērojis reklāmas plakātus ar lieliem burtiem SDG, zem kuriem daudz sīkākā drukā bija vārdi "Stratēģisko dienestu grupa". Virs attēla, kur varēja redzēt apmulsušus biznesa ļaudis, bija sauklis "NAV JĒGAS SNIEGT PAREIZU ATBILDI, JA PAREIZS NAV JAUTĀJUMS".

-    Priecājos dzirdēt, jo, manuprāt, tā ir jūsu nākotne.

-    Es jau nu gan neesmu biznesa administrators.

-    Negrasos runāt aplinkus. Mēs atrodamies skaņu necaurlaidīgā telpā, un slepenību nodrošina Faradeja ekrāns un plašas frekvences radioviļņu pārtvērēji. Vēl lielāka slepenība nav iespējama pat uz Mēness.

-    Turklāt šeit ir atmosfēra.

Fentons nepacietīgi pamāja.

-    SDG savā ziņā līdzinās šai vietai. Publiski tā nodrošina konkrētus pakalpojumus, bet ne jau tādēļ grupa pastāv. Varbūt Ozīriss jau sāka jums skaidrot. Redziet, es esmu izrādes vadītājs tā viņi mani sauc.

-    Kāda tad ir pati izrāde?

-    Mēs esam starptautiska pārvaldības konsultāciju firma cilvēki uzvalkos un kaklasaitēs, kuri nepārtraukti ceļo pa visu pasauli. Mūsu puišus var sastapt katrā pasaules lielajā lidostā. Ikviens muitas vai robežkontroles ierēdnis biznesa konsultantu pazīst pa gabalu viņi ir profesionāļi, cilvēki, kuri izskatās tā, it kā būtu iemācījušies dzīvot lidmašīnās. Vai jūs zināt, kas reklāmas sludinājumos teikts par SDG atšķirību?

-     Uzdot pareizu jautājumu, ne vien sniegt pareizu atbildi, Emblers atbildēja ar reklāmas saukli.

-    Taču īstā atšķirība ir tā, ka mūsu komandas kodolu veido bijušie slepenie aģenti. Un ne jau šādi tādi. Esmu paņēmis pašus labākos. Noalgojis "Stab" puišus vairumā.

-     Tātad kaut kas līdzīgs papildu piemaksai pie pensijas? Emblers tīši provocēja Fentonu.

-    Viņi nav pensionējušies, Tārkin, rudmatis atbildēja. Viņi dara to, ko raduši darīt. Dara vēl labāk. Atšķirība ir tā, ka viņi nu ir brīvi, lai darītu īstu darbu.

-    Proti, strādātu jūsu labā.

-     Strādātu brīvības labā. Taisnīguma, patiesības un, sasodīts, Amerikas dzīvesveida labā.

-    Es tikai pārliecinos, Emblers ieteicās.

-    Taču viņi patiešām strādā. Nevis aizpilda anketas trīs eksemplāros un raksta atlūgumu ik reizi, kad gadās uzkāpt uz varžacīm kādam nolādētam ārzemniekam kā pieņemts tiem Vašingtonas birokrātiem. Kad nepieciešams ņemt pie rīkles, viņi to dara. Atvainošanās nav vajadzīga. Vai jums tāda pieeja rada problēmas?

-    Kāpēc lai tā būtu? Palaid auklu vaļīgāk.

-    Nekad neesmu pazinis aģentu, kam tas radītu problēmas, Fentons teica. Esmu īsts patriots. Taču mani allaž vai traku padarījis tas, ka ļaujam, lai mums uzliek laužņus priekšraksti, federālā uzraudzība, Apvienoto Nāciju konvencijas, starptautiski līgumi un velns zina kas. ASV slepeno aģentu piesardzība un bailīgums ir neķītrs. Gandrīz vai nodevība. Mūsu cilvēki šajā nozarē ir paši labākie un birokrāti viņiem iekaļ kājas važās! Mans princips jānoņem šīs važas, tad paskatīsimies, ko vari.

Tin auklu uz spoles.

-     Un tas jūs padarīs par valdības ienaidnieku tieši tās valdības, kuru jūs grasāties aizsargāt. Vārdi bija dzēlīgi, bet Emblera balss tonis apvaldīts.

-    Jūs jautājat, vai es nekāpju valdībai uz varžacīm? Fentons savilka uzacis, viņa iedegušajā pierē ievilkās četras apbrīnojami vienādas rievas, tik taisnas kā iegludinātas vīles tikko no mazgātavas atnestā kreklā. Jā un nē. Bez šaubām, daudzi papīrgrauži ir neapmierināti. Taču Vašingtonā ir arī kārtīgi vīri un sievas. Cilvēki, kuri ir patiesi nozīmīgi. Tā ir, vai ne?

-    Cilvēki, kuri rēķinās ar jums.

-    Esat sapratis. Fentons palūkojās pulkstenī. Tātad viņš raizējās par laiku un bija pārliecinājies, ka iekļaujas paredzētajā grafikā. Kādā grafikā? Vai zināt, tāda veida attiecībām ir labi pazīstams modelis. Manuprāt, jums ir zināms, cik izšķiroša loma divos pēdējos gadu desmitos bijusi privātajām militārajām firmām PMF.

-     Protams. Tās izmantoja kā palīgspēkus, atbalstu, ierunājās Emblers.

-     Blēņas! Fentons uzsita pa trausla izskata galdiņu, pie kura abi sēdēja. Nezinu, cik ilgi jūs esat bijis projām, bet šķiet, ka jaunumi gājuši jums secen. Tagad te ir pavisam cita pasaule. Mērogi kļuva globāli, kad aizsardzības dienests Defense Service Limited ziniet, briti, lielākoties SAS saplūda ar amerikāņu kompāniju Armor Holdings. Viņi apsargāja vēstniecības, raktuves un naftas ieguves kompleksus Dienvidāfrikā, apmācīja speciālo uzdevumu spēkus Indonēzijā, Jordānā un Filipīnās. Tad viņi iegūst starptautiskās drošības dienestus Intersec un Falconstar. Iegūst arī DSL un riska pārvaldības dienestus ar plaša mēroga darbības spektru no atmīnēšanas līdz izlūkošanai. Tad Arrnor nopērk krievu firmu Alpha.

Emblers zināja, ka Alpha štatus veido agrākās sovjetu slepenās nodaļas elites darbinieki, tā sakot, krievu līdzinieki ASV Delta spēkiem.

-    Specnaz'a Specnaz's, sacīja Emblers.

Fentons pamāja.

-     Viņi nopērk Kolumbijas aizsardzības sistēmas, kur darbojas lielākoties izbijuši armijas cilvēki no Dienvidamerikas. Drīz vien viņi kļūst par vienu no kompānijām, kas aug ārkārtīgi strauji. Tad viņi dabū dāņu kompāniju Group 4 Flack, kurai pieder Wackenhut[12]. Dabū Levdatt un Vinnell[13]. Un L-3 Communications kompānijā ir MPR korporācija no tās es guvu sākotnējo ideju. Militārie profesionālie resursi tikai šī viena korporācija, kas bāzēta Virdžīnijā, nodrošināja mieru un stabilitāti Bosnijā. Vai jūs domājat, ka to darīja "zilās ķiveres"? Nekā. Tā bija MRP. Kādā jaukā dienā aiziet pensijā Aizsardzības ministrijas speciālais padomdevējs Bosnijas un Horvātijas jautājumos. Jau nākamajā dienā viņš atkal strādā Balkānos tikai MRP sastāvā. Ir deviņdesmit piektais gads, un horvāti pēkšņi sāk tā sist serbus, ka spalvas iet pa gaisu. Kā tas var būt? Kā tie nemākulīgie salašņas piepeši iemācās veikt virkni uzbrukumu perfekti, kā no grāmatas pret serbu karaspēka pozīcijām? MRP tieši tā lika serbiem sēsties pie sarunu galda tikpat lielā mērā kā NATO uzlidojumi. Tas nenozīmē kara privatizāciju, bet miera privatizāciju, comprende[14]. Privātā sektora vīri strādā sabiedrības labā.

-    Vai tad tas ir kas jauns? Kad Ramzess Otrais cīnījās ar hetiem, viņš karā iesaistīja īpašus militāros padomdevējus no numīdiešiem. Un kā tad bija ar Ksenofonta "desmit tūkstošiem"? Patiesībā tie bija atvaļināti grieķu karotāji, kuri par naudu gāja pret persiešiem. Pat Peloponēsas karā viņiem bija līgums ar feniķiešiem.

-    Jūs sakāt, ka viņi tika noalgoti?

-     Piedodiet man, vecam kara lietu zinātājam, ka izplūstu tādos sīkumos. Taču pasakiet, vai iespējams ticēt ģeniālai tirgus pārzināšanai un drošības jautājumu nozīmīgumam, nevēloties abus apvienot?

Emblers paraustīja plecus.

-    Tātad pieprasījums ir. Un kā ar apgādi? Viņš atkal palūkojās pa veikala logu uz gājēju celiņu, tad uz rūpnieku, kas sēdēja viņam pretī. Kāpēc Fentons tik cieši vēro pulksteni?

-     Vai esat kādreiz domājis, kas notiek ar "miera deficītu"? Amerikas armijā ir tikai trešā daļa no tā kareivju skaita, kas bija "aukstā kara" kulminācijas laikā. Notiek plaša demobilizācija. Arī citur, sevišķi Dienvidāfrikā, britu karaspēkā. Tiek atvaļināti veseli pulki. Kas paliek? Apvienotās Nācijas? Apvienotās Nācijas ir bezjēdzība. Kā viduslaikos pāvests milzums pāvesta bullu, maz durkļu.

-    Tātad tagad armiju veido "bijušie".

-     Nu, tas nav tik vienkārši. Es vairs neesmu militārajā sektorā manai gaumei tas tirgus kļuvis pārāk blīvs. Polam Fentonam patīk izjust, ka viņš sniedz unikālu ieguldījumu.

-    Vai tas ir tas, ko jūs darāt pašreiz?

-     Protams. Tāpēc, ka SDG nekonkurē ar PMF. Tās strādā atklāti. Mēs slepeni. Tur jau tas skaistums, vai saprotat? Slepenās operācijas, nevis kaujas. Mūsu ziņā ir kaut kas svarīgāks slepenās operācijas. Varat mūs uzskatīt par Konsulāro operāciju korporāciju.

-    Algoti spiegi.

-     Mēs darām Dievam tīkamu darbu, Tārkin. Mēs nodrošinām, lai Amerikas Savienotās Valstis būtu tik stipras, cik stiprām tām jābūt.

-    Tātad jūs esat un vienlaikus neesat ASV valdības daļa.

-     Mēs spējam to, ko ASV valdība nespēj. Fentona acis iedzirkstījās. Sākumā Embleram likās, ka viņam ir nenoteiktas krāsas acis, bet, ieskatoties ciešāk, Emblers pamanīja, ka Fentonam viena acs ir pelēka, bet otra zaļa. Ak, protams, daudzi birokrāti Fortmīdā un Lenglijā, nemaz jau nerunājot par "Miglu purvu", labprāt mani atmaskotu. Tomēr slepenībā viņi priecājas, ka daru to, ko daru.

-     Manuprāt, vienam otram tā slepenība nemaz tik liela nav. Jūs noteikti esat saistīts ar dažiem augsta ranga ierēdņiem. Ar augsta ranga ierēdņiem arī ar tiem, kuri zina, kas un kāpēc izdarīts ar mani.

-     Noteikti. Ar ierēdņiem, kuri aktīvi izmanto mūsu pakalpojumus. Tas nozīmē, ka Stratēģiskais dienests algo slepenos aģentus.

-     Brīnišķīga garša, un tikai divas kalorijas, Emblers teica, apslāpēdams riebuma uzplūdu. Tādi fanātiķi kā Pols Fentons bija jo bīstamāki tāpēc, ka uzskatīja sevi par varoņiem. Ar izsmalcināto retoriku viņi varēja attaisnot jebkuru necilvēcību un ļoti drīz zaudēja spēju atšķirt personiskās intereses no "lielā mērķa", kam sevi veltīja. Savas korporatīvās vienības viņi apgādāja no sabiedriskajiem fondiem, tajā pašā laikā sprediķojot par privāto uzņēmumu tikumiem. Tādi fanātiķi, kā Fentons uzskatīja, kas stāv pāri cilvēku likumiem, pat pāri taisnīgumam, un padarīja tos par draudu tai pašai drošībai, kuru viņi tik augstu vērtēja.

-    Ikviens zina, ka brīvības arī brīvā tirgus ienaidnieki ir Pola Fentona ienaidnieki. Rūpnieks uz brīdi sadrūma. Var likties, ka daudzas mūsu operācijas ir mazas. Taču tagad mums padomā lielāka spēle. Fentona balsī bija jūtams satraukums. Esam saņēmuši patiesi lielu uzdevumu.

-    Ak tā? Ar Fentonu vajadzēja apieties uzmanīgi Emblers nedrīkstēja paust pārmērīgu interesi, taču nederēja arī vienaldzīga attieksme. Viņš tiecās izturēties ar apzinātu bezkaislīgumu. Lai zivs cīnās ar auklu.

-    Tāpēc jūs esat mums vajadzīgs.

-    Ko jūs par mani esat dzirdējis? Emblers jautāja, vērīgi pētīdams Fentona vaibstus.

-     Daudz. Daži pat uzskata jūs par bīstamu vājprātīgo, Fentons vaļsirdīgi atbildēja.

-    Kāpēc tad jūs vispār gribat ar mani saistīties?

-     Varbūt tāpēc, ka mans viedoklis par bīstamu vājprātīgo atšķiras no valdības domām. Varbūt arī tāpēc, ka tikai bīstams vājprātīgais uzņemtos uzdevumu, ko esmu paredzējis jums. Un tas var izdoties tikai bīstamam vājprātīgajam ar tādām spējām kā jums. Fentons apklusa. Kā tad ir? Vai varam salīgt? Vai varam palīdzēt kaut ko labot šajā vecajā, sagrabējušajā pasaulē? Ko jūs domājat par manu pasākumu sakiet atklāti!

Ariadnes pavediens kurp tas novedīs?

-    Pirms mēs satikāmies, Emblers sacīja, viegli pieskardamies kādam tērpam uz pakaramā, man nebija ne jausmas, ko var darināt no plisēta šifona.

Fentons smējās spalgi, ar nazālu pieskaņu, viņa smiekli gandrīz izklausījās pēc kladzināšanas. Tad viņš ilgi raudzījās uz Embleru.

-     Tārkin, es gribētu, lai jūs nākat man līdzi. Vai esat ar mieru? Vēlos jums kaut ko parādīt.

-     Priecājos dzirdēt, Emblers teica, pārlaizdams skatienu vēsi elegantajai veikala telpai, nerūsējošā tērauda mirdzumam un pelēkajiem paklājiem, jo no šiem tērpiem manam augumam neder neviens.

Abi vīrieši izgāja ārā no modes preču veikala un atgriezās plašajā, rosīgajā Underground Sitijas pasaulē. Kamēr viņi brauca lejup pa trim slīdošo kāpņu līmeņiem, Emblers domāja par to, cik savādi Fentonā apvienojas fanātisms, viltus un atklātība. Reti kurš tik bagāts cilvēks mēdza staigāt apkārt bez pavadonības; Fentons, šķita, lepojās ar savu pašpaļāvību. Tas pats dīvainais parupja individuālisma un jūtīga egoisma apvienojums, kas viņā parādījās arī citos jautājumos. Varbūt tieši tas viņu padarīja par tik ietekmīgu personu.

Zem apgaismes spuldzēm augstu virs galvas bija piestiprināts milzīgs GAP* reklāmas plakāts. Kur vien raugies, visur kioski, veikali, elektriskā gaisma un pircēji. Fentons un Emblers, spraukdamies caur drūzmu, nogāja vairākus kvartālus. Beidzot viņi nonāca izejā uz kongresu pili un Vilies Marie ātrgaitas šoseju. Kad abi pa slīdošajām kāpnēm tika līdz augšai, viņi atgriezās uz aukstās un ledainās planētas. Palais de Congrиs šis stikla, tērauda un betona milzis jau pats par sevi radīja saltu iespaidu.

Fentons aizveda Embleru līdz ieejai celtnē. Emblers redzēja, ka celtni no visām pusēm ielenc drošības dienesta vīri.

-    Kas tur notiek?

-     G7 sanāksme, Fentons teica. Būtībā G7 plus viens. Tirdzniecības ministri no visas pasaules Savienotajām Valstīm, Kanādas, Francijas, Lielbritānijas, Itālijas, Vācijas un Japānas, arī īpašie viesi. Nopietns pasākums. Viņi nekad nepaziņo, kur tā notiks, lai izvairītos no protestētājiem pret globalizāciju. Taču tā vai citādi tas nekad nepaliek noslēpumā.

-     Neatceros, ka es būtu ielūgts.

-     Jūs esat kopā ar mani, Fentons teica, nozibsnīdams ar acīm. Nāciet! Jūs redzēsiet kaut ko sevišķu.

Vienā no augšējiem stāviem biroju augstceltnē, kas atradās blakus stiklā mirdzošajam Complex de Guy-Favreau, stāvēja Džou Lī, pielāgojot acīm spēcīgo binokli. No izlūkošanas dienesta viņš bija saņēmis ziņu, ka medījums varbūt mēģinās iekļūt starptautiskajā sanāksmē. Viņam blakus atradās ķīniešu snaiperu šautene deviņdesmit piektā tipa 7,62 mm šautene. Vēl šorīt viņš to bija rūpīgi iestādījis. Pašreiz bija labi redzams vīrietis ar iesauku Tārkins. Ja nebūtu vēja brāzmu, Džou Lī izdotos trāpīt.

Kas tas par cilvēku, ar ko Tārkins ir kopā? Džou Lī pielāgoja binokli, fokusējot to uz iedegušu liela auguma vīrieti, kas stāvēja blakus Tārkinam.

Rīkoties? Vai analizēt? Tā bija mūžsena dilemma analizējot iespējas itin viegli varēja aiziet bojā vai pieļaut, ka bojā aiziet citi. Tomēr Džou Lī prātoja, ka šoreiz pirms rīcības diezin vai būtu vajadzīga papildu izlūkošana. Doma par iespēju apsvēršanu bija pretrunā ar visu viņa būtību un apziņu viņš bija izvēlēts un trenēts, lai rīkotos. Viņu reiz bija aicinājis pats biedrs Čo. Tomēr efektīva rīcība nekad nebija impulsīva izšķiroša nozīme bija laika izvēlei, tāpat kā spējai pielāgoties un reaģēt uz mainīgajiem apstākļiem.

Viņš noņēma pirkstu no šautenes mēlītes un paņēma ciparu fotoaparātu, pielāgojot objektīvu, līdz iedegušā vīrieša seja bija fokusā. Džou Lī nosūtīs attēlu analīzei.

Džou Lī gandrīz nekad nejuta bailes, taču tagad viņš bija mazliet noraizējies. Šķita, bija pamats uztraukties, ka Lī Angam radušies jauni, grūti uzveicami ienaidnieki.

Viņš atkal paskatījās uz šauteni. Bažas kļuva lielākas ar katru sekundi.

Analizēt vai rīkoties?

13. nodaļa

Kad Emblers devās Fentonam līdzi pa kongresu pils durvīm, viņam likās, ka Fentons aiz nepacietības gandrīz vai vibrē.

Palais vestibils bija izbūvēts kā vairākus stāvus augsts ātrijs ar leņķveidā savienota stikla griestiem virs sešstūrainu granīta flīžu grīdas; vestibilu un trīs balkonus appludināja ziemas blāvi sudrabainā gaisma. Uz izkārtnes tā bija izveidota kā vecmodīgs ziņojumu dēlis ar iegriezumiem melnā plastmasā bija iestiprināti uzraksti ar baltiem burtiem, norādot, kurā telpā katra sanāksme notiek.

-    Tagad jūs kuru katru bridi varēsiet pārliecināties, Fentons murmināja, ko spēj mūsu sarīkotā operācija.

No zāles, kas atradās blakus vestibilam, plūda trokšņi un balsu dūkoņa, liecinot, ka sanāksme beigusies. Cilvēki cēlās kājās, bīdīja krēslus, daži dalībnieki steidzās uz priekšpusi, lai iepazītos ar pārējiem. Daži gāja dzert kafiju vai devās ārā uzsmēķēt.

-    Cik rāda jūsu pulkstenis, Tārkin?

-     Vienpadsmit un piecdesmit deviņas minūtes. Pagāja īss brīdis. Tieši divpadsmit.

Pēkšņi granītā un stiklā izbūvēto vestibilu piepildīja skaļi kliedzieni. Sarunu dūkoņa acumirklī pārvērtās šausmu saucienos: Ak dievs! Ak dievs! Ak dievs! Kliedzieni un vaimanas kļuva arvien skaļāki. Fentons stāvēja pie kāpnēm, ko sedza paklājs, ar roku cieši aptvēris Embleru ap pleciem.

Drošības dienesta vīri melnās jakās steigšus skrēja zālē, pēc dažām minūtēm ieradās medicīnas dienests. Kāds bija nogalināts.

Emblers apvaldījās un pievērsās Fentonam.

-    Kas tur notika?

Fentons pateica dažus vārdus mobilajā tālrunī, tad pamāja.

-     Mirušo sauc Kurts Zolingers, viņš klusi sacīja Embleram. Starpnieks Eiropas valstu tirdzniecības sarunās Briselē.

-Un?

-    Saskaņā ar mūsu izlūkošanas datiem viņš ir bija īsts drauds. Mācoties maģistrantūrā, viņš sapinās ar BāderaMeinhofas bandu* un kopš tā laika dzīvo dubultu dzīvi. Augstas klases ekonomists un neiedomājami valdzinošs puisis tā teiktu ikviens. Tostarp viņš izmantoja savu stāvokli ES, lai visā pasaulē veidotu SBK starptautiskas biznesa kompānijas, kuras atmazgā netīro naudu, kas iegūta no valstīm ar noziedzīgu režīmu, un novirza ievērojamas summas noteiktiem teroristu grupējumiem. Viņu sauca par "saimnieku". Un viņš maksāja par spridzināšanu, bet sevišķi par slepkavībām.

-    Kāpēc tad jūs…

-    Šodien ir īpaša diena, jūs taču zināt, vai ne? Fentons cieti palūkojās uz Embleru. Savveida gadadiena. Vai atceraties, kad tika noslepkavots ASV Valsts kases sekretāra vietnieks?

Emblers lēni pamāja. Pirms vairākiem gadiem lepnajā Sanpaulu viesnīcā ļaužu acu priekšā tika nošauts Valsts kases sekretāra vietnieks, kurš reiz bijis pats jaunākais Hārvarda universitātes Ekonomikas fakultātes mācībspēks un cilvēks, kas ierosinājis sniegt finansiālu palīdzību divām Latīņamerikas valstīm, lai glābtu tās no katastrofas. Viņš bija viens no gaišākajiem prātiem Amerikas valdībā. Taču slepkava tā arī netika aizturēts. Lai gan varas iestādēm bija aizdomas, ka slepkavībā iesaistīti antiglobalizācijas ekstrēmisti, tomēr plaši izvērstā starptautiskā izlūkošana palika bez rezultātiem.

-     Tas notika tieši pirms pieciem gadiem. Precīzi divpadsmitos dienā. Viesnīcas balles zālē. Sabiedrības acu priekšā. Viņa slepkavas bija algotņi, kas lepojās ar precizitāti un nekaunīgo pārdrošību. Kurts Zolingers bija pasūtītājs. Darbodamies ar kādreizējo Rote Armee Fraktion biedru starpniecību, viņš maksāja par slepkavību. Mēs to tikai nesen uzzinājām. Jūs taču saprotat, ka pierādījumus, ko mēs ieguvām, nevar izmantot tiesā tas bija darījums.

-    Augstā debess, izdvesa Emblers.

-    Tieši pirms pieciem gadiem, divpadsmitos dienā. Ticiet man, tie nelieši sapratīs. Mēs tikko nosūtījām signālu uz viņu radio frekvenci. Viņi zinās, ka ir atklāti, un izbīsies, tāpēc izklīdīs, lai vēlāk mēģinātu pārgrupēties. Viņu pašreizējās operācijas būs izjauktas. Kontaktu tīkls tiks pakļauts aizdomām. Un paranoja nodarīs viņiem vairāk ļaunuma, nekā spējam mēs. Tie kliedzieni un brēcieni tieši tādi paši kā Sanpaulu. Nolādēts, vai nav dzejiska taisnīgā tiesa? Fentons aizdedzināja cigareti.

Emblers nokremšļojās. Tas, ka Fentons mierīgi stāvēja vietā, kur notikusi viņa paša organizētā slepkavība, stipri vien atgādināja izrādīšanos. Fentons nojauta, par ko Emblers domā.

-    Vai jūs brīnāties, kāpēc esmu šeit? Tāpēc, ka es to drīkstu. Viņa skatiens bija stingrs un drošs. Mēs SDG neesam iebiedējami. Man vajadzēja jums to parādīt. Mūsu darbs ir slepens, bet mēs neesam kaut kādi nolādēti teroristi ārpus likuma. Mēs esam likums.

Bez šaubām, tas bija Fentona stilā. Rūpnieks zināja, ka nevienam neienāks prātā saistīt viņu ar nāvējošo incidentu tikai dažu jardu attālumā.

-    Taču jums esam paredzējuši daudz lielāku zivi. Fentons sniedza Embleram papīra lapu, savādi caurspīdīgu lapu, kaut ko līdzīgu sīpola mizai vai vecā parauga termālajam faksa papīram. Sajutis papīra aromātu, Emblers saprata, ka tas ir viegli uzliesmojošs papīrs, kas var pārvērsties pelnos dažu sekunžu laikā. Jeb haizivi, tā būtu pareizāk teikt.

-     Vai jūs gribat, lai es viņu novācu? Embleram vēderā kaut kas sažņaudzās, tomēr viņš centās runāt mierīgi. Ariadnes pavediens atrodi, kurp tas ved.

Fentons nopietni pamāja.

Emblers ātri izlasīja, kas rakstīts lapā. Mērķa vārds bija Benuā Dešenē. Viņam šis vārds bija pazīstams. Starptautiskās Atomenerģijas pārvaldes ģenerāldirektors. Patiešām liela mēroga pasākums. Lapā bija minētas detaļas par viņa darbu un privāto dzīvi, kā arī sniegts ikdienas ieradumu apraksts.

-     Kas ir ar to cilvēku? Emblers jautāja, mēģinot runāt nevērīgā tonī.

-     Dešenē strādāja kodolbruņojuma pētījumos franču valdības labā. Tagad viņš izmanto savu SAP ģenerāldirektora stāvokli, lai nodotu zināšanas par kodolieročiem tādām valstīm kā Irāna, Sīrija, Lībija, Alžīrija, pat Sudāna. Varbūt viņš domā, ka ir tikai taisnīgi, ja spēles laukums abās pusēs ir vienādā līmenī. Var arī būt, ka viņš grib saraust bagātību. Tas nav svarīgi. Galvenais viņš ir nekrietns. Bīstams. Un viņam jāpazūd. Fentons izpūta dūmu. Vai iegaumējāt to, kas rakstīts lapā?

Emblers pamāja.

Fentons paņēma lapu un pieskārās tai ar cigaretes degošo galu. Lapiņa acumirklī pārvērtās par baltsārtu, liesmainu ziedu it kā to būtu uzbūris burvju mākslinieks un izgaisa. Emblers palūkojās visapkārt neviens to nebija ievērojis.

-     Paturiet prātā, Tārkin, mēs esam "labie puiši", Fentons sacīja. Aukstajā gaisā bija redzama viņa elpa. Jūs taču man ticat, vai ne?

-    Ticu, ka jūs ticat, Emblers mierīgi atbildēja.

-     Varat man ticēt, ar to sāksies kaut kas pavisam īpašs. Jūs parūpēsieties par Benuā, pēc tam jau būsiet grupas īstenais loceklis. Tad parunāsim. Tad jūs kļūsiet par galveno.

Emblers uz brīdi pievēra acis. Viņš bija neapskaužamā stāvoklī. Varētu jau brīdināt valdību par Dešenē, taču kāda jēga? Tieši valdības ierēdņi bija šo uzdevumu "piespēlējuši" Fentonam. Turklāt Embleram neviens neticēs. Viņa kādreizējie priekšnieki uzskatīja, ka Tārkins ir vājprātīgs, un nebija nekādu pierādījumu tam, ka Harisons Emblers jelkad ir dzīvojis. Viņa ienaidnieki nebūtu tā pūlējušies izraisīt viņam psihotisku epizodi, ja nedomātu to izmantot. Emblera paranojālo murgu ieraksts noteikti bija atskaņots izlūkošanas dienesta vadībai. Turklāt, ja Emblers nepiekritīs veikt uzdevumu, Fentons atradīs kādu citu.

Piepeši viņiem tuvojās policists.

-    Jūs, ser! formā tērptais vīrietis ar resnu kaklu strupi uzsauca Fentonam.

-    Es?

-    Jūs! Policists aizvainoti skatījās uz Fentonu. Vai domājat, ka likums uz jums neattiecas? Vai tā jums liekas, ko?

Fentons izskatījās pēc nevainības iemiesojuma.

-     Piedodiet?

Policists piebāza seju Fentonam tuvu klāt un savilka lūpas.

-    Kongresu pilī smēķēt aizliegts. Atbilstoši pilsētas noteikumiem smēķēt aizliegts ikvienā municipālajā ēkā. Neizturieties tā, it kā jūs to nezinātu. Norādes ir visur.

Emblers pagriezās pret Fentonu, grozīdams galvu.

-     Redziet nu, jūs esat pieķerts.

Pēc dažām minūtēm abi gāja pa notīrīto zilganpelēkā smilšakmens ietvi kongresu pils priekšpusē. Sniegs biezā kārtā klāja zemos krūmus abpus notīrītajai ietvei.

-    Tātad esam vienojušies? Fentons jautāja.

Tas bija vājprāts nebija ne jēgas, ne saprāta iesaistīties pasākumā, ko Emblers noraidīja jau pašos pamatos tā nelikumības pēc. Tomēr, ja viņš atteiktos, tad būtu palaidis vaļā pavedienu, un to nu nedrīkstēja atļauties kamēr viņš vēl atradās labirintā. Ja viņš zaudētu pavedienu, tad zaudētu pats sevi.

-    Jūs maksāsiet man ar informāciju, izrādes vadītāj, Emblers izdzirdēja sevi sakām.

Fentons pamāja.

-     Parasts stāsts, vai ne? Kāds jums aizlicis priekšā kāju. Jūs gribat, lai es uzzinu, kas un kāpēc to izdarījis. Aptuveni tā, vai ne?

Šajā stāstā nekas nav parasts, Emblers gandrīz pateica.

-    Aptuveni tā, viņš klusi atbildēja.

Debesis kļuva arvien tumšākas; tagad tās bija drūmi pelēkas, un grūti bija iedomāties, ka tās jelkad bijušas vai varētu būt citā krāsā.

-    Ar tādām spējām kā jums visam vajadzētu noritēt bez aizķeršanās, Fentons pārliecināti sacīja. Un, ja nu kaut kas notiek ja jūs sagūsta? nu, jūs taču esat "vīrs, kura nemaz nav", vai ne? Neviens neko neuzzinātu.

-      Šķiet, izdevīgs darījums, Emblers pateica nomākta balsī. Ja vien jūs neesat "vīrs, kura nav".

Lenglija, Virdžīnija. Klejs Kestons neatzinīgi skatījās uz gaišo paklāju Norisa kabinetā dažu pēdu attālumā no brūnā ādas dīvāna paklājs bija notraipīts ar kafiju. Traips tur bija atradies jau iepriekšējā reizē. Kestonam bija aizdomas, ka tas tur atradīsies arī nākamajā reizē. Kelebs Noriss to, bez šaubām, nebija pamanījis. Tā jau gadījās ar daudz ko. Cilvēki to nepamanīja nevis tāpēc, ka tas būtu paslēpts, bet tāpēc, ka bija pieraduši un vairs neievēroja to.

-     Manuprāt, esmu jūs sapratis, Noriss teica. Jūs atradāt datumu, kad pacients uzņemts iestādē, un analizējāt…

-    Novirzes no vidējās statistiskās vērtības.

-    Jā. Novirzes no vidējās statistiskās vērtības. Jūs meklējāt slēptas shēmas izdevumos kā iedomātu dūmu strūkliņu, kas vēl palikusi pēc notikuma. Laba ideja. Nogaidoša pauze. Tātad ko jūs atradāt?

-     Neko.

-    Neko, Noriss nomāktā balsi atkārtoja. Ē-eh.

-    Es uzskatu, ka tas ir ļoti aizraujoši.

Noriss neizpratnē paskatījās uz Kestonu.

-     To var salīdzināt ar suni, kas nerej, Kel. Zema līmeņa speciālai operācijai nepieciešams milzum daudz rakstudarbu, uz to attiecas visādi noteikumi pat tad, ja vajadzīgi tikai daži dolāri no sīkiem izdevumiem paredzētās naudas. Ja zemākā līmeņa aģents dara jebko, kas saistās ar pārvaldes resursiem, viņš raksta pieprasījuma anketas. Paliek pēdas kā mežā aiz zvēra. Jo augstāks līmenis, jo mazāk papīru, jo attiecīgās personas rīcībā jau ir visi resursi. Ar to es gribu teikt, Kel, ja trūkst pat niecīgu noviržu, tas liecina, ka iesaistīta ļoti augsta līmeņa persona. Neviens nemēdz pats ierasties Periša salā un lūgt, lai viņu tur uzņem. Turp cilvēku nogādā vīri baltos virsvalkos. Tas nozīmē, ka jāsagādā transports, ka pārvešanai, iespējams, jāvelta papildu laiks, un tā tālāk. Taču, kad es meklēju atskaņas, nevarēju atrast neko.

-    Cik augstā līmenī tas, pēc jūsu domām, varētu būt?

-     Vismaz E17, Kestons teica. Jūsu vai pat augstāka ranga persona.

-    Tad meklējumu loks kļūst šaurāks.

-    Tiešām? Vai valdības sastāvs būtu sarucis, kamēr atrados tualetē?

-     Hmm… Man nāk prātā, kā jūs dabūjāt rokā to puisi no operāciju direkcijas, kurš slepus bija aizbraucis uz Alžīriju. Izmantojis viltotu pasi un visu, kas vajadzīgs, lai pilnīgi noslēptu pēdas. Mēs domājām, ka viņš nedēļu pavadījis Adirondakā. Man tiešām patika, kā jums izraisīja aizdomas neiedomājamais tualetes papīra patēriņš tualetē blakus viņa kabinetam!

-    Tas jau nebija nekas grūti pamanāms. Viņš katru dienu izlietoja veselu rullīti.

-    Jums ienāca prātā, ka viņam varētu būt ceļotāja caureja. Zarnu infekcija ar parazītu, kas endēmisks Alžīrijā tā jūs teicāt. Pēc divām dienām viņš atzinās. Debestiņ, jūs uz pēdām uzvedināja… tualetes papīrs. Noriss klusi iesmējās. Ko varat teikt par viņa profesionālās darbības vēsturi? Vai uzzinājāt kaut ko vairāk par izveicīgo bēgli?

-    Pāris faktu, Kestons teica.

-    Manuprāt, vajadzētu izdomāt, kā viņu pievilināt, kā tikt viņam klāt.

-    Tas nebūs viegli, sacīja Kestons. Mums ir darīšana ar neikdienišķu klientu. Pateikšu tikai vienu iezīmi, kas mani vedina tā domāt. Liekas, neviens negribētu spēlēt ar viņu kārtis.

-     Vai viņš blēdās? Kelebs Noriss atraisīja kaklasaites mezglu, bet kaklasaiti nenoņēma bulvāra preses redaktoru stilā. Zem atpogātās apkaklītes vijās melnas sprogas.

Kestons papurināja galvu.

-    Vai zināt, ko vācu valodā nozīmē vārds Menschenkenner?

Noriss piemiedza acis.

-    Cilvēku pazinējs? Kurš ļoti daudz zina par cilvēkiem?

-     Ne gluži tā. Menschenkenner ir persona, kurai ir ķēriens saprast cilvēkus, novērtēt viņus.

-    Tātad viņš spēj lasīt cilvēku domas.

-    Gluži kā grāmatu. Cilvēks, kuram ir kas slēpjams, negribētu rādīties viņam acīs.

-    Staigājošs melu detektors. Es labprāt vēlētos vismaz daļēji apgūt šādu spēju.

-     Cilvēki, ar kuriem es runāju, šaubās, vai Tārkins pats zina, kā viņam tas izdodas. Taču pētījumi liecina, ka viņam piemīt īpašs vērīgums pret "mikroskopiski" sīkām sejas vaibstu pārvērtībām, kas mainās pat tik īsā laikā kā trīsdesmit milisekundes. Tik niecīgas pārmaiņas lielākā daļa cilvēku nespēj ievērot. Speciālisti tās dēvē par "informācijas noplūdi" un "simboliskām zīmēm". Šķiet, ka slēptās emocijas var izpausties ārkārtīgi dažādos veidos. Cilvēka seja sniedz ļoti nozīmīgu informāciju, ko mēs gluži vienkārši ignorējam. Varbūt citādi mēs nespētu normāli dzīvot.

-    Jūs mani samulsinājāt, Klej. Noriss uzlika kājas uz apbružātā kafijas galdiņa. Kestonam ienāca prātā, ka galdiņš nebija apbružāts, kad biroja sagādes nodaļa to bija atvedusi. Norisa kabinetā viss izskatījās vairāk apbružāts un apdilis, nekā būtu izskaidrojams vienīgi ar lietu vecumu.

-    To es noskaidroju pavisam nesen. Tomēr liekas, ka daži psihologi šo spēju pētījuši. Izdara ierakstu videolentē, tad palēnina tās atskaņošanu, aplūkojot kadrus citu pēc cita, un dažreiz izdodas sejā ieraudzīt izteiksmi, kas ir pretrunā ar teiktajiem vārdiem. Persona izskatās noskumusi un pēkšņi tās sejā pavīd triumfējoša izteiksme, taču tā nozūd tik zibenīgi, ka lielākoties nespējam to pamanīt. Tārkina spējās nav itin nekā mistiska. Viņš tikai ievēro to, ko lielākā daļa cilvēku palaiž garām neievērotu.

-    Tātad viņš saskata vairāk nekā citi. Ko tad viņš redz?

-    Tas ir interesants jautājums. Cilvēki, kuri pēta sejas, noskaidrojuši, ka apspiestajās emocijās iesaistās noteiktas muskuļu kontrakciju kombinācijas. Cilvēks pasmaida, un viņa mutes kaktiņi tūlīt savelkas augšup. Ja seja tiek savilkta smaidā apzināti, tad iesaistās arī zoda muskuļi. Taču, ja mutes kaktiņi savelkas augšup nepatvaļīgi ja smaids ir neviltots, zoda muskulis nesaraujas. Vai arī smaidot liekuļoti, konkrēti pieres muskuļi nesavelkas tā, kā vajadzētu. Vēl var vērot uzacu un plakstiņu muskuļus, kas nepatvaļīgi liecina par dusmām vai pārsteigumu. Ja vien cilvēks nav īpaši apguvis aktiermākslu ja viņš patiesi neizjūt attiecīgās emocijas, tad, tās simulējot, iespējams pamanīt tikko jaušamu mīmikas muskuļu darbības nesaskaņu. Mēs to lielākoties neredzam. Mūsu skatienam tā ir pārāk grūti uztverama. Pastāv simtiem veidu, kādos iespējama sejas muskuļu mijdarbība mēs it kā skatāmies uz audumu ar neskaitāmiem krāstoņiem, bet esam akli pret krāsām un redzam tikai pelēko. Turpretī tādi cilvēki kā Tārkins redz visas krāsas.

-    Tas viņu padara par grūti uzveicamu pretinieku. Norisa biezās uzacis lokveidā izliecās. Viņu nepriecēja uzzinātais.

-    Bez šaubām, sacīja Kestons. Viņš neko neminēja par aizdomām, ka pastāv noteikta saistība starp Tārkina neticamo talantu un viņa hospitalizāciju. Hospitalizāciju, līdz ar kuru viņš bija izdzēsts no eksistences sabiedrībā. Viņš vēl nebija izpētījis, kāpēc tā. Taču diena bija tikai sākusies.

-    Divdesmit gadus viņš strādāja mums.

-    Pareizi.

-    Un tagad jāpieņem, ka strādā pret mums. Noriss papurināja galvu, it kā izdzēsdams iedomātu zīmējumu. Tas nav cilvēks, ko mēs vēlētos redzēt pretējā pusē.

-    Lai kura puse tā būtu, Kestons drūmi noteica.

14. nodaļa

Monreālas drūmā pēcpusdiena uzreiz kļuva gaišāka, kad Lorela piezvanīja Embleram uz mobilo tālruni.

-    Vai tev klājas labi? Emblers steidzīgi jautāja.

-     Man klājas labi, Hal, patiešām labi, viņa teica, Emblera dēļ cenzdamās runāt bezrūpīgā tonī. Viss ir labi. Tantei Džilai klājas lieliski, tāpat kā man. Arī sešdesmit burkas ar viņas persiku kompotu ir lieliskas lai gan tu jau to neesi jautājis, un īstenībā neviens kompotu neēd. Viņa uz brīdi aizsedza klausuli ar roku, pārmija dažus vārdus ar kādu un teica: Tante Džila grib zināt, vai tev garšo persiku kompots.

Emblers saspringa.

-    Ko tu viņai teici par…

-     Par tevi? Neko. Lorela ierunājās klusāk. Viņa domā, ka runāju ar draugu. Ar "kavalieri", kā teiktu viņa. Vari iedomāties?

-     Vai droši vari teikt, ka neesi pamanījusi neko savādu. Itin neko.

-    Neko, Lorela sacīja. Neko, viņa ierunājās pārāk ātri.

-    Pastāsti par to "neko", Emblers teica.

-     Nu ak, tas patiešām nav nekas. Pirms neilga laiciņa zvanīja kāds vīrietis no benzīna kompānijas. Viņi precizējot patērētāju sarakstus, tā viņš teica un uzdeva visādus muļķīgus jautājumus par tīrajiem sīkumiem, tad sāka prašņāt, kādas benzīna iekārtas mēs izmantojam, tāpēc es gāju pārbaudīt un konstatēju, ka tante Džila izmanto dabasgāzi, nevis benzīnu, bet, kad atgriezos pie tālruņa, viņš jau bija nolicis klausuli. Noteikti kaut ko sajaucis.

-    Kā sauc to kompāniju?

-    Kā sauc? Viņa uz brīdi apklusa. Viņš neteica.

Embleru apņēma ledaina aukstuma sajūta. Viņam bija

pazīstama šāda pieeja šķietami nevainīga pārskatīšanās, patīkams profesionāls zvans jādomā, viens no daudzajiem viņu zvaniem un balss ieraksta analizētājs otrā līnijas galā.

Tā bija zondēšana.

Emblers laiciņu klusēja, kamēr saņēmās, lai runātu mierīgi.

-    Lorela, viņš sacīja. Kad tas bija?

-    Varbūt… pirms minūtēm divdesmit? Viņas balsī ieskanējās satraukums.

Divpadsmit kārtas lakas. Divpadsmit kārtas baismu.

-     Klausies ļoti uzmanīgi. Tev jābrauc projām tūlīt.

-     Bet…

-    Tev jābrauc projām tūlīt pat. Emblers sniedza Lorelai precīzus norādījumus. Viņai bija jāaizved mašīna uz remontdarbnīcu, jāuzdod noregulēt stūres savirzi un jābrauc projām ar jebkuru mašīnu, ko viņi piedāvā iznomāt. Tas bija lēts un ērts paņēmiens, kā dabūt mašīnu, ko nevar tik viegli izsekot.

Tad Lorelai vajadzēja braukt uz jebkuru vietu, kur viņai nebija nekādu sakaru.

Viņa klausījās, atkārtojot katru sīkumu. Emblers nojauta, ka Lorela iegaumē visu un nomierinās, draudu izjūtu mazinot ar secīgajiem pasākumiem, kas viņai jāveic.

-     Es tā darīšu, viņa teica, dziļi ieelpojot. Tikai man jāsatiek tevi.

-    Tas nebūs iespējams, Emblers sacīja tik saudzīgi, cik vien varēdams.

-     Citādi es to nevaru izdarīt, Lorela teica tas bija nevis lūgums, bet fakta konstatējums. Es… viņa sastomījās. Es gluži vienkārši nevaru.

-    Es rīt braucu projām no valsts, viņš paskaidroja.

-    Tad man tevi jāsatiek šovakar.

-     Lorela, tā nav prātīga doma.

-    Man tevi šovakar jāsatiek, viņa drūmā apņēmībā atkārtoja.

Vēlu vakarā Emblers motelī netālu no Kenedija lidostas stāvēja viesnīcas divpadsmitā stāva numurā viņš bija pieprasījis numuru vienā no augšējiem stāviem ar skatu uz ziemeļiem un caur lietus aizkaru pētīja mašīnas, kas brauca pa simt četrdesmito ielu Jamaikā, Kvīnsā. Jau aptuveni stundu lietus gāza kā ar spaiņiem, appludinot notekas un pārvēršot ielas par eļļaini spīdīgām straumēm. Lai gan gaiss nebija tik salts kā Monreālā, tomēr auksts diezgan, lai uzdzītu drebuļus, un likās vēl aukstāks mitruma dēļ. Lorela bija teikusi, ka brauks šurp, un šis nu nemaz nebija braukšanai piemērots laiks. Taču Embleru pacilāja izredzes satikt viņu. Patiess aukstums tās bija šaubas, vai jelkad vairs būs iespējams sasildīties. Tieši pašreiz Emblers izjuta, ka siltumu viņam var sniegt vienīgi Lorela.

Vienpadsmitos vakarā viņš binoklī ieraudzīja, ka pie viesnīcas caur lietus šaltīm piebrauc nomāts sedans Ford Taurus. Emblers zināja, ka tā ir Lorela, vēl pirms tam, kad caur vējstiklu pamanīja viņas sajauktos kastaņbrūnos matus. Viņa rīkojās tā, kā bija mācījis Emblers minūti stāvēja viesnīcas priekšā, tad atkal iekļāvās transporta plūsmā, brauca līdz nākamajai ieejai un apgriezās pretējā virzienā. Emblers no divpadsmitā stāva varēja novērot mašīnas viņai apkārt. Ja Lorelai kāds sekotu, viņš to pamanītu.

Pēc desmit minūtēm viņa bija atgriezusies pie viesnīcas betonētās piebrauktuves. Kad Emblers Lorelai piezvanīja uz mobilo tālruni, apstiprinot, ka nav pamanījis kādu sekojam, viņa izkāpa no mašīnas, turot rokās plastikātā ietītu saini tik uzmanīgi, it kā tur būtu kaut kas ļoti vērtīgs. Jau pēc dažām minūtēm viņa klauvēja pie numura durvīm. Tikko aizvērusi durvis, Lorela nometa zilo neilona jaku uz grīdas tā bija tik ļoti samirkusi, cik var samirkt tikai šķietami ūdensnecaurlaidīgs apģērbs un nolika turpat uz paklāja saini. Neteikusi ne vārda, Lorela paspēra soli Embleram tuvāk, apskāva viņu, un abi stāvēja, jūtot viens otra sirdspukstus. Emblers bija pieķēries Lorelai tik cieši kā slīcējs glābējam. Viņi ilgi stāvēja, gandrīz nekustēdamies, un turējās kopā. Tad Lorela noskūpstīja Embleru uz lūpām.

Emblers pēc mirkļa atrāvās atpakaļ.

-     Lorela… viss notikušais… tu nedrīksti. Tev jābūt piesardzīgai. Tas nav… tas, ko tu vēlies.

Viņa pētoši skatījās uz Embleru un klusēja.

-       Lorela, viņš dobji ieteicās. Neesmu drošs, vai mums…

Emblers zināja, ka psihiska trauma var izraisīt atkarību, izkropļot uztveri, pārvērst emocijas. Viņa Emblerā joprojām saskatīja vīrieti, kas viņu bija izglābis, un nespēja pieņemt faktu, ka tieši viņš iegrūdis Lorelu briesmās. Viņš turklāt zināja, ka Lorela izmisīgi vēlas, lai viņu mierina, pat iegūst. Emblers nespēja atstumt Lorelu, nesāpinot viņu, un patiesībā nemaz negribēja viņu atraidīt.

Embleram pāri gāzās vainas izjūta reizē ar smeldzošu iekāri, un drīz vien viņi kaili iekrita gultā, abi drudžaini skāva viens otru, drebēja un tvīka, tiekdamies pēc siltuma, ko izmisīgi vēlējās gūt abi. Kad viņi beidzot atlaida viens otru vaļā apguruši, aizelsušies un nosvīduši abi savija kopā pirkstus, it kā nespētu paciest nošķirtību. Ne tagad. Vēl ne.

Pēc vairākām minūtēm Lorela pagriezās pret Embleru.

-     Es pa ceļam apstājos, viņa čukstēja. Izkāpusi no gultas, viņa paņēma saini, ko bija atnesusi. Emblers vēroja viņas kailā auguma siluetu pret aizvilktajiem aizkariem. Augstā debess, cik viņa skaista.

Izņēmusi kaut ko no plastikāta maisa, Lorela to pasniedza viņam. Liela, smaga grāmata.

-     Kas tas ir? Emblers jautāja.

Lorela centās nesmaidīt.

-     Paskaties!

Viņš ieslēdza lampu pie gultas. Tā bija gadagrāmata audekla iesējumā, uz dzeltenbrūnā vāka bija iespiests Godāra koledžas logo*. Sējums bija ietīts apbružātā plastikātā. Embleram iepletās acis.

-     Oriģināls, Lorela sacīja. Neskarts, bez labojumiem un izmaiņām. Viņa pasniedza sējumu Embleram. Te ir tava pagātne. Tam viņi nevarēja tikt klāt.

Tātad viņa bija iegriezusies Godāra koledžā.

-     Lorela, Emblers čukstēja. Viņš juta uzplūstam pateicību un arī citas, vēl spēcīgākas jūtas. Tu to darīji manis dēļ.

Viņa cieši pavērās Emblerā. Lorelas skatiens pauda sāpes un arī, likās, mīlestību.

-    Es to darīju mūsu dēļ.

Emblers paņēma gadagrāmatu. Tās iesējums bija stiprs un pamatīgs, paredzēts glabāšanai gadu desmitus ilgi. Lorelas ticību viņam skaidri rādīja tas, ka viņa pat nebija mēģinājusi ieskatīties gadagrāmatā viena pati.

Viņš juta, ka mute kļūst sausa. Lorela bija atradusi veidu, kā tikt cauri melu biezoknim un atmaskot viltīgo šarādi. Lorela Holenda. Mana Ariadne.

-    Dievs augstais, Emblers teica apbrīnas pilnā balsī.

-    Tu man pateici, kurā skolā mācījies, pateici, kurā kursā biji, tāpēc es sāku domāt. Iedomājos, ka viņi, izdzēšot tavu pagātni, darījuši diezgan, lai atvairītu gadījuma rakstura izmeklētāju. Taču vairāk neko viņi nevarēja izdarīt.

Miglainā trešā persona viņi. Vārdisks plakāts virs neziņas bezdibeņa. Emblers uzmudinoši pamāja.

-    Ir taču pārāk daudz visādu sīkumu, vai ne? Es par to domāju. Tas ir aptuveni tāpat, kā steidzīgi iztīrīt dzīvokli ar putekļsūcēju, jo drīz jāierodas viesiem. Varbūt dzīvoklis izskatās patiešām tīrs. Tomēr vienmēr kaut kas paliek putekļi zem paklāja, kartona kārba zem dīvāna. Tikai jāpameklē. Varbūt viņi varēja izdzēst ierakstus datorā koledžas rektorātā. Taču es aizgāju uz koledžas beidzēju biroju un nopirku gadagrāmatas eksemplāru. Istu, taustāmu mantu. Samaksāju sešdesmit dolārus.

-     Dievs augstais, Emblers atkārtoja, juzdams kaklā iespriežamies kamolu. Ar nagu viņš atplēsa gadu gaitā sacietējušo plastikātu un apsēdās, atbalstījis galvu pret gultas galvgali. Gadagrāmata oda pēc tintes un iesējuma. Viņš pārlapoja to un smaidīja, ieraugot seno palaidnību fotogrāfijas: kaunpilno nerātnību ar ķirbi; govi, ko viņi bija ieveduši bibliotēkā un kura, vēcinot asti, apgāza grāmatu katalogus. Viņš jutās pārsteigts, ieraugot, cik tievi izskatās puiši. Droši vien arī viņš toreiz bija tikpat tievs.

-     Tas atsauc atmiņā ļoti daudz ko, vai ne? Lorela bija ieritinājusies gultā viņam blakus.

Emblers lēni šķīra lapas un juta, ka sirds sāk dauzīties. Grāmatas svars un apjoms savādā kārtā likās mierinošs. Viņš iedomājās savu fotogrāfiju divdesmit viena gada vecumā cik atklāta tajā izskatījās viņa seja! un Mārgaretas Medas* citātu, kas tolaik uz viņu bija atstājis dziļu iespaidu un ko viņš bija parakstījis zem fotogrāfijas. Emblers arvien vēl to atcerējās: Nekad nešaubies, ka nedaudzi cilvēki, kuri domā par pārējiem un uzņemas atbildību, spēj mainīt pasauli. Tas ir vienīgais, kas kaut ko nozīmē.

Emblers atšķīra lappusi, kur sākās skolasbiedru fotogrāfijas alfabētiskā kārtībā, un pie burta E ar pirkstu vilka pāri mazu, melnbaltu fotogrāfiju rindai. ELENS, ELGRENS, ENDERSONS, EZERIJA. Smaids nozuda no viņa lūpām.

Fotogrāfijas lappusē bija izvietotas piecās rindās, katrā rindā četras. Nebija šaubu, kur vajadzētu atrasties HARISONA EMBLERA fotogrāfijai.

Neka. Pat ne tukšas vietas, kur atrastos piezīme FOTOGRĀFIJA NAV PIEEJAMA. Tur, kur vajadzētu būt viņa fotogrāfijai, atradās kāda cita studenta seja, ko viņš atcerējās kā pa miglu.

Embleram sāka reibt galva un sametās šķērma dūša.

-    Kas noticis? Lorela jautāja. Paskatījusies, kur Emblers tur pirkstu, arī viņa likās satriekta.

-    Esmu paņēmusi neīsto gadagrāmatu, viņa teica. Tas nav īstais gads, vai ne? Tik muļķīgi.

-    Nē, Emblers aizsmacis izgrūda. Gads ir īstais neīsts esmu es. Viņš smagi nopūtās, aizvēra acis, atkal atvēra tās, vēlēdamies ieraudzīt to, ko neredzēja pirms tam. To, kā tur nebija.

Tas nevar būt.

Emblers steigšus uzšķīra lappusi ar studentu sarakstu. ELENS. ELGRENS. ENDERSONS.

Vārda EMBLERS tur NEBIJA.

Viņš šķirstīja grāmatu, līdz atrada grupas fotogrāfiju tā bija Godāra koledžas airētāju komanda. Emblers atcerējās formas tērpus, atcerējās laivu mazliet iedauzīto Donoratico astotnieka laivu, kas bija redzama fonā. Tomēr komandā viņa seja nebija redzama. Jauni puiši Godāra koledžas dzeltenajos T kreklos un šortos. Tur bija visi viņa komandas biedri ar pašpārliecinātām sejām, stalti izslējuši plecus un krūtis. Viņš saskaitīja divdesmit trīs pēdējā kursa studenti. Visas pazīstamās sejas. Hala Emblera tur nebija.

Viņš automātiski turpināja pārlapot grāmatu, atrazdams vēl citas grupu fotogrāfijas komandas, pasākumus, kur vajadzētu būt arī viņam. Tomēr viņa sejas nebija nekur.

Emblers atcerējās Ozīrisa vārdus. Tas ir "Okama bārdas naža" likums: kurš izskaidrojums ir vienkāršākais? Vieglāk ir mainīt to, kas jums galvā, nekā pārvērst visu pasauli.

Harisons Emblers bija… māns. Spīdošs pārveidojums. Dzīve, kas savākta kopā no teksta izlaidumiem, savārstīta neskaitāmiem reālās pasaules fragmentiem un ievadīta kādas citas personas psihē. Bagātīga informācijas plūsma. Mākslīga dzīve, kas aizvieto autentisko. Spilgtu epizožu straume, pievadot tās juceklīgā, pastāvīgi mainīgā secībā. Uzraksti no tāfeles nodzēsti, tad pārrakstīti par jaunu.

Emblers, šausmu un apjukuma pārņemts, aptvēra ar rokām galvu; viņš juta, ka viņam atņemts kaut kas tāds, ko nekad nevarēs atgūt viņa identitāte.

Pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja, ka uz viņu raugās LoreIa. Viņas seja bija pārplūdusi ar asarām.

-     Nepadodies viņiem, Lorela klusi teica.

-    Lorela, Emblers ierunājās.

-    Tu nedrīksti tā izturēties pret sevi, viņa stingrā balsī sacīja.

Embleram likās, ka viņš saraujas un sairst kā debess ķermenis, kas sabrūk no iekšienes.

Lorela apskāva viņu un klusi ieteicās:

-     Kā teikts tajā dzejolī? "Es esmu nekas! Kas esi tu? Vai arī tu esi nekas?" Mēs varam būt "nekas" abi kopā.

-     Lorela, Emblers sacīja, es nedrīkstu tev to nodarīt.

-     Tu nedrīksti to nodarīt sev, viņa atbildēja. Jo tad viņi būs uzvarējuši. Apņēmusi Embleru ap pleciem, Lorela turēja viņu tik cieši, it kā gribēdama vest atpakaļ no kaut kādas tālienes, kur viņš aizmaldījies. Nezinu, kā pateikt šķiet, to sauc par instinktu, vai ne? Dažreiz mēs zinām, kas ir patiesi, lai gan nevaram to pierādīt. Paklausies, ko es zinu. Raugos uz tevi un vairs nejūtos viena tu nemaz nezini, cik reti man rodas šāda tuvības izjūta. Kopā ar tevi es jūtos drošībā. Zinu, ka tu esi labs cilvēks. Tici, es to zinu, jo pārāk labi esmu pazinusi citādu cilvēku. Mans bijušais vīrs pārvērta manu dzīvi par «11i man vajadzēja panākt, lai izdod viņa aizturēšanas pavēli, taču tā neko nelīdzēja. Tie vīrieši vakarvakarā es redzēju, kā viņi skatās uz mani… kā uz priekšmetu. Viņiem bija vienalga, vai mirstu, vai dzīvoju. Kad viņi mani bija sasējuši, viens ieteicās, ka vajadzētu "nomēģināt, kā garšo". Otrs sacīja, ka "palīdzēšot". Viņi vienojās, ka to neviens neuzzināšot. Tas būtu pats pirmais, kas ar mani notiktu. Tikai viņi nebija rēķinājušies ar tevi.

-    Taču, ja nebijis manis…

-    Izbeidzi Ja tu tā saki, tas nozīmē, ka viņi nav vainojami. Taču viņi ir vainīgi, un viņiem par to vajadzēs maksāt. Ieklausies, ko saka tavs instinkts, un tu uzzināsi, kas ir īsts.

-     Kas ir īsts, Emblers atkārtoja. Viņam šķita, ka tie ir tukši vārdi.

-    Tu esi īsts, Lorela sacīja. Sāksim ar to. Viņa pievilka Embleru ciešāk klāt. Es ticu. Arī tev jātic. Dari to manis dēļ.

Lorelas auguma siltums apņēma viņu kā siltas bruņas. Viņa bija stipra ak dievs, cik stipra! Arī viņam vajadzēja atgūt spēku.

Labu laiku abi klusēja.

-     Man jālido uz Parīzi, Emblers beidzot ieteicās.

-     Bēgsi vai dzīsi pēdas? Tas bija gan jautājums, gan izaicinājums.

-    Vēl droši nezinu. Varbūt mēģināšu kaut ko uzrakt. Man jāvirzās pa labirintu, lai kurp tas vestu.

-    Esmu ar mieru.

-     Lorela, mums taču jābūt gataviem galu galā varbūt izrādīsies, ka es nemaz neesmu tas, par ko sevi turu; ka esmu cilvēks, kas svešs kā tev, tā man.

-    Tu mani biedē, Lorela klusi sacīja.

-     Varbūt tev vajadzētu baidīties, Emblers teica. Viņš maigi saņēma Lorelas rokas. Varbūt jābaidās mums abiem.

Miegs kavējās vēl ilgi, un kad tas beidzot atnāca, atnesa līdzi nelūgtas ainas no pagātnes, kuru Emblers arvien vēl uzskatīja par savējo.

Mātes seja. Grims klāj zilumus, balsī skan sāpes un apmulsums.

-     Vai tētis tev tā teica? Vai teica, ka iet projām?

-    Viņš neteica neko.

-    Varu apzvērēt, ka tevī ieperinājies nelabais. Kāpēc tu tā sacīji?

Viņa neizteiktā atbilde vai tad tas nav acīm redzams? Vai tad

arī tu to neredzi?

Mātes sāpju pilnā un apmulsusi seja pārvērtās par Pola Fentona seju viņa skatiens pauda apbrīnu, ari aprēķinu.

Burvju mākslinieks. Brīnumdaris. Pff nozūd burvju mākslinieks ar visu cepuri un nūjiņu. Kā jums tas izdodas?

Patiešām kā?

Atkal seja vispirms tikai acis, kuras raugās ar sapratni un rāmu mieru. Vei Čan Lenga acis.

Atcerieties seno nostāstu par kādu vīru: šis vīrs ciematā atvēra veikalu, kurā pārdeva gan šķēpu, kas it kā spējot izurbties cauri itin visam, gan vairogu, kuram, kā viņš apgalvoja, cauri nespēj izurbties itin nekas.

Emblers bija atgriezies Čanhua viņš bija atmests atpakaļ pagātnē, savas psihes visdziļākajos nostūros. Viņu sagrāba un nesa līdzi atmiņas, kas bija izgaisušas no apziņas šķita, ka no pazemes avota izlauzies geizers. Emblers nezināja, kāpēc nav to varējis atcerēties iepriekš, un nezināja, kāpēc atcerējies tagad. Atmiņas dedzināja, un sāpes modināja vēl agrākas, sāpīgas atmiņas…

Emblers bija redzējis asinspirti, skatījies acīs mirstošajam vīrietim, nespēdams izjust ne drusciņu no šā vīra garīgā miera. Viņu bija pārņēmis niknums, tāds niknums, kādu viņš vēl nekad nebija izjutis. Embleram bija skaidrs, ka ar viņu un viņa biedriem manipulē. Dosjē melu audums, simtiem smalku pavedienu, kas, saausti kopā, kļuvuši stipri.

Tu sāki saskatīt to, ko tev nebūtu vajadzējis saskatīt.

Dienas beigās Taivanas valdība paziņoja, ka aizturējusi kreisās radikālās grupas locekļus, un apgalvoja, ka tie ir atbildīgi par slepkavību; grupa atradās oficiālajā teroristisko organizāciju sarakstā. Tārkins zināja šo grupu desmit vai divpadsmit kādreizējo studentu, kas neko citu nedarīja, kā izplatīja piecdesmito gadu maoistu pamfletu fotokopijas un pie vājas zaļās tējas tasēm sprieda par miglainiem doktrīnas jautājumiem.

Četru turpmāko dienu laikā, kad pārējie viņa grupas biedri izklīda, lai saņemtu nākamos uzdevumus un dotos katrs uz savu pusi, Tārkins, apvaldīdams niknumu, mēģināja noskaidrot patiesību. Rēbusa fragmentus atrast nebija grūti. Viņš steidzās apmeklēt salas administratīvos centrus, tikpat kā nevērodams Taivanas pagodas, tempļus ar smalki apgleznotiem, kokgriezumiem rotātiem jumtiem, debesskrāpjus, kas slējās ciešā blīvā, tirgus laukumus un veikalus. Visvairāk salā bija cilvēku viņi brauca ar nelieliem motocikliem, mašīnās un autobusos, un tie, kuri košļāja beteļriekstus, asiņainā izskata atliekas spļāva tieši uz ietves. Viņš tikās ar Taivanas armijas izlūkdienesta "dūžiem", kuri gandrīz necentās slēpt apmierinājumu par Lenga nogalināšanu. Viņš gāja pie cilvēkiem, kas izdarīja pakalpojumus korumpētiem politiķiem, augstākās sabiedrības locekļiem un biznesmeņiem, kuru rokās atradās īstie varas groži; viņš ieguva no tiem informāciju reizēm ar tēlotu līdzjūtību, reizēm ar iebiedēšanu un tādu cietsirdību, kādu viņš sevī nebija varējis iedomāties. Emblers pārāk labi pazina šādus tipus. Pat tad, ja viņi rūpīgi izvēlējās vārdus, viņu sejās skaidri bija lasāmi slepenie nodomi. Jā, viņš šādus cilvēkus pazina.

Tagad tiem vajadzēja mācīties pazīt viņu.

Trešajā dienā viņš ar ātrgaitas metro aizbrauca uz Peitoju. Tā atradās desmit jūdzes uz ziemeļiem no Taibejas centra; tur kādreiz bija karsto avotu kūrorts. Vēlāk tā kļuva par noplukušu "sarkano lukturu" rajonu. Tagad tā bija kaut kas līdzīgs gan kūrortam, gan izpriecu vietai. Pagājis gar tējas namiņu un lētu viesnīcu, Emblers atrada karsto avotu "muzeju", tādu kā pirti augstāko aprindu cilvēkiem. Ceturtajā stāvā viņš ieraudzīja tuklo, jauno vīrieti, kuru meklēja tas bija kāda ietekmīga ģenerāļa māsasdēls. Ģenerālis bija iesaistīts narkotiku tirdzniecībā, palīdzot organizēt heroīna pārvadājumus no Birmas uz Taizemi, tad uz Taivanu, tālāk uz Tokiju, Honolulu un Losandželosu. Pirms gada tuklais jauneklis bija nolēmis kandidēt uz parlamenta locekļa vietu, un, lai gan šis pleibojs konjaka šķirnes pārzināja labāk par viņa paredzamo vēlētāju politiskajām problēmām, likās, ka šim Ķīnas nacionālistu partijas atbalstītajam kandidātam vieta ir nodrošināta. Tad ģenerāļa māsasdēls uzzināja, ka Lengs risina sarunas ar citu kandidātu. Viņam šī ziņa nepatika ja Lengs atbalstītu sāncensi, māsasdēla politiskā karjera būtu apdraudēta. Turklāt, ja Lenga pretkorupcijas kampaņa gūtu panākumus valsts mērogā vai pat iedvesmotu kādu citu valdību veikt tādus pašus pasākumus -, tas varētu iznīcināt viņa tēvoci.

Jaunais vīrietis gulēja karstajā ūdenī, kas sniedzās viņam līdz krūšu galiņiem, un ar apreibušu sejas izteiksmi skatījās KTV karaoke televīziju. Kad Tārkins piegāja viņam klāt un no Hytrel maksts izvilka sešas collas garo titāna kaujas nazi ar robotu asmeni, viņš kļuva manāmi možāks. Tārkinam vajadzēja izdarīt dažus griezienus viņa galvas ādā, un, kad asinis sāka plūst vīrietim pa seju, izrādījās, ka viņš spēj sniegt atbildes. Tārkins zināja ja vīrietis zaudē spēju redzēt, jo acīs plūst paša asinis, viņu sagrābj sevišķi liela šausmu izjūta.

Patiesība bija tieši tāda, kā Tārkins domāja. "Izlūkošanas" datus Lenga dosjē bija safabricējuši viņa politiskie pretinieki, viltīgi sāpinot kopā pietiekami precīzas detaļas no citu, nelietīgu personu dosjē, lai radītu virspusēju ticamību. Taču tas noslēpumu padarīja vēl lielāku. Kā šī rupjā dezinformācija bija nokļuvusi Konsulāro operāciju sistēmā? Kā Politiskās stabilizācijas nodaļa bija iesaistīta šā melu savārstījuma vērtēšanā?

Profesionāļiem bija ļoti labi pazīstamas šīs lamatas, kurās varēja iekļūt izlūkošanas dienests, jo kādas personas ienaidnieki allaž steidzās ziņot jebko, kas tai nestu nelaimi. Trūkstot apstiprinājumam no kāda objektīva ziņu avota, neviens šāds apgalvojums nevarēja pretendēt uz patiesību. Būtībā varēja jau iepriekš paredzēt, ka tās aprindas, kurām radīja draudus politiskās dzīves reformators, centīsies viņu nomelnot, izplatīdamas apmelojumus. Taču negaidīta un neizskaidrojama bija "Stab" nodaļas analītiskā neveiksme.

Embleru pārņēma spēcīgas, bīstamas emocijas. Bīstamas… citiem, un viņš neskaidri nojauta, ka tās ir bīstamas ari pašam.

Kad Emblers pamodās, viņš jutās vēl vairāk noguris nekā pirms gulēšanas, un šai sajūtai nebija nekāda sakara ar reaktīvo lidmašīnu pieslāpēto rēkoņu, kas nāca no tuvējās lidostas. Viņš juta, ka ir ļoti tuvu atklāsmei par kādu noslēpumu, kas nozīmēja kaut ko ārkārtīgi ļaunu; likās, šī atklāsme īsu bridi kavējusies viņa prātā, tad izgaisusi tik ātri kā rīta migla. Emblera acis bija apsarkušas, galva tik sāpīgi pulsēja, it kā viņam būtu paģiras, lai gan dzēris viņš nebija neko.

Lorela jau bija piecēlusies un apģērbusies. Viņa bija uzvilkusi haki auduma bikses un bālzilu blūzi ar sīkām ielocēm. Emblers palūkojās pulkstenī uz naktsgaldiņa, pārliecinādamies, ka nav aizgulējies.

-    Tev vēl ir daudz laika reisu mēs nenokavēsim, viņa teica, kad Emblers beidzot grīļodamies devās uz vannasistabu.

-    Mēs?

-     Es lidošu tev līdzi.

-     To es nedrīkstu pieļaut, viņš teica. Nezinu, kādas briesmas mani gaida, un nedrīkstu tevi pakļaut…

-     Domāju gan, ka gaida briesmas, Lorela viņu pārtrauca. Tieši tādēļ man esi vajadzīgs tu, tādēļ esmu vajadzīga tev. Es varu palīdzēt. Varu piesegt tevi no aizmugures. Būt tev otrs acu pāris.

-    Lorela, tas ir pilnīgi nepieļaujami.

-     Saprotu, ka neesmu profesionāle. Taču tieši tāpēc viņi mani nemeklēs. Turklāt… tu pašreiz baidies nevis no viņiem, bet pats no sevis. Un varbūt tādēļ es varu visu padarīt vieglāku, nevis grūtāku.

-    Kā es varēšu dzīvot, ja ar tevi notiks kaut kas ļauns?

-    Kā tu jutīsies, ja ar mani kaut kas notiks šeit, bet tevis nebūs blakus?

Emblers asi paskatījās uz Lorelu.

-    Es tevi iegrūdu briesmās, viņš atkārtoja mēmās šausmās. Emblers neizteica jautājumu, kas nedeva viņam mieru

kad tas reiz beigsies?

Lorela mierīgi, bet ļoti noteikti ierunājās:

-    Neatstāj mani, ja?

Emblers saņēma viņas seju plaukstās. Viņas priekšlikums šķita vājprātīgs. Taču iespējams, ka tas varētu Embleru glābt no cita veida vājprāta. Un viņai bija taisnība būdams citā kontinentā, viņš nespētu pasargāt Lorelu no tiem, kuri apdraudēja viņu šeit.

-    Ja ar tevi kaut kas notiks… viņš iesāka. Embleram nevajadzēja teikumu pabeigt.

Lorela raudzījās mierīgi un droši.

-    Zobu suku es nopirkšu lidostā, viņa teica.

15. nodaļa

Parīze. Kad vilciens iebrauca Gare du Nord stacijā, Emblers izjuta vienlaikus pulsējošu, trauksmainu modrību un nostalģijas uzplūdu. Šīs vietas aromāts ikvienu pilsētu viņš atcerējās pēc tai raksturīgās, īpašās smaržas spēji atsauca atmiņā deviņus mēnešus, ko viņš jaunībā šeit bija pavadījis, deviņus mēnešus, kuru laikā viņš, šķita, bija nobriedis ātrāk nekā iepriekšējo piecu gadu laikā. Viņš atstāja ceļasomu bagāžas glabātavā un caur dzelzceļa stacijas varenajiem portāliem izgāja "gaismas pilsētā".

Piesardzības dēļ viņš un Lorela bija ceļojuši katrs atsevišķi. Emblers lidoja uz Briseli, izmantojot Fentona sagādātos identitātes dokumentus ar Roberta Malvenija vārdu un Parīzē ieradās ar Thalys vilcienu, kas kursēja katru stundu. Lorela ceļoja ar pasi, ko Emblers bija ātrumā nopircis Bronksā un pārveidojis vārds Lurdesa Eskivela nebija ideāli atbilstošs amerikānietei ar dzintarkrāsas acīm, bet viņš zināja, ka lidostas kņadā to neviens neievēros. Tagad viņš ielūkojās pulkstenī un devās cauri pūlim pie stacijas. Lorela sēdēja uzgaidāmajā zālē tieši tā, kā viņi bija norunājuši, un, kad viņa ieraudzīja Embleru, viņai uzreiz iemirdzējās acis.

Viņam sirds iepukstējās straujāk. Lorela acīmredzami bija nogurusi pēc ceļojuma, tomēr vēl skaistāka nekā jelkad.

Abi kopā izgāja uz Napoleona Trešā laukuma, un Emblers vēroja, kā Lorela apbrīno diženo stacijas fasādi ar kolonnām korintiešu stilā.

-     Tās deviņas statujas simbolizē Ziemejfrancijas lielākās pilsētas, Emblers pavēstīja gluži kā tūristu gids. Stacija šeit tika uzbūvēta, lai pavērtu vārtus uz ziemeļiem uz Francijas ziemeļu daļu, Beļģiju, Holandi, pat Skandināviju.

-    Apbrīnojami, Lorela izdvesa. Šādus vārdus cilvēki te izrunāja bieži. Taču no viņas lūpām tas neizskanēja nodeldēti vai pavirši Lorela runāja no sirds. Emblers, skatot pazīstamās vietas it kā ar viņas acīm, tās redzēja atkal kā no jauna.

Simboliskos vārtus varēja salīdzināt ar cilvēces vēsturi. Allaž bija tādi, kas tiecās vārtus atvērt, un vienmēr atradās arī tādi, kas centās tos cieši aizvērt. Emblers savā laikā bija rīkojies abējādi.

Pēc stundas viņš atstāja Lorelu savā iemīļotajā kafejnīcā Deux Magot pie lielas krūzes ar kapučino kafiju un skatu uz Parīzes vecāko baznīcu. Emblers paskaidroja, ka viņam kaut kas jānokārto un ka viņš drīz atgriezīsies.

Emblers noteiktā solī devās uz rietumiem, uz septīto pilsētas apgabalu. Viņš apgāja vairākus lokus, šad tad palūkodamies veikalu logos, lai pārbaudītu, vai kāds neseko, un nopētīja pretimnākošo sejas. Nekas neliecināja, ka viņu novēro. Varēja cerēt, ka līdz brīdim, kad viņš sazināsies ar Fentona cilvēkiem Parīzē, neviens nezinās, ka viņi ir šeit. Beidzot Emblers piegāja pie elegantas deviņpadsmitā gadsimta ēkas Sandominika ielā un piezvanīja.

Uz taisnstūrainas misiņa plāksnītes pie durvīm bija iegravēts Stratēģisko dienestu grupas logo. Viņš pamanīja plāksnītē pazibam savāda vīrieša atspulgu un satraucās, bet jau pēc brīža saprata, ka tas bijis viņa paša atspoguļojums.

Emblers izslējās un vēlreiz paskatījās uz durvīm. Durvju aplodā bija iestiprināts stikla taisnstūris, kas izskatījās pēc blāva tumša televizora ekrāna. Emblers zināja, ka tā ir daļa no jaunās paaudzes audiovizuālās ieejas sistēmas; silikātu plaknē bija iekļauti simti mikroskopisku fotoobjektīvu, kas uztvēra sīkus gaismas elementus gandrīz no simt astoņdesmit grādu radiālas apkārtnes. To varēja salīdzināt ar kukaiņa aci. Gaismas signālus, kas nāca no vairākiem simtiem atsevišķu vizuālu receptoru, dators integrēja vienā kustīgā attēlā, ko bija iespējams grozīt un aplūkot no dažādiem leņķiem.

-     Est-ce que vous avez un rendez-vous?* no skaļruņa atskanēja vīrieša balss.

-    Mani sauc Roberts Malvenijs, Emblers atbildēja. Gandrīz vai patīkamāk bija saukties vārdā, kas noteikti bija neīsts, nekā saukt sevi vārdā, uz kura īstumu viņš varēja tikai cerēt.

Pēc brīža, kad dators acīmredzot bija salīdzinājis iegūto attēlu ar ciparu attēlu, ko šurp bija atsūtījis Fentons, durvis dūcot atvērās, un Emblers nonāca vestibilā tas izskatījās tikpat ikdienišķs kā kurā katrā iestādē. Acu līmenī atradās liels plastmasas displejs, ko greznoja tāds pats Stratēģisko dienestu grupas logo kā uz misiņa plāksnītes, tikai lielāks. Ieradās kāds darbinieks ar papliku galvvidu, un Emblers uzrakstīja visu, kas viņam nepieciešams aprīkojumu un dokumentus, arī ar izsniegšanas datumu pirms viena gada, ar attiecīgajiem zīmogiem un ierakstītu Mērijas Malvenijas vārdu. Lappuse, kur jāatrodas fotogrāfijai, tiks atstāta tukša, bez termoplastiskās drošības plēvītes. Emblers sagādās fotogrāfiju pats un ielaminēs vajadzīgajā vietā. Pēc pusstundas viņam pasniedza "diplomāta" tipa portfeli. Emblers necentās pārbaudīt tā saturu. Par Fentona cilvēku lietpratību viņš nešaubījās. Kamēr gatavoja Emblera "pasūtījumu", viņš pētīja Benuā Dešenē dčsjē, kas bija papildināts ar jauniem faktiem. Ejot atpakaļ .uz Deux Magot, viņš domās atkārtoja tā saturu. v

Trīs augstas izšķirtspējas fotogrāfijās Dešenē bija redzams kā sirms vīrietis ar asiem sejas vaibstiem sestajā gadu desmitā. Mati bija gari un mirdzoši, un vienā attēlā viņš bija uzlicis pensneju, tāpēc izskatījās nedaudz pretenciozs. Dažās teksta lappusēs bija apkopoti viņa dzīves dati.

Dešenē, kas pašreiz dzīvoja Rambutē ielā, neapšaubāmi bija ļoti gudrs cilvēks. Viņš bija studējis kodolfiziku šīs slavenās valsts pašā slavenākajā universitātē Ecole Polytechnique un pēc tam sācis strādāt kodolpētījumu laboratorijā CERN Eiropas kodolpētījumu centrā Ženēvā. Aptuveni pirms piecpadsmit gadiem, būdams nedaudz vecāks par trīsdesmit gadiem, viņš bija atgriezies Francijā un kļuvis par universitātes Paris VII mācībspēku, kur arvien vairāk ieinteresējies par kodolpolitiku. Kad Apvienoto Nāciju Starptautiskajā atomenerģijas pārvaldē atbrīvojās kodolieroču inspektora vieta, viņš pieteicās un nekavējoties tika pieņemts. Drīz vien izrādījās, ka viņš neparasti veikli tiek galā ar Apvienoto Nāciju birokrātiem, un viņam piemīt patiesi apbrīnojamas spējas administrācijā un iekšējā diplomātijā. Dešenē strauji kāpa pa karjeras kāpnēm, un, kad viņu izvirzīja par Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes ģenerāldirektora posteņa kandidātu, viņš darīja visu iespējamo, lai nodrošinātu Francijas pārstāvju vienprātīgu atbalstu.

Daži pārstāvji, īpaši Francijas Aizsardzības ministrijas gados vecākie locekļi, bija izteikuši šaubas par Dešenē, jo jaunībā viņš iesaistījies nevalstiskajā organizācijā Actions des Franзais pour le Dйsarmement Nuclйaire, kas atbalstīja pilnīgu atteikšanos no kodolieročiem. Kad Dešenē pirmo reizi stājās darbā Starptautiskajā atmoenerģijas pārvaldē, Francijas Ārlietu ministrija bija apšaubījusi kā viņi izteicās "Dešenē spriedumu objektivitāti". Šo vētru Dešenē acīmredzot bija izturējis. Ja viņam nebūtu savas valsts atbalsta, viņš nebūtu virzīts uz tik izcilu un ietekmīgu posteni.

Visi viņu uzskatīja par veiksminieku. Lai gan Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes sekretariāta galvenā mītne atradās Vīnes Starptautiskajā centrā Vagramera ielā, kur parasti notika pārvaldeš augstāko ierēdņu sanāksmes, tomēr reti kuru pārsteidza tas, ka šis francūzis gandrīz pusgadu pavadīja pārvaldes birojā Parīzē. Tādi jau franči bija Apvienotajās

Nācijās to zināja ikviens. Dešenē ļoti bieži brauca uz Vīni un regulāri ieradās arī Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes laboratorijās Austrijā, Zeibersdorfā un Itālijā, Triestē. Trīs gadus būdams ģenerāldirektora postenī, Dešenē bija pratis izvairīties no nevajadzīgiem strīdiem, vienlaikus ļoti rūpēdamies par pārvaldes prestižu. Kādā īsā žurnāla Times rakstā

-     dosjē bija ievietota raksta kopija viņš bija nosaukts par "Dr. Sargsuņi". Žurnāls rakstīja, ka viņš neesot "vienkāršs birokrāts", drīzāk gan "patiesi gudrs francūzis, kuram īstā vietā ir gan sirds, gan prāts" un kurš "liek lietā visu enerģiju, lai novērstu vislielākos draudus globālajai drošībai kodolmateriāla nokļūšanu teroristu rīcībā".

Tomēr sabiedrībai nebija priekšstata par patieso situāciju

-     aptuveni pirms gada CIP bija atklājusi, ka Starptautiskās atomenerģijas ģenerāldirektors slepeni satiekas ar kādu nodevīgu Lībijas kodolpētnieku. Pārvalde bija noklausījusies no viņu sarunas gana daudz, lai secinātu, ka Dešenē, būdams augstā postenī organizācijā, kuras uzdevums ir nepieļaut kodolieroču izplatīšanos pasaulē, savu augsto stāvokli izmanto kā aizsegu ienesīgai papildu nodarbei, proti, viņš palīdz iegūt kodolieroču tehnoloģijas valstīm, kuru rīcībā kodolieroču nav. Dešenē uzstāšanās pret kodolieroču izplatīšanos bija liekulīgs aizsegs; pret Ameriku vērstā ķengāšanās viņa jaunības runās organizācijā Actions des Franзais pour le Dйsarmement Nuclйaire patiesība.

Fentons bija Embleram pastāstījis, ka šīs informācijas avots ir kāds augstāks ierēdnis Amerikas izlūkošanas sistēmā. Informācijas analīzē bija vērojamas visas CIP raksturīgās analītiskā ziņojuma pazīmes formālas frāzes, piesardzīgs novērtējums un netieša izteiksme. Šādos ziņojumos nekad netika tieši apgalvots, ka viens vai otrs fakts kaut ko "pierāda"; tas drīzāk "izraisīja bažas, ka…", "padarīja ticamu pieņēmumu, ka…" vai "sagādāja papildu atbalstu" izvirzītajai hipotēzei. Fentonam tas raizes nesagādāja. CIP, atrazdamās Vašingtonas tiesisko normu iespaidā, neaizstāvēja valsti; Fentons uzskatīja, ka tieši tādēļ šajā darbā iesaistījies viņš. Viņš domāja, ka savas valsts labā spēj darīt to darbu, kuram oficiālie aizstāvji bija pārāk piesardzīgi.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm Emblers jau bija atgriezies kafejnīcā Deux Magot. Siltais gaiss smaržoja pēc kafijas un cigaretēm; virtuve vēl nebija sākusi gatavot vakara maltīti. Ieraudzījusi Embleru, Lorela acīm redzami nopriecājās. Viņa paaicināja oficiantu un uzsmaidīja Embleram. Viņš apsēdās pie galdiņa blakus Lorelai, nolika portfeli pie krēsla un saņēma viņas roku, tīksmi sajūtot tās siltumu.

Emblers paskaidroja Lorelai, kā sakārtos dokumentus. Viņas fotogrāfiju pasē varēs ielaminēt vienā mirklī.

-     Tagad, kad mistera un misis Malveniju dokumenti ir kārtībā, mēs varam izturēties kā precēts pāris.

-     Francijā? Vai tas nozīmē, ka tev jāiegādājas mīļākā?

Emblers smaidīja.

-    Dažreiz sieva ir mīļākā pat Francijā.

Kad viņi izgāja no kafejnīcas un devās uz taksometru pieturu tuvākajā krustojumā, Embleram radās nepārprotama izjūta, ka viņiem seko. Viņš strauji iegriezās ap stūri šķērsielā, Lorela, neko nejautājot, turējās līdzi. Embleru nesatrauca pats sekošanas fakts. Fentona cilvēki, bez šaubām, gribētu pārliecināties, vai viņš nav nozudis. Piecu turpmāko minūšu laikā Emblers un Lorela uz labu laimi nogriezās vairākās ielās, taču allaž viņiem aiz muguras ielas pretējā pusē vilkās viens un tas pats vīrietis, atpaliekot aptuveni par trešdaļu kvartāla.

"Aste" Embleru uztrauca arvien vairāk, un beidzot viņš saprata, kāpēc vīrietis sekoja pārāk atklāti. Viņš nepūlējās turēties atbilstīgā attālumā no sekošanas objekta, turklāt bija ģērbies kā amerikānis tumšā uzvalkā no Brooks Brothers firmas un svītrainā kaklasaitē kā vietēja mēroga biznesmenis. Vīrietis gribēja, lai viņu pamana. Tas nozīmēja, ka viņš ir "māneklis", lai Emblers nomierinātos, kad būtu ticis no viņa vaļā. Tas nozīmēja, ka īsto "asti" Emblers vēl nav ievērojis. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņš to pamanīja. Tā bija eleganta brunete tumšā, pusgarā mētelī. Nebija jēgas mēģināt no viņiem izvairīties. "Aste" gribēja, lai to ievēro, un Emblers ari pats vēlējās, lai Fentona cilvēki zina, kurp viņš dodas. Emblers pat bija zvanījis uz viesnīcu Deborā no SDG biroja, it kā apstiprinādams, ka viņi ieradīsies.

Beidzot abi sēdās taksometrā, paņēma ceļasomas no bagāžas glabātavas stacijā Gare du Nord un reģistrējās viesnīcā Debord. Viņu numurs atradās trešajā stāvā.

Gaiss numurā bija vēss un nedaudz mitrs, paklāji mazliet oda pēc pelējuma. Taču Lorela neiebilda un jau gribēja izkravāt somu. Embleram vajadzēja viņu atturēt.

Viņš atvēra "diplomāta" portfeli, ko bija iedevis vīrietis birojā. Melna putuplasta nodalījumos bija droši iestiprinātas TL7 šautenes sastāvdaļas tā bija saliekama CIP snaiperu šautene, tieši tāda, kā Emblers bija prasījis. Vietā bija arī Glock 26 deviņu milimetru subkompakta pistole. Dokumenti, ko Emblers bija prasījis, atradās sānu nodalījumā.

Taču Emblers meklēja to, kas uzreiz nebija saskatāms. Pagāja labs bridis, kamēr viņš atrada. Vispirms viņš rūpīgi pārbaudīja portfeļa ārpusi, pārliecinoties, vai tur nav kāda funkcionāli nevajadzīga detaļa. Tad viņš izņēma melno putuplastu un ar pirkstu galiem iztaustīja katru portfeļa oderes kvadrātcollu. Neko neparastu viņš neuzgāja. Emblers ar pirkstiem izklauvēja rokturi un pārbaudīja ikvienu šuvi, meklēja niecīgu pazīmi, vai kāds nav ap portfeli darbojies. Beidzot viņš sāka iztaustīt melno putuplastu, līdz sajuta tajā nelielu mezglu un ar kabatas nazi pavēra vaļā divas putuplasta kārtas, atrazdams to, ko meklēja. Tas bija spīdīgs, ovāls priekšmets, kas atgādināja folijā ietītu vitamīnu tableti. Īstenībā tas bija GPS globālās pozicionēšanas sistēmas retranslators. Niecīgā ierīce varēja signalizēt par savu atrašanās vietu, sūtot noteiktas frekvences radiosignālus.

Lorela Holenda apmulsusi raudzījās, kā Emblers izpēta viesnīcas numuru. Zem loga atradās neliels dīvāns ar sīku zaļu ziedu rakstu un koka kājām lauvas ķepu veidolā. Emblers pacēla sēžamo spilvenu, kas bija uzlikts uz dīvāna uz visām pusēm pajuka putekļi, un zemē nobira dažas monētas. Acīmredzot spilvenu neviens nebija cilājis jau vismaz gadu. Emblers paslēpa zem tā retranslatoru; jādomā, ka spilvenu neviens necilās vēl kādu gadu.

