Dīvers Džefrijs

Aiz kadra

Džefrijs Dīvers

Aiz kadra

.

1. nodaļa

Viņi uzklupa uzreiz pēc pusdienām.

Viņš nemaz nezināja, cik bija uzbrucēju. Tas gan nebija no svara. Vienīgais, kas ienāca prātā, kaut viņiem nebūtu naža. Negribējās, ka sagraiza. Lai būtu beisbola nūja, dzelzs caurules gals, lai uzmet izdedžu bloku uz rokām… tikai, Dieva dēļ, ne nazis.

Tobrīd viņš gāja pa gaiteni no cietuma ēdamzāles uz bibliotēku, gaitenim bija pelēkas sienas un nenosakāma smaka. Tāda kā skābuma, tāda kā puvuma smaka… Bet soļi aizmugurē arvien vairāk tuvojās.

Kalsnais vīrietis, kas gandrīz nemaz nebija pieskāries paplātē sakrautajai ceptajai gaļai, maizei un pupiņām, pielika soli.

Viņš bija apmēram divdesmit metru no sargposteņa, bet neviens no Labošanas iestāžu departamenta darbiniekiem gaiteņa galā neraudzījās uz viņa pusi. Soli. Čuksti.

Ak Dievs, vīrietis domāja. Vienu es, teiksim, varu novākt. Esmu stiprs un varu apsteigt. Bet, ja viņiem ir nazis, nekas neizdosies…

Rendijs Bogss pameta skatienu pār plecu.

Tris viri bija pavisam tuvu.

Tikai ne ar nazi. Lūdzu…

Viņš metās skriešus.

"Kurp joz, džekiņ?" aiz muguras kāds dienvidamerikānis uzsauca, un trijotne rikšoja viņam pakaļ.

Askipio. Tas bija Askipio. Un tas nozīmēja, ka gals klāt.

"Ei, Bogs, nav vērts! Nemaz nepūlies, nekur neaizbēgsi."

Tomēr viņš turpināja skriet. Soli pēc soļa, galvu pieliecis. Vairs tikai metrus desmit līdz sargpostenim.

Varu paspēt. Būšu tur, pirms mani panāk.

Kaut viņiem būtu tikai sitamais, vai arī lai sit ar dūrēm.

Tikai ne nazis.

Kaut tikai nesagraizītu.

Protams, visi uzreiz dabūs zināt, kā Bogss skrējis pie sargiem pēc glābiņa. Un tad visi kā viens, arī sargi, viņu apsmies. Ja jau nervi netur, aiz restēm vairs nav, uz ko cerēt. Tevi gaida nāve, un tas, kad tavu ķermeni atbrīvos no zaķapastalas dvēseles, ir tikai laika jautājums.

"Sarauj, veči!" cita, pavisam aizelsusies balss uzsauca. "Grāb ciet!"

"Stikls tev ir?" viens jautāja.

Tas gan bija čukstus teikts, bet Bogss dzirdēja. Stikls. Askipio draugs runāja par stikla asmeni, kas cietumā bija iecienīts ierocis, jo to varēja aptīt ar izolācijas lenti, iebāzt iekšā, iziet metāla detektoru un izkakāt rokā, nevienam sargam ne jausmas nebūtu.

"Met mieru, džekiņ. Tik un tā tevi pāršņāps. Mums jāizlej tavas asinis…"

Kalsnais, bet fiziski ne īpaši labu formu saglabājušais Bogss skrēja kā sprinteris, bet aptvēra, ka nepaspēs. Sargi bija septītajā postenī istabā, kas atdalīja koplietošanas telpas no kamerām. Tās logs bija trīs centimetrus biezs, pie tā varētu pieskriet, asiņainām rokām dauzot pa stiklu, bet, ja iekšā sēdošais sargs nepalūkotos uz sagraizīto cietumnieku, viņam ne prātā neienāktu, ka ārpusē kaut kas nav tā, kā vajag, un mierīgi lasītu savu New York Post vai gremotu picas šķēli, kafiju piestrebdams. Nemaz nezinātu, ka soļa attālumā kāds noasiņo.

Bogss jau redzēja sargus mazajā cietoksnī. Pie mazā tālrāža ekrāna pieplakuši, viņi vēroja izšķirošu pārraides "Kādā citā debess malā" epizodi.

Bogss rāvās uz priekšu, cik spēka, saukdams:

"Palīgā, palīgā!"

Ātrāk, ātrāk, ātrāk!

Lai notiek, būs jāpagriežas, jāstājas pretī Askipio un viņa pakalpiņiem. Tuvākajam iegāzīs ar galvu. Salauzīs degunu, mēģinās izraut nazi. Varbūt tad sargi pamanīs.