Tad Emblers paņēma "diplomāta" portfeli un savu ceļasomu un ar žestu norādīja, lai Lorela ņem viņa mantas. Neteikdami ne vārda, abi izgāja no numura. Emblers pagāja garām pasažieru liftiem, pagriezās ap stūri un piegāja pie lielā dienesta lifta, kur grīdu klāja sīki grubuļains tērauds, nevis paklājs. Lorela sekoja viņam. Viņi nobrauca līdz pagrabstāvam turpat netālu bija kravas platforma viesnīcas aizmugurē. šajā laikā te neviena nebija. Emblers caur platajām tērauda durvīm, ko varēja atvērt, atbīdot stieni, izveda Lorelu uz rampas, bet no turienes šaurā ieliņā.

Pēc dažām minūtēm viņi noīrēja taksometru un nokļuva līdz viesnīcai Beaubourg, kas atradās Simonlefranka ielā akmens sviediena attālumā no Pompidū centra. Tā bija ideāli piemērota vieta amerikāņiem, kas interesējās par moderno mākslu, un turpat aiz stūra atradās Dešenē apartamenti. Numuru dabūt tagad janvārī nebija grūti. Emblers maksāja skaidrā naudā, dolāros, ko viņš bija paņēmis no aģenta Saurlendā; izmantojot Malvenija kredītkarti, viņš, iespējams, atklātu savu atrašanās vietu. Viesnīca nebija liela. Tajā nebija restorāna, tikai neliela brokastu telpa pagrabstāvā. Taču guļamistabas griestus balstīja ozola sijas, un blakus atradās ērta vannasistaba ar lielu, senlaicīgu vannu. Tagad, būdams anonīms, Emblers jutās zināmā drošībā. Viņš nojauta, ka tāpat domā arī Lorela.

Viņa pirmā pārtrauca klusēšanu.

-     Es jau gribēju jautāt, ko tas viss nozīmē. Taču šķiet, ka es zinu.

-     Nevajadzīga cerēsim, ka nevajadzīga piesardzība.

-     Liekas, tu daudz ko man nestāsti. Un man laikam vajadzētu būt par to pateicīgai.

Viņi klusēdami iekārtojās, juzdamies labi viens otra klātbūtnē. Jau bija iestājies vakars. Viņi bija aizvadījuši garu dienu, bet Lorela vēlējās iet kaut kur ieturēt vakariņas. Kamēr viņa mazgājās vannā, Emblers sakarsēja mazo viesnīcas gludekli un rūpīgi ielaminēja viņas pasē fotogrāfiju. ASV pases bija grūti viltot materiāla dēļ, no kā tās bija izgatavotas gan papīrs, gan laminēšanas plēve, gan hologrāfiskā metāla strēmelīte. Jādomā, ka Fentons pasi bija ieguvis, pateicoties viņa cilvēkiem valdībā.

Lorela iznāca no vannasistabas, kautri aizsegdamās ar dvieli, un Emblers viegli noskūpstīja viņu uz kakla.

-     Ieturēsim vakariņas un agri dosimies pie miera. Rīt varam brokastot kādā no kafejnīcām aiz stūra. Vīrietis, kuru es meklēju, dzīvo pāris kvartālu attālumā no šejienes.

Lorela pagriezās un raudzījās uz viņu. Embleram likās, ka viņa šaubās, vai drīkst uzdot jautājumu jautāt ko tādu, kas viņai šķita svarīgi. Viņš uzmundrinoši paskatījās uz Lorelu. Droši. Vari jautāt. Jebko, lai aizgaiņātu no tavas sejas to raižpilno izteiksmi.

-     Tu esi nogalinājis cilvēkus, vai ne? Lorela jautāja. Es domāju tad, kad tu strādāji valdībai.

Emblers nopietni pamāja. Viņa vaibsti palika nekustīgi.

-    Vai… tas ir grūti?

Vai grūti nogalināt? Emblers par to nebija domājis gadiem ilgi. Taču viņu mocīja jautājumi, kuri bija saistīti ar šo. Kāda bija nogalināšanas cena cilvēka dvēseles cena? Ko nogalināšana maksāja viņam?

-    Nezinu, kā atbildēt, viņš klusi teica.

Lorela izskatījās apmulsusi.

-     Piedod. Tikai esmu strādājusi ar pacientiem, kuri likās, nu… salauzti, salauzti tā posta dēļ, ko viņi bija sagādājuši citiem. Nelikās, ka viņi būtu viegli ievainojami gandrīz visiem jāiztur intensīvas psiholoģiskās pārbaudes, pirms viņus noalgo šādam darbam. Taču viņus varētu salīdzināt ar māla trauku, kurā radusies smalka plaisiņa. Tas šķiet ļoti izturīgs, bet piepeši saplīst.

-    Vai Periša salas iestāde atgādina kārbu ar saplīsušiem māla zaldātiņiem?

Lorela uzreiz neatbildēja.

-     Dažreiz man tā likās.

-    Vai ari es biju tāds pats?

-    Saplīsis? Nē, saplīsis ne. Varbūt apskrambāts. It kā tevi būtu centušies sadauzīt druskās, bet nebūtu varējuši. Vārdos to ir grūti izteikt. Lorela ielūkojās Embleram acīs. Tavā profesijā tev vajadzējis darīt… to, ko darīt ir grūti.

-     Man Konsulārajās operācijās bija instruktors, kas mēdza teikt, ka īstenībā esot divas pasaules, Emblers lēni un klusi ierunājās. Operatīvā aģenta pasaule ir slepkavību, vardarbīgu uzbrukumu un visu iespējamo krāpšanas veidu pasaule. Tā ir ari garlaicības pasaule bezgalīga gaidīšana, nīkšana un paredzējumi par varbūtībām, kas nekad neradīsies, par lamatām, kuras nekad neaizcirtīsies. Taču ir arī reāla brutalitāte. Lai ari tā gadās nejauši, tomēr ir reāla.

-     Tas izklausās tik bezsirdīgi. Tik salti. Lorelai nodrebēja balss.

-     Un ir arī otra pasaule, Lorela parastā, ikdienas pasaule. Tajā cilvēki no rīta ceļas un dodas darīt godīgu darbu, cenšoties dabūt paaugstinājumu amatā, vai iet pirkt dēlam dzimšanas dienas dāvanu, vai maina tālākos plānus, lai varētu apciemot meitu, kas mācās koledžā. Tā ir pasaule, kur cilvēki paosta augļus tirgū, pārbaudot, vai tie ir nogatavojušies, vai meklē recepti, kā pagatavot jūras asari, jo grib to celt galdā īpašā reizē, vai uztraucas, ka nokavēs mazbērna iesvētības. Viņš brīdi klusēja. Dažreiz abas pasaules nonāk saskarē. Iedomājies kādu, kas grib pārdot tehnoloģiju, kuru var izmantot, lai nogalinātu simtiem tūkstošus, varbūt pat miljonus cilvēku. Lai parastā pasaule, ikdienišķo cilvēku pasaule būtu drošībā, jāgādā, ka slikto puišu nodomi cieš neveiksmi. Reizēm tādēļ jālieto ārkārtīgi iedarbīgas metodes.

-     Ārkārtīgi iedarbīgas metodes, Lorela atkārtoja. Tu runā it kā par medicīnas metodēm.

-     Varbūt tā ir savveida medicīna. Katrā ziņā tās vairāk līdzinās medicīnai nekā policijas darbam. Organizācijā, kurai es strādāju, pārliecība bija vienkārša ja mēs darbotos saskaņā ar policijas noteikumiem, tad paliktu zaudētājos, bet to mēs nedrīkstam atļauties. Mēs zaudētu karu. Un šis karš ir reāls. Katru dienu un brīdi ikvienā pasaules lielajā pilsētā Maskavā, Stambulā, Teherānā, Seulā, Parīzē, Londonā, Pekinā notiek neredzamas kaujas. Ja viss notiek tā, kā paredzēts, tad tādi cilvēki kā es pavada dzīvi, strādājot citu, parasto cilvēku labā, neļaujot kaujām izlauzties virspusē. Emblers apklusa.

Palika neatbildēti tik daudzi jautājumi. Varbūt uz tiem nemaz nebija iespējams atbildēt. Vai Benuā Dešenē bija iesaistījies šajā karā? Vai Emblers varētu nogalināt šo cilvēku? Vai to vajadzētu darīt? Ja Fentona izlūkošanas dati bija patiesi, tad Benuā Dešenē rīkojās nodevīgi ne vien pret savu valsti, ne vien pret Apvienotajām Nācijām, bet pret visiem cilvēkiem, kuru dzīvību apdraudētu kodolieroči, kas nonāktu iedomīgu diktatoru rokās.

Klusumu pārtrauca Lorela.

-    Un ja nu viņi to nedara? Ja nestrādā tā, kā paredzēts?

-    Tad šī lielā spēle kļūst par citu spēli, kurā likme ir cilvēku dzīvības.

-    Tu joprojām tam tici, Lorela mudināja Embleru runāt vēl.

-     Es vairs nezinu, kam ticu, viņš teica. Pašreiz jūtos kā animācijas filmas varonis zvēriņš, kas, lecot pāri aizai, pakāries gaisā, un, ja tas pārstās kult gaisu ar kājām, tad iekritīs bezdibenī.

-    Tu esi dusmīgs, Lorela secināja, un jūties kā pazudis.

Emblers pamāja.

-     Arī es jūtos tāpat, viņa turpināja, it kā skaļi domājot. Tikai es jūtu arī vēl ko citu. Man liekas, ka esmu ieguvusi jēgas izjūtu. Pirmo reizi dzīvē sapotu, ka itin visam ir noteikta jēga. Kaut kas ir sapostīts, tas jālabo, un, ja to neizdarīsim mēs, tad nedarīs neviens. Lorela apklusa. Neklausies es pati nezinu, ko runāju.

-     Un es nezinu, kas esmu. Jauks pāris. Emblers ielūkojās Lorelai acīs, un abi savilka lūpas smaidā.

-    Kulies ar kājām, Lorela teica. Neskaties lejup skaties uz priekšu. Tu šeit esi ieradies ar noteiktu nolūku. Neaizmirsti to.

Ar nolūku. Emblers ļoti cerēja, ka tas ir labs nolūks.

Pēc laiciņa viņi nolēma, ka jāpaelpo svaigs gaiss, un izgāja uz laukuma Pompidū centra priekšā. Lorelai ļoti patika milzīgā stikla celtne ar kāpņu un cauruļu sistēmu, kas bija novietota ārpus sienām. Viņi devās uz celtnes pusi. Dzestrajā ziemas gaisā ļaudis gāja steidzīgā solī. Lorelas garastāvoklis sāka uzlaboties.

-    Tā atgādina milzīgu gaismas kasti, kas šūpojas virs laukuma. Gigantisku rotaļlietu, ko ietver spilgtas, krāsainas caurules. Viņa apklusa. Nekad vēl neesmu kaut ko līdzīgu redzējusi. Apiesim tai apkārt, ja?

-     Protams. Emblers priecājās par Lorelas sajūsmu. Taču viņš bija ļoti apmierināts arī par iespēju lūkoties bezgalīgās logu rindas stiklos, vērojot, vai tur neatspoguļosies vīrietis Brooks Brother's uzvalkā un sieviete pusgarajā mētelī. Taču viņi nekur nebija manāmi. Vienu brīdi Embleram likās, ka pēkšņi atskan iekšēja brīdinājuma zvans, jo loga stiklā pazibēja kāds atspulgs vīrietis ar īsiem matiem, glītiem, taču gandrīz cietsirdīgiem sejas vaibstiem un pārāk ciešu, izmisīgu skatienu.

Viņš neizjūta īpašu atvieglojumu, kad saprata, ka tas ir viņa paša atspulgs.

Nākamajā dienā pusastoņos no rīta amerikāņu pāris apsveicinājās ar viesnīcas reģistratoru, bezrūpīgi uzsaucot bonjour. Reģistrators gribēja aizvadīt viņus uz brokastu zāli viesnīcas pagrabtelpā, bet Emblers atrunājās, teikdams, ka viņi ies ieturēt un vrai petit dejeneur Amйricain[15]. abi devās uz kafejnīcu, kas atradās ap stūri Rambutē ielā. Emblers kafejnīcu bija noskatījis jau iepriekšējā vakarā. Viņi apsēdās pie galdiņa ar skatu uz ielu, un Emblers parūpējās, lai viņš varētu labi redzēt ieeju simt divdesmitā numura mājā. Tad sākās novērošana.

Viņi bija labi izgulējušies. Lorela izskatījās atspirgusi un moža, sagatavojusies visam, kas viņus varētu sagaidīt.

Kafejnīcā Saint Jean viņi pasūtīja kārtīgu maltīti kruasānus, katram divas bez čaumalas vārītas olas, apelsīnu sulu un kafiju. Emblers uz brīdi izskrēja, lai pie preses tirgotāja nopirktu International Herald Tribune eksemplāru.

-     Mēs te varam pakavēties, Emblers klusi teica. Nekur nav jāsteidzas.

Lorela pamāja un, nolikusi laikrakstu uz galdiņa, atšķīra pirmo lappusi.

-    Pasaules ziņas, viņa sacīja. Kuras pasaules no tām abām, par kurām tu stāstīji?

Emblers pameta skatienu uz virsrakstiem. Dažādi biznesa un politiskie līderi piedalījās Pasaules ekonomikas forumā Davosā, Šveicē, un laikraksts centīgi atreferēja un analizēja viņu platformu un prasības. Fiat strādnieki bija uzsākuši streiku, traucējot darbu Turīnas rūpnīcā. Reliģisku svētku laikā Kašmirā bija noticis bumbas sprādziens, tika vainoti hinduistu ekstrēmisti. Sarunas Kiprā bija cietušas neveiksmi.

-    Jo vairāk viss mainās…[16] emblers dzēlīgi nodomāja.

Izrādījās, ka ilgi viņiem nav jāgaida. Aptuveni astoņos

apartamentu durvīs parādījās Dešenē, rokā turēdams portfeli un, palūkojies uz visām pusēm, iesēdās melnā limuzīnā, kas bija piebraucis pie mājas.

Emblers cieši raudzījās Dešenē sejā, taču neko īpašu nesaskatīja varbūt tāpēc, ka acis žilbināja saules atspīdums kafejnīcas logā.

-    Piedod, mīļā, Emblers skaļi sacīja. Laikam esmu atstājis viesnīcā savu ceļvedi. Turpini brokastot, es iešu un to atnesīšu.

Lorela, kas nebija redzējusi Dešenē fotogrāfijas, uz brīdi samulsa bet tikai uz brīdi. Tad viņa starojoši pasmaidīja.

-    Paldies, dārgais, tas ir tik mīļi. Viņa teju vai priecājas par šo spēli, Emblers nodomāja. Iedevis viņai iepirkumu sarakstu ar apģērba gabaliem, kas varētu noderēt, viņš aizgāja.

Pēc pāris minūtēm Emblers iegāja Rambutē metrostacijā Dešenē droši vien bija aizbraucis uz biroju, jo viņa sejas izteiksme nekādā ziņā neliecināja, ka šodien viņš nodomājis darīt kaut ko neikdienišķu un ar metrovilcienu aizbrauca līdz Ecole Militaire stacijai. Izeja no metro atradās netālu no Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes vietējā biroja, kas bija izvietots milzīgā, dīvainas formas ēkā de Fontenoy laukumā, kurš trīsstūrveidā piekļāvās de Lovendāla avēnijai, iepretī Eifeļa tornim Marsa laukuma viņā galā. Apkārtne bija gleznaina, pati ēka nē. Pakļaujoties galvenokārt UNESCO biroju prasībām, ēku ietvēra tērauda žogs, un tai piemita gadsimta vidus modernisma atraidošais izskats tērauda siju, akmens un stikla konstrukcijas bija izkārtotas tā, lai vairāk atbaidītu, nevis aicinātu.

Kambrona laukumā Emblers tēloja putnu vērotāju viņš lūkojās visapkārt ar lauka binokli un baroja baložus ar maizi, ko bija nopircis no ielu tirgotāja. Par spīti laiskajai gaitai un izklaidīgajam izturēšanās veidam, Embleram nepalika nepamanīts neviens cilvēks, kas iznāca pa ēkas durvīm.

Vienos no ēkas iznāca Dešenē, izskatīdamies visai apņēmīgs. Varbūt viņš bija nodomājis ieturēt lenču kādā no tuvējiem restorāniem? Taču viņš iegāja Ecole Militaire metrostacijā īpatnējs gājiens varenas starptautiskas pārvaldes ģenerāldirektoram. Pēc Emblera domām, Dešenē bija cilvēks, ko parasti pavadīja vesela svīta, kad viņš atkarībā no attiecīgā brīža vajadzībām apmeklēja amatpersonas, organizācijas darbiniekus vai kolēģus, cilvēks, kas parasti pārvietojās ar šiku. Viņš bija ievērojama persona, un birojs, kas atradās Apvienoto Nāciju ēkā, padarīja viņu vēl jo nozīmīgāku. Ja cilvēks ar tik augstu sabiedrisko stāvokli nozūd metro tīklā, tas rosina domu, ka viņam kaut kas ir slēpjams.

Emblers iztēlojās Dešenē seju, ko bija redzējis šorīt ielas pretējā pusē tajā nebija saskatāma spriedze, nekas nelika domāt, ka viņam prātā bīstama tikšanās.

Emblers sekoja AN administratoram, kurš ar metrovilcienu aizbrauca līdz Boucicaut stacijai, tad aizgāja līdz kvartāla galam, nogriezās pa kreisi un kādā klusā ielā, kur rindojās Parīzes senlaicīgās dzīvojamās mājas, izņēma atslēgas un iegāja kādā no mājām tā bija diezgan noplukuši smilšakmens ēka.

Tātad tas bija franču klasisko mīlas dēku no pieciem līdz septiņiem paveids, tikai agrākā dienas laikā. Dešenē bija ieradis nākt šurp, bet šo gājienu vajadzēja turēt slepenībā. Jādomā, slepenais sakars ilga jau sen. Emblers izņēma binokli un no ielas pretējās puses lūkojās mājas logā. Trešā stāva logā aiz nolaistajiem aizkariem iedegās gaisma tātad tur atradās dzīvoklis, kurā iegājis Dešenē. Emblers pameta skatienu pulkstenī. Divdesmit minūtes pāri vieniem. Pret vienkāršajiem aizkariem bija saskatāms Dešenē siluets. Viņš bija viens mīļākā varbūt bija profesionāla prostitūta un nebija vēl ieradusies. Varbūt viņa nāks pusdivos, un līdz tam laikam Dešenē uzposīsies. Pārāk daudz varbūtību. Emblers instinktīvi nojauta, ka vajag pārtvert Dešenē tieši šobrīd. Viņš juta, kā augumam ērti piekļaujas mazā pistole Glock 26, piestiprināta makstī pie jostas. Krustojumā Emblers bija ievērojis ziedu tirgotāju. Jau pēc pāris minūtēm viņš zvanīja pie durvīm uz ceturtā stāva dzīvokli, rokā turēdams eleganti iesaiņoto ziedu buķeti.

-    Oui?[17] pēc brīža atskanēja aiz durvīm. Pat caur komutatora sprakšķiem Emblers varēja dzirdēt, cik piesardzīgi skan Dešenē balss.

-    Livraison.[18]

-    De quoi?[19] dešenē noprasīja.

-    Des fleurs.[20]

-    De qui?[21]

Emblers atbildēja garlaikotā, vienaldzīgā tonī:

-    Monsieur. J'ai des fleurs pour M. Benoit Deschesnes. Si vous n'en voulez pas…[22]

-    Non, non. Iedūcās zummers. Troisieme etage. A droit.[23]

Ēka bija sliktā stāvoklī kāpnes gadu desmitos bija nodeldējuši apavi ar cietām pazolēm, margas pāris vietās salauztas. Emblers bija pārliecināts, ka šādā mājā nebūtu gribējuši apmesties ne Dešenē, ne viņa mīļākā, taču šis bija lēts pagaidu miteklis, un izdevumi par tā īri nekādā ziņā neatstāja robu viņu finansēs.

Kad Dešenē pienāca pie durvīm, viņš ieraudzīja vīrieti glītā ziemas mētelī, kas kreisajā rokā turēja ziedu buķeti. Emblers neizskatījās pēc ziedu piegādātāja, bet viņa atklātais, patīkamais smaids francūzi nomierināja, un viņš pavēra durvis, lai paņemtu buķeti.

Emblers nometa ziedus un ielika durvju spraugā labo kāju. Labajā rokā viņš turēja Glock, mērķējot uz francūža vēderu.

Dešenē iekliedzās un, kāpdamies atpakaļ, centās aizcirst smagās koka durvis. Emblers tajā pašā laikā metās ar plecu uz priekšu, un durvis atsitās pret koka ķīli.

Francūzis bija parāvies vairākas pēdas tālāk. Viņa seja bija balta kā krīts. Emblers redzēja, ka viņš ar skatienu izmisīgi meklē kādu priekšmetu, ar ko aizstāvēties vai aiz kā paslēpties. Emblers zibenīgi aizcirta durvis, ar brīvo roku aizlika priekšā ķēdi un aizšāva bultu, lai viņus neviens neiztraucētu.

Nu viņš virzījās uz Dešenē pusi, piespiežot viņu atgriezties dzīvojamā istabā. Klusējiet, vai es lietošu šo, Emblers sacīja angliski. Vajadzēja radīt neuzveicamas varas iespaidu.

Kā Emblers jau bija domājis, Dešenē bija viens. Caur lielo logu, kas atradās pretī durvīm, trūcīgi mēbelētajā istabā plūda ziemas saules stari. Grāmatplauktā bija dažas grāmatas, uz kafijas galdiņa laikraksti, dokumentu kopijas un žurnāli. Tas, ka istaba bija pārredzama no ielas, pirmīt Embleram bija izdevīgi, bet tagad traucēja.

-    Kur ir guļamistaba? viņš jautāja.

Dešenē strauji pagrieza galvu pa kreisi, kur atradās kādas durvis, un Emblers viņu iebīdīja pa tām.

-    Vai jūs esat viens? viņš jautāja, pārbaudījis guļamistabu.

Dešenē pamāja. Viņš teica taisnību.

Francūzis bija liela auguma vīrietis, bet pārāk apvēlies acīmredzot tās bija dārgo, bagātīgo maltīšu un fizisku kustību trūkuma sekas. Fentons bija teicis, ka saskaņā ar izlūkošanā iegūtajiem faktiem šis cilvēks ir patiess ļaunuma iemiesojums, kas apdraud pasauli. Jūs parūpēsieties par Benuā, pēc tam jau būsiet grupas īstenais loceklis. Tad parunāsim. Ja Fentons runāja taisnību, tad šī AN augstā amatpersona bija pelnījusi nāvi, un, ja Emblers parūpētos, ka Dešenē mirst, tad varētu iefiltrēties Fentona grupas pašā kodolā. Viņš iegūtu informāciju, ko meklēja. Uzzinātu, kas viņš patiesībā ir un kas nav.

Guļamistabai bija matētas žalūzijas, un Emblers, paturot kodolfiziķi acīs, nolaida žalūzijas, tad apsēdās uz dīvāna gala. Uz dīvāna bija samesta drēbju kaudze.

-    Sēdiet, viņš teica Dešenē, ar pistoli norādot uz gultu. Tad Emblers kādu bridi sēdēja un cieši raudzījās uz Dešenē.

Francūzis lēni izvilka kabatas portfeli.

-    Lieciet atpakaļ, Emblers sacīja.

Dešenē sastinga. Bailēm pievienojās apjukums.

-     Man teica, ka jūs angļu valodu pārvaldot ļoti labi, bet, ja nesaprotat kaut ko no manis teiktā, sakiet.

-     Kāpēc jūs esat šeit? Tie bija pirmie vārdi, ko Dešenē izrunāja.

-     Vai jūs nezinājāt, ka šī diena reiz pienāks? Emblers klusi jautāja.

-    Saprotu, Dešenē sacīja. Viņa sejā parādījās skumja izteiksme. Likās, ka viņam aizraujas elpa. Tātad jūs esat Žilbērs. Savādi, es visu laiku domāju, ka esat francūzis. Viņa man nekad neteica, ka neesat. Nav jau tā, ka mēs vienmēr būtu runājuši par jums. Es zinu, ka viņa jūs mīl, ka allaž ir mīlējusi jūs. Džoela to pateica jau pašā sākumā. Tas, ko mēs… darījām, ir citādi. Tas nav serieuse[24]. Neceru, ka jūs piedosiet, bet jāsaka…

-    Dešenē kungs, Emblers viņu pārtrauca, man nav nekāda sakara ar Džoelu. Tas nesaistās ar jūsu personisko dzīvi.

-     Kas tad…

-    Tas attiecas uz jūsu profesionālo dzīvi. Uz jūsu slepeno profesionālo dzīvi, kurā ir patiešām liaisons dangereuses[25]. es runāju par jūsu sakaru ar cilvēkiem, kuri tiecas iegūt kodolieročus. Ar cilvēkiem, kuriem jūs tik dedzīgi vēlaties izpatikt.

Dešenē sejā parādījās pilnīga apjukuma izteiksme tādu apjukumu bija ārkārtīgi grūti notēlot. Varbūt viņš ne visai labi saprata angļu izrunu? Runāja viņš tekoši, bet varbūt nesaprata.

-    Je voudrais connaitre votre rфle dans la prolifйration nuclйaire, Emblers atkārtoja teikto franciski, skaidri izrunājot katru vārdu.

Dešenē atbildēja angliski.

-     Mana loma kodolmateriālu izplatīšanā ir zināma visai sabiedrībai. Savu profesionālo darbību esmu veltījis tam, lai nepieļautu kodolieroču izplatīšanos. Piepeši viņš apklusa, viņa sejā parādījās piesardzīga izteiksme. Manā dzīvoklī ielaužas noziedznieks, draud ar ieroci, un man vajadzētu runāt par savu nodarbošanos? Kas jūs sūtīja? Dieva dēļ, ko tas nozīmē?

-    Sauciet to par pārbaudi. Runājiet par tematu, vai arī jūs nekad vairs nerunāsiet. Nespēlējiet nekādas spēles. Nemēģiniet izlocīties.

Dešenē samiedza acis.

-    Vai jūs sūtīja Actions des Franзais? viņš jautāja, domādams organizāciju, kas uzstājās pret kodolenerģijas izmantošanu. Vai jūs nesaprotat, cik drausmīgi bezjēdzīgi ir rīkoties tā, it kā es būtu ienaidnieks?

-     Runājiet par tematu, Emblers asi ieteicās. Pastāstiet par tikšanos ar doktoru Abdullu Alamudi Ženēvā pagājušajā pavasarī!

AN augstā amatpersona izskatījās apjukusi.

-    Par ko jūs runājat?

-     Nolādēts, jautājumus uzdodu es. Vai gribat izlikties, ka nezināt, kas ir doktors Alamudi?

-    Protams, zinu, francūzis atbildēja ievainotā pašcieņā.

-    Jūs domājat Lībijas fiziķi, kas mums ir novērojamo personu sarakstā. Mēs uzskatām, ka viņš iesaistīts slepenā kodolieroču programmā, kurā piedalās vairākas Arābu līgas valstis.

-     Kāpēc tad Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes ģenerāldirektoram vajadzētu rīkot tikšanos ar šādu personu?

-     Patiešām, kāpēc? Dešenē izgrūda. Alamudi atrašanās ar mani vienā kabinetā ir iespējama tikpat lielā mērā kā peles mīlināšanās ar kaķi. Emblers nevarēja uztvert nevienu pazīmi, kas liecinātu, ka francūzis melo.

-      Kā jūs izskaidrosiet braucienu uz Harari pagājušajā gadā?

-    To es nevaru, Dešenē vienkārši pateica.

-    Šķiet, nu sākam tikt tālāk.

-    Jo es nekad neesmu bijis Harari.

Emblers cieši lūkojās uz viņu.

-     Nekad?

-     Nekad, vīrietis stingri sacīja. Kur jūs ņēmāt šo informāciju? Kas jums iestāstījis tādus melus? Es gribētu zināt.

-     Viņš brītiņu klusēja. Actions des Franзais, vai ne? Viņa vaibstos iezagās viltīga izteiksme. Kādreiz viņu darbība bija lietderīga. Tagad viņi mani uzskata par renegātu. Viņi apšauba visu, ko redz un ko dzird. Ja viņi patiešām gribētu zināt manu nostāju, tad varētu lasīt laikrakstus vai klausīties radio.

-    Vārdi ne vienmēr saskan ar darbiem.

-     Exactement[26], teica dešenē. jūs pasakiet saviem draugiem Actions des Franзais, ka no viņiem būtu lielāks labums, ja viņi godīgi izdarītu spiedienu uz mūsu vēlētajām amatpersonām.

-     Es neesmu no Actions des Franзais, Emblers noteikti atbildēja.

Dešenē atkal paskatījās uz Emblera pistoli.

-     Nē, viņš pēc brīža teica. Protams, nē. Tie ksenofobi nekad neuzticētu kaut ko svarīgu amerikānim. Tātad jūs esat no… Centrālās izlūkošanas pārvaldes? Šķiet, viņiem galīgi neveicas ar izlūkošanu tikai tā var izskaidrot tik muļķīgu kļūdu. Emblers redzēja, ka Dešenē vienlaikus cīnās ar sašutumu un vēlas nomierināt iebrucēju, kas tur viņu uz grauda.

Šķiet, virsroku ņēma vēlēšanās izteikties un sašutums.

-     Varbūt jūs varētu nodot saviem darba devējiem informāciju tieši no manis paša. Pārmaiņas pēc ierakstiet viņu papīros patiesību jo patiesība ir tas, ka Rietumu lielās nācijas bijušas noziedzīgi nevērīgas pret vislielākajām briesmām, kas tagad apdraud pasauli. Un Amerika nav izņēmums tā ir galvenā vaininiece.

-     Neatceros, ka jūs ar tādu pašu dedzību būtu uzstājies Apvienoto Nāciju sekretāru padomē, Emblers izaicinoši sacīja.

-      Manos ziņojumos Apvienotajām Nācijām atspoguļoti fakti. Retoriku esmu atstājis citiem. Taču kailie fakti ir apkaunojoši diezgan. Ziemeļkorejai pietiek plutonija, lai izgatavotu vairākas kodolieroču galviņas. Tāpat arī Irānai. Vairāk nekā divdesmit citām valstīm pieder tā saucamie pētniecības kodolreaktori ar tādu bagātināta urāna daudzumu, lai tās varētu izgatavot savus kodolieročus. Un vairāki simti no tiem kodolieročiem, kuri eksistē jau pašreiz, tiek glabāti smieklīgas drošības apstākļos. Zīda blūze "Samariešu" tirdzniecības centrā tiek apsargāta drošāk nekā daudzas krievu kodolieroču galviņas. Tā ir morāla neķītrība. Pasaulei vajadzētu šausmināties, taču jums pilnīgi vienalga! AN augstā amatpersona smagi elpoja, skaļi izsakot niknumu, kas vadīja tās profesionālo darbību; sākotnējās bailes un apjukums bija aizmirsti.

Emblers jutās satriekts. Nu viņš nevarēja šaubīties par šā cilvēka patiesumu, neapšaubot pats savu uztveri.

Kāds bija apmelojis Dešenē.

Taču kurš? Fentonam nebija ne mazāko šaubu par informācijas "avota integritāti". Cik tālu vai cik augstā līmenī bija meklējams slepenais plāns? Un kāda tam bija motivācija?

Embleram vajadzēja uzzināt, kurš tas bijis un kāpēc to darījis. Francūzis to pateikt nevarēja.

Pa logu Emblers ieraudzīja neliela auguma melnmatainu sievieti, kas tuvojās ieejas durvīm. Bez šaubām, tā bija Džoela.

-    Vai augšējā dzīvoklī kāds ir? Emblers noprasīja.

-    Visi kaimiņi ir darbā, Dešenē teica. Pirms sešiem mājā nekad neviens nenāk. Taču kāda tam nozīme? Man atslēgas nav. Un Džoela…

-    Diemžēl mēs sarunu vēl neesam beiguši, Emblers sacīja. Džoelu es tajā negribētu iesaistīt. Ja esat ar mieru…

Dešenē pamāja. Tagad viņa seja izskatījās pelnpelēka.

Pistoli rokā turēdams, Emblers sekoja francūzim uz augšstāvu. Durvis patiešām bija slēgtas, bet tā bija tikai formalitāte. Emblers bija ievērojis, cik nedrošas šajā mājā ir griežamās slēdzenes nelielā misiņa mēlīte turējās satrunējušā koka stenderē. Emblers ar augumu spēji triecās pret durvīm. Pajuka koka skaidas, un durvis atvērās. Abi iegāja iekšā. Džoela droši vien jau bija pie mājas durvīm. Viņa droši vien būs apmulsusi, ka Dešenē nav ieradies, bet to jau varētu izskaidrot visādi. Lai Dešenē pats vēlāk tiek ar to galā.

Ceturtā stāva dzīvoklis izskatījās gandrīz neapdzīvots uz grīdas ovāls džutas paklājs, dažas apskrambātas mēbeles, kurām pat krāmu tirgū neviens nepievērstu uzmanību -, bet neko vairāk nevajadzēja. Abi sarunājās ļoti klusu tā norīkoja Emblers.

-     Pieņemsim, sacīja Emblers, ka man tiešām sniegta nepareiza informācija par jūsu ienaidniekiem, kuri grib jūs iegāzt. Atliek jautāt kāpēc?

-     Man atliek jautāt, kāpēc jūs nevācaties projām, Dešenē auksta niknuma uzplūdā nošņāca. Viņš bija nospriedis, ka nošaušana viņam pagaidām nedraud. Jājautā, kāpēc jūs nerimstaties vēcināt to pistoli man deguna priekšā. Vai gribat zināt, kas ir mani ienaidnieki? Paskatieties spoguli, jūs amerikāņu kovboj! Jūs esat mans ienaidnieks.

-    Es aizvākšu pistoli, teica Emblers. Tad piebilda: Taču tas nenozīmē, ka būsiet drošībā.

-     Nesaprotu.

-    Tur, no kurienes es nāku, ir vēl daudzi citi.

Dešenē sarāvās.

-    No kurienes jūs esat?

-     Tas nav svarīgi. Ļoti augstām amatpersonām iedvesta pārliecība, ka jūs nopietni apdraudat starptautisko drošību lūk, tas ir svarīgi. Kāpēc tā noticis?

Dešenē papurināja galvu.

-     Nevaru iedomāties, kāpēc, viņš beidzot sacīja. Būdams Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes ģenerālsekretārs, esmu tāds kā simbols šīs problēmas starptautiskam risinājumam ja neņem vērā to, ka šis risinājums pārāk bieži ir tikai un vienīgi simbolisks. Mans viedoklis par kodoldraudiem atspoguļo miljoniem vienkāršo cilvēku un tūkstošiem kodolfiziku veselo saprātu.

-    Tomēr noteikta daļa no jūsu darba netiek darīta zināma sabiedrībai. Tā droši vien iekļauj konfidenciālus darījumus.

-     Mēs nekad nepubliskojam pētījumu iepriekšējos datus. Taču gandrīz visus faktus ir paredzēts atklāt sabiedrībai, kad būs pienācis laiks. Viņš apklusa. Pats svarīgākais jautājums, ko es pašreiz cenšos atrisināt, ir Ķīnas loma kodolieroču izplatīšanā.

-    Ko jūs esat noskaidrojis?

-     Neko.

-     Kā jūs to domājat neko? Emblers piegāja pie loga un raudzījās, kā mazā melnmate vilcinādamās attālinās no mājas durvīm. Viņai būs savi jautājumi atbildi uz tiem viņa varēs saņemt vēlāk.

-     Lai gan Amerikas valdība, Francijas valdība un NATO apgalvo, ka Ķīna pašreiz ir iesaistījusies kodolieroču izplatīšanā, tomēr tam nav nekādu pierādījumu. Viss, ko esam uzzinājuši, liecina, ka Lī Angs ir stingri apņēmies atteikties no kodoltehnoloģijas izplatīšanas. Jājautā vienīgi, vai viņš spēs paturēt savā kontrolē Ķīnas militāristus.

-    Cik cilvēku nodarbojas ar šo jautājumu?

-    Tikai daži štata darbinieki Parīzē un Vīnē, lai gan mēs apstrādājam informāciju, ko sniedz liela ieroču inspektoru un analītiķu komanda. Taču galvenais esmu es. Tikai es esmu atbildīgs par mana biroja darbinieku pilnīgu uzticamību.

Embleru pārņēma arvien lielāka vilšanās un dusmas. Ļoti varēja būt, ka Dešenē nav vainīgs, taču tad iznāca, ka viņš nav saistīts ar šo lietu. Viņš bija tikai pavecs francūzis varbūt ar apšaubāmu personisko, tomēr ar neapšaubāmi augstu sabiedrisko morāli.

Taču vajadzēja būt iemeslam, kāpēc kāds cilvēks vai cilvēku grupa pasūtījusi viņa slepkavību. Un, ja Emblers uzdevumu neizpildīs, citi nevilcināsies to paveikt.

Emblers aizmiedza acis un pēc brīža saprata, kā jārīkojas.

-     Vous etes fou! Absolument fou![27] tā bija dešenē pirmā reakcija, kad Emblers viņam bija izskaidrojis situāciju.

-    Varbūt, Emblers mierīgi atbildēja. Viņš saprata, ka jāiegūst francūža uzticība. Tomēr padomājiet. Cilvēki, kuri mani sūtīja šurp, nejoko. Viņiem ir plašas iespējas. Ja es jūs nenogalināšu, viņi atsūtīs kādu citu. Taču, ja man izdotos viņiem iestāstīt, ka esat miris, un ja jūs uz kādu laiku varētu nozust, man rastos izdevība noskaidrot, kas jūs apmelojis. Tas ir vienīgais veids, kā varat izglābties.

Dešenē cieši lūkojās uz Embleru.

-     Neprāts! Viņš apklusa. Kā tad to praktiski var nokārtot?

-     Sazināšos ar jums pēc dažām stundām, kad būšu sīki izstrādājis plānu, Emblers atbildēja. Vai ir kāda vieta, kur jūs varat patverties aptuveni nedēļu, vieta, kur neviens jūs neatradīs?

-    Mums ar sievu ir lauku māja.

-     Netālu no Kaoras, Emblers nepacietīgi pārtrauca. Viņiem tas ir zināms. Turp jūs nedrīkstat braukt.

-    Džoelas ģimenei ir lauku māja pie Drē. Ziemā viņi tur nekad neuzturas… Viņš apklusa. Nē. Nē, es nedrīkstu iesaistīt viņu. Es to nedarīšu.

-     Paklausieties, Emblers pēc ilgas pauzes sacīja. Lai tiktu galā ar šo jautājumu, man vajadzēs ne vairāk par nedēļu vai divām. Iesaku noīrēt mašīnu nebrauciet ar savējo. Dodieties uz dienvidiem un pāris nedēļas palieciet kaut kur Provansā. Ja man izdosies, viņi jūs nemeklēs. Atsūtiet man tālruņa numuru uz šo e-pasta adresi. Emblers uzrakstīja adresi uz zīmītes. Kad varēsiet droši atgriezties, es jums zvanīšu.

-     Un ja jūs nezvanīsiet?

Tad būšu miris, Emblers nodomāja.

-    Es zvanīšu, viņš sacīja. Tad mierīgi pasmaidīja. Apsolu.

16. nodaļa

Lenglija, Virdžītiija. Kleitons Kestons nespēja atturēties, neskatījies uz kafijas traipu uz gaišā paklāja Keleba Norisa kabinetā. Varbūt to nemaz nav iespējams iztīrīt. Varbūt vajadzētu gaidīt, līdz ar kafiju būtu apliets viss paklājs. Tādējādi paklājam būtu cita krāsa, un traips vairs nebūtu manāms. Tas bija viens no veidiem, kā kaut ko paslēpt mainīt apkārtni. Jā, tā bija visai interesanta doma.

Kestona prātojumus pārtrauca Noriss.

-    Kā tad tas notika?

Kestons samirkšķināja acis. Rīta gaismas staros, kas plūda caur Norisa kabineta logu, dejoja puteklīši.

-    Kā jau zināt, mums ir vairāki cilvēki, kas tika norīkoti strādāt kopā ar viņu vienā vai otrā vietā. Tāpēc es centos noskaidrot, uz kurieni Tārkins pēdējo reizi sūtīts pildīt uzdevumu. Izrādījās, ka uz Taivanu. Tad atliek jautāt, kurš bijis APO atbildīgais par operāciju? Uz ziņojuma par izpildītu operāciju jābūt APO parakstam, kas to apstiprina. Manuprāt, APO jāzina, kas bijis Tārkins pirms tam, kad viņš kļuvis par Tārkinu. Varbūt tieši APO savervējis Tārkinu.

-    Kas tad ziņojumu parakstījis?

-     Paraksta nav. Apstiprinājums ir šifrēts. APO apzīmēts kā Transience.

-    Kas tad ir Transience?

-     Nevarēju noskaidrot.

-    Mūsu darbs būtu daudz vieglāks, ja Centrālajai izlūkošanas pārvaldei tiktu uzticēta Konsulāro operāciju aģentu identitāte, Noriss aizkaitināti noteica. Viņu dārgā "nošķirtības principa" dēļ mēs pārāk bieži taustāmies kā akli kucēni.

Auditors paskatījās tieši viņam acis.

-     Kā jau teicu, es to nevarēju noskaidrot. Tāpēc to vajadzēs izdarīt jums. Es gribu, lai jūs piezvanāt personai, kas vada Politiskās stabilizācijas nodaļu Elinai Vitfīldai, un pajautājat viņai tieši un atklāti. Jūs esat Izlūkošanas pārvaldes direktora asociētais vietnieks, viņai vajadzēs jūs uzklausīt.

-     Transience, Kelebs Noriss atkārtoja. Man rodas nelāga nojauta par šo… Ieraudzījis Kestonu saraucam pieri, viņš aprāvās. Es tikai gribu teikt, ka šajā lietā ir daudz nezināmo. Kā jūs allaž mēdzat sacīt, risks atšķiras no nenoteiktības, vai ne?

-    Tā ir. Risku iespējams aprēķināt. Nenoteiktību nē. Apzināties varbūtību, ka piecdesmit procentos kaut kas noies greizi, ir viens, bet nezināt, vai vispār pastāv kaut jel kāda iespēja pavisam kas cits.

-    Tātad ir jānoskaidro, ko mēs zinām. Un ko nezinām.

-     Noriss dziļi ievilka elpu un paskatījās uz Kestonu. Tikai es raizējos, ka mēs varbūt nemaz neapzināmies, cik ļoti daudz nezinām.

Atgriežoties savā kabinetā, Kestons izjuta arvien lielāku

-     jā, likās, nenoteiktību. Eidriens kā allaž izskatījās nepiedienīgi dzīvespriecīgs, taču no Kestona kārtīgā rakstāmgalda dvesa miers pildspalva un zīmulis atradās cieši blakus, bet nesaskārās, plānie manilas auduma aktu vāki novietoti divas collas pa kreisi, bet datora ekrāns ideāli paralēli galda malai.

Kestons smagi apsēdās. Pirkstus novietojis virs tastatūras, viņš domāja. Risks, nenoteiktība, neziņa šie jēdzieni viņa prātā pletās uz visām pusēm kā nezāles.

-    Eidrien, viņš piepeši ieteicās. Man ir māla urna, kas pilna ar melnām lodītēm un baltām lodītēm.

-    Ak tā? Jaunais cilvēks piesardzīgi aplaida skatienu kabinetam.

-     Iedomājies, ka man tā ir, auditors noņurdēja.

-    Super.

-    Jūs zināt, ka tieši puse bumbiņu ir baltas, bet otra puse

-    melnas. Pavisam ir tūkstoš bumbiņu. Pieci simti baltu un pieci simti melnu. Jūs grasāties uz labu laimi paņemt vienu bumbiņu. Cik lielas ir izredzes, ka izvilksiet melno?

-     Piecdesmit pret piecdesmit, vai ne?

-    Pieņemsim, ka man ir vēl viena urna, kas ar bumbiņām piepildīta tajā pašā fabrikā. Taču šoreiz ir zināms, ka urnā ir vai nu melnās, vai baltās bumbiņas, vai gan melnās, gan baltās. Tomēr jūs nezināt, vai lielākā daļa ir baltas vai melnas. Varbūt visas bumbiņas ir melnas. Varbūt visas ir baltas. Varbūt melno un balto bumbiņu skaits ir vienāds. Varbūt urnā ir tikai viena bumbiņa. Varbūt tūkstotis. Tas nav zināms.

-    Tad esmu pilnīgā neziņā, sacīja Eidriens. Zinu vienīgi to, ka urnā ir melnās un vai baltās bumbiņas. Vai tā?

-    Tieši tā. Pasakiet, cik lielas ir izredzes, ka izvilksiet melno bumbiņu.

Eidriens savilka pieri, kurā nebija nevienas grumbiņas.

-     Kā lai es zinu, cik lielas ir izredzes? Varbūt simt procenti. Varbūt nulle. Vai jebkurš skaitlis starp nulli un vienu.

-    Viņš izbrauca ar pirkstiem caur biezo tumšo matu ērkuli.

-    Pareizi. Un ja jums katrā ziņā vajadzētu noteikt šīs izredzes? Vai jūs liktu desmit pret vienu, ka izvilksiet melnu bumbiņu? Simt pret vienu? Vai simt pret… ko?

Jaunais cilvēks paraustīja plecus.

-     Es atkal teiktu… piecdesmit pret piecdesmit.

Kestons pamāja.

-     Tā teiktu ikviens speciālists. Otrajā gadījumā, kad jūs nezināt gandrīz neko, jums vajadzētu rīkoties tieši tāpat kā pirmajā, kad zinājāt samērā daudz. Pagājušā gadsimta divdesmitajos gados kāds ekonomists Frenks Naits formulēja atšķirību starp risku un nenoteiktību. Viņš teica, ka riska gadījumā nejaušību var pakļaut varbūtībām. Nenoteiktības gadījumā par varbūtībām nav zināms pilnīgi nekas. Tomēr fon Neimanis un Morgensterns uzskatīja, ka mēs mēdzam noteikt skaitlisko lielumu pat pilnīgai neziņai. Mūsu organisms citādi nespēj funkcionēt.

-    Vai tam ir kāds sakars ar urnu, ko sauc "Tārkins", skolotāj? Spuldzes gaismā iemirdzējās kniedīte Eidriena lūpā.

Kestons izdvesa skaņu, kas vienlaikus atgādināja ņurdienu un smieklus. Tad viņš paņēma Taivanas laikraksta fotokopiju, kas atradās aktu vākos un bija saņemta tikai šorīt. Kestons nevarēja izlasīt laikrakstu, bet tulkojuma tur nebija.

-    Ķīniešu valodu jūs, šķiet, neprotat, vai ne? viņš iejautājās ar zināmu cerību.

-     Padomāšu. Vai dim sum[28] derēs?

-    Ak jā, jūs taču runājat korejiešu, nevis ķīniešu valodā, vai ne? Kestons sacīja.

-     Nē. Nezinu neviena vārda, Eidriens rāmi atteica.

-    Jūsu vecāki taču ir korejiešu imigranti?

-    Tieši tāpēc. Viņš pasmaidīja. Viņiem vajadzēja mācīties pateikt angliski "sakārto savu istabu". Tā es ieguvu milzum daudz laika.

-    Saprotu.

-    Piedodiet, ka sagādāju vilšanos. Man pat negaršo kimčī[29]. Zinu, tam grūti ticēt.

-     Tad mums vismaz viena īpašība ir kopīga, Kestons šķietamā nopietnībā sacīja.

Parīze. Darāmā bija daudz, bet laika maz. Tagad, kad Emblers spēlēja dubultu spēli, pie Fentona ļaudīm vērsties vairs nevarēja. Nepieciešamo tagad vajadzēja sagādāt, liekot lietā izdomas un pielāgošanās spēju.

Pēcpusdienā Emblers bija sācis vākt vajadzīgos piederumus. Kā primitīvu darbnīcu viņš nolēma izmantot ģenerāldirektora Dešenē pagaidu dzīvokli pie Boucicault metrostacijas. Ar konservu attaisāmo atvērdams trīs buljona skārdenes, Emblers ieguva trīs apaļus metāla gabalus. Viņš tos sastiprināja ar gumijas līmi un plānu putuplasta kārtiņu, kas nāca līdzi lētam radiopulkstenim kā iesaiņojuma materiāls. Viņš izgatavoja asins maisiņus no ārkārtīgi plāniem lateksa prezervatīviem un no speciālajiem efektiem paredzētajām "asinīm" tās, iepildītas pudelē, pārdeva kostīmu veikalā Les Ateliers du Costume devītajā apgabalā.

Beidzot Emblers no pāris 0,284 collu šautenes patronām, ko bija sagādājis Fentona ieroču pārzinis, izņēma kapseles. To izdarīt bija grūtāk, nekā viņš tika domājis, jo vajadzēja strādāt bez piemērotiem instrumentiem, iztiekot ar uzgriežņu atslēgu un knaiblēm, ko varēja dabūt tuvākajā quincaillerie saimniecības preču veikalā. Pārāk spēcīgi piespiežot, kapsele varēja sprāgt, savainojot viņu pašu.

Pagāja pusotras stundas, pirms Emblers pabeidza gatavot visu ierīci lateksa maisiņi ar asinīm bija pielīmēti pie kapselēm, un smalka stieple savienota ar deviņu voltu bateriju.

Ar Lorelu Pompidū centra augšstāva galerijā Emblers sastapās pēc vairākām stundām, kad bija izgatavojis butaforijas drāmai nāves teātrim, kam vajadzēja aizstāt īstu nāvi.

Sākumā Lorela visai neticīgi klausījās Emblera paskaidrojumos, bet drīz vien virsroku ņēma viņas apbrīnojamā pašsavaldība. Tomēr plānā bija kāda vājā vieta tas kļuva skaidrs, kad Emblers pārrunāja ieceri ar Lorelu. To saprata arī viņa.

-   Ja ļaudis pamanīs, ka cilvēks nošauts, viņa teica, viņi sauks neatliekamo palīdzību.

Emblers sarauca pieri, cenzdamies rast izeju no strupceļa.

-    Mediķiem pietiks uzmest aci, lai saprastu patiesību. Viss izgāzīsies. Tas nedrīkst notikt. Vajadzēja izdomāt risinājumu, citādi plāns būtu jāatmet. Nolādēts, viņš izdvesa. Vajadzēs izmantot pašiem savu neatliekamo palīdzību. Visu nokārtot jau iepriekš. Kaut kā noalgot šoferi.

-     "Kaut kā"? Lorela atkārtoja. Vai tas ir speciāls spiegu termins?

-    Tu nepalīdzi, Lorela, Emblers teica kā lūgdams vai sūdzēdamies.

-    Taisnība, sacīja Lorela. Un varbūt tieši tur rodams risinājums tev jāļauj, lai es palīdzu. Es vadīšu mašīnu.

Emblera acīs parādījās apbrīna. Viņš pat nepūlējās strīdēties. Lorelai taisnība. Tā bija vienīgā iespēja. Rokrokā soļojot uz dienvidiem Sēnas virzienā, viņi apsprieda plāna detaļas. Atkal bija parādījies vīrietis Brooks Brother's uzvalkā. Tagad nevajadzēja ierādīt, ka viņi steidzas Fentonam nedrīkstēja rasties nekādas aizdomas, ka Emblers kaut ko plāno.

Lorela teica, ka viņa, iespējams, nokļuvusi tādā kā atrakciju parka "šausmu istabā", bet sapratusi, ka šobrīd citas realitātes viņai nav. Viņa, tāpat kā Emblers, to padarīšot par savām mājām.

Emblers pagriezās pret Lorelu un cieši lūkojās uz viņas lokano augumu, viļņainajiem gaišbrūnajiem matiem, raudzījās viņas sirsnīgajās riekstu krāsas acīs, kurās vizmoja zaļi lāsumi kā topāzi. Ikviens viņas skatiens, ikviens jautājums vai maigais rokas spiediens vēstīja, ka Lorela viņam uzticas un ir gatava darīt visu, ko viņš liks.

-     Labs ir, viņa sacīja. Tagad mums tikai jārekvizē neatliekamās palīdzības mašīna.

Emblers raudzījās uz Lorelu ar mīlestību un apbrīnu.

-    Vai tev kāds ir teicis, ka tu visu apgūsti neticami ātri?

Luvras klīnika bija eleganta ēka, kas aizņēma kvartāla lielāko daļu plati lokveida logi apakšstāvā, augstāk rinda mazāku logu, lielas' akmens plāksnes smilškrāsā ēkas apakšējā daļā un tādas pašas krāsas ķieģeļi augstāk -, un klīnika atradās starp Luvru, Parīzes slavenāko muzeju, un Les GrandsMagasins de la Samaritaine, galvaspilsētas ievērojamāko tirdzniecības centru. Ziemeļu pusē iepretī klīnikai bija baznīca Saint-German l'Auxerrois; viena kvartāla attālumā uz dienvidiem dažu simtu jardu attālumā no tilta Pont Neuf atradās Luvras krastmala. Šī bija ideāli piemērota vieta, kur meklēt neatliekamās palīdzības mašīnu. Saskaņā ar municipālajiem noteikumiem pilsētā bija plašs neatliekamās palīdzības dienests ar mašīnu parku, kas tālu pārsniedza faktiskās vajadzības, turklāt vēl jau bija arī daudz medicīnas tehnisko darbinieku.

Emblers viens stāvēja netālu no slimnīcas un centās saglabāt ledainu mieru. Viņš sajuta mitrā ielas seguma darvai līdzīgo aromātu, izplūdes gāzu metālisko smārdu un mazliet vājāko suņu ekskrementu smaku, jo Parīzē ļoti mīlēja suņus, bet trūka likumu, kas regulētu šo jautājumu. Nu bija laiks sākt izrādi.

Emblers deva zīmi, un Lorela piegāja pie sarga, kas sēdēja stikla kabīnē pie ieejas automašīnu stāvvietā. Viņa bija tūriste, kas meklē pareizo ceļu. Sargs, nepievilcīga izskata vīrietis ar līku degunu kā papagailim un tumšsārtu dzimumzīmi uz paplikā galvvidus, bija viens. Viņam priekšā uz galda atradās tālrunis, vecs dators un piezīmju bloks, kurā viņš atzīmēja transporta kustību. Viņš vērīgi paskatījās uz Lorelu, bet vīrieša skatiens nebija noraidošs vientulīgi sēžot sarga kabīnē, bija gluži patīkami paraudzīties uz skaistu sievieti. Lorelas franču valodas zināšanas bija tikpat vājas, cik trūcīga bija sarga angļu valodas prasme. Drīz vien viņa jau bija atlocījusi vaļā milzīgu pilsētas karti un turēja to sargam deguna priekšā.

Kad karte pilnīgi aizsedza sarga skatienu, Emblers klusi pārlēca pār zemajiem vārtiņiem un pa liekto betona uzbrauktuvi ātri devās augšup uz mašīnu novietni, kur rindā stāvēja vairākas Renault specializētās mašīnas baltā krāsā ar oranžām, platām svītrām un ziliem uzrakstiem. Daudzām bija īss, strups priekšgals un zema šasija. Tās bija rezerves mašīnas, ko lietoja reti, taču regulāri mazgāja un uzturēja, un nespodrajā gaismā tās izskatījās koši baltas. Emblers izvēlējās pavisam mazu mašīnu, kas visā rindā bija, likās, pati vecākā. Atslēgas cilindrs drīz vien bija noņemts. Vairāk laika pagāja, pielāgojot atslēgu. Taču jau pēc desmit minūtēm darbs bija paveikts. Emblers vairākas reizes ieslēdza un izslēdza motoru, pārliecinādamies, ka rūkoņu apslāpēs pārējie trokšņi, ko radija pārējās mašīnas stāvvietā un ārpus tās.

Tomēr apmierinātību drīz nomāca apziņa par grūtībām, kas viņus vēl gaidīja. Ļoti daudz kas varēja saiet šķērsām.

Pēc divām stundām vēlāk viesnīcā Beaubourg Emblers izjauca TL7 šauteni, notīrīja un ieeļļoja visas daļas. Tad viņš atkal salika tās visas kopā, vienīgi ne mērķekli stobra galā. Ja noņēma laidni, šauteni nemanāmi varēja paslēpt sporta somā. Emblers uzvilka sporta tērpu un apavus, it kā dotos uz sporta zāli. Vestibilā viņš pamāja šveicaram, kas sēdēja pie reģistrācijas galdiņa.

-    Le jogging[30], viņš smaidot sacīja.

Šveicars pasmējās un paraustīja plecus. Pilnīgi skaidrs, ka viņš domāja ak, tie amerikāņi, allaž kā jukuši uz sportu.

-     Uz redzēšanos, mister Malvenij.

Pēc dažām minūtēm Lorela pievienojās viņam laukumā pie Pompidū centra, un abi klusi un steidzīgi pārrunāja turpmākās rīcības secību, bet Emblers tajā pašā laikā vēl un vēl ar saasinātu modrību pārlūkoja apkārtni. Viss bija kārtībā vismaz viņš neko neparastu nevarēja pamanīt. Viņi bija rūpīgi norunājuši, kādā kārtībā visu darīs, un nedrīkstēja pieļaut, ka to kaut kas iztraucē.

Ceturksni pirms pieciem parādījās Benuā Dešenē, lai kā allaž pastaigātos Luksemburgas dārzā šajā sešus akrus lielajā miera un atpūtas ostā, kas atradās pilsētas sestajā apgabalā. Emblers vēroja viņu lauka binoklī un ar atvieglojumu konstatēja, ka ievērojamā persona soļo bez steigas un saspringuma. Dešenē šķita iegrimis domās var jau būt, ka tā patiešām bija.

Embleram reiz tika stāstīts, ka pirms vairākiem gadu desmitiem "zudušās paaudzes" pārstāvji Luksemburgas dārzā čiepuši baložus,' lai remdētu badu. Tagad dārzā vairāk bija manāmi bērni, nevis mākslinieki. Dārzs bija iekārtots franču stilā koki stādīti stingrā ģeometriskā simetrijā. Bērni te izklaidējās pat ziemā, vai nu vizinādamies vecajā karuselī, vai skatīdamies Grand Guignol leļļu teātra izrādi.

Dārza ainām Emblers šobrīd nepievērsa uzmanību, bet koncentrēja to darbam, kas bija jāpaveic pie Grand Guignol teātra. Viņš jau bija pārliecinājies, ka sekotāji ir uz vietas, kā cerēts Brooks Brother's uzvalkā ģērbtais amerikānis izlikās lasām uzrakstus pie statuju pamatnes. Trīs vai četri simti pēdu tālāk grupa džinsos tērpušos franču spēlēja bumbu, bet citi bija sapulcējušies ap šaha galdiņu. Tomēr kopumā parks bija samērā tukšs.

Emblers atkal paskatījās uz Dešenē un pārliecinājās, ka tas soļo tieši tā, kā norunāts pavēris vaļā mēteli un ļaudams vējam krūtis baltajā kreklā. Viņš brīdi sēdēja uz sola, šķietami apbrīnodams strūklaku, kas darbojās arī ziemā. Pie debesīm nebija neviena mākonīša, un vakara saule meta ēnas pār kailajām puķu dobēm. Kodolfiziķis nodrebēja.

Emblers cerēja, ka Dešenē paturējis prātā visus norādījumus. Tieši virs asiņu maisiņiem baltajā kreklā ar žileti bija izdarīts neliels iegriezums, ko no tālienes nebija iespējams saskatīt; sprādziena brīdī audumam iegriezuma vietā vajadzēja pārplīst.

Atcerieties, Emblers bija brīdinājis kodolfiziķi, kad notiek sprādziens, nedariet neko pārlieku teatrālu. Aizmirstiet ainas, ko esat redzējis uz skatuves vai filmās. Nemetieties uz priekšu, nekrītiet atmuguriski, neķeriet ar rokām pie krūtīm. Tikai lēni noslīgstiet zemē, it kā jūs būtu pārņēmis nepārvarams miegs. Emblers zināja lai gan metāls pasargās Dešenē no ievainojuma, tomēr sprādziens viņu patiesi izbiedēs, un, par spīti piesardzības pasākumam, viņš tomēr jutīs sāpes. Tas bija labi, jo tādējādi viņa reakcija uz "šāvienu" būs jo pārliecinošāka.

Pagāja vairākas minūtes, un Emblers kādā elegantas mājas logā blakus parkam pamanīja vīrieti, kas ar binokli vēroja notiekošo. Vīrietis varēja redzēt tikai Dešenē muguru, bet ar to pietika. To, ka Emblers nav tikai sporta entuziasts, kas atgriežas no treniņa, uzmetis somu plecā, varēja pateikt vienīgi cits spiegs. Emblers turpināja vērot apkārtni, līdz ieraudzīja arī bruneti pusgarajā mētelī. Tad viņš gaidīja tālākos notikumus.

Visi trīs vērotāji bija Emblera auditorija, lai gan viņš nevarēja galvot, vai tie ir vienīgie. Pārliecinājies, ka uz viņu neskatās neviena civilpersona, viņš klusi ienira mūžzaļo krūmu biežņā sešdesmit jardu attālumā no strūklakas un salika šauteni. Tagad Emblers atkal skaidri redzēja Dešenē un iedarbināja nelielu portatīvo rāciju, kas atradās somā. Turot mikrofonu pie mutes, viņš klusi ierunājās:

-     Dešenē. Ja dzirdat mani, pakasiet ausi.

Pēc brīža kodolfiziķis to izdarīja.

-    Es skaitīšu no pieci līdz vienam. Kad teikšu "viens", saspiediet ierīci, kas jums kabatā, lai slēgtu ķēdi. Neraizējieties. Drīz viss būs galā. Emblers paskatījās visapkārt. Solam garām pagāja jauna sieviete. Trīsdesmit jardu attālumā bija daži cilvēki, kuri nāca uz šo pusi. Tie visi būs labi liecinieki. Emblers pacēla šauteni un pabāza stobra galu ārā no krūmiem aptuveni par divām collām. Viņš gribēja, lai to redz Fentona brunete.

-     Pieci, četri, trīs, divi, viens… Emblers izšāva divas reizes, tad vēl trešo. Ik reizi, kad viņš nospieda mēlīti, skaidri bija saklausāms kluss plīkšķis. No stobra gala pacēlās sīks dūmu mākonītis; ar cilvēka redzi nebija iespējams uztvert, ka lode no stobra īstenībā neizlido.

Ideālā secībā caur Dešenē krekla priekšpusi izšāvās sarkana šķidruma šaltis. Dešenē skaļi iestenējās caur tālskati Emblers redzēja, ka viņš izskatās izbijies un no sola noslīga uz aukstās zemes. Emblers ātri izjauca šauteni un ielika somā. Tad viņš gaidīja. Pagāja minūte, un viņš izdzirda neatliekamās palīdzības sirēnu. Izņēmis no sporta somas baltu virsvalku, Emblers uzvilka to mugurā. Kā bija norunāts, Lorela apturēja mašīnu un skrēja pie Dešenē.

Nu Emblers, baltā virsvalka stērbelēm plīvojot, drāzās uz mašīnu un paķēra nestuves. To viņš izdarīja pusminūtē. Kad

Emblers ar nestuvēm nonāca pie zemē gulošā francūža, Lorela baltajā virsvalkā stāvēja un, gluži nobālējusi, stīvi lūkojās uz Benuā Dešenē.

-    Viņš ir miris, Lorela teica drebošā balsī.

-    Tieši tā, Emblers sacīja un cēla ķermeni uz nestuvēm.

Kaut kas nebija lāgā.

-     Nē, es gribēju teikt viņš patiešām ir miris. Lorela uzmeta Embleram izbiedētu skatienu.

Embleram šķita, ka rīklē iespriedies ledus gabals. Tas nebija iespējams.

Tomēr ķermenis bija ļengans un smags tas bija nāves smagums.

-     Mums jādabū viņš projām no šejienes, Emblers čukstēja, tikai tagad vērīgāk paskatīdamies uz nokritušo vīrieti. Tad viņš ieraudzīja.

Pār vīrieša pieri tecēja sarkana strūkliņa no matiem, kas bija piesūkušies ar tumšām asinīm. Emblers aptaustīja viņa galvaskausu, juzdams, ka sāk reibt galva. Dažas collas augstāk virs pieres bija neliela kalibra lodes ieejas atvere. Tāds šāviens parasti asiņoja maz, bet izraisīja nāvi acumirklī. Lode, iespējams, bija lidojusi no augšas apkārtējās ēkās bija ļoti daudz vietu, kas varēja noderēt snaiperim. Kāds bija iešāvis galvā AN galvenajam kodolieroču inspektoram.

Emblers un Lorela klusējot nesa līķi uz mašīnu, cik vien ātri varēdami. To nedrīkstēja te atstāt, jo sameistarotais spridzeklis nodotu Emblera neveiksmīgo plānu. Taču bija pagājis pārāk daudz laika. Neatliekamās palīdzības mašīna jau bija piesaistījusi ziņkārīgu skatītāju uzmanību. Emblers aizvēra aizmugures durvis un sāka noģērbt Dešenē. Viņš novilka līķim paštaisīto vesti ar spridzekli un slaucīja sarkano šķidrumu no tā krūtīm.

Tad Emblers izdzirda kādu dauzām mašīnas durvis. Viņš pacēla galvu.

-    Ouvrez la porte! C'est la policel[31]

Kāpēc policija? Vai policists gribētu braukt kopā ar viņiem uz slimnīcu? Vai tā te būtu pieņemts? To nedrīkstēja pieļaut. Viņi bija amerikāņi zagtā neatliekamās palīdzības mašīnā, kurā atradās līķis. Emblers ātri pārvācās uz mašīnas priekšgalu un ierāpās vadītāja sēdeklī. Motors nebija izslēgts. Viņi bija plānojuši braukt ārā no Parīzes uz Boloņas mežu, kur Dešenē bija novietojis īrētu automašīnu. Tagad nebija jēgas to darīt. Taču vajadzēja braukt vienalga, kurp. Emblers ieslēdza ātrumu. Šis nebija īstais brīdis ielaisties sarunās ar gendarmerie.

Emblers ielūkojās atpakaļskata spogulī. Policists kaut ko dusmīgi kliedza rācijā. Parka malā nedaudz tālāk no pārējiem ļaudīm brunete pusgarajā mētelī runāja pa tālruni. Emblers cerēja viņa ziņo, ka viņš savu uzdevumu izpildījis. Taču tad viņš paskatījās brunetei pār plecu un ieraudzīja kaut ko tādu, kas lika viņam nodrebēt.

Desmit jardu attālumā no Fentona aģentes ziņkārīgo skatītāju pūlī pazibēja seja, ko Emblers labprāt vairs nekad neredzētu. Ķīnieša seja. Izskatīgs neliela auguma vīrietis.

Tas pats, kurš bija šāvis uz viņu viesnīcā Plaza.

17. nodaļa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals. ASV Valsts departamenta galveno ēku Sīstritas divi tūkstoši divi simti pirmajā numurā veidoja divas kopā savienotas būves viena bija pabeigta tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītajā, bet otra tūkstoš deviņi simti sešdesmit pirmajā gadā, proti, pirmo uzcēla Otrā pasaules kara priekšvakarā, bet otru pirms "aukstā kara". Ikvienai organizācijai ir sava vēsture, sava atmiņa, kas tiek turēta dārga organizācijas svētītajās sienās pat tad, ja tiek aizmirsta ārpus tām. Valsts departamenta ēkās atradās auditorijas un sanāksmēm paredzētas telpas, kurām bija dots aizgājušu slavenību vārds, piemēram, tur bija Loja Hendersona istaba viņš četrdesmitajos gados bija sekretārs Tuvo Austrumu un Ārikas valstu lietās; un liela zāle bija nosaukta Džona Fostera Dalesa vārdā, kurš bija valsts sekretārs "aukstā kara" kritiskajos gados. Tomēr jaunākās ēkas dzīlēs atradās slepenas konferenču telpas, kas nebija pagodinātas ar nosaukumiem, bet apzīmētas tikai ar skaitļiem un alfabēta burtiem. Pašai slepenākajai konferenču zālei bija piešķirts apzīmējums 0002A, un nejaušs pagrabstāva apmeklētājs varētu nodomāt, ka tajā atrodas telpu uzkopšanas piederumi, tāpat kā pretējās puses telpās. Zāle atradās blakus gaitenim ar pelēki krāsotām betona sienām, un visā gaiteņa garumā varēja redzēt stiepjamies vara caurules, alumīnija vadus un garas dienasgaismas spuldzes. Sanāksmēs, kas notika šajā zālē, nekad nepasniedza atspirdzinājumus neviens nedevās uz kādu no citām telpām, kas bija apzīmētas ar trim nullēm, meklēt smalkmaizes, cepumus vai sviestmaizes. Sanāksmes bija jāpacieš līdz beigām, tās nebija paredzētas, lai nodotos vēdera baudām, un vajadzēja izvairīties no visa, kas varētu tās ieildzināt.

Šārita sanāksmes temats nekādā ziņā nevarēja priecēt nevienu.

Nesen kā izveidotās grupas vadītājs Etāns Zakheims uzmanīgi vēroja astoņus cilvēkus, kuri sēdēja pie galda, meklējot vārdos neizteiktu domstarpību pazīmes. Viņš negribēja pieļaut, lai rodas "grupas viedoklis" grupas locekļu tendence pievienoties pārējo domām, piekrist vienotam skaidrojumam, jo pierādījumi jau paši par sevi bija apšaubāmi, neskaidri un pretrunīgi.

-     Vai ikviens klātesošais jūtas pārliecināts par novērtējumu, ko tikko dzirdējām? viņš jautāja. Atskanēja tikai piekrītoša dūkšana.

-     Ebigeila, Zakheims teica, pievērsdamies liela auguma sievietei, kas bija ģērbusies blūzē ar augstu apkaklīti. Vai esat droša, ka sapratāt informāciju, kas ietverta signālos?

Viņa pamāja. Uz pieres īsi apgrieztie brūnie mati bija nostiprināti ar laku un pat nesašūpojās.

-    Tā ir apstiprinoša, viņa piesardzīgi sacīja, tomēr ne tiktāl, lai varētu izdarīt secinājumus. Taču apvienojumā ar pārējo datu straumi novērtējuma ticamības līmenis kļūst augstāks.

-     Ko varat teikt par attēlu atveidošanu datorā, ko veikuši jūsu cilvēki, Rendel? Zakheims pagriezās pret slaiku, bālu jaunekli zilā bleizerā un sakumpušiem pleciem.

-     Tie tika pārbaudīti divdesmit dažādos veidos, atbildēja datora attēlu speciālists Rendels Denings. Tie ir autentiski. Mēs redzējām, kā subjekts, ko Čendlera cilvēki identificējuši kā Tārkinu, ierodas Monreālā, Dorvela lidostā dažas stundas pirms Zolingera noslepkavošanas. Mēs esam apstiprinājuši drošības videokameras materiāla autentiskumu. Varam to apliecināt gandrīz noteikti. Viņš pabīdīja uz Zakheima pusi fotogrāfijas no Monreālas. Zakheims tās aplūkoja, lai gan apzinājās, ka viņa netrenētā acs neievēros neko tādu, kas būtu paslīdējis garām attēlu speciālistiem ar viņu datoranalīzes metodēm. /

-     Tāpat kā šis attēls, kas iegūts aptuveni pirms četrām stundām Luksemburgas dārzā, turpināja attēlu speciālists.

-    Vai attēli nevar būt maldinoši? Zakheims jautājoši paskatījās uz Deningu.

-    Pārliecību sniedz ne jau tikai attēli, bet mūsu spēja tos interpretēt, kas pēdējo gadu laikā sasniegusi neiedomājami augstu līmeni. Mūsu datori spēj veikt "sliekšņa" operācijas, malas analīzi, noteikt jebkādu piesātinājuma gradientu un atklāt novirzes, ko nekad neievērotu pat visizcilākie speciālisti.

-     Nolādēts, runājiet taču cilvēciskā valodā! Zakheims iestarpināja.

Denings paraustīja plecus.

-     Iedomājieties, ka šis attēls ir milzīgs sainis ar informāciju. Dienu no dienas viss mainās koka zaru zīmējums, lapotne, miza. Vienkāršs koks divas dienas pēc kārtas nepaliek tāds pats. Šeit var redzēt sarežģītu lauku, kur izvietoti objekti vietu ar specifiskām kontūrām un ēnu rakstu, kas ne vien Jauj identificēt konkrētu dienas laiku, bet arī sniedz informāciju par milzuma slēptu objektu konfigurāciju. Viņš ar melnu stienīti uzsita pa fotogrāfijas apakšējo kvadrantu. Palielinājumā var redzēt, ka aptuveni trīs centimetru attālumā no grantētā celiņa atrodas pudeles vāciņš. Limonādes pudeles vāciņš. Pirms dienas tā tur nebija.

Zakheims ar pirkstiem sāka bungot pa galdu.

-     Izklausās varen smalki…

-     Manā nodaļā šādas detajas sauc par "diennakts atkritumiem". Tieši tās dara iespējamu tā saucamo reāllaika "arheoloģiju".

Zakheims cieši raudzījās uz Deningu.

-    Mēs grasāmies darīt kaut ko tādu, kam ir tikpat nopietnas sekas kā smagam sirds infarktam un kas ir tikpat nelabojams. Man nepieciešama pārliecība, ka esam tikuši pilnīgā skaidrībā. Pirms pasludinām, ka Tārkins "nav saudzējams", mums jābūt drošiem, ka nepārsteidzamies.

-    Noteiktība iespējama tikai vidusskolas matemātikas grāmatās. Runātājs bija vīrietis ar apaļu vēderiņu, lodveida galvu un brillēm melnā, smagā ietvarā. Viņu sauca Metjū Vekslers, un viņš Valsts departamenta Izlūkošanas un izpētes birojā bija nostrādājis divdesmit gadus. Vekslers bija omulīgas dabas cilvēks, bet nevīžīgs izskatā. Un viņa intelekts bija gluži vienkārši neticami augsts kāds no valsts sekretāriem to bija salīdzinājis ar ražas novākšanas kombainu: viņam piemita neiedomājama spēja uzņemt milzīgu sarežģītas informācijas apjomu un pārvērst to skaidros un kompaktos formulējumos. Viņš spēja no faktiem izveidot rīcības plānu un nebaidījās pieņemt lēmumus. Vašingtonā tādu prātu nebija daudz, tie bija ļoti pieprasīti un tika attiecīgi novērtēti. Reālajā pasaulē, kur pieņem lēmumus, noteiktība neeksistē. Ja mēs gaidītu pilnīgu noteiktību, rīcība tā novilcinātos, ka kļūtu neatbilstīga, un, kā atgādina sens, nepatīkams sakāmvārds, "neizlemt nozīmē izlemt". Nav iespējams izlemt bez informācijas. Taču nedrīkst gaidīt, līdz būs iegūta pilnīga informācija. Starp abiem minētajiem variantiem pastāv pakāpeniska pāreja, un procedūras integritāte nozīmē spēju izvēlēties pareizo daļēju zināšanu pakāpi.

Zakheims pūlējās slēpt aizkaitinājumu. Jau kopš tā laika, kad viens no darbiniekiem šo pārliecību bija iedēvējis par "Vekslera principu", analītiķis nelaida garām nevienu iespēju to citēt.

-    Vai domājat, ka esam šo pakāpi sasnieguši?

-    Es domāju, Vekslers teica, ka esam jau to pārsnieguši. Apspiezdams žāvas, viņš pastiepa uz priekšu rokas. Es gribētu pievērst klātesošo uzmanību jautājuma zīmēm, kas saistās ar viņa iepriekšējiem uzdevumiem. Tas ir cilvēks, kurš jāaptur. Slepeni. Pirms viņš apkaunojis savus darba devējus.

-    Ticu, ka jūs gribējāt teikt agrākos darba devējus. Zakheims atkal pievērsās jaunajam, bālajam cilvēkam zilajā bleizerā. Tātad identifikācija ir pārliecinoša?

-     Ļoti, Rendels Denings sacīja. Kā jau runājām, Tārkins ar ķirurģiskām metodēm pārvērtis seju…

-     Tādu līdzekli parasti izmanto aģents, kas nogājis no ceļa, Vekslers ieteicās.

-      Taču sejas galvenie indeksi ir pastāvīgs lielums, Denings turpināja. Var mainīt attālumu starp acu dobumiem vai starp supraorbitālajām atverēm, bet nav iespējams izmainīt apakšžokļa vai augšžokļa izliekumu, nebojājot zobu izvietojumu.

-     Pie velna, ko tad tas nozīmē? dobjā balsī iesaucās Zakheims.

Attēlu speciālists uzmeta viņam skatienu.

-     Galvenais ir tas, ka plastiskajā ķirurģijā nedrīkst aizskart galvaskausa kaulu pamatstruktūru. Deguns, vaigi un zods ir virspusēji izciļņi. Datora sistēmas, kas identificē sejas vaibstus, var ieregulēt, lai tās neņemtu vērā vispusējo, bet pievērstos tam, ko mainīt nav iespējams. Viņš pasniedza Zakheimam vēl kādu fotogrāfiju. Ja tas ir Tārkins… attēlā bija redzams nepilnus četrdesmit gadus vecs vīrietis, kura rietumnieciskie vaibsti skaidri izcēlās uz austrumniecisko seju fona, tad Tārkins ir arī šis. Ar melno stienīti viņš uzsita pa fotogrāfiju, kur varēja redzēt to pašu vīrieti Monreālas lidostā.

Konsulāro operāciju direktora vietnieks Frenklins Ransmens sanāksmes laikā nebija teicis gandrīz ne vārda. Viņš bija izskatīgs vīrietis ar raupjiem vaibstiem un caururbjošu zilo acu skatienu, ģērbies dārgā uzvalkā no pelēkzila auduma ar sīku rakstu. Viņš nikni raudzījās uz Zakheimu.

-    Neredzu iemeslu, kādēļ vajadzētu atlikt šo lēmumu, viņš beidzot ieteicās.

Zakheimu bija apmulsinājis, pat aizkaitinājis Ransmena lēmums piedalīties sanāksmē; Zakheima uzdevums bija vadīt grupu, bet dienesta pakāpē augstākas personas klātbūtne varēja tikai graut viņa autoritāti. Tagad viņš nogaidoši skatījās uzdirektora vietnieku.

-     Uz visiem mūsu iecirkņiem un posteņiem tiks nosūtīti trauksmes signāli, Konsulāro operāciju ierēdnis teica dobjā balsī. Un "atguves" brigādei… eifēmismu viņš izrunāja ar slēptu nepatiku. Jādod noteikts rīkojums. Sagūstīt vai iznīcināt.

-     Mēs iesaistīsim ari citas aģentūras, Zakheims, sakodis zobus, ieteicās. Federālo izmeklēšanas biroju. Centrālo izlūkošanas pārvaldi.

Ransmens lēni pašūpoja galvu.

-      Ja vajadzēs, palīdzēsim mēs, bet neiesaistīsim savus amerikāņu kolēģus. Esmu vecās skolas pārstāvis. Vienmēr esmu ticējis principam, ka kļūdas jālabo pašiem. Viņš apklusa un pievērsa Etanam Zakheimam caururbjošo skatienu. Konsulārajās operācijās atkritumus mēdzam iznest paši.

18. nodaļa

Parīze. Kad tas bija noticis un kas īstenībā noticis? Pārsteigumi bija it visur, un viens no tiem Lorela. Atkal viņa bija izturējusi satriecošu pārdzīvojumu, kas nebija spējis viņu satriekt. Viņas enerģija bija apbrīnojama un uzmundrinoša. Nāves tuvums bija tikai padarījis spēcīgākas jūtas, kas viņos jau bija radušās. Jā, bija bailes, taču bija ari citas jūtas. Emblers atjauta, ka arvien biežāk sāk domāt daudzskaitļa pirmajā personā agrākais es tagad bija pārvērties par mēs. Radās nozīmīgi vārdi un skatieni, kopīgas izjūtas gan prieks, gan izmisums. Sāpes un patvērums no sāpēm. Un klusi smiekli. Embleram likās, ka abus ietin savāds tīmeklis, par kuru stiprāks nebija nekas.

Likās, tas bija mazs brīnums. Viņi radīja parastu dzīvi tur, kur tās nebija, viņi sarunājās tā, it kā pazītu viens otru gadiem ilgi. Kad abi laidās miegā to Emblers bija apjautis iepriekšējā vakarā -, viņu augumi sakļāvās un locekļi savijās tik dabiski, it kā būtu tam radīti. Kad viņi mīlējās, abi izjuta svētlaimi un brīžam kaut ko vēl vairāk netveramu, kas atgādināja rimtu mieru.

-    Tavā klātbūtnē es jūtos drošībā, Lorela teica, kad viņi gulēja blakus. Vai tu neapvainojies, ka es tā saku?

-     Nē, lai gan mēs varbūt izaicinām likteni, Emblers atbildēja, viegli pasmaidīdams. Viņš bija apsvēris domu, vai nemainīt viesnīcu, un nolēmis to nedarīt; risks par jaunu reģistrēties citā vietā bija lielāks nekā risks palikt tepat.

-    Tad jau tu zini, kā es jūtos, vai ne?

Emblers neatbildēja.

-     Savādi, Lorela teica. Es jūtos tā, it kā tu par mani zinātu visu, lai gan īstenībā jau tas nevar būt.

Mana Ariadne, viņš domāja. Mana skaistā Ariadne.

-     Ir fakti, un ir patiesības. Faktus es nezinu. Tomēr varbūt zinu dažas patiesības.

-     Tāpēc, ka tu tā īpaši skaties, Lorela sacīja. Dažiem cilvēkiem tas ļoti nepatīk izjūta, ka tu viņiem redzi cauri. Viņa uz brīdi apklusa. Varbūt arī man tā vajadzētu justies. It kā tu varētu redzēt visas manas kļūdas un trūkumus. Tomēr es tā nejūtos. Nekad neesmu jutusies. Tas ir pārsteidzoši. Varbūt mani nemaz neuztrauc, ja tu saskati manus trūkumus. Varbūt es tieši gribu, lai redzi mani tādu, kāda esmu. Varbūt man apnicis, ja vīrieši manī saskata tikai to, ko paši grib redzēt. Izjūta, ka tu skaties man it kā cauri, šķiet gandrīz kā balva.

-     Tevī taču ir daudz, uz ko skatīties, Emblers smaidot sacīja un pievilka Lorelu tuvāk.

Viņa savija pirkstus ar Emblera pirkstiem.

-     Zini, kā bērni reizēm mēdz teikt: "Es zinu, ka tu zini, ka es zinu, ka tu zini…" Lorelas sejā lēni atplauka smaids, it kā viņa to būtu pārņēmusi no Emblera. Pastāsti kaut ko par mani.

-    Es domāju, ka tu esi viens no pašiem iejūtīgākajiem cilvēkiem, kādus esmu pazinis, Emblers mierīgi sacīja.

-    Tev vajadzētu zināt vēl kaut ko. Lorela plati pasmaidīja.

-     Bērnībā tu atšķīries no citiem bērniem, vai ne? Varbūt skatījies uz visu it kā no cita skatpunkta, arī pati uz sevi. Nē, tu nenorobežojies no pārējiem, tikai spēji saredzēt to, ko viņi nespēja, it kā raudzītos no lielāka attāluma.

Lorela vairs nesmaidīja. Dziļi pārsteigta, viņa lūkojās uz Embleru.

-     Tu esi labsirdīga un godīga, bet tev ir grūti pielaist cilvēkus tuvāk, ļaut, lai viņi iepazīst īsto Lorelu Holendu. Taču, ja tu ļaujies tuvībai ar otru cilvēku, tad uz visiem laikiem no tavas puses. Tu esi uzticīga. Draudzību tu nedibini ātri, bet, ja reiz pieņem otru par draugu, tad tas notiek strauji tu pieķeries strauji un spēcīgi, jo dari to pa īstam, nevis skata pēc. Dažreiz tu varbūt vēlies, kaut spētu vieglāk veidot personiskās attiecības, kaut varētu gan pazīties, gan pārtraukt pazīšanos tāpat kā citi. Emblers apklusa. Vai tā ir?

Lorela klusējot pamāja. ^

-     Tev patiesi var uzticēties; Tu neesi eņģelis dažreiz kļūsti savtīga, vari sadusmoties un kritizēt tuvu cilvēku. Taču, ja patiešām ir vajadzīgs, tu vienmēr esi līdzās. Tu saproti, cik svarīgi būt labam draugam. Tu proti izskatīties mierīga un apvaldīta, lai gan bieži vien tāda nejūties tā ir iekšējā disciplīna, kas tev ļauj valdīt pār konkrēto situāciju, tātad arī pār sevi.

Lorela samirkšķināja acis, bet neko neteica.

-     Pagātnē tu reizēm esi bijusi pārāk godīga, Emblers turpināja. Esi pārāk atklājusi savas jūtas. Tāpēc tagad tu šad tad esi piesardzīga, pat atturīga.

Lorela dziļi ievilka elpu un saraustīti izelpoja.

-    Tu nepateici tikai vienu varbūt biji pārāk pieklājīgs, lai par to ieminētos, viņa klusi sacīja, balsij iedreboties. Lorelas seja bija tik tuvu, ka Emblers varēja saskatīt platās zīlītes.

Viņš piekļāva lūpas viņas mutei un apskāva Lorelu tas bija lēns un ilgs apskāviens, gandrīz vai mīlas akts.

-    Ir patiesības, ko nevajag izteikt vārdos, viņš pēc brīža pačukstēja un nojauta zināja, ka kvēle, ko viņš jūt, pārņēmusi arī Lorelu šī starojošā, siltā kvēle kā rīta saule.

Vēlāk, kad abi gulēja blakus, nosvīduši un sapinušies palagos, Lorela, raudzīdamās griestos, ierunājās. Mans tētis bija Vjetnamas kara veterāns, viņa teica it kā no tāluma. Viņš bija labs cilvēks, bet pārcietis traumu, tāpat kā vēlāk mans vīrs. Varētu domāt, ka mani valdzina šādi cilvēki, bet es tā neuzskatu. Tas gluži vienkārši ir mans liktenis.

-    Vai viņš sita tavu māti?

-    Nekad, viņa strauji ieteicās. Nekad. Ja viņš kaut reizi būtu pacēlis roku pret māti, tad zaudētu viņu uz visiem laikiem, un viņš to zināja. Cilvēki mēdz runāt par nevaldāmu niknumu. Tomēr tas ļoti reti ir tiešām nevaldāms. Paisuma viļņi apskalo krastu, bet netiek pāri aizsargvalnim. Vairākumam cilvēku ir šādi aizsargvaļņi ir kas tāds, ko viņi nekad neteiktu, ko nekad nedarītu. Mans tētis uzauga piena fermā un būtu gribējis, lai arī es augu laukos. Taču viņam vajadzēja uzturēt ģimeni un rēķināties ar ekonomiska rakstura grūtībām. Tāpēc es bērnību pavadīju kādā ciematā Virdžīnijā pie Norfolkas. Viņš strādāja elektroiekārtu fabrikā, bet māte bija reģistratore ārsta birojā.

-     Varbūt tas tev lika izvēlēties medicīnas profesiju.

-    Katrā ziņā profesiju, kas tuva medicīnai. Lorela uz brīdi aizvēra acis. Vieta, kur es augu, bija necila, bet tur bija laba skola, un vecāki tam pievērsa lielu uzmanību. Šķiet, skolā bija laba mākslas programma. Viņi domāja, ka man būs panākumi mākslā. Māte par to ļoti rūpējās. Varbūt viņa centās pārāk daudz. Viņa domāja, ka arī tētis varētu sasniegt kaut ko vairāk. Allaž daudzināja, lai viņš prasa paaugstinājumu amatā. Tad kādu dienu mātei iznāca parunāties ar fabrikas ļaudīm varbūt labdarības tirdziņā skolā, kur pārdeva pašceptas kūkas un smalkmaizītes, un, šķita, viņai bija kļuvis skaidrs, ka tēti fabrikā tur tikai aiz laipnības, tāpēc, ka viņš karojis Vjetnamā. Tā nu paaugstinājums amatā nebija gaidāms. Māte pēc tam mazliet pārvērtās. Manuprāt, sākumā viņa bēdājās, tad sāka uztvert situāciju lietišķi. No tēta viņa vairs neko necerēja, tomēr samierinājās.

-    Tātad nu viņa lika cerības uz tevi.

-    Jā. Lorelas balsī ieskanējās rūgtums. Viņa cerēja. Kad es būtu ieguvusi savu pirmo "Oskaru" un visas pasaules televīzijas skatītāju priekšā pateiktos mātei, tad viņas sapnis būtu piepildījies.

-    Viņa ir mirusi, vai ne? Emblers saudzīgi jautāja. Viņi abi ir miruši.

-    Šķiet, viņa nekad vēl nebija tā lepojusies ar mani kā tajā reizē, kad kopā ar tēvu skatījās mani Marijas lomā "Vestsaidas stāsta" vidusskolas uzvedumā, Lorela sacīja piesmakušā balsī. Emblers redzēja, ka acis viņai kļūst miklas. Viņ^ pievērsās Embleram un runāja tādā balsī, it kā tikko būtu atcerējusies sen aizmirstus notikumus. Es vēl arvien dzirdu, kā tētis pēc izrādes svilpa, sita plaukstas un dauzīja ar kājām pret grīdu. Nelaime notika, kad viņi brauca mājās.

-     Nevajag stāstīt, Lorela.

Viņai pār vaigiem ritēja asaras, samitrinot spilvenu.