Sākās reklāma. Sargi bakstīja ar pirkstiem ekrānā, smējās. Ražens basketbolists kaut ko skaidroja. Bogss skrēja tieši viņam virsū.

Un brīnījās: kāpēc Askipio un viņa drauģeļiem tas jādara? Kāpēc? Tāpēc vien, ka viņš bija baltais? Tāpēc, ka necilāja svarus? Tāpēc, ka nebija kopā ar citiem paķēris noasinātu slotaskātu, lai pieliktu roku ziņu pienesēja Rano noslaktēšanā?

Trīs metri līdz sargpostenim…

Viņu sagrāba aiz apkakles.

"Nē!" Rendijs Bogss iekliedzās.

Bet juta, ka no rāviena sāk gāzties uz betona grīdas.

Pamanīja, ka tālrāža ekrāna varoņi nobažījušies vēro uz operāciju galda gulošo stāvu.

Pamanīja, ka pelēkais betons tuvojas, lai triektos pret galvu.

Pamanīja stikla iezaigošanos jaunā dienvidamerikāņa rokā. Askipio pačukstēja:

"Nu, aši!"

Puisis ar stikla asmeni tuvojās.

Bet tad Bogss ieraudzīja kādu citu kustību. Ēnu, kas izslīdēja no vēl tumšākas ēnas. Milzu ēnu.

No tās parādījās roka un satvēra asmens turētāja plaukstas locītavu.

Knikši

Uzbrucējs iekaucās, ēnas milzonīgajā rokā plaukstai pagriežoties nedabiskā leņķī. Stikla plāksnīte nokrita uz grīdas un saplīsa.

"Lai nāk tev piedošana," ēna teica lēni, godbijīgi. "Jo tu pats nezini, ko dari." Tad balss strupi pavēlēja: "Bet nu lasieties prom! Un vairs nemēģiniet, citādi gals klāt."

Askipio un trešais trijotnes vīrietis palīdzēja ievainotajam uzslieties kājās. Viņi aizsteidzās pa gaiteni prom.

Milzu ēna, ko sauca par Severnu Vašingtonu un kam bija piespriests no piecpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem par slepkavību, ko izdarījis, pirms ielaida Allāhu savā sirdī, palīdzēja Bogsam piecelties. Izstīdzējušais stāvs aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Tad abi kopā klusuciezdami gāja uz bibliotēku. Bogss, rokām trīcot, pameta skatienu sargu telpā, kur sargi ar smaidiem un galvas mājieniem sveica brīnumainā kārtā uz operāciju galda atdzīvināto ķermeni; tad ekrānā atplaiksnīja nākamās nedēļas raidījuma reklāma.

***

Pēc četrām stundām Rendijs Bogss sēdēja uz savas lāvas, klausīdamies kameras biedrā Džeimsā Vilkerā astoņi gadi par kukuļņemšanu, otrās pakāpes kriminālnoziegums.

"Dzirdēju, ka tev uzbrukuši, vecīt, tas Askipio, vecīt, tak ir baigais riebeklis. Kāpēc viņš tā? Es kaut ko nesaprotu, tu viņam taču nebūsi ko sadarījis, ko?"

Vilkers runāja, kā parasti, un runāja, runāja uz velna paraušanu, taču Rendijs Bogss viņā neklausījās. Viņš sēdēja, salīcis pār žurnālu People. Viņš gan nelasīja šo izdevumu. Rendijam tas kalpoja par pamatni, uz kuras gulēja lēta, līnijota vēstuļpapīra lapa.

"Kā tu nesaproti, vecīt," Vilkers klāstīja. "Man jau nekas nav pret tiem latīņamerikāņiem. Redz, viņi itin vienkārši uz visu raugās citādi nekā normāli cilvēki. Es, teiksim, domāju, ka dzīve nav../'

Bogss likās nedzirdam viņa dumjo tarkšķēšanu un beidzot piedūra lodīšu pildspalvu pie papīra. Lapas kreisajā stūrī, pašā augšā, viņš uzrakstīja: "Herisonas Vīriešu labošanas iestāde." Uzrakstīja datumu. Pēc tam rakstīja:

Godājamais kungs! Cienītā kundze!

Lūdzu, palīdziet man.

Pēc tik rūpīga ievada Rendijs Bogss atvilka elpu, labu bridi iegrima pārdomās, tad atsāka rakstīt.

2. nodaļa

i

Rūna noskatījās ierakstu vienreiz, pēc tam otrreiz. Un tad vēlreiz.