-     Krustojums bija apledojis, un tur sāka slīdēt un mētāties pa ceļu atkritumu vedēja mašīna, bet tētis to nepamanīja viņš bija izdzēris pāris kārbas ar alu, viņi abi ar māti bija priecīgi; tētis brauca ar kompānijas lielo kravas mašīnu. Tajā bija iekrauti elektropiederumi, un tā uztriecās atkritumu vedējam. Tēta mašīna apstājās, bet krava lidoja uz priekšu, uzgāzās viņiem virsū un saspieda viņus. Slimnīcā viņi gulēja komā divas dienas, tad abi nomira vienā un tajā pašā stundā. Viņa samiedza acis, cenzdamās apturēt asaras un atgūt apvaldību. Varbūt tas mani pārvērta. Varbūt arī ne. Taču tas kļuva par daļu no manis, vai saproti? Dioksīna piliens upes baseinā.

Emblers saprata, ka laiks šo brūci pamazām dziedējis, taču šāda brūce pilnīgi nesadzīst nekad. Viņš ari saprata, kāpēc Lorelāi ir tik svarīgi, lai viņš to zina. Viņa gribēja, lai Emblers viņu pazīst viņai tas bija vajadzīgs; Lorela gribēja, lai Emblers ne vien zina, kāda viņa ir, bet arī saprot, kā viņa kļuvusi par pašreizējo Lorelu. Viņa tiecās dalīties ar Embleru savā identitātē. Viņas identitāti kā mozaīku veidoja tūkstoši sīku fragmentu, tūkstoši notikumu un atmiņu, tomēr viss kopā bija vienots un neapšaubāms. Tā bija viņas būtība nē, šī būtība bija viņa pati.

Embleram radās smeldzīga izjūta, un viņš tikai pēc brīža saprata, ka tā ir skaudība.

Pekina. Vai iespējams baudīt aizsardzību, neciešot no izolētibas? Tā savā ziņā ir koana*, domāja prezidents Lī Angs. Šī "pilsēta pilsētā" viņam bieži likās izolēta. Prezidents gudroja, vai viņš, tāpat kā imperators Kuang Šu greznajā gūstā, pašreiz nedzīvo savveida zeltītā vai lakotā krātiņā. Tomēr neievērot pašus vienkāršākos piesardzības pasākumus būtu savtīgi, jo likme bija augsta, augstāka par viņa dzīvību. Nedrīkstēja arī piekrist aplamajam ieteikumam, ka viņam jāatsakās braukt uz ārzemēm, piemēram, uz Pasaules ekonomikas forumu, kur viņam bija paredzēta uzstāšanās. Ja viņš klausītu baiļu dotajiem padomiem, tad zaudētu spēku, kas bija nepieciešams, lai panākumus gūtu viņa reformas. Prezidents paraudzījās ārā pa logu. Ziemā dienvidu un ziemeļu ezeru līmenis izskatās blāvs un nespodrs kā noslepkavota milža acis, domāja Lī Angs. Viņš nodrebinājās. Pazīstamais skats nespēja novērst domas no tā, cik draudīga ir vēstures gaita.

Jā, visvairāk vajadzēja rūpēties par savu lielo ieceri to, ko viņš varētu atstāt mantojumā, nevis par savu dzīvību. Viņš būtu muļķis, ja upurētu ieceri uz savas dzīvības altāra. Lī Angs cerēja, ka viņam pietiktu drosmes iet nāvē, ja reizē ar to būtu ievadīts jaunais brīvības un demokrātijas laikmets, pēc kura viņš tā alka. Turklāt, ja viņš būtu pakļāvies pašlepnībai, viņu vienmēr uz pareizā ceļa uzvestu jiaohua de nongmin. No "viltīgā zemnieka" asās mēles baidījās ikviens daži jokdari mēdza teikt, mēle viņam esot tik asa tāpēc, ka viņš daudzus gadus pavadījis, kozdams tajā -, bet jiaohua de nongmin vairs nebaidījās ne no viena.

Jauneklīgais prezidents lūkojās pazīstamajos cilvēkos, kas bija sapulcējušies ap melno, lakoto galdu tās bija pazīstamas sejas, kurās ievilkušās pazīstamas rūpju rievas.

Sevišķi drūms šorīt izskatījās Čo Tangs no Valsts drošības ministrijas otrā biroja.

Mums ir jauni izlūkošanas dati, viņš teica.

4 Koana paradoksāls jautājums dzenbudismā.

-    Tikai jauni vai arī patiesi? Lī Angs iejautājās bezrūpīgā tonī.

-     Diemžēl gan vienādi, gan otrādi. Biedrs Čo nebija tādā noskaņojumā, lai jokotu, bet viņš jau gandrīz nekad nemēdza jokot. No plāna ādas portfeļa viņš izņēma vairākas fotogrāfijas un vispirms parādīja tās Lī Angam.

-    Tas ir cilvēks, ko viņi sauc par Tārkinu, teica biedrs Čo. Kanādā, G7 sanāksmē pirms pāris dienām. Pievērsiet uzmanību laikam, kad uzņemta fotogrāfija. Tikai dažas minūtes pirms tam tika noslepkavots kāds Eiropas delegācijas loceklis. Kurts Zolingers. Mūsu draugs ekonomiskā izteiksmē; viņš nopietni strādāja, lai panāktu vienošanos, kas atvieglinātu tirdzniecību starp mūsu valsti un Eiropas Savienību.

Klusais vīrietis, kas sēdēja kreisajā pusē Lī Angam, viņa īpašais padomnieks iekšējās drošības jautājumos, drūmi pašūpoja galvu.

-    Ja meža pūce nogalina cāli, labs saimnieks ņem rokās ieroci.

-      Man likās, ka meža pūces ir iznīdētas, prezidents viegli pasmīnēja.

-     Vēl ne, bet tas drīz notiks, ja neviens nerīkosies, lai to nepieļautu. Tas attiecas tiklab uz meža pūcēm, kā uz jums, mirkšķinādams lielās acis aiz brillēm stiepļu ietvarā, nošņāca Van Cajs, gados vecais, dzēlīgais prezidenta skolotājs.

-      Te ir vēl viena fotogrāfija, kur redzams Tārkins, biedrs Čo teica, kas uzņemta Parīzē, Luksemburgas dārzā pāris minūtes pirms tam, kad tika nošauts Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes ģenerālsekretārs Benuā Dešenē. Izrādās doktors Dešenē gatavojis kodolieroču inspekcijas ziņojumu, kas būtu novērsis apmelojumus, ka mēs veicinām šo ieroču izplatīšanu.

Klusais drošības padomnieks izskatījās vēl vairāk noraizējies.

-    Tas ir slepkava, kas apdraud visas Ķīnas drošību.

-    Svarīgi jautāt, Lī Angs teica, kāpēc.

-    Tas ir pārāk optimistisks jautājums. Iespējams, svarīgi ir jautāt kad. Biedrs Čo nolika divas Tārkina fotogrāfijas vienu otrai blakus. Te redzama viņa seja palielinājumā uzņēmums izdarīts Čanhua incidenta laikā. Te viņš ir Kanādā.

-    Pag', tie taču ir divi dažādi cilvēki, prezidents teica.

-    Nē, atbildēja biedrs Čo. Mūsu analītiķi izpētījuši attēlus, pievēršot uzmanību tiem sejas veidola aspektiem, ko nav iespējams mainīt, piemēram, attālums no acīm līdz mutei un citiem, un secinājuši, ka tas ir viens un tas pats cilvēks. Dažos ziņojumos teikts, ka viņam izdarītas plastiskās operācijas, tāpēc seja pārvērtusies. Citi ziņojumi apgalvo, ka viņš joprojām kalpo savai valdībai.

-    Valdībai var kalpot dažādos veidos, drūmi teica jiaohua de nongmin.

Prezidents Lī Angs pameta skatienu pulkstenī.

-    Pateicos par jaunajām ziņām, viņš sacīja. Taču es nedrīkstu nokavēt Tautas Atbrīvošanas armijas industriālās komitejas sanāksmi. Viņiem tas nepatiktu. Viņš piecēlās un, ātri paklanījies, aizgāja.

Tomēr pārējie palika.

-    Atgriezīsimies pie jautājuma, ko uzdeva prezidents, teica Van Cajs. To nevajag nobīdīt pie malas. Gluži vienkārši kāpēc ?

-    Kāpēc patiešām ir svarīgs jautājums, sacīja "viltīgais zemnieks", pievērsdamies biedram Čo. It īpaši, ja jautājam, kāpēc slepkava joprojām ir dzīvs? Kad pēdējo reizi tikāmies, jūs teicāt, ka esat veicis pasākumus.

-    Varbūt viņš ir vēl viltīgāks par jums, biedrs Čo klusi sacīja.

Parīze. Četrpadsmito apgabalu, kas sākas pie Monparnasa bulvāra, reiz bija iecienījusi amerikāņu kopiena. Tomēr Emblers šaubījās, ka tieši tāpēc šo apkaimi savai slēptuvei vismaz vienai no tām izvēlējies Fentons. Emblers domāja, ka Fentonam ir daudz slēptuvju. Cauri vienvirziena ieliņu labirintam vijās maģistrāles, pa kurām transports pastāvīgi plūda uz Orlī un tālāk uz rūpnieciskajiem rajoniem dienvidos. Protestētāji suga, kas Parīzei bija tikpat raksturīgi kā bezpajumtnieki Ņujorkai, sen bija iemīļojuši Denfēra Rošerē laukumu, kurš atradās lielo maģistrāļu krustojumā. Gan šeit, gan mazākajās ielās cita citai blakus rindojās kafejnīcas un naktsklubi. Lai nonāktu klusajā dzīvojamo māju apkaimē, vajadzēja iet vēl tālāk. Pulenka ielas četrdesmit piektais numurs atradās šādā klusā vietā. Adresi Fentons bija Embleram iedevis tajā reizē, kad viņi bija tikušies Monreālā. Uz šejieni Embleram vajadzēja nākt, lai ziņotu par uzdevuma izpildi Dešenē nogalināšanu.

Četrdesmit piektā numura māja Pulenka ielā izskatījās pārsteidzoši noplukuši. Varēja domāt, ka tur atrodas kāda vietējā speciālista optiķa vai zobārsta birojs. Logu, kas atradās lieveņa līmenī, aizklāja apputējušas nolaižamās žalūzijas, citos bija redzami telpaugi pakarinātos podos kā skumjš mēģinājums izveidot priecīgu noskaņu.

Emblers piezvanīja un gaidīja gandrīz minūti, kamēr viņu, bez šaubām, rūpīgi izpēta vai nu caur durvju "actiņu", vai ar slēptas kameras palīdzību. Atskanēja zema dūkoņa, liecinot, ka durvis ir vaļā. Viņš pagrieza rokturi un iegāja gaitenī, kura grīdu sedza paklājs. Neviens cilvēks nebija manāms. Šaurās kāpnes labajā pusē klāja, likās, dārgs celiņš, ko nostiprināja misiņa stieņi uz katra pakāpiena. Netālu no kāpņu pamatnes atradās selektors, un no tā atskanēja Fentona baritons, kam aparāts bija piešķīris metālisku toni:

Esmu apakšstāvā. Gaiteņa galā.

Emblers izgāja cauri kādām durvīm un kāpa lejup pa vēl vienām kāpnēm. Kāpņu laukumiņā viņš ieraudzīja aizvērtas dubultās durvis un pieklauvēja.

Durvis atvēra Pols Fentons un ieveda Embleru telpā, kas atgādināja zinātnieka kabinetu. Visur bija sakrautas grāmatas. Varēja redzēt, ka tās nav pirktas greznumam, bet ir pamatīgi lietotas dažu grāmatu muguriņas bija apspurušas, daudzas gadu gaitā pabalējušas.

-     Sēdieties, Fentons bezrūpīgā toni sacīja. Viņš norādīja uz biroja krēslu, bet pats apsēdās metāliskā saliekamajā krēslā turpat blakus.

-    Jauki esat iekārtojies, Emblers teica. Viņš jutās savādi mierīgs. Neatliekamās palīdzības mašīna bija novietota garāžā, kas vērās vaļā automātiski; kad viņš un Lorela atgriezās viesnīcā Beatibourg, neviens viņiem nepievērsa īpašu uzmanību; viņi it kā atgriezās pilnīgi parastā dzīvē. Tagad, ierazdamies miljardiera savādajā valstībā, Emblers nejuta gandrīz neko.

-     Smejieties vien, Fentons atbildēja, bet šis kabinets ir gandrīz vai kopija Pjēra Diprē kabinetam College de France. Augšā ir tikpat kā pilnīga kopija Monparnasa zobārsta kabinetam. Te varētu uzņemt filmu. Es noalgoju divus meistarus tāpat vien, lai redzētu, ko iespējams izdarīt. Varu teikt, tas nebija viegli.

-     Mēdz teikt, ka divas galvas ir labākas par vienu, Emblers teica, lēni grozīdamies krēslā. Jūs, šķiet, domājat, ka divi pāri roku ir labāki par vienu pāri.

-    Kā tā?

Tīši saglabādams nevērīgu izskatu, Emblers pagriezās pret rūpnieku.

-     Es tikai jūtos pārsteigts, ka jūs nolēmāt sūtīt uz Luksemburgas dārzu vēl vienu snaiperi, neko nepasakot man. Varbūt jūs gribējāt nodrošināties, bet es domāju, ka slepenā operācijā tā nav prātīga doma. Varēja gadīties, ka es kļūdas dēļ novācu jūsu cilvēku, pieņemdams, ka tas ir ienaidnieks.

-    Nesapratu, Fentons teica ar viegli zobgalīgu sejas izteiksmi.

Emblers mazliet pavirzījās uz viņa pusi.

-    Es gribu teikt, ka nestrādāju ar dublieriem, par kuriem neko nezinu.

-    Ar kādiem dublieriem?

Emblers pētīja, vai Fentona vaibstos nepazibēs kaut niecīgākā izlikšanās vai spriedzes pazīme. Taču neko neredzēja.

-     Un, runājot par to ķīnieti…

-    Par kādu ķīnieti? Fentons vienaldzīgi iejautājās.

Emblers apklusa.

-    Jums nav ne jausmas, par ko es runāju, vai ne? viņš beidzot ieteicās.

-     Diemžēl ne, Fentons sacīja. Vai jūsu tikšanās vietā atradās vēl kāds cits, Tārkin? Vai tur bija kaut kas, par ko man vajadzētu raizēties? Ja jums ir iemesls aizdomām, ka operācija nav bijusi pilnīgi slepena, man tas jāzina.

-    Varat man ticēt, ja tā būtu, jūs par to uzzinātu pats pirmais, amerikāņu aģents pārliecināti atbildēja. Nē, tā nebija. Es saprotu, ka jums bija nepieciešams uz turieni sūtīt novērotājus.

-    Tā taču ir parastā kārtība, Fentons sacīja.

-     Viss kārtībā. "Stab" operācijās es parasti pazinu visus dalībniekus, bet tie bija citi laiki. Piedodiet vecam tīģerim, ka lieki uztraucos. Patiešām raizēties nav pamata.

-    Labi, Fentons sacīja. Viņa panākumus izskaidroja spēja izvirzīt fokusā tikai pašu galveno, un tas nozīmēja, ka viņš nepievērš uzmanību detaļām, par kurām varēja uzskatīt, ka tām nav sakara ar galveno. Vienu brīdi biju noraizējies par jums. Tomēr jūs esat attaisnojis savu reputāciju. Jūtos ļoti apmierināts. Jūs darbu veicāt ātri un tīri. Demonstrējāt prasmi izmantot iespējas, rīkoties zibenīgi un pieņemt izšķirošus lēmumus. Administratora vēriens. Es patiešām domāju, ka jums ir nākotne manas organizācijas augstākajā līmenī. Ziniet, Stratēģiskā dienesta grupā plānā galdiņa urbēji nestrādā. Cilvēkiem, kuri uz pasauli raugās no ērgļa lidojuma, jābūt kā plēsējputniem. Tas ir mans viedoklis. Fentons apklusa un pacēla roku. Taču es neesmu aizmirsis mūsu sarunu pie Palais des Congrиs. Jūs kaut ko gribējāt noskaidrot. Es sacīju, ka jums ir daži vareni ienaidnieki un ari vareni draugi. Šķiet, man ir taisnība. Esmu runājis ar savu galveno partneri Valsts departamentā.

-Un?

-    Viņiem noteikti ir kaut kas zināms, tikai man viņi to nestāstīja informācijas slepenība, to es saprotu. Labā ziņa ir tā, ka šefs piekrita tikties ar jums personiski un solīja visu izstāstīt. Mēs organizēsim tikšanos, cik vien drīz varēsim. Varbūt pat šeit.

-    Kas ir šefs?

-    Apsolīju neteikt. Vēl ne. Par vienu gan varat būt drošs, Tārkin es turu vārdu.

-    Un es jūs turēšu pie vārda, Emblers asi ieteicās. Nolādēts, Fenton es teicu, lai jūs man maksājat ar informāciju. Vai domājat, ka varat aizbildināties ar solījumiem?

Fentons pietvīka.

-    Tā nav, Tārkin, viņš nosvērti sacīja. Mans partneris ļoti vēlas tikties ar jums. Jo vairāk tagad. Tas ir tikai pāris dienu jautājums. Turklāt neliekas, ka jūs līdz tam gribētu pūtināt rokas. Zinu, ka tāds aģents kā jūs noteikti grib strādāt. šobrīd man nav neviena uzdevuma, ko jums uzticēt. Ne jau viss šajā pasaulē ir tik labs, kā reklamē. Tomēr jūs gan. Jūs tiešām esat vērtīgs, Tārkin.

-    Ko lai tur piebilstu? Emblers nevērīgā tonī sacīja. Ariadnes pavediens atrodi, kurp tas ved.

-      Man padomā patiešām aizraujošs projekts, ko varēšu jums piedāvāt. Taču pagaidām vēl nekravājiet ceļasomu. Šeit jums vajadzēs paveikt vēl vienu uzdevumu.

-    Vēl vienu?

-    Tas ir cilvēks, ko tiešām vajag nogalināt, Fentons teica. Atvainojos par tik tiešu izteiksmes veidu. Šis uzdevums būs āķīgs.

-    Āķīgs, aģents atkārtoja.

-     Varu vēl pateikt, ka Konsulārajās operācijās jau ir izdota pavēle šo cilvēku nesaudzēt. Viņi grib iesaistīt šajā lietā savus labākos spēkus. Bet, kad jāsāk rīkoties, viņi joprojām vēršas pie manis, jo nedrīkst paļauties uz laimīgu gadījumu. Ja kaut ko dara Fentons, tad rezultāts ir garantēts. Tāpēc es dodu viņiem savu labāko aģentu tas esat jūs.

-     Pastāstiet man kaut ko vairāk par mērķi.

-    Tas ir cilvēks ar augstākā līmeņa prasmi un treniņu. Izcils slepenais aģents, kas sagājis sviestā.

-     Izklausās nelāgi.

-    Tā ir. Nekas ļaunāks vairs nevar būt.

-    Kas viņš ir? Emblers vienkārši jautāja.

-     Sociopāts, kuram sakarā ar darba pieredzi galvā ir milzums slepenās informācijas. Fentons izskatījās noraizējies. Viņam zināmi visdažādākie valdības noslēpumi, piekļuves kodi, slepenās operācijas viss, kas vien iespējams. Un viņš ir pilnīgi nojūdzies. Katra diena, kad šis vīrs vēl elpo, apdraud valsti.

-    Paldies, ka pateicāt. Tomēr es gribētu zināt vārdu.

-     Protams, atbildēja Fentons. Mērķa vārds ir Harisons Emblers.

Aģents sarāvās.

Fentons sarauca vienu uzaci.

-    Vai jūs viņu pazīstat?

Emblers ļoti centās elpot mierīgi.

-    Teiksim tā esam tikušies.

III DAĻA

,

19. nodaļa

Lenglija, Virdžīnija. Kleitons Kestons atkal pievērsās aktu vākiem, ko bija saņēmis tikai šorīt, un uzmanīgi aplūkoja nelielas fotogrāfijas krāsainu kopiju. Glīta, bet neievērojama seja, lai gan asajos, simetriskajos vaibstos bija manāms kaut kas visai līdzīgs cietsirdībai. Tomēr Kestons fotogrāfiju ilgi nepētīja. Dažiem izmeklētājiem patika zināt, kā izskatās viņu medījums, bet Kestonam tas nebija svarīgi. Ciparparaksti, izdevumu shēmas varēja sniegt daudz vairāk informācijas nekā attēla nosacītās detaļas, jo tā kā tā bija zināms, ka attiecīgajai personai ir divas acis, deguns un mute.

-     Eidrien? Kestons iejautājās.

-    Jā, shifu, Eidriens atbildēja, cieņpilnā žestā salikdams plaukstas kopā kā lūdzējs. Shifu nozīmēja "skolotājs", un šādu godinošu uzrunu varēja dzirdēt filmās par kara mākslu. Kestons nodomāja, ka jauneklim ir īpatnēja humora izjūta.

-    Vai esat uzzinājis kaut ko jaunu par 4V nodaļas personāla sarakstu?

-     Nē, teica Eidriens. Bet pieprasījumu viens, viens, trīs, trīs A jūs saņēmāt, vai ne?

-    Saņēmu gan. Iespaidīgā tempā.

-    Turklāt dabūju arī pacienta faila kopiju ar viņa fotogrāfiju jūs jau redzējāt.

-    Jā, redzēju, Kestons atbildēja.

-    Tomēr personāla saraksti… viņi teica, ka tos pašreiz precizējot.

-     Mums derēs ari tādi, kādi nu ir.

-    Tieši tā sacīju es. Nekā. Eidriens domīgi kodīja lūpu, un spuldzes gaismā iemirdzējās zeltītā kniedīte viņa apakšlūpā. Jāteic, runāt ar viņiem ir ļoti grūti. Varu vai apzvērēt, ka viņi burtiski ceļ nostiprinājumus.

Kestons ar tēloti kritisku sejas izteiksmi savilka uzaci.

-     Burtiskā vai pārnestā nozīmē?

-     Neuztraucieties, es nepadošos.

Kestons klusi pasmīnēja un atlaidās pret krēsla atzveltni. Nemiers kļuva arvien lielāks. Dati, ko viņš bija saņēmis, likās speciāli apstrādāti. Iepriekš sagatavoti viņa izpētei. Kestonam tika sagādāta arvien plašāka informācija par Tārkinu, ari par uzdevumiem, ko viņš bija pildījis kā Politiskās stabilizācijas nodaļas Konsulāro operāciju aģents. Taču par viņa civilo identitāti nebija itin nekā. Pilnīgi nekas nebija zināms arī par to, kā viņš ievietots Periša salas iestādē. Parasti šādās reizēs bija ļoti daudz rakstisku dokumentu. Taču dokumenti, kas attiecās uz Tārkina hospitalizēšanu, nezin kāpēc nebija pieejami. Periša sala bija slepena valdības iestāde, un par katru tās darbinieku tur bija sīki dati. Taču ikviens Kestona mēģinājums iegūt 4V nodaļas personāla sarakstu saskārās ar šķēršļiem. Kestons šaubījās, ka vainojami ierēdņi, viņš pat domāja, ka viņa kolēģi Valsts departamentā diezin vai iedrošinātos kavēt viņa izmeklēšanu. Taču tas nozīmēja, ka spēks vai spēki, kas lika šķēršļus, meklējami citā līmenī vai nu zemāk, "mirušajā zonā", kurai nebija iespējams piekļūt, vai arī augstāk, līmenī, kas nebija pakļaujams pārbaudei.

Tas patiešām bija aizvainojoši.

Iezvanījās Kestona tālrunis. Iekšējā līnija. Zvanītājs bija Kelebs Noriss, un viņa balss izklausījās visai neapmierināta. Viņš gribēja, lai Kestons ierodas tūlīt pat.

Kad Kestons parādījās pārvaldes direktora asociētā vietnieka kabinetā, viņš redzēja, ka Norisa izskats ir tikpat drūms, cik viņa balss.

Noriss bija sakrustojis spēcīgās rokas uz krūtīm. No krekla piedurknēm spraucās ārā melnas spalviņas, bet platajā sejā bija izklaidīga izteiksme.

-    Zvans no augšas. Šī izmeklēšana mums jāizbeidz. Runājot Noriss neskatījās uz Kestonu. Tā, lūk.

-    Par ko jūs runājat? Kestons apvaldīja pārsteigumu.

-    Izrādās, notikusi viedokļu apmaiņa ļoti augstā līmenī starp Valsts departamentu un Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktoru, Noriss teica. Viņa piere bija nosvīdusi un spīdēja vēlās pēcpusdienas saules slīpajos staros. Un mēs saņēmām norādījumu, ka izmeklēšana traucē veikt pašreizējo speciālās pieejas operāciju.

-    Kas tā ir par operāciju?

Noriss nikni paraustīja plecus. Viņa seja bija tumši pietvīkusi riebumā un aizkaitinājumā, taču tas nebija vērsts pret Kestonu.

-    Speciālās pieejas operācija, un viss. Mums šī informācija netiek uzticēta, viņš apmulsis sacīja. Viņi teica, ka Tārkins esot Parīzē, un tur viņu savākšot.

-    Savākšot vai novākšot?

-    Kas, ellē, to zina? It kā vārti būtu aizcirsti ciet. Zinu tikai to, ko jau pateicu, un ne par naga melnumu vairāk.

-    Atbilstīga reakcija uz aizvainojumu, sacīja Kestons, ir dusmas.

-    Nolādēts, Klej. Mums šoreiz nav izvēles. Šī nav spēle. Pats pārvaldes priekšnieks saka vai nu rokas nost, vai galvas ripos. Vai dzirdējāt? Pats izlūkošanas pārvaldes direktors.

-     Tas suņabērns taču neprot atšķirt polinomu no polipa, Kestons nošņāca. Šitā darīt ir aplam.

-    Zinu, ka aplam. Noriss aizsvilās. Sasodīta varas spēlīte. Izlūkošanas aprindās Centrālās izlūkošanas pārvaldes galveno lomu negrib atzīt neviens. Un, līdz mūs neatbalstīs armijas virspavēlnieks un senāts, neviens to neatzīs.

-    Man patiešām nepatīk, ja pārtrauc manu darbu, Kestons neatlaidīgi turpināja. Ja reiz esmu sācis izmeklēšanu…

Noriss aizkaitināti paskatījās uz viņu.

-    Tas, ko domājat jūs vai domāju es, nevienu neinteresē. Uz spēles likti procedūras principi. Direktora vietnieks pārstājis iebilst, direktors izlēmis, un mums jāpakļaujas.

Kestons ilgi klusēja.

-    Vai jums nešķiet, ka šajā lietā viss ir neparasti?

-     Tā ir gan. Noriss dusmīgi sāka staigāt no kabineta viena gala uz otru.

-    Nolādēti neparasti, Kestons teica. Man tas nepatīk.

-    Arī man ne. Taču tas neko nemaina. Jūs verat ciet visus aktu vākus, tāpat kā es. Tad mēs tos sadedzinām. Un aizmirstam, ka jelkad esam redzējuši. Tāda ir pavēle.

-     Nolādēti neparasti, Kestons atkārtoja.

-    Klej, esiet uzmanīgāks, izvēloties, ar ko cīnīties, Noriss teica. Balss tonis liecināja, ka viņš padodas.

-     Vai jums nešķiet, auditors atbildēja, ka cīņa parasti izvēlas mūs? Viņš pagriezās un devās ārā no Norisa kabineta. Kas galu galā izdod tās pavēles?

Atgriezies pie sava rakstāmgalda, Kestons turpināja prātot. Ja kaut kas bija neparasti, varbūt arī rīkoties vajadzēja neparasti. Viņš paskatījās uz aktu vākiem uz sava rakstāmgalda, tad uz tiem, kuri atradās uz Eidriena ne tik kārtīgā galda, un viņa prātā sāka vērpties kāda doma.

Tārkins ir Parīzē. Viņi Tārkinu grib savākt tur.

Beidzot Kestons paņēma dzelteno bloknotu un sāka rakstīt. Pepto-bismols. Ibuprofēns. Malokss. Imodijs. Nenodrošinoties ar medikamentiem, ceļā nedrīkstēja doties. Kestons bija dzirdējis par "ceļotāju caurejām". Iedomājoties, ka būs jālido ar lidmašīnu, viņš nodrebinājās. Viņš nebaidījās no augstuma, katastrofas vai atrašanās slēgtā telpā. Kestonam izraisīja riebumu izredzes elpot citu pasažieru izelpoto gaisu… daži varbūt slimoja ar tuberkulozi vai kādu citu gaisa pilienu infekciju. Tas bija tik nehigiēniski. Varbūt viņam ierādīs sēdekli, no kura stjuarte noslaucījusi iepriekšējā reisa pasažiera vēmekļus. No katras plaisiņas varēja glūnēt zarnu parazīti. Pasažieriem izsniegs segas, un pie tām būs pieķērušies mati, aplipuši ar spirohetām.

Merck rokasgrāmatu* Kestons bija nobāzis pašā apakšējā atvilktnē, citādi viņš tūlīt pat sāktu to šķirstīt.

Viņš skaļi izpūta elpu. Baismu izjūta kļuva arvien lielāka.

Kad viņš ieradīsies Parīzē, būs jāēd pretīgie ārzemju ēdieni. Francijā tie bija īpaši atbaidoši, un izvairīties no tiem nebūs iespējams. Čūskas. Varžu kājas. Pelējuši sieri. Piespiedu kārtā nobarotu zosu uzblīdušās aknas. Franču valodu Kestons neprata, tāpēc sazināšanās problēmas radīs pastāvīgas briesmas. Piemēram, viņš pasūtīs vistu, bet viņam pasniegs kāda riebīga radījuma gaļu, kas garšos kā vistas gaļa. Tā kā viņa organismu būs novājinājis ar tuberkulozes baciļiem piesātinātais gaiss, tad šādi pārpratumi var izraisīt vēl lielāku nelaimi.

Kestons nodrebinājās. Viņš grasījās uzņemties ļoti smagu nastu. Viņš to nedarītu, ja nebūtu pārliecināts, ka likmes ir ļoti augstas.

Viņš noņēma pildspalvas uzgali un sāka papildināt sarakstu.

Kad Kestons kārtīgajā rokrakstā bija pierakstījis gandrīz pilnu visu lapu, viņš pacēla skatienu un ar grūtībām norija siekalas.

-     Eidrien, es grasos doties ceļojumā. Uz Parīzi. Atvaļinājumā. Kestons centās, lai viņa balsī nebūtu manāmas izbailes.

-    Tas ir super, teica Eidriens ar, šķita, gluži neiederīgu sajūsmu. Uz pāris nedēļām?

-    Laikam gan, Kestons atbildēja. Ko parasti ņem līdzi tādā ceļojumā?

-    Vai jautājat, lai mani izjokotu? Eidriens teica.

-    Jūs gan ne.

Eidriens domīgi savilka lūpas.

-    Ko jūs parasti ņemat līdzi, kad braucat atvaļinājumā?

-    Atvaļinājumā es nekur nemēdzu braukt, Kestons noteiktā tonī atbildēja.

-    Nu… kad jūs ceļojat.

-    Man riebjas ceļošana. Nekur neesmu ceļojis. Nu, esmu braucis vienīgi uz nometni pēc bērniem, ja tā skaitās ceļošana.

-     Nē, sacīja Eidriens, neskaitās vis. Bet Parīze ir kolosāla. Jūs lieliski pavadīsiet laiku.

-     Ļoti šaubos.

-    Kāpēc tad jūs braucat?

-     Es jau teicu, Eidrien. Kestons pūlējās savilkt lūpas smaidā. Atvaļinājums. Ne mazākā sakara ar darbu. Nekāda sakara ar mūsu izmeklēšanu man nupat oficiāli paziņoja, ka tā jāpārtrauc.

Eidriena sejā parādījās izpratne.

-    Jums tas noteikti liekas… neparasti.

-    Ārkārtīgi neparasti.

-     Uz robežas ar anomāliju.

-    Tieši tā.

-    Vai atstāsiet man norādījumus? Eidriens enerģiski pacēla lodīšu pildspalvu. Shiful Jaunā cilvēka acis satraukumā mirdzēja.

-    Nu, ja jau ieminējāties… daži norādījumi būs. Kestons atļāvās viegli pasmaidīt un atslīga krēslā. Klausieties uzmanīgi, sienāzīt.

20. nodaļa

Parīze. Dažu simtu jardu attālumā no Konkordijas laukuma Senflorentīna ielā atradās elegantu Hausmana stila namu kvartāls. Namu augstos sīkrūšu logus rotāja viegli kaltas dzelzs balkoniņi. Sarkanas markīzes sargāja no saules lepnu bibliotēku un greznu parfimērijas veikalu skatlogus, bet turpat blakus veikaliem atradās ārvalstu iestāžu biroji. Šāds birojs bija arī Senflorentīna ielas otrā numura namā. Tā bija ASV vēstniecības konsulārā nodaļa, un lai nu kur, bet tur gan Embleram nevajadzētu rādīties. Tomēr viņa lēmuma pamatā bija tieši šādas rīcības šķietamā pārdrošība.

Pēc notikuma Luksemburgas dārzos Emblers tikpat kā nešaubījās, ka Konsulāro operāciju filiālēs gan šeit, gan citur pasaulē izziņots trauksmes stāvoklis, lai notvertu Tārkinu. Likās paradoksāli, bet šo trauksmi Emblers varēja izmantot.

Sava nozīmē bija tam, ka Emblers zināja, ko meklēt. Viņš zināja, ka biroja pakalpojumi, ko piedāvāja "konsulārā nodaļa" Senflorentīna ielas otrajā numurā, ir ideāls aizsegs Konsulāro operāciju filiālei. Apakšstāvā rindā stāvēja nelaimīgi tūristi, kuri bija nozaudējuši pases, un aizpildīja anketas, ko izsniedza ierēdnis, kas kustējās tik gausi kā apbedīšanas biroja direktors. Sevišķi bezcerīga likās nepilsoņu situācija. Iesniegumi vīzas saņemšanai tika apstrādāti tādā tempā, kas piederētos ar Parkinsona kaiti slimam gliemezim.

Nevienam apmeklētājam vai pastāvīgajam darbiniekam nekad nenāca prātā gudrot, kas atrodas augšstāvos, vai prātot, kāpēc augšstāvu iemītnieki nebija mierā ar to pašu telpu uzpošanas dienestu, kura pakalpojumus izmantoja apakšstāva ierēdņi, vai kāpēc viņi lieto citas ieejas un izejas durvis. Augšējos stāvos atradās Konsulāro operāciju Parīzes sektors. Sfēra, kuras vadītāji bija nolēmuši, ka tās kādreizējais spiegs ārvalstu teritorijās Tārkins ir "neglābjams".

Emblers gribēja iekļūt lauvas midzenī bet tikai tad, ja būs pārliecināts, ka lauva to pametis.

"Lauva" bija Kīts Levalskis, korpulents sešdesmit gadus vecs vīrietis, kas Konsulāro operāciju Parīzes sektoru vadīja ar dzelzs dūri un tādu paranojālu aizdomīgumu, kas vairāk piedienētu Maskavai gadsimta vidū, nevis mūsdienu centrālajai Eiropai. Aizvainojums, pat nicinājums, ko viņš iedvesa saviem apakšniekiem, viņam bija vienaldzīgs; tie, kuriem Levalskis strādāja, uzskatīja viņu par cienījamu vadītāju, kas strādā bez misēkļiem. Levalskis karjerā bija sasniedzis to, ko vēlējās, un neloloja nekādas citas godkārīgas ieceres. Emblers viņu pazina tikai pēc reputācijas, bet šī reputācija Levalskim bija baismīga, un Emblers negribēja to pārbaudīt.

Tagad viss bija atkarīgs no Lorelas.

Vai Emblers bija pieļāvis kļūdu varbūt pakļāvis viņu briesmām? Tomēr viņš nevarēja izgudrot citu veidu, kā paveikt to, kas viņam bija padomā.

Emblers apsēdās netālajā kafejnīcā un paraudzījās pulkstenī. Ja Lorelai veicies, rezultātu viņš ieraudzīs tūlīt pat.

Un ja nu nav paveicies? Embleru sagrāba saltas bailes.

Viņš Lorelai bija sniedzis sīkus norādījumus, un viņa tos rūpīgi bija iegaumējusi. Tomēr viņa nebija profesionāle. Vai viņa spēs improvizēt, tikt galā ar negaidītām situācijām?

Ja viss ritēja pēc plāna, Lorela jau bija piezvanījusi no Amerikas vēstniecības, kas atradās Gabriēla avēnijas otrā numura namā. Emblers būtu varējis to darīt pats, bet varēja gadīties, ka vēstniecības komutatorā iemontēti balss analizatori. Tomēr… vai viņa spēs paveikt uzdevumu?

Viņi bija pārrunājuši dažādus scenārijus, ieganstus un varbūtības. Lorelai vajadzēja iet uz Sabiedrisko lietu nodaļu un uzdoties par ievērojama muzeja kuratora personisko asistenti, teikt, ka kurators iesaistījies programmā "Muzeju starptautiskā sadarbība" un sūtījis Lorelu uzzināt paredzamās sanāksmes darba kārtību. Šis iegansts bija gan vienkāršs, gan nepietiekami skaidrs. Viņi bez grūtībām bija ieguvuši diezgan ticamus faktus no vēstniecības tīmekļa vietnes. Emblers turklāt rēķinājās ar faktu, ka vēstniecības Kultūras lietu nodaļā valda liels juceklis, un normāls darbs nav iespējams. Darbinieki tur pastāvīgi traucēja cits citam, viņi vienu un to pašu administratīvo uzdevumu vai nu pildīja atkārtoti, vai ari aizmirsa vispār. Kuratora asistenti viņi noteikti nosūtītu uz ceturto stāvu, kamēr noskaidrojas šķietamā kļūda vai pārpratums. Tur Lorelai vajadzēja palūgt atļauju izmantot privāto tālruni, lai piezvanītu savam šefam un pastāstītu, ka gadījies misēklis.

Tad Lorelai bija jāuzgriež numurs, ko iedevis Emblers, un, izmantojot specifisku izteiksmes veidu, ko Emblers viņai iemācīja, pateikt, lai nodod steidzamu uzaicinājumu Kītam Levalskim. Vēstniecībā ieradusies augsta amatpersona no Valsts departamenta Vašingtonā, un misteram Levalskim nekavējoties jāierodas uz pārrunām. Konsulāro operāciju komutatora ieraksts būtu apstiprinājis, ka zvanīts no ASV vēstniecības, un specifiskie vārdi un frāzes liecinātu, ka uzaicinājums ir steidzams.

Lai veiktu uzdevumu, Lorelai nevajadzēja necik daudz tēlot, bet bija nepieciešama liela precizitāte. Vai viņa to varēs izdarīt? Vai viņa to izdarījusi?

Emblers atkal ielūkojās pulkstenī, cenzdamies nedomāt par visu, kas varēja noiet greizi. Taču pēc piecām minūtēm, ieraugot pavecu, tuklu ierēdni, kas iznāca no Senflorentīna ielas otrā numura mājas un steidzās uz limuzīnu, viņš atviegloti uzelpoja. Lorelai bija izdevies.

Vai izdosies viņam?

Tiklīdz limuzīns nogriezās ap stūri, Emblers stingrā solī iegāja pa durvīm, izskatīdamies noguris, bet apņēmīgs. Pases pa kreisi, vīzas pa labi, teica garlaikots vīrietis formas tērpā. Viņš sēdēja pie tāda kā skolas galdiņa. Uz tā atradās trauciņš ar īsiem, resniem zīmuļiem, kas bija rūpīgi uzasināti. Te vienā dienā droši vien izlietoja pāris duču šādu zīmuļu.

-     Oficiāls uzdevums, Emblers īsi pateica vīrietim formas tērpā, kas klusējot pamāja ar galvu, norādot uz telpas aizmuguri. Neliekoties zinis par rindā stāvētājiem, Emblers piegāja pie lodziņa ar uzrakstu "Oficiālas izziņas". Pie letes sēdēja jauna, smagnēja izskata sieviete, nolikusi priekšā veidlapu ar biroja piederumu sarakstu. Viņa atzīmēja katru rindiņu ar kāsīšiem.

-    Vai Arnijs Kentors ir šeit? Emblers jautāja.

-    Vienu mirklīti, sieviete teica. Emblers noraudzījās, kā viņa ieiet durvīs aiz muguras. Pēc brīža pie letes pienāca lietišķa izskata jauns cilvēks.

-    Jūs vēlaties satikt Ārniju Kentoru? viņš jautāja. Kā viņam jūs pieteikt?

Emblers pabolīja acis.

-    Vai nu viņš te ir, vai ari viņa nav, Emblers sacīja, garlaikoti stiepdams vārdus. Sāksim ar to.

-     Pašreiz viņa te nav, jaunais cilvēks piesardzīgi teica. Viņam bija īsi apgriezti mati biznesa, nevis militārā stilā un šķietami atklāta seja; tā centās izskatīties jauni slepenā dienesta darbinieki.

-    Tātad viņš ir Milānā un drāžas ar principessa? Nē, tikai ne to.

Jaunais cilvēks, pašam negribot, pasmaidīja.

-    Tā nu gan viņu vēl neviens nav nosaucis, viņš nomurmināja. Viņš uzmeta Embleram pārspīlēti vaļsirdīgu skatienu. Varbūt varu jums palīdzēt.

-    Ticiet man, tādu rangu jūs vēl neesat sasniedzis, Emblers īgni atteica. Viņš paskatījās pulkstenī. Ak, pie velna. No jums, puiši, nav nekāda labuma, vai ne?

-     Ļoti nožēloju, bet…

-    Gan jūs vēl dabūsiet nožēlot.

-    Ja jūs pateiktu, kas esat…

-    Jūs nezināt, kas es esmu?

-    Diemžēl nē.

-    Tad vajadzētu saprast, ka jums nav paredzēts zināt, kas esmu. Tā vien liekas, ka jūs esat tikko no inkubatora. Ziniet ko ja jutīsiet, ka esat iesēdies līdz ausīm, sauciet glābējus.

Inkubators Konsulārajās operācijās bija žargona apzīmējums speciālajai treniņa programmai, kas bija obligāta visiem ārvalstu aģentiem. Jaunais cilvēks savilka seju skābā smaidā.

-    Ko tad jūs gribat, lai daru?

-    Jums ir divas izvēles iespējas, vai ne? Varat piezvanīt Ārnijam iedošu Frančeskas numuru, ja pats nezināt. Varat arī padrebināt kādu rakstāmgalda kovboju tur augšā. Esmu ieradies ar jaunu ziņu, comprendez vousl Un, jo drīzāk dabūsiet mani projām no šitiem civilistu skatieniem, jo labāk. Patiesībā ejam tūlīt pat. Emblers atkal paskatījās pulkstenī, tēlodams nepacietību. Man patiešām vairs nav laika. Un, ja jūs, slaisti, vairāk kustinātu smadzenes, man nemaz nevajadzētu vilkties šurp.

-    Tomēr man jāredz jūsu identifikācijas apliecība? Prasība pārvērtās par jautājumu. Jaunais aģents jutās apmulsis un nedrošs.

-     Puis, jūs šaujat šķērsām jau trešo reizi. Identifikācijas apliecību man netrūkst pietiek vismaz četrām atšķirīgām identitātēm. Es tak teicu, ka nāku tieši no uzdevuma. Vai domājat, ka nēsāju līdzi īstos papīrus? Emblers pēkšņi apklusa. Paklau, nelieciet, lai sagādāju jums nepatikšanas. Es reiz biju tieši tāds pats kā jūs zinu, kā tas ir.

Emblers aizgāja otrpus letei un, piegājis pie lifta durvīm tās izskatījās senlaicīgas, atgādinot akordeona plēšas -, piespieda pogu.

-    Viens jūs nedrīkstat braukt augšā, jaunais cilvēks teica.

-    Es to nedaru, Emblers nevērīgi attrauca. Jūs brauksiet kopā ar mani.

Jauneklis izskatījās apmulsis, bet iegāja lifta kabīnē Embleram līdzi. Svešinieka autoritatīvā izturēšanās un pārliecinātā balss radīja daudz lielāku iespaidu, nekā varētu panākt apliecība vai identifikācijas karte. Emblers piespieda trešā stāva pogu. Lai gan aprīkojums izskatījās senlaicīgs plēšām līdzīgās durvis, kuras bija apšūtas ar svinu un kurās bija neliels lodziņš, kabīne, kā jau Emblers domāja, bija jauna, un, kad lifta durvis atkal atvērās, viņš, šķita, bija nonācis pilnīgi citā ēkā.

Tomēr tā nelikās sveša, bet līdzinājās ikvienai Valsts departamenta Izlūkošanas un izpētes biroja nodaļai. Rakstāmgaldu rindas, datori ar plakaniem ekrāniem, tālruņi ar drošības sistēmām. Metāla tvertnes, virs kurām nostiprinātas dokumentu sasmalcināšanas ierīces atbilstoši Valsts departamenta rīkojumam, kas bija izdots pēc tam, kad tūkstoš deviņi simti septiņdesmit devītajā gadā pretinieks ieņēma ASV vēstniecību Teherānā. Visvairāk pazīstams likās personāla tipiskais izskats ar baltajiem krekliem un svītrainajām kaklasaitēm tie tiklab varētu būt IBM darbinieki no sešdesmito gadu sākuma, kad radās Amerikas inženierzinātņu straujais uzplaukums.

Emblers ātri pārlaida skatienu telpai un ieraudzīja vecāko ierēdni īsu brīdi pirms tam, kad tas piecēlās kājās. Ierēdnis bija izplūdis gūžās, ar rahītisku krūškurvi, šauru seju un pašapmierinātiem vaibstiem, biezām melnām uzacīm un matu šķipsnu, kas slīga pār pieri koledžā tā droši vien tika uzskatīta par stilīgu. Komandā otrais tūlīt aiz Kīta Levalska. Viņam nebija sava kabineta, un kopīgajā telpā viņa rakstāmgalds atradās stūri.

Emblers negaidīja, līdz vīrietis pienāks klāt.

-    Jūs, viņš strupi uzsauca ierēdnim. Nāciet šurp! Jāaprunājas.

Vīrietis tuvojās, izskatīdamies apmulsis.

-    Cik sen jūs šeit atrodaties? Emblers noprasīja.

Ierēdnis pēc brītiņa jautāja:

-    Kas jūs īsti esat?

-    Velns lai parauj, cik sen?

-    Sešus mēnešus, tas piesardzīgi atbildēja.

Emblers pieklusināja balsi un jautāja:

-    Vai saņēmāt signālu par Tārkinu?

Tikko jaušams mājiens ar galvu.

-    Tad jūs zināt, kas es esmu kas mēs esam. Un saprotat, ka būs labāk, ja vairāk neko nejautāsiet.

-    Vai esat no "atguves" brigādes? vīrietis klusi ieteicās. Viņa balsī jautās satraukums, arī zināma skaudība birokrāts runāja ar profesionālu slepkavu.

-    Nekādas "atguves" brigādes nav, un jūs mani nekad neesat redzējis, Emblers teica zemā, piesmakušā balsi un tajā pašā laikā, piekrītoši atbildot uz jautājumu, tikko manāmi pamāja. Tāda būs tā spēlīte, vai sapratāt? Ja radīsies kaut vai niecīgas problēmas problēmas mums tad jums būs darīšana ar valsts sekretāra vietnieci, vai skaidrs? Ja jūs gribat turpināt šo karjeru, tad es neieteiktu radīt šādas problēmas. Tur ārā cilvēki riskē ar savu ādu, lai jūs te varētu tupēt un audzēt taukus. Es šodien zaudēju kādu no saviem vīriem. Ja izlūkošanā atklāsies, ka esat salaidis kaut ko grīstē, tad jūs gan redzēsiet velnu. Tāpat domā visi mani cilvēki. Paturiet prātā visu izšķir laiks.

Vīrietis ar rahītisko krūškurvi sniedza Embleram roku.

-    Es esmu Sempsons. Ko jūs vēlaties?

-    šobrīd viss ir satīrīts.

-    Tas ir?…

-     Mērķis likvidēts, šorīt deviņos.

-     Ātri nostrādāts.

-     Ātrāk, nekā domājām. Draņķīgāk, nekā cerējām.

-    Saprotu.

-    Ļoti šaubos, Sempson. Emblers runāja valdonīgā, autoritatīvā tonī. Mēs esam noraizējušies par šito jūsu ūķi. Baidāmies, ka te kāds palaidis mēli.

-    Ko? Jūs taču to nedomājat nopietni.

-     Ellīgi nopietni. Ir tikai viena varbūtība bet tā jāpārbauda. Tārkins zināja pārāk daudz. Kā jau teicu, tas bija draņķīgi. Man vajadzīgs drošs savienojums ar Vašingtonu. Pilnīga slepenība. Lai neviena ziņkārīga auss nebūtu pielikta pie atslēgas cauruma.

-    Mums tas patiešām jāpārrunā ar…

-    Velns lai parauj, nekavējoties!

-     Tad jums jāiet uz datu drošības kabīni augšstāvā. To pārbauda katru rītu. Saskaņā ar departamenta speciālistu atzinumu paredzēta akustiskai, vizuālai un elektroniskai slepenībai.

-     Es tiem speciālistiem palīdzēju programmēt, Emblers nicīgi noteica. Speciālisti ir viens, bet izpildījums kas cits.

-     Par kabīnes drošību galvoju es personiski.

-     Jāpārraida ziņojums. Tas nozīmē, ka man vajadzēs izdarīt arī ātru izpēti. Bez iebildumiem.

-     Protams, teica Sempsons.

Emblers uzmeta viņam bargu skatienu.

-    Ejam!

Daudzās galvenajās konsulārajās ēkās bija savveida "būris", kur tika glabāta, apstrādāta un pārraidīta slepenā informācija. Pēdējo gadu desmitu laikā bija palielinājies militāro resursu pārsvars pār diplomātiskajiem, tāpēc periodā pēc "aukstā kara" Amerikas ietekmes īstenošanai sevišķi nozīmīgs bija kļuvis ASV CENTCOM*. Tā bija īpaša pasaule, kas atšķīrās no pasaules, kurā dzīvoja tādi gariņi kā Sempsons viņi centīgi rakstīja analītiskos ziņojumus un uzskatīja, ka atrodas cīņas centrā, lai arī cīņa viņiem jau sen bija palikusi aiz muguras.

Datu drošības kabīne atradās aiz divām atstatu novietotām durvīm, un ventilācijas sistēma bija iekārtota tā, lai gaisa spiediens kabīnē būtu mazliet augstāks nekā ārējās telpās, tā ka kabīnē esošā persona acumirklī zinātu, ja kāds būtu atvēris vienas vai otras durvis, kuras bija izturīgas pret sprādzieniem, izgatavotas no bieza tērauda ar gumijotiem atlokiem, kas nodrošināja ciešu, skaņu necaurlaidīgu izolāciju. Speciālisti bija pieprasījuši, lai sienas izgatavo no vairākiem stiklplasta slāņiem, mijot tos ar betona kārtām.

Emblers iegāja kabīnē un piespieda pogu, kas iedarbināja magnētu durvis cieši aizvērās. Klusums. Telpa bija netīkami karsta un slikti apgaismota. Tad atskanēja vāja dūkoņa, jo iedarbojās ventilācijas sistēma, un mirkšķinot iedegās halogēnās spuldzes. Emblers atradās aptuveni četrsimt kvadrātpēdu lielā telpā. Viena otrai blakus atradās divas darbstacijas ar baltas aizsargkārtas pārklājumu un divi krēsli ar ovāliem sēdekļiem un muguriņām, pārvilkti ar melnu sintētisku materiālu. Katrā darbstacijā bija plakans ekrāns, tāds pats kā apakšstāvā, un melna klaviatūra, bet smilškrāsas procesora korpuss bija novietots uz plaukta pie sienas. Ar pastāvīgu ātrdarbīga šķiedru optikas savienojuma palīdzību šifrēti dati tika pārraidīti uz ciparglabāšanas kompleksu Vašingtonā; attālo datu apkalpošanas saskarne tāda kā šī tika sinhronizēta katru stundu.

Trīsdaļīgajā konfigurācijā atradās astoņdesmit četru terabaitu atmiņas sistēma, aprīkota ar proaktīvas pārraudzības, kā arī kļūdu atklāšanas un labošanas programmatūru. Emblers zināja, ka tajā ieprogrammēta arī automātiskā dzēšana, ja rastos traucējums. Te bija veikti visi piesardzības pasākumi, lai nodrošinātu, ka šī plašā datu noliktava nekad nenokļūst neīstajās rokās.

Emblers ieslēdza monitoru un brīdi gaidīja, līdz tas iegaismojās savienojums jau bija iegūts. Viņš sāka rakstīt meklēšanas atslēgvārdus. Viņš bija pārdroši ielauzies Konsulāro operāciju visslepenākajā vietā; blēdība varēja atklāties kuru katru mirkli. Emblers pieņēma lai aizbrauktu līdz Gabriēla avēnijai, Levalskim vajadzēs divdesmit minūtes laika, taču, ja satiksme nebūs pārāk dzīva, tad viņš tur varēja nokļūt arī ātrāk. Vajadzēja šo laiku izmantot gudri.

Vei Čan Lengs, Emblers ievadīja. Pēc dažām sekundēm parādījās parastie biogrāfijas dati, ko bija sagatavojis Valsts departamenta Izlūkošanas un izpētes birojs INR. Pasvītrotās hipersaites ļāva pāriet uz atsevišķām datnēm, kur glabājās ziņas par viņa vecākiem, viņu tirdznieciskajām interesēm, izcelsmi un iesaistīšanos politikā. Ziņās par vecāku biznesu nekā interesanta nebija. Viņu bizness nebija nevainojami tīrs draudzīgi asamblejas locekļi regulāri bija saņēmuši ziedojumus; varēja domāt, ka ārvalstu amatpersonām, kuras varēja veicināt noteiktu darījumu slēgšanu, doti nelieli kukuļi, lai gan dokumentāri tas nebija pierādīts tomēr tas bija darīts atbilstoši laikam un vietai, saglabājot zināmu godīguma pakāpi. Emblers nepacietīgi pārskatīja Vei Čan Lenga biogrāfiju, atrazdams pazīstamas norādes par labi zināmiem sabiedriskiem notikumiem.

Te nebija neviena netieša mājiena par viņa nekrietnajiem darbiem, ar kuriem bija pilns Politiskās stabilizācijas nodaļas sagatavotais dosjē un Emblers labi pazina metodes un paņēmienus, ko profesionālie izlūkošanas analītiķi izmantoja, lai liktu kaut ko saprast netieši. Tādās reizēs viņi mēdza atturīgi to noliegt, taču pirms nolieguma ievietojot tādas frāzes, kā "Par spīti baumām, ka pastāv kontakti ar…" vai "Lai gan daži izsaka pieņēmumu, ka…". Taču šeit itin nekā tāda nebija. Analītiķi galvenokārt bija interesējušies, kā Lenga izredzes kļūt par valstiska mēroga politisku figūru iespaido viņa "stingri pret karošanu vērstā retorika" par attiecībām ar Ķīnu. Emblers ar skatienu skrēja pāri paragrāfam pēc paragrāfa, it kā auļodams pa līkumotu ceļu. Šad tad pie nozīmīgākām vietām viņš pakavējās mazliet ilgāk.

Vei Čan Lengs ir dziļi pārliecināts par "konverģentās liberalizācijas" nākotni. Viņš uzskata, ka demokrātijas nostiprināšanās Ķīnā radīs tuvākas politiskās attiecības. Turpretī viņa oponenti pieturas pie vecās, neelastīgās naida un aizdomu pozīcijas, kura, bez šaubām, novedusi pie tā, ka naidīgums un aizdomas guvušas plašu izplatību Ķīnas komunistu partijā un Tautas atbrīvošanas armijā. Citi politiķi, šajā jautājumā ieņemot tādu nostāju kā Vei Čan Lengs, nespētu politiski pārliecināt nevienu, jo jebkuram citam trūktu Vei Čan Lenga personības neatvairāmās pievilcības.

Izteiksmes veids bija sauss un analītisks, bet vārdi attiecās uz to ideālistisko, jauno kandidātu, ko Emblers bija redzējis uz cilvēku, kas bija aizstāvējis savus ideālus neatkarīgi no politiskā izdevīguma, un tāpēc bija vēl jo vairāk cienījams.

Kurta Zolingera datne bija izstrādāta daudz paviršāk. Būdams sarunu vadītājs tirdzniecības darījumos, viņš piecpadsmit gadus bija veltījis darbam Eiropas ekonomikā, strādājot Eiropas Kopējā tirgū, Eiropas Kopienā un Eiropas Savienībā. Dzimis tūkstoš deviņi simti piecdesmit trešajā gadā, audzis Beļģijā, vidusšķiras rajonā Antverpenes piepilsētā. Tēvs bijis osteopātiskās medicīnas ārsts, kas profesiju apguvis Lozannā, bet māte bibliotekāre. Vidusskolā un koledžas gados, ko viņš pavadījis licejā un Lēvenes Katoļu universitātē, viņš atbalstījis kreisos uzskatus, tomēr viņa paaudzei parastās robežās. Zolingers nofotografēts kopā ar grupu, kas astoņdesmito gadu sākumā protestējusi pret vidējas darbības rādiusa raķešu izvietošanu Vācijā, viņš parakstījis vairākas petīcijas, ko izplatījuši tie tipi no Greenpeace un citi vides aktīvisti. Taču šādas aktivitātes turpinājušās tikai līdz divdesmit gadu vecumam. Pēc tam viņš nopietni ķēries pie akadēmiskām studijām un profesora Lambrehta vadībā izstrādājis doktora disertāciju ekonomikā par tematu, kas attiecās uz valstu vietējās ekonomikas integrāciju Eiropā. Emblers ātri pārskatīja oficiālo dokumentu, meklējot… jā, ko tad? Viņš droši nezināja. Tomēr, ja te kaut kas slēpās, tad šis bija vienīgais veids, kā to atklāt. Emblers lasīja vērīgi, saglabājot objektīvu attieksmi. Vai nu to atradīs, vai ne.

Emblers turpināja ritināt tekstu, izlaižot garlaicīgu sarakstu par dažādiem birokrātiskiem paaugstinājumiem amatā, ko bija saņēmis Dr. Kurts Zolingers, kas pārvaldīja daudzas valodas. Viņa progress varbūt nebija ļoti iespaidīgs, bet pastāvīgs, un viņam līdzīgu augsti izglītotu tehnokrātu aprindās viņš pamazām bija ieguvis reputāciju savas integritātes un inteliģences dēļ. Nākamā iedaļa Zolingera biogrāfijā saucās "Austrumu komanda" šis ziņojums attiecās uz laiku, kad viņš pildījis priekšsēdētāja pienākumus speciālā komitejā, kas bija atbildīga par Austrumu un Rietumu tirdzniecības jautājumiem. Emblers lasīja lēnāk. Komiteja bija sākusi gūt ievērojamus panākumus, lai noslēgtu īpašu vienošanos par tirdzniecību starp Eiropu un Ķīnu, bet vienošanās tā arī nebija noslēgta sarunu Eiropas puses galvenā vadītāja Kurta Zolingera nāves dēļ.

Sirdij smagi dauzoties, Emblers ievadīja Benuā Dešenē vārdu. Viņš ātri pārlaida skatienu datiem par mācībām licejā un universitātē, par stipendijām un docētāja amatu fakultātē, birokrātiskajiem sīkumiem, kas saistījās ar francūža darbu, konsultējot Apvienoto Nāciju Monitoringa, verifikācijas un inspekcijas komisijā, tad viņa straujo kāpienu, kļūstot par Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes ģenerālsekretāru.

Emblers zināja, ko meklē, un atrada to datnes beigās. Dešenē bija organizējis speciālu komisiju, kas izmeklēja apsūdzību, ka Ķīnas valdība iesaistījusies kodolmateriālu izplatīšanā. Daudzi uzskatīja, ka apsūdzība izvirzīta sakarā ar politiskiem nolūkiem, bet citi domāja, ka bez uguns nav dūmu. Dešenē Starptautiskās atomenerģijas pārvaldes ģenerāldirektora amatā bija guvis reputāciju kā taisnīga un neatkarīga persona. Balstoties uz Valsts departamenta iegūtajiem, izsmeļošajiem izlūkošanas datiem, departamenta analītiķi bija secinājuši, ka šīs komisijas ziņojums būtu reabilitējis Ķīnas valdību jau tajā pašā gadā. Pēdējais papildinājums, kas bija ievietots datnē tikai pirms vairākām stundām, vēstīja, ka speciālās komisijas iegūto datu publicēšana atlikta uz nenoteiktu laiku sakarā ar galvenā izmeklētāja vardarbīgo nāvi.

Ķīna.

Tīmekli loka centrā bija Ķīna. Šis vārds Embleram izteica visu un neizteica neko. Pilnīgi skaidrs, ka Vei Čan Lenga noslepkavošana nav bijusi nejaušība, viņš netika nogalināts tāpēc, ka viņa oponentu izplatītā dezinformācija neapdomīgi pieņemta par patiesību. Gluži otrādi šī dezinformācija tika apzināti izmantota. Viss liecināja, ka Vei Čan Lenga nāve bijusi daļa no shēmas, no centieniem iznīcināt ietekmīgas personas, kuras šķita labvēlīgi noskaņotas pret Ķīnas jauno vadību. Tikai kāpēc?

Jo vairāk jautājumu, jo vairāk secinājumu. Ja Emblers ticis izmantots kā līdzeklis krāpnieciskā darījumā, tad tas pats, bez šaubām, darīts arī ar citiem. Fentonu izmantot bija vēl vieglāk viņa fanātiskā rakstura dēļ. Tādiem kā viņš allaž draudēja briesmas nokļūt uz nepareiza ceļa, ja viņu fanātisms ņēma pārsvaru pār instinktīvo piesardzību. Nebūtu grūti apelēt pie viņa patriotiskajām jūtām un iebarot viņam viltotu slepeno informāciju, lai pēc tam mierīgi gaidītu rezultātus.

Atkal bija jājautā kāpēc?

Emblers palūkojās pulkstenī. Viņš jau bija uzkavējies pārāk ilgi, risks auga ar katru brīdi. Tomēr viņš vēl ievadīja meklēšanā pēdējo vārdu.

Pagāja desmit garas sekundes. Cietā diska datu masīvs ar astoņdesmit četru terabaitu apjomu beidzot atzina neveiksmi.

Nav atrasts neviens ieraksts, kas atbilst HARISONAM EMBLERAM.

21. nodaļa

Limuzīns, kas bija atvedis valsts sekretāra vietnieci Elinu Vitfīldu uz pili, palika gaidot grantētajā stāvvietā, bet viņa iegāja diženajā celtnē.

Degurnē pils, kas atradās tikai četrdesmit minūšu brauciena attālumā uz ziemeļrietumiem no Parīzes, bija septiņpadsmitā gadsimta arhitektūras pērle, un, lai gan tā neizskatījās tik krāšņa kā netālu esošā Versaļas pils, tomēr detaļu ziņā nebija mazāk iespaidīga. To bija projektējis Fransuā Mansārs kādam hercogam Luija Četrpadsmitā galmā. Tā bija viena no Francijas pilīm, kurā ievērības cienīgs bija gandrīz viss, sākot ar foajē tā laika klasicisma virsotni līdz bufetei ar akmens kalumiem, ko tik bieži fotografēja. Vienpadsmit guļamistabas bija atstātas tādas kā sākumā, bet tenisa laukums un baseini iekārtoti vēlāk. Pēdējā pusgadsimta laikā pili starptautiskām konferencēm izmantoja gan valdība, gan nevalstiskās organizācijas, tur slepenas sanāksmes rīkoja augsta līmeņa rūpnieki un viņu pēcteči informācijas laikmetā. Pašreiz pils saskaņā ar profesora Eštona Pālmera pieprasījumu bija iznomāta kādai konservatīvi noskaņotai zinātnieku grupai no Vašingtonas, kam līdzekļu netrūka. Profesors Eštons Pālmers vadīja Klusā okeāna robežvalstu programmu un sanāksmēm allaž izvēlējās tādas vietas, kas varēja piedāvāt visus civilizācijas izsmalcinātos jaukumus.

Foajē Vitfīldu sagaidīja livrejā tērpies sulainis.

-    Monsieur Pālmers jūs gaida zilajā istabā, madame, teica franču sulainis. Viņš bija jau krietni sestajā gadu desmitā, ar lauztu degunu, kvadrātveida žokļiem un masīvu miesas būvi, kas lika domāt, ka viņa pieredze un prasmes ir daudz vispusīgākas, nekā varētu prasīt šķietamais amats. Vitfīlda nejustos pārsteigta, uzzinot, ka Pālmers noalgojis kādu bijušo Francijas ārzemju leģiona kareivi; viņš bija pārliecināts par "dubulta nolūka" darbinieku noderību sulainis, kas vienlaikus bija tulks, virssulainis, kas tajā pašā laikā bija miesassargs. Pālmera tieksme pēc daudzveidības saistījās ar efektivitātes estētiku viņš apzinājās, ka cilvēks uz vēstures skatuves var spēlēt vairāk nekā vienu lomu un ka ar pareizi izvēlētu rīcību var panākt vairāk nekā tikai vienu rezultātu. Tieši Pālmera daudzveidības doktrīna bija pats galvenais scenārijā, kas tika izspēlēts pašreiz.

Zilā istaba bija astoņstūru telpa, no kuras pavērās skats uz staļļiem. Velvētie griesti bija vismaz sešpadsmit pēdu augsti, milzīgie paklāji vissmalkākie sava laikmeta darinājumi, bet svečturi darītu godu jebkuram muzejam. Vitfīlda piegāja pie loga, lai baudītu skaisto skatu. No ķieģeļiem un koka eleganti būvētos staļļus varētu pārvērst par lepnu savrupmāju.

-    Viņi bija īsti meistari, vai ne?

Eštona Pālmera balss.

Elina Vitfīlda pagriezās un ieraudzīja, ka pa slepenām bīdāmajām durvīm telpā ienāk Pālmers. Viņa smaidīja.

-    Kā jūs allaž sakāt: "Visu izšķir meistarības līmenis."

-     Tieši tas jau bija pārsteidzošs "Saules karaļa" galmā tur valdīja visaugstākā līmeņa pieklājība, visvairāk tika vērtēti sasniegumi literatūras, mākslas, dabaszinātņu un arhitektūras jomās. Tajā pašā laikā viņi daudz ko ignorēja, proti, nemanīja seismisko nestabilitāti sabiedrībā, ko paši izmantoja. Tā viņi lika pamatus revolūcijai, kas pēc gadsimta iznīcināja viņu bērnus. Tā laika miers bija neīsts tajā brieda iznīcības sēklas. Cilvēki aizmirst, ko mācījis Heraklīts: "Kari notiek vienmēr, konflikti ir nenovēršami, un viss notiek konfliktu un nepieciešamības dēļ."

-     Jauki tikties ar jums, Eštori, Vitfīlda sirsnīgi teica. Šie ir vai drīkstu piesaukt seno ķīniešu lāstu? interesanti laiki.

Eštons Pālmers smaidīja. Viņa sirmie mati bija plānāki nekā toreiz, kad Vitfīlda vēl bija viņa studente, bet tikpat rūpīgi sakārtoti, piere augsta un iespaidīga, zilganpelēkajās acīs staroja intelekts. Viņā jautās kaut kas pārlaicīgs, kas sniedzās tālāk par ikdienas ritumu. Savās profesionālajās gaitās Vitfīlda bija sastapusies ar daudziem, kuri tika uzskatīti par vēsturiski nozīmīgām personām, tomēr viņa bija pārliecināta, ka Pālmers ir vienīgais dižais cilvēks, patiesi neparasts ikvienā nozīmē. To, ka iepazīšanās ar viņu bijusi īsta privilēģija, Vitfīlda saprata jau tolaik, kad bija tikai nedaudz vecāka par divdesmit gadiem.

-     Ko jūs man varat pastāstīt? viedais vīrs jautāja. Vitfīlda zināja, ka Pālmers tikko kā atlidojis no Honkongas, tomēr viņš izskatījās labi atpūties.

-      Līdz šim viss norisinājies tieši tā, kā jūs paredzējāt. Valsts sekretāres acis iemirdzējās. Es pat teiktu, kā pareģojāt. Viņa palūkojās uz savu attēlu elegantā Venēcijas spogulī. Caur stiegroto loga stiklu telpā ieplūda Francijas ziemas sudrabaini pelēkā gaisma, akcentējot sievietes augstos vaigu kaulus un noteiktos sejas vaibstus. Viņas riekstu krāsas mati bija vienā pusē pašķirti un rūpīgi ieveidoti. Viņa bija ģērbusies ķiršsarkanā kostīmā un aplikusi ap kaklu pērļu virteni. Prasmīgi uzliktas acu ēnas izcēla viņas acu zilo krāsu. Jūs esat izvēlējies brīnišķīgu vietu.

-     Te paredzēta Stratēģisko pētījumu centra konference. "Naudas apgrozījuma regulēšana: Austrumu Rietumu perspektīva". Ko teicāt saviem cilvēkiem?

-     Neraizējieties, Degurnē pils ir iekļauta maršrutā. Tikšanās ar zinātniekiem par naudas apgrozījuma liberalizāciju.

-     Piesardzība jāievēro joprojām.

-     To es labi apzinos, sacīja valsts sekretāra vietniece. Viņa apsēdās pie apzeltītā koka galda, un Pālmers apsēdās viņai blakus.

-    Atceros pirmo reizi, kad dzirdēju jūsu lekciju, viņa teica, lūkodamās caur logu. Es biju Radklifa koledžas pēdējā kursa studente, jūs vadījāt pārskata kursu par "globālo varu", lasījāt lekciju Sendersa teātri un uz tāfeles uzrakstījāt trīs vārdus: Machtpolitik, Geopolitik un Realpolitik. Kāds no zāles beigām iesaucās: "Vai mums vajadzēs runāt vāciski?" Jūs teicāt nē, tomēr bija kāda valoda, ko mums vajadzēja iemācīties, un tikai daži to apguva tekoši tā bija politikas valoda.

Pālmers atcerēdamies piemiedza acis.

-    Es uzskatīju, ka ir godīgi cilvēkus brīdināt.

-     Pareizi, Vitfīlda sacīja. Jūs paziņojāt, ka lielākā daļa no mums to nekad neiemācīsies; ka tikai daži to apgūs augstā līmenī, bet pārējie pakļausies vēsturiski nenozīmīgām klišejām vietējā aldermaņa uzskatiem par visumu, šķiet, tā jūs teicāt. Spēcīgs izteiciens jauniem prātiem.

-    Jūs jau toreiz izcēlāties ar asu prātu, Pālmers teica. Jums piemita prāta īpašā, nelokāmā ievirze, kura cilvēkam vai nu ir, vai nav.

-    Atceros, jūs runājāt par Čingishanu un stāstījāt, ka, mūsdienu izteiksmē runājot, viņš bijis uzticīgs tirgus liberalizācijai un reliģijas brīvībai, jo tieši tā viņš vadīja savu impēriju.

-    Un tieši tas padarīja viņu tik bīstamu. Pālmers paplēta rokas pār bumbierkoka intarsiju.

-     Pareizi. Jūs parādījāt kartē hana impērijas apjomu un pastāstījāt, ka līdz tūkstoš divi simti četrdesmit pirmajam gadam viņa dēls un mantinieks Ogodejs bija ieņēmis Kijevu, iznicinājis ģermāņu armiju austrumos, virzījies cauri Ungārijas teritorijai un nonācis līdz Vīnei. Tad ordas apstājās. Mongoļu impērijas robežas gandrīz pilnīgi sakrīt ar Austrumu bloka robežām. Tas bija apbrīnojami. Jūs parādījāt divas zonas mongoļu valdīšanas un komunistu impērijas zonas, sākot ar Ziemeļkoreju un Ķīnu līdz pat Austrumeiropai. Viena un tā pati zona "vēstures pēdu nospiedums", kā teicāt jūs. Un tā bija tīrā nejaušība, ka mongoļi apstājās pie Vīnes.

-    Tīrā nejaušība, atkārtoja Pālmers. Ogodejs bija miris, un armijas vadoņi gribēja atgriezties, lai palīdzētu izvēlēties viņa pēcteci.

-    Jūs parādījāt, ka lielajām impērijām ir līdzīgas struktūras. Sešpadsmitajā gadsimtā Suleimans Diženais bija pats varenākais Osmaņu impērijas sultāns, un viņš visvairāk turējās pie vienlīdzības, taisnīguma un brīvās tirdzniecības principiem. Balstoties uz vēsturi, jūs izvirzījāt hipotēzi, ka Austrumu impēriju draudi Rietumiem allaž ir proporcionāli tam, cik liberāla ir to iekšpolitika.

-     Daudzi cilvēki nav spējuši izlasīt uzrakstu uz sienas, sacīja Pālmers. īpaši tad, ja tas rakstīts ķīniešu valodā.

-     Un jūs skaidrojāt tiem miegainajiem jaunuļiem, ka dažu pēdējo gadsimtu laikā Ķīna Vidus impērija nekad nav apdraudējusi Rietumu hegemoniju, kura principā varēja būt Ķīnas vislielākā sāncense. Priekšsēdētājs Mao bija īsts "papīra tīģeris". Jo vairāk totalitārs ir Ķīnas režīms, jo piesardzīgāka, uz iekšieni un aizsardzību vērsta ir tās militārā nostāja. Tā bija spēcīga informācija, un jūs to sniedzāt ārkārtīgi iedarbīgā veidā. Kad gudrie jaunuļi saprata, ko nozīmē jūsu teiktais, viņiem pārgāja miegainība. Atceros, ka man pat uzmetās zosāda.

-     Tomēr ir apstākļi, kas paliek nemainīgi. Jūsu kolēģi Valsts departamentā joprojām atsakās saskatīt vienkāršo patiesību Ķīnas valdībai kļūstot rietumnieciskākai, tā rada lielākus kā militāros, tā ekonomiskos draudus. Ķīnas prezidentam ir patīkami sejas vaibsti, un tie padarījuši mūsu valdību aklu pret realitāti, proti, viņš vairāk kā jebkurš cits apņēmies pamodināt guļošo pūķi. Pālmers paraudzījās savā elegantajā Philippe Patek rokaspulkstenī. Vitfīlda ievēroja, ka tas rāda gan Saules laiku, gan arī Austrumu standarta un Pekinas laiku.

-     Jau tad, kad biju studente, man likās, ka jūs saprotat daudz vairāk nekā pārējie. Pirmajā maģistrantūras gadā piedaloties seminārā par starptautiskajām attiecībām, man likās, ka esmu guvusi apgaismību.

-    Pieteicās piecdesmit studenti, es pieņēmu tikai divdesmit.

-    Apbrīnojams pulciņš. Nevar būt, ka es biju pati izcilākā.

-    Nē, Pālmers atzina, bet jūs bijāt pati… spējīgākā.

Vitfīlda atcerējās pirmo semināra dienu. Profesors Pālmers runāja par to, kā deviņpadsmitā gadsimta beigās varenās Pax Britannica valdīšanas laikā pasauli uztvēris britu premjerministrs Bendžamins Dizreilijs. Dizreilijs droši vien uzskatīja, ka viņa impērija ir mūžīga, ka nākamais gadsimts piederēs britiem un viņu varenajai flotei. Taču divdesmitajā gadsimtā jau pēc dažiem gadu desmitiem Lielbritānijas vara kļuva otršķirīga. Pālmers teica, ka šī pārvērtība ir līdzīga procesam, kad no Romas impērijas pāri palika vienīgi Itālija.

Divdesmitais gadsimts bija Amerikas gadsimts; Amerikas industriālais un ekonomiskais pārākums pēc Otrā pasaules kara bija neapstrīdams, un sīki izstrādātā militāro bāzu sistēma noteica Amerikas varu vistālākajos pasaules nostūros. Taču Pālmers brīdināja būtu kļūdaini uzskatīt, ka nākamais gadsimts pēc taisnības pieder Amerikai. Ja Vidus impērija parādītu savu spēku, tad divdesmit pirmais gadsimts varētu piederēt tai pasaules varas centrs varētu aizvirzīties uz Austrumiem. Un "konstruktīvas iesaistīšanās" politika bija tieši tas spēks, kas nostiprinātu Ķīnu un veicinātu tās augšupeju.

Markss deviņpadsmitā gadsimta astoņdesmitajos gados nebija atzinis franču "marksistus", un arī Pālmers reiz bija izmetis piezīmi, ka viņš "nav Pālmerits". Pālmers noraidīja viņa pamatdoktrīnu vienkāršoto un nepareizo izpratni, kad cilvēki, balstoties uz viņa darbiem, izdarīja secinājumus par vēsturiski neizbēgamiem notikumiem. Pālmera metode apvienoja long duree vēsturi, tas ir, gadsimtiem ilgu laikmetu vēsturi ar pēdējo notikumu "mikrovēsturi". Viņa metodi nedrīkstēja reducēt uz lozungiem, sakāmvārdiem un formulām. Neizbēgams nebija nekas tas bija pats galvenais. Ticība vēsturiskajam determinismam nozīmēja pasivitāti. Pasaules vēsture bija cilvēku rīcības vēsture. Šī rīcība veidoja vēsturi. Rīcība to varēja pārveidot.

Noklepojās livrejā tērptais sulainis.

-    Profesor Pālmer, viņš teica. Jums pienācis ziņojums.

Pālmers paraudzījās uz Vitfīldu. Atvainojiet.

Viņš aizgāja pa garo gaiteni. Pēc dažām minūtēm Pālmers atgriezās, izskatīdamies satraukts, tomēr apņēmīgs.

-    Viss notiek, kā jābūt, viņš teica Vitfīldai. Tāpēc spiediens kāpj.

-    Saprotu.

-    Kā ir ar Tārkinu?

-    Viss ir tā, kā nākas.

-     Un viņa jaunatrastā "sabiedrotā" vai šajā ziņā ir iemesls bažīties?

-    Nē. Mēs visu paturam acīs.

-      Gribu uzsvērt vēlreiz atlikušas septiņdesmit divas stundas. Ikvienam savs uzdevums jāveic perfekti.

-     Līdz šim ikviens to ir darījis, pārliecināti sacīja valsts sekretāra vietniece Vitfīlda.

-    Ari Tārkins? Pālmers prasīja, pazibsnījot ar zilpelēkajām acīm.

Vitfīlda tikko jaušami pasmaidīja.

-     īpaši Tārkins.

Izejot no otrā numura nama Senflorentīna ielā, Emblers skatījās taisni uz priekšu viņš gribēja izskatīties kā cilvēks, kas nevar atļauties šķiest laiku. Tas nebija grūti, jo viņam patiešām nebija laika, ko varētu lieki izšķiest. Taču, ticis kādu gabaliņu tālāk no konsulārās nodaļas, viņš sāka iet lēnāk un kā bezrūpīgs klaiņotājs soļoja gar sarkanajām markīzēm un mirdzošajiem veikalu skatlogiem. Emblers devās projām no Konkordijas laukuma uz Senonorē ielas pusi, modri vērodams^ apkārtni, taču izlikdamies, ka ir dziļi iegrimis domās.

Modrība pret apkārtni nenozīmēja tikai skatīšanos vien. Vajadzēja ari klausīties vienmēr ieklausīties, vai neatskan steidzīgi soļi, kas piepeši kļūst lēnāki, jo neredzamais sekotājs cenšas palikt vienā un tajā pašā attālumā no izsekojamā.

Emblers saprata, ka viņam kāds seko, taču sekotājs rīkojās pilnīgi pretēji slepenības paņēmieniem. Emblers dzirdēja, ka viņam aiz muguras kāds steidzas cilvēks, kuram kājas ir daudz īsākas par viņējām un kuram, spriežot pēc smagās elpošanas, ir vāja veselība.

Emblers zināja, ka viņam vajadzētu izjust satraukumu, bet cilvēks, kas steidzās viņam nopakaļ, kustējās tik veikli kā oficiants, dzenoties pakaļ klientam, kurš aizmirsis samaksāt rēķinu. Varbūt tā bija īpaša viltība atvairīt pieredzējuša aģenta aizdomas, izturoties pārmērīgi atklāti?

Emblers pielika soli un kvartāla galā nogriezās pa kreisi uz šaurāko Kambona ielu, bet pēc brītiņa uz Montabora ielu. Piecdesmit pēdu attālumā uz priekšu atradās šaura eja, paredzēta preču pievešanai blakus esošajiem modes veikaliem. Emblers pie ejas apstājās un izlikās pārbaudām pulksteni. Ciparnīcā atspoguļojās vīrietis, kas viņam sekoja. Emblers zibenīgi apcirtās riņķī un, satvēris svešo, ievilka viņu ejā un piespieda pie betona sienas, ko izdaiļoja grafiti.

Vīrietis bija apbrīnojami necils cilvēces pārstāvis aizelsies, ar neveselīgi bālu seju, plāniem melniem matiem, iekritušām acīm un tuklu vēderiņu. Uz pieres spīdēja sviedri. Viņš bija aptuveni piecas pēdas sešas collas garš un šķita pilnīgi izsists no sliedēm. Ģērbies viņš bija kā amerikānis lētā dzeltenbrūnā lietusmētelī, baltā sintētiska auduma kreklā, neizskatīgā pelēkā uzvalkā, kas noteikti bija pirkts vai pat ražots Amerikā. Emblers vēroja vīrieša rokas, lai pārliecinātos, vai viņš negrasās satvert ieroci.

Jūs esat Tārkins, vai ne? bālais svešinieks, smagi elpodams, izgrūda.

Emblers trieca viņu pret sienu. "Ā-ā," vīrietis iekliedzās. Emblers aptaustīja viņa drēbes, ar pirkstiem mēģinot sajust ieroci: varbūt kaut ko līdzīgu pildspalvai, kas būtu pārāk resna vai pārāk gara, varbūt kabatas portfeli, kas liktos pārāk apjomīgs, lai tajā būtu tikai dokumenti.

Nekā.

Tagad Emblers cieši raudzījās uz vīrieti, meklējot tajā vaibstu, kas nodotu kaut kādus melus.

-    Kas to grib zināt?

-     Aizvāciet rokas, jūs draņķa gabals, vīrietis nošņāca. Viņa izrunā bija jaušams ļoti viegls Bruklinas akcents.

-    Es jautāju kas to grib zināt?

Vīrietis saslējās ar aizvainotas cieņas izteiksmi sejā.

-    Es esmu Kleitons Kestons. Roku viņš nesniedza.

22. nodaļa

-    Tā, tā, Emblers teica ar neslēptu nicinājumu un aizdomām. Jūs esat draugs. Jūs esat šeit, lai man palīdzētu.

-    Jūs laikam jokojat, bālais vīrietis aizkaitināti atbildēja. Es neesmu jūsu draugs. Un šeit esmu tādēļ, lai palīdzētu pats sev.

-    Kas ir kopā ar jums? Emblers prasīja. Vīrietis bija neticami nemākulīgs izsekošanas pamata paņēmienos tādu neprasmi notēlot nebija iespējams. Tomēr viņš varētu noderēt brigādes sastāvā, lai pievilinātu Embleru, iemidzinātu viņa modrību, radot aplamu uzticību, kamēr pārējie pielavās, lai nogalinātu.

-    Jūs domājat manu darbavietu?

-    Es domāju tieši šo vietu un laiku. Kās vēl šeit atrodas? Kur, pie velna, viņi ir? Sakiet tūlīt, citādi apsolu, ka jūs vairs nekad nerunāsiet.

-    Savukārt es nevaru saprast, kāpēc jums, šķiet, nav draugu-

Emblers izstiepa plaukstu, cieši saspiedis kopa pirkstus, un jostas vietā atliecās atpakaļ. Viņš gribēja, lai pretinieks saprot, ka jebkuru brīdi var saņemt nežēlīgu triecienu pa kaklu.

-     Kas vēl šeit atrodas? vīrietis turpināja. Aptuveni vienpadsmit miljoni franču, ja ierēķināt ari piepilsētas.

-    Jūs gribat teikt, ka darbojaties viens?

-     Nu… pašreiz viens, vīrietis vilcinādamies atbildēja.

Emblers juta, ka sāk nomierināties; vīrieša sejā nemanīja

ne mazāko izlikšanos. Viņš patiešām darbojās viens. Emblers nojauta, ka, to pateikdams, vīrietis negrib pārliecināt satrauktu izsekojamo, bet atzīst neērtu patiesību.

-    Tomēr jums jāzina, ka esmu no Centrālās izlūkošanas pārvaldes, vīrietis īgnā tonī brīdināja. Ja savainosiet mani, tas jums nenāks par labu. Kompānijai ļoti nepatīk maksāt rēķinus par medicīnas pakalpojumiem. Viņi to tā neatstās. Tāpēc… nolaidiet to roku. Tāds gājiens nāktu tikai par ļaunu jums tāpat kā man. Abas puses zaudētājos.

-    Jūs jokojat.

-     Tā domā bieži, un tikpat bieži kļūdās, viņš teica. Paklausieties, netālu no Parīzes operas ir Makdonalda restorāns. Varbūt mēs varētu aprunāties tur.

Emblers izbrīnā lūkojās uz viņu.

-    Kas par lietu?

-    Makdonalds? Emblers papurināja galvu. Vai tā pārvaldei ir jauna tikšanās vieta?

-    Es tiešām nezinu. Tikai neesmu drošs, vai mans kuņģis spēs sagremot vietējos ēdienus. Ja vēl neesat nopratis, es nestrādāju ar… viņš pakustināja pirkstus. "Apmetni un dunci". Tā nav mana sfēra.

Emblers ik pa brīdim pameta skatienu uz ielu un apkārtni. Pagaidām viņš nebija pamanījis nevienu pazīmi, kas norādītu, ka tuvumā ir slepeni novērotāji.

-     Labi, aprunāsimies Makdonalda restorānā. Nekad nepiekriti tikties vietā, ko izvēlējusies pretējā puse. Taču ne tajā. Tārkins iebāza roku vīrieša uzvalka krūškabatā un izvilka mobilo tālruni. Kompānijas Ericksson multistandarta mobilais tālrunis. Rūpīgi apskatot, izrādījās, ka tajā ir priekšapmaksas SIM karte, reģistrēta Francijā. Viņš droši vien to bija nomājis Šarla de Golla lidostā. Emblers piespieda dažus taustiņus, un displejā parādījās tālruņa numurs, ko viņš tūlīt pat iegaumēja.

-    Piezvanīšu pēc piecpadsmit minūtēm un pateikšu adresi.

Vīrietis ieskatījās pulkstenī Casio ar cipardispleju.

Labi, viņš nokrekšķinādamies teica.

Pēc divdesmit minūtēm Emblers izkāpa no metrovagona Pigala laukuma stacijā. Makdonalda restorāns atradās pretī stacijai; pastāvīgajā ļaužu plūsmā Emblers viegli varētu novērot šo vietu. Viņš piezvanīja vīrietim, kas bija nosaucis sevi par Kestonu, un pateica viņam adresi.

Tad Emblers gaidīja. "Slepenie" ērti varēja izvēlēties jebkuru novērošanas punktu. Smejošais pārītis pie laikrakstu kioska, vientuļais vīrietis ar neveselīgu sejas krāsu, kurš blenza uz lateksa un ādas erotiskajiem "palīglīdzekļiem" seksa preču veikala skatlogā, jauns apaļvaidzis, ģērbies džinsu auduma jakā ar vilnas apkakli, pār plecu pārmetis fotoaparāta siksnu tie visi varēja pazust acumirklī, un viņu vietā parādītos citi; viņi nesaskatītos, bet viņus visus regulētu neredzams koordinators.

Tomēr šāda pārvietošanās allaž izraisīja tikko manāmas neatbilstības, ko modrs novērotājs varēja pamanīt. Cilvēki pūlī mēdza sargāt katrs savu personisko telpu saskaņā ar noteiktiem likumiem, un, lai gan tie bija neapzināti, tomēr ietekmēja izturēšanos.

Divi cilvēki liftā nekad nestāvēja cieši viens otram blakus; ja pievienojās trešais, viņi vairījās skatīties cits uz citu. Ja lifta kabīnē iegāja vēl kāds pasažieris, cilvēki, kas tur jau atradās, pārvietojās tā, lai palielinātu attālumu cits no cita. Tā bija savveida deja, kas atkārtojās stundu no stundas, dienu no dienas lifta kabīnēs visā pasaulē cilvēki izturējās tā, it kā būtu vingrinājušies veikt šādu manevru, tomēr itin nemaz neapzinājās, kas viņiem liek mazliet pavirzīties uz mugurpusi, uz kreiso vai labo pusi vai uz priekšu. Ar ietrenētu skatienu šīs shēmas bija skaidri redzamas. Līdzīgas elastīgas un amorfas, taču reālas shēmas varēja saskatīt veidā, kā cilvēki pulcējās ap veikala logu vai kārtojās rindā pie laikrakstu stenda. Ja šādā pūlī atradās kāds, kas bija tur novietots, nevis nostājies cilvēciskas vajadzības vai vēlēšanās dēļ, tad dabiskais izkārtojums lai arī niecīgā mērā tika traucēts. Gana uzmanlgs novērotājs to spēja pamanīt ar apzinātās apjautas pašu maliņu. Emblers zināja, pateikt, kas nav kārtībā, ir grūtāk, nekā vienkārši un acumirklīgi to izjust. Apzinātā doma bija lēna un pakļāvās saprātam. Intuīcija bija zibenīga, tā neņēma palīgā saprātu un parasti bija daudz precīzāka. Jau pēc dažām minūtēm Emblers bija pārliecinājies, ka novērotāju brigādes apkārtnē nav.

Vīrietis ar slimīgi bālo seju atbrauca taksometrā, kas apstājās krustojumā tieši pie Makdonalda restorāna. Izkāpis no mašīnas, viņš ātri pagrozīja galvu un, piemiedzis acis, palūkojās augšup bezjēdzīgs žests, kas drīzāk ļautu sekotājam pamanīt viņu, nevis otrādi.