Viņa sēdēja Kompānijas ziņu studijā, milzīgā, trīssimt kvadrātmetru plašā zālē ar septiņus metrus augstiem griestiem. Tā bija sadalīta darba vietās ar pārvietojamām, pelēku audumu tapsētām starpsienām cilvēka augumā. Uzņemšanas laukumi spīdēja un laistījās, turpretī pārējos nodalījumos sienas un grīdas bija nodeldētas, noskrāpētas un netīras. Tam, kas gribēja nokļūt no viena studijas gala otrā, nācās kāpt pāri miljoniem vadu un kabeļu, metot līkumus ap monitoriem, kamerām, datoriem un rakstāmgaldiem. Telpas vidū slējās dižena vadības centrāle, atgādinot kāda fantastiska kuģa komandtiltiņu. Savs ducis darbinieku pulcējās pie rakstāmgaldiem un monitoriem. Citi steidzās garām ar papīra lapām, zila kartona kafijas krūzītēm un videokasetēm. Daži sēdēja pie datoriem, drukājot vai rediģējot ziņu sižetus.

Visiem bija parastas, ikdienišķas drēbes, bet neviens neizturējās ikdienišķi.

Rūna bija salīkusi pār Sony videomagnetofonu un mazu krāsu televizoru.

No nelielā skaļruņa nāca griezīga balss.

"Es jau tad viņiem pateicu to pašu, ko jums tagad. Es to neizdarīju."

Ekrānā bija kalsns vīrietis, nedaudz pāri trīsdesmit, ar augstiem vaigukauliem un vaigubārdu. Mati pieglausti atpakaļ, virs pieres cirta kā multeņu varonim. Ļoti bāla seja. Pirms desmit minūtēm, pirmo reizi ieslēgdama ierakstu, Rūna bija nodomājusi, ka tas džeks ir galīgs āpsis.

Viņam bija pelēks, cieši piegulošs kombinezons, kas citviet teiksim, Vestbrodvejā, Soho iespējams, izskatītos šiki. Kaut gan modelētāja vārds uz etiķetes bija nevis Džordžo Armāni vai Kelvins Kleins, bet Ņujorkas pavalsts Labošanas iestāžu departaments.

Rūna nospieda pauzes pogu un vēlreiz aplūkoja vēstuli, iedziļinoties nedrošajā rokrakstā atsūtītajā vēstījumā. Tad atkal pievērsās televizora ekrānam, kur intervētājs uzdeva jautājumu:

"Tātad jums būs iespēja lūgt atbrīvošanu pret galvojumu, bet kad?"

"Galvojumu? Var jau būt, ka pēc pāris gadiem. Bet, velns parāvis…" Tievais vīrietis aši palūkojās objektīvā, tad novērsa skatienu. "Nevainīgam cilvēkam nevajadzētu lūgt, lai atbrīvo pret galvojumu, pēc taisnības viņš jāizlaiž, un cauri."

Rūna noskatījās ierakstu līdz galam, noklausījās viņa žēlošanos, cik ļauni esot cietumā, ka ne cietuma priekšnieks, ne tiesa negribot viņu uzklausīt, kāds nepraša advokāts viņam gadījies. Rūnu pārsteidza tikai tas, ka viņš neizklausījās sarūgtināts. Vairāk gan apmulsis kā tāds, kas nespēj samierināties ar lidmašīnas vai auto katastrofu. Tieši tas viņai patika; ja vien kādam bija pamats izturēties ar necieņu vai izsmieklu, tad nevainīgajam ieslodzītajam jau nu noteikti. Taču viņš runāja pavisam mierīgi un domīgi, brīžiem paceldams roku, lai pieskartos vaigubārdai. Šķita, ka baidījās no kameras. Vai ari bija apmulsis vai nokautrējies.

Viņa apturēja ierakstu un paņēma rokās vēstuli, kas no rīta bija uzradusies uz viņas galda. Rūnai nebija ne jausmas, kāpēc tieši viņai, vienīgais izskaidrojums, kas nāca prātā, bija pašas ne īpaši konkretizētais darba pienākumu apraksts lielajā televīzijas kompānijā. Bieži vien viņai piespēlēja nejēdzīgas vēstules sākot no Izdevniecību informācijas apmaiņas aģentūras paziņojumiem līdz visvisādu antiņu lūgumiem Ziemassvētku vecītim vai komisāram Rēksim.

Šī vēstule bija likusi viņai aiziet uz arhīvu un sameklēt veco ierakstu.

Viņa izlasīja to vēlreiz.

Godājamais kungs! Cienītā kundze!

Lūdzu, palīdziet man.

Tas izskatījās tik izmisīgi, pat patētiski. Taču uz Rūnu atstāja iespaidu ne jau vēstules tonis, bet trešā rindkopa. Viņa lasīja uzmanīgi. Neizlaizdama nevienu burtu.