Kad CIP cilvēks iegāja restorānā, Emblers gaidīja, līdz taksometrs aizbrauc un nozūd aiz stūra. Tad viņš gaidīja vēl piecas minūtes. Viss bija mierīgi.

Nu Emblers pārgāja pāri ielai, kur bija dzīva satiksme, un iegāja restorānā. Tumšo telpu apgaismoja vienīgi sarkanīga gaisma Embleram ienāca prātā, ka tā būtu piemērota "sarkano lukturu" rajonam. Kestons bija apsēdies stūra kabīnē un malkoja kafiju.

Emblers nopirka pāris hamburgerus un apsēdās pie galdiņa, kurš atradās restorāna mugurpusē un no kura labi varēja redzēt durvis. Tad viņš paskatījās uz Kestonu un ar galvas mājienu lika saprast, lai pievienojas viņam. Kestons acīmredzot bija izvēlējies kabīni tāpēc, ka tā bija vismazāk pārskatāmā vieta. Tā bija kļūda, ko nepieļautu neviens aģents. Pretinieks šeit varētu ienākt tikai tad, ja zinātu, ka viņi šeit atrodas. Tādā situācijā daudz labāk būtu pēc iespējas ātrāk pamanīt viņu. Kaktos slēpās vienīgi amatieri.

Kestons apsēdās pretī Embleram pie nelielā gaišā koka galdiņa. Viņš izskatījās noskumis.

Emblers turpināja uzmanīgi vērot apkārtni. Nevarēja atmest varbūtību, ka Kestons, viņam pašam nezinot, tiek izmantots kā pievilinātājs; piemēram, ja viņa kurpes papēdī ievietots retranslators, būtu viegli ārpusē savākt brigādi, tāpēc vizuāla novērošana nebūtu vajadzīga.

-     Jūs izskatāties lielāks nekā fotogrāfijā, Kestons teica. Nu jā, bet fotogrāfijas lielums bija tikai trīs reiz piecas collas.

Emblers nereaģēja.

-     Kas zina, ka jūs esat kopā ar mani? viņš nepacietīgi jautāja.

-     Vienīgi jūs, vīrietis atbildēja. Balss skanēja īgni, taču tajā nebija ne miņas no izlikšanās vai viltības. Cilvēki, kuri meloja, runājot bieži mēdza uzmanīgi paskatīties uz klausītāju, jo gribēja saprast, vai tas ir uzķēries uz meliem, vai arī nepieciešams vērpt melus vēl vairāk. Tie, kuri runāja patiesību, gluži vienkārši pieņēma, ka viņiem ticēs. Kestons lūkojās uz hamburgeriem Emblera šķīvī. Vai jūs grasāties tos abus apēst?

Tārkins papurināja galvu.

Kestons paņēma vienu hamburgeru un sāka kāri ēst.

-     Piedodiet, viņš pēc brītiņa teica. Labu laiciņu neesmu ēdis.

-    Francijā grūti dabūt kārtīgu maltīti, ko?

-     Pastāstiet kaut ko par to, vīrietis atklāti teica, nemanīdams sarkasmu Tārkina teiktajā.

-     Nē, pastāstiet jūs. Kas jūs īsti esat? Pēc Centrālās izlūkošanas pārvaldes aģenta jūs neizskatāties. Jūs vispār neizskatāties pēc aģenta vai likumsargājošas iestādes darbinieka. Tārkins aplūkoja sakumpušo vīrieti ar apaļo vēderiņu. Šis cilvēks acīmredzot nebija labā fiziskā formā. Un likās, ka viņš te nokļuvis gandrīz vai pārpratuma dēļ. Jūs izskatāties pēc grāmatveža.

-    Pareizi, vīrietis sacīja. Izņēmis mehānisko zīmuli, viņš pavērsa to pret Embleru. Tā ka nemēģiniet mani apvest ap stūri. Viņš pasmaidīja. Sākumā es biju sertificēts iekšējais auditors, tikai pēc tam sāku strādāt Centrālajā izlūkošanas pārvaldē; taču esmu tur nu jau trīsdesmit gadus. Gluži vienkārši ārpusē es parasti nestrādāju.

-     Iekšējais dienests?

-    Tā jau mūs dēvē.

-    Kā jūs nokļuvāt pārvaldē?

-    Vai patiešām to tagad vajadzētu pārrunāt?

-     Pastāstiet, Emblers sacīja tik uzstājīgā tonī, kas atgādināja draudus.

Vīrietis pamāja, saprazdams, ka cilvēks, kuru viņš pazina kā Tārkinu, nejautā ziņkārības pēc, bet pārbaudot viņu.

-     īsi sakot, sāku strādāt Vērtspapīru tirgus komisijā ar korporāciju krāpšanas jautājumiem. Tad kādu laiku strādāju kompānijā Ernst & Young, tikai man sāka likties, ka es nodarbojos ar korporāciju krāpšanu. Tikmēr kādai gaišai galvai Vašingtonā ienāca prātā, ka pārvalde būtībā ir savveida kompānija. Tur nolēma, ka viņiem vajadzīgs kāds ar tik īpašām prasmēm kā man. Kestons izdzēra kafiju. Un viņiem patiešām vajadzēja īpašas prasmes.

Kamēr vīrietis runāja, Emblers vēroja viņu un atkal neredzēja ne mazāko melu pazīmi.

-    Tātad mani atradis pilnīgs amatieris, Emblers teica. Papīru grauzējs. Nezinu, uzjautrināties vai šausmināties.

-     Varbūt esmu papīru grauzējs, Tārkin. Tas vēl nenozīmē, ka esmu pilnīgs idiots.

-    Gluži pretēji, esmu par to pārliecināts, sacīja aģents.

-     Pastāstiet, kā jūs mani atradāt un kāpēc meklējāt mani.

Vīrieša lūpu kaktiņā pavīdēja pašlepna smaida ēna.

-    Tas tiešām bija vienkārši, zinot, ka esat Parīzē.

-    Kā jūs pats teicāt, Parīzē un tās apkaimē dzīvo vienpadsmit miljoni cilvēku.

-    Nu jā. Sāku pārdomāt varbūtības. Parīze nav vieta, kur labi var paslēpties te joprojām aktīvi darbojas daudzu valstu izlūkošanas dienesti. Īstenībā tā ir gandrīz vai pēdējā vieta, kur jums vajadzētu atrasties. Tātad jūs šurp nebijāt ieradies, lai slēptos. Varbūt jums bija jāpilda uzdevums. Taču

-     kāpēc nebijāt pēc iespējas ātri nozudis? Atlika diezgan liela varbūtība, ka jūs kaut ko meklējat šķiet, informāciju. Kurā vietā būtu vismazākā iespēja, ka tur parādīsies bijušais Konsulāro operāciju aģents, kas pašreiz pasludināts par "bīstamu"? Acīmredzot Konsulāro operāciju Parīzes filiālē vismaz tā domātu mani kolēģi. Lai nu kur, bet tur jums gan nevajadzētu atrasties.

-    Tātad jūs veicīgi devāties turp un, sēžot uz soliņa ielas pretējā pusē, vērojāt.

-    Domāju, ka jums nepieciešamā informācija kaut kā saistās ar Konsulārajām operācijām, un Konsulāro operāciju pasaulē jūs orientējaties kā savās mājās.

-    Tātad jums gluži vienkārši radās tāda izjūta, ja?

Kestonam nikni iezibsnījās acis.

-     "Izjūta"? Viņš nicinājumā majestātiski saslējās. "Izjūta"? Klejs Kestons netic izjūtām. Viņš neņem vērā instinktus, nojautas, intuīciju vai…

-    Vai jūs nepieklusinātu balsi?

-    Piedodiet. Kestons pietvīka. Diemžēl jūs trāpījāt vārīgā vietā.

-     Labi, teiksim tā ar loģisku slēdzienu apbrīnojamo secību…

-     Drīzāk gan te jārunā par varbūtību matricu, nevis par stingri deduktīvu siloģismu…

-    Lai kāds būtu tas ērmīgais paņēmiens, uz ko jūs paļāvāties jūs nolēmāt vērot konkrētas durvis. Un jums laimējās.

-    Laimējās? Acīmredzot jūs neesat dzirdējis neko no tā, ko teicu. Es izmantoju Baiesa teorēmu, lai novērtētu nosacījuma varbūtības, pienācīgu nozīmi piešķirot svarīgākajām varbūtībām un tādējādi izvairoties no kļūdas…

-    Taču pats grūtākais jautājums ir kāpēc. Kāpēc jūs mani meklējāt?

-     Jūs meklē daudzi. Atbildēt varu tikai par sevi. Kestons apklusa. Tas vien jau ir grūti diezgan. Pirms dažām dienām gribēju, ka jūs atrod vienīgi tādēļ, lai varētu jūs izslēgt no spēles, likvidēt kā defektu. Taču tagad esmu sācis domāt, ka ir kāds daudz nopietnāks defekts, ar ko jātiek galā. Manā rīcībā ir noteikti fakti. Domāju, ka jums ir zināmi citi, atšķirīgi fakti. Apkopojot informāciju izveidojot lielāku "paraugu telpu", lietojot tehnisku terminu mēs varētu gūt skaidrību.

-    Es tomēr nesaprotu, kāpēc jūs nesēžat kabinetā, asinot zīmuļus.

Kestons nošņācās.

-    Ja jau runājam par to mani atstūma. Kaut kur ir daži slikti aktieri, kuri grib atrast jūs. Es gribu atrast viņus. Tāpēc mums ir kopīgas intereses.

-     Pasakiet, vai esmu sapratis pareizi, Emblers ieteicās. Viņš runāja parastā sarunas balsī, zinot, ka vispārējā balsu dūkoņā viņa teiktais nav saklausāms tuvāk par trīs pēdu attālumu. Viņš nemitīgi vēroja apkārtni. Jūs gribējāt mani izsekot, lai novāktu. Tagad jūs gribat izsekot tos, kuri grib dabūt rokā mani.

-    Tieši tā.

-    Un tad?

-    Tad? Nu, tad būs jūsu kārta. Kad būšu iesniedzis ziņojumu par viņiem, tad gribu ziņot par jums. Pēc tam atgriezīšos pie otrā numura zīmuļu asināšanas.

-    Jūs man sakāt, ka beigu beigās cerat par mani "ziņot"? Izslēgt mani "no aprites"? Kāpēc jūs man kaut ko tādu sakāt?

-     Tāpēc, ka tā ir patiesība. Jūs pārstāvat visu to, ko es nicinu.

-    Glaimi nepalīdzēs.

-    Tādi cilvēki kā jūs ir parazīti. Jūs esat kovbojs, un jūs izmanto citi kovboji, cilvēki, kuri neliekas zinis par likumiem un priekšrakstiem un nerēķinās ne ar ko. Tas vēl nav viss, ko zinu par jums. Es zinu ari, ka jūs vienmēr varat pateikt, ja kāds jums melo. Kāpēc tad man vajadzētu raizēties?

-    Viss, ko teicājt, ir pareizi. Vai tas jūs nebiedē?

-    Manuprāt, tas padara dzīvi tikai vieglāku. Melošana nekad nav bijusi mana stiprā puse.

-    Jautāšu vēlreiz vai esat kādam teicis, kur es esmu?

-    Nē, Kestons atbildēja.

-    Tad pasakiet, kāpēc lai es jūs nenogalinātu.

-    Es jau teicu. Pašreiz mums ir kopīgas intereses. Ilgākā laikposmā nu, kā sacījis Keinss, mēs visi reiz mirsirriADomāju, ka jūs izmantosiet pagaidu apvienības iespēju.

-    Tava ienaidnieka ienaidnieks ir tavs draugs vai tā?

-    Augstā debess, nē, Kestons sacīja. Tā ir nīstama filozofija. Viņš sāka no papīra salvetēm locīt origami figūriņu. Teikšu skaidri. Jūs neesat mans draugs. Un es nekādā ziņā neesmu jūsu draugs.

Vašingtona, Kolumbijas apgabals. Etāns Zakheims lūkojās uz analītiķiem un tehniskajiem speciālistiem, kas bija sapulcējušies ap galdu 0002A sanāksmju telpā, un prātoja, cik daudz tonnu akmens un betona atrodas virs galvas seši sešdesmitajos gados celtās ēkas stāvi, visa milzīgā būve Sīstrītas divi tūkstoši divi simti pirmajā numurā. Tieši pašreiz Zakheimam likās, ka viņa pleciem uzgūlis viss būves smagums.

-     Tātad mēs acīmredzot neesam sasnieguši mērķus. Lūdzu, vismaz pasakiet, ka esam kaut ko uzzinājuši. Ebigeila?

-    Esam analizējuši viņa lejupielādi konsulātā, teica signālu izlūkošanas speciāliste, nemierīgi zibinot acis. Tārkina ielaušanās šķietami drošajās datu iekārtās Parīzē visus kaitināja kā smeldzošs zobs tas bija satriecoši un šausminoši un kļuva par iemeslu savstarpējiem pārmetumiem un to atcerēties negribēja neviens. Trīs reizes viņš meklējis informāciju, kas attiecas uz Vei Čan Lengu, Kurtu Zolingeru un Benuā Dešenē.

-    Par viņa upuriem, noņurdēja Metjū Vekslers. Būdams Valsts departamenta Izlūkošanas un izpētes biroja INR veterāns, politikas analītiķis uzskatīja, ka viņam ir tiesības brīvi iejaukties sarunā. Noziedznieks atgriežas pie saviem upuriem.

Zakheims palaida vaļīgāk kaklasaites mezglu. Vai šeit ir karsts vai arī man tikai liekas? viņš nodomāja, tomēr nolēma nejautāt skaļi. Šķita, ka laikam gan karsti ir tikai viņam.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tas parāda, ka viņš ir nepārprotami saistīts ar šiem noziegumiem, ja vien tas nav skaidrs tāpat. Vekslers paliecās uz priekšu, apaļo vēderiņu atspiedis pret galdu. Proti, mums jau iepriekš bija stingri netiešie pierādījumi, bet tagad par to vairs nav nekādu šaubu.

-     Nedomāju, ka attēlu analīzi var uzskatīt tikai par netiešu pierādījumu, klusi ieteicās attēlu speciālists Rendels Denings, it kā vienīgi tādēļ, lai iebildumu izteiktu skaļi. Zilais bleizers vaļīgi nokarājās no viņa šaurajiem pleciem. Analīze parāda, ka viņš atradies notikumu vietās. Pilnīgi noteikti.

-    Metjū, jūs runājat saskaņā ar pieņēmumu, par kuru visi esam vienojušies, teica Zakheims. Tomēr kaut kas manī rosina pārdomas. Kāpēc viņam vajadzētu pētīt jau nogalināto cilvēku profilus? Es gribu teikt vai tad to nedara pirms nogalināšanas?

Konsulāro operāciju direktora palīgam Frenklinam Ransmenam, kas sēdēja galda otrā galā, šķita, nepatika Zakheima domu ievirze. Viņš noklepojās.

-    Etan, taisnība, ka iespējami daudzi un dažādi skaidrojumi. Acis, kas slēpās zem biezajām uzacīm, lūkojās uz Zakheimu īpaši caururbjoši. Tā ir vienmēr. Taču mēs nedrīkstam izvēlēties dažādus rīcības veidus. Jāizvēlas viens, to pamatojot ar pierādījumu visu pierādījumu vislabāko skaidrojumu. Mums nav laika kavēties pie pretrunīgiem faktiem.

Zakheims sakoda zobus. Viņu kaitināja Ransmena apšaubāmais rezumējums vajadzēja noskaidrot tieši to, kas atbilst faktiem un kas runā tiem pretī. Taču bija bezjēdzīgi iebilst. Ransmenam bija taisnība tajā ziņā, ka iespējami patiešām daudzi skaidrojumi. Tomēr Ebigeilas konstatētie fakti viņu satrauca, lai gan satraukuma iemeslus Zakheimam bija grūti formulēt vārdos.Lai kas būtu Tārkins, viņš, likās, darīja to, ko darīja viņi rīkojās tā, it kā viņš vadītu izmeklēšanu, nevis būtu izmeklēšanas mērķis. Zakheims smagi nopūtās. Viņam tas nepatika.

-     Fentons lūk, kas ir īsts dadzis acī, Vekslers teica. Zakheims ievēroja, ka analītiķis aizmirsis aizpogāt krekla apkaklīti. Ņemot vērā Vekslera izcili organizēto prātu, Tiņa apģērba nekārtība nevienu neuztrauca.

-     Viņa identitāte ir pilnīgi skaidra, ieteicās Denings. Tas ir cilvēks, kurš bija kopā ar Tārkinu tajā vietā, kur tika noslepkavots Zolingers. Pols Fentons.

-     To neviens neapstrīd, Vekslers teica, it kā runādams ar neapķērīgu studentu. Mēs zinām, ka viņš tur bijis. Tikai jājautā, ko tas nozīmē. Viņš pagriezās pret pārējiem. Kāda ir jaunākā informācija par to?

-    Ar šo informāciju saistās dažas pielaides problēmas, piesardzīgi ieteicās Ebigeila.

-     Pielaides problēmas? Zakheims neticīgi jautāja. Kas mēs te esam Washington Post redaktoru padome, vai? Iekšēji šķēršļi te nedrīkst būt. Pielaide? Blēņas! Viņš pievērsās Veksleram. Vai jūs izskatījāt Fentona failus?

Vekslers pavērsa augšup gaļīgās plaukstas.

-     Piekļuve slēgta, viņš teica. Šķiet, speciālās piekļuves protokols ir neaizskarams. Viņš pameta skatienu uz Ransmenu.

-    Paskaidrojiet. Zakheims teica Ransmenam. Formālā loģika lika domāt, ka Konsulāro operāciju direktora palīgs vai nu pieļāvis, ka piekļuvei tiek radīti šķēršļi, vai pats tos radījis.

-    Tas neattiecas uz šīs grupas darba mērķiem, Ransmens teica, nemaz neapmulsdams. Pat netīkamajā dienasgaismas spuldžu apgaismojumā viņa tumšais uzvalks no ogļmelna smalkas vilnas auduma ar tikko manāmu rakstu izskatījās elegants un dārgs.

-    Neattiecas? Zakheims gandrīz aizrijās. Manuprāt, tas būtu jāizlemj šai grupai! Nolādēts, Frenk! Jūs uzdevāt man vadīt šo lietu, esam saaicinājuši visus jūsu labākos datorattēlu, signālu izlūkošanas un analīzes speciālistus un nu jūs neļausiet mums darīt darbu?

Ransmena raupjajos vaibstos neparādījās ne zīme no uztraukuma, tomēr viņš ar skatienu ieurbās Zakheimā.

-    Visi fakti, kas saistījās ar šo uzdevumu, ir jau noskaidroti. Tagad mūsu darbs ir izpildīt uzdevumu, kā jau vienojāmies. Nesēdēt un netērgāt, neprātot par varbūtībām, nepētīt arhīvus, lai apmierinātu dīku ziņkāri. Kad uzdevums ir skaidrs, jūsu darbs ir raudzīties, lai tas tiek paveikts. Sniegt operatīvu atbalstu un konkrētu informāciju mūsu ieceltajiem aģentiem, lai viņi var darīt to, ko mēs viņiem uzdosim.

-     Bet kopaina, ko iegūstam…

-    Kopaina? Ransmens viņu pārtrauca, neslēpdams nicinājumu. Mūsu darbs, Etan, ir aizi'ākt to nelieti no kopainas.

Parīze. Pēc pusstundas abi vīrieši aģents un auditors katrs atsevišķi ieradās viesnīcā Sturbridge, kur bija apmeties Kestons. Tā bija viena no amerikāņu viesnīcām Parīzē. Kestons acīmredzot centās pēc iespējas norobežoties no vietējās apkārtnes. Atbilstoši Parīzes standartiem viņa istaba bija liela, lai arī izskatījās kaila un neomulīga. Tā tiklab varētu būt kāda viesnīca Fortvērtā. Kestons uzaicināja Embleru apsēsties atzveltnes krēslā; krēslam bija izliektas kājas, un tā sēdeklis bija apvilkts ar sinepju krāsas velvetu. Kestons sāka kārtot papīrus uz neliela lakota galdiņa lētas mēbeles, kurai ražotājs neveiksmīgi bija centies piešķirt elegantu izskatu.

Kestons uzdeva Embleram dažus lietišķus jautājumus par to, ko tas pieredzējis pēc aiziešanas no Periša salas. Emblers sniedza tikpat lietišķas atbildes.

-     Savāds… stāvoklis, Kestons pēc brīža sacīja. Proti, jūsējais. Visa tā informācijas izdzēšana. Ja līdzjūtības procentuālais lielums man nebūtu tik zemā līmenī, es teiktu, ka šāda pieredze laikam gan ir ļoti nepatīkama. Atgādina tādu kā dīvainu identitātes krīzi vai ko līdzīgu.

-    Identitātes krīzi? Emblers izsmejoši teica. Nu, vai zināt! Par tādu krīzi varbūt var runāt, ja programminženieris paslēpjas no visas pasaules mazā kleķa būdiņā Arizonā un caurām dienām lasa Karlosa Kastaņedas darbus, vai ja Fortune 500[32] tirgvedības administrators nolemj pamest darbu un uzsākt savu biznesu, piegādājot vegānu kēksus veselīgās pārtikas veikaliem. Mēs tā neniekojamies vai varam būt vienisprātis šajā jautājumā?

Kestons kā atvainodamies paraustīja plecus.

-    Klausieties, dažas pēdējās dienas ar sava palīga līdzdalību esmu vācis visus faktus, ko vien varēju sadabūt. Es atguvu krietnu tiesu datu no ierakstiem par jūsu uzdevumiem Politiskās stabilizācijas nodaļā šķiet, tie it kā būtu jūsu pildītie uzdevumi. Viņš pasniedza Embleram kopā sastiprinātu lapu kaudzīti.

Emblers to pāršķirstīja. Savādi bija redzēt, kā asiņu, sviedru un asaru pilnā realitāte sakopota tik sausā un īsā formā. Embleram tas radīja bezcerības izjūtu. Viņa, tāpat kā daudzu citu aģentu, nodarbošanās sabiedrībai nebija pazīstama; to, ka Emblera vārds bija it kā iegrimis aizmirstībā, vajadzētu, šķita, atlīdzināt faktam, ka viņš bija klusais varonis. Tas bija kā apsolījums, kā derība lai arī tavi darbi nevienam nav zināmi, tie var mainīt vēsturi. Tu būsi vēstures slepenā roka.

Taču… ja nu tā bija vienīgi ilūzija? Ja dzīvei slepenībā dzīvei, kas viņu bija piespiedusi tādēļ upurēt cilvēciskas tuvības saites, kuras piešķir jēgu tik daudzu cilvēku mūžam nebija nekādu reālu un paliekošu rezultātu, vismaz nekādu labu rezultātu?

Kestons uztvēra viņa skatienu.

-     Pārbaudiet uzmanīgi. Ja redzat kaut ko, kas šķiet viltots, pasakiet.

Emblers pamāja.

-    Tātad raksturīgo pazīmju kopa ir šāda: jums piemīt izcilas spējas izdarīt "emocionālas dabas secinājumus". Staigājošs poligrāfs. Ārkārtīgi vērtīga īpašība aģenta darbā. "Stab" komanda jūs drīz vien nogrābj Konsulārajām operācijām. Jūs dodaties uz pašiem karstākajiem punktiem, pildāt visu, kas vien ienāk nodaļai prātā. Kestons necentās slēpt pretīgumu. Tad jūs saņemat uzdevumu Čanhua. Spriežot pēc ierakstiem, sekmīgi to izpildāt. Un pazūdat no apvāršņa. Kāpēc? Kas tad notika?

Emblers īsi pastāstīja, nenolaižot acis no Kestona sejas.

Kestons bridi klusēja, tad ierunājās. Viņa skatiens bija kļuvis ass un vērigs.

-    Izstāstiet precīzi, kas notika tajā vakarā, kad jūs aizveda. Visu, ko teicāt, visu, kas tika teikts. Pasakiet, ko un kādus cilvēkus redzējāt.

-    Man ļoti žēl, bet es ne… Emblers apklusa. Es to gluži vienkārši neatceros. Lorela saka tā esot medikamentu izraisīta retrogrādā amnēzija.

-    Acīmredzot jums kaut kas noticis ar galvu, Kestons sacīja. Vai ne?

-     Nezinu, Emblers atbildēja. Līdz tam brīdim atceros visu savu dzīvi, tad tā piepeši uz kādu laiku it kā pazūd nebūtībā.

-    Zudusī nedēļa [33] .

-    l'ikai lielākā mērogā.

-    Varbūt vajadzēja vairāk pacensties, tad jūs atcerētos.

-     Velns lai parauj, Keston. Esmu zaudējis divus gadus no savas dzīves. Divi psiholoģiskas manipulācijas gadi. Divi izolētības gadi. Divi bezcerības gadi.

Kestons samirkšķināja acis.

-    Kopā seši gadi.

-    Ja jums kādreiz rodas ideja strādāt palīdzības profesijā, Keston, nedariet to. Jums nav ne jausmas, ko esmu pārcietis…

-     Tāpat kā jums pašam. Tieši to es mēģinu noskaidrot, vai ne? Tā ka savas žēlabas pietaupiet tam, kurš izliksies, ka viņu tas interesē.

-    Jūs nesaprotat. Es mēģinu kaut ko atsaukt atmiņā, bet tur nav nekā nekā! Tikai tukšs, miglains ekrāns. Attēlu nav. Emblers pēkšņi juta, ka spēki ir izsīkuši. Viņš bija noguris. Pārāk noguris, lai runātu. Pārāk noguris, lai domātu.

Viņš piegāja pie gultas un apgūlās, izmisīgi raudzīdamies griestos.

Kestons nosprauslājās.

-    Mēģiniet sākt ar vienkāršiem faktiem. Kā jūs atgriezāties no Taivanas?

-    Nav jausmas.

-    Ar kādu transporta līdzekli?

-     Pie velna, Keston, es teicu, ka nezinu, Emblers uzsprāga.

Kestons nelikās traucēties, šķietami akls un kurls pret Emblera emocijām, pret ciešanām, ko radīja urdošie jautājumi.

-    Vai braucāt ar kuģi? Ar tvaikoni?

Aģents juta, ka smagi dauzās sirds, un centās apvaldīties, elpot mierīgāk.

-     Nolādēts, viņš teica jau rāmāk. Vai dzirdējāt kaut vienu vārdu no manis teiktā?

-    Ar kādu transporta līdzekli? Kestons atkārtoja. Viņa balsī nejuta ne mazāko saudzību, tā skanēja nepacietīgi.

-    Acīmredzot ar lidmašīnu.

-    Tātad jums ir kaut kāda nojausma, gaudulīgais aģent. No kurienes jūs izlidojāt?

Emblers paraustīja plecus.

-    Jādomā, no Čan Kai Ši lidostas Taibejas apkaimē.

-    Ar kuru reisu?

-     Es nezinu… Emblers samirkšķināja acis. Cathay Pacific, viņš izdzirdēja savu balsi.

-     Tātad komerciālais reiss. Kestons nelikās pārsteigts. Komerciālais reiss. Divpadsmit stundas. Vai lidojuma laikā kaut ko iedzērāt?

-     Droši vien.

-    Ko jūs būtu dzēris?

-    Laikam gan Wild Turkey[34].

Kestons paņēma klausuli un sastādīja apkalpošanas dienesta numuru. Pēc piecām minūtēm atnesa Wild Turkey pudeli.

Kestons ielēja glāzē viskiju un pasniedza Embleram.

-    Nomierinieties, iedzeriet, viņš stīvi sacīja. Kestons bija cieši saraucis uzacis, un piedāvājums izskanēja kā pavēle auditors bija pārvērties par elles bārmeni.

-     Es nedzeru, Emblers iebilda.

-     Kopš kura laika?

-     Kopš… Emblers sastomījās.

-     Kopš Periša salas. Tomēr jūs bijāt radis dzert un dzersiet arī tagad. Tukšu!

-    Ko tas nozīmē?

-     Zinātnisks eksperiments. Dariet, kā lieku.

Emblers dzēra. Viskijs, plūstot lejup pa barības vadu, viegli svilināja. Emblers neizjūta pacilātību, tikai reiboni, apmulsumu un arvien lielāku šķebīgumu.

Kestons ielēja vēl vienu porciju, un Emblers norija arī to.

-     Kad lidmašīna ielidoja? auditors prasīja. Vakarā vai no rīta?

-     No rīta. Vēderā kņudināja netīkama baiļu izjūta. Apjauta nāca it kā no citas dimensijas. Emblers nebūtu varējis atsaukt atmiņas pats pēc savas gribas, taču tās tika aicinātas, un tās parādījās.

-    Vai jūs bijāt uz aptauju pie atbildīgā par operāciju?

Emblers jutās kā sastindzis. Droši vien.

-     Nākamais jautājums, Kestons nežēlīgi turpināja. Šķita, ka viņš lasa jautājumus no gara saraksta citu pēc cita kā putns, kas knābā klinti. Kas ir Transience?

Emblers juta, ka istaba sāk griezties, un, kad viņš aizvēra acis, tā griezās vēl ātrāk. Viņš ilgi klusēja. Jautājums kā šāviens Alpu kalnos bija iekustinājis nelielu nogruvumu virkni, bet nu tā pārvērtās par lavīnu. Embleru apņēma melnas tumsas uzplūds.

Tad tumsā kaut kas uzplaiksnīja.

23. nodaļa

Emblers atkal bija Čanhua. Pagātnē, kas aizēnoja viņa tagadni. Tēli griezās, saplūda kopā, bet nu viņš atcerējās, kā neprātīgā trauksmē bija brāzies pa salu no vienas vietas uz citu. Viņš bija atradis to, no kā baidījies.

Tad parādījās virkne ātri gaistošu, nesaistītu ainu. Stjuarte Cathay Pacific reisā gaisa satiksmes geiša; vajadzēja tikai pamāt ar roku, un viņa jau nāca ar nākamo viskija glāzi. Tumšādains taksometra šoferis Dalesa lidostā ar iekritušiem vaigiem un stingru pārliecību, ka viņš zina visīsāko ceļu. Emblera dzīvoklis "Bāskertonu tornī", kas toreiz šķita tik mazs, tik sterils. Gandrīz vai tikai vieta, kur nomazgāties, pārģērbties un sagatavoties kaujai.

Kaujai.

Kādai kaujai? Atmiņas atkal ietinās savādā miglā, kas plūda, virmoja, aizklāja skatu. Taču Emblerā… nē, Tārkitiā viņš bija Tārkins… pamirgoja kaut kādas izjūtas. Ja viņš tās varētu atgūt, tad atgūtu arī atmiņas, kas ar tām saistījās. Izjūtas bija pavisam īpašas un ļoti spēcīgas, sarežģītas pa daļai vainas izjūta, bet lielākoties niknums.

Migla sāka izklīst. Viņš saskatīja ēkas un cilvēkus; balsis, kas sākumā saplūda ar fona troksni, kļuva sadzirdamas skaidri. Viņš spilgti un reāli izjuta nepieciešamību steigties, tā kļuva par tagadni.

Tārkinam nepiemita narcistiska tieksme tīksmināties par sevi, uzskatot, ka viņa rokas allaž bijušas tīras, taču viņš bija saniknots līdz pēdējam, atklājot, ka tās tikko padarītas asiņainas neiedomājamas profesionālas kļūdas dēļ.

jāatrod Transience jāpasaka tas viņai.

Arvien vēl vārīdamies aiz dusmām un šaubām, Tārkins atgriezās galvenajā pārvaldē Vašingtonā. Vīrietis ar kaklasaiti, tāds pats kā daudzi citi, lielajā akmens ēkā, tāpat kā daudzi citi. Viņš devās tieši pie valsts sekretāra vietnieces, kuras pārziņā bija Politiskās stabilizācijas nodaļa pie Transience's.

Tad neiedomājamais kļuva par nepiedodamo. Valsts sekretāra vietniece Elina Vitfīlda, Politiskās stabilizācijas nodaļas aristokrātiskā priekšniece bija cilvēks, ko Tārkins pazina labi, varbūt pārāk labi. Viņa bija izskatīga sieviete ar stingru zodu, nelielu, taisnu degunu un augstiem vaigu kauliem, riekstu krāsas mati izcēla tumšzilās acis, ko viņa vēl akcentēja ar vieglām acu ēnām. Vitfīlda bija izskatīga, un kādreiz Embleram viņa likās pat skaista. Tas bija pirms daudziem gadiem viņa karjeras sākumā, kad Vitfīlda vēl darbojās kā aģente, un abu mīlas dēka, kas guva piepildījumu lielākoties rievotā skārda barakās Marianu salu ziemeļu daļā, ilga nepilnu mēnesi. Kas noticis Saipanā, viņa smaidot teica, tas paliek Saipanā*.

Drīz pēc tam Vitfīlda pieteicās darbā administratīvā amatā Valsts departamentā, bet Emblers saņēma nākamo slepeno norīkojumu īpašo spēju dēļ viņš tur bija neaizvietojams, tā viņam teica. Turpmākajos gados Vitfīldas un viņa darbs vienā ziņā pašķīrās, savukārt citā tuvinājās. Konsulārajās operācijās Vitfīlda kļuva pazīstama savu izcilo organizatores spēju dēļ; tikai retais administrators bija tik prasmīgs dažāda līmeņa izlūkošanas operāciju sagatavošanā un prioritāšu noteikšanā. Izrādījās, ka viņai lieliski padodas arī kabinetu politika viņa prata nemanāmi glaimot augstākstāvošajiem un tikpat nemanāmi apvest ap stūri tos, kuri traucēja viņai virzīties pa karjeras kāpnēm. Gadu pēc tam, kad Vitfīlda sāka strādāt Vašingtonā, viņu iecēla par direktora vietnieci Austrumāzijas un Klusā okeāna valstu lietu nodaļā; pēc diviem gadiem viņu apstiprināja par Konsulāro operāciju direktora vietnieci, bet trīs gadus pēc tam viņa pati kļuva par nodaļas direktori un strauji iedvesa jaunu dzīvību Politiskās stabilizācijas nodaļai, paplašinot tās darbības lauku un operāciju diapazonu.

Konsulārajās operācijās valdīja uzskats, ka "Stab" vienmēr rīkojusies ļoti aktīvi kritiķi mēdza teikt "pārdroši" un tagad tās darbība kļuva vēl enerģiskāka. Kritiķi uzskatīja, ka "Stab" aģenti neņem vērā nekādus noteikumus un ir pārlieku agresīvi, ka pret starptautisko likumu ediktiem viņi izturas ar tikpat lielu cieņu kā Bostonas autobraucējs pret satiksmes ceļazīmēm. Daži kolēģi jutās pārsteigti, ka tik precīzs un apvaldīts cilvēks kā Elina Vitfīlda ir atbildīga par šo pārvērtību. Taču Emblers nebrīnījās. Viņš zināja, ka Vitfīldas raksturā ir kaut kas pirmatnējs, ka viņā vienlaikus mīt gan impulsivitāte, gan aprēķins, gan ari kaut kas velnišķīgs. Tveicīgajā augustā, ko abi pavadīja Saipanā, Embleram tas bija šķitis uzbudinošs.

Taču Vitfīlda, kas civilajā dzīvē bija kļuvusi par valsts sekretāra vietnieci, šobrīd bija kļuvusi savādi izvairīga. Reizēm Emblers prātoja varbūt Vitfīlda viņa klātbūtnē jūtas neveikli kādreizējo attiecību dēļ, tomēr likās, ka tas nevarētu būt tiesa, jo viņa nekad nebija likusi manīt, ka abu dēka bijusi kas vairāk par patīkamu laika kavēkli apnicīgajā uzdevumā. Patīkams laika kavēklis, ko abi bez nožēlas bija izbeiguši. Ceturtajā reizē, kad Embleram pateica, ka valsts sekretāra vietniece Vitfīlda ir "sanāksmē", viņš saprata, ka ir izstumts. Viņš jau bija uzrakstījis un iesniedzis ziņojumu par drausmīgo kļūdu notikumā ar Lengu. Tagad Emblers gribēja noskaidrot, kas par to ir atbildīgs, gribēja dzirdēt, ka Vitfīlda rūpīgi un pamatīgi izpētīs šo katastrofālo izlūkošanas neveiksmi. Viņš gribēja apstiprinājumu, ka Politiskās stabilizācijas nodaļa kļūdījusies un ka tā veiks pasākumus, lai ieviestu tās darbā kārtību.

Tā nekādā ziņā nebija pārāk liela prasība.

Piecas dienas pēc ierašanās "Miglu purvā" Emblers no neoficiāliem avotiem uzzināja, ka Vitfīlda nav pat iesniegusi oficiālu memorandu par viņa sūdzību, kā noteica standarta protokols. Tas bija nopietns pārkāpums. Visi zināja, ka Vitfīlda darbu allaž dara perfekti, un apbrīnoja viņu par to. Vai pieļautā kļūda viņu būtu tā apmulsinājusi, ka viņa negrib to atzīt Konsulāro operāciju direktoram un valsts sekretāram? Vai viņa domā, ka varēs to noslēpt visu to, ko Embleram bija izdevies uzzināt? Vajadzēja tikties ar viņu, dzirdēt viņas paskaidrojumus.

Emblers gribēja tos dzirdēt no viņas pašas.

Viņu pārņēma tāds pats niknuma uzplūds kā Čanhua. Niknums par nodevību. Tagad bija piektdienas pēcpusdiena. Vašingtonā darba nedēļa beidzās, bet Embleram tā vēl nebija beigusies. Piedodiet, bet valsts sekretāra vietniece Vitfīlda ir sanāksmē. Varat vēlreiz atstāt ziņu, ja vēlaties. Kad Emblers zvanīja pēc stundas, saņēma tikpat vienaldzīgu atbildi varēja manīt, ka no viņa grib atkratīties kā no uzmācīga kukaiņa. Piedodiet, valsts sekretāra vietniece Vitfīlda šodien vairs nebūs.

Vājprāts! Vai patiešām viņa domā, ka varēs izvairīties no viņa no patiesības vispār? Zili melns aiz dusmām Emblers sēdās mašīnā un brauca uz Vitfīldas māju Foksholovas nomalē Foksholovas ciemats atradās uz rietumiem no Vašingtonas. Emblers zināja, kur viņa dzīvo, un nu viņai nebūs iespējams izvairīties.

Pēc pusstundas viņš iegrieza mašīnu līkumainajā iebraucamajā ceļā, kas veda gar baltu koka žogu un abās pusēs bija apstādīts ar bumbierēm. Māja bija stalta ēka Montičello stilā ar elegantām karnīzēm, dzeltenbrūniem ķieģeļu stūriem un lieliem erkeru logiem. Māju ieskāva mākslinieciski apgrieztas magnolijas un uzkalniņi ar rododendru krūmiem. No apļveida piebraucamā ceļa mājas priekšā platas akmens kāpnes veda uz kokgriezumiem rotātajām ozola ieejas durvīm.

Emblers atcerējās, ka Vitfīldu ģimene deviņpadsmitajā gadsimtā bija kļuvusi bagāta, gan ražojot tēraudu un dzelzceļa gulšņus, gan eksportējot šos ražojumus. Pēckara gados ģimenes bagātības sāka iet mazumā, jo pēcnācēji pievērsās tādām darbības jomām, kas izcēlās vairāk ar kultūras vai intelektuālo prestižu, nevis ar bagātības vairošanu Vitfīldu atvases darbojās Metropolitan muzejā, Nacionālajā galerijā, Hudzonas institūtā, un dažas atvases bija pievērsušās racionālākai sfērai, proti, starptautiskajai banku sistēmai. Taču Vitfīldu uzticības fondi tika labi pārvaldīti, tāpēc nevienam no viņiem nevajadzēja pārāk raizēties par tik brutāliem jautājumiem kā naudas pelnīšana un tēriņi, un, tāpat kā Rokfelleri, arī Vitfīldi gadu desmitos bija saglabājuši ētikas principus. Taču tas, ka šo principu dēļ viņiem nevajadzēja atteikties no pasaulīgās mantas, kļuva skaidrs, jau paskatoties vien uz Vitfīldas māju. Tā bija lepna un iespaidīga, bet neradīja ārišķības iespaidu; tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka ar algu tādu māju nav iespējams ne iegādāties, ne uzturēt.

Emblers piebrauca pie lielajām dubultdurvīm mājas priekšpusē un izkāpa no mašīnas. Viņš piezvanīja. Pēc brītiņa atvēra sieviete istabmeitas tērpā melnā smalkvilnas kleitā un krokotā priekšautā; viņa, likās, bija filipīniete.

-     Es esmu Hals Emblers un gribu satikt Elinu Vitfīldu, viņš teica, uzsvērdams katru vārdu.

-     Kundze nevienu nepieņem, sieviete teica. Tad noraidoši piebilda: Kundzes nav mājās.

Protams, viņa meloja. Embleram tas bija skaidrs uzreiz, turklāt istabā netālu no durvīm skanēja Vitfīldas balss. Emblers pastūma malā protestējošo filipīnieti, platā solī devās pa flīzēm izklāto vestibilu un iebrāzās bibliotēkā, telpā ar koka paneļu sienām, lielu erkera logu un augstiem grāmatplauktiem.

Elina Vitfīlda kopā ar gados vecāku vīrieti sēdēja pie dokumentu kaudzes. Emblers vērīgi lūkojās uz vīrieti tas šķita pazīstams. Sirmais vīrietis ar augsto pieri atgādināja zinātnieku; viņa tumšsarkanā kaklasaite bija sasieta ciešā mezglā un paslēpta adītā vestē, kas bija pavilkta zem tvīda žaketes. Abi bija iegrimuši dokumentu pētīšanā.

-    Kundze, es viņam teicu, ka jūs ne… Klusumu pārtrauca filipīnietes trokšņainie protesti. Vitfīlda un sirmais vīrietis strauji pacēla galvu, šķita, izbiedēti un samulsuši.

-     Velns lai parauj, Embler! Vitfīlda auroja. Izbrīns pārvērtās sašutuma pilnās dusmās. Ko, ellē, jūs te darāt? Vecais džentlmenis novērsās, it kā pēkšņi būtu ieinteresējies par grāmatām plauktā.

-    Jūs sasodīti labi zināt, ko es te daru, valsts sekretāra vietniece Vitfīlda, Emblers deva pretī, dzēlīgā nicinājumā izsakot viņas titulu. Es gribu, lai jūs atbildat. Jūsu novilcināšanas taktika man ir līdz kaklam. Vai domājāt, ka varēsiet izvairīties no manis? Ko jūs cenšaties slēpt?

Vitfīldas seja aiz niknuma pārklājās ar sarkaniem plankumiem.

-    Jūs, paranojālais suņabērns! Vācieties ārā no manas mājas! Ārā tūlītl Kā jūs iedrošināties ielauzties manā privātajā dzīvē! Kā jūs iedrošināties! Roku izstiepusi, viņa norādīja uz durvīm. Emblers pamanīja, ka viņas roka trīc. Aiz niknuma? Vai aiz bailēm? Likās, iemesls bija gan viens, gan otrs.

-    Jūs saņēmāt manu ziņojumu, Emblers ledainā tonī teica. Tur rakstītais ir patiesība. Vai domājat, ka varēsiet noslēpt šo patiesību, nogremdēt to? Domājat, ka varēsiet nogremdēt mani? Neceriet. Varat man ticēt, esmu veicis piesardzības pasākumus.

-    Paskatieties pats uz sevi. Ieklausieties, ko jūs runājat. Jūsu uzvedība ir pilnīgi neprofesionāla. Uz robežas ar vājprātu. Vai jūs pats nedzirdat, cik neprātīgi runājat? Man darbā jārisina tik daudz jautājumu, ka jūs to pat iedomāties nevarat. Ja gribat sanāksmi, varam to sarīkot jau pirmdienas rītā. Taču tagad klausieties labi uzmanīgi. Ja jūs tūlīt pat nevāksieties ārā no šīs mājas, es panākšu, ka jūs izraida no šīs valsts uz visiem laikiem. Tagad pazūdiet!

Emblers stāvēja, smagi elpodams. Vitfīldas vētrainais niknuma izvirdums mazliet bija pieklusinājis viņa dusmas.

-     Tātad pirmdien, viņš drūmi izteica un pagriezās, lai ietu.

Kad Emblers bija ticis dažu jūdžu attālumā no Foksholovas, aiz viņa pēkšņi parādījās neatliekamās medicīniskās palīdzības mašīna furgons, kas drāzās, sarkanai gaismai zibsnījot un sirēnai gaudojot, un viņš nobrauca šosejas malā. Furgons tūlīt pat apstājās Emblera mašīnai priekšā, bet otra mašīna Buick piebrauca viņam klāt no mugurpuses, aizsprostojot ceļu. No neatliekamās palīdzības mašīnas izlēca vairāki vīrieši vai tie būtu mediķi? Tomēr kaut kas te nebija kārtībā. Vēl citi izkāpa no sedana, kas bija apstājies aiz Emblera, un sāka raut viņu ārā no mašīnas. Emblers juta, ka rokā zem pleca kāds iedur šļirces adatu, un pūlējās saprast, kas notiek. Vīrieši darbojās tā, it kā pildītu kādu pavēli, viņi rīkojās lietpratīgi kā profesionāļi. Taču… kas viņi bija un ko gribēja no viņa?

Migla vēl nebija pilnīgi izklīdusi, tā aizsedza turpmākos notikumus tieši tāpat, kā līdz šim bija aizsegusi iepriekšējos. Embleru piesprādzēja nestuvēm, un viņš vēl dzirdēja, kā mediķu brigādes vīri klusi un aprauti sarunājas. Tad apkārtne kļuva neskaidra un blāva. Tā sākās ilgais apziņas krēslas periods.

Kad Emblers atvēra acis, arī telpā valdīja krēsla.

Pirms četrām dienām viņš vēl bija "pacients" augstākā slepenības līmeņa iestādē. Tagad starp viņu un to iestādi atradās okeāns. Tomēr viņš arvien vēl nebija brīvs.

24. nodaļa

Emblers atvēra acis, ieraudzīja bālo auditoru un sāka runāt, cik vien iespējams sīki atstāstot notikušo un savus novērojumus. Simtiem detaļu no atmiņas bija izdzēsis laiks, tomēr to dienu galvenos notikumus viņš tagad atcerējās spilgti un dzīvi.

-     šķiet, bijāt zaudējis samaņu, Kestons teica, kad Emblers, piecas minūtes bez apstājas runājis, beidzot apklusa.

-     Priecājos, ka esat atgriezies šajā pasaulē. Viņš nolika izdevumu, ko bija lasījis lietišķās matemātikas un stohastiskās analīzes žurnālu. Varbūt atbrīvosiet manu gultu?

-    Piedodiet! Emblers izstaipījās, piecēlās un apsēdās sinepju krāsas krēslā. Ieskatījies pulkstenī, viņš redzēja, ka pagājušas četras stundas laikam viņš bija iesnaudies.

-    Tātad Transience bija pati Elina Vitfīlda?

-     Tas bija segvārds, ko viņa lietoja, kad vēl strādāja kā aģente. Kad veidoja ciparu formas failus, segvārdi un cita informācija aizgāja zudībā. Netika saglabāti nekādi oficiāli ieraksti. Sevišķi jau tie, kas attiecās uz viņu pašu viņa gribēja, lai viss būtu pilnīgi iztīrīts. Viņa teica, ka tas esot drošības pasākums.

-    Kļūst skaidrs, kāpēc tas vārds nevienam neko neizteica,

-    Kestons sacīja. Viņš īsu brīdi klusēdams skatījās uz aģentu.

-     Vai gribat vēl vienu viskiju?

Emblers paraustīja plecus.

-    Vai minibārā nav minerālūdens?

-    Protams, tur ir Evian. Saskaņā ar pašreizējo valūtas kursu puslitrs tātad sešpadsmit un deviņas desmitdaļas unces maksā deviņi dolāri un divdesmit pieci centi. Piecdesmit pieci centi par unci. Piecdesmit pieci centi par unci ūdens? Diezgan, lai man samestos slikta dūša.

Emblers nopūtās.

-     šķiet, vajadzētu apbrīnot jūsu precizitāti rēķinos.

-    Ko jūs runājat? Tas ir noapaļojums.

-     Nesakiet, ka jums ir ģimene.

Kestons pietvīka.

-    Jūs viņus droši vien vai trakus pataisāt.

-     Nepavisam ne, auditors teica, gandrīz pasmaidīdams. Redziet, viņi neliekas ne zinis par to, ko saku.

-    Tas droši vien vai traku pataisa jūs.

-     Būtībā man tas ir gluži pa prātam. Auditora sejā uz vienu mirkli parādījās dīvaina izteiksme, un Emblers pamanīja teju vai dievinošu izjūtu zibsni; izrādās, sausais auditors ir mīlošs tēvs, Emblers pārsteigti nodomāja. Tad Kestons strauji un lietišķi atkal sāka runāt par tematu. Pēc iespējas sīki raksturojiet to vīrieti, kas sēdēja bibliotēkā kopā ar valsts sekretāra vietnieci Vitfīldu.

Raudzīdamies tālumā, Emblers atsauca atmiņā vīrieša tēlu. Nepilnus sešdesmit gadus vecs vīrietis. Sirmi, rūpīgi sakārtoti mati virs augstās pieres. Pierē nebija grumbu, sejas vaibsti bija smalki un inteliģenti, augsti vaigu kauli, stingrs zods. Emblers sāka aprakstīt vīrieša augumu.

Kestons klausījās un klusēja. Tad viņš satraukti piecēlās; uz viņa pieres varēja redzēt pulsējam asinsvadu.

-    Tas nevar būt, viņš izdvesa.

-     Es stāstu to, ko atceros, Emblers atbildēja.

-    Jūs aprakstāt… bet tas ir neiespējami.

-    Sakiet.

Kestons darbojās ar klēpjdatoru, kura vadu bija iespraudis tālruņa kontaktā. Ierakstījis meklētājprogrammā dažas komandas, viņš pakāpās malā un ar žestu norādīja, lai Emblers paskatās. Ekrānā bija redzams vīrieša attēls tā paša vīrieša, ko Emblers sastapa Vitfīldas mājā.

-    Tas ir viņš, Emblers apstiprināja, balsij iedreboties aiz sasprindzinājuma.

-    Vai zināt, kas ir šis cilvēks?

Emblers papurināja galvu.

-    Viņu sauc Eštons Pālmers. Vitfīlda mācījās pie viņa maģistrantūrā.

Emblers paraustīja plecus.

-    Un tad?

-     Vēlāk viņa noliedza Pālmeru un visus viņa principus. Pārstāja ar viņu kontaktēt. Citādi viņa nebūtu tikusi karjerā uz augšu.

-     Nesaprotu.

-     Eštons Pālmers vai jums šis vārds neko neatsauc atmiņā?

/

-    Ļoti neskaidri, Emblers sacīja.

-    Varbūt jūs esat pārāk jauns. Pirms kādiem divdesmit vai divdesmit pieciem gadiem ārpolitikas aprindās viņš bija pats izcilākais. Rakstīja žurnālam Foreign Affairs, un viņa rakstus pārpublicēja ļoti daudzi citi izdevumi. Viņa atbalstu centās iegūt abas politiskās partijas. Viņš vadīja seminārus Vecajā administratīvajā ēkā, rietumu spārnā, un arī Baltā nama ovālajā zālē. Cilvēki kāri tvēra katru viņa vārdu. Viņam piešķīra goda amatu Valsts departamentā, bet viņa spējas bija daudz augstākas. Viņam bija lemts kļūt par nākamo Kisindžeru, vienu no tiem vīriem, kuru redzējums atstāj paliekošas pēdas vēsturē.

-    Kas tad notika?

-     Daudzi teiktu, ka viņš iznīcināja pats sevi. Iespējams, tikai pārrēķinājās. Sāka paust ekstrēmiskus uzskatus, kļuva par bīstamu fanātiķi. Varbūt Pālmers uzskatīja, ka viņa politiskā un intelektuālā autoritāte sasniegusi tādu līmeni, ka viņš drīkst brīvi paust savus uzskatus un dabūt cilvēkus savā pusē gluži vienkārši tāpēc, ka tas ir viņš, kas to saka. Ja nu tā bija, tad viņš maldījās. Viņa uzskati bija bīstami, tie varētu novest valsti uz bruņotas sadursmes ceļa. Pālmers teica īpaši musinošu runu Makmilana Ārpolitikas institūtā Kolumbijas apgabalā, un pēc tam vairākās valstīs, uzskatot, ka viņš pārstāv valdību vai daļu valdības, draudēja atsaukt savus vēstniekus. Vai varat iedomāties?

-    Grūti.

-      Valsts sekretārs visu nakti runāja pa tālruni. Vienas nakts laikā Pālmers kļuva par persona non grata. Viņš sāka lasīt lekcijas privātajās Ivy līgas universitātēs, dibināja pats savu akadēmisko centru, tika iecelts kāda nomaļa pētniecības institūta direktoru padomē. Šis attēls ņemts no Hārvarda universitātes tīmekļa vietnes. Taču ikviens, kam bija pārāk ciešas attiecības ar viņu, kļuva par aizdomu objektu.

-    Tātad neviens no viņa cilvēkiem nekur tālāk netika.

-     Patiesībā valdībā ir ļoti daudz Pālmera audzēkņu. Izcili studenti, Hārvarda universitātes Kenedija fakultātes beidzēji vai tās maģistranti. Taču, ja kāds grib veidot profesionālu karjeru, tad nedrīkst atzīt, ka viņš ir Pālmera audzēknis. Un nekādā ziņā nedrīkst uzturēt sakarus ar veco blēdi.

-    Gluži saprotami.

-    Tomēr jūs redzējāt viņus abus kopā tas nav saprotami.

-     Pagaidiet…

-     Mēs runājam par augstu Valsts departamenta amatpersonu, kas atradusies profesora Eštona Pālmera sabiedrībā. Vai jūs saprotat, cik tas ir bīstami? Vai saprotat, cik postošas sekas tas varēja radīt viņai? Kāds ievērojams Amerikas jurists teicis: "Saules gaisma ir pats labākais dezinfekcijas līdzeklis." Un to nu viņi nedrīkstēja pieļaut.

Emblers piemiedza acis un atcerējās Elinas Vitfīldas aiz niknuma plankumaino seju tagad viņš saprata viņas bailes, ko toreiz bija uztvēris.

-     Lūk, kā viss izskaidrojams.

-    Es neteiktu, ka tas izskaidro visu. Kestons kā allaž izteicās precīzi. Taču tik augsta līmeņa personai Valsts departamentā sakaru uzturēšana ar Pālmeru nozīmētu karjeras beigas, turklāt Vitfīlda, būdama Politiskās stabilizācijas nodaļas vadītāja, nekādā ziņā nedrīkstēja atļauties jebkādu saistību ar Pālmeru.

Emblers atspieda muguru pret krēsla atzveltni un domāja. Melot Vitfīlda prata ļoti veikli, un jebkuru citu viņai noteikti būtu izdevies apvārdot, paskaidrojot Pālmera klātbūtni viņas mājās. Taču viņa nevarēja cerēt, ka apmānīs Embleru.

Lūk, kāpēc viņu ietupināja. Tā bija tik slepena informācija, ka Vitfīlda nedrīkstēja pieļaut tās noplūdi. Tātad lente ar Emblera paranojas murgiem bija kā apdrošināšanas polise, kam vajadzēja apliecināt, ka neko no viņa teiktā nevar ņemt par pilnu.

Tovakar viņa droši vien krita panikā un aktivēja 9Ī8PSE, reti izmantojamo protokolu, izsaucot psihiatrijas neatliekamo dienestu, kas bija paredzēts slepenajiem aģentiem. Tā kā Emblers bija ieminējies, ka veicis piesardzības pasākumus to teikdams, viņš bija domājis kaitējošu informāciju, kas nonāktu atklātībā viņa nāves gadījumā Vitfīlda acīmredzot secinājusi, ka vienīgais risinājums ir viņa ieslodzīšana, lai pēc tam censtos panākt, ka viņš nozūd vispār.

Emblers, sirdij smagi dauzoties, centās apjēgt, kā tik mazs incidents varējis veicināt tik smagu apvērsumu viņa dzīvē. Tomēr… ko Vitfīlda slēpa? Tikai personiskas attiecības vai kaut ko vairāk?

Emblers atvainojās un paņēma mobilo tālruni, lai piezvanītu Lorelai. Viņš pateica Lorelai divu atbildīgo personu uzvārdus milzīgajā bibliotēkā Bibliothecļue nationale de France, astotajā apgabalā viņi bija piekrituši, ka Lorela pētīs zinātniskos arhīvus, meklējot atbilstīgus materiālus, kam citādi nebūtu tik viegli piekļūt. Pēc sarunas Emblers jutās mazliet mierīgāks un saprata, kāpēc īstenībā zvanījis Lorelai viņam vajadzēja dzirdēt viņas balsi. Pavisam vienkārši. Lorela Holenda sargāja viņu, neļāva iegāzties izmisuma bezdibenī, viņa bija kā veselā saprāta bāka šajā pasaulē, kas patiešām šķita jukusi prātā.

Pēc brīža Kestons pagriezās pret Embleru. Viņam kaut kas bija padomā.

-    Vai drīkstu uzdot personisku jautājumu?

Emblers izklaidīgi pamāja.

-    Kā jūs sauc?

Polam Fentonam tikai pašu labāko, valsts sekretāra vietniece nodomāja, kad Fentons viņu aicināja savā Empire luksusa numurā, kas bija iekārtots ampīra stilā, elegantajā viesnīcā Georges V. Astoņstāvu viesnīca atradās pusceļā starp Triumfa arku un Sēnu, pamatoti bija varbūt pati slavenākā Parīzes viesnīca. Lielākā daļa numuru bija iekārtoti izsmalcinātā Luija Četrpadsmitā stilā. Taču, salīdzinot ar luksusa numuru, pārējie izskatījās askētiski kā vācu Bauhaus arhitektūra. Empire numurā lielās ieejas durvis veda plašā salonā, ar ko bija savienota viesistaba un ēdamistaba. No salona bija atsevišķa ieeja viesiem viesu viesiem paredzētajā tualetes telpā. Numurā netrūka gleznu un skulptūru, kas godināja Napoleonu un Džozefīni. Sienas bija tapsētas ar dzeltenzeltainu audumu, bet citur "Pirmās impērijas" tēma bija atveidota zaļos toņos un tumša koka izstrādājumos. Visur telpu rotāja bronzas statujas un ziedu vāzes. Pa logu pavērās elpu aizraujošs skats pāri Parīzei, skaidri varēja redzēt Invalīdu namu, Monparnasa augstceltni jeb "torni" un Eifeļa torni.

Elinai Vitfīldai patika skats. Taču Empire luksusa numurs viņai šķita briesmīgs. Viņas vērīgajai acij tas likās drausmīgi pārspīlēts, pārblīvēts, uzkrītošs bezgaumīgs un pompozs. Taču Fentonam visa karjera bija apliecinājums idejai, ka vislielākos panākumus gūst pārmērības.

Lielais, lācim līdzīgais Fentons ar veselīgi sārtajiem vaigiem un rūsganajiem matiem ieveda Vitfīldu salonā, kur abi apsēdās ar zaļu, svītrainu audumu apvilktos krēslos pie stikla galdiņa. Vitfīlda ar pirkstiem pārvilka pār krēsla koka rokturiem, ko greznoja apzeltītas bronzas ornaments, atveidojot kādu ēģiptiešu motīvu.

-    Nezinu, vai esmu jums teikusi, cik pateicīga esmu cik pateicīgi esam mēs visi par to, ko gadu gaitā esat darījis mūsu labā. Vitfīlda runāja ar dziļu pārliecību, viņas acis pauda gandrīz vai juteklisku dedzību. Viņa paļāvīgi paliecās uz priekšu. Tuvumā viņa ievēroja, cik mīksta, sārta un gluda izskatās Fentona sejas āda, it kā viņš no rīta būtu saņēmis kosmētiskās dūņu kompreses. Fentonam bija pārmēru reljefi krūšu muskuļi un muskuļotas rokas kā cilvēkam, kas trenējas stundām ilgi. Fentonam bija daudz projektu; viens no tiem acīmredzot bija rūpes par paša ķermeni.

Viņš atturīgi paraustīja plecus.

-    Vai jūs vēlētos kafiju?

Valsts sekretāra vietniece pievērsa skatienu ziloņkaula bufetei.

-     Ievēroju, ka paplāte ar kafiju jau sagatavota jūs esat padomājis par visu. Taču ļaujiet, lai es to atnesu. Viņa piecēlās un atnesa paplāti. Uz tās bija sudraba kafijkanna ar svaigi pagatavotu kafiju, neliela keramikas krūzīte ar pienu un cukurtrauks. Es apkalpošu, teica Vitfīlda, lejot kafiju divās smalkās Limožas tasītēs.

Vitfīlda atzvila ampīra stila krēslā un iedzēra malciņu lieliski pagatavotās kafijas; viņai garšoja melna kafija. Viņa zināja, ka Fentons kafiju dzer ļoti saldu, un noraudzījās, ka viņš ber tasē vairākas cukura karotītes kā paradis.

-    Ak, cukurs, Vitfīlda nomurmināja ar vieglu, mātišķu pārmetumu. Tas jūs novedīs kapā.

Fentons iedzēra kafiju un pasmaidīja.

-    Satraucoši laiki, vai ne? Jūs taču zināt, ka allaž esmu juties pagodināts sniegt palīdzību, kā vien spēju. Prieks strādāt kopā ar cilvēku, kas raugās uz pasauli tāpat kā es. Mēs abi saprotam, ka Amerika ir pelnījusi drošāku rītdienu. Abi saprotam, ka rītdienas draudi jāapkaro jau šodien. Nepieciešams tos agrīni atklāt, vai ne?

-    Agrīni atklāt, agrīni ārstēt, Vitfīlda piekrītoši sacīja. Un neviens to nespēj paveikt tik labi kā jūsu cilvēki. Bez jūsu aģentiem un izlūkošanas sistēmām mēs nekad nebūtu spējuši gūt tik daudz izšķirošu panākumu. Mēs uzskatām, ka jūs neesat tikai privāts uzņēmējs, kas noslēdzis ar mums līgumu. Jūs esat pilntiesīgs partneris misijā, kuras mērķis ir saglabāt Amerikas pārākumu.

-     Mēs daudzējādā ziņā esam līdzīgi, Fentons teica. Mums abiem patīk uzvarēt. Tieši to mēs darām gūstam uzvaras. Gūstam uzvaras tās lietas labā, kurai abi ticam.

Vitfīlda noraudzījās, kā Fentons izdzer kafiju un noliek tukšo tasi uz apakštases.

-    Uzvarēt ir vieglāk, viņa teica, ja pretinieks pat nezina, ka iesaistīts spēlē. Viņas seja pauda nesatricināmu pateicību.

Fentons nenoteikti pamāja. Viņš aizvēra acis, atkal tās atvēra, it kā viņam būtu grūti koncentrēt skatienu.

-    Zinu, ka jūs nenācāt tikties ar mani vienīgi tādēļ, lai pateiktos, viņš sacīja, viegli šļupstēdams.

-     Jūs grasījāties man ziņot, kā veicas ar Tārkinu, Vitfīlda teica. Viņš taču nezina, ka jūs esat šajā viesnīcā, vai ne? Jūs veicāt piesardzības pasākumus?

Fentons miegaini pamāja.

-    Es ar viņu satikos drošā vietā. Taču viņš pastrādājis patiešām labi. Fentons nožāvājās. Atvainojiet, viņš teica.

-     Šķiet, laika joslu šķērsošana liet sevi manīt.

Vitfīlda atkal ielēja kafiju viņa tasē.

-    Jūs noteikti esat pārguris no visiem pēdējo dienu notikumiem, viņa teica, modri vērojot Fentonu. Viņa pamanīja neskaidri izrunātos patskaņus, redzēja, ka Fentonam sāk klanīties galva.

Fentons atkal nožāvājās un grīļīgi pārvietojās uz dīvānu.

-    Savādi, viņš murmināja. Nevaru noturēt vaļā acis.

-     Necīnieties ar miegu, Vitfīlda sacīja. Ļaujieties tam.

-     Viņas aģenti bez kādām pūlēm bija pievienojuši cukuram vielu, kas ātri iedarbojas uz centrālo nervu sistēmu un izraisa kavēšanu, proti, gamma hidroksibutirāta kristālisku derivātu, ko tiesu ekspertiem nebūtu iespējams atklāt, jo šīs vielas metabolīti ir dabiski atrodami visu zīdītāju asins serumā.

Fentons uz īsu bridi pavēra acis varbūt reaģējot uz Vitfīldas balss ledaino toni un izgrūda skaņu, kas atgādināja klusu aizmiguša cilvēka vaidu.

Man patiešām žēl. Vitfīlda paskatījās pulkstenī. Man un Eštonam nebija viegli pieņemt šo lēmumu. Nav jau tā, ka mēs šaubītos par jūsu lojalitāti. Nē, par to mēs nešaubāmies. Tikai jūs zināt, kas es esmu. Jūs varētu atrast sakarības un mēs neesam droši, vai jums patiktu aina, kas atklātos. Vitfīlda pameta skatienu uz Fentonu viņš bija sašļucis pozā, kas liecināja, ka viņš zaudējis samaņu. Vai viņš vispār bija dzirdējis teikto?

Tomēr Vitfīlda bija teikusi tikai patiesību. Pastāvēja risks, ka Fentons justos nodots, ja uzzinātu taisnību par operāciju, kurā bija iesaistīts un nodevība pārāk bieži mēdz radīt citu nodevību. Gaidāmais notikums pārāk svarīgs, lai riskētu ar neveiksmi. Ikvienam savu lomu vajadzēja spēlēt ideāli.

Skatīdamās uz nekustīgo ķermeni, Vitfīlda nodomāja, ka šis jau savu lomu ir nospēlējis.

25. nodaļa

-    Man ir nelāga nojauta, Emblers teica. Abi vīrieši gāja pa Bonnovelas bulvāri. Auditors bija pabāzis abas rokas zem mēteļa, sildot tās. Emblers tā nekad nerīkotos tā nedarīja neviens aģents. Nu jā, bet Kestons nebija radis uzturēties ārpus telpām. Viņš bija nodūris acis un pētīja, vai uz ietves nemana suņu fekālijas. Emblers ar nevērīgu izskatu ik pa brīdirrr paskatījās visapkārt, lai pamanītu varbūtējus novērotājus.

-    Kas jums ir? Auditors mulsi paraudzījās uz Embleru.

-    Jūs taču dzirdējāt.

-     Vai jūsu horoskopā teikts, ka zvaigžņu izvietojums ir nepareizs? Varbūt priesteris atradis kaut ko nejauku, zīlējot upurējamā dzīvnieka iekšās? Paklausieties, ja jūs zināt ko tādu, kas jāzina man, tad runāsim. Ja jums ir racionāli pamatota pārliecība par kaut ko vēl jo labāk. Cik reizes man vajadzēs atkārtot? Mēs esam pieauguši cilvēki. Mums jāreaģē uz faktiem, nevis uz nojautām.

-    Ziniet ko palūkosimies uz reālo situāciju. Jums šeit nav tādu priekšrocību kā savā spēles laukā. Mēs neatrodamies datora izklājlapā. Ap mums ir īstas stikla un betona celtnes, nevis skaitļu stabiņi. Un, ja kāds uz mums šaus, tā būs īsta lode, nevis kaut kādas varbūtējas lodes trajektorijas zīmējums. Nu jā… kā gan jūs varētu kaut ko zināt par pārvaldes slepeno rezidenci? Saskaņā ar nepieciešamības principu šādai informācijai jāpazūd no jūsu ekrāna, jo ir pilnīgi skaidrs, ka tādam kabineta varonim kā jūs tā nav vajadzīga.

-    Jūs arvien vēl neesat sapratis. Kurš maksā īri? Kurš apskata rēķinus? No mana ekrāna nepazūd nekas, ja vien tas maksā naudu. Es esmu auditors. Man nav svešs itin nekas, ja vien to iespējams pakļaut auditam.

Emblers brītiņu klusēja.

-    Kā jūs zināt, ka tur kāds jau nav priekšā?

-     Noma tiek maksāta tikai līdz šā mēneša beigām, mēs termiņu nepagarinām. Un budžetā esam paredzējuši līdzekļus mantu savākšanas brigādei, kurai jāierodas nākamajā nedēļā. Tātad māja ir tukša, bet iekārtojums vēl nav izvākts. Pirms aizbraukšanas es pārbaudīju paragrāfus, kas attiecas uz Parīzes rezidenci, tāpēc varu pateikt, ka mēneša vidējā maksa par Bušardona ielas rezidenci pēdējo četrdesmit astoņu mēnešu laikā bijusi divi tūkstoši astoņi simti trīsdesmit dolāru. Mainīgajās papildu izmaksās, sākot ar lielākajām, iekļauta maksa par telekomunikācijām, kas savukārt…

-     Labi, pietiks. Jūs izteicāties skaidri.

Ēka Bušardona ielā izskatījās savādi pamesta; akmens fasāde bija apaugusi ar ķērpjiem un klāta ar sodrējiem, logi netīri, bet durvis ar melnu metāla režģi bija apdauzītas un apskrambātas. Netālu atradās dzīvsudraba apgaismes spuldze, tā dūca un dzirksteļoja.

-    Kā mēs iekļūsim iekšā? Emblers jautāja Kestonam.

-    Tas nav mans lauciņš. Kestons izskatījās aizvainots. Kā, vai gaidāt, ka es kaut ko darīšu? Sasodīts, aģents taču esat jūs. Tad rīkojieties!

-    Ak, pie velna. Šī nebija automašīnu novietne pie Luvras klīnikas šeit bija atklāta vieta, tāpēc Embleram vajadzēja darboties ātri. Viņš notupās un atsaitēja vienu kurpi. Kad viņš atkal izslējās, viņam rokā bija plāna atslēga, tā bija plakana, tikai starp ierobiem atradās pieci vienādi, uz augšu izslieti pacēlumi. Tādu atslēgu sauca par mūķīzeri, un, lai ar to atslēgtu durvis, vajadzēja kā prasmi, tā veiksmi. Emblers šaubījās, vai viņam izdosies. Palieciet šeit, viņš sacīja Kestonam.

Emblers aizskrēja līdz atkritumu tvertnei īsās ieliņas galā un pēc dažām minūtēm atgriezās ar notraipītu romānu mīkstos vākos, ko kāds bija aizmetis. Grāmata bija bieza, un tās muguriņa cieta. Tā varētu noderēt tikpat labi kā koka āmurs.

Atslēga bija izveidota tā, lai ar to varētu pasist slēdzenes zobiņus uz augšu un iebīdīt to slēdzenē tik tālu, ka tajā mirklī, pirms atspere zobiņus atkal pagrūž lejup, atslēgu varētu pagriezt un durvis atslēgt.

Teorētiski.

Realitātē parasti tas bija daudz sarežģītāk. Ja zobiņus neizdotos pasist diezgan augstu, atslēgu nevarētu pagriezt. Tas neizdotos arī tad, ja zobiņi tiktu pasisti pārāk augstu; un, ja atslēgu pagrieztu kaut vai sekundes daļu par vēlu, arī tad viss būtu velti.

Pielicis pie slēdzenes cauruma atslēgu, Emblers uzsita pa to ar grāmatas muguriņu, grūzdams atslēgu slēdzenē un tūlīt pat pagriezdams.

Tas bija neticami. Izdevās ar pašu pirmo reizi! Tā nemēdza notikt gandrīz nekad. Emblers atgrūda vaļā atslēgtās durvis. Viņš jutās lepns par paveikto un smaidot pagriezās pret Kestonu.

Auditors apspieda žāvas.

Beidzot, Kestons noņurdēja. Brīnos, ka jums vajadzēja tik ilgi ķēpāties.

Embleram vajadzēja stipri saņemties, lai neko neteiktu.

Kad viņi bija iekšā ēkā, Emblers varēja darboties ar dzīvokļa durvīm, nebaidoties, ka viņus kāds novēros ēka šķita pilnīgi tukša. Taču CIP brigāde, kas iekārtoja rezidenci, bija parūpējusies par pamatīgu slēdzeni.

Emblers pētīja slēdzeni vairākas minūtes, tad atmeta ar roku. Ja būtu pa rokai kārtīga uzgriežņu atslēga, varbūt tad paveiktos, taču tāpat vien nekas neiznāca.

Kestons neslēpa nicinājumu.

Vai tad jūs neko nevarat izdarīt, kā pienākas? Jūs taču esat pirmklasīgs aģents. Divdesmit gadi Politiskās stabilizācijas nodaļā. Un nu…

Emblers viņu pārtrauca.

-    Keston, ziniet ko? Palieciet klusu!

Beigu beigās Emblers devās pagalmā aiz mājas, kas bija pieblīvēts ar dažādām grabažām. Divi apakšstāva dzīvokļa logi bija pavērsti pret pagalmu. Protams, tas nebija visai elegants veids, kā iekļūt dzīvoklī, tomēr šajā situācijā noderēja.

Ar grāmatas muguriņu Emblers izsita stiklu un rūpīgi izņēma ārā lauskas. Kādu brīdi viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi un klausījās. Taču nekas nebija dzirdams. Ne zīmes, ka šeit kāds mājotu. Ne mazākās pazīmes, ka stikla plīšanu kāds dzirdējis.

-    Jūs tikko Amerikas Savienotajām Valstīm nodarījāt zaudējumus četrsimt dolāru vērtībā, Kestons klusi sacīja. Vismaz. Nemaz jau nerunājot par naudu, ko vajadzēs maksāt par iestiklošanu. Parīzē stiklinieka pakalpojumu cenas ir astronomiskas.

Emblers ar abām rokām atspiedās pret akmens apmali un, ar spēju rāvienu ticis uz palodzes, iekāpa pa logu. Zem tā bija saskatāms masīvs grāmatplaukts. Emblers pārmeta salto un nolēca uz istabas grīdas.

Uzmanīgi virzīdamies tumsā uz priekšu, viņš aizgāja līdz durvīm, iededza gaismu un atbīdīja bultu.

Beidzot Emblers dabūja vaļā arī dzīvokļa durvis, aiz kurām nepacietīgi gaidīja sakumpušais Kestons, rokas sakrustojis uz krūtīm.

-     Ārā ir auksts, Kestons teica. Un jums vajadzēja izsist to sasodīto logu.

-     Nāciet tik iekšā! Emblers aizvēra durvis un atkal tās aizslēdza. Slepenajā rezidencē trauksmes sistēma nebija ierīkota policijas ierašanās bija daudz nopietnāks drauds par laupītāju nejaušu iebrukumu.

Abi vīrieši staigāja pa dzīvokli, līdz atrada istabiņu, kurā atradās liels televizors. Aiz tā bija novietota kaste, kurā, šķita, bija televīzijas kabelis. Taču Emblers zināja, ka uz ēkas jumta atrodas satelītiekārta, ko ar apakšstāvu savieno fibrooptisks kabelis, no kura nav iespējams pārtvert signālus; kastē atradās sarežģīta atšifrēšanas iekārta.

Tā nebija augsta drošības līmeņa iekārta un nebija paredzēta slepenas informācijas uztveršanai. Taču materiāls, kam viņi bija nodomājuši piekļūt, bija tehniski atslepenots, varbūt pat vispārpieejams.

Kestons pārbaudīja atvilktnes galdā, uz kura atradās monitors, līdz atrada tastatūru. Viņš tai uzsmaidīja, it kā būtu sastapis draugu. Tad viņš pievērsās monitoram un dažas minūtes darbojās ap to.

Ekrāns iegaismojās, bet tas tikai ņirbēja.

-     Palūkosim, vai varu atcerēties, kā to dara, Kestons pie sevis noteica, darbodamies ar attālo piekļuvi. Piepeši uz ekrāna parādījās cipari, norādot laiku, kad notikusi lielu datņu lejupielāde, un šo datņu apjomu.

Kestons vairs neizskatījās saīdzis, bet ļoti nopietns.

-    Tos es ieguvu no atvērtā avota sektora, viņš paskaidroja aģentam. Tie ir lielākoties neklasificēti, plašai lietošanai paredzēti materiāli. Es gribu, lai jūs redzat Eštonu Pālmeru uzstājamies ar lekciju. Jūs taču esat speciālists, kas izprot cilvēku sejas izteiksmi, vai ne? Gribu, lai jūs viņa seju redzat dabiskā lielumā un krāsā, ar maksimālu izšķirtspēju. Kestons vēl brīdi noņēmās ar tastatūru, pielāgojot iestādnes. Pēkšņi ekrāns atdzīvojās, iemirdzējās spilgtās krāsās, un parādījās Pālmers viņš stāvēja pie katedras un runāja.

-    Tas ir deviņdesmito gadu vidū, Kestons turpināja. Runa konferencē, ko sponsorēja Politikas studiju centrs. Kādā žurnāla rakstā bija atsauce par šo runu, taču es šaubos, vai jums vajadzētu īpaši censties saprast, ko viņš saka.

Ekrānā Pālmers izskatījās pašpārliecināts, autoritatīvs, mierīgs. Aiz viņa varēja redzēt tumšus aizkarus. Viņš bija eleganti ģērbies tumšzilā uzvalkā un bālzilā kreklā, apsējis tumšsarkanu kaklasaiti.

-    Saskaņā ar tradīciju ķīnieši pilsētās mājoja tā saucamajos siheyuart burtiskā tulkojumā "pagalms, kas slēgts no visām četrām pusēm". Šādu mājvietu veidoja uz pagalma iekšpusi vērstas dzīvojamās telpas pilnīgas norobežotības paraugs. Citu civilizāciju metropolēs izpaudās kosmopolītiska tieksme lūkoties uz ārpusi vai nu iekarošanas, vai atklājumu alkās. Ķīniešiem tas nekad nav bijis raksturīgi. Jau siheyuan struktūra vien bija īsts nacionālā rakstura simbols. Eštons Pālmers pacēla skatienu, viņa zilganpelēkās acis mirdzēja. Vidus impērija veselu gadu tūkstoti dinastiju pēc dinastijas raudzījās tikai uz iekšieni. Visaptveroša ksenofobija, iespējams, ir pats dziļākais un pastāvīgākais elements tajā daudzveidīgajā ieradumu un paražu kopumā, ko mēs saucam par Ķīnas kultūru. Ķīnas vēsturē nav ne Pētera Lielā, ne carienes Katrīnas, ne Napoleona, ne karalienes Viktorijas, ne ķeizara Vilhelma, ne ģenerāļa Tojo. Kopš atbrīvošanās no tatāru jūga tur nav bijis nekā, ko mēs varētu saukt par Ķīnas impēriju tur bijusi tikai Ķīna. Milzīgi plaša, jā. Bez šaubām, varena. Tomēr būtībā slēgta no visām četrām pusēm. Būtībā milzīga siheyuan '. Par to, vai šī iesakņojusies ksenofobija nākusi par labu Ķīnas tautai, varētu vēl strīdēties. Taču nav apstrīdams, ka tā nākusi par labu mums visiem.

Emblers pavirzījās tuvāk piecdesmit sešu collu ekrānam, kuram bija augsta izšķirtspēja viņu bija iespaidojis daiļrunīgā zinātnieka tēls un spožais intelekts, kas it kā staroja no viņa.

-     Daži politikas zinātnes speciālisti uzskatīja, ka tad, kad pie varas būs komunisti, Ķīna mainīsies, Pālmers teica, iedzēris ūdeni no glāzes, kas atradās uz katedras. Protams, starptautiskajam komunismam bija starptautiska orientācija, un, protams, tā paplašinātajam apvārsnim vajadzētu pavērst Ķīnas orientāciju uz ārpusi, atvērt to vismaz Ķīnas tuvākajam kaimiņam Austrumu blokā. Tā domāja politikas zinātnes studenti. Taču tā vis nenotika. Priekšsēdētājs Mao turēja savus pavalstniekus tik stingrā pakļautībā kā vēl neviens Ķīnas līderis, viņš sevi padarīja par līdzīgu Dievam. Un, par spīti viņa kareivīgajai retorikai, viņš ne vien norobežoja savus tautiešus no moderno laiku spēcīgajiem vējiem, bet arī bija dziļi konservatīvs, pat vilcinājās plānot militārā spēka lietošanu. Ja neņem vērā dažas pavisam niecīgas sadursmes, bijuši tikai divi gadījumi, ko vērts pieminēt. Viens bija konflikts Korejas pussalā piecdesmito gadu sākumā; nota bene Ķīna patiešām ticēja, ka Savienotās Valstis iecerējušas izdarīt tajā iebrukumu. Korejas sadalīšanās bija rezultāts aizsardzības, nevis uzbrūkošai nostājai. Priekšsēdētājs Mao būtībā bija pats pēdējais imperators, valdnieks, kas savas uzmācīgās idejas vērsa uz iekšpusi; šīs idejas saistījās ar viņa piekritēju pūrismu.

Kamēr Pālmers skaidroja savu redzējumu, viņa sejas izteiksme palika nemainīgi mierīga, bet vārdi plūda kā hipnotizējoša straume:

Tikai pēdējo gadu laikā sākam saskatīt, ka Ķīnā notiek seismiskas pārvērtības patiess pavērsiens uz ārpusi, ko veicina tās neticami straujā iekļaušanās globālā kapitālisma sistēmā. Tā ir tieši tā Ķīnas attīstība, uz kuru kvēli cerējušas Amerikas valdības cita pēc citas un tiekušās šo attīstību pamudināt. Taču, kā teikts ķīniešu sakāmvārdā izsakot vēlēšanos, esi apdomīgs. Mēs esam pamodinājuši tīģeri, cerot, ka varēsim ar to jāt. Pālmers apklusa un tikko manāmi pasmīnēja. Un, sapņojot par jājienu uz tīģera, esam piemirsuši, kas notiek, krītot no tā. Politikas stratēģi pārliecinājuši sevi, ka ekonomiskā tuvināšanās novedīs pie politiskās tuvināšanās un interešu saskaņošanas. Taču patiesībā ir gluži pretēji. Vai divu vīriešu iemīlēšanās vienā sievietē nodrošina mierīgu līdzāspastāvēšanu? Manuprāt, nē. Varēja dzirdēt, ka auditorijā šur tur atskan smiekli. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad divas starptautisko attiecību vienības konkurē par vienu un to pašu mērķi vai nu par ekonomisko kundzību kādā jomā, vai arī par politisko kundzību Klusā okeāna reģionā. Mūsu tuvredzīgo politikas veidotāju skatienam, šķiet, paslīdējis garām fakts, ka Ķīna, arvien vairāk tiecoties iegūt tirgu, arvien vairāk gatavojas karam. Desmit gadus pēc Mao nāves Ķīna Spratlija salu rajonā nogremdēja trīs Vjetnamas kuģus. Ap tūkstoš deviņi simti deviņdesmit ceturto gadu notiek amerikāņu kuģu sadursme ar Ķīnas zemūdeni Dzeltenajā jūrā, un turpmākajos gados Ķīna atņem Filipīnām Misčīfa rifu reaktīvie šāviņi tiek raidīti no Taivanas krasta starptautiskajā kuģu ceļā… un tā tālāk. Ķīnas jūras spēki no Francijas iegādājušies lidmašīnu bāzes kuģi un no Lielbritānijas virkni radaru sistēmu, un Ķīna izveidojusi ceļu no Junaņas provinces līdz Bengālijas līcim, tādējādi nodrošinot pieeju Indijas okeānam. Līdz šim veiktie pasākumi var paslīdēt garām nepamanīti, jo to mērogs ir maldinoši mazs. īstenībā šo pasākumu mērķis ir zondēšana, mēģinājums novērtēt starptautiskās sabiedrības attieksmi. Un Ķīna atkārtoti pārliecinājusies par to, cik bezzobaini ir tās konkurenti, tās sāncenši. Nekļūdīsimies pirmo reizi vēstures gaitā mēs esam sāncenši. Pālmeram turpinot runāt, viņa skatiens kļuva aizvien ciešāks un biedējošāks. Ķīnā iedegusies liesma, un tieši Rietumi lej eļļu šajā liesmā. Virzoties uz ekonomikas liberalizāciju, Ķīna ieguvusi simtiem miljardus dolāru no ārzemju kapitāla. Mēs redzam, ka iekšzemes kopprodukts aug par desmit procentiem gada ceturksnī daudz ātrāk, nekā tas audzis jebkurā citā valstī, kur nav bijis apvērsuma. Mēs redzam arī, ka neiedomājami strauji aug patēriņš atmodinātais tīģeris dažos gados patērēs desmit procentus no pasaules naftas produkcijas un trešo daļu no tērauda produkcijas. Kā patērētājai vien Ķīnai ir neproporcionāli liela ietekme uz Dienvidaustrumu Āzijas valstīm, ari uz Koreju, Japānu un ari Taivanu. Mūsu konglomerātu izaugsme arvien vairāk ir atkarīga no Ķīnas kā dzinējspēka. Lēdijas un džentlmeņi, vai jums šī aina nešķiet pazīstama?

Pālmers atkal'apklusa, vērīgi raudzīdamies klausītājos. Viņš lieliski prata modulēt balsi un izmantot pauzes.

Ļaujiet, lai paskaidroju sīkāk. Iedomājieties valsti, kas pārdzīvojusi, tā sacīt, otro rūpniecisko revolūciju. Valsti, kur darbaspēks ir lēts, kur ir kapitāla un resursu pārpilnība valsti, kas spēj panākt pašu straujāko un efektīvāko ekonomisko izaugsmi pasaulē. Es runāju… Pālmers ieteicās mazliet skaļākā balsī. Par Amerikas Savienotajām Valstīm, kādas tās bija divdesmitā gadsimta sākumā. Mēs visi zinām, kāds bija rezultāts. Neapstrīdama militārās, rūpnieciskās, ekonomiskās un kultūras pārākuma periods varas un pārticības periods, ko īsumā mēdzam saukt par Amerikas gadsimtu. Viņš pameta skatienu uz katedru, tad turpināja: Amerikas gadsimts bija ārkārtīgi iespaidīgs. Taču neviens nekad nav galvojis, ka tā būs mūžīgi. Īstenībā droši var uzskatīt, ka tā nebūs pilnīgi droši var uzskatīt, ka divdesmit pirmais gadsimts vēsturē ieies kā Ķīnas gadsimts.

Varēja dzirdēt klausītāju murdoņu.

-     Būdams bezkaislīgs zinātnieks, nevaru pateikt, vai par šādu pavērsienu vajadzētu līksmot vai sērot. Es tikai atzīmēšu situācijas ironiju, proti, tāda attīstība būs mūsu pašu pūliņu sekas. Amerikāņi ar saviem labajiem nodomiem ārpolitikas veidošanā ir nerimtīgi darbojušies, lai atmodinātu tīģeri, lai pavērstu impērijas skatienu no iekšpuses uz ārpusi. Mūsu bērni dzīvos ar šīs darbošanās sekām. Viņš klusi piebilda: Vai mirs no tām.

Emblers nodrebēja, mēģinādams atcerēties, vai redzējis arī citus cilvēkus, kuru vaibsti paustu tādu pašpārliecinātību un fanātismu. Sejas, ko viņš ieraudzīja iztēlē, neko labu neliecināja viens bija Dr. Abimels Guzmans, Peru teroristu organizācijas "Spīdošā taka" slepkavīgais dibinātājs. Otra seja piederēja Deividam Korešam, pašpasludinātajam reliģiskās sektas Branch Davidians mesijam. Taču Eštonam Pālmeram piemita sabiedrības cilvēka izsmalcinātība un prasme izlikties laipnam, kas atšķīra viņu no minētajiem fanātiķiem un padarīja vēl bīstamāku.

-    Atkal un atkal tā saucamā "mūsu roka Ķīnā" nepareizi sapratusi, ko vēstī zaļās tējas lapiņas. Ikviens no jums atceras plašos nemierus Ķīnā, kad Amerikas aviācijas uzlidojuma laikā tika nomestas bumbas uz Ķīnas vēstniecību Belgradā. Miljoni ķīniešu atteicās ticēt, ka tas bijis negadījums. Vašingtonā visi rokas vien lauzīja. Antiamerikānisma atdzimšanu par labu neatzina neviens. Tie speciālisti nebija apguvuši gudrību, ko ķīniešu prātnieks Čang Ven Hans sauca par shuangxing jeb "divdablgumu". Īstenībā ksenofobijas uzplaukums varētu nākt Amerikai par labu. Mēs zinām, ka viss, kas kavē Ķīnas integrāciju nāciju apvienībā, bremzē tās izaugsmi. Skeptiķi varbūt teiktu, ka Ķīnas attīstība nāktu par labu Amerikai un arī visai pasaulei. Tā kā esmu objektīvs un bezkaislīgs zinātnieks, tad es, protams, neuzņemos atbalstīt ne vienu, ne ari otru ievirzi. Tomēr es uzskatu, ka esam nonākuši līdz ceļa sazarojumam, tāpēc es varbūt varu palīdzēt saprast, kas atrodas viena vai otra ceļa galā. Konflikts ar Ķīnu ir neizbēgams. Taču nav teikts, ka mēs tajā neizbēgami zaudēsim. To noteiks mūsu izvēle izvēle, ko izdarīsim šodien.

Klejs Kestons notupās un atkal ievadīja virkni komandu. Parādījās cits videoieraksts. Tas nebija tik skaidrs kā iepriekšējais un, šķita, bija kopēts no C-SPAN raidījuma* pirms pāris gadiem.

Te viņš dzied citu dziesmu, Kestons teica. Protams, Stratēģisko pētījumu centra konference bija slēgts pasākums tur Pālmera auditorijā bija lielākoties viņa piekritēji. CSPAN raidījumā bija ietverta diskusija ar speciālistu grupu, diskusija, ko Vašingtonā sarīkoja cita organizācija, kura pārstāvēja atšķirīgus uzskatus. Pālmers, iespējams, nolēma paust atšķirīgu viedokli.

Piecu sinologu grupā Eštons Pālmers izcēlās īpaši viņa sejā bija lasāms nesatricināms miers, augstā piere un skaidrais pelēcīgo acu skatiens apliecināja prāta gaišumu un iejūtību.

Videoieraksta sākumā jautājumu uzdeva kāds jauns, izstīdzējis vīrietis ar biezu bārdu un vēl biezākiem briļļu stikliem no klausītāju vidus. Vai jūs, profesor Pālmer, domājat, ka Amerikas politika attiecībā pret Ķīnu nav pietiekami skeptiska, ka tā nav saskaņota ar mūsu nacionālajām interesēm? Šobrīd Valsts departamentā daudzi, raugoties uz prezidenta Lī Anga darbību, to uzskata par lielu panākumu un cildina viņa "konstruktīvās iesaistīšanās" politiku.

Pālmers smaidīja.

-     Tāds viedoklis ir pamatots, viņš sacīja. Lī Angs ir apbrīnojami valdzinošs politiķis. Patiesi ceru, ka viņš pārstāv nākotni.

Pālmers atkal pasmaidīja, tā ka bija redzama baltu, vienādu zobu rinda. Embleram pār muguru pārskrēja drebuļi. Pētot Pālmera seju, viņš atklāja nē, gluži vienkārši redzēja dziļu un kvēlu nicinājumu un naidīgumu pret valstsvīru, par kuru Pālmers runāja. Tieši tajā brīdī, kad Pālmers izrunāja Lī Anga vārdu, viņa sejā pavīdēja izteiksme, kas bija pilnīgā pretrunā ar viņa vārdiem.

-     Tādējādi varu tikai teikt patiesi ceru, ka Valsts departamenta gaišajām galvām ir taisnība, Pālmers sacīja. Tā vai citādi mums ir jādarbojas kopā ar Angu.

Kestons noņurdēja:

-    Ari tagad viņš runā tā, ka izklausās pilnīgi ticami. Grūti saprast, kas viņam aiz ādas.

Tagad bija Emblera kārta pastrādāt pie tastatūras. Videoprogrammā bija ikona, kas ļāva pavirzīt videoierakstu uz priekšu vai atpakaļ, un Emblers atritināja to atpakaļ hd. brīdim, kad Eštons Pālmers bija izrunājis Ķīnas prezidenta vārdu, un apskatīja kadru pēc kadra. Lūk. Acumirklīgajā pauzē starp "Lī" un "Angs" Pālmera sejas izteiksme bija pilnīgi pārvērtusies. Samiegtas acis, uz leju savilkti lūpu kaktiņi, ieplestas nāsis seja pauda niknumu un pretīgumu. Jau pēc pāris kadriem tas vairs nebija saskatāms; sejā atkal parādījās liekulīgais, atzinīgais smaids.

-    Dievs augstais, sacīja Kestons.

Emblers neteica neko.

Kestons papurinaja galvu.

-     Es nekad to nebūtu varējis pamanīt.

-     Debesīs un uz zemes ir daudz kā tāda, kas neparādās jūsu visvarenajās izklājlapās, Emblers pateica.

-    Nevērtējiet mani par zemu, Kestons atbildēja. Galu galā tomēr esmu nonācis līdz šādam secinājumam.

-    Tieši laikus tad, kad jāsavāc tukšās šāviņu čaulas pēc apšaudes. Esmu pazinis dažus analītiķus un skaitļu virtuozus. Jūs strādājat ar dokumentiem un datoriem, pētāt izdrukas tabulas, diagrammas un shēmas, bet nestrādājat ar cilvēkiem. Bitus un baitus jūs pazīstat labāk.

Kestons piešķieba galvu.

-     Džons Henrijs reiz pārspēja atskaldāmo tvaika veseri tas laiks jau sen pagājis [35] . Varbūt jūs bijāt iemidzis, kad sākās informācijas tehnoloģiju laikmets. Mūsdienās tehnoloģijas sniedzas pāri robežām. Tās darinājumi spēj redzēt, spēj dzirdēt. Tā reģistrē šablonus, nelielas statistiskas novirzes, un, ja mēs pievēršam uzmanību…

-    Tehnoloģiju darinājumi varbūt dzird, bet nespēj klausīties. Tie redz, bet nespēj novērot. Un tie, protams, nespēj sarunāties ar vīriešiem un sievietēm, ar kuriem mums jāstrādā. Dzīvas sarunas aizvietot nevar nekas.

-      Es domāju, ka, izsekojot naudas plūsmu, var atklāt daudz vairāk, nekā runājot ar cilvēkiem.

-    Jūs domājat, Emblers asi noteica. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Viņam likās, ka telpa kļuvusi par šauru. Tātad jūs gribat runāt par loģiku un "varbūtējiem secinājumiem"? Kas mūsdienās notiek Ķīnā ko tas nozīmē tādiem kā Eštons Pālmers? Kāpēc viņš tā ienīst Lī Angu?

-     Es strādāju ar skaitļiem, Embler, nevis ar ģeopolitikas jautājumiem. Kestons paraustīja plecus. Taču es lasu laikrakstus. Un mēs abi dzirdējām, ko teica Pālmers Stratēģisko pētījumu konferencē. Atbildot uz jūsu jautājumu, galvenais šķiet tas, ka Lī Angs ir ārkārtīgi populārs savā tautā un neticami spēcīgi veicina liberalizācijas politiku. Viņš ir atvēris tirgu, nodibinājis godīgas tirdzniecības sistēmas, pat guvis panākumus kompaktdisku pirātisma un rūpniecisko preču viltojumu apkarošanā.

-    Tas taču ir attīstības pakāpeniskums, vai ne? Tāds jau Ķīnas ceļš bijis ari līdz šim.

-    Jā, pakāpeniskums, bet ar paātrinātu gaitu.

-    Tie ir pretrunīgi termini.

-     Lī Angs daudzējādā ziņā ir paradoksāla figūra. Kāds bija vārds, uz kuru atsaucās Pālmers? Divdabigums. Padomājiet par Pālmera argumentiem, ieklausieties, ko viņš saka par Ķīnas gadsimtu, par to, kas var notikt, ja impērija, kura līdz šim bijusi vērsta uz iekšpusi, sāk kļūt sabiedriska un integrēties nāciju apvienībā. Ja jūs būtu Pālmers, Lī Angs būtu jūsu niknākais ienaidnieks.

-    Ja es būtu Pālmers, Emblers iestarpināja, es gribētu rīkoties.

-    Es kaut kur lasīju, ka Lī Angs nākamajā mēnesī dodas uz Ameriku valsts vizītē, Kestons teica. Viņš krietnu laiciņu klusēja. Vajadzēs vienam otram piezvanīt.

Emblera skatiens atkal pievērsās zinātnieka sastingušajam attēlam datora ekrānā, mēģinot līdz galam izprast, ko pauž viņa vaibsti. Kas jūs esat? Ko gribat? Emblers nolieca galvu un iegrima domās.

Tad attēls izgaisa.

Emblers redzēja, ka monitors uzsprāgst, pazūd šķembu virpulī un tikai tad izdzirda paukšķošo troksni.

Laiks, šķita, sāka ritēt lēnāk.

Kas noticis? Lode. Liela kalibra lode. Šautene. Ar klusinātāju.

Emblers apcirtās riņķī un ieraudzīja gaiteņa galā snaiperi melnā tērpā, kas bija notupies specvienības kareivim raksturīgajā pozā. Vīrietis turēja šauteni, kuras modelis Embleram bija pazīstams. Heckler & Koch G36 militārā kaujas šautene. Izliektajā aptverē mēlītes drošinātāja priekšpusē atradās trīsdesmit 5,56 reiz 45 mm lodes, un šautenei bija optiskais tēmēklis ar sarkano punktu. Šautenes ietvars bija izgatavots no ļoti izturīgas un vieglas melnas plastmasas. Viegli pārnēsājams un ārkārtīgi nāvējošs ierocis.

Tipveida ierocis Konsulāro operāciju arsenālā.

26. nodaļa

Emblers metās zemē sekundes desmitdaļu pirms tam, kad uz viņa pusi tika raidīti vēl trīs šāvieni. Viņš redzēja, ka Kestons aizmeties uz istabas tālāko galu, kur kareivis viņu nevar saskatīt.

Pagaidām.

Kareivis nebija viens to Emblers saprata pēc viņa izturēšanās. Viņš rīkojās pārliecināti, zinādams, ka kopā ar viņu ir komanda.

Komanda, kas izmanto speciālo aģentu ieročus. Cik viņu ir? Operācijās, kuru mērķis bija civilpersona, komandu parasti veidoja četri līdz seši cilvēki. Tomēr, ja nu šī būtu ātrās reaģēšanas grupa, tad tajā būtu tikai divi vai trīs. Varēja būt, ka daži ēkā iekļuvuši pa logu, citi pa durvīm. Emblera un Kestona atrašanās vietu ēkā itin viegli varēja noteikt ar infrasarkano staru uztvērēja palīdzību.

Atlika jautāt, kāpēc Emblers jau nav miris.

Kareivis palika tupam, un viņam garām paskrēja otrs melnā tērpts snaiperis parastais flanga manevrs.

Emblers ar strauju spērienu aizcirta istabas durvis.

-    Zinu, ko jūs domājat, Kestons elsa. Viņš bija sarāvies čokurā, bālā seja tagad bija balta kā palags. Taču varat ticēt, ka es neesmu vainīgs.

-    Tā nav ne jūsu, ne mana vaina, Emblers teica. To es zinu. Kāds no lejupielādes fragmentiem droši vien iedarbinājis trauksmes sistēmu. Ievadizvades identifikators pārraidījis atrašanās vietu. Kā jūs jau teicāt, šeit nevienam nevajadzēja atrasties.

-    Kas nu būs?

-     Nekas labs. Mums ir darīšana ar profesionāļiem. Bruņoti ar H&K G36 šautenēm. Vai saprotat, ko tas nozīmē?

-     H&K G36, Kestons atkārtoja, ātri mirkšķinādams. Ja pasūtījums ir lielāks par tūkstoti, mēs par vienu maksājam līgumcenu astoņi simti četrdesmit piecus dolārus. Tomēr aptveru neamortizējamā cena…

-     G36 ar klusinātāju, Emblers pārtrauca Kestonu. Tie puiši ir sasodīti laba "satīrīšanas" komanda.

Ložu krusa ietriecās durvju augšdaļā, pajuka skaidas, gaiss oda pēc pārogļota koka. Emblers saprata, ka durvis ilgi vairs neturēs.

Viņš pielēca kājās un izslēdza gaismu, tad atkal metās zemē.

Kāpēc viņš vēl ir dzīvs?

Tāpēc, ka viņi te bija divi. To snaiperiem bija pavēstījis infrasarkano staru uztvērējs. Viņi nebija nošāvuši Embleru, jo nevarēja pārliecināties, vai tas ir Emblers. Identificēt, tad nogalināt tāda acīmredzot bija pavēle. Instrukcijās nebija iekļauta otras personas klātbūtne.

-     Mēs viņus nekādi nevaram atvairīt, sacīja Kestons. Vajadzēs padoties.

Jauns sprādziens lodes ar blīkšķi izrāva durvīs lielu spraugu.

Emblers zināja, kas notiks. Snaiperi pienāks klāt spraugai, nomērķēs uz viņiem abiem un varēs identificēt mērķi.

Emblera rīcībā bija tikai dažas sekundes, lai izjauktu viņu plānu.

Viņa vienīgais ierocis bija mazā Glock 26 pistole pilnīgi nederīga pret kaujas šautenēm, gluži kā ūdenspistole pret ūdens lielgabaliem. Tai nebija tēmēkļa, tās šāviens nebija precīzs, un mazā kalibra lodes netiktu cauri snaiperu vieglajām aizsargvestēm. Šajā situācijā pistolei nebija nekādas vērtības.

Domā un improvizē.

-     Patiesībā jūsu rīcībā ir kaut kas, ko varat izmantot. Emblers klusi teica pārbiedētajam auditoram.

-    Nedomāju vis. Ar tālvadības pulti pret viņiem neko nevar iesākt. Es jau mēģināju piespiedu pogu "pauze".

-    Jums ir ķīlnieks, aģents sacīja.

-    Jūs esat traks.

-     Turiet muti un klausieties, Emblers čukstēja. Jums jākliedz, cik vien skaļi varat, ka jūs esat sagrābis ķīlnieku, kuru nošausiet, ja viņi tuvosies. Tū-līt.

-    Es nevaru.

-   Jūs varat, un jūs to darīsiet. Emblers tikai ar lūpām vien izveidoja vārdu tū-līt.

Kestons izskatījās pārbijies līdz nāvei, tomēr pamāja ar galvu un dziļi ievilka elpu.

-    Man ir ķīlnieks, viņš ieaurojās pārsteidzoši stingrā balsī. Ja spersiet kaut soli tuvāk, es viņu nošaušu.

Dažas sekundes valdīja klusums, tad varēja dzirdēt, ka snaiperi sačukstas.

Emblers izņēma mazo Glock 26 no maksts un iespieda to auditoram rokā.

-    Turiet to man pie pakauša.

-    Jums viegli runāt, Kestons čukstēja. Viņi grasās mani nošaut.

-    Paļaujieties uz mani. Jums izdodas gluži labi.

Embleram bija skaidrs, ka Kestons ir uztraucies un apjucis, taču Emblera vārdi viņu bija uzmundrinājuši.

-    Manu augumu jūs izmantosiet kā vairogu, Emblers teica. Ja varat, neļaujiet, lai viņi jūs redz. Visu laiku slēpieties aiz manis. Es palīdzēšu, bet jums jāsaprot, ko es gribu.

-    Viņi taču medī jūs, vai ne? Tas ir bezjēdzīgi.

-     Paļaujieties uz mani, Emblers atkārtoja. Skaidrot Kestonam plānu šajā vājprāta situācijā nebija laika. Veicot šādus uzdevumus, ķīlnieks situāciju vienmēr padarīja sarežģītu. Saspringtas operācijas karstumā nevienam nenāca prātā lauzīt galvu par ķīlnieka un ķīlnieka sagrābēja identitāti. Nebija svarīgi, vai snaiperiem, saņemot pavēli, iedotas ari labas fotogrāfijas viņi nesēdēja pie galda, kur varētu mierīgi pētīt attēlus. Viņi bija vīrieši ar šautenēm rokās, viņu asinīs strūkloja adrenalīns, viņi centās izpildīt pavēli un nepieļaut kļūdu, kas sabojātu viņu karjeru. Ļaut, lai ķīlnieks iet bojā, būtu kļūda. Snaiperiem acu priekšā bija fakts ķīlnieka sagrābējs turēja sev priekšā ķīlnieku, un fakts aizēnoja visus pārējos apsvērumus un detaļas, piemēram, matu krāsu vai auguma garumu.

Emblers iečukstēja Kestonam ausī turpmākos norādījumus.

Beidzot Kestons atkal dziļi ievilka elpu.

-    Gribu runāt ar jūsu komandieri, viņš kliedza. Ja Kestons būtu to izteicis tādā skaļumā kā sarunājoties, varbūt viņa balss būtu nodrebējusi, bet kliedzot tā izskanēja droši un autoritatīvi.

Klusums.

Savilcis seju šausmu pilnā izteiksmē, Emblers metās uz sadragāto durvju pusi ar tādu sparu, it kā viņu kāds būtu pagrūdis, un Kestons slēpās aiz viņa.

-     Neļaujiet, lai viņš mani nogalina, Emblers smilkstēja, piespiedis seju pie lielā, robainā cauruma. Lūdzu, neļaujiet mani nogalināt. Lūdzu, neļaujiet, ka viņš mani nogalina. Emblers bija plati iepletis acis, viņa skatiens mežonīgi šaudījās uz visām pusēm kā civilpersonai, kas iekļuvusi murgpilnā situācijā.

Viņš redzēja tos pašus divus snaiperus muskuļotus vīriešus ar spēcīgu apakšžokli; viņi acīmredzot bija ļoti labi apmācīti. Viņi skatījās Embleram garām, cenzdamies ielūkoties tumšajā istabā, nemaz nenojauzdami, ka medījums skatās burtiski viņiem sejā.

-     Gribu runāt ar komandieri, Kestons skaļā un pārliecinātā tonī atkārtoja. Tūlīt.

Abi vīrieši saskatījās, un Emblers juta, ka sirds sāk sisties ātrāk. Komandiera te nebija. Pagaidām nebija. Šeit bija tikai abi snaiperi. Ātrās reaģēšanas dēļ grupa nebija pilnā sastāvā.

Bez šaubām, pārējie ieradīsies drīz vien, bet pagaidām tie abi darbojās bez aizsega.

-     Lūdzu, neļaujiet mani nogalināt, Emblers, šņukstēdams šausmās, atkārtoja kā mantru.

-    Ar jums viss būs kārtībā, klusi teica augumā lielākais snaiperis.

-    Ļauj ķīlniekam iet, otrs snaiperis iekliedzās. Tad parunāsim.

-    Vai jūs mani turat par plānprātiņu? Kestons tūlīt pat iesaucās. Emblers jutās pārsteigts auditors improvizēja.

-    Ja tu viņam kaut ko nodarīsi, būsi beigts, iebļāvās otrs snaiperis. Aģentu apmācības programmā bija iekļautas sarunas ar ķīlnieku sagrābējiem, taču šis temats tika aplūkots visai pavirši. Snaiperis acīmredzot pūlējās atcerēties taktikas pamatus.

Emblers pēkšņi nošļuka zemē, kur snaiperi nevarēja viņu redzēt.

-    A-ā! viņš iebrēcās, it kā nupat būtu saņēmis sitienu.

Nu Emblers čukstēdams steigšus pārrunāja ar Kestonu

turpmāko to vajadzēja izpildīt nevainojami. Kestons augstu vērtēja precizitāti, un viņa koncentrētais skatiens liecināja, ka viņš to turēs godā pat šobrīd, pat šeit.

Emblers atkal piebāza seju pie robainā cauruma, bridi pa brīdim noraustīdams galvu, it kā no aizmugures to kāds bakstītu ar ieroci.

-    Lūdzu, laidiet mani no šejienes ārā, viņš vaimanāja. Es nezinu, kas jūs tādi esat. Es to negribu zināt. Tikai neļaujiet, lai viņš mahi nogalina. Viņš savilka seju neizsakāmu šausmu izteiksmē un šņukstēja: Viņam ir gara šautene ar lodēm. Viņš teica, ka izcaurumošot mani kā sietu. Man ir sieva un bērni. Esmu amerikānis. Emblers, tēlojot izbailes, vāvuļoja, elsodams izdvesa īsas frāzes. Puiši, vai jums patīk kino? Es strādāju kinobiznesā. Atbraucu izpētīt vietu filmai. Un vēstnieks man ir labs draugs. Tad šis te man pateica… viņš teica… ak dievs, ak dievs…

-    Klausieties, Kestons dobji ierunājās; tumšajā istabā viņš nebija saskatāms. Viens no jums drīkst ienākt pa durvīm piecu pēdu attālumā no sliekšņa. Kaut vai par pēdu tuvāk, un viņš mirs. Es Jaušu ķīlniekam iet uz jūsu pusi, lai redzat, ka viņam nekas nekait, bet turēšu viņu uz grauda, vai sapratāt? Viena nepareiza kustība, un mana trīssimt trīsdesmit astotā kalibra šautene parādīs, ko spēj.

Emblers atgrūda durvis vaļā un nedrošā gaitā spēra dažus soļus uz priekšu. Viņa seja pauda neprātīgas izbailes. Snaiperi uzskatīs, ka viņu mērķis paslēpies tumšajā istabas stūrī un tur komplicētu šaujamieroci tādā leņķī, ka spēj nošaut ķīlnieku, neatklājot savu atrašanās vietu. Abiem snaiperiem pagaidām nebija citas iespējas, kā pakļauties. Laiks bija viņu pusē. Viņi tagad gribēja vilcināties, cik vien ilgi iespējams, sagaidīt, līdz ierodas pārējie no komandas. Emblers to noprata no snaiperu sejām. Varbūt varētu pieļaut, ka ķīlnieks iet bojā, ja vien ar to būtu izpildīts uzdevums novākt Tārkinu, taču šādu lēmumu varēja pieņemt tikai komandieris.

Emblers spēra soli tuvāk augumā garākajam snaiperim, redzēja viņa jūraszaļās acis, tumšos matus un bārdas rugājus. Snaiperis uzskatīja ķīlnieku tikai par traucēkli, nezināmu lielumu, ko pagaidām nedrīkst aizvākt no vienādojuma. Šauteni viņš vairs neturēja šaušanas gatavībā, domādams, ka tam nav jēgas.

Nu Emblers sāka drebēt šķietamās bailēs. Viņš pameta skatienu atpakaļ tumšajā istabā, izlikās, ka redz šauteni, kas notēmēta uz viņa galvu, un ieelsojās. Tad lūdzoši pievērsās aģentam melnajā apģērbā.

-     Viņš grib mani nogalināt, Emblers atkārtoja. Es to zinu, es zinu. Redzēju, kā viņš skatījās uz mani. Emblers runāja aizvien ātrāk un satrauktāk un uzbudinājumā sāka plātīties ar rokām. Palīdziet man. Dievs, palīdzi man. Piezvaniet uz Savienoto Valstu vēstniecību, Sems Hērlbats galvos par mani. Es esmu labs cilvēks, patiešām. Tikai, lūdzu, nepametiet mani te ar šo maniaku. Emblers runādams liecās snaiperim arvien tuvāk, it kā censtos iegūt viņa uzticību.

-    Jums jānomierinās, sacīja snaiperis klusinātā, dobjā balsī, gandrīz neslēpdams riebumu pret vāvuļojošo, šausmu pārņemto civilistu, kas līda pārāk tuvu klāt un runāja pārāk daudz, turpinot plātīties ar rokām, līdz…

Radīsies izdevība. Izmanto izdevību.

-     Jums jāpalīdz man, jums jāpalīdz man, jums jāpalīdz man… Baiļpilnie vārdi plūda kā straume bez kādas jēgas. Emblers virzījās vēl tuvāk snaiperim, nu jau varēja saost viņa sviedru smaku.

Satver ieroci aiz laides. nevis aiz aptveres. Aptvere var nolūzt, un šautenē paliks lodes. Viņš vairs netur pirkstu uz mēlītes. Tver tūlīt…

Emblers metās uz priekšu tik zibenīgi kā kobra, izrāva snaiperim no rokām G36 šauteni un trieca ar tās stobru viņam pa galvu. Kad lielais vīrietis sabruka zemē, Emblers nomērķēja uz snaipera izbiedēto partneri.

Viņš redzēja, ka galīgi apjukušais snaiperis cenšas kaut ko apjēgt. Emblers sagatavojās šaut.

-    Met zemē savējo, viņš pavēlēja.

Vīrietis paklausīja un lēni sāka kāpties atpakaļ.

Emblers saprata, ko snaiperis grib darīt.

-     Nekusties, viņš uzkliedza.

Taču vīrietis pacēla abas rokas un turpināja kāpties atpakaļ. Ja operācija nav izdevusies, jāpazūd. Tā vajadzēja rīkoties, kamēr netiek dots cits rīkojums.

Emblers tikai noskatījās, kā vīrietis pagriežas, izskrien no dzīvokļa, aizjož pa ielu un nozūd, acīmredzot, lai pievienotos savai komandai un mainītu taktiku. Arī Embleram un Kestonam vajadzēja nekavējoties nozust un mainīt taktiku. Nogalināt snaiperi būtu bezjēdzīgi.

Viņu drīz vien nomainītu citi.

Pekina, Ķīna. Čo Tangs mēdza celties agri un, tapat ka daudzi priekšnieki, kuri ieraduši būt agri kājās, panāca, ka ari viņa padotie ceļas agri, Čo gluži vienkārši sanāksmes rīkoja rītausmā. Viņa darbinieki valsts Drošības ministrijā bija pie tā pieraduši; viņi pamazām bija pārstājuši vēlu vakaros kavēties pie rīsu vīna glāzes, tādējādi baudot nelielos prieciņus, ko varēja atļauties gados vecāki valdības locekļi. Tādas izpriecas nebija vērtas, lai par tām maksātu ar pulsējošām galvassāpēm sešos no rīta. Mazpamazām notika pārvērtība viņu skatiens no rītiem vairs nebija miglains, bet mierīgs un možs, un sanāksmes agrajās rīta stundās nešķita briesmīgs apgrūtinājums.

Taču šorīt sanāksme, kurā bija paredzēts pārskats par jau izpildītajiem un vēl veicamajiem uzdevumiem, Čo Tangam ne prātā nebija. Viņš atradās slepenā komunikāciju telpā un pētīja oficiālu, slepenu paziņojumu, kas bija pienācis naktī un paredzēts tikai viņam. Tas, ko Čo lasīja paziņojumā, viņam darīja lielas raizes. Ja Džou Lī ziņojums bija pareizs, tad situācija, ar ko viņi bija saskārušies, izrādījās vēl drausmīgāka, nekā šķita pirms tam, jo biedra Lī raksturojums incidentam Luksemburgas dārzā bija pilnīgā pretrunā ar viņu operatīvajiem pieņēmumiem. Vajadzēja izstrādāt citas hipotēzes, turklāt darīt to ātri. Čo smagi nospieda jautajums kāpēc?

Vai Džou Lī būtu kļūdījies? Čo Tangs nespēja tam ticēt. Nedrīkstēja neņemt vērā viņa ziņojumu. Viņiem bija daudz ienaidnieku, ar kuriem jātiek galā, bet pašreiz vislielākais ienaidnieks bija laiks. Čo vairs nevarēja gaidīt, kamēr Lī Angs nāk pie prāta.

Vajadzēja rīkoties pašam, un rīkoties tieši. Daži to varbūt uzskatītu par nodevību, par nepieņemamu un nepiedodamu pārkāpumu.

Tomēr Lī Anga nepakļāvības dēļ Čo Tangam citas iespējas nebija.

Čo dziļi ievilka elpu. Ziņojumu vajadzēja nogādāt ātri un slepeni. Turklāt ziņojumā bija skaidri jānorāda, ka tas jāsaprot tieši tā, kā teikts, un atbilstīgi jārīkojas. Parastos operatīvās darbības noteikumus šoreiz vajadzēja atlikt. Likme bija pārāk augsta, lai rīkotos kā parasti.

Pārraidot šifrētās instrukcijas, Čo centās pārliecināt sevi, ka galējos līdzekļus viņš izmanto atbilstoši situācijai. Ja nu viņš sprieda nepareizi, tad tikko bija izdarījis pašu lielāko kļūdu savā mūžā. Viņu mocīja nemiers un bažas.

Viņu satrauca arī Džou Lī ziņojums. Kurš vēl zināja par to? Jaunais cilvēks Sen Vangs, kas ziņojumu bija nogādājis Čo Tangam, šorīt izskatījas tikpat možs ka allaž. Sakuma biedrs Čo pret viņu bija izturējies ar piesardzību. Saskaņā ar oficiālo versiju Vangs bija tāds kā "īstermiņa aizdevums" no Tautas atbrīvošanas armijas, bet šis formulējums bija maldinošs. Lai paplašinātu valdības ieskatu apvārsni un arī mazinātu iespēju, ka valdības departamenti pārāk norobežojas, Tautas atbrīvošanas armija bija pasākusi "komandēt" jaunākos virsniekus uz valdības civilajiem formējumiem. Grūtības sagādāja tas, ka no šādas "komandētās personas" nedrīkstēja atteikties, neizraisot armijas vadībā nopietnu neapmierinātību. Tā nu jaunajai Tautas atbrīvošanas armijas uzticības personai bija paredzēts veselu gadu strādāt kā internam Valsts drošības ministrijas galvenajā pārvaldē. Savukārt Valsts drošības ministrija vienu no saviem darbiniekiem nosūtīja uz Tautas atbrīvošanas armiju, taču visi bija vienisprātis, ka Tautas atbrīvošanas armija no šīs apmaiņas iegūst vairāk.

Valsts drošības ministrijā, protams, valdīja aizdomas, ka Tautas atbrīvošanas armijas interns ziņos saviem priekšniekiem par to, kas notiek ministrijā. Bija zināms, ka Šen Vangs ir ģenerāļa Lema protežē, bet Čo augstprātīgais un stūrgalvīgais ģenerālis likās diezgan pretīgs. Tomēr, par spīti Čo sākotnējām aizdomām, jaunais, možais Vangs viņam patika arvien vairāk. Čo bija jaatzīst, ka jaunais cilvēks viņam nevarēja būt vairāk par divdesmit pieciem gadiem ir īsts ideālists, tāds pats, kā jaunībā bija Čo.

Šen Vangs, iestājies durvīs, pieklājīgi ieklepojās.

Atvainojiet, ka izsaku savas domas, ser, viņš teica, taču jūs, šķiet, esat noraizējies.

Čo paskatījās uz centīgo internu. Vai viņš būtu ieskatījies ziņojumā? Tomēr jaunekļa skatiens bija tik skaidrs, ka šķita neiespējami viņu vainot tādā nodarījumā.

-    Sarežģījumi sākušies jau sen, Čo atbildēja. Šorīt tie kļuvuši vēl lielāki.

Šen Vangs nolieca galvu un bridi klusēja.

-    Jūs tik grūti strādājat, viņš sacīja. Nepazīstu nevienu citu, kas strādātu tik smagi kā jūs.

Čo gurdi pasmaidīja.

-    Iespējams, jūs drīz vien pārspēsiet savus priekšniekus.

-     Es nezinu, cik sarežģītas valstslietas gulst uz jūsu pleciem, šen Vangs teica. Taču zinu, ka jūsu pleci ir plati diezgan jebkurai nastai. Jauneklis atsaucās uz senu sakāmvārdu, bet mierinošie vārdi nelikās glaimojam.

-     Cerēsim.

-     Vai biedrs Čo atceļ pusdienu laikā paredzēto tikšanos?

Čo izklaidīgi pasmaidīja.

-    Atgādiniet man!

Šen Vangs ieskatījās Čo dienas grafikā.

-     Svinīgas pusdienas, godinot Tautas varoņus. Pussalas pilī.

-    Tad es laikam došos turp, teica biedrs Čo. Skaļi sūroties par nejēdzīgo transportu pilsētā nebija jēgas. Pat īsam braucienam bija vajadzīgs krietns laika sprīdis. Turklāt cilvēks, kas ieņēma tādu amatu kā Čo, drīkstēja pārvietoties tikai bruņotā automašīnā ar speciāli apmācītu šoferi.

Pēc dažām minūtēm Čo apsēdās melna limuzīna aizmugurējā sēdeklī un sāka domāt par Šen Vanga aso uztveres spēju un pieklājīgo izturēšanās veidu. Čo lepojās ar to, ka prata pamanīt cilvēku spējas, un ticēja, ka šo jaunekli gaida iespaidīga nākotne.

Kad sedans desmit minūtes transporta plūsmā bija vilcies gliemeža gaitā, tas beidzot tika uz ceļa pārvada un uzņēma ātrumu.

Dažu simtu pēdu attālumā pretējā braukšanas joslā bija redzams milzīgs dzeltens buldozers. Ceļa remonta darbi, Čo nodomāja tie vēl vairāk apgrūtina transporta kustību. Tīrais posts, ka tādus darbus nav varējuši atlikt uz laiku, kad automašīnu plūsma nav tik blīva. Nu, darbi vismaz notiek pretējā joslā.

-    Arī šeit mašīnu ir diezgan daudz, vai ne? sacīja biedra Čo šoferis.

Valsts drošības ministrijas direktors nepaspēja atbildēt. Trieciens bija tik spēcīgs un negaidīts, ka viņš sāka kliegt. Milzīgais buldozers, nolaidis vērstuvi līdz zemei, bija iestūrējis šajā kustības joslā, un pēkšņi sedanam abas pusēs cieši līdzās atradās divas citas mašīnas. Sedana vējstikls tika sadragāts sīkās šķembās, kas saplosīja iekšā sēdētājus; metāls šņirkstēja un liecās, un buldozers uztvēra sedanu uz vērstuves un pacēla gaisā, tad trieca to pret pārvada margām, līdz izkropļotā mašīna pārlidoja tām pāri un nogāzās lejā uz betona laukuma, kur eksplodēja un sāka degt.

Augstu buldozera kabīnē tā vadītājs, nevienam neredzams, runāja pa mobilo tālruni.

-    Satīrīšana pabeigta, viņš sacīja ziemeļu puses dialektā.

-     Pateicos, viņam atsaucās Šen Vangs. Ņemot vērā arvien lielāko transporta avāriju skaitu Pekinā, negadījums un nāve uz ceļa pārvada radīs satraukumu, taču neliksies pārsteidzoša. Ģenerālis būs ļoti apmierināts.

-     Kas tas? Lorela jautāja, satraukumā ieplestām acīm. Viņa un Emblers atradās viesnīcas numurā, un Emblers tikko bija novilcis kreklu. Lorela piegāja viņam klāt un ar pirkstiem pieskārās tumšam purpurkrāsas asinsizplūdumam uz Emblera pleca.

-    Izrādījās, Kestona slepenā rezidence nemaz nav tik slepena, Emblers sacīja.

-     Vai tu patiešām vari uzticēties tam cilvēkam? Lorela jautāja un asi paskatījās uz Embleru. Viņa bija satraukusies un baiļojās par Embleru.

-    Man jāuzticas viņam.

-    Kāpēc, Hal? Kā tu vari būt tik drošs?

-    Ja nevaru uzticēties viņam, tad nevaru ticēt arī pats sev.

-     Viņš apklusa. To nav viegli paskaidrot.

Lorela lēni pamāja.

-     Nav jāskaidro. Es sapratu. Viņa īsu brītiņu klusēja. Nezinu, kāpēc es par to satraucos. Pasaule jau sen zaudējusi jēgu.

-    Tikai kopš dažam dienām, Emblers izlaboja.

-     Ilgāk.

-     Kopš parādījos es. Embleram kaklā sakāpa rūgtums.

-    Svešinieks. Svešs pats sev.

Lorela brīdinoši ieteicās:

-    Nevajag. Viņa lēni vilka ar pirkstu galiem pār Emblera krūtīm, pleciem un rokām, it kā apstiprinot, ka viņš ir reāla persona ar miesu un asinīm, nevis ilūzija. Viņa ielūkojās Embleram sejā, un viņš redzēja, ka jaunās sievietes acis ir miklas. Nekad neesmu sastapusi tādu cilvēku kā tu.

-    Pateicies liktenim.

Viņa purināja galvu.

-    Tu esi labs cilvēks. Tad Lorela ar pirkstu galiem uzsita Embleram pa krūtīm. Ar labu sirdi.

-    Un svešu galvu.

-    Uzspļauj, Lorela tēlotās dusmās iesaucās. Viņi mēģināja tevi "izdzēst". Paklau, ko teikšu es tu esi daudz īstāks par jebkuru citu.

-    Lorela, Emblers ierunājās un apklusa, izdzirdējis, ka viņam nodreb balss.

-     Kad esmu kopā ar tevi, man šķiet… šķiet, ka visu mūžu esmu bijusi viena, pati nemaz to neapjauzdama, jo nekad neesmu zinājusi, kā tas ir būt kopā ar otru cilvēku, patiesi būt kopā. Tā es jūtos kopā ar tevi. It kā vienmēr būtu dzīvojusi viena, bet tagad vairs ne. Es nevaru atgriezties tajā dzīvē, kāda man bija iepriekš. Gluži vienkārši nevaru. Lorela runāja no visas sirds. Varbūt tu vēlies sacīt, ka esi man kaut ko nodarījis, ka esi licis man ciest? Nē tu esi panācis, ka es vairs nejūtos viena. Un es nekādā ziņā negribētu, lai tā nebūtu noticis.

Emblers juta, ka mute kļuvusi sausa.

-    Par visu vairāk es baidos zaudēt tevi.

-     Es vairs nejūtos kā apmaldījusies. Lorelas dzintarkrāsas acīs ar zaļganajiem lāsumiņiem spulgoja iekšēja gaisma. Tu esi izglābis mani ne jau tikai to vienu reizi vien.

-    Tu izglābi mani, Lorela. Bez tevis nekam nav nozīmes. Es esmu tikai…

-    Harisons Emblers, Lorela smaidot izrunāja skaļi viņa vārdu. Harisons Emblers.

27. nodaļa

Tūristu ceļvedis vēstīja, ka Armandjē muzejā "nav vērts iegriezties". Taču Emblers muzeju atcerējās kopš tā laika, kad viņš jaunībā vienu gadu bija pavadījis Parīzē, un domāja, ka muzejs droši vien gandrīz nav mainījies. Tas bija viens no nedaudzajiem privātajiem muzejiem Parīzē, un, lai finansiālā ziņā muzejs varētu saglabāt statusu, tajā joprojām bija regulāri apmeklēšanas laiki. Tomēr muzejā iegriezās tikai retais; droši vien tā telpās interesentus varēja sastapt daudz mazākā skaitā nekā tajos laikos, kad tas deviņpadsmitā gadsimta beigās un divdesmitā gadsimta sākumā vēl bija privāta rezidence. Pati ēka villa modernizētā itāļu stilā ar lieliem lokveida logiem, kas bija iebūvēti kaļķakmens nišās bija visai iespaidīga. To bija licis uzbūvēt kāds protestantu baņķieris, kas Otrās impērijas laikā guvis milzīgu peļņu, un ēka atradās astotajā apgabalā pie Marso laukuma, rajonā, kuru tolaik bija iecienījuši bonapartistu augstmaņi un finansisti un kurš bija kluss vēl tagad. Laiku pa laikam Armandjē muzeju nomāja kinokompānijas, lai uzņemtu kostīmfilmas. Citādi muzejs bija viens no visretāk apmeklētajām sabiedriskajām vietām Parīzē. Varbūt tas jauki noderēja jaunu mīlas pārīšu randiņiem Emblers pasmaidīja par senajām atmiņām, bet muzeju apmeklētājiem tas interesi neraisīja. Problēmas šajā ziņā radīja muzeja kolekcija. Marsela Armandjē sievai Žaklīnai Armandjē patika rokoko mākslas izstrādājumi no astoņ-

padsmitā gadsimta sākuma mākslas novirziens, kas pēdējā pusgadsimta laikā nemaz vairs nebija modē. Turklāt viņa bija aizrāvusies ar rokoko mākslas otršķirīgiem paraugiem un bija iecienījusi tādu necilu gleznotāju kā Fransuā Bušē, Nikolā de Laržijēra, Frančesko Trevizani un Džakomo Amikoni darbus. Viņa bija iemīļojusi tuklus amorus, kas starojoši smaidīja, draiskojoties tirkīzzilās debesīs, un idilliskus aitu ganus Arkādijā. Viņai laikam likās, ka viņa nevis pērk gleznas, bet iegādājas savā īpašumā tajās attēlotās ainavas.

Žaklīna, kas pēc vīra nāves dzīvoja vēl desmit gadus, veidojot privātmājā muzeju, droši vien cerēja, ka viņas sakrātos mākslas darbus cildinās vēl daudzas nākamās paaudzes. Taču tie retie mākslas vēsturnieki, kuri šad tad iegriezās muzejā, uzlūkoja viņas kolekciju ar slēptu nepatiku vai, vēl ļaunāk, ar tēlotu, izsmejošu apbrīnu.

Emblers bija iecienījis muzeju cita iemesla pēc tā kā tas bija tik nepopulārs, tad lieliski noderēja kā slepenas tikšanās vieta, turklāt daudzie logi un klusā iela ļāva laikus pamanīt varbūtējus sekotājus. Armandjē fonds, lai taupītu visai ierobežotos līdzekļus, algoja tikai vienu sargu, kurš gandrīz nekad nekāpa augstāk par otro stāvu.

Emblers uzkāpa līdz ceturtajam stāvam un pa gaiteni, ko greznoja apzeltīti sienu ciļņi un liela glezna, kurā dievietes, spēlējot liru, dejoja plašā zaļā pļavā, devās līdz telpai pašā gaiteņa galā, kur viņš bija norunājis tikties ar Kestonu.

Emblera soļu troksni apslāpēja persiku krāsas paklājs, un, tuvojoties telpai, viņš sadzirdēja Kestona balsi.

Emblers sastinga uz vietas un juta, ka pār skaustu pārskrien nervozas tirpas. Vai Kestons nebija viens?

Viņš klusi gāja tuvāk, līdz varēja atšķirt izrunātos vārdus.

-     Labi, Kestons teica. Tad: Vai patiešām? Un vēl: Tātad viņiem klājas labi? Kestons runāja pa mobilo tālruni. Viņš labu bridi klusēja, tad sacīja: Arlabunakti, trusīt. Es arī tevi mīlu. Viņš salocīja tālruni un iebāza kabatā.

-    Priecājos, ka jums izdevās, Kestons teica.

-     'Trusītis"? Emblers jautāja.

Auditors pietvīka un pagriezās pret logu.

-     Uzdevu savam birojam pārbaudīt robežkontroles datubāzi, viņš pēc brīža teica. Eštons Pālmers vakar ieradies Šarla de Golla lidostā. Viņš ir šeit.

-    Jūsu birojs… vai varat viņiem uzticēties?

-     Es saku "mans birojs", taču tas īstenībā ir tikai viens cilvēks mans asistents. Jā, es viņam uzticos.

-    Ko vēl jūs uzzinājāt?

-    Neesmu teicis, ka uzzināju vēl kaut ko.

-    Esat gan, Emblers sacīja. Lai gan tas nebija teikts ar vārdiem.

Kestons raudzījās uz daudzajām gleznām pie telpas sienām un rauca pieri.

-     Tas ir sarežģīti. Es pagaidām neesmu drošs, kā to saprast tā saucamo "tērgāšanu", proti, tie ir atsevišķi pārtverti vārdi un fragmenti, bet katrs pats par sevi neko noteiktu neizsaka.

-    Ja nu tos apvieno, kā šķiet tad?

-    Kaut kas notiek… varbūt pareizāk būtu teikt kaut kas var notikt. Tas saistās ar…

-    Ķīnu, Emblers iestarpināja.

-    Tā ir pati vienkāršākā rēbusa daļa.

-    Tagad jūs runājat mīklaini.

-     Pati grūtākā daļa esat jūs. Pieejot jautājumam loģiski, jāsāk tieši ar jums. Varat to saukt par antropiskā principa variantu, to, ko mēs saucam par novērojumu atlases efektu.

-     Keston, varbūt jūs varētu pacensties runāt saprotamā valodā?

Kestons veltīja Embleram dusmīgu skatienu.

-     Novērojumu atlases efekts ir pavisam vienkārša parādība. Vai esat ievērojis, cik bieži jūs lielveikalā nostājaties visgarākajā rindā pie kases? Kāpēc tā? Tāpēc, ka šajā rindā ir visvairāk cilvēku. Pieņemsim, esmu pateicis, ka vienā no rindām stāv misters Smits, par kuru jūs nezināt itin neko, un jums jāpasaka, kurā rindā viņš varētu atrasties, pieņēmumu pamatojot vienīgi ar cilvēku skaitu katrā rindā.

-    To noteikt nav iespējams.

-    Tomēr šādu pieņēmumu var saistīt ar varbūtībām. Acīmredzot vislielākā ir varbūtība, ka viņš atrodas tajā rindā, kur visvairāk cilvēku. Tas kļūst pašsaprotami, ja paraugāties pats uz sevi kā vērotājs no malas. Transporta kustības ātrums ir vismazākais tajā joslā, kur mašīnu ir visvairāk. Saskaņā ar varbūtības likumiem ikviena konkrētā braucēja proti, jūsu atrašanās iespēja šajā joslā ir vislielākā. Ja domājat, ka pārējās joslās transporta kustības ātrums ir lielāks, jūs nemaldāties. Mašīnas tajās patiešām brauc ātrāk.

-    Pareizi, Emblers teica. Tas ir saprotams pats par sevi.

-    Jā, tas ir pašsaprotami, Kestons sacīja. Ja tam pievērš uzmanību. Un, ja jūs par kādu personu zinātu vienīgi to, ka viņš vai viņa šobrīd dzīvo uz šīs planētas, un ja jums liktu uzminēt, kura ir šīs personas dzimtā zeme, jūs tieši tāpat izteiktu pieņēmumu, ka šis cilvēks ir ķīnietis. Tā būtu vislielākā varbūtība gluži vienkārši tāpēc, ka Ķīnas iedzīvotāju skaits ir pasaulē vislielākais.

-    Tas tik ir jaunums! teica Emblers. Es neesmu ķīnietis.

-    Nē, taču jūs esat iepinies notikumos, kas saistās ar Ķīnas politiku. Un nu nāk jautājums kāpēc jūs? Piemērā ar rindu pie veikala kases jūs tikpat kā neatšķirtos no jebkura cita pircēja. Taču šajā gadījumā populācija proti, piemēroto kandidātu saraksts ir daudz mazāka.

-    Es pats neesmu tur iepinies. Mani iesaistīja.

-    Atkal jājautā kāpēc? auditors uzstāja. Kāda informācija par jums bija viņu rīcībā? Kuri fakti viņiem bija noderīgi?

Emblers atcerējās, ko viņam bija teikuši Stratēģiskā dienesta grupas cilvēki. Viņu skatījumā Emblers bija īpašs.

-     Pols Fentons teica viņuprāt, es esot burvis, jo "izdzēsis" pats sevi.

-    Būtībā jau jūs "izdzēsa". Taču tas liek domāt, ka viņiem bija vajadzīgs tieši tāds aģents, kuru nav iespējams identificēt. Turklāt ne jau kurš katrs, bet aģents ar īpašām spējām aģents, kuram fantastiski attīstīta prasme pazīt emocijas. Staigājošs poligrāfs.

-     Fentonam bija daļa ierakstu par manu darbību Stabilizācijas nodaļā. Manu vārdu īsto vārdu viņš nezināja, bet zināja, kādus uzdevumus esmu pildījis un kur esmu bijis.

-     Tātad ņemat vērā ari šo faktoru. Ir zināmas jūsu personiskās īpašības, un ir zināmi fakti par jūsu darbību. Nozīmīgas var būt gan īpašības, gan fakti, varbūt abi šie faktori.

-    Varbūt jūs gribat izteikt secinājumu?

Kestons gurdi pasmaidīja. Viņa skatiens kavējās pie gleznas, kurā bija redzamas leknas zaļas pļavas ar raibām govīm un gaišmataina slaucēja, kas, plati smaidot, nesa spaini.

-     Vai jūs zināt seno nostāstu par ekonomistu, fiziķi un matemātiķi, kuri ceļo pa Skotiju? Pa karietes logu viņi ierauga brūnu govi, un ekonomists saka: Cik interesanti, ka Skotijā govis ir brūnas. Fiziķis saka: Šķiet, jūs pārmērīgi vispārināt šo faktu. Mēs zinām vienīgi to, ka dažas govis Skotijā ir brūnas. Matemātiķis papurina galvu. Atkal nepareizi. Fakts to itin nemaz neapstiprina. Saskaņā ar loģiku mēs varam secināt vienīgi to, ka šajā zemē ir vismaz viena govs, kura vismaz no vienas puses ir brūna.

Emblers izvalbīja acis.

-     Man nebija taisnība, kad teicu, ka jūs allaž ierodaties tieši laikus kad jāsavāc tukšās šāviņu čaulas pēc apšaudes, īstenībā jūs vācat tukšās čaulas arheoloģiskos izrakumos tūkstoš gadus pēc apšaudes.

Kestons paskatījās uz Embleru.

-    Es tikai cenšos panākt, lai jūs meklējat sistēmu, jo sistēma neapšaubāmi eksistē. Čanhua. Monreāla. Un tagad Parīze incidents ar Dešenē.

-     Čanhua… Es mēģināju to novērst. Pārāk vēlu, bet mēģināju.

-    Tomēr jums tas neizdevās. Un jūs tur bijāt.

-    Ko tas nozīmē?

-     Tas nozīmē, ka noteikti pastāv fotogrāfisks pierādījums jūsu klātbūtnei. Nav iespējams izdarīt secinājumus, redzot tikai vienu brūnu govi. Taču ja ir trīs brūnas govis pēc kārtas? Tad spēlē iesaistās varbūtības likumi. Atliek tikai jautāt, kāpēc jūs viņiem bijāt vajadzīgs un kādā nolūkā? Canhua. Monreāla. Parīze. Tā nav tikai notikumu virkne, Embler. Tā ir secība.

-     Lieliski, Emblers nepacietīgi teica. Pārkurinātajā muzeja telpā viņš sāka svīst. Tā ir secība. Ko tas nozīmē?

-    Jāveic aprēķins. Nulle, viens, viens, divi, trīs, pieci, astoņi, trīspadsmit, divdesmit viens, trīsdesmit četri, piecdesmit pieci tā ir Fibonači secība. Bērns šo sistēmu varbūt nesaskatīs. Taču tā ir acu priekšā. Katrs nākamais skaitlis ir divu iepriekšējo summa. Līdzīga šai ir ikviena secība, lai arī varbūt izskatās pēc nejaušības. Tai piemīt sistēma, likumība, algoritms, un tā parāda kārtību šķietamā juceklī. Tieši tas mums vajadzīgs arī šeit. Jāsaprot, kā ikviens notikums saistās ar iepriekšējo, jo tad mēs zināsim, kādam jābūt nākamajam notikumam. Kestons izskatījās sadrūmis. Tad varētu gaidīt šo notikumu, un pēc tam viss varbūt noskaidrotos. Katra norāde, kas ir mūsu rīcībā, drīz vien Jaus saprast, kurp tas viss ved.

-     Un tad jau varbūt būs par vēlu, Emblers norūca. Tātad, jūsuprāt, tā ir progresija, bet īstenībā jums nav ne jausmas par notikumu loģiku.

-    Manuprāt, mums tā jānoskaidro. Kestons palūkojās uz Embleru uzjautrināti, bet dzedri. Ja es būtu māņticīgs, tad teiktu, ka jums nav paveicies.

-     Neveiksme var mainīties un pārvērsties par veiksmi.

Auditors saviebās.

-    īstas secības pašas no sevis nemainās. Ja vien tās nemaina.

Lenglija. Sēžot pie šefa galda, Eidriens spēlējās ar ausī iestiprināto kniedīti. Viņam patika tur sēdēt, un nekas ļauns jau tas nevarēja būt. Turklāt neviens to tāpat nemanītu Kestona kabinets atradās visvairāk nomaļus izvietotajā gaitenī. Gluži kā Sibīrijā. Eidriens pacēla tālruņa klausuli un piezvanīja.

Kestons neatlaidīgi bija centies dabūt rokā tās Periša salas personāla datnes, un, kad Eidriens jautāja, kā var cerēt, ka viņam izdosies tas, kas nebija paveicies Kestonam, šefs ieminējās par šarmu. Eidrienam nepiemita Kestona autoritāte, bet bija taču neoficiālas iespējas. Eidriens, saulaini smaidot, zvanīja uz Iestāžu apvienoto centru kādai asistentei. Kestons bija runājis ar centra direktoru, bet velti. Kestons bija īgni ņurdējis, protestējis un dusmojies. Eidriens nolēma izmēģināt citu pieeju.

Sieviete, kas atsaucās zvanam, runāja ļoti piesardzīgi. Vajadzēja viņu iedrošināt.

-    Periša salas psihiatrijas iestāde, četri V nodaļa jā, zinu, viņa teica. Man vispirms jāapstrādā pieprasījums.

-     Nē, ziniet, jūs mums jau atsūtījāt failu kopijas, Eidriens meloja.

-     No Iestāžu centra?

-     Kā tad, Eidriens pārliecinātā tonī sacīja. Man vajadzētu vēl vienu kopiju, vairāk neko.

-     Ā, jaunā sieviete sacīja jau siltākā tonī. Piedodiet. Birokrātija, vai ne?

-     Ak, protams, Eidriens teica glāsmīgi paļāvīgā balsī. Es jau varētu teikt, ka tā kopija vajadzīga nacionālās drošības dēļ. Tomēr patiesībā tikai tādēļ, lai es paglābtu savu ādu.

-    Kā jūs to domājat?

-    Saprotiet, Keitlina, jūs taču esat Keitlina, vai ne?

-    Jā, viņa atbildēja. Vai Eidrienam likās vai ari viņa patiešām sāka atkust?

-    Šķiet, jus nekad neko neputrojat, tapec diezin vai varu gaidīt, ka jutīsiet man līdzi.

-    Es? Sieviete iesmējās. Vai jūs jokojat?

-     Nū-u, es zinu, kāda jūs esat. Allaž viss kārtībā jūsu kabinetā savā vietā atrodas pat vissīkākā papīra strēmelīte.

-    Komentāru nav, viņa teica, un Eidriens saprata, ka viņa smaida.

-    Vai zināt, man ir svarīgi, lai es varētu kādu cilvēku apbrīnot, Eidriens sacīja. Es jūs redzu iztēlē ļaujiet man turēt dārgu šo tēlu.

-    Jūs esat jocīgs puisis.

-    Ak, laikam gan es gribēju jokot, kad nosūtīju to failu tieši uz pārvaldes direktora vietnieka biroju, nepaturot kopiju savam šefam, Eidriens runāja kā pielabinādamies, bet vienlaikus flirtēdams. Tas nozīmē, ka šefa dusmas nāks pār manu galvu kā negaiss. Un viņš man novilks ādu pār acīm. Eidriens pieklusa. Paklau, tā ir mana problēma, nevis jūsējā. Negribu jums ar to uzmākties. Neliecieties zinis. Patiešām.

Jaunā sieviete līnijas otrā galā nopūtās.

-     Viņi tiešām ir gluži aptrakuši par to visu Dievs vien zina, kāpēc. Faili atrodas slepenā datubāzē Omega līmenī.

-    Iekšējie sāncenši parasti ir tie niknākie, vai ne?

-     Laikam gan, sieviete nenoteikti sacīja. Ziniet ko es palūkošu, kā varu līdzēt. Norunāts?

-    Jūs man izglābsiet dzīvību, Keitlina, sacīja Eidriens. Tā ir tīra patiesība.

Bērtons Lāskers atkal ielūkojās pulkstenī un turpināja klusi staigāt pa Air France uzgaidāmo telpu. Fentons nemēdza kavēties. Taču iekāpšana reisa lidmašīnā jau bija sākusies, bet Fentons nerādījās. Lāskers piegāja pie pavadoņiem, kuri pie vārtiņiem pārbaudīja pasažierus, un jautājoši paskatījās uz viņiem, bet tie tikai papurināja galvu Lāskers jau divas vai trīs reizes viņiem bija jautājis, vai Fentons nav redzēts. Lāskers jutās aizkaitināts. Protams, varēja būt dažādi apstākļi, kas aizkavē pasažieri, bet Fentons bija sagatavojies tikt galā ar grūtībām un sarežģījumiem, kas var gadīties ceļojot. Viņam bija labi attīstīta nojauta par novirzēm no ikdienas dzīves, un viņš zināja, ko tādās reizēs darīt. Kur tad viņš tagad atradās? Kāpēc neatbildēja viņa mobilais tālrunis?

Lāskers pie Fentona strādāja jau desmit gadus, un vismaz dažus pēdējos gadus viņš varēja dēvēt sevi par Fentona uzticamāko vietnieku. Ikvienam nākotnes pareģim bija nepieciešams cilvēks, kas sevi veltītu konkrētajam izpildes uzdevumam. Lāskers šajā ziņā bija izcils. Viņš bija speciālā dienesta veterāns, bet nemēdza nicināt civilpersonas kā viens otrs militārists; Fentons bija operatīvo aģentu patrons, tāpat kā daži cilvēki ir mākslinieku patroni. Un Fentons patiešām bija pareģis viņš saprata, ka privāto un valsts struktūru partnerattiecības var Ameriku padarīt stipru slepeno operāciju veikšanā. Savukārt Fentons cienīja Lāskeru par praktiskajām zināšanām slepenā aģenta darbā, kaujās un sarežģītās pretterorisma operācijās, kuras veica vienības, ko viņš bija palīdzējis apmācīt. Lāskers uzskatīja, ka gadi, ko viņš pavadījis kopīgā darbā ar Fentonu, bijuši viņa dzīvē paši vērtīgākie un snieguši vislielāko gandarījumu.

Kur gan palicis Fentons? Kad Air France reisa pavadoņi, kā atvainodamies paraustījuši plecus, aizvēra izejas vārtiņus, Lāskers sajuta pakrūtē saltas izbailes. Noticis bija kaut kas slikts. Viņš zvanīja uz viesnīcu, kur bija apmeties Fentons un viņš pats. Nē, monsieur Fentons nav izrakstījies.

Noticis kaut kas ļoti slikts.

Lorela Holenda ieradās Armandjē muzeja ceturtajā stāvā un pievienojās abiem vīriešiem dažas minūtes vēlāk, nekā bija norunāts. Viņa skaidroja, ka uzdevumu izpilde aizņēmusi vairāk laika, nekā domāts.

-    Jūs droši vien esat Kleitons Kestons, Lorela teica auditoram un sniedza viņam roku. Viņa runāja oficiālā tonī un arī izturējās nedaudz saspringti. Lorelu, šķita, joprojām biedēja tas, ka Kestons ir augsta amatpersona Centrālajā izlūkošanas pārvaldē. Tomēr viņa nešaubīgi uzticējās Emblera vērtējumam. Emblers bija izlēmis noslēgt ar Kestonu darījumu, un Lorela viņa lēmumu atbalstīja. Atlika cerēt, ka Emblers nav kļūdījies.

-     Es esmu Klejs, auditors atbildēja, vismaz jūsu sabiedrībā. Patīkami iepazīties, Lorela.

-     Hals teica, ka jūs Francijā esot pirmo reizi. Es tāpat, lai gan tas varbūt šķiet neticami.

-     Esmu šeit pirmo un, ja vien paveiksies, ari pēdējo reizi, Kestons īgni noteica. Man riebj šī zeme. Viesnīcā es atgriezu krānu, kur uz roktura bija burts "C", un applaucējos [36] . Varu apzvērēt, ka dzirdu, kā piecdesmit miljoni franču smejas.

-     Nevar būt, ka piecdesmit miljoni franču maldās, Lorela nopietni sacīja. Vai tad tā nemēdz teikt?

-     Piecdesmit miljoni franču, Kestons atbildēja, pārmetoši skatīdamies, var maldīties piecdesmit miljonos veidu.

-      Kas tad to skaita? Emblers bezrūpīgi noteica, pētot reto gājēju sejas. Viņš paskatījās uz laikrakstu, ko Lorela bija paņēmusi līdzi. Le Monde Diplomatique. Pirmajā lappusē rakstu bija ievietojis kāds Bertrāns Luī-Kons, laikam ievērojams intelektuālis. Emblers rakstu pārskatīja tas bija veltīts Pasaules ekonomikas forumam Davosā, bet saturu veidoja vispārīgi spriedelējumi par pašreizējo ekonomisko konjunktūru. Kaut kas par "la pensйe unique"[37]: luī-kons rakstīja, ka ienaidnieki to sauktu par "la projection idйologique des intйrкts financiers du capital mondial" globālā kapitāla finansiālo interešu ideoloģisko projekciju jeb "l'hйgйmonie des riches" bagātnieku hegemoniju. Rakstā bija atgremoti kreisā spārna piekritēju kritika par l'orthodoxie libйrale, tos nedz atbalstot, nedz arī noraidot. Viss apraksts atgādināja tādu kā dīvaini stilizētu rosīgumu, intelektuālu kabuki.

-    Kas tur teikts? jautāja Lorela, norādot uz rakstu.

-     Kaut kas par globālo titānu sanāksmi Davosā. Par Pasaules ekonomikas forumu.

-     Ak tā, viņa teica. Vai tas rakstītājs ir par vai pret viņiem?

-    Ja es zinātu, atteica Emblers.

-     Es reiz piedalījos tajā forumā, sacīja auditors. Viņiem vajadzēja manu slēdzienu kādā diskusijā par naudas atmazgāšanu. Šķiet, tie ļaudis patiešām zināja, par ko runā. Cilvēki, kam galva strādā.

Emblers atkal lūkojās pa logu, lai pārliecinātos, ka muzejā neienāk neviena aizdomīga persona.

-    Lūk, ko es teikšu. Esmu noguris spēlēt "aklās vistiņas". Mēs zinām, ka te ir kāda sistēma progresija vai secība, kā sakāt jūs. Taču šoreiz man nākamais solis jāzina jau iepriekš.

-    Mans asistents strādā, lai iegūtu plašāku informāciju no izlūkošanas apvienotajiem resursiem, Kestons sacīja. Manuprāt, jānogaida, ko viņš atradīs.

Emblers cieti paskatījās uz auditoru.

-     Jums šī ir interesanta spēle, Keston. Nekas vairāk. Es jau teicu šī nav jūsu pasaule.

Vu Džings bija kluss cilvēks, bet viņam gandrīz nekad nebija grūti panākt, lai citi viņā ieklausās. Strādājot Valsts drošības ministrijā, viņš bija ieguvis nopietna analītiķa reputāciju; viņš neraudzījās uz pasauli caur rožainām brillēm, taču necēla ari nepamatotu trauksmi. Cilvēki ņēma vērā viņa viedokli. Tomēr viņam neizdevās panākt, lai viņa padomu pieņem prezidents Lī Angs, tāpēc nebija brīnums, ka Vu šauro plecu muskuļi gandrīz vienmēr bija saspringti.

Viņš nekustēdamies gulēja uz šaurā masāžas galda, pavērsis muguru augšup, gatavodamies masāžas seansam, ko saņēma divas reizes nedēļā, lai aizgainītu stresu.

-     Jūsu muskuļi ir tik sasprindzināti, teica masiere, ar stiprajiem pirkstiem darbodamās ap Vu pleciem.

Vu nepazina balsi tā nebija viņa parastā masiere. Viņš piešķieba galvu un palūkojās aizvietotājā.

-    Kur ir Meja?

-    Meja šodien nedaudz apslimusi, ser. Es esmu Zena. Vai esat ar mieru, ka aizvietoju viņu?

Zena bija vēl skaistāka par Meju, un viņas roku tvēriens bija spēcīgs un pārliecinošs. Vu apmierināti pamāja. Pekinā nesen atvērtajā elitārajā ūdensdziedniecības iestādē Caspara pieņēma darbā tikai pašas labākās masieres. Vu uzlika galvu uz pagalvja un klausījās mierinošajās skaņās, kas bija ierakstītas lentē burbuļojoša ūdens fonā maigi skanēja ķīniešu cītara. Viņam šķita, ka Zenas pirksti izkausē spriedzi visur, kur vien pieskaras.

-    Lieliski, viņš murmināja. Lai kuģis droši ieturētu kursu, jānomierina bangojošā jūra.

-     Tas ir mūsu darbs, ser, Zena klusi sacīja. Tik saspringti muskuļi uz jūsu pleciem droši vien gulst smaga atbildība, daudz pienākumu.

-    Jā, Vu čukstēja.

-    Taču manā ziņā ir tikai šis, ser.

-    Ļaujos jūsu rokām.

Skaistā masiere sāka izdarīt akupresūru pēdu vidusdaļai, un Vu sajuta ķermenī arvien lielāku atbrīvotību un vieglumu. Drošības padomnieks kļuva tik miegains, ka nespēja uzreiz reaģēt, kad masiere zem viņa kreisās kājas īkšķa naga ievadīja injekcijas adatu asais dūriens bija gluži neiederīgs, tāpēc vismaz sākumā Vu to neuztvēra. Un pēc īsa brīža viņu kā paisuma vilnis pārņēma galējs atslābums. Vu vēl ienāca prātā gluži miglaina doma par atšķirību starp relaksāciju un paralīzi. Šķita, ka viņš ir miris pasaulei.

Tad kā lietišķi apstiprināja Zena viņš patiešām bija miris.

Bērtons Lāskers iegāja viesnīcas George V liftā kopā ar jauniņo dežurējošo administratoru. Septītajā stāvā jaunais cilvēks ar gludi skūto seju klauvēja pie smagajām ozolkoka durvīm, tad atslēdza tās, izmantojot īpašu karti. Abi vīrieši izstaigāja visas istabas, bet nemanīja nevienu zīmi, ka te kāds uzturētos. Tad administrators iegāja vannasistabā un tūlīt pat griezās atpakaļ; Viņa seja bija kļuvusi pelnpelēka. Lāskers metās iekšā vannasistabā un, ieraudzījis to, ko bija redzējis administrators, ieelsās. Viņam likās, ka krūtis spiež briesmīgs smagums un neļauj elpot.

-    Vai jūs esat viņa draugs? jautāja administrators.

-    Draugs un biznesa partneris, Lāskers apstiprināja.

-    Man ļoti žēl. Vīrietis kādu brīdi neveikli klusēja. Es tūlīt piezvanīšu. Drīz vien ieradīsies palīdzība.

Lāskers stāvēja kā sasalis un centās nomierināties. Pola Fentona kailais līķis ar sarkanu un tulznām klātu ādu gulēja vannā. Lāskers ievēroja, ka no ūdens vēl ceļas tvaiks, redzēja pret vannu atbalstīto, tukšo vodkas pudeli dekorācijas varbūt varēja apmulsināt gendarmerie, bet Lāskeram viss bija skaidrs vienā mirklī.

Šis ievērojamais cilvēks izcilais cilvēks bija noslepkavots.

Lāskeram bija stipras aizdomas, kurš varētu būt vainīgais, un, kad viņš ielūkojās Pola Fentona personālajā ciparasistentā, aizdomas apstiprinājās. Tas bija cilvēks, ko Fentons dēvēja par Tārkinu. Cilvēks, kuru Lāskers pazina ļoti labi.

Tārkins bija strādājis Politiskās stabilizācijas nodaļā, un Lāskeram viņa segvārds bija Krons nebija paveicies tajā ziņā, ka pāris reižu vajadzēja veikt uzdevumu kopā ar Tārkinu. Tārkins bija iedomājies, ka ir pārāks par biedriem, un šķita neievērojam viņu nesavtīgo atbalstu. Tārkins bija pazīstams ar īpašo cilvēku izpratnes spēju daži Konsulāro operāciju stratēģi šo spēju pārāk apbrīnoja. Viņi nesaprata to, ko zināja tādi rūdīti aģenti kā Krons un kas tiem bija kļuvis it kā par otro dabu, slepenās operācijas sekmes allaž noteica ieroči un muskuļu spēks.

Nu Tārkins bija nogalinājis pašu izcilāko cilvēku, kādu vien Lāskers jelkad bija pazinis, un Tārkins par to samaksās. Samaksās ar vienīgo valūtu, ko Lāskers atzina, ar dzīvību.

Lāskers izjuta nelabumu, iedomājoties, ka reiz bija izglābis Tārkinam dzīvību; Tārkins pat nebija pūlējies par to pateikties kaut vai ar pāris vārdiem. Lāskers atcerējās kādu nakti Džafras džungļos Šrilankā. Gaiss bija mitrs, un nežēlīgi uzmācās moskīti. Tonakt Lāskers, riskējot ar savu dzīvību, bija devies niknā apšaudē un izglābis Tārkinu no teroristiem, kuri bija plānojuši viņu nogalināt. Tagad viņš ar dzēlīgu izjūtu atcerējās seno parunu: neviens labs darbs nepaliek nesodīts. Viņš bija izglābis dzīvību briesmonim, pieļāvis kļūdu, ko tagad vajadzēja labot.

Fentons nestāstīja par visu, ko bija iecerējis darīt to nevarētu gaidīt ne no viena pareģa. Kad Lāskers reiz viņam apjautājās par kādas operācijas pamatojumu, Fentons kā jokodams sacīja:

-    Jums nav jāprāto, tikai jārīkojas un jānogalina.

šis nu vairs nebija nekāds joks.

Lāskers ātri pārskatīja Fentona personālā ciparasistenta žurnālu. Viņš nosūtīs ziņojumu nāvei nolemtajam Tārkinam. Tomēr vispirms vajadzēja piezvanīt aptuveni desmitam SDG Parīzes "partneru". Viņi bija jābrīdina tūlīt, un drīz pēc tam jādod viņiem precīzi rīkojumi.

Lāskeru pārņēma dziļas sēras, tomēr nedrīkstēja tām ļauties, līdz viņš nebija atriebies. Viņš saņēmās, kā prasīja viņa profesijas disciplīna. Tikšanās ar nāvei nolemto bija jāiekārto ap saulrietu.

Lāskers nodomāja, ka tas būs pēdējais saulriets, ko Tārkins skatīs.

Kelebs Noriss izslēdza savu mobilo tālruni. Muļķīgi, ka CIP galvenajā mītnē atļauts izmantot mobilos tālruņus, viņš nodomāja. Tie padara nenozīmīgu lielu daļu rūpīgi izstrādāto drošības pasākumu. Taču šobrīd atļauja tos lietot viņam noderēja.

Noriss ievietoja vairākus dokumentus papīru smalcinātājā blakus rakstāmgaldam, paņēma mēteli, tad atslēdza nelielo tērauda seifu, kas bija paslēpts viņa rakstāmgaldā. Pistoli ar garo stobru varēja ērti ievietot portfelī.

-     Lai jums jauks ceļojums, mister Noris, sacīja Brenda Volensteina balsī ar pazīstamo nazālo pieskaņu. Brenda bija Norisa sakretāre jau piecus gadus, un viņa aizrautīgi ievēroja jaunākās tendences pētījumos par traumām darbavietā. Kad presē sāka parādīties ziņojumi par traucējumiem, ko rada vienveidīgas kustības, Brenda iegādājās īpašus fiksatorus plaukstas locītavām un spiedošus saitējumus. Nesen viņa bija sākusi valkāt īpašas austiņas kā tālruņa operatore, lai, piespiežot tālruņa klausuli pie auss ar plecu, nebojātu kakla skriemeļus. Noriss atcerējās, ka pirms kāda laika Brendai sāka rasties alerģija pret smaržām, un šīs alerģijas pilnu uzplaukumu nepieredzēja vienīgi tāpēc, ka Brendai nebija sevišķi daudz laika pievērst tām uzmanību.

Noriss jau sen bija secinājis, ka Brendai gluži vienkārši patīk iztēloties, ka viņas darbs, kas ietvēra galvenokārt sēdēšanu pie datora un atbildēšanu uz tālruņa zvaniem, ir savā ziņā tikpat bīstams kā dienests jūras kājniekos. Viņa, šķita, iegādājās reklamētās palīgierīces gluži kā godazīmes par "dienesta traumām".

-    Paldies, Brenda, Noriss sirsnīgi atbildēja. Ceru, ka tas būs jauks.

-     Nepārsauļojieties, sekretāre brīdināja; viņa instinktīvi mēdza visās situācijās atrast tumšo pusi. Ziniet, var dabūt pat tādus mazus saulsardziņus, lai stari neiedarbojas uz dzērieniem. Tie stari ir stipri. Es paskatījos internetā laika prognozi Virdžīnu salās un Sendžona salā saule bez viena mākonīša.

-    Tieši tā, kā vajag.

-     Mēs ar Džošua reiz bijām Sankruā salā. Viņš jau pirmajā dienā iedzīvojās saules apdegumos un zieda uz sejas piparmētru zobu pastu, lai atvēsinātu ādu. Vai varat iedomāties?

-    Laikam gan nē, ja neiebilstat. Noriss brītiņu apsvēra, vai neņemt līdzi vēl munīciju, tomēr nolēma to nedarīt. Reti kurš zināja, ka viņš ir izcili trāpīgs šāvējs.

Brenda kladzinoši iesmējās.

-    Labāk būt sagatavotam jau iepriekš, vai ne? Bet Sendžona sala jums derēs gluži kā ārsta parakstītas zāles. Zilas debesis, zila jūra, baltas smiltis. Un es tikko kā pārbaudīju jūsu mašīna ar bagāžu gaida divi A stāvvietā. Šajā laikā līdz Dalesa lidostai jūs nokļūsiet nepilnā pusstundā. Nekāda aizķeršanās nav paredzama.

Brendai bija taisnība par spīti pļāpīgumam un pašmocībām, ko viņa sev sagādāja ar "veselības saudzēšanas" ierīcēm, Brenda bija patiešām lietpratīga sekretāre, bet Kels Noriss bija paredzējis ierasties lidostā ar krietnu laika rezervi. Pat ja ar dokumentiem viss bija kārtībā, zināmu laiku varēja aizņemt ieroča pārbaude. Taču rinda biznesa klasē parasti virzījās ātri.

-     Labvakar, lidostas ierēdnis aiz letes sagaidīja Norisu ar ierastu laipnību. Kurp dodaties?

Noriss pabīdīja uz viņa pusi biļeti.

-    Uz Cīrihi, viņš teica.

-    Droši vien slēpot. Ierēdnis ielūkojās viņa pasē un biļetē, tad iespieda zīmogu iekāpšanas talonā.

Noriss zagšus palūkojās pulkstenī.

-    Ko gan citu?

Vērodams, kā vējš dzen smilšu vērpeti pa ietvi pie Armandjē muzeja, Emblers juta, ka mēteļa kabatā sāk vibrēt mobilais tālrunis ar interneta pieslēgumu BlackBerry. Droši vien pienācis ziņojums no Fentona vai viņa cilvēkiem, kuri viņam bija sagādājuši aparātu. Viņš ielūkojās nelielajā ekrānā. Fentona vietnieks ziņoja, ka grib vakarā satikties ar Embleru šoreiz tikšanās bija paredzēta ārpus telpām. Liekot aparātu atpakaļ kabatā, Emblers izjuta vieglu nemieru.

-    Kur? jautāja Lorela.

-    Perlašēza kapsētā, atbildēja aģents. Nav visai oriģināli, bet es saprotu, ka tur ir savas priekšrocības. Un Fentonam nepatīk divas reizes satikties vienā un tajā pašā vietā.

-    Es raizējos, sacīja Lorela. Man kaut kas nepatīk.

-     Tāpēc, ka tā ir kapsēta? Tikpat labi tas varētu būt atrakciju parks cilvēku tur ir daudz. Tici man, es zinu, ko daru.

-     Kaut man būtu tikpat droša pārliecība, Kestons teica. Velns viņu zina, kas Fentonam aiz ādas. Visa tā vienošanās ar federālo valdību ir ļoti sarežģīta un grūti prognozējama. Uzdevu savam birojam mazliet papētīt, un šķiet, ka viņi to noglabājuši "melnajā kastē". Augsta līmeņa slepenība kamēr esmu šeit, es tai netieku klāt. Tomēr man patiktu pārbaudīt tos skaitļus. Varu derēt, ka tur daudz kas nav kārtībā. Viņš samirkšķināja acis. Ko lai saka par tikšanos Perlašēza kapsētā ar tādiem ļaudīm? Tāda iespēja atrodas viņpus jebkādas riska kategorijas, tumšajā nenoteiktības sfērā.

-     Nolādēts, Keston, es jau dzīvoju tajā tumšajā nenoteiktības sfērā, Emblers aizsvilās. Varbūt neesat pamanījis?

Lorela saņēma viņa roku.

-     Es tikai gribu teikt, lai esi piesardzīgs, viņa sacīja. Tu arvien vēl nezini, kas tiem cilvēkiem padomā.

-    Es būšu piesardzīgs. Taču nu mēs tiekam jau tuvāk.

-    Tuvāk tam, lai noskaidrotu, ko viņi ar tevi izdarījuši.

-    Jā, Emblers teica. Un tuvāk tam, ko viņi, iespējams, plāno izdarīt ar visu pasauli.

-    Saudzē sevi, Hal, Lorela sacīja. Pametusi skatienu uz Kestonu, viņa paliecās uz priekšu un iečukstēja Embleram ausī: Man patiešām ir nelaba nojauta.

Pekina.

-    Mums tas jāpaziņo prezidentam Lī, teica Ven Cajs; biezās brilles stiepļu ietvarā padarīja vēl spēcīgāku šausmu izteiksmi viņa sejā.

-    Ja nu biedra Čo nāve tiešām bijusi nelaimes gadījums? jautāja Lī Pejs. Abi vīrieši atradās Ven Caja kabinetā "Uzcītīgās valdības" ēkā. Ja nu tā?

-    Vai jūs tam ticat? Ven Cajs noprasīja.

Vecajam Lī Pejam izelpojot, bija dzirdama viegla sēkšana.

-    Nē, viņš teica. Neticu. Lī Pejs vēl nebija astoņdesmit gadus vecs, bet piepeši izskatījās daudz vecāks.

-     Mēs visi esam izmēģinājuši attiecīgos kanālus, Ven Cajs teica jau kuro reizi. Esam cēluši trauksmi. Es noskaidroju, ka viņš jau ir lidmašīnā pusceļā no turienes. Mums jāpanāk, lai viņš atgriežas.

-     Viņš neatgriezīsies, Lī Pejs sēca. Mēs abi viņu pazīstam. Viņš ir tik gudrs kā pūce un tik tiepīgs kā mūlis. Sejā, kur gadi bija atstājuši dziļas rievas, parādījās bēdpilna izteiksme. Kas zina, varbūt mājās viņš var sadurties ar vēl lielākām briesmām.

-    Vai esat runājis ar Čo kolēģi Vu Džingu?

-     Neviens, šķiet, nezina, kur viņš šobrīd ir. Ekonomists smagi nopūtās.

-    Kā tas var būt?

Ven Cajs drebelīgi papurināja galvu.

-     Neviens nezina. Esmu runājis ar visiem pārējiem. Mēs visi vēlētos domāt, ka Čo gājis bojā nelaimes gadījumā. Tomēr neviens tam nespēj ticēt. Ekonomists izlaida pirkstus caur biezajiem sirmajiem matiem.

-     Nebūs lieki sākt meklēt, kur palicis Vu Džingu, vecais vīrs teica.

Ven Cajs juta, ka gandrīz vairs nespēj apvaldīties.

-    Kas ir atbildīgs par Lī Anga apsardzi?

-    Jūs zināt, kas, sacīja "viltīgais zemnieks".

Ven Cajs uz mirkli pievēra acis.

-    Jūs domājat Tautas atbrīvošanas armiju.

-     Vienību, kas ir Tautas atbrīvošanas armijas pakļautībā. Tas ir viens un tas pats.

Ven Cajs aplaida skatienu visapkārt, paraudzījās uz savu plašo kabinetu lielajā "Uzcītīgās valdības" ēkā, uz Zhongnanhai fasādi, kas bija redzama pa logu. Durvis, sienas, vārti un stieņi viss, kas bija paredzēts drošībai, viņam tagad atgādināja cietumu.

-     Es runāšu ar atbildīgo ģenerāli, Ven Cajs strupi noteica. Vērsīšos pie viņa personiski. Daudzi ģenerāļi ir godavīri, lai kādi būtu viņu politiskie uzskati.

Pēc dažām minūtēm viņš bija dabūjis savienojumu ar cilvēku, kas pašreiz bija atbildīgs par prezidenta Lī drošību. Ven Cajs neslēpa savas bažas, atzina, ka viņiem vēl nav noteiktu pierādījumu, un lūdza, lai liek apsardzes vīriem, kuri pavada prezidentu, nodot Lī Angam steidzamu ziņojumu.

-    Šajā ziņā varat neraizēties, sacīja Tautas atbrīvošanas armijas ģenerālis skarbā balsī mandarīnu valodā ar hakka dialekta pieskaņu. Man nekas nevar būt svarīgāks par Lī Anga drošību.

-    Vēlreiz uzsveru, ka mēs visi, kas strādājam kopā ar Lī Angu, esam ārkārtīgi noraizējušies.

-    Pilnīgi pievienojos jūsu domām, mierinoši sacīja Tautas atbrīvošanas armijas ģenerālis Lams. Kā mēdz teikt mana ciemata ļaudis: "Labā acs, kreisā acs." Varat paļauties, ka mūsu iemīļotā vadoņa drošība būs mana personiskā prioritāte.

Ven Cajam vismaz likās, ka ģenerālis teicis tā. Lams runāja ar tik stipru akcentu, ka vārds "prioritāte" skanēja gandrīz vai kā cits, reti lietots mandarīnu valodas vārds, kas nozīmēja "rotaļlieta".

28. nodaļa

Perlašēza kapsēta le Cimetiere du Pēre-Lachaise deviņpadsmitā gadsimta sākumā bija izveidota pakalnā. Vietā, kur agrāk atradās Evekē lauki, un nosaukta Luija Četrpadsmitā biktstēva tēva Lašēza vārdā. Tagad tajā atdusējās leģendāras personības Kolete, Džims Morisons, Marsels Prusts, Oskars Vailds, Sāra Bernāra, Edīte Piafa, Šopēns, Balzaks, Koro, Ģertrūde Steina, Modiljāni, Stefans Grapelli, Delakruā, Aisedora Dunkane un daudzi citi. Nāve bagāto un slaveno stilā, prātoja Emblers, ieejot kapsētā.

Tās teritorija bija plaša pāri par simt akriem, un visu kapsētu kā tīkls caurauda ar akmens plātnēm klāti kājceliņi. Tā atgādināja akmens kokaudzētavu īpaši ziemā.

Emblers pavērās pulkstenī. Tikšanās bija paredzēta piecos un desmit minūtēs. Parīzē šajā gadalaikā saule rietēja ap pussešiem. Jau tagad strauji krēsloja. Emblers nodrebinājās tikai pa daļai aiz aukstuma.

Nekad nepiekriti tikties vietā, ko izvēlējusies pretējā puse. Pamatnoteikums. Tomēr šoreiz Embleram nebija citas iespējas. Viņš nedrīkstēja palaist vaļā pavedienu.

Kartē Perlašēza kapsēta bija iedalīta deviņdesmit septiņās "nodaļās" kā miniatūrās grāfistēs, bet lielākajiem celiņiem bija nosaukumi, un Emblers bija saņēmis konkrētus norādījumus, kur jāiet. Nesdams melnu mugursomu, viņš gāja pa Cirkulāro avēniju, kas ietvēra kapsētas perifēriju, līdz Šapelas avēnijai, tad iegriezās pa kreisi Felāna avēnijā. Visi ceļi un celiņi gar katru rindojās mauzoleji un kapakmeņi kā nelielas mājiņas kopā atgādināja ciematu. Mirušo ciematu. Daži bija sārta granīta kapakmeņi, bet lielākoties te varēja redzēt plāksnes no gaiša kaļķakmens, travertlna un marmora. Vakara pelēcīgā gaisma vairoja drūmo noskaņu.

Emblers nedevās tieši uz tikšanās vietu, bet pastaigāja pa celiņiem ap to. Koku te bija daudz, bet gandrīz visi bija bez lapām, tāpēc slēpties aiz tiem nevarēja. Tomēr jādomā, ka Fentona apsardzes vīri varēja atrasties aiz lielākajiem kapu pieminekļiem. Ļoti iespējams, ka viņa cilvēki bija starp tūristiem un apmeklētājiem, kuru te netrūka.

Emblers piegāja pie tuvākā sola, kas bija izgatavots no metāla stieņiem ar zaļas emaljas pārklājumu, un neuzkrītoši novietoja zem tā melno mugursomu. Viņš mierīgā solī devās tālāk un nostājās novērošanas punktā pret diagonālo celiņu, aiz kāda liela pieminekļa. Tad Emblers žigli iespruka kabīnē ar uzrakstu "WC", novilka žaketi un uzvilka svīteri. Ātri izgājis ārā no kabīnes, viņš apgāja tai apkārt un ieņēma vietu aiz desmit pēdu augsta akmens pieminekļa, no kurienes varēja novērot, pats paliekot nepamanīts.

Aptuveni pēc minūtes garām pagāja jauns vīrietis džinsa auduma biksēs, brūnā ādas jakā un melnā T kreklā, apsēdās uz sola un nožāvājās, tad turpināja šķietami bezmērķīgo pastaigu, bet, kad viņš aizgāja, Emblers redzēja, ka mugursomas zem sola vairs nav.

Jaunais cilvēks ādas jakā bija novērotājs un rīkojās tieši tā, kā Emblers paredzēja, turklāt pārsteidzoši izveicīgi. Novērotāji bija redzējuši, ka Emblers atstāj mugursomu un, nolēmuši noskaidrot, kāpēc tā, sūtīja cilvēku, lai somu paņem.

Mugursomā atradās sēkliņas putnu barošanai. Tā bija tāda kā spēle slepeno aģentu attiecībās putnu barība apzīmēja jebko, kam nebija faktiskas vērtības, bet ko varēja izmantot, lai pievērstu ienaidnieka aģentu uzmanību. Tiklīdz viņi atvērs mugursomu un pārbaudīs paciņas ar saulespuķu un prosas sēklām, tā sapratīs viltību.

Pagaidām Emblers bija identificējis vienu apsargu novērotāju. Emblers nolēma sekot jaunajam cilvēkam un pārbaudīt, vai tas viņu aizvedīs līdz pārējiem.

Emblers gāja pa citu celiņu. Tagad viņš bija ģērbies džinsos, pelēkā svīterī un uzlicis brilles raga ietvarā. Drēbes, kurās viņš bija atnācis uz kapsētu, cieši salocītas, atradās nelielajā neilona somā ar rāvējslēdzēju, ko Emblers bija pārmetis pār plecu. Viņa izskats bija gluži neievērojams.

Vismaz tā Emblers cerēja.

Viņš turējās divpadsmit jardu attālumā no vērotāja melnajā T kreklā, pa kreisi no tā un sekoja puisim līdz kādam laukumam, kur pulcējās apmeklētāji ekskursanti, tūristi, mākslas vēsturnieki, pat vietējie iedzīvotāji. Jaunais vīrietis ādas jakā un melnajā T kreklā soļoja tīši laiskā gaitā. Viņš palūkojās pa kreisi, tad pa labi; tikai retais, pat būdams profesionālis, pamanītu gandrīz netveramo skatienu, ko viņam uzmeta liela auguma sieviete kreisajā pusē un mazs, kārns vīrietis labajā pusē skatienu, kas nozīmēja, ka viņi jaunekli pazīst. Taču Emblers to pamanīja. Tātad arī tie bija novērotāji. Emblers zagšus paskatījās uz sievieti. Viņai bija pelēcīgi brūni, īsi apgriezti mati, un viņa valkāja svītrainu džinsa auduma jaku. Tāpat kā daudziem kapsētas apmeklētājiem, arī viņai rokā bija liels bloknots un ogles zīmulis, ar ko "kopēt" kapakmeņu uzrakstus. Tomēr uzreiz bija skaidrs, ka sieviete to negrasās darīt viņa šaudīja skatienu uz visām pusēm, pievēršot uzmanību apkārtnei, nevis piemineklim.

To pašu varēja teikt par kārno vīrieti. Viņa tumšie, garie mati galvvidū bija pašķirti ar celiņu, to gali izskatījās taukaini. Ari viņš bijā novērotājs. Viņš bija uzlicis austiņas un ritmiski klanīja galvu it kā mūzikas taktī. Taču Emblers saprata, ka tas, ko vīrietis klausās, nekādā ziņā nav mūzika. Ar slepena radioraidītāja palīdzību viņam jebkuru brīdi bija iespējams pārraidīt instrukcijas, un sieviete ar pelēcīgi brūnajiem matiem rīkotos tā, kā vīrietis norādītu. Kad Emblers nonāca līdz nākamajam memoriālajam laukumam, viņam radās netīkama tirpoņa skaustā.

Novērotāju bija vēl vairāk.

Emblers to skaidri uztvēra. Kāds garāmgājējs pārāk cieši paskatījās uz viņu un pārāk ātri novērsa skatienu. Kāds cits šķietami nevērīgi palūkojās uz Embleru, taču ar skatienu pārāk ilgi kavējās pie viņa. Divi cilvēki, kuru stāvoklis sabiedrībā, pēc izskata spriežot, bija pilnīgi atšķirīgs un kuri nevarētu būt pazīstami, piepeši apmainījās ar skatieniem.

Embleram radās izjūta, ka viņš atrodas kādā sociālā struktūrā cilvēkos, kuri te sapulcējušies šķietami nejauši un kurus saista neredzamas saites, ko rausta neredzams leļļu meistars.

Emblers juta, ka pār muguru skrien skudriņas. Viņš nebūtu pārsteigts, ja šeit atrastos daži drošības aģenti privātā apģērbā tādi piesardzības pasākumi būtu gluži saprotami tik augstai valsts amatpersonai kā Valsts sekretāra vietniece Vitfīlda.

Taču te kaut kas nebija kārtībā šāds aģentu izkārtojums itin nemaz nesaskanēja ar tāda veida tikšanos, kā Embleram tika pavēstīts. Aģentu šeit bija pārāk daudz. Viņi bija pārāk rūpīgi izvietoti nevis aizsardzībai, bet zibenīgam uzbrukumam. Tāda shēma Embleram bija ļoti labi pazīstama; kā "Stab" operatīvajam aģentam viņam dažreiz bija vajadzējis organizēt šādu izkārtojumu, kad bija jāsagatavojas uzbrukumam, lai kādu personu sagūstītu vai nogalinātu.

Embleram kļuva auksti. Viņš juta, ka reibst galva, un piespiedās koncentrēties. Tālāk priekšā vīrietis ādas jakā un melnajā T kreklā iedeva neilona mugursomu diviem vīriem, kas bija ģērbušies tumšos, garos mēteļos un izcēlās ar akmenscietu sejas izteiksmi. Viņi paņēma mugursomu un ātri devās projām acīmredzot uz kādu transporta līdzekli, kurā bija ierīkots pret kaitīgu vielu noplūdi drošs konteiners.

Varbūtības šobrīd bija divas. Pirmkārt, varēja gadīties, ka par tikšanos uzzinājuši kopīgie ienaidnieki un organizējuši pārtveršanu. Otrkārt, un bija jāatzīst, tāda varbūtība vairāk iespējama, šī tikšanās bija lamatas jau no paša sākuma.