Un iznāca tā, ka policija, pret kuru man īstenībā nav pretenziju, nemaz nerunāja ar visiem lieciniekiem, un, ja arī runāja, tad neuzdeva īstos jautājumus. Nebūtu bijis tā, man domāt, viņi būtu noskaidrojuši, ka neesmu vainīgs tajā, par ko tiku apsūdzēts, bet tā nenotika.

Rūna palūkojās uz ekrānā apturēto attēlu. Rendija Bogsa tuvplāns uzreiz pēc tiesas prāvas pirms pāris gadiem.

Interesanti, kur viņš dzimis, Rūna prātoja. Kā viņam gājis dzīvē? Kāds bijis vidusskolā? Kā tad māte sauca tādus par hulīšiem? Stilīgajiem? Vai viņam bija tuvinieki? Varbūt sieva? Vai pat bērni? Diez, kā tas ir, reizi mēnesī braukt apraudzīt vīru cietumā? Vai viņa bija uzticīga viņam? Vai sūtīja pašceptus cepumus ieslodzītajam vīram?

Rūna vēlreiz nospieda pogu un raudzījās pelēcīgajā ekrāna ņirboņā.

"Gribat zināt, kā te ir?" Beidzot viņa balsī bija iezadzies rūgtums. "Varu pastāstīt, kā man sākas diena. Gribat zināt?"

"Varat stāstīt visu, ko vēlaties," neredzamais intervētājs piekrita.

"Tu, cilvēks, pamosties sešos no rīta, un pirmais, kas ienāk prātā, ir sasodīts, es vēl joprojām esmu tepat…"

No zāles pretējās puses atskanēja balss:

"Rūna, kur tu esi? Aši, brauksim! Kaut kas apgāzies uz Bruklinas-Kvīnsas ātrumgaitas maģistrāles."

Modelis bija pielēcis kājās pie sava galda un vilka mugurā smilškrāsas šineļveida mēteli, tā dēvēto Londonas miglas mēteli, kas viņam nodrošināja pāris grādu siltāku temperatūru, nekā tādā aprīļa pēcpusdienā vajadzētu (bet to varēja pieciest, jo tādus valkāja reportieri).Viņš bija viens no daudzsološajiem, acīgajiem žurnālistiem, kas gādāja par lielpilsētas ziņām Kompānijas vietējai Ņujorkas televīzijas raidstacijai, kur strādāja arī Rūna. Divdesmit septiņus gadus vecs apaļvaidzis, izskatīgs Rietumvidienes puisis (viņā bija kaut kas nenoteikts plūstošs kā smiltis), Modelis daudz laika veltīja sevis aplūkošanai spogulī. Tik gludi skuvies kā Modelis nebija neviens.

Rūna šad un tad izbrauca kopā ar viņu uz filmēšanu; kad tādu operatori pirmo reizi nosūtīja Modelim līdzi, viņš īsti nezināja, kā izturēties pret šo jauno dāmu ar kastaņbrūniem, zirgastē sasietiem matiem, kura mazliet atgādināja Odriju Hepbernu, tikai bija kādu nieku garāka par metru piecdesmit un diez vai svēra vairāk par četrdesmit pieciem kilogramiem. Droši vien Modelim vairāk patiktu strādāt ar pieredzējušu tehniķi, kaislīgu smēķētāju, kas strādājis Kompānijā kopš neatminamiem laikiem, kad bija jāstiepj līdzi sešpadsmitmilimetru Bolex kameras. Taču operatores darbs viņai padevās sasodīti labi, un neviens labāk par Rūnu nespēja izspraukties caur policijas barjerām un garām apsardzes vīriem aiz kulisēm.

"Kas tas?" Modelis jautāja, pamādams ar galvu uz ekrānu.

"Man atnesa vēstuli. No viena džeka, cietumnieka."

"Pazīstams?" Modelis izklaidīgi apjautājās. Viņš rūpīgi pārbaudīja, vai mēteļa josta nav savērpusies, tad ievēra to plastmasas sprādzē.

"Nē. Vēstule adresēta Kompānijai. Taču to atnesa man."

"Varbūt sen rakstīta." Modelis pamāja uz ekrānu, kur bija sastindzis Rendijs Bogss. "Ar radioaktīvā oglekļa metodi nosakot, varētu būt tūkstoš deviņi simti sešdesmit piektais."

"Nekā nebija!" Viņa uzsita ar pirkstu pa vēstuli. "Aizvakardienas datums."

Modelis ātri pārlasīja tekstu.

"Laikam jau nekāda medusmaize tur nav. Herisonas cietums, ko? Labāk nekā Atikā, tomēr nekāda vaļošanās tur nesanāk. Nu, taisies! Braucam."