Vai Fentons visu laiku viņam melojis? Lai gan šāda iespēja būtu sāpīgs trieciens Emblera pašapziņai, tomēr pilnīgi atmest to nevarēja. Varbūt Fentons bija izcils aktieris aktieris, kas apguvis Method tehniku un prot pats pārdzīvot tās emocijas, ko iemieso tēlā. Savukārt, kā liecināja dzīves pieredze, Emblera spēja uztvert cilvēku emocijas bija neparasta un gluži neticama, taču viņš nedomāja, ka tā būtu pilnīgi nekļūdīga. Nebija teikts, ka viņu nav iespējams apvest ap stūri. Tomēr var jau būt, ka Fentons pats ticis maldināts. Šī iespēja likās vairāk ticama. Daudz vieglāk būtu samelot Fentonam, nekā panākt, ka Emblers notic Fentona meliem.

Lai kā arī būtu, Emblers saprata, ka pašreiz vienīgais drošais ceļš ir tūlītēja atkāpšanās. Viņam tas nemaz nepatika ikviens šeit sapulcinātās komandas loceklis, iespējams, zināja ko tādu, ko gribēja uzzināt Emblers. Katrs ienaidnieks bija potenciāls informācijas avots. Taču, ja viņš aizietu bojā, no informācijas nebūtu nekāda labuma. Embleram vajadzēja atzīt šo patiesību.

Viņš pielika soli un strauji nogriezās pa kreisi tā viņš varētu nonākt pie Perlašēzas metrostacijas. Ticis uz taisna, ar akmens plātnēm klāta celiņa, viņš sāka iet vēl ātrāk kā biznesmenis, kas aptvēris, ka var nokavēt sanāksmi.

Notiekošo Emblers pamanīja pārāk vēlu abi masīvie vīrieši tumšajos mēteļos, kuri bija paņēmuši mugursomu, nāca viņam virsū katrs no savas puses un satvēra viņu aiz pleciem, tad veikli pagrieza riņķī gluži kā labi iestudētā dejā.

Je m'excuse, monsieur, Je m'excuse, viņi skaļā balsī atkārtoja. Mēs atvainojamies, ļoti atvainojamies. Cilvēkam no malas tas neliktos nekas īpašs, tikai steidzīgu, izklaidīgu biznesmeņu nenozīmīga sadursme. Emblers nikni centās izrauties, taču veltīgi. Abi aģenti bija liela auguma vīri ar platiem pleciem daudz lielāki par Embleru -, un viņu garajos mēteļos tērptie stāvi apslēpa apvaldīto niknumu, kādā viņi nostūma Embleru no celiņa un virzīja uz tuvējā mauzoleja aizmuguri. Jau pēc,īsa brīža viņus no kapsētas apmeklētāju skatieniem aizsedza akmens celtne, un aģenti, nostājušies cieši blakus Embleram no abām pusēm, sagrāba viņu aiz augšdelmiem, tā ka viņš nevarēja pakustēties. Vīrietis, kas atradās labajā pusē, brīvajā rokā turēja nelielu priekšmetu plastmasas šļirci ar injekcijas adatu; šļircē varēja redzēt dzintardzeltenu šķidrumu.

-    Ja teiksi kaut vienu vārdu, vīrietis klusi ierunājās, tūlīt ietriekšu šito tev rokā. Viņš bija amerikānis ar spēcīgu miesas būvi un platu seju, un viņa elpa oda pēc buljona kā cilvēkam, kas muskuļu masas palielināšanai diētā lieto gandrīz tikai olbaltumvielas.

Tad parādījās vēl kāds vīrietis, un Emblers viņu acumirklī pazina. Vīrietim bija sprogaini, paplāni un iesirmi mati, acis novietotas tuvu viena otrai, bet pieri izvagoja dziļas grumbas. Kad Emblers ar viņu iepazinās, vīrietim nebija nevienas grumbas, bet mati kupli un nepaklausīgi. Nebija pārvērties viņa garais, taisnais un platais deguns ar ieplestajām nāsīm, kas viņa seju lika neviļus salīdzināt ar zirga purnu. Šo vīrieti Emblers pazina ar segvārdu Krons.

Krons smaidīja, bet smaids bija ļaunu vēstošs un draudīgs.

-    Ilgs laiks pagajis kopš pēdējas tikšanas, vai ne? viņš teica, it kā uzsākdams vienkāršu sarunu, taču bija skaidrs, ka viņš nav nācis, lai parunātos. Pārāk ilgs, Tārkin.

-     Varbūt nav ilgs diezgan, Emblers neizteiksmīgā tonī sacīja. Viņš ātri uzmeta vērtējošu skatienu visiem trim vīriešiem. Krons neapšaubāmi te bija autoritāte pārējie raudzījās uz viņu, gaidot, kad viņš dos signālu rīkoties.

-      Pirms desmit gadiem jūs no manis saņēmāt balvu. Diemžēl tagad man to vajadzēs atprasīt. Vai tādēļ salīdzināsiet mani ar indiāni, kas ar vienu roku dod, ar otru ņem?

-     Nesaprotu, par ko jūs runājat.

-    Ak nesaprotat? Krona acīs iezibējās naids.

-    Lai gan tāds salīdzinājums, manuprāt, ir vairāk nekā dīvains, vai jums tā nešķiet? Embleram vajadzēja iegūt laiku, vajadzēja izprast situāciju, kurā viņš iekļuvis. Savādi, ka mēs tā runājam par indiāņiem, ja iedomājamies neskaitāmos līgumus, ko baltie cilvēki slēguši ar sarkanādainajiem, visus solījumus un garantijas, ko baltie cilvēki lauzuši. Ja uzskatām, ka indiāņi kaut ko grib ņemt, tad jāatzīst, ka viņi ņemtu tikai to, kas viņiem atņemts. Vai tas nebūtu pareizāk?

Krons paskatījās uz Embleru.

-    Vai tiešām domājāt, ka jums par to nevajadzēs atbildēt?

-    Par ko?

-    Jūs, nožēlojamais nelietis, Krons klusā niknumā izgrūda. Nogalinot izcilu cilvēku, jūs nekļūstat nozīmīgāks. Jūs esat tārps. Un jūs samīs kā tārpu.

Emblers ielūkojās Krona tumšo acu dzīlēs. Tur zalgoja niknums, bet bija vēl kas cits bēdas. Sēras.

-    Kron, kas noticis? Emblers klusi un uzsvērti jautāja.

-    Jūs noslepkavojāt Polu Fentonu, Krons teica. Kāpēc?

Fentons ir miris? Emblera domas sāka joņot drudžainā ātrumā.

-    Uzklausiet mani, Kron, viņš ierunājās. Jūs drausmīgi kļūdāties… Tagad Emblers saprata, ka šī tikšanās jau kopš paša sākuma bijusi nāves lamatas. Atriebība, ko sarīkojis uzticamais Fentona vietnieks, kurš aiz bēdām gandrīz vai jūk prātā.

-    Nē, velns lai parauj, jūs uzklausīsiet mani, Krons pārtrauca Embleru. Jūs man pateiksiet to, ko gribu zināt. Es no jums to izdabūšu vai nu ar labu, vai ar ļaunu. Un ceru, ka tas būs ar ļaunu. Viņa seju sašķobīja atriebīga, sadistiska grimase.

Napoleona ģenerāļa un valstsvīra Maksimiliana Sebastjana Fuā grandiozajām kapenēm bija masīva pamatne, uz kuras slējās Fuā statuja no kaltas dzelzs. Taču Džou Lī nolūkam pats noderīgākais bija divpusēji slīpais akmens jumts virs frontona un siju klājuma. Džou Lī bija izstiepies guļus uz jumta, kur viņu no skatieniem slēpa dekoratīvā barjera, un lūkojās binoklī. No jumta varēja redzēt tālu, jo tuvākajā apkārtnē tas bija viens no pašiem augstākajiem skatpunktiem, un šajā gadalaikā lielākā daļa koku un krūmu bija kaili. Džou Lī šautene modificēta QBZ-95 snaiperu šautenes versija bija projektēta un izgatavota Ķīnā; 5,8 reiz 42 milimetru kalibra patronas bija īpaši ražotas Ķīnas speciālo operāciju dienesta vajadzībām. Norinco modelis, ko bija izstrādājusi Ķīnas Ziemeļu industrijas grupa, nebija tikai krievu līdzīgo patronu kopija; ražošanas procesā modelis bija uzlabots, proti, lodēm bija lielāka caursites spēja, un tās trajektorijas laikā ilgāk saglabāja enerģiju. Džou Lī pats bija šauteni uzlabojis vēl papildus, padarot to vieglāk saliekamu un paslēpjamu.

Ar spēcīgo binokli viņš pētīja vīriešus, kas atradās cieši līdzās Tārkinam. Tārkins bija demonstrējis ievērības cienīgu spēju izbēgt no sarežģītām situācijām Džou Lī profesionālā objektivitātē bija spiests to atzīt. Tomēr Tārkins bija mirstīgs. Veidots no miesas un asinīm. Tikpat kā droši varēja teikt, ka vēl pirms saulrieta plūdīs daudz asiņu no Tārkina saplosītās miesas.

Džou Lī pēdējā sazināšanās ar Pekinu bija norisinājusies neapmierinoši. Viņa kontrolieris jau sāka kļūt nepacietīgs agrāk Džou Lī vienmēr uzdevumus bija pildījis ātri un veiksmīgi. Kontrolieris nebija radis sniegt paskaidrojumus par aizkavēšanos. Vēl jo mazāk viņš bija radis saskarties ar sarežģījumiem, par kuriem viņam stāstīja Džou Lī. Taču Džou Lī nebija tikai rīks, kas pilda citu pavēles viņam bija pašam sava galva uz pleciem. Viņš vāca un sagādāja informāciju. Viņam bija augsti attīstīta spriešanas spēja. Džou Lī vairs nebija vienkāršs shashou mērķī šāvējs. Tārkins bija pārāk nopietns pretinieks, lai ar viņu varētu tikt galā vienkāršs snaiperis, un likme bija pārāk augsta, lai atļautos kļūdīties.

Tomēr izrādījās, ka šajā uzdevumā veiksme nav saprotama tik vienkārši, kā viņš sākumā bija domājis.

Džou Lī atkal palūkojās šautenes optiskajā tēmēklī. Fokuss elektroniski bija ieregulēts tā, lai tīkliņa krustojuma punktā attēls būtu redzams maksimāli skaidri.

-     Intereses pēc cik "partneru" jums šeit ir? Emblers jautāja.

-    Trīspadsmit, Krons atbildēja.

-     Tīklveida izvietojums, Emblers sacīja pa daļai pats sev. Tas bija parastais izkārtojums "Stab" operācijās, un krietna pieredze ar to bija kā Embleram, tā Kronām. Audio vizuālie vai arī elektroniskie sakaru līdzekļi katru aģentu savienoja vismaz ar diviem citiem aģentiem. Daži aģenti bija savienoti ar attālāko vienību. Papildu savienojumi nodrošināja koordinētu reakciju pat tad, ja kāds aģents neturpināja piedalīties operācijā. Struktūra, ko operācijās izmantoja agrāk pavēles un kontrole "no augšas", bija izrādījusies viegli sagraujama, novācot operācijas vadītāju. Tīklveida sistēmā tas nebija iespējams.

-    Gluži iespaidīgi operācijai, kas sarīkota tik steidzīgi, Emblers teica, būdams patiesi pārsteigts.

-    Stratēģiskā dienesta grupai savi cilvēki ir visur, Krons sacīja. Mantojums no Fentona. Mēs visi būtu gatavi atdot par viņu dzīvību. To nekad nesapratīs tādi kā jūs.

-     Tādi kā es? Emblers uzmanīgi, it kā nevilšus, pakāpās soli atpakaļ. Vislielākās izredzes izbēgt būtu tad, ja viņš atrastos iedomātā trīsstūra virsotnē ja izdotos panākt, ka trīs pārējie nostājas cits citam līdzās. Viņš savilka seju rezignētā izteiksmē un pameta skatienu uz vīrieti, kas atradās pa kreisi no viņa. Tas skatījās uz Kronu, gaidot viņa signālu. Pret šo vīrieti vajadzēja izmantot tieši Krona autoritāti.

Nu Emblers sāka runāt kaismīgi un aizkaitināti kā cilvēks, kas izsaka protestu vārdos un negrasās to paust fiziski.

-     Jums ir ļoti daudz pieņēmumu, Kron, kā vienmēr. Jums nav taisnība par Fentonu, bet jūs esat pārāk akls vai aprobežots, lai atzītu savu kļūdu.

-     Pati lielākā kļūda, ko es jebkad esmu pieļāvis, bija jūsu dzīvības glābšana toreiz Vani. Krons runāja par rajonu Šrilankas ziemeļu daļā, kur bija "tamilu tīģeru" Šrilankas teroristu grupas bāze.

-    Jūs domājat, ka izglābāt man dzīvību? Tiešām tā domājat? Jūs gandrīz mani nogalinājāt, sasodītais kovboj.

-     Blēņas! Krņns klusi ieteicās, taču sašutums viņa balsī bija skaidri dzirdams. Sanāksme bija inscenēta. Tur bija pusducis bruņotu "tamilu tīģeru" viņi bija bruņoti, lai nogalinātu jūs, Tārkin.

Emblers labi atcerējās to situāciju. Pēc daudzu nedēļu pārrunām viņš beidzot bija sarīkojis sanāksmi ar dažiem tā saucamajiem "melnajiem tīģeriem" partizāniem, kuri bija apsolījušies kļūt par spridzinātājiem pašnāvniekiem; šo cīņas metodi bija aizsākuši tamili. Tārkins domāja, ka teroristu grupējumus iespējams atšķelt, aptuveni tāpat kā Īrijā Sinn Fein, ka galēji radikālos teroristus beigu beigās izdosies izolēt no plašākās pilsoņu cīņas. Dumpinieku līderis Ervelans, ar kuru Emblers tikās, bija sapratis, cik veltīgs ir terorisms. Viņš un viņa tuvākie biedri domāja, ka varēs panākt, lai pārējie viņam seko, ja vien viņu rīcībā tiek atstāti zināmi resursi. Tārkins domāja, ka zina, kā šādu ievirzi veicināt.

Krons bija iekļauts nelielā atbalsta grupā, kuras līdzdalību operācijā par nepieciešamu uzskatīja Tārkina priekšnieki Politiskās stabilizācijas nodaļā. Tārkina kaujas vestē bija iestrādātas šķiedru optikas mikrofona sistēmas, kas grupai varēja sniegt audiosignālus. Kā Tārkins bija paredzējis, sanāksmē Ervelans jau pēc dažām minūtēm sāka viņu gānīt. Nejaušs klausītājs, nesaprazdams situāciju, varēja nodomāt, ka Tārkinam draud briesmas. Taču Tārkins pēc Ervelana dīvaini nekustīgās sejas noprata, ka līderis tikai spēlē teātri pārējo teroristu dēļ tie bija viņa padotie. Tārkins to zināja.

Pēkšņi kāds ar sparu atgrūda palmu šķiedrām pītās būdas durvis, un iekšā iebrāzās Krons, šaudams no automātiskā ieroča. Otras durvis ar šauteni izgāza cits Krona grupas kareivis un atklāja uguni uz "tamilu tīģeru" pārstāvjiem. Pēc īsa brīža asiņainais darbs bija padarīts. Ervelans un lielākā daļa viņa biedru bija miruši, vienam bija izdevies aizbēgt džungļos.

Tārkins aiz niknuma vārījās. Visus viņa pūliņus bija iznīcinājis kāds ietiepīgs, nesaprātīgs "Stab" aģents. Nu bija vēl ļaunāk nekā tādā situācijā, ja Tārkins nebūtu darījis neko vēsts par slaktiņu izplatījās zibens ātrumā. Tagad Rietumu izredzes iejaukties un turpināt sarunas ar dumpiniekiem bija pagalam. Neviens "tīģeris" vairs nebūs ar mieru piedalīties līdzīgā sanāksmē sekas bija pārāk skaidri redzamas.

Taču Krons tur stāvēja starp noslepkavotajiem, uzpūties aiz lepnuma, un smīnēdams noraidīja Tārkina kā viņam likās pateicības izpausmi. Pēc tam Tārkins nosūtīja ziņojumu tieši Vitfīldai tā viņš nerīkojās gandrīz nekad un, paskaidrojis notikušo, izteicās, ka Krons ir bīstams un ka viņš nekavējoties jāatsauc no ārvalstu aģenta darba un piespiedu kārtā jāatvaļina no dienesta. Taču Vitfīlda bija iecēlusi Kronu analītiķa amatā, savu rīcību pamatojot ar to, ka viņa lielā pieredze aģenta darbā ir pārāk vērtīga, lai to gluži vienkārši aizmestu projām. Tārkins saprata Vitfīldas spriedumu, taču nespēja piedot Kronām stulbo impulsivitāti un pašapmierinātību.

-    Jūs bijāt pārāk pārņemts pats ar sevi, lai saprastu, ko toreiz Džafnā izdarījāt, Tārkins teica. Nolādēts, jūs bijāt bīstams. Tāpēc jau jūs atsauca no darba ārvalstīs.

-    Jūs esat jucis, Krons teica. Man vajadzēja atstāt jūs, lai ņemat galu tajā "tīģeru" midzeni. Kā jau teicu, tā bija mana kļūda. Taču otrreiz es nekļūdišos.

-    Jūs domājat, ka izglābāt mani. Patiesībā jūs ar savu iejaukšanos mani gandrīz nogalinājāt un sagrāvāt visu operāciju. Ja nevajadzētu saglabāt operācijas slepenību, jums vajadzētu stāties tiesas priekšā. Un ko lai saka par tiem nabaga puišiem, kuri saņēma pavēles no jums? Tārkins zināja, ka jāturpina runāt pat tad, ja viņš mestos uzbrukumā.

-    Vai domājat, ka esat pelnījis… Tārkins veikli pacirtās uz otru pusi. Manu pateicību? Tas tikai liecina… un, saspiedis kopā izstieptus pirkstus, ar drausmīgu spēku trieca pirkstu galus pret rīkli masīvajam vīrietim, kas stāvēja kreisajā pusē. Cik ļoti jums trūkst vērīguma. Par spīti fiziskajai piepūlei, Tārkins centās saglabāt parastu sarunas balsi. Balss toņa un rīcības neatbilstībai vajadzēja apmulsināt viņa sagūstītājus, un Tārkins iegūtu mazliet laika, kam būtu izšķiroša nozīme. Viņš sajuta, kā zem pirkstiem nokrakšķ rīkles un balsenes skrimšļi. Audu bojājuma dēļ radīsies reflektora elpceļu spazmas, un to Tārkinam vajadzēja izmantot, lai ar ievainoto vīrieti kā ar vairogu aizsargātos no abiem pārējiem. Lai gari otrs masīvā auguma vīrietis šļirci bija nometis zemē, Tārkins metās viņam virsū, bet tas izvairījās no sitiena un grasījās izvilkt no jakas pistoli. Otrs sitiens trāpīja viņam pa deniņiem, un Tārkins juta, ka sāpes no sitienā nobrāztajiem pirkstu kauliņiem izstrāvo pa visu roku. Tomēr pretinieks bija tikai uz brīdi apdullināts viņš, tāpat kā Krons, metās projām, katrs uz savu pusi, bet Tārkins saprata, ka atelpa nav nekāda īsta atelpa, jo nu viņš atradās ugunslīnijā.

Pieplacis pie zemes, Tārkins izdzirdēja četrus pieslāpētus šāvienu trokšņus no kurienes? Viņam apkārt pajuka marmora šķembas un dubļi. Tārkins uzmanīgi pārlūkoja apkārtni viņam priekšpusē un blīvā rododendru audzē to biezajām lapām aukstums nekaitēja un ieraudzīja pakustamies kādu plecu haki krāsas jakā.

Laiks, šķita, sāka ritēt lēnāk. Tārkins izrāva pistoli ar garu stobru no pakritušā vīrieša ieroča maksts, rūpīgi nomērķēja un citu pēc cita raidīja trīs šāvienus.

Viņš jutās pārsteigts par kluso šāvienu un, aplūkojis ieroci, konstatēja, ka tā ir Beretta 92 Centurion kompakta 9 mm pistole ar saīsinātu stobru; stobrs izskatījās pagarināts klusinātāja dēļ.

Tārkins redzēja, ka no rododendru krūmāja uz augšu pašaujas asiņojoša roka, un pēc brīža ievainots vīrietis, izniris no krūmiem, aizskrēja paslēpties aiz tuvējo statuju grupas.

Tomēr Tārkins nebija drošībā. Vajadzēja kustēties katru brīdi, atrazdamies nekustīgā pozā, viņš bija kāda snaipera optiskā tēmēkļa fokusā. Tārkins zibenīgi metās uz to pusi, kurp bija aizskrējis Krons, un juta, ka ausī sāpīgi iedzeļ marmora šķemba. Atkal kāds bija raidījis uz viņu lodi Tārkins nojauta, ka šoreiz snaiperis iekārtojies kaut kur augstāk par zemi. Skrienot Tārkins pameta skatienu visapkārt šeit bija ļoti daudz vietu, kur varēja slēpties tāds snaiperis.

Trīspadsmit, Krons teica, un viņš nemeloja.

Visi tie bija pieredzējuši slepkavas, visiem dota pavēle novākt Tārkinu. Vajadzēja pavērst situāciju uz pretējo pusi izmantot apkārtnes īpatnības pret viņiem. Taču kā?

Tārkinam nešķita ironiski, ka jācīnās par savu dzīvību kapsētā. Perlašēza kapsēta atgādināja milzīgu spēles laukumu, kur celiņi, takas un pieminekļi veidoja sarežģītu rakstu un varēja noderēt gan kā šķēršļi uzbrukumam, gan kā uzbrukuma punkti. Tārkina ienaidnieki savu tīklu bija izvietojuši lielākā tīklveida struktūrā.

Tārkinam vajadzēja piekļūt viņu tīklam. Izrādījās, ka, izdarot ātrus pārskrējienus no viena kapakmens uz otru, viņš nepievērš sev tik lielu uzmanību, kā bija domājis.

Vajadzēja domāt nē, vajadzēja izjust, ļaut, lai viņu vada instinkts. Kā Tārkins pats būtu izkārtojis grupu, ja tas būtu jādara viņam? Dažus SDG aģentus viņš būtu novietojis uzbrukuma pozīcijās, citus tikai novērošanas posteņos, lai izmantotu uzbrukumam galējas nepieciešamības brīdī.

Tārkinam vajadzēja likt lietā savas īpašās spējas savu priekšrocību, lai aizsargātos, citādi viņš te aizies bojā. Un to nedrīkstēja pieļaut. Viņu caurstrāvoja jūtas, kas bija vēl spēcīgākas par bailēm niknums.

Tārkins izjuta niknumu par visu, kas viņam nodarīts sākot jau ar Čanhua. Niknumu par to, ka Periša salas sterilajos apstākļos mēģināja viņam nolaupīt dvēseli. Niknumu uz augstprātīgajiem stratēģiem, kuri cilvēkus izmantoja kā bandiniekus uz ģeopolitikas šaha dēļa.

Viņš šeit nemirs. Vēl ne. Šovakar ne. Mirs citi. Tie, kuri grasījās viņu nogalināt, netiks saudzēti.

Tārkins aizskrēja līdz celiņam ar nosaukumu Kemindikenkonsa, tad pāri izmirkušas zemes laukumiņam līdz citam celiņam Agvado avēnijai. Nu viņš nebija tālu no kapsētas ziemeļrietumu daļas un tuvojās lielai kapelai mauru stilā ar apaļu kupolu virs milzīgā portika. Patiesībā tas bija kolumbārijs celtne, kas būvēta, lai tajā novietotu urnas ar pelniem. Pie galvenās ieejas atradās stāvas kāpnes, kas veda pazemes velvē kā tumšā aizā.

Tas bija patvērums, kas tiklab varēja kļūt par nāvējošām lamatām. Nebija iespējams, ka SDG aģenti to būtu atstājuši bez ievērības. Aptuveni sešdesmit pēdu attālumā no velves ieejas atradās tāda kā pa pusei slēgta arkāde, ko norobežoja kaļķakmens un slānekļa pīlāri. Tārkins ātri iemetās arkādē un aplaida skatienu visapkārt. Kreisajā pusē stāvēja kāds japānis, turot rokā kabatas lieluma ciparu fotoaparātu, un dusmīgi skatījās uz viņu. Tārkins nelikās par viņu zinis tūrists bija aizkaitināts, jo Tārkins tikko bija izbojājis fotouzņēmumu. Nākamajā nišā atradās jauna gaišmataina sieviete un gados vecāks vīrietis ar tumši iedegušu seju un sirmiem deniņiem viņi bija apskāvušies. Sieviete sirsnīgi lūkojās uz vīrieti, bet viņš uztraukti vēroja Tārkinu. Tomēr šis cilvēks neuztraucās, cenzdamies kādu pamanīt, bet gan gribēdams palikt nemanīts. Varbūt vīrietis krāpa sievu vai ņemot vērā, ka tas notiek Francijā, krāpa mīļāko, un tas būtu vēl ļaunāk. Abas blakusesošās nišas bija tukšas. Nākamajā kāda sieviete ar platu seju lasīja, likās, dzeju grāmatu. Viņa uzmeta Tārkinam īsu, vienaldzīgu skatienu, tad turpināja lasīt.

Šāda viltība būtu izdevusies pirms desmit vai piecpadsmit minūtēm, kad vēl bija pietiekami gaišs, lai varētu brīvi lasīt. Sievietei bija plata seja ar vīrišķīgiem vaibstiem, un resnās kājas bija viegli saliektas ceļu locītavās tā mēdz stāvēt speciāli apmācīti aģenti. Tārkins redzēja, ka viņa iebāž roku jakas kabatā, it kā gribētu to sasildīt. Ja viņš līdz šim būtu šaubījies, tagad viss bija pilnīgi skaidrs.

Tomēr nedrīkstēja uzreiz parādīt, ka viņš aģenti ievērojis. Raudzīdamies tieši uz priekšu, Tārkins pagriezās un iegāja nišā. Viņš izlikās, ka, raugoties starp pīlāriem, ir kaut ko pamanījis un tagad pūlas to saskatīt skaidrāk. Virzoties sievietei garām, Tārkins pēkšņi pagriezās, uzgāzās viņai virsū, un abi smagi noslīga uz akmens grīdas.

-    Klusējiet, viņš teica.

-     Pie velna, viņa nošņāca caur sakostiem zobiem. Tātad vēl viena persona, kurai amerikāņu valoda ir dzimtā. Sievietes platajā sejā parādījās tāda izteiksme kā čūskai, kas grasās kost.

Tārkins iebelza viņai ar celi pakrūtē, un viņa tvēra pēc elpas. Sievietes seja sašķobījās aiz niknuma lielākoties viņa niknojās pati uz sevi, jo nebija paredzējusi Tārkina manevru. Viņš paķēra grāmatu uz sarkanbrūnā apvāka bija uzraksts l,es Fleurs du Mal un atvēra to. Kā jau bija paredzams, četrstūrainā iedobumā, kas bija izveidots grāmatas iekšpusē, atradās miniatūrs radioraidītājs.

-    Pasakiet viņiem, ka esat mani pamanījusi, Tārkins čukstēja. Pasakiet, ka es paslēpos kolumbārija pazemes velvē.

Sievietes skatienā pazibēja šaubas, un Tārkins turpināja:

-    Citādi jūsu līķis paliks šeit pie pārējiem mirušajiem. Viņš stingrāk piespieda Beretta stobra caurumu sievietei pie rīkles un redzēja, ka viņa padodas. Nemēģiniet apvest mani ap stūri es uzreiz pamanīšu, viņš brīdināja.

Piespiedusi raidītāja pogu, sieviete sacīja:

-    Te zvaigznājs. Zvaigznājs astoņdesmit septiņi. Kapsētā bija aptuveni deviņdesmit rajonu; kapela atradās astoņdesmit septītā rajona vidū. Tārkins izjuta atvieglojumu, dzirdot, ka sieviete kā identifikācijas skaitli nenosauc astoņdesmit septiņi A vai astoņdesmit septiņi E tas nozīmētu, ka šajā rajonā atrodas vēl kāds cits.

Tārkins paņēma mazo bezvadu mikrofonu, kas bija sievietei ausī, un ielika sīko miesaskrāsas plastmasas ierīci savā ausī.

-    Ko ziņosiet? mikrofonā atskanēja metāliska balss. Viņš pamāja ar galvu, dodams sievietei zīmi.

-    Viņš slēpjas pazemes velvē, viņa teica.

Tārkins iečukstēja sievietei ausī:

-    Un viņš ir bruņots.

-    Un viņš ir bruņots, sieviete atkārtoja.

Viņi to jau zināja; sievietes piebilde ziņojumu padarīja vēl ticamāku. Tad Tārkins parāva uz leju sievietes neilona mēteli, tā ka viņa nevarēja pakustināt rokas.

Arkādes ejā kāds skaļi ierunājās:

-    Mam'selle II vous ennuie, ce mec ci? Vai tas vīrietis jums uzmācas? Tas bija labi domāts jautājums, ko izteica nejaušs garāmgājējs. Tārkins zagšus paskatījās uz vīrieti. Viņš bija tievs un lempīgs, seja šķita inteliģenta, bet tās izteiksme bija pārlieku centīga varbūt vietējās universitātes students. Tārkins zināja, ka iespaids var rasties sekundes desmitdaļā un tikpat ātri izgaist. Viņš piespieda seju pie aģentes sejas un piekļāva lūpas viņas mutei.

-    Ak, dārgā! viņš iesaucās angliski. Tātad tu saki jā! Tu precēsies ar mani? Esmu pats laimīgākais vīrietis pasaulē! Viņš cieši turēja sievieti un runāja sajūsmas un prieka pilnā balsī. Nebija svarīgi, vai francūzis saprot angliski situācijas nozīme bija nepārprotama.

-     Excuse-moi, vīrietis klusi sacīja, nosarka un novērsās.

Tārkins noslaucīja lūpas piedurknē un pievērsa uzmanību tādai kā instrumentu kastītei, kas bija piestiprināta sievietei pie jostas. Viņš to noņēma un ar sitienu atvairīja sievietes rokas, kad viņa gribēja kastīti satvert.

Tārkins uzreiz saprata, ka tā ir Kleinmaschinenpistole salokāma mašīnpistole, ko dēvēja par "biznesmeņa pistoli". Nāvējošais ierocis bija izgatavots, ņemot par pamatu VDK dizaina birojā Tulā izstrādāto štancētā metāla ieroci PP-90, un visu aptveri no tā varēja izšaut gandrīz vienā mirklī, it kā raidot nāvējošu svina staru kūli. Pistole bija apbrīnojami kompakta mēlītes aizsargs bija iestiprināts eņģēs, un ieroča salocīšanu regulēja aizbīdnis ar atsperi. Pistole bija tikai desmitarpus collu gara, bet aptverē ietilpa trīsdesmit parabelluma deviņu milimetru patronas. Iegarenā metāla priekšmeta vienā stūrī bija poga. Kad Tārkins to piespieda, atspere atbrīvoja metāla ietvara daļu, kas pavērsās uz mugurpusi un izveidoja balstu.

Tad Tārkins ar spēju kustību satvēra sievieti aiz spranda un parāva viņas galvu uz priekšu. Viņa zaudēja samaņu vismaz uz vairākām minūtēm. Tārkins apsēdināja sievieti uz marmora sola un atspieda viņas galvu pret sienu, it kā viņa būtu iesnaudusies. Pēc tam viņš no sievietes kurpju auklām izveidoja cilpu, ko apņēma ap viņas kreiso potīti, auklas atlikušo galu divas reizes aptina ap mašīnpistoles mēlīti, tad ap abām plaukstu locītavām. Tiklīdz sieviete mēģinās piecelties, cilpa savilksies.

Tārkins iegāja citā nišā vairākus simtus pēdu attālumā no sievietes; nišā tagad bija diezgan tumšs, bet no tās varēja saskatīt kāpnes, kas veda kolumbārijā.

Ilgi viņam nebija jāgaida.

Vispirms parādījās tas pats jauneklis ādas jakā, kas bija paņēmis mugursomu. Viņš skrēja lejup pa kāpnēm kolumbārijā velvē, roku aizbāzis aiz jakas, it kā turētu to uz vēdera. Tad ieradās plikpaurains vidēja vecuma vīrietis ar bakurētainu seju un apaļu vēderiņu. Viņš nekāpa lejā, bet palika stāvam tuvu kapelai kāpņu laukumiņa tālākajā galā. Viņš varēja redzēt, kas notiek kāpņu lejasgalā. Saprātīga pozīcija atbalsta nodrošinājumam.

Trešais uzradās pēc divām minūtēm. Tas bija viens no abiem vīriešiem, kuri bija sagrābuši Tārkinu, kad viņš mēģināja aizbēgt no kapsētas. Viņa seja bija pietvīkusi un nosvīdusi droši vien no fiziskās piepūles un arī satraukuma.

Tārkins izdzirdēja mikrofonā klusu dūkoņu, tad atskanēja metāliskā balss: Zvaigznājs astoņdesmit septiņi. Apstipriniet, ka objekts atrodas turpat.

Vērojot nosvīdušo vīrieti, Tārkins redzēja, ka viņš kustina lūpas acīmredzot mikrofonā skanēja viņa balss, ko pārraidīja paslēpts optisko šķiedru mikrofons.

Vīrieša sejā parādījās apmulsums.

Zvaigznājs astoņdesmit septiņi, atsaucieties, viņš teica.

Tārkins atbalstīja Beretta pistoli pret nišas akmens malu un bezcerīgi raudzījās krēslā, kas sabiezēja arvien vairāk. Pat tad, ja viņš būtu izcils šāvējs bet viņš tāds nebija attālums bija pārāk liels, lai ar pistoli varētu precīzi trāpīt. Izredzes nošaut aģentu bija niecīgas, drīzāk varēja gadīties, ka viņš nodod savu atrašanās vietu.

Tārkins gaidīja, līdz parādās vēl viens grupas loceklis tagad te bija sapulcējusies gandrīz puse no grupas -, tad zagšus atkāpās. Viņš izlavījās starp pīlāriem un pāri laukumiņam, kas bija apaūdzis ar kazenājiem, devās ziemeļu virzienā. Viņš ieraudzīja sarga mājiņu, lielu reklāmas dēli ar kapsētas karti un augstus tumšzaļus vārtus, kas veda uz pilsētu. Piemiedzot acis, varēja saskatīt izbalējušās zaļās un baltās veikalu markīzes Parīzes ielā. Iespaids, ka tā atrodas tuvu, bija maldinošs.

Viņš attālumā dzirdēja šāvienu kārtu no automātiskās pistoles, izbaiļu kliedzienus. Dzejas cienītāja bija atjēgusies, un trīsdesmit lodes, nevienam nenodarot ļaunu, ietriekušās akmens padziļinājumā zem marmora sola. Taču operatīvos aģentus šāvienu troksnis bija iespaidojis kā aicinājums, liekot viņiem brāzties uz apsīdai līdzīgo nišu, ko Tārkins jau sen bija atstājis.

Viņš pielika soli un steidzās gar neskaitāmajiem kapakmeņiem un statujām, kailajiem kokiem un mūžzaļajiem krūmiem, kas vējā čabēja. Ēnas kļuva arvien garākas, un rietošās saules sārtais atspīdums satumsa kā dziestošs ugunskurs. Tārkina muskuļi, tāpat kā visas maņas, bija saspringti. Viņa viltība bija mazinājusi naidīgo spēku "spiedienu", bet citi aģenti bija palikuši savās pozīcijās un ar binokļiem pētīja apkārtni. Briesmas bija īpaši lielas pie izejas, kurai viņš pašreiz tuvojās. Būtu gluži dabiski, ja tādā vietā atrastos kāds no aģentiem.

Tārkins sāka skriet. Viņš paklupa pret kādu zemes kukurzni, klusi nolamājās, tad sadzirdēja nē, drīzāk gan izjuta dubultu plīkšķi; atkal uz visām pusēm pašķīda akmens šķembas, un dažas sāpīgi iedzēla viņam. Ja viņš nebūtu paklupis, viena lode būtu trāpījusi ķermeņa augšdaļā.

Tārkins novēlās zemē un paslēpās aiz sešas pēdas augsta obeliska. Kur atrodas šāvējs? Varbūtību bija pārāk daudz.

Vēl viena klusinātu šāvienu kārta šoreiz no pretējās puses. No tās puses, kur viņš cerēja atrast patvērumu. Kur bija drošība?

Tārkins asi pagrieza galvu; visapkārt atradās pieminekļi, un šāvieni bija raidīti no pārāk zema punkta, tāpēc nebija domājams, ka šāvējs atrodas tālu.

Celieties taču kājās kā vīrs!

Krona balss.

Masīvais aģents iznāca no ēnas aiz kāda liela pieminekļa.

Tārkins izmisīgi raudzījās, kas notiek viņam priekšā. Viņš ieraudzīja no mugurpuses kādu strādnieku zaļā formas tērpā ar baltu uzrakstu uz jakas plecu daļas un uz naga cepures mugurējās daļas Pere-Lachaise Ecļuipe d'Entretitien-, strādnieks neko nenojauta. Caur augstajiem, zaļajiem vārtiem tie bija tik tuvu, tomēr šķita esam tūkstoš jūdžu attālumā ieplūda Parīzes ielu klusinātais troksnis. Nedaudzie tūristi gaisma bija pārāk vāja, lai varētu uzņemt labas fotogrāfijas, nenojauta, ka turpat blakus notiek spēle uz dzīvību vai nāvi.

Krons mērķēja uz viņu; Tārkins varētu mēģināt paķert Beretta pistoli, taču viņš to nepaspētu izdarīt.

Visapkārt turpinājās ikdienišķā dzīve. Strādnieks virzījās uz priekšu, turēdams atkritumu vācamo nūju; viņa seju aizēnoja cepures nags. Tūristi, klusi tērzējot, devās pa vārtiem ārā, ar skatieniem meklējot taksometru vai mēģinot izdomāt, kur atrodas tuvākā metrostacija.

Krons pamāja ar roku kādam celiņa pretējā pusē snaiperim, Tārkins nodomāja. Neuztraucieties par mūsu draugu snaiperi, Krons ieteicās ar saltu ļaunprātību balsī. Viņš tikai tēlo atbalstu. Nogalināšu es. To zina visi.

Kapsētas strādnieks neapstādamies vāca atkritumus un virzījās arvien tuvāk. Tārkins sāka raizēties, ka strādnieka klātbūtne var traucēt, neļaujot viņam kaut ko uzsākt. Strādnieks bija aculiecinieks, lai gan Tārkins stipri šaubījās, ka Kronu tas var aizkavēt. Piepeši Tārkinam radās neskaidru briesmu nojauta kaut kas nebija kārtībā ar strādnieka gaitu.

Pēkšņi gaismas stars no rietošās saules atspoguļojās garāmbraucošas mašfnas priekšējā stiklā, un atspulgs uz mirkli apgaismoja strādnieka seju. Tārkinu pārņēma vēl lielākas šausmas. Viņš atcerējās peldbaseinu viesnīcā Plaza. Tā pati seja un tā pati, kas bija pavīdējusi Luksemburgas dārzā.

Ķīniešu slepkava.

Tārkina izredzes palikt dzīvam saruka vēl vairāk.

Jūs nekad neesat sapratis, Kron, teica Tārkins, izmisīgi pūlēdamies iegūt laiku, ka…

-     Esmu diezgan klausījies, vīrietis teica, pirkstu turēdams uz pistoles mēlītes. Piepeši naidīgums viņa sejā izgaisa, un tā vietā parādījās savādi tukša izteiksme.

Tārkins ieraudzīja, ka no Krona kreisās auss izšaujas sarkanu pilieniņu strūklas. Ķīnietis bija nometies uz viena ceļa, atkritumu vācamās nūjas vietā tagad bija gara šautene ar klusinātāju. Tas notika tik zibenīgi, ka Tārkins to uzreiz nebija apjēdzis.

Ķīnietis pagriezās pret Tārkinu un nospieda mēlīti. Tārkins vēl paspēja nodomāt, ka tas ir pēdējais, ko viņš šajā pasaulē redz… tikai ķīnietis lūkojās optiskajā tēmēklī, un profesionāls snaiperis to nedara, šaujot uz mērķi, kas atrodas tikai piecpadsmit pēdu attālumā. Tārkins izdzirdēja tinkšķi, izkrītot patronas čaulai.

Slepkava šāva nevis uz viņu, bet uz snaiperi.

Tārkinam reiba galva. Tas bija gluži neaptverami.

Ķīnietis atkal mērķēja, lūkodamies optiskajā tēmēklī. Šāvējam vajadzēja būt izcili prasmīgam, lai, atbalstot šauteni uz ceļgala, mēģinātu trāpīt snaiperim, kas slēpās aizsegā.

Dubults plīkšķis un pēc kārtas divi tinkšķi, izkrītot patronu čaulām. Tārkiris izdzirdēja ievainotā snaipera vaidu.

Šāvējs zaļajā formas tērpā piecēlās un salocīja šautenes laidi.

Tārkins bija mēms aiz izbrīna, apstulbis aiz neizpratnes un neticības.

Slepkava bija atstājis viņu dzīvu.

-    Es nesaprotu, Tārkins apjucis sacīja.

Šāvējs pagriezās pret Tārkinu un pievērsa viņam nopietno brūno acu skatienu. Tagad es to zinu. Tieši tāpēc jūs vēl esat dzīvs.

Tārkins atkal palūkojās uz ķīnieti un ieraudzīja, ka tas ir cilvēks, kurš veic viņam uzticēto uzdevumu, kurš ir lepns par savu izcilo prasmi, taču negūst baudu no tās baismīgajām sekām. Šis cilvēks sevi uzskatīja nevis par karotāju, bet drīzāk gan par sargu-, viņš zināja, ka visā cilvēces vēsturē allaž bijuši tādi vīri kā viņš tādi kā prefekts Senajā Romā vai templiešu ordeņa bruņinieks, vai samurajs, kuri bija stipri kā tērauds, lai aizsargātu citus. Vīri, kuri bija cieti kā tērauds, kuri nogalināja, lai citi varētu dzīvot drošībā. Sargāšana bija šā cilvēka parole, sargāšana bija viņa ticība.

Pagāja tikai sekunde, un Tārkins ieraudzīja, ka ķīnietim no kakla sāk gāzties asins šalts. Lai gan neredzamais snaiperis bija ievainots, viņš bija raidījis pēdējo šāvienu uz cilvēku, kas viņam radīja vislielākos draudus.

Tārkins pielēca kājās. Vēl īsu bridi tikai īsu brīdi pārējie uzbrucēji būs drošā attālumā, viņiem ceļu aizšķērsos šā nāves dārza akmeņi un pieminekļi; vajadzēja izmantot izdevību, citādi tā būs zudusi uz neatgriešanos. Tārkins brāzās uz zaļajiem vārtiem, izskrēja uz ielas un neapstājās, līdz atrada nomāto mašīnu, ko bija atstājis tuvējā kvartālā. Līkumodams pa Parīzes trokšņainajām ielām un pūlēdamies pārliecināties, ka viņam neseko, Tārkins centās apjēgt to, ko bija uzzinājis.

Prāts juceklīgi tvērās te pie vienas, te pie kādas citas atziņu drumslas. Kāds bija nogalinājis Fentonu. Vai Fentona organizācijas biedrs varbūt dubultaģents? Varbūt kāds no tiem, kam Fentons strādāja kāds no Savienoto Valstu valdības?

Un ķīniešu slepkava ienaidnieks, kas bija kļuvis par sabiedroto, būtībā viņš bija atdevis dzīvību, lai pasargātu Embleru.

Kāpēc?

Kam… kam viņš strādāja?

Varbūtību bija pārāk daudz par realitāti bija kļuvis pārāk daudz tādu varbūtību, kas šķita neiespējamas. Tārkinam nē, tagad atkal Embleram bija pienācis brīdis, kad jebkurš pieņēmums varēja izrādīties maldinošs.

Embleru biedēja vēl kaut kas adrenalīna uzplūds bija izrādījies gluži tīkams. Kas viņš galu galā bija par cilvēku? Emblers apsvēra savas rakstura īpašības un nodrebēja. Viņš bija nogalinājis un šovakar par mata tiesu izglābies no nāves. Kāpēc tad viņš jutās tik spirgts?

-     Es nesaprotu, Lorela teica. Viņi visi trīs bija sapulcējušies Kestona viesnīcas istabā.

-    Arī es nesaprotu, Emblers teica. Man ir tāda nojauta, ka tas viss ir greizi.

-    Tas nav loģiski izskaidrojams, piebilda Kestons.

-     Pagaidiet, ieteicās Lorela. Jūs teicāt, ka visas slepkavības bija saistītas ar Ķīnu. Jūs teicāt, ka tās atgādina progresiju vai secību, kas ved pie kaut kā nenovēršama. Jūs domājāt, ka varbūtējais mērķis ir Lī Angs.

-     Paredzēts, ka viņš nākamajā mēnesī ieradīsies Baltajā namā valsts vizītē, Kestons teica. Vēsturisks notikums ar valsts mēroga svinīgām pusdienām un visu pārējo. Milzums izdevību. Bet…

-    Kas bet?

-     Laika izvēle šķiet savāda. Ņemot vērā to, cik drīz cits pēc cita risinājušies iepriekš minētie notikumi, vizīte liekas novilcināta.

-    Tā nav novilcināta, Lorela teica. Atvērusi lielo rokassomu, viņa izņēma saritinātu International Herald Tribune eksemplāru. Tas man ienāca prātā, atceroties, ko tu teici par to rakstu Le Mond.

-    Kā, lūdzu?

-    Rītdiena, Lorela sacīja. Prezidenta Lī Anga lielā diena.

-    Par ko tu runā? Emblers jautāja.

-    Es runāju par Pasaules ekonomikas forumu, viņa teica. Par to, kas šonedēļ notiek Davosā.

Emblers sāka staigāt pa istabu no viena gala uz otru, skaļi domājot.

-     Lī Angs pirmo reizi kopš stāšanās amatā atstāj Pekinu, kur viņš ir drošībā. Viņš ierodas Rietumos un uzstājas ar dižo runu, kuras nolūks ir radīt ikvienam siltas un sirsnīgas jūtas pret lielo tīģeri.

-    Pat Pālmers to nebūtu formulējis labāk, Kestons dzēlīgi noteica.

-    Un uzstāšanās laikā viņš tiek nošauts.

-     Izņemts no vienādojuma. Kestons izskatījās domīgs.

-     Bet kas to izdara?

Fentona balss Man padomā patiešām aizraujošs projekts, ko varēšu jums piedāvāt. Taču pagaidām vēl nekravājiet ceļasomu.

Emblers ilgi klusēja.

-    Varbūt Fentons domāja, ka to varētu izdarīt es?

-    Vai tas ir iespējams?

-    Ziniet, es visu laiku gudroju par Fentona nāvi. Manuprāt, viņa nogalināšana kaut ko pierāda to varētu salīdzināt ar nevajadzīgu diega galu, ko gluži vienkārši nošņāpj, kad tuvojas operācijas kulminācija.

-    Jūs runājat tik aukstasinīgi, Kestons ieteicās. Vai patiešām nekad neesat strādājis par grāmatvedi?

-     Piedēvējiet to gadiem, ko esmu pavadījis Politiskās stabilizācijas nodaļas dienestā, Emblers sacīja. Tad turpināja:

-     Viņa nāve ir svarīga norāde. Un slepkava, iespējams, būs kāds, ko es pazīstu, ar ko esmu kopā strādājis kādā no iepriekšējām "Stab" operācijām.

-    Tur nav nekādas jēgas, teica Lorela.

-     "Stab" lepojās, ka viņiem strādā labākie no labākajiem. Fentons lielījās, ka algo pašus labākos no "Stab". Ja kādam uztic Ķīnas prezidenta noslepkavošanu, tad taču tam jābūt vislabāk apmācītajam no visiem, vai ne?

-    Un, ja tas ir "Stab" aģents, Lorela lēni teica, ļoti iespējams, ka tu esi darbojies kopā ar šo cilvēku.

-     Pilnīgi skaidrs, sacīja Emblers.

-    Ak, pie velna, teica Kestons. Vai jūs paši zināt, par ko pašreiz runājat? Ja par Davosu, tad esam nokavējuši.

-     Mums jāizdomā…

-     Jāizdomā, kas notiks pēc tam, Kestons drūmi sacīja. Jo sekas… Ak dievs! Sekas. Prezidents Lī Angs Ķīnā ir neticami populārs tikpat kā Džons Kenedijs, pāvests un Džons Lenons vienā personā. Ja viņu nogalinās, niknumā mutuļos visa valsts, kurā ir viens miljards un četrsimt tūkstoši miljoni iedzīvotāju. Sāksies histēriskas vaimanas, ko varēs dzirdēt pusē pasaules, un tās vienā mirklī pārvērtīsies atriebes alkās, ja kaut kas jebkas norādīs, ka slepkavība saistās ar Amerikas valdību. Vai jūs apjēdzat, kāds drošības vārstulis vajadzīgs, lai apturētu vairāk nekā vienu miljardu saniknotu Ķīnas pilsoņu? Var gadīties, ka abas valstis tiek ierautas karā. Un pretējā puse var ieņemt Zhongnanhai vienā naktī.

-     Lai tā riskētu, jābūt fanātiķiem, Lorela teica.

-    Tādiem, kā Eštons Pālmers un viņa audzēkņi. Emblers juta, ka no sejas atplūst asinis.

Lorela lūkojās tālumā un atkārtoja vārdus, kas reiz izteica Emblera jauneklīgās ilgas. Nekad nešaubies, ka nedaudzi cilvēki, kuri domā par pārējiem un uzņemas atbildību, spēj mainīt pasauli. Tas ir vienīgais, kas kaut ko nozīmē.

-     Nolādēts, nekas nav pagalam, kamēr vēl nav pagalam, Emblers dusmīgi iesaucās. Es nepieļaušu, ka viņi tiek sveikā cauri.

Tagad kājās pielēca Kestons un sāka staigāt pa istabu.

-     Viņi to ir pārdomājuši no viena gala līdz otram. Paredzējuši visas iespējas. Kas zina, cik ilgi viņi jau tam gatavojas? Tādā operācijā nepieciešams gan slepenais aģents, kas jau sen nav bijis kontaktā ar pārējiem, gan aizstājējs. Esmu auditējis daudzu operāciju norisi, tāpēc zinu, ka operācijai parasti tiek paredzēts rezerves variants. Šādā operācijā jābūt kādam slepenam mehānismam, kas novērš kļūdas iespēju. Atsaukšanas kodam. Un nepareizu norādījumu stratēģijai. Kādam cilvēkam, ko upurēt. Kestons piemiedza acis. Protams, vienkāršāk būtu, ja upurēt varētu slepeno snaiperi. Taču jāpieņem, ka viņi ir rūpīgi izvērtējuši parametrus. Visus parametrus.

-    Operāciju vienmēr veic cilvēki, Emblers sacīja nedaudz izaicinošā tonī. Un cilvēki nekad neizturas kā skaitļi matricā, Keston. Cilvēcisko faktoru nav iespējams aprēķināt pilnīgi precīzi. Tādi cilvēki kā jūs to nekad nesaprot.

-    Un tādi cilvēki kā jūs nekad nesaprot, ka…

-     Vīri, Lorela nepacietīgi iesaucās, ar pirkstiem bungojot pa laikrakstu. Vīri. Te rakstīts, ka viņš uzstāsies ar runu Davosā rīt piecos pēc pusdienas. Laika atlicis mazāk par divdesmit četrām stundām.

-    Augstā debess, Emblers noelsās.

Lorela paraudzījās uz Embleru, uz Kestonu un atkal uz Embleru. Varbūt mēs varam ikvienu tur brīdināt?

-    Tici man, viņi tur, Davosā, ir sagatavojušies jebkurai iespējai, Emblers teica. Tā viņi strādā. Taču sarežģījumus rada tas, ka prezidents tik bieži brīdināts par nāves draudiem, ka viņš brīdinājumus vairs neuztver nopietni. Viņa pavadoņiem ir zināmi šie draudi. Tas nav nekas jauns. Un Lī Angs negrib ļaut draudiem viņu atturēt.

Lorela bija apjukusi un izmisusi.

-     Vai jūs nevarat paskaidrot, ka šoreiz draudi ir patiešām nopietni?

Kestons nopietni palūkojās uz viņu.

-     Es to darīšu, viņš sacīja. Esmu pārliecināts, ka tas līdzēs. Tad viņš pievērsās Embleram. Vai jūs domājat, ka pazīsiet slepkavu?

-    Jā, Emblers vienkārši atbildēja. Manuprāt, viņi gribēja šim uzdevumam savervēt mani. Taču jums, protams, taisnība Fentons nestrādā, neparedzot aizvietotāju. Tagad uzdevumu vajadzēs pildīt dublierim un viņš noteikti ir no tiem aģentiem.

Visi labu brīdi klusēja.

-    Pat tad, ja tu viņu agrāk neesi pazinis, Lorela vilcinādamās sacīja, tu viņu tomēr varēsi pamanīt. Tu taču to proti ar savu īpašo spēju.

-    Jā, esmu tā darījis arī agrāk, Emblers atzina. Tikai likme nekad nav bijusi tik augsta. Tomēr man nav izvēles, vai ne?

Lorela pietvīka.

-    Tu nevienam neko neesi parādā, Hal, viņa teica pēkšņā satraukumā. Tev nevajag būt varonim. Gluži vienkārši nozudīsim, ja?

-    Vai tu patiešam to gribi?

-    Jā, Lorela teica. Pēc brīža nomurmināja: Nē. Viņai acīs sariesās asaras. Es nezinu, viņa klusi sacīja. Zinu vienīgi ja turp dosies tu, tad to pašu darīšu es. Nav citas vietas, kur es varētu justies drošībā. Tu to zini.

Emblers pievilka Lorelu sev klāt, piespieda pieri pie viņas pieres un cieši apkampa.

-     Labi, viņš čukstēja un nesaprata, vai paša balss pēkšņi iedrebas aizturētos smieklos vai varbūt raudās. Labi.

Pēc brīža Kestons pievērsās Embleram.

-    Vai esat izdomājis, kā to paveiksiet?

-     Protams, Emblers neizteiksmīgā balsī sacīja.

Kestons apsēdās sinepju krāsas atzveltnes krēslā un cieti

paskatījās uz Embleru.

-     Es gribu, lai jūs saprotat skaidri jūsu rīcībā ir mazāk par divdesmit četrām stundām, un jums šajā laikā jāpaspēj tikt vaļā no visiem slepkavīgajiem aģentiem, ko jums uzsūtījis Stratēģiskais dienests vai jūsu mīļotās Konsulārās operācijas, nokļūt Šveicē, iefiltrēties pasaules elites sanāksmē, kas tiek apsargāta ar maksimālu stingrību, un identificēt slepkavu, kamēr viņš vēl nav raidījis šāvienu.

Emblers pamāja. .

-    Ziniet, es kaut ko teikšu. Kestons savilka uzacis. Tas nebūs tik vienkārši, kā izklausās.

IV DAĻA

..

29. nodaļa

Kad ceļa rādītājs vēstīja, ka līdz Šveices robežai atlikuši trīsdesmit kilometri, Emblers instinktīvi nogriezās no šosejas un aizbrauca pa kādu nelielu lauku ceļu. Vai viņam sekoja? Lai gan viņš neko nebija manījis, tomēr elementāra piesardzība mudināja nebraukt cauri robežkontroles postenim nomātajā Opel mašīnā.

Lorela Holenda un Kleitons Kestons uz Cīrihi brauca ar ātrgaitas vilcienu TGV. Brauciens līdz Cīrihei ilga vairāk nekā sešas stundas, un pēc tam vēl pāris stundu vajadzēja braukt ar autobusu līdz Davosas Klosterai. Vilciena līnija bija visai populāra. Lorela un Kestons vilcienā brauca katrs atsevišķi, un viņiem brauciena laikā sarežģījumi nevarēja rasties. Taču viņus nevajāja neskaitāmi ienaidnieki ne Konsulāro operāciju aģenti, kuriem bija dots rīkojums "nesaudzēt" mērķi, ne SDG soda vienības cilvēki, kuri tieši tāpat gribēja Embleru nogalināt. Braucot ar sabiedrisko transportu, viņš iekļūtu tvarstīšanas tīklā. Vajadzēja braukt ar mašīnu, iekļauties bezpersoniskajā transporta plūsmā uz Solelas autostrādes. Tomēr tā bija tikai pagaidu drošība, jo visnopietnākās briesmas draudēja robežkontroles punktā. Šveice nepiedalījās Eiropas integrācijas procesos, un kontrole uz robežas bija ļoti stingra.

Augšsavojas pilsētā Kolmārā Emblers sameklēja kādu taksometra šoferi kad Emblers viņam parādīja dolāru žūksnīti, viņš bija ar mieru aizvest Embleru cauri Samoenai uz nelielo Sentmartina ciematu robežas viņa pusē. šoferis, vārdā Liks, bija tukls vīrietis ar nolaideniem pleciem, pagariem un taukainiem matiem. No viņa plūda nemazgātas miesas smaka, kas atgādināja sastāvējušos sviestu un zirgu stalli un ko nevarēja nomākt odekolons, ar kuru vīrietis bija bagātīgi salaistījies pēc skūšanās. Tomēr tas bija atklātas un tiešas dabas cilvēks, lai arī naudaskārigs. Emblers zināja, ka var viņam uzticēties.

Kad viņi sāka braukt, Emblers atvēra mašīnas logu, ļaujot vēsajam kalnu gaisam appūst seju. Ceļojuma somu viņš bija nolicis sev blakus uz sēdekļa.

-     Vai jūs noteikti gribat turēt vaļā logu? šoferis jautāja, nejuzdams, cik smacējošs ir gaiss mašīnā. Ārā ir sals, mon frиre. Kā sakāt jūs amerikāņi auksts kā elles pievārtē.

-     Tas nekas, Emblers pieklājīgi atteica. Vēsais gaiss aizgainīs miegainību. Viņš aizvilka ar vilnas oderi siltinātās ziemas jakas rāvējslēdzēju. Jaka bija ļoti silta, un tajā Embleru nevarēja pārņemt aukstums.

Septiņu jūdžu attālumā no robežpilsētiņas Sentmorensas Embleru pēkšņi sagrāba nemiers. Viņš uztvēra neskaidras, nenoteiktas un pretrunīgi vērtējamas zīmes, ka viņa atrašanās vieta, iespējams, ir atklāta. Vai tās būtu tikai pārspīlētas aizdomas? Aiz viņiem nu jau kādu brīdi vienā un tajā pašā attālumā turējās džips ar brezenta jumtu. Pāri galvai lidoja helikopters; šajā laikā un vietā helikopteram te nevajadzētu būt. Tomēr ārkārtīgi saasināta uztvere allaž varēja atrast neatbilstības pat visnevainīgākajā apkārtnē. Vai Emblera novērojumiem patiešām bija jel kāda nozīme?

Līdz robežai bija atlikušas pāris jūdzes, kad Emblers pamanīja gaišzilu autofurgonu ar numura zīmi, kas likās pazīstama viņš to bija kaut kur redzējis. Atkal viņš nodomāja, vai viņu nemoka vajāšanas mānija. Slīpajos agrā rīta gaismas staros furgona vadītājs nebija saskatāms. Emblers palūdza, lai Liks samazina ātrumu gandrīz tajā pašā laikā sāka braukt lēnāk arī zilais furgons, turoties no viņiem nemainīgā attālumā, kas bija daudz lielāks, nekā nepieciešams profesionālas uzmanības dēļ. Emblera nemiers pārvērtās par satraukumu. Vajadzēja paklausīt instinktam. Mūs ticība šurp atvedusi. Ticība, kas līdz šim bija glābusi Emblera dzīvību, bija pavisam vienkārša tā bija ticība sev. Ari tagad nebija vietas šaubām. Vajadzēja atzīt dziļi satraucošo patiesību.

Embleru bija atraduši.

Pirmie saulesstari jau apmirdzēja apkārtni ar sārtu gaismu, gaiss bija tik auksts kā saldētavā. Emblers pateica Likām, ka viņš pārdomājis un gribētu tālāk iet kājām jā, tieši no šīs vietas, kur tad vēl varētu būt tik jauks skats?

Kad Emblers dolāru žūksnītim piesvieda klāt vēl dažas banknotes, Lika neslēptās aizdomas pārvērtās par skeptisku uzjautrinājumu. Šoferis saprata Emblers nedomā, ka viņš ticēs sadomātajam iemeslam, taču, lai arī aizbildinājums bija blēdīgs, toties nauda īsta. Liks neprotestēja. Varbūt viņam šī spēle pat sagādāja prieku. Tieksmei izvairīties no robežkontroles varēja būt bezgala daudz iemeslu, bieži vien tā bija nevēlēšanās maksāt lielo muitas nodokli. Ja vien Lika mašīna netika izmantota nedeklarētu preču pārvadāšanai, viņam nekas nedraudēja.

Emblers savilka ciešāk izturīgo kalnu zābaku saites, paņēma somu un izkāpa no mašīnas. Robežas šķērsošana kājām nebija nekas jauns. Jau pēc dažām minūtēm viņš nozuda starp piesnigušajām eglēm, kalnu priedēm un lapeglēm, iedams līdztekus ceļam un turēdamies krietnu divsimt jardu attālumā no tā. Pēc pusjūdzes Emblers katrā ceļa pusē pamanīja divus stabus ar spožām apgaismes spuldzēm, ko apņēma apaļi stikla kupoli. Muitas posteņa māja, kuras divpusēji slīpais un stāvais jumts atgādināja A burtu, bija būvēta no tumšbrūna koka ar logu aizvirtņiem tumši zaļā krāsā un kokgriezumiem rotātu otrā stāva balkonu. Caur kokiem Emblers varēja saskatīt Francijas trīskrāsaino zilbaltisarkano karogu un Šveices karogu baltu krustu uz sarkana fona. Gar ceļa malu rindojās neaptēsti laukakmeņi, kas zem sniega gandrīz nebija saskatāmi. Zemu novietotais, spilgti oranžais šķērskoks bija paredzēts transporta regulēšanai. Abās ceļa pusēs atradās sargbūdas bez durvīm. Mazliet tālāk aiz muitas nama kāds pārtikas autofurgona šoferis bija novietojis savu mašīnu platajā, asfaltētajā ceļa nomalē, lai pārbaudītu motoru, kas bija sācis niķoties. Emblers redzēja tikai īsā, druknā mehāniķa kājas un muguru tas bija noliecies un galvu piebāzis pie mašīnas motora. Uz notīrītā asfalta blakus mašīnai bija saliktas dažādas detaļas. Laiku pa laikam varēja dzirdēt, ka šoferis nolamājas franču valodā.

Pretī muitas namam zemāk par ceļa līmeni atradās mašīnu stāvvieta. Emblers centās saskatīt vēl kaut ko. Sauli bija aizsedzis mākonis, un Emblers ieraudzīja uzliesmojam sērkociņu sargs aizdedzināja cigareti. Pakrēslī tas bija redzams pavisam skaidri. Emblers pameta skatienu pulkstenī. Nedaudz pāri astoņiem janvāri saule lēca vēlu, un kalnainais reljefs tās parādīšanos aizkavēja vēl vairāk.

Emblers redzēja džipu ar brezenta jumtu, kas bija novietots piesnigušajā stāvvietā. Uzbrāzmojot vējam, brezents drebinājās. Šķita, džips bija atvedis franču robežsargus uz kārtējo maiņu, kas sākās astoņos. Šveices robežsargi acīmredzot brauca šurp no pretējās puses. Emblers iekārtojās aiz jaunu egļu audzes. Kalnu priedēm skujas bija blīvas, bet zari atradās samērā augstu, turpretī eglēm tie sniedzās gandrīz līdz pašai zemei, nodrošinot paslēptuvi. Emblers pacēla pie acīm lauka binokli un lūkojās caur spraugu starp divu cieši blakus augošu egļu zariem. Robežsargs, kas tikko bija aizdedzinājis cigareti, dziļi ievilka dūmu, izstaipījās un nevērīgi paskatījās visapkārt. Emblers nojauta, ka viņš sagatavojies parastai, garlaicīgai dienai postenī.

Pa muitas nama logiem Emblers saskatīja vairākus citus sargus, kuri dzēra kafiju un, spriežot pēc viņu sejas izteiksmes, laiski pārcilāja jaunākās baumas. Viņu pulkā sēdēja vīrietis spilgti sarkanā flaneļa kreklā un bumbierveidlgu auguma formu, kas liecināja par sēdošu dzīvesveidu acīmredzot autofurgona šoferis, Emblers nodomāja.

Mašīnas te brauca tikai retumis. Lai kādi būtu noteikumi, vīriešiem ne prātā nenāca stāvēt ārā stindzinošajā aukstumā, ja ceļš bija tukšs un uz tā svilpoja tikai vējš. Pat nedzirdot vīru tērgāšanu, Emblers nojauta, ka iekšā valda dzēlīgas jautrības gaisotne.

Viens vīrietis sēdēja atstatu no pārējiem, un viņa izskats ļāva spriest, ka viņš nepieder pārējo pulkam. Emblers pavērsa binokli pret viņu. Vīrietis bija ģērbies franču muitas amatpersonu vecākā ierēdņa formas tērpā viņš muitā bija oficiāls apmeklētājs, kura pienākums bija pārbaudīt robežkontroles punktus. Pārējie tik brīvi jutās laikam gan tāpēc, ka inspektors bija licis noprast viņam daudz nerūp šis nogurdinošais un nepateicīgais pienākums. Varbūt priekšniecība viņu šurp bija atsūtījusi saskaņā ar inspektoru regulāro rotāciju, taču… kas gan varēja pārbaudīt pārbaudītāju?

Emblers noregulēja binokļa fokusu tā, lai skaidri varētu saskatīt vīrieša seju, un saprata, ka viņa spriedums bijis maldīgs.

Vīrietis nebūt nebija muitas ierednis. Embleram atmiņa atausa vesela virkne tēlu vīrieša seja viņam bija pazīstama. Pēc brīža viņš atcerējās šo cilvēku. Vīrieša vārds… tam nebija nozīmes, jo viņam bija neskaitāmi daudz segvārdu. Viņš bija uzaudzis Marseļā, un vēl pusaudža gados bijis kāda narkobarona rokaspuisis. Kad viņš kļuva par algotni Dienvidāfrikas, Senegālas un Gambijas reģionos, viņš jau bija pieredzējis slepkava. Tagad viņš izpildīja pasūtījuma slepkavības, un viņa pakalpojumus izmantoja lielākoties tad, kad apstākļi bija delikāti un nonāvēt vajadzēja nekļūdīgi. Viņš bija prasmīgs slepkava, lieliski prata darboties ar šaujamieročiem, nazi vai garoti neaizstājams tādos gadījumos, kad vajadzēja izdarīt īpaša veida slepkavību. Profesionālajā žargonā šādus slepkavas sauca par speciālistiem. Pēdējo reizi, kad Emblers šo vīrieti redzēja, viņa mati bija gaiši, tagad viņš bija tumšmatis. Iekritušie vaigi, augstie, asie vaigu kauli un mute ar plānajām lūpām izskatījās tāpat kā agrāk, varbūt vienīgi sejā bija vairāk grumbu. Piepeši vīrietis palūkojās tieši uz Embleru. Embleram sāka dauzīties sirds vai viņš būtu pamanīts? Taču nē tas bija neiespējami. Skata leņķis un vājais apgaismojums padarīja viņa slēptuvi drošu. Slepkava pa logu gluži vienkārši raudzījās uz apkārtni šķietamais acu kontakts bija acumirklīgs un nejaušs.

Šķita, apstāklim, ka slepkava uzturējās telpā, vajadzētu nomierināt Embleru. Īstenībā bija otrādi. Nevarēja būt, ka speciālists šeit ir viens pats. Ja viņš atradās telpā, tas nozīmēja, ka pārējie izvietojušies apkārtējā mežā. Embleram acumirklī pagaisa izjūta, ka viņš ieguvis priekšrocības. Viņu vajāja citi viņa amata brāļi; viņi varēja paredzēt Emblera manevrus un apsteigt tos. Speciālists, iespējams, vadīja operāciju, bet pārējie bija tepat netālu. Kad radīsies nepieciešamība, viņi aicinās speciālistu.

Uzbrukums bija lieliski izplānots, izmantojot dabiskos apstākļus, kā ari robežkontroles punktu. Emblers atzina, ka tas izdarīts ar izcilu profesionalitāti. Taču kas viņi bija? Stratēģiskā dienesta grupa vai Konsulāro operāciju vienība?

Nu Šveices pusē iznāca ārā divi robežsargi pie kontrolpunkta bija piebraucis mazs balts Renault un apstājies pie oranžā šķērskoka. Viens sargs pieliecās tuvāk vadītājam, lai uzdotu parastos jautājumus un salīdzinātu viņa seju ar fotogrāfiju pasē. To, vai tiks veikti papildu pasākumi, noteica profesionālais vērtējums. Turpat blakus stāvēja franču robežsargs, un šveicietis saskatījās ar viņu. Mašīnas vadītājs bija novērtēts, un lēmums pieņemts. Oranžais šķērskoks nolaidās, sargs nevērīgi pamāja ar roku, un baltais furgoniņš aizripoja.

Abi robežsargi iegāja sargbudas un, apsedušies uz plastmasas krēsliem, sakārtoja ausu aizsargus un siltinātās jakas.

-    Tā sieviete mašīnā bija tik resna kā tava sieva, viens robežsargs franciski teica otram. Viņš runāja tik skaļi, ka vārdus varēja sadzirdēt pat vējā un caur ausu aizsargiem.

Otrs tēlotā niknumā sarauca pieri.

-    Mana sieva vai tava māte?

Tie bija tādi kā joki, kas noderēja, lai aizpildītu ilgo un garlaicīgo dienu, kaut ari vienmuļi un sekli. Tad no muitas nama iznāca slepkava un palūkojās visapkārt. Vēro viņa skatienu.

Emblers ievēroja, ka vīrietis raugās uz tumšu klinti, kas atradās aptuveni divsimt pēdu augstumā. Tātad tur slēpās otrs no grupas. Noteikti vajadzēja būt ari trešajam, kura uzdevums bija novērot un iesaistīties operācijā tikai ārkārtējā situācijā.

Speciālists piegāja pie apgaismes staba, tad devās uz stāvvietu un nozuda aiz zemas ķieģeļu būves, likās, riku noliktavas. Vai viņš ar kādu apspriedās?

Tagad nebija īstais bridis prātot par iespējām, vajadzēja rīkoties. Austošās dienas gaisma Emblera ienaidniekiem varēja tikai palīdzēt. Mūs ticība šurp atvedusi. Emblers varēja nokļūt līdz zilganpelēkajai klintij, līkločiem virzoties pa diagonāli. Tuvumā briesmas bieži vien bija mazākas. No egļu audzes aizsega Emblers ātri aizmanījās līdz citai egļu audzei vairākus simtus jardu tālāk un paslēpa pie tās somu, ierokot sniegā. Tad viņš uzrāpās uz šauras kores, no kuras sniegu bija nopūtis vējš. Sperdams garus soļus, viņš skrēja pa kori augšup, tad satvēra lielu koka zaru, lai uzvilktos augstāk un tiktu uz citas kores, pa kuru iet tālāk. Taču zars ar skaļu krakšķi lūza, un Emblers krita atmuguriski. Izpletis rokas, viņš centās bremzēt kritienu, lai neslīdētu lejā. Emblers mēģināja pierausties kājās, bet zābaku rievainās pazoles biezajā, irdenajā sniegā slīdēja. Viņš pūlējās atsperties un noturēties, zinot, ka pietiek spert vienu aplamu soli, lai nokūleņotu piecdesmit pēdas uz leju, varbūt vēl vairāk. Emblers ķērās pie zemajiem koku zariem, lēca pār akmeņiem, piespieda muskuļus strādāt enerģiskāk. Viņš atcerējās Lorelas atvadu vārdus, un tie vairoja spēku. Saudzē sevi, viņa bija teikusi. Manis dēļ.

Norisam nekad nebija nemierīgu sapņu; sasprindzinātās situācijās viņš gulēja varbūt pat dziļākā un mierīgākā miegā nekā parasti. Stundu pirms lidmašīnas nolaišanās Cīrihē viņš pamodās un aizgāja uz tualeti, lai noskalotu seju un iztīrītu zobus. Izkāpjot no lidmašīnas un dodoties uz lidostas plašo, spilgti apgaismoto zāli, viņš izskatījās tāpat kā allaž.

Dīvaini, bet tas, ka Norisam bija ierocis, ļāva saņemt bagāžu daudz ātrāk nekā parasti. Viņš pieteica savu ierašanos īpašā Swiss Air birojā, kas nodarbojās ar šādiem jautājumiem, un jau kuro reizi apbrīnoja šveiciešu lietpratīgo rīcību. Kad Noriss parakstīja divas anketas, viņam izsniedza gan ieroci, gan ceļasomu. Birojā bija vēl dažas ar valdību saistītas amatpersonas vairāki cilvēki no slepenā dienesta un kāds vīrietis, ko Noriss atcerējās redzējis CIA un FIB apvienotajā konferencē par pretterorisma metodēm. Aiz viņiem stāvēja kāds vīrietis tumšpelēka, sīksvītrota auduma uzvalkā; viņa kuplo matu ērkulis bija gandrīz vai apelsīnu krāsā. Vīrietis pagriezās un uzsmaidīja Norisam; viņš bija pārāk savaldīgs, lai izrādītu pārsteigumu. Vīrieša vārds bija Stenlijs Grāftons, viņš bija Nacionālās drošības padomes loceklis. Noriss viņu atcerējās no vairākiem drošības brīfingiem Baltajā namā. Klausīties Grāftons prata labāk nekā vairākums padomes locekļu, lai gan Noriss nojauta, ka viņam būtu arī daudz, ko teikt.

-     Keleb, Grāftons sacīja, sniegdams roku. Neredzēju jūsu uzvārdu sarakstā.

-    Arī jūsējo es neredzēju, Noriss atbildēja.

-     Mani pēdējā brīdī palūdza aizvietot Oru Salimenu, Grāftons teica. Viņai ir kaula lūzums. Salimena bija padomes priekšsēdētāja, un viņa mēdza izteikties gari un apnicīgi, it kā tēlotu vēsturisku personu kādā televīzijas uzvedumā.

-    Nu, ja viņa tā saka, tad tas ir nopietni.

Grāftons neviļus pasmaidīja.

-    Jā, tāpēc viņiem bija vajadzīgs aizvietotājs.

-     Ar mani ir tāpat, Noriss teica. Allaž pēdējā brīdī kaut ko atceļ, pēdējā brīdī meklē aizvietotāju. Neko darīt. Esam ieradušies gvelzt labskanīgas blēņas.

-    To mēs pieprotam vislabāk, vai ne? Grāftona acīs iedzirkstījās smiekli. Vai gribat braukt kopā ar mani?

-    Noteikti. Vai jums ir limuzīns?

Grāftons īsi iesmējās.

-    Ak, nē kaut kas labāks. Helikopters. Es taču esmu no Nacionālās drošības padomes, mums pienākas ceļot ar stilu.

-     Priecājos redzēt, ka mūsu nodokļi tiek izmantoti lietderīgi, Noriss pazobojās. Iesim, Sten. Noriss paņēma ceļasomu, kurā atradās deviņu milimetru garstobra pistole, un sekoja padomes loceklim.

-    Varu jūs tikai apbrīnot, Kel. Lai gan nupat esat izkāpis no lidmašīnas, taču izskatāties tik svaigs kā gurķītis. Nu, katrā ziņā tik svaigs kā allaž.

-    Ak, kā saka dzejnieks tik tad man ļauts būs atpūsties, kad pildīšu, ko solījies. Noriss paraustīja plecus.

Kad Emblers beidzot sasniedza klints izcilni, no kura labi bija pārredzama apkārtne, viņš apstājās un caur sniegotajiem zariem pētīja situāciju. Speciālists no Marseļas stāvēja ceļa vidū un vēroja, vai neparādīsies kāda mašīna, vai apkārtnē nemanīs kaut ko kustamies. Sargi būdās joprojām garlaikojās. Pārējiem, kas sēdēja muitas telpā, gāja jautrāk tā kā mehāniķis arvien vēl laboja motoru, furgona šoferis sēdēja un uzjautrināja viņus ar nostāstiem.

Lejā tikt bija vieglāk nekā augšā. Ja nogāze bija pārāk stāva, Emblers ņēma palīgā gravitācijas spēku un šļūca vai vēlās, bremzēdams ar rokām un kājām, ja bija vajadzīgs. Galu galā viņš atkal nokļuva pie zemās egļu audzes.

Tikai dažu jardu attālumā viņš izdzirdēja zemu vīrieša balsi.

-    Te beta, lambda, epsilons. Vai esat noteikuši objekta atrašanās vietu? Runāja amerikānis ar teksasieša akcentu. Velns parāvis, es nekāpu ārā no gultas tādēļ, lai apsaldētu pautus.

Atbilde nebija dzirdama; bez šaubām, vīrietis to saņēma caur mikrofonu. Tad teksasietis kaut ko ierunāja tādā kā portatīvajā rācijā. Viņš nožāvājās un sāka staigāt pa ceļa nomali uz priekšu un atpakaļ, acīmredzot tādēļ, lai mazliet sasildītos.

No robežkontroles punkta puses atskanēja klaigāšana. Emblers ieraudzīja, ka pie oranžā šķērskoka apstājusies mašīna.

Sadusmotajam pasažierim plikgalvim ar sārtiem vaigiem, tērptam dārgā mētelī lika izkāpt no limuzīna, kamēr pārbauda mašīnu. Birokrātisks vājprāts, bagātais vīrietis žēlojās. Viņš šeit braucot katru dienu, bet vēl nekad neesot tā spīdzināts.

Robežsargi atvainojās, tomēr nepiekāpās. Viņi esot saņēmuši rīkojumu. Šodien jāievēro īpaši piesardzības pasākumi. Viņš varot prasīt paskaidrojumus muitas amatpersonām tieši pašreiz šeit esot muitas inspektors, vīrietis varot vērsties pie viņa.

Vīrietis pagriezās pret inspektoru formas tērpā un sastapās ar saltas vienaldzības un nicinājuma pilnu skatienu. Viņš nopūtās, un viņa protesti noplaka īdzīgās augstprātības priekšā. Pēc brīža oranžais šķērskoks nolaidās, un, motoram ierūcoties, lepnā mašīna aizbrauca gandrīz vai likās, ka ap tās radiatoru vijas aizvainotas pašcieņas virpulis.

Taču vīrieša trokšņainais protests bija sagādājis Embleram aizsegu.

Lai gan viņš nevarēja pavērst situāciju sev par labu, tomēr varēja padarīt mazāku tās nelabvēlīgo iespaidu. Emblers zagās pa taku līdztekus ceļam, līdz ieraudzīja uz ceļa augumā dūšīgu vīrieti ar dārgu rokaspulksteni, kura zeltītā aproce iemirdzējās, rīta saulei parādoties aiz mākoņa malas. Teksasietis. Pulkstenis itin nemaz nepiederējās cilvēkam šādā postenī tas liecināja, ka vīrietis ir visai priviliģēts aģents, kurš sen vairs neveic operatīvos uzdevumus un nosūtīts šurp tikai tāpēc, ka steidzamajai operācijai citu aģentu ātrumā nav izdevies sameklēt. Emblers izlīda no sniega sanesu aizsega un no mugurpuses lēca vīrietim virsū, un, ar labo roku aptvēris viņa kaklu, sakrampēja abas rokas kopā uz viņa kreisā pleca, sažņaudza vīrieša kaklu labā elkoņa ielokā, nosprostojot asinsriti viņa miega artērijās, tā ka viņš acumirklī zaudēja samaņu. Vīrietis acīmredzot reģistrētais aģents ieklepojās un saļima. Emblers veicīgi aptaustīja viņa apģērbu, meklējot raiduztvērēju.

Emblers to atrada vīrieša melnā ādas mēteļa apakšējā kabatā; mētelis ar zvērādas oderi bija dārgs apģērba gabals, taču ne visai piemērots, lai ilgstoši uzturētos ārpus telpām Alpos ziemas laikā. Mētelis nesaderējās ar vīrieša uzdevumu, bet lieliski saderējās ar dārgo rokaspulksteni Audemars Piguet. Taču raiduztvērējs, bez šaubām, viņam bija iedots tikai šajā rītā, nosūtot veikt operāciju tas bija mazs modelis melnas plastmasas ietvarā ar ierobežotu diapazonu, bet spēcīgu signālu. Emblers iestiprināja ausīs mikrofona podziņas, dziļi ievilka elpu un atsauca atmiņā vārdus, ko bija izrunājis aģents. Tad viņš piespieda pogu RAIDĪT un, stiepjot vārdus kā teksasietis, teica:

-     Runā beta, lambda, epsilons, ziņo…

Viņu pārtrauca balss ar spēcīgu Francijas Savojas provinces akcentu:

-     Mēs taču lūdzām pārstāt ziņot. Jūs apdraudat operācijas slepenību. Mums te nav darīšana ar amatieri! Ja nu te kāds ir amatieris, tas esat jūs.

Balss nepiederēja Marseļas slepkavam. Tas noteikti bija kāds ceturtais vīrietis, kura atrašanās vieta snaiperim nebija zināma.

-    Aizveries un klausies, Emblers nīgri vilka vārdus. Raiduztvērējs pārvērta balsi, piešķirot tai griezīgu, metālisku pieskaņu; dzirdamība bija ļoti laba, bet balss tembra atšķirības tika apslāpētas. Es redzēju to draņķi. Otrpus ceļam. Aizlavījās pāri stāvvietai kā lapsa. Tas nelietis mūs vazā aiz deguna.

Iestājās klusums. Tad otra balss piesardzīgi ierunājās:

-    Kur viņš pašreiz atrodas?

Ko lai saka? Emblers nebija par to padomājis un uzreiz neatjēdza, ko teikt. Ierāpās džipā, viņš steigšus izgrūda. Parāva brezentu uz augšu un ielīda iekšā.

-    Viņš vēl ir tur?

-    Ja būtu izlīdis, es redzētu.

-    Labi. Klusuma bridis. Krietni pastrādāts.

Ja Embleram seja aiz aukstuma nebūtu stīva, viņš pasmaidītu. Slepkavības grupas dalībnieki bija viņa amata biedri viņu domu gaita būs tieši tāda, kāda tā būtu viņam. Emblers viņus varēja pārtrumpot, vienīgi nedomājot, klausot tikai instinktam, acumirklīgi improvizējot. Nekad nekas nenotiek saskaņā ar plānu. Pārdomā un improvizē.

Marseļas slepkava no sargbūdas devās uz automašīnu stāvvietu, kur atradās robežsargu džips ar brezenta jumtu. Rokā viņš turēja iespaidīga izskata ieroci ar klusinātāju. No aizas uzbrāzmoja spēcīgs vējš un triecās Embleram pret muguru.

Ko tālāk? Slepkavam tagad bija saasinātas visas maņas, viņš bija gatavs asi reaģēt kuru katru mirkli. Embleram vajadzēja to izmantot, izprovocēt slepkavu. Viņš raudzījās visapkārt, ar skatienu meklēdams kādu akmeni vai ko citu, ko varētu pārmest pāri ceļam. Taču visi oļi un akmeņi bija piesaluši pie zemes. Emblers sadabūja teksasieša Magnum pistoli un no stobra izņēma smagu patronu, atvēzējās un svieda. Vēja brāzma to parāva līdzi, un patrona nokrita uz džipa brezenta jumta; tās kritiena radītais troksnis bija ļoti vājš, tikai kā viegls piesitiens, bet speciālists reaģēja tā, it kā būtu ieraudzījis pretinieku viņš acumirklī nometās uz ceļiem un, kreiso roku izmantojot atbalstam, raidīja uz džipu ložu krusu, sacaurumojot brezentu no vienas vietas.

Emblers binoklī vēroja vētraino uzbrukumu tukšajai mašīnai. Tomēr… kur tad ir savojietis? No viņa nebija ne miņas. Mehāniķis, kuru no vēja sargāja paceltais furgona motora pārsegs, joprojām tūļīgi ņēmās ap motoru; viņam acīmredzot maksāja nevis tikai par rezultātu, bet par stundām, ko viņš pavadīja darbodamies. Abi sargi šveicietis un francūzis īgni sēdēja uz plastmasas krēsliem būdiņā katrs savā ceļa pusē, malkoja kafiju un kā divi veci dambretes spēlmaņi slinki piespēlēja viens otram dzēlīgas piezīmes.

Emblers dziļi ievilka elpu. Tagad visu izšķīra laika izvēle. Dažu sekunžu laikā viņš varēja tikt pāri ceļam nepamanīts un Emblers pēkšņi izlēma. Marseļas slepkava bija nežēlīgs necilvēks ja viņš manīs, ka medījums izsprucis, viņš sāks to izsekot ar Vēl jo lielāku apņēmību. Uz spēles bija likta viņa speciālista reputācija; Emblers saprata, ka tieši slepkava izplānojis viņa vajāšanu.

Emblers gribēja atbildēt ar to pašu.

Viņš ar dažiem lēcieniem aizmetās aiz ķieģeļu būves, tad zagšus tuvojās stāvlaukumam. Speciālists šaudams bija saplosījis džipa brezentu lupatlēvaros un pārliecinājies, ka tur iekšā neviena nav. Tagad viņš kāpās atpakaļ, grozīdams galvu uz visām pusēm, un piepeši pagriezās pret Embleru. Emblers tēmēja uz slepkavu ar četrdesmit ceturtā kalibra pistoli, ko bija paņēmis no teksasieša, bet, zinot, ka šāviena troksnis sacels kājās visus pārējos, vilcinājās, tad nolēma iztikt ar draudiem.

-     Nekusties, Emblers sacīja.

-     Kā teiksi, speciālists meloja gluži ciešamā angļu valodā.

Šauj viņu nost gandrīz vai skaļi sauca Emblera instinkts.

-    Tagad noteicējs esi tu, speciālists glaimīgi sacīja. Taču Emblers saprata, ka viņš melo, būtu sapratis to pat tad, ja neredzētu, ka slepkava lēni ceļ uz augšu roku ar ieroci.

-    Velna milti, kas te notiek? Embleram aiz muguras atskanēja dārdoša balss. Uz stāvvietu bija atnācis viens no šveiciešu robežsargiem, varbūt saklausījis plīkšķus, ko radīja lodes, plosīdamas džipa brezentu. Speciālists ziņkāri pagriezās uz viņa pusi.

-     Kas te notiek? Šveices robežsargs franciski prasīja.

Pēkšņi viņam pieres vidū parādījās neliels, sarkans aplītis

kā indiešu sievietes tradicionālā zīme, un viņš saļima zemē.

Acumirkli pēc tam acumirkli par vēlu Emblers nospieda ieroča mēlīti…

Nekas nenotika. Viņš par vēlu atcerējās izņemto patronu. Speciālists jau bija pagriezies pret Embleru un, stingri turēdams garstobra pistoli, mērķēja Embleram tieši sejā. Šādā situācijā trāpīt varētu pat iesācējs, bet speciālists no Marseļas bija īsts profesionālis.

30. nodaļa

Em'olers iekšēji pārmeta sev ja viņš būtu paklausījis instinktam, Šveices robežsargs nebūtu miris, un viņš pats tagad neskatītos nāvei acīs. Viņš uz bridi pievēra acis. Atkal tās atverot, Emblers piespiedās skatīties tas bija tik grūti, it kā viņš celtu svaru stieni. Viņš skatīsies un runās. Tagad viņa ierocis būs paša balss un skatiens. Šis bija izšķirošs brīdis.

-    Cik viņi tev maksā? Emblers noprasīja.

-     Diezgan, speciālists vienaldzīgi sacīja.

-    Nepareizi, Emblers teica. Viņi tevi muļķo, un con*.

Emblers nometa smago pistoli zemē izdarīja to gluži neapzināti. Savādi, bet nu viņš jutās daudz drošāk. Tas, ka viņš vairs nebija apbruņots, varēja mazināt iespēju, ka viņu nogalinās uz līdzenas vietas. Dažreiz ieroci vislabāk ir izmantot, atsakoties no tā.

-    Stāvi klusu, speciālists* teica. Taču Emblers saprata, ka slepkava lepojas ar savu apķērību samaksas jautājumos; ar dzēlīgo piezīmi Embldns bija ieguvis mazliet laika.

-     Kad būsi nogalinājis mani, viņi novāks tevi. Šī ir PAP operācija. Vai zini, ko tas nozīmē?

Speciālists paspēra soli tuvāk Embleram, raudzījās uz viņu, acis nemirkšķinādams, kā kobra uz peli.

-    Pašattīrošā pekle, Emblers teica. Tas nozīmē, ka operācija tiek plānota tā, lai visi tās dalībnieki cits citu novāktu. Tas ir tikai piesardzības pasākums tāda kā automātiskā izdzēšana.

Marseļas slepkava truli skatījās uz Embleru, likās, viņu tas neinteresēja.

Emblers dobji iesmējās.

-    Tāpēc jau viņi tevi izvēlējušies. Izveicīgs diezgan, lai nogalinātu. Pārāk liels muļķis, lai paliktu dzīvs. Ideāli piemērots PAP operācijai.

-    Apnicīgi klausīties tavos melos. Tomēr slepkava klausījās, šķita, viņu iespaidojusi upura nekaunība.