Pirmais, kas ienāk prātā, ir sasodīts, es vēl joprojām esmu tepat…

Modelim piezvanīja. Viņš klausījās, mādams ar galvu. Tad uzmeta skatienu Rūnai.

"Kolosāli! Tātad uz Bruklinas-Kvīnsas ātrgaitas automaģistrāles apgāzies autiņš ar amonjaka cisternu. Tur tik būs jandāliņš, kad sastrēgumstunda klāt. Saki vēl, ka mums neveicas."

Rūna piegāja pie Modeļa apkrautā rakstāmgalda.

"Būs vien jāaiziet pie viņas."

"Pie kādas viņas?"

"Tu taču zini, par ko ir runa."

Modeļa sejā uzradās saudzīgs smaids ne krunciņa neievilkās.

"Ne jau par Viņu, ar lielo V?"

"Nūjā."

Modelis iesmējās.

"Kāpēc?"

Viena no televīzijas ziņu aģentūras gudrībām, ko Rūna bija apguvusi, skanēja tā: sargies no sāncenšiem un paturi idejas pie sevis ja vien aģentūra nemaksā par idejām, bet šajā gadījumā tā nebija. Tāpēc viņa tikai pateica:

"Sakarā ar paaugstināšanu amatā."

Modelis jau bija pie durvīm.

"Ja nokavēsim uz šo notikumu, par paaugstināšanu nebūs galva jālauza. Tur ir amonjaks. Tev nepielec?"

"Amonjaks," Rūna atkārtoja. Viņa uzmeta zirgastei pāri raibu zīda lakatiņu, tad uzvilka melnu ādas jaku. Garderobi papildināja melns T krekls, dzeltenas elastīga auduma bikses un kovboju zābaki. "Pagaidi tikai desmit minūtes, kamēr tieku pie Viņas, ar lielo V."

Paņēmis Rūnu pie rokas, Modelis pieveda viņu pie durvīm.

"Vai tu domā, ka drīkst tāpat vien ieiet Paiperas Satones kabinetā?"

"Vispirms pieklauvēšu."

"Kā tad! Iesim, mīlīt! Un labi aši. Uz lauvu bedri varēsi aiziet pēc tam, kad atgriezīsimies un noskatīsimies materiālu."

"Vispirms pieklauvēšu."

No gaiteņa ienāca kāds cilvēks, jauns vīrietis džinsos un dārgā, melnā kreklā, ar gariem matiem līdz pleciem. Bredfords Simpsons bija praktikants, Kolumbijas universitātes žurnālistikas pēdējā kursa students, kas jau skolas gados te bija piepelnījies, strādādams par kurjeru, bet nu aģentūrā viņam uzticēja mazdrusciņ cienījamākus darbus aizskriet pēc kafijas, aiznest videokasetes, dažkārt palīdzēt operatoram vai skaņu ieraksta inženierim. Viņš bija neiedomājami apņēmīgs, no neprātīgi godkārīgo sugas šajā ziņā Rūna izjuta zināmu tuvību ar viņu -, bet viņa apņēmība bija vērsta uz diploma iegūšanu, pēc tam atlika vienīgi sagādāt Brooks Brothers uzvalku un mesties žurnālistu rindās. Sirsnīgais un vietējā televīzijā, kā arī visā Kompānijā ieredzētais Bredfords ("man ne visai patīk, ja mani sauc par Bredu") bija arī sasodīti pievilcīgs ar savu īpatnējo zēniskumu. Taisnību sakot, pirms dažām dienām Rūnu bija satriecis viņa uzaicinājums uz restorānu.

Lai gan nopriecājusies par šo ielūgumu, Rūna uzskatīja, ka nebūtu pareizi jaukt galvu tik jaunam puisim, un nevis aizgāja kopā ar viņu uz Jeilas klubu, bet ar pēdējo ziņu uzņemšanas grupu aizbrauca filmēt ugunsgrēku

Manhetenā. Tomēr viņai gribējās zināt, vai Bredfords mēģinātu uzaicināt vēlreiz. Jāsaka, tieši tobrīd nekas neliecināja par tādu iespējamību; viņš tikai palūkojās uz ekrānu, ieraudzīja tajā Rendija Bogsa kārno seju un pajautāja:

"Kas tas tāds?"

"Sēž cietumā," Rūna paskaidroja, "lai gan es domāju, ka viņš nav vainīgs."

"Kā tad tā?" Bredfords jautāja.

"Tikai nojauta."

"Rūna," Modelis aicināja, "mums nav laika. Iesim!"

"Būtu trakoti interesants materiāls izdabūt nevainīgu cilvēku no cietuma," viņa teica, vērzdamās pie abiem.