-     Tici man, bieži esmu palīdzējis sagatavot tādas operācija. Atceros, reiz mēs tādu speciālistu kā tu sūtījām novākt kādu mullu Malaizijas salās, viņš atmazgāja naudu džihāda grupējumiem, bet mullam bija daudz piekritēju no vietējām reliģijas organizācijām, tāpēc nevarējām atļauties atstāt pēdas. Aizsūtījām turp ari kādu munīcijas tehniķi, lai ievieto Semtex[38] mazajā Cessna ar turbopropellera dzinēju, kas bija paredzēta, lai speciālists pēc uzdevuma evakuētos, Semtex sainītī ar trigeru, kurš reaģē noteiktā augstumā. Tad speciālists saņēma instrukciju novākt tehniķi, un to viņš izdarīja tieši pirms pacelšanās ar Cessna. Trīs mīnus trīs ir nulle. Aprēķins izdevās skaisti kā vienmēr. Tāds pats vienādojums būs arī šajā reizē. Un to mīnusa zīmi tu nepamanīsi, līdz būs jau par vēlu.

-     Runāt jau var jebko, speciālists teica, pārbaudot Embleru. Šādās situācijās cilvēki tā parasti dara.

-     Cilvēki, kuri skatās nāvei acīs? Tas attiecas uz mums abiem, draugs, un es varu to pierādīt. Emblers raudzījās uz slepkavu drīzāk ar nicinājumu, nevis bailēm.

Viņa skatienā uzplaiksnīja sīka intereses dzirkstelīte.

-Kā?

-    Vispirms es tev parādīšu Sigma A23-44D pārraides kopiju. Tā ir manas jakas iekškabatā.

-     Nemēģini kustēties. Speciālista dziļi iegrimušās acis kļuva šauras kā spraudziņas, plānajās lūpās parādījās smīns. Tu varbūt domā, ka esmu amatieris. Neko tu nerādīsi.

Emblers paraustīja plecus un pacēla abas rokas augšup.

-     Izņem no kabatas pats, viņš mierīgi sacīja. Tā atrodas labās puses augšējā iekškabatā pavelc vaļā rāvējslēdzēju. Turēšu rokas paceltas. Es jau tevi nespiežu ticēt man. Tikai, ja gribi paturēt savu nolādēti nožēlojamo dzīvību, tev vajadzēs manu palīdzību.

-    Stipri šaubos.

-    Zini ko, tas, vai tu mirsti, vai dzīvo, man ir pie vienas vietas. Taču savu ādu es varu paglābt vienīgi tad, ja palīdzu tev izglābt tavējo.

-     Galīgas blēņas.

-     Labs ir, Emblers atbildēja. Vai zini, kā mēdz teikt Amerikas prezidents? "Uzticies, bet pārbaudi". Kā būtu ar variantu neuzticies, tomēr pārbaudi? Varbūt baidies uzzināt patiesību?

-    Tikko pakustēsies, es tev izšķaidīšu smadzenes, speciālists drūmi noņurdēja un virzījās tuvāk Embleram, labajā rokā turot ieroci un ar kreiso sniedzoties pēc rāvējslēdzēja mēlītes. Emblera siltinātās ziemas jakas rāvējslēdzēja metāliskā mēlīte atradās zem apkakles atloka. Speciālistam tikai ar trešo piegājienu izdevās sameklēt mēlīti un pavilkt vaļā rāvējslēdzēju. Nu viņš pienāca Embleram vēl tuvāk un taustīdamies sāka meklēt iekškabatu. Slepkavas āda uz sejas atgādināja sažuvušu, cietu gumiju. Emblers sajuta vīrieša skābeno elpu. Acis ar retajām skropstām bija gaišas un saltas kā ledus.

Tagad visu izšķīra pareizā laika izvēle. Emblers izmantoja pašiedvesmu, lai kļūtu mierīgs un rāmi gaidītu. Izdarīt kustību vai nu mazliet par ātru, vai mazliet par vēlu būtu ļoti viegli un liktenīgi. Racionālā domāšana te nederēja. Vajadzēja atvairīt prātošanu, loģisko spriešanu un aprēķinus važas, ar kurām apzinātā doma saistīja iedvesmu. Pasaule izzuda vairs nebija ne kalnu, ne sniega, ne zemes zem kājām, ne debesu virs galvas. Realitāti veidoja tikai divi acu pāri un divi roku pāri. Realitāte bija ikviena sīkā kustība.

Speciālists bija konstatējis, ka ari iekškabata ir aizdarīta ar rāvējslēdzēju, tikai līmenisku, un viņš ar kreiso roku nevarēja to atvilkt vaļā mēlīte vilka līdzi audumu, kas neļāva tai slīdēt. Kamēr speciālists grābājās gar kabatu, Emblers viegli salieca kājas ceļos, it kā būtu zaudējis spēkus un lēni padotos.

Tad viņš ar nevarīgu sejas izteiksmi aizvēra acis, it kā mocītos ar galvassāpēm. Nu speciālista priekšā bija cilvēks, kas ne vien nolicis pistoli, bet arī pārstājis vērot viņu. Dažreiz ieroci vislabāk ir izmantot, atsakoties no tā. Tas iemidzināja ienaidnieka modrību, viņam to pat neapzinoties tā bija gandrīz vai dzīvnieciska pakļāvība; tā suns padevīgi noguļas uz muguras, lai mazinātu spēcīgāka pretinieka agresivitāti.

Laika izvēle. Speciālists pārstāja pūlēties ap rāvējslēdzēju ar kreiso roku. Emblers vēl vairāk ieliecās ceļos. Laika izvēle speciālistam nekas cits neatlika, kā pārlikt ieroci no labās rokas kreisajā; lai to izdarītu, viņam bija nepieciešama sekunde. Pat ar aizvērtām acīm Emblers juta un dzirdēja, kā slepkava sāk pārlikt pistoli. Nu laiks bija mērāms milisekundēs. Ierocis tika virzīts uz slepkavas kreiso roku, kreisās rokas rādītājpirkstu viņš pastiepa uz mēlītes pusi, lai sajustu ieliekto, gludo metālu, bet Emblers vēl mazliet ielieca kājas ceļos un nokāra galvu kā sarāts bērns. Viņš bija pārstājis domāt un pilnīgi pakļāvās instinktam, un nu, nu, nu, nu…

Emblers metās uz priekšu, uz priekšu un uz augšu, iztaisnojot kājas ar drausmīgu spēku un ar pieliekto galvu triecot vīrietim pa apakšžokli. Viņš juta un dzirdēja, kā slepkavam sacērtas kopā zobi, kā šņirkstošās vibrācijas atbalsojas pretinieka galvaskausā un kā, galvai atkrītot atpakaļ, viņa pirksti palaiž vaļā ieroci. Emblers dzirdēja, kā pistole klaudzot nokrīt uz asfalta un nu, nu, nu, nu…

Emblers pielieca galvu un spēcīgi trieca to lejup, ar pieri iegāžot speciālistam pa degunu.

Marseļas slepkava sabruka uz asfalta, pārsteiguma grimase izzuda, viņa vaibsti nedzīvi sašļuka. Emblers pievāca pistoli, klusi brienot pa sniegu, cauri mežam aizlavījās garām muitas mājai, tad aizzagās līdz ceļa apmalei. Būtībā viņš, likās, jau bija šķērsojis Francijas un Šveices robežu. Uz asfaltētās ceļa apmales tagad bija vēl vairāk autofurgona detaļu kā pirmīt. Taču druknais mehāniķis vairs nebija pārliecies pār motoru. Viņš atradās kādu gabaliņu nostāk un, vienu pirkstu piespiedis ausij, mierīgi nāca uz Emblera pusi; apaļais vēders bija izstiepis ar eļļu notraipītā kombinezona priekšpusi.

Vīrieša tuklie vaigi bija apauguši ar bārdas rugājiem, viņa seja pauda vienlaikus garlaicību un aizvainojumu kā daudziem franču hommes a tout faire[39]. Viņš svilpoja kādu Serža Gensbēra melodiju. Vīrietis pacēla skatienu un, it kā nupat būtu pamanījis Embleru, savilka lūpas greizā smaidā un pamāja ar galvu.

Embleru pārņēma baismu uzplūds. Ārkārtīgi saspringtās situācijās viņš allaž mēdza rīkoties neapzināti, pirms sāka domāt, un šī bija viena no tādām reizēm. Viņš izrāva pistoli no jakas un nomērķēja… taču pret viņu jau bija pavērsts lielkalibra pistoles stobra caurums; pistole ar burvju mākslinieka veiklību bija parādījusies druknā vīra gaļīgajā rokā.

-      Salut, teica garagiste kombinezonā tērptais vīrietis. Līdzskaņus viņš izrunāja Savojas dialektā.

-     Salut, Emblers atbildēja un nu, nu, nu, nu… krītot atmuguriski, izspēra abas kājas uz priekšu un nospieda ieroča mēlīti nevis vienu, bet trīs reizes, un kluso paukšķi, ko radīja katrs šāviens, pavadīja negaidīti spēcīgs atsitiens. Savojietis ar garstobra Magnum gandrīz vienlaikus raidīja šāvienus tieši uz to vietu, kur acumirkli pirms kritiena bija atradusies Emblera galva.

Emblers smagi atsitās pret zemi, tomēr šāvējs kombinezonā nogāzās vēl smagāk. No viņa krūtīm izšāvās asiņu strūkla un virs tās aukstajā gaisā parādījās tvaiku mutulīši. Vīrietis pāris reižu ieklepojās, tad pārstāja kustēties.

Emblers no savojieša jostas atkabināja atslēgu saišķi un atrada atslēgu no viņam piederošā furgona. Tas atradās trisdesmit jardu attālumā no robežkontroles punkta, tā sānus rotāja logo ar uzrakstu franču un vācu valodā Garagiste/ Automechaniker. Jau pēc dažām sekundēm Emblers attālinājās no robežpunkta, braucot pa Šveices teritoriju Sentmartinas virzienā, un apstājās tikai uz mirkli, lai paņemtu savu somu, ko bija noglabājis zem sniega netālu no ceļa malas. Drīz vien atpakaļskata spogulī robežkontroles punkts vairs nebija redzams. Francija palika aiz muguras.

Viņš konstatēja, ka furgons ir pārsteidzoši jaudīgs motors droši vien bija pārveidots vai nomainīts. Zinot, kā strādā šie profesionāļi, varēja pieņemt, ka automehāniķu firma pastāv tikai vārda pēc; numura zīme bija reģistrēta slepus, bet uzraksti uz furgona ļāva mašīnai atrasties jebkādā vietā un laikā, neradot aizdomas. Allaž kaut kur varēja sabojāties kāda automašīna. Turklāt policija gandrīz nekad neapturēja autoremonta furgonu par ātruma pārsniegšanu. Lai gan tā nebija neatliekamā medicīniskā palīdzība, taču šādus furgonus ar automehāniķi parasti sūtīja uz vietām, kur mašīna bija palikusi uz ceļa, un tā varēja būt pat avārija. Maskēšanās veids bija veikli izdomāts.

Emblers šajā mašīnā vismaz kādu laiciņu varēja justies droši. Viņš lielā ātrumā joņoja pa šoseju; brīžam spoži spīdēja saule, brīžam to aizklāja mākoņi, apdzīvotajās vietās bija ļaužu pilnas ielas un blīva transporta kustība. Emblers manevrēja starp mazām, nekaunīgām mašīnām un lieliem treileriem, kuri, drebinot zemi, uz platformām pārvadāja traktorus. Šķita, visi bija sazvērējušies traucēt viņam varēja gan būt, ka apziņa neuztver neko citu, vienīgi traucēkļus. Taču furgons viegli pārvarēja pašas stāvākās nogāzes, ar radžotajām riepām un pilnpiedziņu tas droši turējās pat uz apledojuša seguma. Sajūgs neizslīdēja, lai cik spēcīgi Emblers to slidināja; dzinējs nerēca, lai cik lielu slodzi viņš tam uzlika.

Brīžam Emblers kā pa miglu apjauta apkārtnes žilbinošo skaistumu staltās, apsnigušās egles, kas līdzinājās pasaku pils torņiem, kalnu virsotnes, kuras vīdēja pie apvāršņa kā tālu kuģu buras, neaizsalstošās kalnu straumes, kas čaloja līdztekus ceļam, par spīti tam, ka visapkārt bija ledus un sniegs. Taču pār Emblera prātu valdīja tikai viena doma ātrāk. Viņš bija nospriedis, ka ar furgonu var droši braukt divas stundas, un šajā laikā vajadzēja nokļūt pēc iespējas tuvāk galamērķim. Tur viņu gaidīja briesmas tām bija jāstājas pretī, tās bija jānovērš bet tur bija arī cerība.

Un tur bija Lorela. Viņa noteikti jau bija sasniegusi ceļamērķi. Domājot par savu Ariadni, Embleram smeldza sirds aiz ilgām. Ak dievs, cik ļoti viņš mīlēja Lorelu sievieti, kas vispirms bija izglābusi viņa miesu, pēc tam arī dvēseli. Lai cik skaistas bija apkārtējās ainas, taču tās Embleru šķīra no Lorelas un tikai tāpēc viņam vien zibēja garām.

Emblers jau kuro reizi kopš nokļūšanas Šveicē ielūkojās pulkstenī. Laiks gāja mazumā. Vēl viens stāvs kāpums pa kalnu ceļu, tam sekoja lēzenāks kritums. Gāzes pedāli Emblers bija piespiedis gandrīz līdz grīdai un bremzes pedālim pieskārās tikai tad, kad citādi nevarēja. Tik tuvu un tomēr tik tālu tik daudz baismīgu aizu palicis aiz muguras, bet tikpat daudz vēl priekšā.

31. nodaļa

Davosa. Pasaulē ir maz tādu vietu, kas cilvēku iztēlē ieguvušas tādu plašumu, bet īstenībā ir pavisam nelielas tur patiesībā ir tikai viens ceļš, gar kuru aptuveni jūdzes garumā rindojas gandrīz visas mājas un celtnes. Tās ieskauj stalti noauguši, apsniguši skujkoki. Ģeogrāfi zina, ka Davosa ir pats augstākais kalnu kūrorts Eiropā, taču šis fakts neattiecas tikai uz pilsētiņas novietojumu fiziskajā telpā. Katru gadu uz dažām dienām tas simbolizē pasaules finansiālās un politiskās varas kalngalus. Davosas nosaukums kļuvis par sinonīmu Pasaules ekonomikas foruma gadskārtējai sanāksmei globālā elite te pulcējas janvāra pēdējā nedēļā, kad uz tumšā gadalaika fona sabraukušie "spīdekļi" izceļas vēl jo vairāk. Lai gan forums tiek veltīts kapitāla, darba un ideju brīvai kustībai, tas tomēr kļūst par tādu kā stingri apsargātu cietoksni. Kongresu centru, kur notiek forums un kura puslodēm un blokiem līdzīgās celtnes plešas diezgan lielā platībā, ielenc vairāki simti Šveices militāro policistu, un visu centra platību foruma laikā norobežo tērauda nožogojums.

Emblers atstāja autofurgonu automašīnu stāvvietā aiz vecas, neizskatīgas baznīcas, kuras tornis atgādināja raganas smailo cepuri, un pa šauro Rēginvegas ielu soļoja augšup uz pilsētiņas galveno ielu Promenādes ielu. No ietvēm bija rūpīgi notīrīts sniegs tas liecināja par nemitīgiem pūliņiem, jo vējš pastāvīgi dzina sniegu šurp no kalnu nogāzēm arī tad, ja nesniga. Promenādes iela līdzinājās arkādei, tur cits citam blakus rindojās veikali, tikai šur tur bija redzama kāda viesnīca un restorāns. Te varēja redzēt vislepnākos starptautiski pazīstamu firmu veikalus Bally, Chopard, Rolex, Paul & Shark un Prada. Emblers pagāja garām veikalam, kur pārdeva Bette und Besser gultasveļu, un augstai, modernai ēkai, pie kuras plīvoja trīs karogi, it kā tur atrastos vēstniecības; īstenībā tas bija UBS [40] filiāles birojs ar valsts, kantona un kompānijas karogiem. Emblers ne mirkli nešaubījās, kuram karogam banka ir patiesi uzticīga. Vietēja rakstura iezīmes bija manāmas tikai viesnīcu izskatā piemēram, viesnīcai Posthotel ar pasta radziņa attēlu virs milzīgajiem nosaukuma burtiem, un viesnīcai Morosani Schweizerhof, kur virs markīzes atradās tradicionālo Alpu zābaku attēls zaļā un melnā krāsā.

Nelielajā kalnu pilsētiņā Davosā bija ieradusies visa pasaule visjaunākās tehnikas ietērpā. Automašīnas ar radžotām riepām un prožektoriem uz aizsargstieņa Emblers ievēroja tumšzilu Honda, sudrabainu Mercedes, Opal apvidus mašīnu un Ford minifurgonu braukāja pa ielām bezjēdzīgā ātrumā. Savukārt daudzie veikalu skatlogi atsauca atmiņā Holivudu, filmēšanas laukumu ar Dodžsitijas dekorācijām, jo milzīgie kalni ar plašajām, mežainajām nogāzēm, kas no visām pusēm apņēma pilsētiņu, ne uz mirkli neļāva piemirst, cik šaura ir Davosa. Šķita, ka šeit zemei pieskāries Dievs, veidojot kalnus kā gigantiskas krokas ar virsotņu un koru sarežģītajām aprisēm, un uz to fona viss pārējais likās neīsts un nepastāvīgs. Pati vecākā ēka, kam Emblers gāja garām, bija atturīgi eleganta akmens celtne ar piestiprinātu uzrakstu Kantonspolizei tā bija kantona policijas pārvalde. Taču arī policijai nebija varas pār to, ko nav iespējams pakļaut kalnus ar mūžīgo sniega segu virsotnēs un cilvēka dvēseli.

Un ko varēja teikt par Emblera dvēseli? Emblers patiešām bija pārguris, viņu ±>ija nomākusi informācija, kas varēja nozīmēt jebko vai nenozīmēt neko. Viņa noskaņojums bija tikpat pelēks kā apmākusies debess. Viņš jutās niecīgs, nevarīgs, atstumts. Vīrs, kura nemaz nav. Viņš neeksistēja ari pats sev. Galvā sāka skanēt klusas, dzēlīgas balsis, tās pārmeta un apšaubīja. Te nu Emblers bija netālu no kalnu virsotnēm, bet likās, ka viņš grimst arvien dziļāk.

Šķita, ka zeme viegli, bet nepārprotami sak šūpoties. Kas ar viņu notiek? Droši vien hipoksija kalnu slimība; augstums dažreiz tā ietekmēja nepieradušus cilvēkus, pazeminot skābekļa saturu asinīs un izraisot apjukuma izjūtu. Emblers dziļi ieelpoja kalnu gaisu un centās orientēties apkārtnē. Kad viņš, piešķiebis galvu, vēroja kalnu grēdas, kas šķita atrodamies rokas stiepiena attālumā, viņu sagrāba klaustrofobija, un viņam likās, ka neredzama roka grūž viņu Periša salas slēgtajās telpās; piepeši prātā sāka virpuļot tie psihiatrijas žargona vārdi disociatīvie identitātes traucējumi, personības fragmentācija, paranoja, abreaktīva ego distonija. Tas bija vājprāts nevis Emblera, bet viņu vājprāts, un Emblers zināja, ka tiks tam pāri, vajadzēja tikt tam pāri, jo tieši sevis meklējumi viņu bija atveduši uz šejieni.

Ja vien tā odiseja pati par sevi nebija vājprāts.

Ēnām, kas apstāja Embleru, pievienojās ēnas, kuras viņš bija tā centies izmest no prāta.

Spēcīgā rūpnieka dobjā, apmierinātā balss: Jūs esat tas vīrs, kura nemaz nav. Oficiāli jūs neeksistējat!

Aklā, gudrā Ozīrisa klusā balss: Tas ir "Okama bārdas naža" likums kurš izskaidrojums ir vienkāršākais? Vieglāk ir mainīt to, kas jums galvā, nekā pārvērst visu pasauli. … Jūs taču zināt par visām tām biheiviorās zinātnes programmām piecdesmitajos gados, vai ne? Programmu nosaukumi mainījušies, bet pētījumi nekad netika pārtraukti.

Psihiatrs ar brillēm melnā, stūrainā ietvarā, ar garo matu sprogu pār pieri un flomāsteru rokā un vārdi, kas dedzināja kā elektrība. Uzdodiet pats sev jautājumu, ko es uzdodu jums kas jūs esat?

Emblers iestreipuļoja kādā alejā un, atbalstījies pret sienu aiz kādas lielas atkritumu tvertnes, klusi vaidēdams centās aizdzīt skaļās, klaigājošās balsis, ellišķīgo troksni. Nedrīkstēja padoties. Viņš nepadosies. Emblers vēlreiz dziļi ievilka elpu un, cieši samiedzis acis, iegalvoja pats sev, ka tās asaro no stindzinošā vēja. Tūlīt melnās šausmas atkāpsies, un viņš saņemsies. Tikai nu iztēlē parādījās datora ekrāns nē, vesela virkne ekrānu, kas ātri nomainīja cits citu, un viņš varēja skaidri saskatīt vienīgi kursoru katra ekrāna centrā; kursors pulsēja kā brīdinošs signāls vienas vienīgas, īsas rindiņas galā: HARISONS EMBLERS NAV ATRASTS.

Emblers pieliecās un vēma vienu reizi, tad atkal, vēl mokošāk. Viņš stāvēja sakņupis, ar rokām balstīdamies pret ceļgaliem, nejuzdams ne aukstumu, itin neko, un elsa kā suns augusta tveicē. Tad viņš saklausīja kādu citu balsi, un piepeši šķita, ka parādījusies saule, un tās staros izgaro un izzūd viņa ciešanas un izmisums. Es ticu tev, sacīja Lorela Holenda, apskaujot viņu. Es ticu. Arī tev jātic.

Pēc kāda brīža nelabums pārgāja. Emblers izslējās un juta, ka spēks un apņēmība atgriežas. Viņš bija izniris no savas psihes tumšajiem dziļumiem un nokļuvis virspusē izrāvies no ļaunā murga, kas savādā kārtā piederēja viņam pašam.

Tagad viņam bija jādodas citā ļaunā murgā. Emblers zināja ja viņam neizdosies, tad ļaunajā murgā iekļūs visa pasaule un varbūt nekad netiks ārā no tā.

Paraudzījies pulkstenī un pārbaudījis, vai viņš iekļaujas laika robežās, Emblers devās uz pašu lielāko Davosas viesnīcu Steigenberger Hotel Belvedere, kas atradās Promenādes ielā astoņdesmit deviņi, slīpi iepretī Congresszentrum galvenajai ieejai. Milzīgā ēka bija būvēta tūkstoš astoņi simti septiņdesmit piektajā gadā, un agrāk tajā bija atradusies sanatorija. Šaurās logu arkas maigi rožainajās sienās atgādināja kaujai gatavas pils ambrazūras feodālajā laikmetā. Taču foruma gadskārtējās konferences laikā vienīgās sadursmes bija vārdu kaujas starp korporāciju sponsoriem. Lielais zilbaltais KPMG[41] karogs plīvoja pār viesnīcas plašā lieveņa jumtu, piesaistot skatienus tikpat lielā mērā kā transporta pakalpojumu transparents, kas atradās turpat līdzās un bija greznots ar Audi logo četriem savstarpēji saistītiem apļiem. Kad Emblers tuvojās viesnīcas ieejai, viņš juta, ka sirds sāk sisties ātrāk pie viesnīcas piebraucamā ceļa blakus limuzīniem stāvēja militārā transporta mašīnas un džips ar lielām riepām, zilu policijas signāllukturi uz jumta un sarkanas krāsas joslu uz sāniem ar baltu uzrakstu MILITДR POLIZEI. Pretējā pusē ietvi norobežoja desmit pēdu augsts tērauda žogs ar asiem pīķiem tā augšpusē; žogam bija piestiprināts garš, svītrains transparents ar uzrakstu trīs Šveices valodās, brīdinot turēties tālāk SPERRZONE, ZONE INTERDICTE, ZONA SBARRATA.

Emblers pa ceļam bija saņēmis balss pastu un zināja, ka Kestonam izdevies iekļūt konferences centrā oficiāli būdams CIP vecākais ierēdnis, viņš bija izmantojis šo priekšrocību, lai tiktu iekļauts viesu sarakstā. Tomēr Embleram tādas izdevības nebija, un Kestons pagaidām neko nebija uzzinājis. Šim uzdevumam nepietika ar loģiskiem prātojumiem, bet bija vajadzīga asa uztvere un intuīcija.

Varbūt bija vajadzīgs brīnums.

Viesnīcas vestibilā pie pašas ieejas atradās liels sizala paklājs, kur noberzēt sniegu no kājām, bet tālāk, aiz dubultdurvīm grīdu sedza elegants Viltona stila paklājs ar sīku ziedu rakstu. Emblers ātri izgāja cauri vairākām viesistabām, kas cita pēc citas atradās tālāk; ēdamzāli no vestibila norobežoja ar sarkanu samtu apšūtas virves un statņi, kuru augšgalu rotāja misiņa ananasi. To aplūkojis, Emblers atgriezās viesistabā netālu no reģistrācijas galda un iekārtojās vietā, no kurienes neuzkrītoši varēja vērot cilvēkus, kas ienāk viesnīcā. Viņš apsēdās ar pušķiem rotātā ādas krēslā. Viesistabas sienas virs sarkankoka paneļiem bija apšūtas ar melni un tumšsārti svītrotu zīdu. Emblers palūkojās uz savu atspulgu spogulī pie pretējās sienas un jutās apmierināts, ka viņa izskats elegantajā tumšpelēkajā uzvalkā atbilst pašreizējai lomai. Viņš līdzinājās vienam no daudzajiem biznesmeņiem, kuri, nebūdami tik ievērojami kā "dalībnieki", bija maksājuši lielas summas, lai varētu šeit būt protams, tiem biznesmeņiem, kuru iesniegumi bija pieņemti. Pasaules ekonomikas foruma izsmalcinātajā vidē maksātājs viesis tika uzlūkots ar zināmu augstprātīgu labvēlību aptuveni tāpat, kā dārgā privātskolā raudzītos uz trūcīgu stipendiātu. Savās mājās šādi vīri vietējā biznesa vadītāji vai pilsētu mēri varēja iedomāties, ka viņi ir pasaules mēroga līderi, bet Davosā viņi bija bandinieki.

Starp viesiem pastāvīgi grozījās laipni oficianti; Emblers kādam no tiem pasūtīja melnu kafiju un sāka šķirstīt biznesa preses izdevumus, kas atradās blakus uz neliela galdiņa Financial Times, Wall Street Journal, far East Economic Review, Newsweek International un The Economist. Paņēmis rokā The Economist eksemplāru, viņš viegli sarāvās pirmajā lappusē bija ievietota Lī Anga fotogrāfija. Prezidents izskatījās apmierināts un bezrūpīgs; zem attēla bija virsraksts TAUTAS REPUBLIKU ATDOT TAUTAI.

Emblers ātri pārskatīja rakstu, ar skatienu pakavēdamies pie apakšvirsrakstiem JŪRAS BRUŅRUPUCIS ATGRIEŽAS un SPRIEŽ PAR AMERIKAS IETEKMI. Ik pa brītiņam Emblers pacēla galvu un vēroja viesus nākam un ejam. Drīz vien viņš pamanīja kādu piemērotu kandidātu tas bija anglis, nedaudz vecāks par četrdesmit gadiem ar gaišiem, iesirmiem matiem, un, spriežot pēc klasiskā virskrekla un dzeltenās kaklasaites ar sīku rakstu, baņķieris. Viņš tikko bija ienācis viesnīcā un izskatījās, šķita, nedaudz neapmierināts ar sevi, it kā būtu aizmirsis paņemt līdzi kādu vajadzīgu mantu. Vīrieša apaļīgie vaigi vēl bija sārti no sala, un uz melnā kašmira auduma mēteļa varēja redzēt dažas sniegpārsliņas.

Emblers ātri nolika blakus kafijas tasītei dažus frankus, steidzās nopakaļ biznesmenim un paspēja ieiet lifta kabīnē īsu brīdi pirms durvju aizvēršanās. Biznesmenis piespieda ceturtā stāva pogu. Emblers pogu piespieda vēlreiz, it kā nebūtu pamanījis, ka tā jau iegaismojusies. Pametis skatienu uz vīrieša krūšu nozīmi, viņš izlasīja: Martins Hibards. Drīz vien Emblers izgāja no lifta kabīnes kopā ar biznesmeni un sekoja viņam pa gaiteni. Viņš ievēroja, pie kura numura istabas vīrietis apstājas, bet vienmērīgā gaitā turpināja iet tālāk un gaiteņa galā nogriezās ap stūri, bet tūlīt pat apstājās, noklausījās, kā anglis aizver durvis un pēc pusminūtes iznāk ārā paņēmis no sava numura ādas portfeli, viņš atgriezās pie lifta. Ņemot vērā laiku un vīrieša nevaļīgo izskatu, varēja domāt, ka viņam lenča pārtraukumā norunāta tikšanās un viņam ievajadzējies dokumentus, kas atradās portfelī. Gandrīz droši varēja pieņemt, ka pēc tam viņš dosies uz Kongresu centru un vairākas stundas savā numurā neatgriezīsies.

Emblers aizgāja atpakaļ uz vestibilu un pētīja reģistratorus pie elegantā, no sarkankoka un marmora darinātā reģistrācijas galda. Viņš izlēma, ka vislabāk vērsties pie kādas nepilnus trīsdesmit gadus vecas sievietes, kas bija pārāk centīgi lietojusi lūpu krāsu un acu ēnas, nemēģinot runāt ar diviem pārējiem aptuveni četrdesmit gadus vecu vīrieti ar skūtu galvu, lai gan tas pašreiz bija brīvs, vai gados vecāku sirmu sievieti ar mākslotu smaidu uz lūpām un tumšiem lokiem zem acīm.

Kad jaunā sieviete beidza sarunāties ar viesi kādu afrikāni, kas bija neapmierināts, jo nevarēja apmainīt savu nacionālo naudu pret Šveices frankiem -, Emblers ar apmulsušu sejas izteiksmi gāja viņai klāt.

-    Esmu galīgs stulbenis, viņš teica. Vai varat iedomāties?

-    Piedodiet? Angliski viņa runāja ar ļoti vieglu akcentu.

-    Piedodiet jūs man. Aizmirsu numurā savu atslēgas karti.

-    Neuztraucieties, ser, sieviete laipni teica. Tā gadās bieži.

-      Man tā nekad vēl nav gadījies. Mani sauc Mārtijs Hibards jā, laikam būtu jāsaka Mārtiņš Hibards.

-    Un istabas numurs?

-    Kā nu bija? Emblers izlikās, ka mēģina atcerēties. Ak, jā četri simti septiņpadsmit.

Sieviete uzmundrinoši uzsmaidīja viņam un ievadīja datorā dažus kodus. Pēc brītiņa no aparāta izslīdēja jauna atslēgas karte, un sieviete pasniedza to Embleram. Ceru, ka pie mums jūtaties labi.

-    Ziniet, es patiešām šeit jūtos labi, Emblers sacīja. Pateicoties jums.

Viņa pasmaidīja par tik reto komplimentu.

Četri simti septiņpadsmitais numurs bija plašs, ieturēts gaišos toņos un apgādāts ar izmeklētām mēbelēm augsta kumode Šeridana stilā, atzveltnes krēsls, neliels rakstāmgalds ar koka krēslu tālākajā stūri. Janvāra pēdējā nedēļā visā Davosā un tās apkaimē nebija nevienas brīvas istabas, ko varētu īrēt; bet Embleram pagaidām pilnīgi pietika ar šo.

Viņš piezvanīja pa tālruni, izslēdza gaismu, aizvilka aizkarus ari portjeras un gaidīja.

Klauvējiens pie durvīm atskanēja pēc desmit minūtēm. Emblers piespiedās pie sienas tajā pusē no durvīm, kur nebija eņģes. Tā bija parastā pozīcija, to viņš bija apguvis apmācībā tas bija kļuvis par aģenta Harisona Emblera ieradumu.

Ja vien viņš patiešām bija Harisons Emblers.

Viņš juta kāpjam uz augšu melnas baismas kā indīgus izgarojumus. Atslēdzis durvis, viņš pavēra tās.

Telpā bija tumšs. Taču redzēt nevajadzēja Emblers juta viņas šampūna, drēbju mīkstinātāja aromātu un viņas ādas medaino smaržu.

-    Hal? viņa sacīja gandrīz čukstus, tad aizvēra durvis.

Lai neizbiedētu viņu, Emblers tikpat klusi atsaucās:

-    Esmu šeit. Viņam uz lūpām raisījās smaids, tikpat patvaļīgs kā elsas, smiekli vai šķavas. Šķita, ka istaba kļuvusi gaišāka.

Viņa spēra soli uz Emblera pusi, pastiepa roku, atrada viņa vaigu un noglāstīja to, tad nostājās cieši blakus. Viņš sajuta Lorelas auguma siltumu un viņas lūpu vieglo pieskārienu tas iekvēlināja kā dzirkstele. Emblers apskāva viņu, pievilka vēl tuvāk, juzdams viņas vaigu pie krūtīm, un, dziļi elpodams, skūpstīja viņas matus, ausi, kaklu. Viņš zināja, ka jāizbauda ikviens brīdis kopā ar Lorelu. Lai gan Emblers saprata, ka varbūt rītdienu nepieredzēs, tomēr viņš izjuta dziļu laimes starojumu pārliecību, ka viņš nenomirs nemīlēts, lai vai kas notiktu ar viņu.

-     Lorela, viņš izdvesa. Es…

Viņa piekļāva lūpas pie viņa mutes, neļaujot runāt, un, šķita, smēlās drosmi viņa skūpstā.

-    Zinu, viņa teica pēc brīža.

Emblers aptvēra Lorelas seju ar plaukstām un maigi vilka īkšķus pār viņas vaigiem, pa gludo ādu zem acīm tā bija mikla.

-    Nekas nav jāsaka, viņa sacīja dziļi izjustā, tomēr klusā balsī.

Lorela atkal iekļāvās viņa apskāvienā un, pacēlusies pirkstgalos, piespieda lūpas pie viņa lūpām. Labu laiciņu viņš apjauta vienīgi Lorelu viņas siltumu, smaržu, viņas maigo, drebošo augumu cieši pie viņējā, viņas varbūt paša? lēnos sirdspukstus. Apkārtējā pasaule izgaisa, vairs nebija ne viesnīcas numura, ne pilsētas, ne viņa uzdevuma. Eksistēja tikai viņu divatnība, taču nu tā vairs nebija divatnība Lorela kļāvās viņam klāt savādā rāmumā, kas šķita caurstrāvojam un sakausējam kopā abus.

Tad viņi atlaida viens otru vaļā. Emblers ieslēdza gaismu. Izrādījās, ka istaba ir pārvērtusies tā bija mazāka, mājīgāka, greznais iekārtojums un maigie krāstoņi tai piešķīra intimitāti. Taču Lorela bija tieši tāda, kādu Emblers viņu iztēlojās, it kā būtu materializējusies no viņa domām lielās riekstu krāsas acis ar zaļajiem lāsumiņiem, no kurām staroja ilgas, mīlestība un rūpes, tīrā, gludā āda un pilnīgās, viegli pavērtās lūpas. Viņas skatiens pauda pilnīgu atdevību, tāds skatiens parasti bija vērojams vienīgi filmās, un tomēr tas bija īsts, tas bija šeit, kopā ar Embleru. Nekas visā pasaulē nebija tik īsts kā viņas skatiens.

-     Paldies Dievam, ka ar tevi viss kārtībā, mans dārgais, mana mīlestība, viņa klusi sacīja. Paldies Dievam, ka tu esi drošībā.

-     Tu esi tik skaista, Emblers, pats neapjaušot, izteica skaļi domu. Mana Ariadne.

-    Iesim projām, viņa teica, un viņas sejā iemirdzējās pēkšņa, neprātīga cerība. Laidīsimies ar slēpēm lejā no kalna un neskatīsimies atpakaļ.

-    Lorela, Emblers sacīja.

-    Mēs abi, viņa teica. Lai notiek, kas notikdams. Mēs esam viens otram.

-    Drīz, viņš atbildēja. Pēc dažām stundām.

Lorela samirkšķināja acis; viņa pūlējās apvaldīt bailes, bet tās neatturami lauzās uz āru.

-    Ak, mīļais, viņa sacīja. Man ir nelāga nojauta, es to nespēju aizdzīt. Viņas balss drebēja, acīs sanesās asaras.

Nu bailes caurstrāvoja Embleru tās bija bailes par viņu, par viņas drošību.

-    Vai tu stāstīji par to Kestonam?

Lorela caur asarām žēli pasmaidīja.

-    Stāstīt Kestonam par jūtām? Viņš tūlīt sāktu runāt par izredzēm un varbūtībām.

-    Tas pēc viņa izklausās.

-     Vājas izredzes un niecīgas varbūtības. Viņa vairs nesmaidīja. Manuprāt, arī viņam ir nelāga nojauta. Viņš tikai neatzīst nojautas.

-     Dažiem cilvēkiem tā šķiet vieglāk.

-    Viņš teica, ka tu darīšot, ko nodomājis, lai kādas būtu izredzes, ka tev veiksies.

-     Vai to viņš aprēķināja ar kabatas kalkulatora palīdzību? Emblers papurināja galvu. Tomēr viņam ir taisnība.

-    Es negribu tevi zaudēt, Hal. Lorela uz mirkli aizvēra acis. Es nespēju tevi zaudēt, viņa ierunājās skaļāk, nekā gribēja.

-    Ak dievs, Lorela, Emblers sacīja. Arī es negribu zaudēt tevi. Un liekas savādi… Viņš pašūpoja galvu, nespēdams izrunāt vārdus, kas varbūt nevienam citam nebūtu saprotami. Emblera dzīve viņam pašam līdz šim bija šķitusi lēta. Viņš par to nekad nebija domājis un saprata to tikai tagad jo nu tā vairs nebija lēta. Tajā bija parādījusies neizsakāma vērtība Lorela.

Tomēr tieši Lorelas dēļ viņš bija šeit, un tieši viņas dēļ darīs to, kas jādara. Viņš nespēja slēpties, nozust kādā lielā Dienvidamerikas metropolē un dzīvot tur ar neīstu vārdu, kamēr šeit lielvaras izraisa karu. Tā pasaule, kurā mita Lorela, viņam piepeši bija kļuvusi bezgala nozīmīga. To Emblers domāja, bet nevarēja izteikt skaļi. Viņš tikai lūkojās uz Lorelu. Abi saņēma spēkus pārbaudījumiem, kas viņus gaidīja.

Nekad nešaubies, ka nedaudzi cilvēki, kuri domā par pārējiem un uzņemas atbildību, spēj mainīt pasauli. Tas ir vienīgais, kas kaut ko nozīmē.

Šie vārdi, kas piepeši atausa atmiņā, dedzināja kā uguns. Emblers nespēja iedomāties drausmīgo katastrofu, kurā būtu ierauta pasaule, ja Pālmera un viņa piekritēju sazvērestība izdotos.

Viņš piegāja pie loga un palūkojās uz ēku kompleksu ielas pretējā pusē uz Kongresu centru. Ap to nelielās grupiņās pulcējās militārās policijas vīri tumšzilos formas tērpos zilas bija viņu bikses, siltinātās neilona jakas un vilnas cepures, vienīgi jakas apkakle iekšpusē bija tirkīza krāsā, un kājās viņiem bija melni zābaki; visi kopā atgādināja tumšas nakts debesis. Augstie tērauda stieņu žogi, ko apakšdaļā sedza sniegs, novirzīja konferences dalībniekus uz precīzi norādītajām ieejas un izejas vietām. Emblers bija redzējis augstākā drošības līmeņa cietumus, kas radīja patīkamāku iespaidu nekā šī vieta.

-    Varbūt Kestons kaut ko izdomās, Lorela teica. Viņš dabūja iekšā mani. Man tas nebūtu ienācis prātā.

-    Viņš dabūja tevi tur iekšā? Emblers pārsteigti jautāja.

Lorela pamāja.

-    Viņš izdomāja, ka profesijas dēļ es formāli atbilstu izlūkošanas dienesta kategorijai. Augsta līmeņa pielaide, vai ne? Foruma biroja darbinieki saņēma tam oficiālu apstiprinājumu. Būtībā augsta līmeņa pielaide ir pat Periša salas apkopējiem tādi ir noteikumi šādā iestādē, bet kā lai viņi to zinātu? Tas saistās ar visiem tiem burtiem un cipariem pēc darbinieka vārda, un Kestons šajā ziņā ir īsts burvju mākslinieks.

-    Starp citu, kur viņš iri

-    Kuru katru brīdi viņam jābūt klāt, Lorela sacīja. Es atnācu ātrāk. Viņai nebija jāskaidro, kāpēc. Var jau būt, ka viņš uzgājis kādu no tām savām "anomālijām".

-     Paklau, Kestons ir prātīgs vīrs, bet viņš ir analītiķis un strādā ar skaitļiem. Taču mums te ir darīšana ar cilvēkiem, nevis ar pēdām, ko viņi atstāj elektroniskās sistēmās.

Pie durvīm kāds trīs reizes piesita. Lorela pazina norunāto zīmi un ielaida Kleitonu Kestonu. Uz viņa dzeltenbrūnā lietusmēteļa pleciem bija sniegs, kas kusa un tērcītēs tecēja lejup. Kestons izskatījās pārguris un vēl bālāks nekā parasti. Vienā rokā viņš nesa lielu melnu somu ar Pasaules ekonomikas foruma logo. Viņš paskatījās uz Embleru, šķita, itin nemaz nebūdams pārsteigts.

-    Vai kaut ko noskaidrojāt? Emblers jautāja.

-    Necik daudz, auditors nopietni teica. Kongresu centrā es biju aptuveni pusotras stundas. Kā jau teicu, esmu šeit reiz bijis apspriedē par ārzonas finanšu iestādēm un starptautisko naudas atmazgāšanu. Te vienmēr notiek daudzi tehniski semināri, arī citi pasākumi. Šorīt es klejoju pa centru, apstaigāju vairākus seminārus. Labprāt gribētu krūšu nozīmi ar uzrakstu "Pajautājiet man par transnacionālo kapitāla plūsmu". Ari Lorela grozījās pa centru, bet šķiet, viņa neko neuzzināja, tāpat kā es.

-     Visa tā apkārtne mani dara nervozu, Lorela atzinās. Tik daudz seju, kas bieži redzētas žurnālos un televīzijā. Gluži vai galva reibst. Sākumā es māju ar galvu cilvēkiem tāpēc, ka viņi izskatījās kaut kur redzēti, un iedomājos, ka varbūt patiešām tie ir pazīstami. Tad sapratu, ka pazīstami viņi liekas tāpēc, ka ir slaveni.

Kestons pamāja.

-    Uz Davosas fona Bilderbergas grupas konference līdzinās Mansijas Tirdzniecības kameras sanāksmei [42] .

-    Man visu laiku bija izjūta, ka esmu neiederīga un ikviens redz, ka šī vieta nav domāta man, Lorela turpināja. Un, ja iedomājos, ka viens no viņiem tikai viens varbūt ir tas maniaks…

-     Tas nav maniaks, Emblers piesardzīgi sacīja, bet profesionālis. Daudz ļaunāk par maniaku. Viņš brītiņu klusēja. Taču patiesi laba ziņa ir tā, ka jums abiem izdevās iekļūt iekšā, viņš teica. Tas ir jūsu nopelns, Keston, un man arvien vēl nav skaidrs, kā jūs to dabūjāt cauri.

-    Jūs piemirstat, ka esmu vecākais ierēdnis Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, auditors sacīja. Uzdevu savam asistentam piezvanīt izpilddirektora birojam un palūgt, lai ieraksta manu vārdu pavadītāju sarakstā dalībniekiem no Kolumbijas apgabala. Oficiāls zvans no Lenglijas un plaša informācija, kas saņemta pēc piezvanīšanas. Drošības garantijas. Viņi neiebilda.

-     Vai patiešām viņiem nebija iebildumu, ka šeit atrodas spiegs?

-     Iebildumi? Viņiem tas ļoti patīk. Jūs arvien vēl nesaprotat Davosā cieņā ir vara. Jebkāda vara. Viņi būtu sajūsmā, ja ierastos pats Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktors viņš te bija pirms pāris gadiem -, bet ir ļoti apmierināti arī ar pārvaldes vecāko amatpersonu.

-    Un arī Lorelu jums izdevās reģistrēt tādā pašā veidā?

-    To izkārtoja mans asistents. Mēs teicām, ka viņa ir psihiatrijas speciāliste Apvienotajā izlūkošanas dienestā tas ir Lorelas profesijas oficiālais apzīmējums. Viņai ir arī 12A-56J pielaides līmenis izrādās, ka šāds līmenis Periša salas personālam ir obligāts. Mazliet neatbilstīgi bija tas, ka pieprasījums tika izteikts pēdējā brīdī, bet tas nebija sevišķi svarīgi, ņemot vērā viņu attieksmi pret Amerikas izlūkdienesta cilvēkiem.

-     Bet foruma drošības dienests neticēja jums tāpat vien, vai ne?

-     Protams, ne. Viņi zvanīja uz Lengliju, uz manu biroju caur komutatoru tā ir parasta zvanīšanas procedūra un vēlreiz runāja ar manu asistentu. Manuprāt, viņš lika netieši nojaust, ka tā būtu "īpaša pretimnākšana" pārvaldes direktoram un Valsts sekretāram. Tad viņš pateica viņiem "nulles zināšanu" paroli, lai viņi varētu informāciju pārbaudīt. Tā redziet, ir sistēma ierobežotas piekļuves iekštīkla pārbaudei, sistēma, kas izveidota, lai veiktu sadarbības operācijas ar citām valstīm. Pēc tam viņi var saņemt personāla saīsinātu sarakstu jeb "pasakni" ir tāds termins -, kas nodrošina C līmeņa apstiprinājumu tam, kas viņiem teikts. Tad no mana biroja tiek pārraidīta ciparu fotogrāfija dalībnieka identifikācijas kartei failā ir ]IS fotogrāfija un mēs esam iekšā.

-     Vai zināt, es gandrīz sapratu, ko jūs teicāt. Emblers piešķieba galvu. Tomēr mazliet pagaidiet. Jūs sakāt, ka drošības sistēmu šeit nav iespējams piemuļķot.

-    Tā ir. Vai tad es atgādinu muļķi?

-    Varbūt ar tādu pašu paņēmienu jūs varētu dabūt iekšā mani?

-     Hmm… Padomāšu. Vai jūs esat Centrālās izlūkošanas pārvaldes darbinieku sarakstos? Kestons samirkšķināja acis. Vai jūs esat iekļauts Apvienotā izlūkošanas dienesta sastāvā? Ja viņi caur komutatoru zvanīs uz Lengliju, lai pārbaudītu jūsu dienesta pakāpi, ko viņiem teiks?

-     Bet…

-     Harisons Emblers neeksistē, Kestons asi ieteicās. Varbūt esat aizmirsis? Man ārkārtīgi netīk jums to sacīt, bet viņi jūs ir izdzēsuši, vai ne? Pasaules ekonomikas forumā ņem vērā faktus, bitus un baitus. Tā ir ciparparakstu, ciparierakstu un ciparapstiprinājuma pasaule. Man būtu vieglāk dabūt foruma dalībnieka identifikācijas karti jetijam vai Lohnesa ezera briesmonim. Arī tie neeksistē, taču tos vismaz var atrast internetā.

-    Vai beidzāt?

-     Baidos, ka mēs visi esam beiguši. Kestonam iedzalkstījās acis. Es visu laiku domāju, ka jums ir prātā kāds varens plāns. Nolādēts, izrādās, ka jūs esat vēl pārsteidzīgāks, nekā biju domājis. Jūs pa kaklu pa galvu metaties iekšā potenciālas katastrofas vietā bez plānai Jūs nedomājat uz priekšu… pie velna, jūs nedomājat, punkts. Jau kopš sākuma mūsu izredzes svārstījās starp niecīgu procenta daļu un nulli. Nu, tā procenta daļa tikko kā ir izzudusi.

Embleram likās, ka zemes pievilkšanas spēks velk viņa plecus lejup ar divkāršu smagumu, locekļi šķita kā ar svinu pielieti.

-     Pasakiet tikai, kā darbojas tā identifikācijas karšu sistēma.

-    Jūs nevarat tur tikt iekšā ar kādu veiklu triku, ja pašreiz domājat par to, Kestons rūca. Un nevarat tur iekļūt ar savu prasmi apmānīt acis. Tā sistēma ir ļoti vienkārša, un to ir gandrīz neiespējami piemānīt. Viņš atpogāja pelēko pussintētiskā auduma žaketi Emblers sajuta, ka gaisā novēdī viegla pretkožu līdzekļa smaka, un parādīja identifikācijas karti, kas bija pakarināta viņam kaklā baltā neilona aukliņā. Tā bija maldinoši vienkārša balts plastmasas taisnstūris, uz kuras bija Kestona vārds un viņa fotogrāfija pa kreisi no tā; kartes apakšā bija sudrabaina četrstūra hologramma, bet augšpusē zila svītra. Kestons pagrieza karti otrādi un parādīja magnētisko svītru.

-    Manējā ir tāda pati, ieteicās Lorela. Šķiet, nekā īpaša. Vai nevar vienu nozagt un pārveidot?

Kestons papurināja galvu.

-     Pie ieejas karte jāizvelk caur nolasītāju. Karte kodē ciparpafakstu, kas aktivizē viesierakstu no datora; tas dators pie durvīm apgādāts ar pašu spēcīgāko kiberdrošību tajā ir "gaisa atstarpe". Citiem vārdiem sakot, dators nav saistīts ar internetu, tāpēc tajā nevar ielauzties. Pie monitora stāv apsargs, un, karti nolasot, no datora ieraksta uz ekrāna parādās vārds un fotogrāfija. Proti, ja personas dati nav ievadīti datorā, tad ir mēsli.

-     Vai tas ir tehnisks termins?

-     Un vēl jāiet cauri metāla detektoram kā lidostā, Kestons turpināja. Žaketes, atslēgas un citi līdzīgi priekšmeti iekšā iekļūst uz slīdošās lentes.

-    Tātad ar tiem drošības pasākumiem pietiek, lai tur nevarētu iekļūt slepkava? Lorela jautāja.

-     Viņi operāciju ir plānojuši vairākus mēnešus, varbūt ilgāk, Kestons atbildēja. Viņš paskatījās uz Embleru. Jūsu rīcībā ir aptuveni divas stundas.

Emblers piegāja pie loga, kur bija stāvējusi Lorela, un atkal lūkojās drūmajā pēcpusdienas ainā. Sniga lēni, bet nemitīgi.

Kādas bija viņa iespējas? Emblers juta saltas bailes un zināja, ka emocijas jāapvalda, citādi tās viņu sastindzinātu, apmulsinātu, un viņš zaudētu saskari ar savu instinktīvo nojautu.

Lorela ieteicās:

-    Un ja nu tu teiktu, ka esi pazaudējis savu karti?

-     Tad viņi atvainotos un pavadītu jūs līdz izejai, atbildēja Kestons. Kad biju šeit pirms dažiem gadiem, es redzēju, ka tā notika. Viņiem bija viens pīpis, ka tas bija Marokas karalis. Ikvienai personai, kas atrodas Kongresu centrā, ap kaklu jābūt pakarinātai identifikācijas kartei.

-     Pat valsts vadītājiem? neatlaidīgi prašņāja Lorela.

-     Es tikko redzēju Savienoto Valstu viceprezidentu. Viņš bija ģērbies zilganpelēkā uzvalkā un apsējis dzeltenu kaklasaiti. Un aptuveni piecas collas zemāk par kaklasaites mezglu Davosas identifikācijas karte. Pēdējo trīsdesmit gadu laikā šeit drošības sistēmā nav bijis nevienas kļūmes.

Kad Emblers pagriezās pret abiem pārējiem, Lorela cerīgi raudzījās uz viņu.

-    Kādai iespējai taču ir jābūt, vai ne? Cilvēciskais faktors, kā tu allaž saki.

Emblers viņas vārdus dzirdēja kā no liela tāluma. Viņa prātā cits pēc cita zibēja scenāriji, tie uzradās, tika apsvērti, izpētīti un noraidīti dažu sekunžu laikā. Gandrīz ikvienā organizācijā gadījās, ka cilvēki reizēm izpauda vienu otru slepenās informācijas faktu, jo ikdienas situācijā bija nepieciešama zināma elastība. Taču Pasaules ekonomikas foruma gadskārtējā konference nebija ikdienišķa situācija. Tas bija speciāls notikums, kas ilgst tikai vienu nedēju. Šeit noteikumi bija patiešām nežēlīgi stingri. Nedēļa bija pārāk īss laika periods, lai drošības dienesta vīri šo to palaistu garām.

Emblers palūkojās uz melno PEF somu, ko bija atnesis Kestons un kurā atradās konferences materiāli, ko cilvēkiem izsniedz reģistrācijas laikā. Viņš paņēma somu un izgāza tās saturu uz gultas. Tur bija PEF žurnāla Global Agenda eksemplārs, ko forums bija sagatavojis tieši šai konferencei, un balti aktu vāki ar konferences darba kārtību. Emblers pāršķirstīja lapas tur bija nodrukāts grupu diskusiju saraksts ar garlaicīgiem nosaukumiem Ūdens resursu pārvalde, Pasaules Veselības sistēmas nodrošināšana, ASV Ārvalstu politikas nākotne, Cilvēces drošība un nacionālā drošība draugi vai ienaidnieki?, Pretī jaunai Bretton Woods konferencei [43] . Tur bija arī saraksts ar valstu vadītāju uzrunām Apvienoto Nāciju ģenerālsekretāra, Savienoto Valstu viceprezidenta, Pakistānas prezidenta un citu ievērojamu personu paredzētajām uzrunām; Lī Anga uzruna noteikti bija pats būtiskākais un ievērības cienīgākais notikums. Emblers aizvēra aktu vākus un paņēma nelielu, bet biezu sējumu, kur bija nodrukāti visu Pasaules ekonomikas foruma gadskārtējās konferences dalībnieku vārdi un uzvārdi gandrīz piecsimt lappuses ar katra dalībnieka fotogrāfiju un profesionālo biogrāfiju sīkā drukā.

-    Aplūkosim visas fotogrāfijas, Emblers sacīja. Viņš ātri šķirstīja lappuses.

-    Tā policijas ķēde nu gan ir baismīga, Lorela ieteicās, lūkodamās pa logu.

Piepeši Kestons izslējās.

-    Policijas ķēde… policistu rinda, viņš atkārtoja.

Emblers paskatījās uz viņu un gandrīz izbijās šķita, ka Kestona acis teju izsprāgs no orbītām.

-    Ko jūs ar to domājat? viņš klusi prasīja.

-    Viņus vajadzētu pasludināt ārpus likuma, Kestons teica. Es domāju policiju. Uz viņu sirdsapziņas ir neiedomājami daudz nepatiesu tiesas spriedumu. Kļūdu procentuālais skaits ir nepiedodami liels.

-    Jūs esat pārguris, Lorela ātri ieteicās. Viņa satraukti pievērsās Embleram. Vilcienā viņš ne aci neaizvēra.

-    Ļauj, lai viņš runā, Emblers klusi sacīja.

-    Tas ir tāpēc, ka aculiecinieki ļoti bieži kļūdās, Kestons turpināja. Cilvēks ir redzējis kādu personu izdarām noziegumu, un viņam iedveš, ka viens no tiem, kuri nostādīti rindā atpazīšanai, noteikti ir tas, kuru viņš redzējis. Tāpēc viņš cieši vēro to rindu un tas ir heiristikas paņēmiens, kuram pakļaujas vairākums. Liecinieks izvēlas no rindas to, kurš visvairāk līdzinās redzētajai personai.

-     Kas tur slikts? Lorela neizpratnē jautāja.

-     Tas, ka šī līdzīgā persona nebūt ne vienmēr ir tā pati persona. Piemēram, liecinieks saka tas ir ceturtais numurs. Vai otrais numurs. Dažreiz ceturtais vai otrais numurs ir policists, kas nostādīts rindā tīši, un ļaunums netiek nodarīts nevienam. Izmeklētājs pateicas lieciniekam un ļauj viņam iet. Tomēr reizēm persona, kuru norāda liecinieks, ir aizdomās turamais. Nevis patiesais noziedznieks, bet aizdomās turamais. Sagadīšanās pēc viņš izskatās nedaudz līdzīgāks liecinieka redzētajam nekā pārējie, tomēr nav tas, kuru liecinieks patiesībā redzējis bet viņš tagad liecina pret aizdomās turamo. Vai varat parādīt cilvēku, kuru redzējāt tajā vakarā? un viss muļķīgais process un zvērinātie iedomājas, ka tas ir skaidrāks par skaidru. Tomēr ir kāds paņēmiens noskaidrot, ko īstenībā redzējis aculiecinieks sērijveida pārbaude. Aculieciniekam rāda fotogrāfijas nevis vairākas uzreiz, bet citu pēc citas, un jautā vai šis ir īstais? Jā vai nē? Ja izmanto sērijveida metodi, tad kļūdainas identifikācijas procents vairs nav septiņi, bet mazāks par vienu. Tā ir nejēdzība, ka likumsargātājas iestādes nav apjēgušas šo statistikas pamatprincipu. Kestons pēkšņi pacēla galvu un asi paskatījās uz Embleru. Taču šobrīd es ar to gribu teikt, ka īstenībā diezgan bieži pietiek ar līdzību, lai trāpītu mērķī. Viņš ātri samirkšķināja acis. Fakti to liecina pavisam skaidri. Tātad mēs sameklējam personu, kas izskatās ļoti līdzīga jums. Te ir tūkstoš pieci simti seju aplūkosim šos paraugus.

Emblers uzreiz neatbildēja.

Kestonam stāvot turpat blakus, Emblers sāka ātri un sistemātiski pārlapot sējumu, gandrīz mehāniski saslapinot rādītājpirkstu un šķirot lapas citu pēc citas.

-    Aplūko arī tu tās fotogrāfijas, viņš teica Lorelai. Ja kāda seja būt līdzīga manējai, tu to uzreiz pamanīsi. Nedomā, tikai skaties izjūti. Ja tā derēs, tu zināsi uzreiz.

Sejas zibēja acu priekšā divas fotogrāfijas sekundes laikā.

-    Pagaidi, Lorela ieteicās.

Kestons lappusei piestiprināja Post-it lapiņu un sacīja:

-    Turpiniet.

Emblers bez apstājas šķīra turpmākās simt lappuses citu pēc citas, līdz ieskatījās kādā fotogrāfijā ilgāk. Kestons tajā vietā pielipināja Post-it, un Emblers šķīra tālāk. Kad parādījās Eštona Pālmera fotogrāfija, viņš uz brītiņu apstājās. Visi trīs klusēja. Runāt nebija jēgas, tāpat kā tad, kad lappusē parādījās Elinas Vitfīldas attēls. Tajā viņa bija ļoti izskatīga, un viņas skolotājs cienījams; bet viņu gara kroplība un godkāre pastmarkas lieluma fotogrāfijās nebija manāma. Attēlos abu sejas ne ar ko īpašu neizcēlās.

Kad Emblers bija izšķirstījis visu sējumu, zīmītes bija ieliktas četrās lapās. Emblers pasniedza sējumu Kestonam.

-    Aplūkojiet ar objektīvu skatienu.

Kestons apskatīja visas četras.

-    Trešā, viņš teica, pasniedzot sējumu Lorelai.

-    Šķiet, trešā, viņa vilcinādamās sacīja.

Emblers atvēra sējumu tajā vietā, kur bija ielipināta trešā Post-it zīmīte un pētīja vīrieša biogrāfiju.

-     Es neteiktu, ka līdzība ir satriecoša, Emblers pie sevis noteica. Taču man tagad ir grūti iedomāties pašam savu izskatu. Viņš atkal palūkojas uz melnbalto fotogrāfiju. Vīrieša skatiens bija pašapzinīgs un nopietns, gandrīz vai augstprātīgs, lai gan grūti bija pateikt, vai tāds viņš ir vienmēr vai tikai šajā fotogrāfijā.

Vīrieša vārds bija Jozefs Vrabels, viņš bija Slovakijas V&S prezidents tā bija Bratislavā izvietota kompānija, kas specializējās "informācijas tehnoloģiju bezvadu risinājumos, pakalpojumos, produktos un piekļuves tīklu drošības jautājumos".

-     Es negribētu sabojāt cerīgo noskaņojumu, sacīja Lorela, bet kā mēs dabūsim tā vīra karti?

-    Nejautājiet man, Kestons teica, paraustot plecus. Jautājiet misteram "Cilvēciskajam faktoram".

-     Vai varam viņu sameklēt? Emblers pameta skatienu uz Kestonu, tad atkal lūkojās ārā pa logu. Viņš zināja, ka divus stāvus augstāk uz viesnīcas jumta sardzē stāv vismaz divi snaiperi. Taču kāds labums no ieročiem, ja nav mērķa? Cik ironiski, ka tieši viņam tagad vajadzēja pārspēt viltībā tos, kuri, tāpat kā viņš, centās nosargāt drošību. Emblera ienaidnieku ienaidnieki nu bija arī viņa ienaidnieki.

Emblers cieši raudzījās uz garo tumšzilo sienu tā bija blīva, bet pārvietojama barjera, kas atradās priekšā Kongresu centram. Visā garumā to veidoja virkne lielu, baltu četrstūru ar zilu logo: vārdi WORLD ECONOMIC FORUM bija novietoti trīs rindās pa vienam katrā rindā un šaura puslokveida svītra savienoja visus trīs vārdus, šķērsojot O burtus. Pa kreisi atradās norāde ar tādu pašu logo un bultām, kas norādīja ieejas durvis PRESEI/PERSONĀLAM tās atradās atsevišķi no vidējām durvīm, kas bija paredzētas dalībniekiem.

Emblers sajuta baiļu, bezcerības un niknuma uzplūdu, kas galu galā pārvērtās par citu izjūtu, kura bija spēcīgāka par tām trim par nesatricināmu apņēmību.

Tikai pēc brīža viņš apjauta, ka Kestons kaut ko saka.

-    Tenoloģijas brīnums, sacīja skaitļu speciālists. Datoru iekštīkls ir Kongresu centrā un arī daudzās viesnīcās. Tas paredzēts, lai varētu sameklēt cilvēkus. Tīklu aspekts Davosā ir ārkārtīgi svarīgs.

-     Vai jūs savā birojā esat strādājis tīklā, Keston?

-    To es nedaru, viņš īdzīgi atbildēja. Es analizēju tīkla datus. Taču centra vestibilā ir terminālis. Es tur varētu ievadīt viņa vārdu, un ekrānā parādītos informācija, kurās programmās viņš reģistrējies. Lai piedalītos, jāreģistrējas. Tad…

-    Tad jūs viņu sameklēsiet, pateiksiet, ka gadījums ir neatliekams, un izvedīsiet viņu ārā no centra.

Kestons noklepojās.

-    Es?

-    Kā jums padodas melošana?

Kestons bridi domāja.

-    Viduvēji.

-    Ar viduvēji būs diezgan, Emblers teica. Viņš pastiepa roku un uzmundrinoši paspieda Kestona plecu. Kestons, sajutis pieskārienu, sarāvās. Reizēm to ir vērts darīt pat tad, ja tas padodas vāji.

-    Ja es varētu palīdzēt… Lorela ieteicās.

-    Tu man būsi vajadzīga loģistikas jomā, Emblers sacīja. Viņš sāka skaidrot. Man nepieciešams spēcīgs binoklis vai cita tālskatim līdzīga ierīce. Centrā ir vairāk nekā tūkstoš cilvēku. Saskaņā ar darba kārtību premjers ar runu uzstāsies Kongresu hallē.

-    Tā ir pati lielākā zāle centrā, Kestons sacīja. Tur pietiek vietas tūkstoš cilvēkiem, varbūt pat vairāk.

-    Seju tur būs daudz, un es nevarēšu pieiet visiem tuvu klāt.

-     Tu varēsi acumirklī pievērst sev uzmanību, ja staigāsi ar kaklā pakārtu binokli, Lorela brīdināja. Tā būs nevēlama uzmanība.

-    Tu runā par drošības dienestu.

-    Tur būs ļoti daudz operatoru ar videokamerām, Lorela teica.

-    Kā tā?

-     Es aprunājos ar kādu operatoru, Lorela atbildēja. Iedomājos, ka varbūt uzzināšu kaut ko noderīgu. Izrādās, ka foruma organizatori daudzas norises filmē paši savām vajadzībām, turklāt galvenos notikumus plenārsēdes un dažas atklātās diskusijas filmē lielāko plašsaziņas līdzekļu reportieri. BBC, CNN International, Sky TV, SBC un citi. Tām videokamerām ir apbrīnojami objektīvi es ieskatījos vienas kameras skatu meklētājā.

Emblers piešķieba galvu.

-    Tāpēc man ienāca prātā, ka tu varētu izmantot kādu televīzijas kameru tās ir smagas, tomēr pārnēsājamas, un to objektīvam ir maināms fokusa attālums, ar ko var iegūt spēcīgu palielinājumu. Tas būtu daudz labāk par binokli. Un tam neviens nepievērsīs īpašu uzmanību.

Emblers sajuta pakrūtē vieglu tirpoņu.

-    Ak, Lorela, viņš sacīja.

-     Nebrīnies, ka man radusies laba ideja, viņa pajokoja.

-     Tikai nevaru iedomāties, kāpēc Slovakijas V&S prezidentam būtu jāstaipa videokamera pa sanāksmju zāli?

-     Tas neradīs nekādas problēmas, ja vien iekļūsiet iekšā,

-    Kestons teica. Jums vajadzīga identifikācijas karte, lai tiktu centrā. Kad būsiet tur, neviens jums vairs nepievērsīs uzmanību. Uz kartes ir tikai jūsu uzvārds, bet ne piederības apzīmējums. Ja būsiet zālē, viss būs gluži citādi.

-    Un kā es dabūšu kameru? Emblers jautāja.

-     Tas nav grūti es zinu, kā to dabūt, teica Lorela. Tie puiši, ar kuriem es runāju, parādīja noliktavu, kas ir pilna ar videokamerām.

-     Paklau, Lorela, tu taču neesi apmācīta operatīvai…

-     Jūs esat glābšanas laivā, bet gribat pārbaudīt, vai kādam ir laivas vadīšanas atļauja? Kestons dzēlīgi ieteicās. Šķiet, es esmu tas, kurš te allaž uzstājās par noteikumu ievērošanu, nevis jūs.

-     Iekļūt tajā noliktavā daudz vieglāk būs man, nevis "Jozefam Vrabelam", sacīja Lorela. Turklāt esmu jau iepazinusies ar puišiem, kuri tur staigā iekšā ārā. Viņa iesmējās.

-     Varbūt man nav tādas "prasmes", toties ir… līdzekļi.

Emblers palūkojās uz Lorelu.

-    Es tikai nezinu, kā…

Lorela viegli pasmaidīja.

-    Es zinu.

Jocīgi, prātoja Eidriens Čojs, sēžot pie Kleitona Kestona apbrīnojami kārtīgā rakstāmgalda, ka šefs ari prombūtnē pamanās viņam sagādāt tikpat daudz darba kā tad, kad vēl sēdēja kabinetā. Zvanot Eidrienam, Kestons pēdējā laikā runāja aprauti, steidzīgi un nesaprotami. Daudz steidzamu pieprasījumu, nekādu paskaidrojumu. Tas bija ļoti noslēpumaini.

Eidrienam tas patika.

Viņš pat priecājās par šārita vieglajām paģirām par paģirām! Eidrienam tā bija neparasta sajūta. Tās ļoti atgādināja… Dereku Sendžonu. Klaiva Makartija romānos Derekam Sendžonam allaž bija tieksme būt pārlieku iecietīgam. Viņa devīzes bija "Pārāk daudz nekad nav diezgan", vai "Tūlītējs gandarījums pārbauda manu pacietību". Kad Sendžons pildīja uzdevumus, viņam vienmēr vajadzēja pavadīt vakarus, pavedinot skaistas sievietes, pasūtot dārgus šampaniešus, kuru franciskos nosaukumus Eidriens neprata izrunāt, un nākamajā rītā viņam bija paģiras. Sievietēm, kuras nepareizi iznināja viņa uzvārdu, superspiegs pieklājīgi un draiski skaidroja: To izrunā kā Sin-jin, uzsverot sin. Derekam Sendžonam bija pat īpaša recepte pret paģirām, kas sīki bija aprakstīta Klaiva Makartija romānā "Operācija Atlantis", bet tajā ietilpa jēlas olas, un Eidrienam likās, ka ēst jēlas olas nebūtu pareizi.

Eidriens jau nu gan nebija pavadījis vakaru kopā ar garkājaino supermodeli tā strādāja pie ļaunā paralītiķa, kurš dzīvoja speciālā nulles gravitācijas satelītā, kas riņķoja ap Zemi tas bija aprakstīts "Operācijā Atlantis". Eidriena vakars bija daudz piezemētāks. Viņš ar vainīgu nožēlu iedomājās, ka patiesībā tas nepavisam nebija līdzinājies Dereka Sendžona vakaram.

Sievieti sauca Keitlina īstona, viņa bija administrācijas asistente Apvienoto iestāžu centrā. Kad, runājot pa tālruni, Eidriens viņu bija iekārdinājis, viņas balss bija kļuvusi valdzinoša un jūsmīga. Taču, kad viņi beidzot satikās Grenvilgrilā, Eidrienam vajadzēja slēpt vilšanos. Sieviete bija mazliet smagāka, nekā viņš tika iztēlojies, un viņai pie deguna bija nelielas pūtītes. Nevarētu teikt, ka Eidriens viņu aizveda uz kādu īpaši lepnu vietu Grenvilgrilā bija "restorāns" Taisonkornerā, kur oficianti nevērīgi nometa viesiem priekšā ēdienkartes, pasniedza kartupeļu čipsus smieklīgos, ar salvetēm izklātos groziņos un zobu bakstāmos irbulīšus iesprauda sendvičos; Grenvilgrilā gluži vienkārši izrādījās abiem pa ceļam. Tomēr, jo vairāk viņi runājās, jo skaidrāk Eidriens nojauta, ka viņai piemīt dzīva humora izjūta, un viņš patiešām labi pavadīja laiku. Kad viņš pateica Keitlinai savu vārdu un uzvārdu Eidriens Čojs un piezīmēja, ka uzvārds izrunājams ar "oi", viņa smējās; viņa vispār daudz smējās, arī tad, ja Eidrienam neizdevās pateikt kaut ko īpaši asprātīgu, un viņš tāpēc priecājās no sirds. Ar viņu kopā bija jautri.

Kāpēc tad Eidriens izjuta sirdsapziņas ēdas? Nu jā, viņš sievieti bija izmantojis, tā gan. Viņš teica: Paklau, ja jums pēc darba nekas sevišķs nav padomā, varbūt mēs varētu iet iedzert kādu glāzīti un kaut ko iekost? Viņš nebija sacījis: Ziniet, jums ir informācija, kas vajadzīga manam šefam. Tāpēc tas pasākums bija savā ziņā slepena operācija. Taču Keitlina Istona galu galā nebija ienaidnieka aģente; viņa bija tikai atklāti sakot, tikai lietvede.

Klusi iezvanījās tālrunis. Vai tā būtu Keitlina?

Jā, Keitlina.

Eidriens dziļi ievilka elpu.

-    Sveika, viņš teica, ar pārsteigumu apjauzdams, ka viņa balss skan nepiespiesti, lai gan jutās diezgan satraucies.

-    Sveiks, viņai sacīja.

-    Vakar bija jautri.

-     Jā, viņa teica. Patiešām. Tad ierunājās klusāk. Paklau, es kaut ko tev dabūju.

-    Patiešām?

-    Es negribu, ka tu no šefa dabū brāzienu.

-     Vai tu gribi teikt…?

-    M-hm.

-     Keitlina, nezinu, kā tev pateikties.

-    Gan jau izdomāsi. Keitlina iesmējās.

Eidriens nosarka.

Kad Emblers ieraudzīja Jozefu Vrabelu, viņš jutās vīlies cilvēks, kuru viņš bija izvēlējies par savu dubultnieku, izskatījās gluži necils, augumā tikai kādas piecas pēdas un piecas collas, ar mazu galvu, šauriem pleciem, apaļu vēderiņu un platām gūžām. Tomēr Kestons teica, ka svarīga ir vienīgi sejas līdzība, un vīrieša seja… ātri uzmetot acis un nemeklējot atšķirību, tās līdzība ar Emblera seju bija pietiekama.

-     Es nesaprotu, neizskatīgā brūnpelēkā gabardīna uzvalkā ģērbtais Slovakijas biznesmenis atkārtoja, kad Kestons viņu vedināja ārā no Kongresu centra. Smago mākoņu ēnās iela atgādināja grizaju monumentāli dekoratīvu gleznojumu pelēkās krāsas toņos.

-    Zinu, tas izklausās dīvaini, jKestons teica. Taču pārvalde jau ir sarunājusi darījumu ar Slovakijas Telecom, un šī ir pēdējā iespēja to apsvērt vēlreiz. Mēs gandrīz esam beiguši priekšizpēti. Saskaņā ar līgumu darījums stājas spēkā dienas beigās.

-    Kāpēc tad mums par to nekas netika ziņots? Pateikt pēdējā brīdī tas ir smieklīgi. Slovakijas biznesmenis angliski runāja ar akcentu, bet tekoši.

-    Jūs pārsteidz, ka Savienoto Valstu valdība nopūdelējusi priekšlikuma iesniegšanu? Jūs jautājat, kā iespējams, ka mūsu federālā valdība var nopūdelēt izsoles procesu?

Slovaks nicīgi nošņaukājās.

-    Ja jūs tā runājat…

Emblers no ielas pretējās puses ašā solī piegāja viņiem klāt.

-    Misters Vrabels? Es esmu Endijs Helversons no Savienoto Valstu Vispārējo informatīvo pakalpojumu dienesta administrācijas. ja ir tā, kā saka Klejs, tad mēs pieļaujam kļūdu, kas var dārgi maksāt. Man jāzina, vai viņam ir taisnība.

Kestons noklepojās.

-    Pašreizējā piedāvājumā noteikta divdesmit procentu liela piemaksa mūsu pastāvošām tālruņu sakaru izmaksām. Manuprāt, mēs gada izmaksu aspektā nesaņemam vislabāko piedāvājumu pat ar visu iestrādāto drošības shēmu.

-    Tas ir nejēdzīgs darījums! tuklais slovaks iesaucās. Vajadzēja vispirms runāt ar mums.

Kestons pievērsās Embleram un izteiksmīgi paraustīja plecus "es taču jums jau teicu".

Emblers izturējās kā birokrāts, kas baidās no sekām, bet nolēmis novērst nepatikšanas, kamēr vēl ir iespējams.

-     Mūsu birojs ir pilns ar cilvēkiem, kuri par to ir atbildīgi, viņš stingrā tonī sacīja. Laikam gan viņi nav papūlējušies kaut ko noskaidrot par Bratislavu. Redziet, mums teica, ka Slovakijas Telecom kompānija tirgū ir vienīgā.

-   Jā, varbūt pirms pāris gadiem, sacīja Kestons, kad Vrabels aiz pārsteiguma sāka stostīties. Jūs, Endij, grasāties parakstīt līgumu par diviem miljoniem dolāru, un jūsu cilvēki paļaujas uz divus gadus vecu tirgus analīzi? Priecājos, ka es nebūšu persona, kurai to vajadzēs paskaidrot Kongresam.

Emblers ievēroja, ka Vrabels pamazām saslejas un izriež plecus. Aizkaitinājums par to, ka viņš izvilkts ārā no sesijas par tematu "Divas ekonomikas, viena alianse", pārvērtās tādā kā apmierinājumā, jo nu viņš varēja noraudzīties, kā divas ietekmīgas Savienoto Valstu amatpersonas apmainās ar pārmetumiem, turklāt radās izredzes iegūt ļoti izdevīgu līgumu ar Ameriku.

Slovaka sejā parādījās plats smaids.

-     Džentlmeņi ir jau vēls, tomēr, manuprāt, vēl nav par vēlu. Šķiet, mēs varam nokārtot to darījumu kopīgi.

Abi amerikāņi aizveda viņu uz nelielu konferenču zāli viesnīcas Belvedere otrajā stāvā viņi iepriekš bija pārliecinājušies, ka tā būs brīva vēl vienu stundu līdz brīdim, kad tajā sāksies ASEAN darba grupas sanāksme. Emblers zināja, ka līdz tam laikam konferenču zālē viņi varēs uzkavēties droši, ja vien izturēsies tā, it kā tas būtu paredzēts. Viesnīcas personāls uzskatīs, ka ir kaut ko pārpratuši, un, tā kā viesnīcā bija milzum daudz ļoti ievērojamu viesu, visvairāk centīsies nepieļaut, lai kāds nejauši tiek aizvainots.

Konferenču zālē viņus gaidīja Lorela, ģērbusies pelēkos svārkos un baltā blūzē, un tuvojās Vrabelam, rokā turot melnu, iegarenu priekšmetu.

Emblers atvainojās.

-     Tā ir tikai formalitāte. Pārrunājot slepenu informāciju ārpus dienesta telpām, mēs parasti pārbaudām, vai nav noklausīšanās ierīces.

Ar ierīci, kas bija izveidota no divām televizora tālvadības pultīm, Lorela ātri vilka pār vīrieša rokām un kājām, tad pār rumpi. Kad Lorela tuvināja priekšmetu slovaka identifikācijas kartei, viņa saminstinājās un teica:

-     Ser, varbūt atļausiet noņemt jūsu karti. Baidos, ka tajā iestrādātais čips radīs traucējumus.

Vrabels piekrītoši pamāja, un Lorela, piegājusi viņam no mugurpuses, izlikās, ka skenē muguru.

-    Labi, viņa sacīja un atkal aplika vīrietim ap kaklu neilona aukliņu, bet karti aizlika aiz žaketes atloka. Cilvēki parasti nemēdza aplūkot savas kartes, ja tās bija pakarinātas kaklā, tāpēc vīrietis nepamanīja, ka viņa identifikācijas karte apmainīta pret Amerikas Arbitrāžas asociācijas biedra karti.

-    Sēdieties, lūdzu, Emblers uzaicināja. Vai vēlaties kafiju?

-    Tēju, lūdzu, sacīja slovaks.

-     Kā vēlaties. Tad Emblers pagriezās pret Kestonu un jautāja: Vai jums ir piedāvājuma noteikumi?

-     Jūs domājat šeit? Mēs varam lejuplādēt kodētos failus, taču tad vajadzēs izmantot vienu no mūsu datoriem. Kestons savu "tekstu" runāja nedaudz saspringti, taču to varēja piedēvēt viņa apmulsumam neērtajā situācijā. Šeit datoriem ir tikai brīvi pieejamais savienojums.

-     Augstā debess, sacīja Emblers. Viesnīcā Schatzalp? Jūs taču nedomājat, ka misters Vrabels brauks ar funikuleru līdz mūsu viesnīcai! Tas ir pārāk tālu. Viņš ir aizņemts cilvēks. Mēs visi esam aizņemti. Aizmirstiet par to. Gluži vienkārši aizmirstiet.

-    Bet tas ir slikts darījums, teica Kestons. Jūs nevarat tā…

-    Tad es atbildēšu par sekām. Emblers pievērsās slovakam. Piedodiet, ka aizkavējām jūs.

Vrabels cēlsirdīgā tonī ieteicās:

-     Džentlmeņi, lūdzu! Jūsu valsts ir pelnījusi, ka tai velta vislielāko uzmanību, un nedrīkst pieļaut, ka to apkrāpj saujiņa blēžu. Manu akcionāru intereses sakrīt ar jūsējām. Iesim uz funikuleru. Patiesību sakot, es cerēju, ka man izdosies apmeklēt Schatzalp. Man stāstīja, ka to ir vērts apskatīt.

-     Vai esat drošs, ka vēlaties veltīt tam laiku?

-    Pilnīgi, sacīja slovaks ar starojošu smaidu. Pilnīgi.

Pie Kongresu centra cilvēki blīvā plūsmā virzījās uz galvenās ieejas pusi starp abās pusēs novietotajiem tērauda žogiem, garām tikpat iespaidīgajai militārās policijas ķēdei; policistu vaigi bija salā sasārtuši, bet elpa saltajā gaisā cēlās augšup kā balti tvaika mākulīši. Tūlīt aiz ieejas kreisajā pusē atradās garderobe, kur dalībniekus apkalpoja ātri un izveicīgi. Tālāk bija drošības zona ar sešiem apsargiem. Emblers nesteidzīgi vilka nost mēteli, aptaustīdams visas kabatas, it kā baidītos tajās kaut ko aizmirst. Viņš gribēja pakavēties, lai ietu tālāk tad, kad vestibilā jau drūzmēsies ļaudis. Tagad viņš bija uzvilcis bleizeru, bet kaklasaiti nebija apsējis. Aukliņā iestiprinātā identifikācijas karte atradās netālu no krekla trešās pogas.

Beidzot iekšā bija sanācis diezgan liels ļaužu pulks, un Emblers veicīgi iestājās rindā pie drošības dienesta galda.

-     Pamatīgs aukstums! Emblers sacīja vīrietim, kas sēdēja pie monitora, cenzdamies runāt ar Viduseiropas iedzīvotāja akcentu. Jums tas droši vien nav nekas īpašs. Viņš piespieda identifikācijas karti pie kartes lasītāja un saberzēja vaigus, it kā tie būtu nosaluši. Vīrietis pie monitora pameta skatienu uz ekrānu, tad uz Embleru. Pie turniketa iedegās zaļa spuldzīte, un Emblers izgāja tam cauri.

Viņš bija iekšā.

Emblers izjuta tādas kā trīsas, it kā krūtīs plivinātu spārnus sīks putniņš, un saprata, ka tā ir cerība.

Cerība. Varbūt pati bīstamākā no visām jūtām varbūt visvairāk vajadzīgā.

32. nodaļa

Centra iekšpuse bija tik milzīga, ka līdzinājās āram no Davosas ielu drūmās pelēcības ieejot plašajā Kongresu centrā, šķita, ka no pustumšas skatītāju zāles esi nokļuvis gaišā dienā. Ikviens stūrītis laistījās spožā gaismā, sienas un grīdas bija ieturētas siltos, gaišos krēmkrāsas, dzeltenīgos un okera toņos. Pirmā lielā ātrija sienu kreisajā pusē klāja paneļi, uz kuriem bija attēloti kontinenti vai to daļas brūnganos toņos ar liektām garuma un platuma līnijām it kā uz globusa. Emblers soļoja tālāk pa ļaužu pilno telpu, ar visām maņām saspringti uztverdams apkārtni. Divdesmit pēdu augstumā griestos bija iestrādātas šauras, liektas koka līstes, radot iespaidu, ka virs galvas atrodas milzīga arka. Emblers piestāja zonā, kur uz apaļiem galdiņiem ar stikla virsmu tika pasniegta kafija. Starp galdiņiem bija izvietotas lielas brūnas kastes ar orhidejām. Telpiskie burti uz tumšbrūnās sienas vēstīja, ka šī ir PASAULES KAFEJNĪCA. Sienu greznoja valstu nosaukumi tie bija novietoti horizontāli, un vertikāli tos šķērsoja šo valstu galvaspilsētu nosaukumi, veidojot tādu kā akrostihu. Galvaspilsētu nosaukumiem burti bija balti, bet valstu nosaukumiem brūni; balti bija vienīgi tie burti, kas valsts un galvaspilsētas nosaukumā sakrita; piemēram, vārdos "Polija" un "Varšava" sakrita burti "a", vārdos "Kenija" un "Nairobi" burti "i", bet vārdos "Slovākijā" un "Bratislava" burti "1".

Emblers apbrīnoja, cik lielu vērību šeit pievērš ikvienai detaļai. Foruma gadskārtējā sanāksme janvāra beigās ilga tikai sešas dienas, bet pēc tam visas sienas vienmēr pārkrāsoja, visas skulptūras un dekoratīvos elementus noglabāja noliktavās, tomēr interjers bija veidots ar tādu rūpību un uzmanību, kāda reti bija vērojama pastāvīgi izmantojamu sabiedrisku telpu izveidē. "Pasaules kafejnīcā" atradās aptuveni divdesmit cilvēku, tie bija iekārtojušies organiskā stikla krēslos. Vienā no krēsliem sēdēja izskatīga par spīti mazliet vīrišķīgajiem vaibstiem sieviete, ģērbusies jūraszilā kostīmā, ar masīvu gredzenu pirkstā un tādu kā šalli ap kaklu; piegājis tuvāk, Emblers redzēja, ka viņas identifikācijas karte nav balta kā visiem pārējiem, bet zila, un ka tā nav šalle, bet radioaustiņas. Tālāk sēdēja kāds vīrietis ar draudzīgu seju, nedaudz nošļukušiem vaigiem, brillēm masīvā ietvarā ar tonētiem stikliem; viņa vēders bija izspīlējis žaketi uz priekšu. Embleram likās, tas varētu būt vācietis vai austrietis; viņa sarunbiedrs bija vīrietis ar smalkiem, baltiem matiem, ģērbies tumšzilā uzvalkā. Viņš bija pagriezies pret Embleru ar muguru. Pēc izskata spriežot, investīciju baņķieri, un tie likās pārlieku iepriecināti par iespēju būt šeit: stingrajā konferences hierarhijā drīzāk "viesi", nevis "dalībnieki". Pie cita galdiņa turīga izskata vīrietis ar plāniem iesirmiem, rūpīgi sakārtotiem matiem kārtoja papīrus, viņam bija brilles metāla ietvarā; viņa skatiens bija vienaldzīgs un lietišķs. Likās, viņš ir no tiem cilvēkiem, kuri zina noteikumus un nekad tos nepārkāpj; vīrietis gaišākā uzvalkā un ar iesirmiem deniņiem dzīvīgi sarunājās ar viņu acīmredzot, tas bija kāds prasītājs. Abiem liecās tuvāk trešais vīrietis kreklā ar sīku iesārti zilu rakstu un punktainu kaklasaiti jādomā, anglis; viņš klausījās sarunā un, šķita, bija gatavs kaut ko piebilst. Viņa starojoši pārliecināto izturēšanos caurstrāvoja jaušama nedrošība kā cilvēkam, kurš nav iesaistīts sarunā, taču nav arī atraidīts.

Neviens no šiem cilvēkiem nebija Emblera meklētais.

Kongresu centra apakšējā līmeņa garajā gaitenī Kestons turēja mobilo tālruni cieši piespiestu pie auss un pūlējās sadzirdēt Eidriena norādījumus. Laiku pa laikam auditors ar drūmu sejas izteiksmi šo to pajautāja.

Kestona jauniņais palīgs, stājoties darbā Iekšējā audita birojā, laikam gan nebija domājis, ka viņam vajadzēs veikt šādus uzdevumus, taču tagad likās, ka Eidriens nebūt neiebilst. Šķita ja vien Kestons nemaldījās viņa asistents priecājas, ka nu ir viņa kārta pildīt shifu lomu.

Pa platām sārtā granīta kāpnēm Emblers nokāpa lejup līdz tādai kā operas beletāžai. Gaitenī aiz kāpnēm viņš ieraudzīja zilu uzrakstu "TV studija"; acīmredzot šī telpa bija paredzēta reportieriem, kur viņi varēja intervēt klātesošās slavenības. Uzraksts pie kādas nišas vēstīja "Divpusējās sarunas" tur droši vien atradās telpas privātām diskusijām, telpa ar pītiem krēsliem un bārs, kur bija saliktas nelielas pudeles un skārdenes, lielākoties limonāde, augļu sulas un atspirdzinoši dzērieni. Pie sienas augstāk bija pierīkoti televīzijas ekrāni, kur tika demonstrēta jaunākā informācija par dienas kārtību un daži videoieraksti no ievērības cienīgiem "brīfingiem". Piegājis tuvāk, Emblers redzēja, ka bārā ir dzērieni no visas pasaules Fruksoda, citrona un laima limonāde no Zviedrijas, Appletize, dzirkstoša ābolu sula no Dienvidāfrikas, Mazaa, dzēriens ar mango garšu no Indijas un pat Titān, limonāde ar ērkšķogu garšu no Meksikas. Emblers ironiski nodomāja, ka to varētu dēvēt par Apvienoto Nāciju modeli, kas veidots no bezalkoholiskajiem dzērieniem.

Vēl interesantāka bija blakus esošā datoru telpa, kur starp radiāli novietotajiem krēsliem un iekštīklā savienotajiem datoriem bija izveidotas dekoratīvas šķērssienas no plānām, taisnstūrainām ūdens tvertnēm, kurās lēni strūkloja ūdens, metot sīkus burbulīšus. Pie datoriem sēdēja ļaudis, bija dzirdams, kā viņu pirksti klusi klikšķina taustiņus; viņu sejās bija lasāma gan garlaicība vai apmierinātība, gan nedrošība vai dusmas. Taču nebija nekā tāda, kas varētu radīt aizdomas Embleram. Viņš palūkojās no balkona lejup, kur atradās daudz plašāka telpa. Iepretī pie lielās ķieģeļu sienas bija novietotas augstas afrikāņu un polinēziešu skulptūras, kas dīvaini saskanēja ar Pasaules ekonomikas foruma karogu rindu gar balkona piecu pēdu augsto iekšmalu.

Pa platajām kāpnēm Emblers nokāpa līdz lejai, kur mudžēja ļaudis, palūkojās pulksteni un sāka spraukties cauri drūzmai. Pašreiz bija pārtraukums starp pēcpusdienas sesijām, un cilvēki mielojās ar mazajām sviestmaizītēm, ko oficianti pasniedza uz sudraba paplātēm, un dzēra atspirdzinošos dzērienus no kristāla glāzēm. Gaisā vēdīja dārgu odekolonu, sejas ūdeņu un matu pomāžu smaržas, kā ari vietējās delikateses cieti kūpinātās liellopu gaļas uz rudzu maizes šķēlītēm aromāts. Emblers apstājās un sāka vērot.

Ap kādu pajaunu, tuklu vīrieti nemodernā, bet labi pašūtā uzvalkā par kvalitāti liecināja fakts, ka uzvalkā vīrietis izskatījās slaidāks pulcējās mazliet vecmodīgi ģērbušies pavadoņi; vīrietis raudzījās uz Emblera pusi, taču skatījās uz ikvienu, kas neatradās Emblera tuvumā. Brīdi pa brīdim viņš klusi pateica dažus vārdus melnmatainai sievietei ar izplūdušu vidukli, kura atradās viņam blakus, valodā, kas. šķita, līdzinājās slāvu valodai. Viņš droši vien bijā valsts vadītājs Kādā no Baltijas republikām un mēģināja atrast ārvalstu investorus: īaa tmbiers redZSJa, ka vīrietis pievērš skatienu jaunai, sprogainai gaišmatei telpas pretējā pusē, kas bija kopā ar maza auguma, vecu, grumbainu vīrieti; tā acīmredzot bija šā plutokrāta sieva. Emblers viegli pamāja ar galvu vīrietim, un viņš atņēma sveicienu draudzīgi, taču piesardzīgi, jautājoši lūkodamies uz Embleru. Vīrieša skatiens ļāva noprast, ka viņš nav pārliecināts par to, vai izprot situāciju. Turklāt Emblers nojauta, ka vīrieša pavadoņu pulciņš vienlaikus sniedz viņam drošības izjūtu, taču arī sagādā pazemojumu. Viņš noteikti bija pieradis jebkurā vietā būt galvenais, taču te, Davosā, viņš bija sīka zivtiņa, un mulsa, jo viņa pavadoņiem šis apstāklis bija skaidri saprotams. Pāris jardu attālumā no viņa kādu gados vecāku, kalsnēju amerikāņu miljardieri, kura "uzņēmuma programmatūra" bija industrijas standarts visā pasaulē, bija aplenkuši cilvēki, kas tiecās pārmīt ar viņu kaut jel vārdu mēģināja nodibināt ar viņu sakarus gluži kā sprakšķoši modemi. Viņš līdzinājās lielai planētai ar satelītiem. Turpretī Baltijas politiķa skatienu uztvert necentās gandrīz neviens. Davosas hierarhijā mazo valstu vadītāji atradās uz daudz zemākas pakāpes nekā lielo, daudznacionālo valstu līderi. Globalizācija, tāpat kā biznesa organizācijas procesu pārveidošana, nenolīdzināja hierarhijas pakāpju atšķirības, kā mēdza apgalvot globalizācijas piekritēji; tā tikai nodibināja jaunas pakāpes hierarhijā.

Virzoties tālāk, Emblers ievēroja, ka tas pats notiek arī citur daži klātesošie lepni saslējās, gozējoties viņiem pievērstās uzmanības centrā; citi it kā saplaka un kļuva mazāki, jo tiem uzmanību nepievērsa gandrīz neviens. Vēl citi šķita līksmojam tikai tāpēc vien, ka var elpot to pašu gaisu, ko finanšu pasaules milži viņiem līdzās. Maizītes no sudraba paplātēm nozuda zibenīgā ātrumā, tomēr Emblers šaubījās, vai kāds patiešām izgaršojis uzkodas. Klātesošie uzmanību pievērsa kaut kam citam. "Sabiedriskie uzņēmēji" kā tagad sevi dēvēja atjautīgie labdarības un nevalstisko organizāciju līderi, kas bija guvuši atziņu, ka jaunajā laikmetā vara pieder vienīgi biznesa valodai, dedzīgi tērzēja cits ar citu un vēl jo dedzīgāk ar īstiem uzņēmējiem, ar tiem, kuri ar savām čeku grāmatiņām varēja atbalstīt viņu programmas.

Izskatīgs, jauns indietis dzīvi sarunājās ar kādu Rietumu biznesmeni tam bija biezas sirmas uzacis un ausis ar spalvu kušķīšiem.

-     Mēs vienmēr cenšamies noskaidrot, kas neļauj plāniem īstenoties, un tad labojam kļūmes, sacīja jaunais cilvēks. Atrodam, kur ir aizķeršanās, un to novēršam. Jūs Karaliskajās zelta atradnēs noteikti rīkojaties tāpat.

-    Zināmā mērā, vecākais vīrietis dobjā basā atbildēja.

-    Jūs taču zināt parunu iedodiet cilvēkam zivi, un viņš tajā dienā būs paēdis. Iemāciet viņu zvejot…

-    Un viņš sāks konkurēt ar jums, vecais vīrs acīmredzot kāda raktuvju konsorcija direktors flegmātiskā tonī noteica.

Indietis pasmaidīja, atsedzot baltus zobus, kas izcēlās pret tumšo seju; Emblers šaubījās, vai jaunais cilvēks nojauš sarunbiedra nepārprotamo sapīkumu.

-     Taču patiesas grūtības sagādā visas zivju rūpniecības pārkārtošana tai jāizveido racionāli pamati, jānodrošina, lai tā nes peļņu. Mēs gribam atrast ilgtspējīgus risinājumus, nevis sasteigtus uzlabojumus.

Emblers virzījās tālāk, uztverot sarunu fragmentus: "Vai bijāt pie galvenā prokurora brokastīs?"; "Protams, varat teikt, ka mēs dibinām fondu tepat beletāžā, taču iesim iekšā ātrāk, ja būsim patiešām pārliecināti par riska mērījumiem"; "Esmu sapratis, kāpēc vienmēr ir vieglāk saprast franču valodā runājošos afrikāņu ministrus nekā Francijas ministrus afrikāņi vienmēr runā lēni un skaidri, tieši tā, kā mācīts skolā". Viņš lūkojās ļaužu sejās; daudzas pazibēja un tikpat ātri nozuda, bet starp cilvēku augumiem šad tad varēja pamanīt foruma logo puslokveidīgo svītru.

Ļaužu pulciņā pie bāra Emblers pamanīja kādu cilvēku, kura acis izstaroja ļaunestību, un nolēma pieiet tuvāk, lai pavērotu. Viņš ieraudzīja, ka šim cilvēkam kaut ko mēģina iestāstīt otrs vīrietis ar slikti sasietu kaklasaiti tā acīmredzot bija iegādāta plaša patēriņa preču veikalā. Bez šaubām, tas bija kāds zinātnieks, droši vien no kādas ievērojamas zinātniskas iestādes, kuram savā nozarē bija augsta reputācija.

-     Visu cieņu, tomēr šķiet, ka jūs īsti nesaprotat, kas šeit notiek, teica zinātnieks. Frāzi visu cieņu mēdza lietot, ja runātājs bija gluži pretējās domās; aptuveni to pašu nozīmē teiciens vēl pavisam svaigs, runājot par pienu, kuram beidzies realizācijas termiņš. Visu cieņu, tomēr jādomā, ka ir kāds nopietns iemesls tam, ka neesat bijis valdībā kopš Kārtera administrācijas laikiem, Stjuart.

Otrs vīrietis piemiedza acis, viņš pasmaidīja, lai izliktos, ka teiktais viņu uzjautrina, un slēptu dziļo nepatiku.

-     Neviens nenoliedz, ka Ķīnas izaugsmes temps bijis iespaidīgs, bet jājautā, vai tas var pastāvēt ilgākā laikposmā, kā tas iespaido globālo ekonomiku, un vai tas nav "burbulis", kas drīz vien var plīst, ciktāl tas saistās ar ārvalstu investīcijām.

-     Nefantazējiet! zinātnieks ātri ieteicās. Ķīnas ekonomika nav "burbulis". Tā ir liels paisuma vilnis, kas aizskalos jūsu smilšu pilis daudz ātrāk, nekā jums šķiet. Embleram likās, ka zinātnieks tik aizskarošā tonī mēdz runāt parasti. Viņš droši vien lepojās, ka runā tik tieši un atklāti, un, juzdamies drošs savā postenī, nenojauta, kā citu cilvēku aizvainošana var iespaidot viņu.

Emblers novērsās un šķietamā apņēmībā virzījās tālāk, it kā pūlī būtu ieraudzījis kādu, kas noteikti jāsatiek. Piepeši viņam ceļu aizšķērsoja kāds vīrietis ar piesārtušu seju un izbrīnīti sāka skatīties uz viņu. Viņš ātri runāja kādā valodā, ko Emblers nesaprata; likās, tā ir kāda no slāvu valodām.

-     Piedodiet, Emblers pielika pirkstu pie auss, norādot, ka nav sapratis.

Druknais, gandrīz plikpaurainais vīrietis sāka runāt angliski, meklēdams vārdus:

-     Es teicu, ka nezinu, kas jūs esat, bet tā karte nav jūsu. Viņš norādīja uz identifikācijas karti. Es pazīstu Jozefu Vrabelu. Jūs neesat viņš.

Halles otrā galā Kleitons Kestons, slēpdams bailes aiz salta smaida, piegāja pie Vitfīldas.

-     Valsts sekretāra vietniece Vitfīlda? viņš uzrunāja sievieti.

Elina Vitfīlda pagriezās pret viņu.

-    Lūdzu? Viņa augstprātīgi paraudzījās uz augumā nelielo auditoru.

-    Es esmu Kleitons Kestons no Centrālās izlūkošanas pārvaldes iekšējās pārbaudes biroja. Vitfīlda nepārprotami lika manīt, ka tas viņu neiespaido. Man ir steidzams ziņojums no izlūkošanas pārvaldes direktora.

Vitfīlda pievērsās augstajai Āfrikas amatpersonai, ar ko bija runājusi.

-    Atvainojiet, lūdzu, viņa aizbildinādamās sacīja. Kestonam viņa jautāja: Kā tad Ouenam klājas?

-    Šķiet, mums visiem varētu klāties labāk, Kestons nopietni atbildēja. Vai jūs varētu nākt man līdzi? Tas ir loti svarīgi.

Vitfīlda palocīja galvu.

-     Protams.

Auditors steidzīgi veda viņu uz halles aizmuguri, kur uz kādas telpas durvīm bija uzraksts "Divpusējās sarunas 2".

Kad Vitfīlda iegāja telpā un ieraudzīja Eštonu Pālmeru jau sēžam vienā no baltajiem ādas krēsliem, viņa pievērsās Kestonam.

-    Ko tas nozīmē? viņa apvaldītā balsī jautāja.

Kestons aizvēra durvis un pamāja ar roku, norādot, lai

Vitfīlda apsēžas.

-     Es paskaidrošu.

Kestons dziļi ievilka elpu un apsēdās abiem iepretī.

-    Valsts sekretāra vietniece Vitfīlda, profesor Pālmer, runāšu īsi. Būtībā jau nekas daudz nav sakāms. Laiku pa laikam tieslietu un izlūkošanas audita speciālists atrod kaut ko tādu, ko nebūtu gribējis ne acīs redzēt.

-     Piedodiet tātad jāsecina, ka notikusi mana mājas biroja patvaļīga pārbaude? teica zinātnieks; sudrabaini sirmie mati virs viņa augstās pieres bija rūpīgi sakārtoti.

Kestons viegli pietvīka.

-     Kā jau jūs zināt, Savienoto Valstu izlūkošanas dienesti savā ziņā atgādina lupatu segu. Var gadīties, ka viena nodaļa ir pilnīgā neziņā par operācijām, ko sankcionējusi cita. Ja vien tiek ievērota likumā paredzētā procedūra, šo operāciju daba uz mani neattiecas. Slepeno dienestu darbā būtiskākais ir…

-    Slepenība. Vitfīlda pamāja.

-    Tieši tā. Un slepenība bieži vien attiecas arī uz citiem izlūkošanas dienestiem. Taču iedomājieties, ka, analizējot diagrammu par faktiem, kas iegūti no atvērta avota, izrādās, ka tiek plānota kāda operācija, kurai var būt postošas sekas īpaši tad, ja operācija jādara zināma atklātībai. Kestons uz brīdi apklusa.

-    Manuprāt, tādā gadījumā personai, kura atklāj šo operāciju, jāuzņemas atbildība par postošajām sekām, Vitfīlda mierīgi sacīja. Viņa bija cieši sakniebusi lūpas. Tas ir loģiski, vai ne? Eleganta sieviete, bet viņai piemīt kaut kas salts un ļauns, Kestons nodomāja. Vitfīldas stingros sejas vaibstus mazliet maigākus darīja riekstu brūnie mati; tumšzilo acu skatiens šķita neizdibināmi dziļš.

-     Vai jūs to esat pārrunājis ar izlūkošanas pārvaldes direktoru? jautāja Pālmers.

-    Vispirms gribēju runāt ar jums, atbildēja Kestons.

-    Tas ir saprātīgi darīts, sacīja Pālmers. Viņš vērīgi raudzījās uz Kestonu, taču nelikās izbiedēts. Ļoti saprātīgi.

-    Jūs tomēr nesaprotat, Kestons turpināja. Gribu teikt ja tās sakarības varēju atrast es, ja es varēju saistīt punktus diagrammā, tad to pašu var izdarīt arī citi.

-    Saistīt punktus? Pālmers samirkšķināja acis.

-    Tajā ir ietverts viss saprotiet, hipotētiskā izteiksmē no iegādātajām lidmašīnas biļetēm un ceļojumiem līdz pat naudas pārvedumiem ārvalstu amatpersonām. Diagrammās ir iekļautas kļūdas grāmatvedības pārskatos, kas attiecas uz valsts resursiem… un daudzi citi fakti, kurus es labāk neminēšu.

Pālmers un Vitfīlda saskatījās.

-    Mister Keston, profesors ierunājās, mēs augstu vērtējam jūsu rūpes un piesardzību. Tomēr baidos, ka esat iesaistījies jautājumos, kas jums nav gluži saprotami.

-    Tie ir augstākā līmeņa pavēlniecības lēmumi, piebilda Vitfīlda.

-    Jūs arvien vēl nesaprotat, par ko es raizējos.

-    Jūs raizējaties? Vitfīlda ar nicīgu smaidu mierīgi raudzījās uz Kestonu.

-     Nešaubos, ka tas radīs raizes arī izlūkošanas pārvaldes direktoram.

Smaids no Vitfīldas lūpām nozuda.

-     Pavisam vienkārši jūs esat rīkojušies nevīžīgi. Esat atstājuši pēdas ciparsistēmā. To, ko esmu varējis atklāt es, atklās ari citi piemēram, jebkura iekšējās vai starptautiskās izmeklēšanas komisija. Vai jūs tiešām neesat to paredzējuši, kad plānojāt šo muļķīgo operāciju?

Varēja redzēt, ka Vitfīlda noskaišas.

-     Nesaprotu, par ko jūs runājat, un ļoti šaubos, vai jūs pats to saprotat. Šīs aplinkus runas man sāk apnikt.

-     Es runāju par prezidenta Lī Anga likvidēšanu. Vai tas būtu teikts skaidri diezgan?

Pālmers nobālēja.

-    Tā ir bezjēdzība…

-     Izbeidziet! To, ko noskaidroju es, drīz vien atklās jebkura lietpratīga izmeklēšana. Jūs īstenosiet operāciju, un vainota tiks mūsu valdība. Elementāri.

-    Romas orators Kvintiliāns teicis, ka vārdu spēle nejauši var radīt pārpratumu, Pālmers ar vieglu smīnu sacīja.

-     Pie velna\ Kestons iesaucās. Jūs, slepenie cīnītāji, visi esat vienādi. Jūs nekad nedomājat uz priekšu. Jūs esat tā aizrāvušies ar saviem aplinku gājieniem, aizbildinājumiem un blēdībām, ka atsitiens allaž jūs pārsteidz kā zibens spēriens. Esmu ar cieņu izturējies pret citu organizāciju darbu, klusējis, lai dotu jums iespēju labot pārpratumu. Tagad redzu, ka esmu kļūdījies. Nekavējoties iesniegšu ziņojumu izlūkošanas pārvaldes direktoram.

-    Mister Keston, es apbrīnoju jūsu nopietno attieksmi pret darbu, Vilfīlda piepeši sirsnīgā tonī ieteicās. Piedodiet, ja esmu jūs aizvainojusi. Operācija, par kuru jūs runājat, ir Omegas līmeņa speciālās pielaides programmā. Pazīstot jūsu reputāciju, mēs, protams, paļaujamies uz jūsu takta izjūtu un spriedumiem. Taču paļaujieties arī uz mūsējo.

-     Jūs neko nedarāt, lai es varētu paļauties uz jums. Jūs runājat tā, it kā būtu pieķerti smēķējam nesmēķētāju zonā. Taču jūsu "speciālās pielaides programma" ir tikpat slepena kā Lizas Teilores kāzu ceremonija. Es jautāju kā jūs patiesībā domājat rīkoties? Nevaru jums palīdzēt, ja vien jūs nepalīdzat man ja nepalīdzat līdz galam saprast visu to sasodīto padarīšanu.

-     Lūdzu, nevērtējiet par zemu aprēķinus un plānus, ko esam veltījuši šai operācijai, teica valsts sekretāra vietniece. Nevērtējiet par zemu ari ieguvumus no tās.

-    Proti?

Vitfīlda pagriezās pret Pālmeru.

-     Mēs runājam par vēsturi, mister Keston, teica sirmais zinātnieks. Par vēsturi un tās veidošanu.

-    Jūs esat vēsturnieks, Kestons noņurdēja. Vēsture pēta pagātni. Ko jūs zināt par nākotni?

-    Tas ir ļoti labs jautājums. Pālmera sejā parādījās patiess smaids, kas tūlīt izgaisa. Tomēr vēstures pētījumi man ļāvuši saprast, ka nemēģināt mainīt vēstures gaitu ir vēl bīstamāk, nekā mēģināt to darīt.

-     Nesaprotu.

-     Vēsture īpaši mūsdienās atgādina sacīkšu automašīnu, ko vadīt ir bīstami.

-    Tā ir.

Pālmers atkal pasmaidīja.

-    Taču vēl bīstamāk ir to nevadīt. Mēs gluži vienkārši negribam būt pasažieri mašīnā, ko neviens nevada.

-     Izbeigsim abstrakti spriedelēt. Mēs runājam par valsts vadītāju, ko pazīst un godā visa pasaule.

-     Par vīru spriež pēc viņa darbu sekām, nevis pēc viņa nodomiem, Pālmers teica. Un sekas jāvērtē, ņemot talkā vēsturiskās analīzes un projekcijas metodes.

-    Tātad jūs dodat priekšroku despotam, nevis demokrātam Ķīnas vadībā? Kestons jautāja.

-     Visas pasaules aspektā tas tikpat kā nav apšaubāms. Despotisms autokrātijas tradīcijas vai nu monarhijas, vai totalitārisma veidā neļāva atvērties Pandoras lādītei. Vai neesat dzirdējis teicienu ja vienā laikā palēktos visi Ķīnas iedzīvotāji, tad sašķiebtos zemeslodes ass? Tieši despotisms, kā jūs to saucat, atturējis Ķīnas tautu no palēcieniem. Despotisms saistījis tai kājas.

Kestons juta, ka sirds sāk smagi dauzīties.

-    Tas, ko jūs abi darāt…

-     Lūdzu, ievērojiet, Vitfīlda moži ieteicās, mēs nedarām neko. Ak, nē. Vai tad mēs atrodamies tajā hallē? Mēs pat neatrodamies paredzamā… incidenta tuvumā. Mēs esam šeit. Ļoti daudz ir to, kuri var apliecināt, ka mēs esam šeit kopā ar jums, mister Keston.

-    Sapulcējušies, lai apspriestos, Pālmers piebilda. Viņa lūpas savilkās vieglā, saltā smaidā. Ar Centrālās izlūkošanas pārvaldes vecāko ierēdni.

-    Kā jau teicu, to apliecinās ļoti daudzi. Valsts sekretāra vietnieces sejā uz bridi parādījās plats smaids. Ja pieņem, ka mēs kaut ko grasāmies darīt, tad gluži dabiski jāsecina, ka arī jūs grasāties darīt to pašu.

-     Nevar jau teikt, ka mēs gaidām, lai kāds secina kaut ko tādu, sacīja Pālmers. Viņi secinās ko citu.

-    Tieši to es jums cenšos iestāstīt, Kestons ierunājās. Nekavējoties tiks turēta aizdomās Savienoto Valstu valdība.

-    Tieši tā. Ar to mēs rēķināmies, Vitfīlda sacīja. Piedodiet, bet šādi ģeopolitiski apsvērumi atrodas viņpus auditora izpratnes robežām. Mēs no jums vēlamies tikai to, lai ievērojat slepenību. Jums nemaksā par to, lai jūs spriestu par tik sarežģītiem notikumiem. Visas varbūtības ir izpētījuši mūsu gaišākie prāti es pat teiktu, mūsu gaišākais prāts. Vitfīlda uzmeta Pālmeram apbrīna pilnu skatienu.

-    Uzgaidiet. Ja Savienotās Valstis tiks turētas aizdomās…

-    Jā, taču tās būs tikai aizdomas, Pālmers skaidroja auditoram. Valsts departaments politiku attiecībā pret viena un otra veida Ķīnu mēdz saukt par "konstruktīvi divdomīgu" politiku. Lūk, mūsu mērķis ir tieši šāds konstruktīvs divdomīgums. Vainošana bez pietiekamas informācijas, aizdomas, kurām trūkst skaidru pierādījumu. Minējumi uz minējumiem, kurus aizdomas kā cementa java pārvērš par ļoti stipru mūri.

-    Par tādu kā Ķīnas mūri?

Pālmers un Vitfīlda atkal saskatījās.

-     Lieliski teikts, mister Keston, teica sirmais zinātnieks. Vēl viens Ķīnas mūris jā, tieši par to mēs runājam. Tas ir pats labākais veids, kā savaldīt tīģeri. Un, kā rāda vēsture, ir tikai viens veids, kā ierobežot Ķīnu.

-    Panākt, lai ķīnieši paši uzceļ mūri, Kestons lēni sacīja.

-     Nu, mister Keston, zinātnieks teica, šķiet, jūs piederat mūsējiem, pats nemaz nezinot. Mēs abi saprotam loģikas pārākumu, vai ne? Mēs abi saprotam, ka parasta intuīcija, tostarp morāla intuīcija spiesta kapitulēt saprāta priekšā. Nav slikts sākums, es teiktu.

-    Jūs tomēr neesat mani pārliecinājis, sacīja auditors. Varbūt pasaulē valda lielāks juceklis, nekā jūs domājat, varbūt tā nav tik viegli iespaidojama. Jums šķiet, ka esat vēstures pavēlnieki. Taču, manuprāt, jūs esat kā divi bērni, kas rotaļājas ar sērkociņiem. Un pasaule var uzliesmot sasodīti viegli.

-     Ticiet man, mēs ar Eštonu esam ļoti rūpīgi izvērtējuši situācijas risku.

-     Nav runa par risku, Kestons rāmi sacīja. Tādi kā jūs to nekad nesapratīs. Runa ir par nenoteiktību. Jūs domājat, ka nākotnes notikumus varat noteikt, izmantojot varbūtības teorijas. Formālu iemeslu dēļ mēs to darām pastāvīgi. Tomēr tās ir blēņas nekas vairāk kā tradīcija, pieņēmums aprēķinos. Risks nozīmē varbūtību, ko iespējams izteikt mērvienībās. Nenoteiktība ir situācija, kad nākotnes notikumu iespēja gluži vienkārši nav aprēķināma. Nenoteiktība ir tad, kad jūs pat nezināt, ko nezināt. Nenoteiktība ir pazemība neziņas priekšā. Jūs gribat runāt par saprātu? Tad sāciet ar to, ka esat pieļāvuši konceptuālu kļūdu jau pašā pamatā. Jūs esat sajaukuši teoriju ar realitāti, modeli ar to, ko modelējat. Jūsu teorijās nav atstāta vieta pamata faktoram cilvēces eksistences norišu gaitā nenoteiktībai. Tā trāpīs visai šai sasodītajai pasaulei.

-     Un tas, par ko iestājaties jūs, ir noteiktība? Pālmers atcirta. Pirmo reizi visas sarunas laikā viņš pacēla balsi, taču tūlīt pat atguva savaldīšanos. Vai tikai risks? Varbūt esat aizmirsis Heraklīta principu pastāvīgas ir vienīgi pārmaiņas? Arī nedarīt neko nozīmē kaut ko darīt. Jūs runājat par briesmām, ko var izraisīt rīcība, it kā pastāvētu kaut kāda nulles alternatīva. Taču tādas nav. Kas notiks, ja nolemsim, ka ļaujam Lī Angam dzīvot? Redziet, arī tā ir rīcība. Kāda tad būs mūsu atbildība? Vai esat izvērtējis riska pakāpi tādai situācijai? Mēs esam to darījuši. Nevar divas reizes iekāpt vienā un tajā pašā upē nekas un nekad nepaliek tāds pats kā iepriekš. Heraklīts to saprata piecsimt gadus pirms mūsu ēras, un tas ir patiesi arī tādā civilizācijas ērā, kuru viņš pat iedomāties nevarēja. Šķiet, mūsu spriedumu loģika tagad ir skaidra diezgan.

Kestons nicīgi nošņācās.

-    Jūsu loģikā caurumu ir vairāk kā dušas galviņā. Patiesība ir vienkārša jūs radāt pasaulei tiešus kara draudus.

-    Savienotajām Valstīm allaž veicies vislabāk tad, kad tās bijušas karastāvoklī, Pālmers vienaldzīgā zinātnieka balsī sacīja. Krīzes un ekonomiskās depresijas vienmēr radušās miera laikā. Savukārt "aukstais karš" būtībā nebeidzamu, sīku sadursmju periods nodrošinājis mūsu globālo pārākumu.

-     Amerikāņiem patiešām nepatīk viedoklis, ka Amerika valda pār pasauli, teica Valsts sekretāra vietniece Vitfīlda. Vēl vairāk viņiem nepatīk tikai viens, proti, iespēja, ka pār pasauli varētu valdīt citi.

Auditors saraustīti ieelpoja.

-    Taču pasaules kara iespēja…

-     Jūs runājat tā, it kā vajadzētu izvairīties no jebkuras konflikta iespējas, tomēr es kā vēsturnieks esmu spiests norādīt uz paradoksu, ko jūs, šķiet, nespējat saskatīt, Kestonu pārtrauca Pālmers. Nācija, kas paradusi vairīties no kara, īstenībā veicina karu veicina kareivīgu rīcību, kas noved pie šīs nācijas sakāves. Hērakleits saprata arī to. Viņš teica: "Karš ir visa tēvs, visa valdnieks. Dažus tas padara par dieviem, dažus par vīriem; vienus karš padara par vergiem, bet citus atbrīvo."

-    Vai jūs cerat, ka tas jūs iecels dieva kārtā, profesor Pālmer? Kestons dzēlīgi jautāja.

-     Nepavisam ne. Taču, būdams amerikānis, es negribu kļūt par vergu. Un divdesmit pirmajā gadsimtā verdzība nenozīmē iekalšanu važās, bet ekonomiski un politiski neizdevīgu stāvokli, no kura nav iespējams izkļūt ne ar kādiem līdzekļiem. Divdesmitais gadsimts bija amerikāņu brīvības gadsimts. Aizstāvot bezdarbību, jūs, šķiet, vēlaties, lai jaunais gadsimts kļūst par amerikāņu kalpības gadsimtu. Jūs varat sprediķot par nezināmiem faktoriem. Es pieļauju, ka pastāv nezināmi faktori. Taču tas neattaisno pasivitāti agresijas priekšā. Kāpēc ļauties notikumiem, ja iespējams šos notikumus veidot? Pālmers runāja mierinošā baritonā kā profesors ar studentu: Saprotiet, mister Keston, vēstures gaita ir pārāk svarīga, lai to atstātu nejaušības ziņā.

Emblers pētīja slovaka seju apmulsums lēni, bet noteikti pārvērtās par aizdomām. Viņš palūkojās uz vīrieša identifikācijas karti tur bija rakstīts "Jans Skodova". Kas viņš ir? Valsts amatpersona? Biznesa partneris vai sāncensis?

Emblers plati pasmaidīja.

-    Jums taisnība. Mēs kopīgi bijām grupas diskusijā. Joka pēc apmainījām kartes. Pauze. Tā jau domāju, ka jūs būsiet šeit. Emblers sniedza roku. Bils Bekers, Elektroniskās datu sistēmas, Teksasa. Kā jūs pazīstat manu jauno draugu Džo?

-    Es esmu biznesmenis no Slovakijas, tāpat kā Jozefs. Kur viņš ir? Melnās acis iezalgojās kā antracīts.

Velns lai parauj nav laika.

-    Vai jums ir vizītkarte? Emblers jautāja un izlikās, ka meklē kabatā savējo.

Biznesmenis no Austrumeiropas, neuzticīgi skatīdamies uz Embleru, izvilka vizītkarti no žaketes iekškabatas.

Emblers ātri palūkojās vizītkartē, tad ielika to kabatā.

-    Pag' tātad jūs esat tas kabeļu industrijas vīrs no Košices? Džo man stāstīja par jums.

Skodovas sejā pavīdēja šaubas; Emblers uzstājīgi turpināja runāt:

-     Ja neesat aizņemts, varbūt varat nākt man līdzi. Mēs ar Džo sarunājamies privātajā kabinetā tur tālāk. Uz brītiņu atnācu šurp, lai apslapinātu rīkli, bet man nepatīk drūzma.

šķiet, ka mēs ar jums varētu noslēgt kādu darījumu. Vai jums ir pazīstamas Elektroniskās datu sistēmas?

-    Kur ir Jozefs? Jautājumu Skodova izteica pieklājīgi, bet uzsvērti.

-     Es aizvedīšu jūs pie viņa, Emblers teica, bet apsolīju, ka aiznesīšu viņam pudeli slivovicas. Jans Skodova sekoja Embleram, un viņš, aizņēmies pudeli plūmju degvīna no bārmeņa, kurš protestēja visai saudzīgi, veda slovaku biznesmeni pa gaiteni uz to pusi, kur atradās istabas privātajām sarunām, un gāja iekšā pirmajā, kam durvis bija pavērtas tātad tur neviena nebija.

Jans Skodova gāja Embleram līdzi, aplaida skatienu tukšajai telpai un sacīja:

-     Lūdzu, paskaidrojiet.

-    Vēl pirms brītiņa viņš bija šeit, Emblers teica, aizvērdams duvis. Laikam aizgājis uz tualeti.

Pēc nepilnas minūtes Emblers iznāca no istabas viens pats. Skodova būs bez samaņas vismaz pāris stundu. Aģents viņu bija apsēdinājis krēslā un atbalstījis viņa galvu pret galdu, tā ka vīrietis šķita iemidzis; krekla priekšpuse bija aplaistīta ar degvīnu, un pustukšā pudele vāļājās turpat blakus. Ikvienam, kas pavērtu istabas durvis, situācija šķistu skaidra, un tas meklētu citu vietu. Risinājums nebija ideāls, bet pagaidām noderēja. Vajadzēja noderēt.

Tad Emblers veicīgi apstaigāja halli, spraukdamies starp cilvēkiem un modri pētīdams tos, lai pamanītu kādu seju, kas paustu ko citu, nevis tikai cilvēku parastās satraukuma, aizvainojuma, skaudības, godkāres vai patmīlības jūtas. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādīja bez ceturkšņa pieci līdz prezidenta runai konferences plenārsēdē bija atlikušas piecpadsmit minūtes. Emblers redzēja, ka Jaudis jau sāk plūst iekšā kongresu zālē zāles durvis atradās iepretī kāpnēm. Pa durvīm tuvāk zāles aizmugurei zālē devās kinooperatori ar lielajām videokamerām, un viņi atšķirībā no dalībniekiem bija ģērbušies gluži ikdienišķi. Emblers juta, ka sirds sāk sisties ātrāk viņš pamanīja sievieti, kas bija tērpusies vienkāršā kreklveida blūzē un džinsos, it kā vēja sajauktiem, kastaņbrūniem matiem, un atkal viņa krūtis kaut kas sakustējās kā sīks putniņš. Cerība.

Sieviete bija Lorela. Viņa bija izdarījusi tieši to, ko solījusies ieradusies laikus un sagādājusi aparatūru. Es būšu tev vajadzīga, viņa bija teikusi. Augstā debess ar to vēl nebija pateikts nekas. Embleram viņa bija nepieciešama kā gaiss, ko elpot.

Pēc brīža abi jau bija ielavījušies balkonā virs zāles, kur joprojām neviena nebija.

-     Reportieri ar savām videokamerām tūlīt būs klāt novelc žaketi, noņem kaklasaiti, un tu līdzināsies viņiem. Tie bija pirmie vārdi, ko Lorela viņam sacīja, bet viņas skatiens pauda tādu mīlestību un uzticību, ko nav iespējams izteikt ne ar kādiem vārdiem.

Emblers aši paslēpa žaketi un kaklasaiti kādā no aparatūras kastēm, kas atradās tepat līdzās. Lorela ar pirkstiem izbužināja viņa matus rūpīgā sasuka, kas piederējās foruma dalībniekam, nebija piemērota kinooperatoram.

-    Izskatās labi, viņa beidzot sacīja. Vai esi kaut ko ievērojis?

-     Vēl ne, Emblers sacīja, izjūtot uzvilnījam izmisumu, un centās to aizdzīt, neļaut tam ieperināties sirdī un izpausties balss tonī. Kur ir Kestons?

-     Droši vien runā pa tālruni ar savu asistentu viņš to dara bieži.

Emblers pamāja, bet neteica neko; šobrīd viņam bija grūti pat vārdu bilst. Atlicis pavisam īss laika sprīdis, tad viņš vai nu būs paveicis iecerēto, vai cietis neveiksmi. Pavisam vienkārši.

-    Te ir divas videokameras. Došu tev to ar četrdesmitastoņkārtīgu optisko transfokatoru. Lorela iedeva Embleram apjomīgo pelēkzaļo videokameru ar salokāmu statīvu.

-     Paldies, viņš teica un nodomāja es mīlu tevi vairāk par dzīvību.

-    Vai tu domā, ka viņš atradīsies zāles priekšpusē?

-    Tā varētu būt, Emblers sacīja aizsmakušā balsī. Viņš noklepojās. Viņš var būt arī vairāk uz zāles aizmuguri. Pārāk daudz varbūtību.

Nekas. Tikai dari, kas jādara. Lorela sacīja apņēmīgā, gandrīz vai bezrūpīgā tonī. Tomēr Emblers saprata, ka viņa ļoti baidās, tāpat kā viņš pats.

Nebija iespējams paredzēt, kā stress iespaidos Embleru tā ietekme varēja izrādīties arī gluži paradoksāla. Reizēm stress radīja enerģijas uzplūdu. Taču citreiz tas viņu varēja sastindzināt. Dažas turpmākās minūtes bija izšķirošas. Dari, kas jādara, Lorela teica. Un ja nu viņš nedarīs? ja nespēs?

Lī Angs bija tautas mīlēts līderis valstī ar vislielāko iedzīvotāju skaitu pasaulē. Viņš bija ne vien savas tautas, bet arī visas pasaules cerība. Ja ienaidnieks nospiedīs šautenes mēlīti, šī cerība būs iznīcināta. Ķīna tiks varmācīgi nogrūsta no tik cerīgi uzsāktā mierīgās attīstības ceļa un ierauta bruņotu sadursmju bezdibenī un sekas noteikti būs katastrofālas. Saniknoto un satracināto iedzīvotāju miljardi brēks pēc atriebības. Viņu aklās dusmas pasaulei radīs tādus draudus, kādus tā līdz šim vēl nav pieredzējusi.

Plašajā telpā, kas atradās blakus balkonam, šīs pasaules varenie, gaišākie un labākie prāti kuri pārāk bieži nepavisam nebija ne gaiši, ne labi tiesāja uzkodas, lūkojās dārgajos rokaspulksteņos un, ieelpojot gaisu, kurā jautās varas aromāts, grasījās doties kongresu zālē. Protams, visi jutās satraukti, lai gan daudzi bija pārāk lepni, lai to izrādītu. Lī Angs varbūt bija pats nozīmīgākais valstsvīrs pasaulē un droši vien pats veiksmīgākais. Sapņi par nākotni bija daudziem, taču vienīgi Lī Angs šobrīd bija apliecinājis, ka spēj sapņus pārvērst realitātē. Šīs domas nelika Embleram mieru, taču vajadzēja tās aizdzīt, vajadzēja izbeigt jebkuru domāšanu, lai saglabātu skaidru skatienu.

Nekad vēl likme nebija bijusi tik augsta. Šķita, vēl augstāka tā nemaz nevarēja būt.

Zāle izrādījās lielāka, nekā likās sākumā. Lai sakārtotu krēslus, droši vien bija vajadzīgas vairākas stundas; krēsli ar hromēto metāla karkasu bija salikti glītās rindās tā, ka tie nesaskārās ar blakus esošajiem. Uz katra sēdekļa bija nolikts radioaustiņu komplekts plastmasas iesaiņojumā, lai nodrošinātu sinhronu tulkojumu vienā no desmit valodām atkarībā no izvēlētā kanāla.

Kad cilvēki sāka plūst iekšā zālē, Emblers nolēma, ka vispirms izies cauri zālei bez masīvās videokameras; tā viņš varēs pajauties uz to, ko uztvers ar neapbruņotu aci, turklāt apstaigāt telpu būs vieglāk. Viņš pameta skatienu uz zāles priekšpusi. Abpus skatuves paaugstinājumam atradās divi milzīgi zili panno ar jau pazīstamo Pasaules ekonomikas foruma logo. Fons skatuves mugurpusē atgādināja dambretes galdiņu, kur mazu zilu taisnstūru rindas, mijoties ar baltiem taisnstūriem, veidoja to pašu logo. Skatuves centra divās augšējās trešdaļās bija novietots liels ekrāns tur bija paredzēts tiešraidē projicēt videomateriālu no foruma gaitas, lai zāles aizmugurē sēdošie varētu saskatīt, kas notiek uz skatuves.

Emblers atkal paraudzījās pulkstenī un palūkojās visapkārt; nu apbrīnojamā ātrumā bija aizņemti jau gandrīz visi krēsli, un pēc dažām minūtēm vajadzēja parādīties Ķīnas valdības vadītājam.

Emblers gāja gar priekšējo krēslu rindu, it kā meklēdams brīvu vietu. Viņš ātri aplūkoja visus sēdētājus pēc kārtas, bet neredzēja neko citu vienīgi banālu pašapmierinātību. Kāds maza auguma resnītis laikam žurnālists turēja rokā stenogrāfijas bloknotu un acīmredzot bija satraukts par to, vai paspēs laikus nodot materiālu; kalsnējs vīrietis, kas pār plecu bija pārmetis košu, rūtainu skotu pledu jādomā, kāds veiksmīgs uzņēmējs, kas bija nodibinājis riska apdrošināšanas fondu, satraukti pauda sajūsmu, ka drīz vien vaigu vaigā redzēs pasaulslaveno runātāju. Kāda cita dalībniece, kuras gaišie mati bija sakārtoti ideālā sasukā viņa bija vecākā administratore kādā tehnoloģijas kompānijā, Emblers atcerējās redzējis viņas fotogrāfijas presē -, izskatījās iegrimusi domās, it kā apsvērtu paredzamās intervijas jautājumus. Sirms vīrietis ar bifokālajām brillēm metāla ietvarā, brūnganiem plankumiem izraibinātu pieri un tik biezām uzacīm, ka tās varētu sukāt ar suku, pētīja radioaustiņu instrukciju un šķita nedaudz nomākts, it kā nesen būtu saņēmis ziņu par akciju kursa krišanos. Emblers lēni gāja uz vistālāko eju starp krēsliem labajā pusē, uzmanīgi vērodams fotogrāfu, kas turēja rokās spogujkameru ar milzīgu objektīvu. Vīrieša seja bija vienkārša un laipna, jādomā, viņš jutās apmierināts, ka izdevies ieņemt labu pozīciju pie sienas, un nedomāja to atdot nevienam konkurentam. Pie kājām viņš bija nolicis izturīgu fotogrāfa somu; varēja redzēt, ka uz tās bijušas pielīmētas un atkal noplēstas neskaitāmas lidojumu uzlīmes.

Emblers ar skatienu pārmeklēja rindu pēc rindas. Šeit bija tik daudz cilvēku augstā debess, viņu bija pārāk daudz. Kāpēc viņš bija domājis, ka spēs… Viņš pārtrauca šo domu, atkratījās no tās. Domāšana bija ienaidnieks. Emblers attīrīja prātu, lai ļautu darboties tikai maņām, lai viņa uztveres spēja slīdētu pa zāli kā neredzams mākonis, kā ēna, ko nemana neviens, bet kas pamana visu.

Embleram pavērās cilvēku emociju kaleidoskops. Kāds vīrietis ar sastingušu smaidu izmisīgi gribēja tikt uz tualeti Emblers to būtu varējis apzvērēt un tikpat izmisīgi baidījās zaudēt sēdvietu. Kāda sieviete centās ierosināt sarunu ar blakussēdētāju vīrieti, kas sievieti bija novērtējis ar vienu vienīgu, saltu skatienu; sievietei šķita, ka vīrietis viņu atraidījis, tomēr viņa cerēja, ka varbūt gluži vienkārši nav saprasta. Vēl kāds vīrietis ar pietvīkušu seju, masīvu zodu un paplikajam galvvidum pārsukātām matu šķipsnām likās neapmierināts, ka nav paspējis iebaudīt krietnu glāzi viskija ar sodu. Cits dalībnieks ar viszinīgu izskatu klāstīja apšaubāmas patiesības par Ķīnas moderno politiku saviem biedriem varbūt darbiniekiem? -, kuri pieklājīgi slēpa aizvainojumu.

Zālē bija simtiem šādu klausītāju, un ikvienā sejā varēja lasīt kaut ko no parastu cilvēcisko emociju gammas aizrautību, garlaicību, sapīkumu un gaidas. Neviens no viņiem nebija tas, kuru meklēja Emblers. Viņš šādu tipu pazītu uzreiz. Emblers nevarētu viņu analizēt, tikai pazīt, līdzko ieraudzītu vai, pareizāk sakot, sajustu to kā aukstuma vilni no atvērta ledusskapja siltā dienā, sajustu stindzinošo piesardzību, kas piemīt profesionālam slepkavam, vīrietim, kas ar sakāpinātu modrību vēro apkārtni un jau iepriekš zina, kam jānotiek. Emblers to spēja sajust vienmēr.

Taču tagad, kad tas bija pats svarīgākais, viņš nejuta neko. Neko. Atkal Embleram lavījās klāt šausmu izjūta, un viņš atkal to aizgainīja. Viņš aizsteidzās līdz zāles aizmugurei un pa šaurajām marmora kāpnēm uzkāpa balkonā. Tā centrā atradās trīs stacionārās videokameru iekārtas ar operatoriem, bez tam vairāki operatori ar pārnēsājamām videokamerām no visas pasaules ziņu kanāliem. Balkons snaiperim būtu ideāli piemērots; lai trāpītu mērķim, sēžot videoiekārtas sēdeklī, nebija vajadzīga ļoti liela prasme. Emblers sastapās ar Lorelas skatienu kā izslāpušais tuksnesī, kas oāzē dabūjis malku ūdens, tad lūkojās uz citiem, cenšoties atrast kaut ko neparastu. Nekā. Ūdens āderes meklētāja rīkstīte nesašūpojās, Geigera skaitītājs klusēja. Nekā.

Varbūt viņu glābs videokameras objektīvs. Klusēdams Emblers piegāja pie Lorelas un paņēma kameru ar četrdesmitastoņkārtīgo optisko transfokatoru, ko viņa bija sagādājusi. Izskata pēc arī Lorela bija paņēmusi vecu divobjektīvu spoguļkameru, kas izskatījās vēl vairāk apbružāta nekā Embleram. Pūlēdamies saglabāt mieru, Emblers pavērsa objektīvu lejup un lūkojās zālē uz auditoriju. Skata līniju izvietojuma dēļ slepkavam vajadzētu atrasties zāles priekšējā daļā. Tomēr arī vēl tad viņš varēja būt viens no veseliem pieciem simtiem klausītāju. Kā gan Emblers varēja iedomāties, ka varēs viņu atrast? Viņam likās, ka ap krūškurvi savelkas stīpa un traucē elpot. Ja aprēķinātu varbūtību… nē, tas bija jāatstāj Kleitonam Kestonam. Emblers strādāja citādi. Vajadzēja atmest apzināto domu un loģisko spriešanu.

Viņš nedrīkstēja ciest neveiksmi.

Lai arī Emblers bija sācis šaubīties, tomēr videokamera darbojās tieši tā, kā paredzēts. Automātiskā fokusēšana gandrīz acumirklī nodrošināja skaidru attēlu. Nedomā. Skaties. Dažas sejas viņš redzēja profilā, citas kādā leņķī, bet videokameras elektroniskā uzbūve ātri kompensēja apgaismojuma maiņu, un detaļas bija saskatāmas apbrīnojami skaidri. Emblers skatu meklētājā pētīja sejas citu pēc citas, gaidot spējo nojautu, kas liktu paraudzīties kādā klausītājā vēlreiz.

Lorela bija nostājusies viņam cieši līdzās un čukstēja iedrošinošus vārdus:

Gan tu pamanīsi, mīļais, viņa klusi teica.

Emblers juta viņas silto elpu uz vaiga, un tikai tas neļāva viņam nogrimt izmisuma melnajā purvā. Neīstuma un izlikšanās pilnajā pasaulē vienīgi Lorela bija patiesa viņa ceļazvaigzne, viņa kompass.

Emblers sāka zaudēt ticību sev. Viņš rindu pēc rindas bija vērojis klausītājus un varēja vienīgi secināt, ka instinkts galu galā viņu pievīlis. Varbūt kāds ielavīsies pa durvīm pēdējā brīdī? Varbūt kāda seja zālē palikusi nepamanīta?

Zālē atskanēja šalkoņa, un Emblers dzirdēja, ka durvis zāles sānos tiek slēgtas, pa tām tagad nevarēja ienākt neviens. Apsargi tās atvērs tikai tad, kad runātājs beigs uzstāšanos.

Pasaules ekonomikas foruma dibinātājs un direktors, gara auguma un gandrīz plikpaurains vīrietis straujā solī nāca pāri skatuvei, lai teiktu ievadvārdus. Viņš bija ģērbies tumšzilā uzvalkā un apsējis zilbaltu kaklasaiti tās bija foruma krāsas.

Emblers pagriezās un palūkojās sev aiz muguras, kur stāvēja Lorela skaista, par spīti sajauktajiem matiem, un vērīgi raudzījās savas apjomīgās videokameras skatu meklētājā. Viņš centās neizrādīt, cik izmisis jūtas.

Taču Lorelu nebija iespējams apmānīt. Viņa ar lūpām vien izrunāja es mīlu tevi, un Embleram šķita, ka tumša, gara tuneļa galā parādījusies gaisma.

Nedrīkstēja padoties. Viņš nepadosies.

Slepkava bija šeit, gatavs ar vienu kustību iegrūst cilvēci bezdibenī.

Embleram bija jāatrod viņš, un tas Emblers, kurš to spēja izdarīt, bija Tārkins.

Tagad viņš bija Tārkins.

Viņš atkal ielūkojās skatu meklētājā, vairs nedzirdēdams neko, vienīgi paša sirds dobjos pukstus.

Viņš vairs nedzirdēja, kā tikšķ pulkstenis, skaitot sekundes.

Eidriens Čojs šķirstīja dokumentus, ko bija sagādājusi Keitlina psihiatrijas iestādes personāla sarakstus, ko tā bija vēlējies dabūt Kestons. Beidzot iegūtos personāla sarakstus lielākoties tie bija īsi dati par darbinieku kvalifikāciju un darba raksturu. Šķita, nevajadzētu rasties grūtībām, lai tos iegūtu.

Tomēr tie bija iegūti ar lielām grūtībām. Tāpēc Eidriens nosprieda, ka izpētīs dokumentus īpaši rūpīgi.

Lielākā daļa bija neizsakāmi garlaicīgi. Arodmācību iestādes, valsts koledžas un stažēšanās karaspēka daļās sanitāriem. Psihiatri ar diplomiem no Case Western Reserve universitātes vai no Maiami universitātes Medicīnas fakultātes, medicīnas māsas ar diplomiem no Jūras spēku Medicīnas fakultātes un citām izglītības iestādēm, apsardzes darbinieki, kuri pirms tam strādājuši militārās policijas sestajā vai divsimt otrajā grupā ar piezīmi iekavās kriminālmeklēšanas departaments.

Taču Eidriens pamanīja vienu kā teiktu Kestons anomāliju.

Jā, tā noteikti bija anomālija.

Kāds skaļi klauvēja pie durvīm. Eidriens sarāvās un izslēja muguru. Dieva dēļ! Pie Kleitona Kestona durvīm neviens tik skaļi nekad neklauvēja.

Paklausot intuīcijai, Eidriens nolēma durvis vaļā nevērt. Pēc brīža viņš dzirdēja, ka soļi attālinās. Viņš bija rīkojies pareizi "neviena nav mājās", kā teikts populārajā dziesmiņā. Varbūt tas bija kāds ēzelis, kas iedomājies, ka te atrodas noliktava drukātāju kasetnēm. Varbūt kāds cits. Tā kā tā Eidriens negribēja ielaisties sarunās ne ar vienu.

Viņš sastādīja Kestona mobilā tālruņa numuru. Tālrunis nodrošināja sakarus ar jebkuru vietu pasaulē, un pēdējās stundas laikā šī bija jau ceturtā viņu abu saruna.

Kestons atbildēja tūlīt pat. Eidriens īsi pavēstīja jaunumus. Kestons dažas reizes lika Eidrienam šo to atkārtot; viņš nebija nepacietīgs, bet lika noprast, ka tas ir steidzami.

-    Un, pārbaudot papildus, Eidriens sacīja, sociālās apdrošināšanas numuri nesakrīt. Eidriens noklausījās Kestona atbildi; viņš vēl nekad nebija dzirdējis, ka šefam runājot aizraujas elpa.

-    Tā jau es domāju, teica Eidriens. Anomālija, vai ne?

Pasaules ekonomikas foruma direktors pabeidza savu nopietno uzstāšanos ar mazliet retoriskām piezīmēm, saņēma aplausus un apsēdās skatuves labajā pusē. Tad aplausi kļuva arvien skaļāki, jo uz skatuves parādījās Lī Angs un, vieglā gaitā aizgājis līdz podestam, nostājās pie tā.

Viņš bija… augumā mazāks, nekā Emblers bija domājis. Tomēr viņam piemita īpašs cēlums seja pauda dziļu, rimtu mieru, pacietību, pat viedumu un maigumu, apzinoties, ka tas ir stiprāks par rupju spēku. Lī Angs melodiskā, dziedošā angļu valodā pateicās Pasaules ekonomikas foruma direktoram, tad sāka runāt ķīniešu valodā. Viņš vērsās pie pasaules, taču liela pasaules daļa bija viņa tautieši, un prezidents Angs gribēja, lai viņi, klausoties pārraidi, zinātu, ka viņš lepni un daiļrunīgi uzstājies savā dzimtajā valodā. Viņš gribēja, lai tauta zina, ka viņš nav "jūras bruņrupucis" hai gui, kas atgriezies valstī, bet tāds pats Ķīnas iedzīvotājs kā ikviens no viņiem. Emblers nesaprata nevienu vārdu, bet saprata ļoti daudz, ieklausoties, kā Angs runā. Pārāk bieži gadījās, ka runas saturs neļāva uztvert intonācijas smalkās nianses. Vienkāršas emocijas tika aizsegtas ar sarežģītu ideju plīvuru.

Lī Angs runāja ar humoru un pajokojot auditorija, austiņās klausoties tulkojumu, sāka smieties tieši tajā brīdī, kad Emblers paredzēja, tad Lī Angs turpināja runu nopietnā un objektīvā tonī. Viņš saprata patiesību, ko gribēja likt arī citiem saprast. Viņš necentās tiem neko iestāstīt viņš stāstīja. Tā nerunāja parasts politiķis, bet patiess valstsvīrs, cilvēks, kas saskata nākotnē mieru un labklājību un vēlas aicināt, lai uz šo nākotni tiecas arī pārējā pasaule. Cilvēks, kurš saprot, ka sadarbība var būt tikpat spēcīgs un produktīvs faktors kā sāncensība. Cilvēks, kas vieš tolerances un apgaismības idejas ne vien Ķīnā, bet arī visā pasaulē.

Cilvēks, kuru paredzēts noslepkavot jebkurā brīdī.

Kaut kur zālē slepkava gaidīja izdevīgu brīdi, un Emblera īpašā spēja, viņa instinkts bija viņu neglābjami pievīlis. Viņš atkal pētīja sēdētājus, tik cieši raudzīdamies skatu meklētājā, ka acu priekšā sāka migloties un kakls kļuva stīvs. Pēkšņi viņš gandrīz vai nevilšus pacēla galvu un paskatījās visapkārt uz operatoriem un beigu beigās uz Lorelu.

Viņa caur savas kameras objektīvu gluži kā apburta lūkojās uz valstsvīru pie podesta un tikai pēc brītiņa apjauta, ka Emblers viņu vēro. Pār Lorelas seju kaut kas pārslīdēja tā kā ņirboņa, kā viegla ēna, tad viņa pagriezās pret Embleru ar tādas kā nedrošas apņēmības pilnu skatienu, un viņas seja atkal staroja mīlestībā un uzticībā. Emblers samirkšķināja acis. Likās, ka acī iekļuvis gruzis. Nē, tas nebija gruzis, taču… ko viņš tikko bija redzējis?

Viņam likās, ka telpā piepeši kļūst tik salti, it kā te būtu iebrāzies arktiskais vējš.

Tas taču bija vājprāts nebija iespējams, ka viņš redzējis to, ko nupat redzēja.

Emblers atsauca atmiņā redzēto. Lorela, viņa mīļā Lorela, kas caur kameras objektīvu mierīgi nē, cietsirdīgi… vai tas varēja būt? raugās uz skatuvi; tad viņas seja acumirkli pirms tam, kad tajā parādījās mīlošais smaids. Emblers atkal atsauca šo mirkli atmiņā un iztēlē ieraudzīja Lorelas sejā citu izteiksmi, kas bija tik ātri gaistoša kā spīdvaboles uguntiņas zibsnis un tikpat nepārprotama.

Tas bija klajš un absolūts nicinājums.

ļķ

33. nodaļa

Emblers zagšus pameta skatienu uz Lorelu un pamanīja, ka labās rokas rādītājpirkstu viņa tur uz tādas kā skavas aiz fotokameras objektīva tagad viņš saprata, ka tā ir ieroča mēlīte. Skaidra apjēga trāpīja viņam kā zibens šautra.

Kā viņš varēja būt tik akls?

Šajā rēbusā taču visu laiku trūka kāda fragmenta. Kestons sacīja vienmēr jābūt kādam, ko upurēt. Tādās shēmās tas allaž bija vajadzīgs. Apjautis to, Emblers sagrīļojās, it kā būtu saņēmis sitienu. Viņa uzdevums šajā shēmā nebija novērst slepkavību.

Viņam bija paredzēts uzvelt vainu.

Videokameras bija Lorelas ideja. Viņas "atklājums". Vecajiem video un fotokameru modeļiem bija metāla ietvars, un visas kameras katru dienu tika nestas caur detektoriem, kur aizdomīgus metāla priekšmetus atklāja ar rentgena staru palīdzību. Taču rentgena stari nevarēja izspiesties cauri metāla ietvaram. Un Lorelas fotokamerā nebija paslēpts ierocis pati kamera bija ierocis.

Tas nebija iespējams tomēr tā bija īstenība. Embleram reiba galva, domas juceklīgi virpuļoja.

Tā nebija divobjektīvu kamera, bet viltojums augšējā objektīva atverē bija redzams šautenes stobra gals. Kameras uzbūve bija elementāra tās korpuss un divu pēdu garais objektīvs bija ieroča stobrs, bet caur funkcionējošo objektīvu varēja skatīties. Un ieroča mēlīte, protams, atradās… tieši tur, kur Lorela turēja pirkstu.

Viņa to darīja tik pārliecināti, ka bija skaidrs viņai ir pieredze. Acīmredzot Lorela bija nogalinājusi Benuā Dešenē Luksemburgas dārzā ķīniešu snaiperis droši vien to bija redzējis, atklājis viņas drausmīgo viltību un sapratis, kurš rada īstos draudus viņa tautas pārstāvjiem.

Cik ilgs laiks Embleram bija vajadzīgs, lai ieraudzītu to, kas bija viņam tieši acu priekšā! Tagad viņš piepeši saprata, kas tūlīt notiks. Šāviens tiks raidīts gandrīz precīzi no tās vietas, kur stāvēja Emblers. Drošības dienesta vīri viņu aizturēs viņa pretinieki to būs organizējuši pavisam vienkārši. Netieši pierādījumi liks domāt, ka viņš ir amerikānis bet to nebūs iespējams pierādīt. Nav nevienas liecības, neviena dokumenta, kas varētu Embleru saistīt ar noteiktu identitāti.

Jo viņa identitāte bija izdzēsta.

Aizdomas bez pierādījumiem varēja kļūt par pašu lielāko draudu. Kad Savienotās Valstis nejauši nometa bumbas uz Ķīnas vēstniecību Belgradā, Pekinā sākās plaši masu nemieri, kā bija norādījis jau Pālmers. Tautas iemīlētā Lī Anga zaudējums un aizdomas, ka to izdarījis Savienoto Valstu aģents, var nekavējoties izraisīt karastāvokli. Un Savienotās Valstis nevarēs atvainoties, nevarēs atzīt, ka aizdomas, kas radīsies visai pasaulei, ir pamatotas jo Harisons Emblers neeksistē.

Tur kāpnēs bija vakardien

Vīrs, kura nemaz nav, nudien,

Bet šodien viņš nav atnācis,

Ak, kaut viņš būtu izgaisis.

Visu Tautas Republiku saviļņos vēl neredzēta apjoma nemieri, un vajadzēs iejaukties Tautas atbrīvošanas armijai. Taču aizmigušais milzis vairs neiegrims snaudā vismaz tikmēr, kamēr nebūs radījis postu snaudošajā pasaulē.

Šīs drūmās domas pārņēma Emblera prātu arvien vairāk, taču viņš un Lorela nepārstāja raudzīties viens otram acīs. Es zinu, ka tu zini, ka es zinu, ka tu zini… arī šobrīd viņam ienāca prātā bērnu skaitāmais pantiņš.

Laiks sabiezēja un plūda tik lēni kā sīrups.

Bez šaubām, drošības dienests jau bija saņēmis norādījumus meklēt viņu Emblera ienaidnieki bija vairāk nekā spējīgi to nokārtot.

Emblers tik daudz kur bija kļūdījies, tomēr vienā otrā jautājumā viņam bija taisnība. Lī Angs mirs. Ķīnu pārņems taisnīgas dusmas kā ugunsgrēks. Notikumos iesaistīsies Tautas atbrīvošanas armija, bargi apspiedīs nemierus un atkal uzspiedīs tautai veco maoisma režīmu. Tomēr ar to viss vēl nebeigsies fanātisms sazvērniekus bija padarījis aklus pret sekām, ko varēja izraisīt viņu mahinācijas. Protestiem pieaugot un kļūstot arvien plašākiem, pasaule tiks ierauta karā. Šādus notikumus nekad nebija iespējams apturēt. Tie, kuri vadīja šo marionešu teātra izrādi, to nespēja saprast. Viņi spēlējās ar uguni, un beigu beigās uguns aprija ari viņus.

Embleru smacēja sašutums, nožēla un dvēseles sāpes, kas žņaudza viņu kā dzelzs spīles.

Itin viss jau sākot ar viņa "izbēgšanu" un turpmākajiem notikumiem norisinājās saskaņā ar plānu. Viņu plānu. Emblers gluži kā bērns, kas atradis karti ar tajā iezīmētu vietu, kur apslēpti dārgumi, bija virzījies pa iepriekš noteiktu ceļu. Pa ceļu, kas viņu atveda līdz Davosai un bojāejai.

Šoks uz mirkli laupīja Embleram spēju kaut ko izjust, likās, ka viņš pārvērties par koka un lupatu lelli… kāpēc gan ne?

Emblers nebija nekas vairāk kā marionete.

Nelielā slēgtās shēmas monitora ekrānā divpusējo sarunu istabā bija redzama Ķīnas līdera uzstāšanās ar titriem angļu valodā. Pālmers un Vitfīlda tai tikpat kā nemaz nepievērsa uzmanību, it kā pēc tam, kad viņi tik pamatīgi bija izplānojuši šo notikumu, tā īstenošana viņus vairs īpaši neinteresētu.

Kestons aizvēra mobilā tālruņa vāciņu.

Atvainojiet. Man uz brītiņu jāiziet. Viņš piecēlās un devās uz durvīm. Tās bija aizslēgtas no iekšpuses. Kaut kas neiedomājams!

Nu Elina Vitfīlda atvēra sava mobilā tālruņa vāciņu.

-    Piedodiet, viņa teica. Ņemot vērā mūsu sarunas delikāto raksturu, es domāju, ka būs labāk, ja mūs neviens neiztraucēs. Jūs raizējāties par mūsu veiktajiem piesardzības pasākumiem. Kā jau paskaidroju, tie ir daudz apjomīgāki, nekā jūs, šķiet, apjēdzat.

-    Saprotu. Kestons juta, ka kļūst grūti elpot.

Vitfīlda viegli savilka lūpas.

-    Mister Keston, jūs pārāk daudz raizējaties. Mēs esam organizējuši, stratēģiski izsakoties, nelielu "atsitienu" kā biljardā. Lī Angs tiek noslepkavots. Aizdomās nenovēršami tiek turēta Savienoto Valstu valdība. Tomēr saglabājas iespēja to pilnīgi ticami noliegt.

-    Jo slepkava galu galā neeksistē. Pālmers izskatījās visai uzjautrināts.

-    Jūs runājat par… Tārkinu. Kestons, izrunājot šo vārdu, uzmanīgi vēroja abu sejas. Jūs runājat par… Harisonu Embleru.

-    Par kādu Harisonu? Vitfīlda nevērīgi jautāja.

Auditors raudzījās tieši uz priekšu.

-    Jūs viņu programmējāt.

-     Kādam tas bija jāizdara. Vitfīldas tumšzilo acu skatiens bija drošs un pārliecināts. Tomēr novērtēsim viņu pienācīgi. Viņš visu paveicis lieliski. Notikumu secība, ko mēs viņam paredzējām, bija ļoti grūta. Tikai retais būtu ticis līdz galam. Tomēr mēs patiešām uzskatījām, ka ir saprātīgi brīdināt viņu par Konsulāro operāciju varbūtējām sankcijām. Es

'lūdzu mūsu šefu, lai viņš pilnvaro Tārkinu tikt galā ar Harisonu Embleru. Gandrīz vai nožēloju, ka nebiju klāt tajā sarunā. Taču tā ir tikai detaļa.

-     Kā tad jums izdevās panākt, lai Emblers iesaistās tajā uzdevumā? Kestons šķietami vienaldzīgā tonī jautāja.

-     Tas, varētu, teikt, ir pats skaistākais, Eštons Pālmers ieteicās ar visgudru sejas izteiksmi. Und es neigen die Weisen/ Oft am Ende zu Schцnem sich, kā rakstījis Helderlīns. Galu galā gudrība tomēr pakļaujas skaistumam.

Kestons piešķieba galvu.

-     Esmu redzējis ierakstus par maksājumiem, viņš meloja, taču tur nav teikts, kā jūs viņu sameklējāt. Lorelu Holendu.

Vitfllda joprojām apmierināti smaidīja.

-     Jā, ar tādu vārdu viņu pazīst Tārkins. Un savu lomu viņa tiešām tēloja ideāli. Viņas īstais vārds ir Lorna Sendersone īsts dabas brīnums. Šķiet, varētu teikt, ka būtībā mēs salikām vienā pārī divus izcilus talantus. Jūs jau noteikti zināt, ka tādu cilvēku kā Harisons Emblers nespēja apmuļķot pat viens no desmit tūkstošiem.

Kestons piemiedza acis.

-    Taču Lorna Sendersone ir viena no miljona.

-    Trāpīts. Izcili talantīga aktrise. Jau koledžā ieguva augstākās balvas aktiermākslā. Viņa bija zvaigzne, viņu protežēja Staņislavska audzēknis, kas teica, ka vēl nekad nav pazinis tādu talantu.

-     Staņislavska?…

-     Viņš ir leģendārs aktiermākslas skolotājs un izgudrojis savu metodi. Atbilstoši šai metodei aktieri mācās personiski izjust tās emocijas, ko tēlo. Tādējādi viņi zināmā mērā pat netēlo, bet dzīvo tēlā. Tā ir augsta meistarība. Un Lorna to apguva lieliski. Viņa bija ārkārtīgi daudzsološa, jauna aktrise. Tūlīt pēc Džuljarda mākslas skolas beigšanas viņa tēloja galveno lomu lugā "Heda Gablere" Ņujorkas eksperimentālajā teātri un par tēlojumu saņēma augstu vērtējumu. Ja vien radusies izdevība, viņa būtu varējusi kļūt par tāda lieluma zvaigzni kā Merila Strīpa.

-    Kas tad notika? Un kas notika otrpus durvīm? Lai cik biezas tās bija, Kestons sēdēja durvīm tuvu diezgan, tāpēc varēja sajust drebēšanu, ko radīja… kaut kāda grūstīšanās.

-     Diemžēl Lomai bija kāda vaina. Viņa bija narkomāne. Sākumā lietoja kokaīnu, tad heroīnu. Tad viņa sāka tirgot, likās, galvenokārt tāpēc, lai narkotiku nepietrūktu pašai. Kad viņu apcietināja, viņas dzīve reizē ar to bija cauri. Ņujorkā toreiz bija spēkā Rokfellera likumi par narkotikām. Ja cilvēks bija pārdevis divus gramus heroīna, tas bija augstākā līmeņa kriminālnoziegums, par ko draudēja ieslodzījums vismaz uz piecpadsmit gadiem, ja ne uz mūžu. Tad iejaucāmies mēs, jo tāds talants sastopams ļoti reti. Ar sabiedrības drošības dienesta virsnieka starpniecību mēs panācām, ka federālais prokurors vienojās ar vietējo apgabala prokuroru. Tad mēs dabūjām Lornu sev. Viņa ietilpa mūsu īpašajā projektā un izrādījās apbrīnojami apdāvināta mācekle. Viņa tiešām saprata mūsu ideju.

-    Tātad viss norisinājās saskaņā ar plānu, Kestons drūmi noteica, lūkodamies te uz Vitfīldu, te uz Pālmeru. Divas tracinoši pašapmierinātas sejas, viena kopīga ideja. Vājprāts! Kestons apjauta, ka viņu visvairāk biedē tas, cik tie abi jūtas droši un pārliecināti.

Pēkšņi durvis atsprāga vaļā, un tajās iestājās drukns, plecīgs vīrietis, aiz viņa drūzmējās citi.

Kestons pagriezās un paskatījās uz viņu.

-     Vai jūs nekad nemēdzat pieklauvēt?

-    Labvakar, Klej. Rokas sānos iespriedis, pārvaldes direktora asociētais vietnieks skatījās uz Vitfīldu un Pālmeru, nebūdams nemaz pārsteigts. Vai nevarat saprast, kā man ienāca prātā, kas jums padomā?

-    Es nevaru saprast, Kel, Kestons domīgi sacīja, kurā pusē jūs esat.

Noriss nopietni pamāja.

-    Šķiet, to jūs drīz vien uzzināsiet.

Embleram šķita, ka viss pārvērties telpa un laiks, šeit un tagad. Kongresu zāle likās tik salta kā kosmiskā telpa, trūka gaisa, ko elpot, un sekundes ritēja gausi, atbalsojot viņa sirdpukstus.

Harisons Emblers. Kā viņš bija pūlējies, lai atgūtu šo vārdu vārdu, kas drīz vien kļūs vienīgi par negoda simbolu. Viņu pārņēma nespēks, mocīja nelabums un riebums pret sevi, tomēr viņš nedomāja atkāpties.

Lorela droši vien bija to pamanījusi, jo, turpinot cieši raudzīties viņai acīs, Emblers tomēr uztvēra jeb sajuta pavisam sīku kustību, niecīgu muskuļa saraušanos, viņai gatavojoties nospiest ieroča mēlīti, vai arī viņš gluži vienkārši zināja to, pat neredzot vai nesajūtot, jo acumirklī viņš kļuva par Lorelu un viņa par Embleru, un šis atklāsmes brīdis bija abiem kopīgs, tā bija viņu identitāte, ko tagad saistīja nevis mīlestība, bet naids, un…

Emblers metās viņai virsū, pirms vēl bija apjautis, ko dara, metās virsū Lorelai tieši tajā mirklī, kad viņa nospieda ieroča mēlīti.

Izdzirdējis šāviena skaļo troksni, viņš atjēdzās. Tūlīt virs galvas atskanēja šķindošs paukšķis, kaut kas plīsa, lejup sāka birt mirdzošas, sīkas stikla šķembas, gaisma zālē kļuva mazliet vājāka, un Emblers saprata, ka lode trāpījusi kādai no lampām pie griestiem. To apjēdzis, viņš sajuta dedzinošas sāpes jostas vietā, sajuta tās vēl pirms tam, kad ieraudzīja pazibam viņas roku ar spīdīgu asmeni tajā. Emblers vēl nesaprata, viņam likās tas nevar būt. Tikai pēc mirkļa viņš aptvēra, ka nu viņa dur otrreiz, ka pirmo dūrienu viņš nav ieraudzījis, un tagad viņa cērtas viņam virsū, dur un dur nevaldāma niknuma lēkmē.

Asinis plūda kā vīns no pārpildītas glāzes, bet tam nebija nozīmes, jo Embleram vajadzēja apturēt Lorelu, citādi viņš zaudētu visu savu vārdu, dvēseli, savu būtību. Sakopojis visus atlikušos spēkus, viņš gāzās Lorelai virsū, lai arī naža asmenis vēlreiz ietriecās viņa miesā. Ar abām rokām sagrābis sievietes rokas, Emblers piespieda tās viņai pie sāniem, tad pie grīdas. Visapkārt skanēja kliedzieni un bļāvieni, bet Embleram likās, ka tie nāk no liela tāluma. Viņš apjauta tikai sievieti, ko bija mīlējis, slepkavu, ko nepavisam nebija pazinis un kas tagad locījās un spārdījās zem viņa auguma; tā bija groteska parodija par mīlas aktu, cīniņš, ko iekvēlināja naids. Viņas sejā, kas atradās tikai dažu collu attālumā no Emblera sejas, bija redzams vienīgi niknums un plēsonīga, Jauna apņēmība. Embleram sāka reibt galva pēc asiņu zaudējuma, tomēr viņš cerēja, ka ar ķermeņa svaru kompensēs zūdošos spēkus, lai nejautu viņai aizbēgt.

Šalkoņa ausīs atgādināja fona troksni radioaparātā, un uz šā fona atskanēja kāda tāla balss no cita kontinenta. Atcerieties seno nostāstu par kādu vīru: šis vīrs ciematā atvēra veikalu, kurā pārdeva gan šķēpu, kas it kā spējot izurbties cauri itin visam, gan vairogu, kuram, kā viņš apgalvoja, cauri nespēj izurbties itin nekas.

Šķēps. Vairogs.

Vīrietis, kurš redzēja cauri ikvienam. Sieviete, kuras īstajā būtībā nespēja ielūkoties neviens.

Šķēps. Vairogs.

Iztēlē vīdēja neskaidras ainas no pagātnes kā no sabojāta diaprojektora. Periša sala, klusi izčukstētie iedrošinājuma vārdi tieši viņa bija radījusi domu par bēgšanu, pat noteiktu bēgšanas dienu; tagad viņš to saprata. Tieši Lorela ik brīdi bija gan panākusi, ka viņš klūp un maldās, gan palīdzējusi viņam turpināt ceju. Tārkins, Menschenkenner, bija sastapis savu līdzinieci. Tā bija Lorela no sākta gala līdz šim brīdim.

Šī apjauta trāpīja Embleram kā zibens, tā bija nesalīdzināmi sāpīgāka kā brūces, ko bija radījis naža asmens.

Emblers uz brīdi aizvēra acis, atkal tās atvēra ar tik lielām mokām, kādas viņam līdz šim nebija sagādājusi neviena kustība.

Viņš cieši raudzījās Lorelai acīs un meklēja to sievieti, kuru, likās, bija pazinis. Taču līdz brīdim, kad Emblers zaudēja samaņu, viņš tajās redzēja tikai melnu tumsu, niknumu par sakāvi un mežonīgu naidu, un tumsā kā vāju, drebošu atspulgu viņš ieraudzīja pats sevi.

Epilogs

Harisons Emblers aizvēra acis un sajuta marta saules silto mirdzumu. Guļot atpūtas krēslā, kas bija novietots uz klāja, viņš varēja saklausīt skaņas. Maigas, mierinošas skaņas. Ūdens klusos šļakstienus pret zvejas kutera sāniem. Spininga spoles dūkšanu, tinoties vaļā auklai. Ari citas skaņas.

Beidzot Emblers zināja, kā cilvēks jūtas, būdams kopā ar ģimeni, un slīga apmierinātībā. Kutera otrā malā dēls un meita, liekot uz āķa ēsmu, smiedamies ķircināja viens otru. Viņu māte, lasot laikrakstu, turēja savas makšķeres kātu un, kad bērni sāka pārāk iekarst, brīdinoši un mīloši paskatījās uz viņiem.

Emblers nožāvājās, sajuta nelielas, durošas sāpes un sakārtoja vaļīgo T kreklu. Ap vidukli joprojām bija pārsējs, taču tagad, pārcietis divas operācijas, Emblers sāka atspirgt; viņš juta, ka spēki atgriežas. Šenando ezera līmenis vizuļoja saulē, un, lai gan pavasaris vēl nebija pienācis, laiks bija mīlīgs un rāms. Emblers bija nolēmis, ka laikam gan nekad vairs neatgriezīsies Saurlendā, taču viņam arvien vēl ļoti patika laivas, ezeri un zveja, un viņš priecājās būt kopā ar citiem, ar kuriem varēja dalīties pieredzē. Īstenībā aina nemaz nebija tik idilliski mierīga, kā izskatījās Embleru vēl nebija pametuši pagātnes rēgi. Tuklāt abi pusaudži bija visai trokšņaini, un viņu pievilcīgajai mātei gluži labi patika šad tad bilst kādu asprātīgu vārdu. Tomēr tā bija daudz labāk. Pasaule bija reālāka.

-     Klau, tēti, kur tu esi, zēns sacīja. Septiņpadsmit gadu vecumā viņam jau bija diezgan plati pleci un spēcīgs krūškurvis. Te būs ingveralus. Paņēmu no ledus kastes. Auksts. Viņš iedeva Embleram skārdeni.

Emblers atvēra acis un uzsmaidīja zēnam.

-    Paldies, viņš sacīja.

-     Vai nevēlaties īstu alu? jautāja sieviete. Viņa nebija vairs jauna, bet eleganta un Joti jauka. Kaut kur jābūt Guinness alum. "Brokastis čempionam".

-    Nē, Emblers atteicās. Labāk palēnām.

Jā, jauki būt kopā ar ģimeni. Viņš jau sāka pierast pie šīs izjūtas.

Tā gan nebija viņa ģimene.

Kuteri viegli sašūpoja sīki vilnīši, un no apakšklāja parādījās Kleitons Kestons. Viņš svīda un izskatījās slims. Drūmi saraucis pieri, viņš uzmeta Embleram pārmetošu skatienu un norija vēl vienu tableti pret jūras slimību.

Taču Linda šo to zināja par makšķerēšanu, un bērnus pierunāt bija viegli. Lai piedabūtu Kleju braukt līdzi, vajadzēja papūlēties. Izrādījās, ka viņš nav maldījies, šaubīdamies par apsolīto mieru, lai gan tikai tāds hipohondriķis kā Klejs varēja iestāstīt pats sev, ka cieš no jūras slimības uz ezera, kura līmenis bija gandrīz nekustīgs.

-     Kā es varēju ļauties, lai mani pierunā kāpt uz šā kutera klāja, kur pie katras kustības rauj uz augšu… Kestons ierunājās.

-    Es apskaužu jūs, Klej, Emblers sacīja.

-     Vai saprotat, ka atbilstoši statistikai iespēja noslīkt vietējā saldūdens krātuvē ir lielāka nekā noslīkt jūrā?

-    Nu, ko jūs! Makšķerēšana ir viena no iemīļotākajām brīvā laika nodarbēm Amerikā. Es jau teicu, ka tā var sagādāt visvairāk jauku brīžu, ja nesēžat pie izklājlapām. Pamēģiniet. Varbūt jums izdosies gluži labi.

-     Es pats zinu, kas man izdodas labi, Kestons noburkšķēja.

-     Jūs protat sagādāt pārsteigumus. Varu derēt, ka dažreiz jūs pārsteidzat pats sevi. Kas būtu domājis, ka jūs tik meistarīgi protat rīkoties ar audiovizuālajām iekārtām.

-    Es taču stāstīju, Kestons teica. Man to visu iemācīja mans asistents. Pirms tam es par koaksiālajiem kabeļiem zināju tikai cenu par vienu kabeļa metru un ieteicamo amortizācijas tabulu. Taču redzot, cik pašapmierināta kļūst Kestona sejas izteiksme, Emblers nojauta, ka viņš atceras, kas notika tad, kad Vitfīlda un Pālmers atklāja, ka viņu sarunas telpa slepeni pārveidota par kabeļtelevīzijas studiju un ka viņu saruna tiek pārraidīta uz Kongresu pils preses centru. Gan zinātnieku, gan politikas amatpersonu pašu fanātisms bija gluži vai hipnotizējis tas bija skaidrs simtiem Davosas konferences dalībnieku, kad viņi redzēja abu sazvērnieku sejas videoekrānos, kas bija ierīkoti centrā.

Pālmers un viņa protežē tūlīt saprata, kā tas ietekmēs ne vien viņu nākotni, bet arī sazvērniecisko plānu. Tāpat kā daudzus citus tumšus darbus, arī šo nebija iespējams īstenot, kad tas nāca gaismā.

Apmeklējot Embleru slimnīcā, Kestons viņam pastāstīja, ka tieši Kelebs Noriss atvedis Šveices militāro policiju uz sarunu telpu un raudzījies, lai sazvērniekus nogādā armijas apcietinājumā. Izrādījās, ka Noriss par gaidāmo uzbrukumu brīdināts steidzamā vēstījumā, ko Ķīnas slepenā dienesta direktors Čo Tangs viņam nosūtījis pats personiski. Tā bija, maigi izsakoties, neparasta rīcība, taču izlūkdienesta augstākā līmeņa amatpersonas bieži vien mēdza izpētīt tāda paša līmeņa amatpersonas citās valstīs un izveidot par tām noteiktu spriedumu. Abi vīri nekad nebija tikušies, bet abiem bija skaidrs priekšstats vienam par otru. Tā kā situācija bija galēji draudoša, Čo nolēma gūt sava Amerikas kolēģa personisku atbalstu. Arī tas, ka drīz vien pēc tam Ķīnas slepenā dienesta direktors tika atrasts miris, apstiprināja ziņojuma patiesumu.

Kad pirmajās nedēļās slimnīcā Emblers brīžam atguva samaņu, brīžam pretsāpju medikamentu iespaidā atkal ieslīga nesamaņai līdzīgā snaudā, Kestonam vajadzēja vairākas reizes stāstīt par notikušo, līdz Emblers saprata, ka tas nav tikai narkotiku izraisīts sapnis. Vēlāk, kad Emblers bija pilnīgi atguvies, lai arī fiziski vēl ļoti vārgs, nāca ari citi apmeklētāji. Dažus bija aicinājis Kestons, bet citi atnāca paši. Divas reizes iegriezās kāds vīrs no Valsts departamenta Etāns Zakheims un uzdeva daudz jautājumu. Pāris reižu Embleru apciemoja Kestona asistents, kurš domāja, ka Emblers ir super un teica, ka viņš līdzinoties kaut kādam Derekam. Atnāca ciemos pat Dilans Satklifs īsts Dilans Satklifs, lai gan Embleram vajadzēja krietni vien papūlēties, līdz viņš pazina Dilanu, jo kopš Godāra koledžas laikiem viņš bija pieņēmies svarā par piecdesmit mārciņām, un, kad viņi pāršķirstīja koledžas gadagrāmatu, Dilans atcerējās milzumu jocīgu nostāstu par koledžas laika draiskulībām, kuras Embleram bija palikušas atmiņā mazliet citādi. Kestons krietni daudz laika veltīja tam, lai izprātotu, ar kādām metodēm pāradresēti Emblera zvani un cik tas izmaksājis.

-    Jā, Emblers pēc brīža teica, mazliet pagriezdamies uz sāniem, jūsu karjera televīzijā bija visai īslaicīga, bet ārkārtīgi iespaidīga. Saules gaisma ir vislabākais dezinfekcijas līdzeklis, vai ne?

Kestons pēkšņi pamirkšķināja.

-    Vai bērni ieziedās ar saules aizsargkrēmu? viņš jautāja sievai.

-     Klej, tagad ir marts, Linda uzjautrināti atbildēja. Marts. Te šobrīd neviens nesauļojas.

No kutera otra gala atskanēja priecīga spiegšana un sauciens:

-    Es to noķēru. Es tagad tā ir mana. Tā bija Andreas lepnuma un sajūsmas pilnā balss.

-    Ak tava? Makss lūstošā pusaudža baritonā jautāja. Tava? Atvaino, bet kurš iemeta makšķeri? Kurš uzlika ēsmu uz āķa? Pie velna, es tikai lūdzu, lai tu paturi makšķeres kātu, kamēr es…

-     Kā tu runā, Linda brīdinoši iestarpināja un devās uz ķildnieku pusi.

-    Kā runāju? Angliski, Makss tiepās.

-     Zivs tā kā tā ir pārāk sīka, turpināja māte. Labāk laidiet to atpakaļ ūdenī.

-    Tu dzirdēji, ko mamma teica? Andrea līksmi sacīja. Met savu sikaļu ūdenī.

-    Ahā, nu tā zivs ir mana? Maksa balsī aiz sašutuma parādījās spiedzoši toņi.

Emblers pievērsās Kestonam.

-    Vai viņi vienmēr tā plēšas?

-     Diemžēl, Kestons laimīgi teica.

Kestons zagšus palūkojās uz sievu un bērniem, un Emblers skaidri redzēja, kādu lepnumu un uzticību pauž viņa skatiens. Taču kājās viņš nenoturējās ilgi. Pēc brīža kuteri sašūpoja sīks vilnītis, un auditors iekrita audekla krēslā, kas atradās blakus Embleram, grasīdamies teikt kaut ko ļoti svarīgu.

-    Klausieties, vai mes nevaretu griezt uz krastu un kapt malā? Kestons gandrīz vai lūdzās.

-     Kāpēc lai mēs to darītu? Diena ir jauka, ūdens rāms, mēs esam noīrējuši šo brīnišķīgo kuteri kas gan var būt vēl labāks?

-     Nu jā, bet mēs bijām paredzējuši doties makšķerēt, vai ne? Manuprāt, visas zivis sapulcējušās ap piestātni. Es pat esmu pārliecināts par to.

-     Ko jūs, Klej, Emblers teica. Tas nav loģiski. Viņš savilka vienu uzaci. Visvairāk iespējamā zivju uzturēšanās vieta šajā gadalaikā…

-    Ticiet man, Kestons lūdzoši sacīja, pārtraukdams Embleru. Tām jābūt pie piestātnes. Man ir tāda nojauta.

Roberts Ladlems

AĢENTS BRĪDINA

Redaktore Sarmīte Paegle

Korektore Anija Brice Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Jekaterina Iļjenkova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 26255345.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīc;

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

-    Manuprāt, mēs viņus dēvējām par algotņiem.

* Est-ce que vous avez un rendez-vous? Vai esat pieteicis apmeklējumu? (Tulk. no fr. val.)

[1] kiyptos apslēptais. (Tulk. no grieķu vai.)

[2] elens daless pirmais cip direktors.

[3]canary kanārijputniņš. (tulk. no angļu vai.)

[4] ar mūri apjoztajā iekšpilsēta atrodas valdības ēku un vēstniecību kvartāls.

[4]Analekti Konfūcija un viņa sekotāju darbi.

[5] comme d'habitude kā parasti. (tulk. no fr. vai.)

[6] meksimilians berlics asv dibinājis Berlica Valodu universitāti, kurai ir filiāles visā pasaulē.

[7] triple-a labākie beisbola Mazo ligu spēlētāji.

[8] džeimss Džizess Engltons (1917-1987) CIP Pretizlūkošanas dienesta direktors.

[8] Volters Rīds (1852-1902) ievērojams ASV armijas ārsts, viņa vārda nosaukts Armijas medicīnas centrs Vašingtonā, Kolumbijas apgabala.

[8] Jaunās teritorijas rajons Honkongā, kurā atrodas dzivojamo namu komplekss Diskaveribeja.

[9] eskofjē (escoffier) izcils francijas šefpavārs.

[10] "miglu purvs" oriģināla foggy bottom, asv valsts departamenta iesauka.

[10] Underground Sitija "pilsēta zem pilsētas", t. i., plašs biroju, muzeju, viesnīcu un tirdzniecības centru, kā arī metrostaciju tikls, kas izvietots tuneļos zem Monreālas centrālās daļas.

[11] incognito ergo sum tātad esmu nepazīstams! (Tulk. no latīņu vai.)

[12] wackenhut privātā drošības dienesta organizācija Savienotajās Valstis.

[13] levdan militāra izraēlas organizācija; Vinnell militāra privāta organizācija ASV.

[14] comprende vai saprotat? (tulk. no spāņu vai.)

[14] GAP apģērbu tirdzniecības kompānijā.

[14] Badera -Meinhofas banda, arī RAF jeb Role Armee Fraktion teroristiska, galēji kreisa novirziena grupa Vācijā.

[14] Gadagrāmata Amerikas koledžās katrs beidzeju kurss parasti izveido sējumu, kur ievieto ziņas par dažādiem skolas gadu notikumiem, savas fotogrāfijas u.c.

[14] Mārgareta Meda amerikāņu antropoloģe.

[14]

[15] un vrai petit dejeneur amйricain nelielas īstas amerikāņu brokastis. (Tulk. no fr. vai.)

[16] "jo vairak viss mainās" franču sakāmvārda "Jo vairāk viss mainas, jo vairāk paliek tāds pats" pirmā daļa.

[17] oui ja. (tulk. no fr. val.)

[18] livraison piegāde. (tulk. no fr. val.)

[19] de quoi no ka. (tulk. no fr. val.)

***» [)es fieursno z iedu pārdevēja. (Tulk. no fr. val.)

»*»*» qe qU j _ ķam (Tulk. no fr. vai.)

[22] monsieur. J'ai des fleurs pour M. Benoil Deschesnes. Si vous n'en voulez pas… Kungs. Esmu atnesis ziedus Benuā Dešenē kungam. Ja jus tos nevēlaties… (Tulk. no fr. vai.)

[23] troisieme etage. A droit. Trešajā stāvā. Pa labi. (Tulk. no fr. vai.)

[24] serieuse nopietni. (tulk. no fr. vai.)

[25] liaisons dangereuses bīstamas dēkas. (Tulk. no fr. vai.)

[26] exactement tieši tā. (tulk. no fr. vai.)

[27] vous etes fou! Absolument fou! Jūs esat traks! Pilnīgi traks! (Tulk. no fr. vai.)

[28] dim sum amerika labi pazīstams ķiniešu ēdiens.

[29] Kimčī korejiešu ēdiens no skabetiem dārzeņiem.

[30] le jogging lēnais skrējiens nepareiza franču valodā.

[31] ouvrez la porte! C'est la police! Atveriet! Policija! (Tulk. no fr. vai.)

[31] Merck rokasgrāmata ASV populāra medicīniskā diagnostikas un terapijas rokasgrāmata.

[31] CENTCOM ASV bruņotie spēki, kas piedalās militārajās operācijās ārvalstis.

[32] fortune 500 žurnāls, kura ievietoti dati par ASV 500 vislielākajām kompānijām.

[33] "zudusī nedēļa" ASV filma par alkoholiķi, kas dzer nedeļu no vietas.

[34] wild turkey amerikāņu kukurūzas viskijs.

[34] Saipana viena no Marianu salām.

[34] C-SPAN Amerikas kabeļtelevīzijas tīkls, kas pārraida ziņas.

[35] džons henrijs amerikaņu leģendas varonis, kas dzelzceļa būve esot skaldījis klintis un sacenties ar mehānisku skaldīšanas āmuru.

[36] zemēs, kur runā angliski, ar burtu "C" (cold) apzīmē aukstā ūdens krānu, bet franciski burts "C" (chaud) atbilst karstajam ūdenim.

[37] la pensйe unique unikālā ideja. (Tulk. no fr. vai.)

[37] Un con idiots. (Tulk. no fr. vai.)

[38] semtex plastmasu spridzeklis.

[39] hommes ā tout faire vienkārša darba strādnieks. (Tulk. no fr. vai.)

[40] ubs Šveices banku koncerns.

[41] kpmg globāls profesionālo audita, nodokļu un konsultāciju firmu tikls.

[42] bilderbergas konference biznesa un politisko aprindu ietekmīgu cilvēku pusslepena gadskartēja sanaksme, kurā piedalas vienīgi īpaši ielūgti dalībnieki; Mansija ASV Indiānas štata pilsēta.

[43] bretton woods konference apvienoto nāciju monetārā un finanšu konference.

Content

Ladlems Roberts Aģents brīdina

I DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

II DAĻA

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

III DAĻA

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

IV DAĻA

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

Epilogs