Bredfords pamāja.

"Žurnālisti dara labu tur jau tā sāls."

Taču Modelim labie darbi nebija prātā; viņu interesēja amonjaks.

"Bruklinas-Kvīnsas maģistrāle, Rūna!" viņš teica kā pacietību zaudējis augstskolas pasniedzējs. "Braucam."

"Ā, tā autocisterna," Bredfords sacīja.

"Redzi?" Modelis paraudzījās uz Rūnu. "Nu jau visi to zinās. Laižam!"

"Tas ir tikai satiksmes negadījums," Rūna pretojās. "Es runāju par nevainīgu cilvēku, kas sēž cietumā par slepkavību."

"Viņā ir kaut kas tāds…" Bredfords pamāja uz ekrānu. "Ja gribat zināt manas domas, viņš izskatās pēc upura, nevis slepkavas."

Taču Rūna pat nepaspēja piekrist, kad Modelis jau rāva viņu uz liftu. Viņi nobrauca četrstāvu ēkas pirmajā stāvā. Tā bija iepletusies visa kvartāla platumā Vestsaidas ziemeļdaļā. Kādreiz tajā bija atradusies kara rūpnīca, tad kompānija to bija atpirkuši, izjaukusi un pārbūvējusi. No ārpuses ēka izskatījās noplukuši un tumša, varētu iedomāties, ka tur mitinājās bezpajumtnieku bari, taču iekšā bija elektroniskais aprīkojums pusmiljarda dolāru vērtībā un televīzijas slavenības. Liela ēkas daļa bija atvēlēta vietējo ziņu raidstacijai, bet visvairāk telpu aizņēma Kompānija, kas te ierakstīja pāris ziepju operu, vairākus sarunu raidījumus, sadzīviskas komēdijas, un, protams, te mājoja Kompānijas Ziņu aģentūra.

Aprīkojuma noliktavā blakus garāžai Rūna pārbaudīja Ikegami ^videokameru ar skaņu ieraksta aprīkojuma komplektu. Tad abi ar Modeli iekāpa Econoline busiņā. Satvērusi durvju apmali, Rūna ielēca iekšā, jūtoties bezmaz kā pilots, kas tūdaļ pat izlidos kaujas uzdevumā. Kaulainais šoferis, jauns puisis ar garu, blondu bizi, parādīja Rūnai divus īkšķus, tad ieslēdza aizdedzi. Salonu piepildīja Black Sabbath dārdoņa.

"Izslēdz to draņķi!" Modelis ieaurojās. "Un braucam mums amonjaks uz Bronksas-Kvīnsas šosejas! Brauc, brauc, brauc!"

Puisis tā ari darīja, izslēgdams magnetofonu un izbraukdams uz ielas, riepām tik neganti kaucot, kā atriebjot roka klasiku.

Traucoties cauri Manhetenai, Rūna izklaidīgi vēroja gājējus, tie savukārt pagriezās, satelīttelevīzijas antenas un televīzijas stacijas ieslīpi uzzīmēto logo ieraugot. Cilvēki vienmēr apstājās un noskatījās uz tādām mašīnām; ja nu kaut kas noticis tepat netālu, ja nu pašiem ari izdotos parādīties ziņās, kaut vai dibenplānā. Dažreiz Rūna viņiem pamāja ar roku. Bet nu viņai tas nebija ne prātā. Ausīs skanēja Rendija Bogsa balss.

Pirmais, kas ienāk prātā, ir sasodīts, es vēl joprojām esmu tepat…

Esmu tepat…

Esmu tepat…

"Nu, un kāpēc gan nevaru vienkārši ieiet pie viņas un aprunāties?"

"Tāpēc, ka viņa strādā Kompānijā," Modelis atcirta.

It kā ar to viss būtu pateikts.

Rūna tecēja viņam blakus pa nodilušo gaiteni, kas veda no liftiem uz ziņu studiju. Izmīdītais celiņš bija jūraszils, Kompānijas iecienītajā krāsā.

"Kas tur īpašs, ka viņa strādā Kompānijā? Viņa taču nevar mani izmest no darba par to, ka gribu ar viņu aprunāties."

"Nu tad neprāto, pamēģini pieteikties uz sarunu." Modelim bija slikts garastāvoklis, un kā nu ne, tā bija gan amonjaka autocisterna, un tā tik tiešām bija apgāzusies, taču studijai neviens nepaziņoja, ka tā bijusi tukša. Tā nu nekas nebija piesārņots. Pie tam mašīna bija pamanījusies aizvelties uz maģistrāles apmali, tā ka satiksme sastrēgumstundā netika īpaši traucēta.

Viņi atgriezās studijā, un Rūna parādīja Modelim pie autocisternas uzņemto videoierakstu. Modelis vēroja to, kā gribēdams atrast viņas darbā kādu vainu.

Rūna līksmi ierunājās:

"Paskaties, es dabūju iekšā saulrietu. Re, pie cisternas sāna. Tā sarkanā maliņa, redzi…"

"Redzu."

"Jauki?"

"Jauki."

"Patiešām?"

"Rūna!"

Kamēr lente attinās, Rūna ieteicās:

"Nu bet galu galā Paipera ir mana priekšniece, vai ne?"

"Savā ziņā jā. Viņa strādā Kompānijā, tu strādā vietējā ziņu studijā, kas tai pieder. Tāds nu ir jūsu sakars."

"Es esmu neprecēta sieviete no Manhetenas. Tāds sakars man nav nekas īpašs."

"Paklau!" Izklausījās, ka viņš zaudē pacietību. "Savienoto Valstu prezidents ir armijas un jūras kara flotes virspavēlnieks, saprati? Vai tu vari iedomāties, ka viņš gribēs runāt ar katru ierindnieku, kuram kāda problēma?"

"Tā jau nav problēma. Tā ir izdevība."

"Kā tad! Paiperai Satonei, mīļumiņ, tavas izdevības pie vienas vietas. Ja tev ir kāda ideja, izstāsti Stanam."

"Viņš atbild par vietējām ziņām. Tā tur ir visas valsts mēroga ziņa."

"Neņem ļaunā, bet tu esi tikai operatorskuķēns."

"Skuķēns?"

"Operatore. Tehniskais personāls."

Rūna neļāvās iebiedēties.

"Ko tu zini par viņu?"

"Par to pašu Viņu, ar lielo V?" Modelis krietnu brīdi klusēdams vēroja Rūnu.

Rūna bikli pasmaidīja.

"Nu, lūdzu?"

"Paipera Satone iesāka tepat, kur es strādāju, par reportieru vietējā ziņu studijā Ņujorkā," Modelis teica. "Studēja Misūri universitātes Žurnālistikas fakultātē. Tā vai citādi, reportieres darbu viņa pameta, tad kāpa uz augšu par radio ziņu vadītāju, pēc tam par radio galveno producenti. Tad viņai piedāvāja reportieres darbu Kompānijā. Zinu, ka viņa daudz strādājusi ārzemēs. Bija Tuvajos Austrumos un saņēma apbalvojumu par reportāžu pēc atentāta pret Sadatu. Vēlāk atgriezās šurp un vadīja nedēļas nogales programmu, pēc tam pārgāja uz "Mosties ar rīta ziņām". Galu galā viņu mēģināja pārcelt uz pamatkompāniju. Piedāvāja kaut ko ļoti nopietnu, ko tādu kā viceprezidente visu vietējo ziņu raidstaciju lietās. Bet viņa negribēja biroja darbu. Gribēja kontaktēties ar skatītājiem. Iemanījās "Aktuālajos notikumos". Un tā arī paliek. Gadā nopelna ap miljonu dolāru. Dzīvo Parka avēnijā. Tā dāma ir apraides žurnālistikas centrā un nekad mūžā netērēs laiku, lai papļāpātu ar tādiem kā tu."

"Viņa mani vēl nepazīst," Rūna sacīja.

"Un no visas sirds turēsies no tevis tālāk. Tici man."

"Kāpēc visi runā par viņu kā par kaut kādu raganu?"

Modelis nosprauslājās.

"Tu, Rūna, esi jauka meitene, tāpēc negribu tev bojāt garīgo un vairāk neko par Paiperu Satoni nestāstīšu."

3. nodaļa

i

"Ko jus gribat?" jautāja sieviete griezīga balsi. "Kas jus esat?"

Viņai bija nedaudz pāri četrdesmit, glīta, atklāta, barga seja, tās āda sausa, kosmētika neuzkrītoša. Acis tumšas, zilpelēkas. Mati pārsvarā blondi, lai gan pa starpu meistarīgi izraibināti ar sudrabainiem pavedieniem. Matu šķipsnas savaldītas ar laku.

Rūna piegāja pie viņas galda un sakrustoja rokas uz krūtīm.

"Es…"

Zvanīja tālrunis, un Paipera Satone pagriezusies satvēra klausuli. Brīdi viņa klausījās, saraukdama uzacis.

"Nē," viņa stingri sacīja. Paklausījās vēl kādu brīdi. Tad bilda vēl draudīgāk: "Nē."

Rūna aplūkoja viņas krēmkrāsas kostīmu un tumšsarkano zīda blūzi. Melnās kurpes laistījās vien. Prātā nāca tādi vārdi kā Bergdorfs, Bendels un Ferragāmo, lai gan viņa īsti nezināja, kuram apģērba gabalam kurš atbilst.

Sieviete sēdēja pie liela, senlaicīga rakstāmgalda, viņai aiz muguras visa siena bija nokārta ar izplūdušiem moderniem mākslas darbiem un ierāmētiem fotoattēliem, kuros Satone sarokojas vai apskaujas ar pāris prezidentiem un vēl vairākiem izciliem sirmiem vīriem.

Telefona saruna ieilga, un Satone par Rūnu vairs nelikās ne zinis. Rūna pievērsās kabineta apskatei.

Caur divām stikla sienām pavērās skats uz rietumiem un dienvidiem. Kabinets bija pamatkompānijas ēkas četrdesmit piektajā stāvā, vienu kvartālu no ziņu studijas. Rūna blenza uz tālo apvārsni, tur droši vien sākās Pensilvānija. Rakstāmgalda priekšā stāvēja stends ar pieciem divdesmit septiņu collu monitoriem, katrs rādija citu Kompānijas programmu. Lai gan skaņa bija izslēgta, no ekrāniem nāca elektroniskās aparatūras ierastā dūkoņa.

"Nu tad paši tieciet galā!" Satone noteica un nometa klausuli.

Vēlreiz uzlūkojusi Rūnu, viņa uzrauca uzaci.

"Nu tad tā. Es esmu vietējo ziņu studijas operatore, un es…"

"Ko jūs te meklējat? Kas jūs ielaida?" Jautājumi sekoja cits citam tik ātri, ka bija skaidrs tie vēl ilgi nebeigsies.

Rūna varētu atzīties, ka bija ielavījusies brīdī, kamēr Satones sekretāre izgāja gaitenī, lai paņemtu tēju no meitenes, kas desmitos no rīta izvadāja biroja darbiniekiem kafiju un tēju. Taču viņa pateica vienīgi:

"Tur neviena nebija, un es…"

Satone pamāja ar roku, likdama apklust. Viņa sagrāba tālruņa klausuli un trieca ar pirkstu pa iekšējo sakaru pogu. Aiz durvīm tik tikko sadzirdams ieskanējās signāls. Neviens neatsaucās. Viņa nolika klausuli.

"Nu, un tad es…" Rūna iesāka.

"Nu, un tad nekā. Ejiet prom!" Satone viņu pārtrauca. Viņa pievērsās tekstam, ko bija lasījusi, un sakopodama uzmanību, sarauca uzacis. Pēc mirkļa vēlreiz pacēla galvu, neviltoti pārsteigta, ka Rūna ir vēl turpat.

"Mis Satone… Mis Satone," Rūna atkal iesāka, "man ir viena, teiksim, ideja…"

"Teiksim, ideja? Ko nozīmē teiksim, ideja?"

Rūna juta, kā sārtums pārņem viņas vaigus.

"Man ir ideja sižetam, ko es gribētu uztaisīt. Jūsu pārraidei. Es…"

"Pagaidiet!" Satone nometa savu Mont Blanc pildspalvu uz galda. "Nesaprotu, ko jūs te meklējat. Es jūs pirmo reizi redzu."

"Lūdzu, es tūdaļ visu paskaidrošu," Rūna teica.

"Man nav laika. Vienalga, vai jūs te strādājat, vai ne. Gribat, lai izsaucu apsardzi?" Viņa vēlreiz pacēla klausuli.

Rūna brīdi klusēja. Tad tēlaini izsakoties ievilka elpu. Labs ir, viņa sev teica, uz priekšu! Tad steigšus nobēra:

"Nacionālajā aptaujā, ko pagājušajā nedēļā veica CBS/ Time, aktuālie notikumi ir devītajā pozīcijā." Viņai bija jānopūlas, lai valdītu balsi. "Pirms trim mēnešiem tajā pašā aptaujā bija piektā vieta. Kritums pamatīgs."

S'atones neizdibināmais skatiens urbās Rūnas acis. Ak kungs, vai es tiešām to pateicu? Taču neatlika nekas cits, kā turpināt.

"Es varu palīdzēt šo reitingu celt."

Satone palūkojās uz Rūnas kaklā iekārto plāksnīti ar viņas vārdu un amatu. Nu, viss pagalam. Mani izmetīs no darba. (Rūnu visai bieži izmeta no darba. Parasti viņa reaģēja, noteikdama: "Pašiem sliktāk," un devās pieteikties bezdarbniekos. Viņa cerēja, šoreiz tā nebūs.)

Klausule atgriezās savā vietā. Satone teica:

"Dodu jums trīs minūtes."

Paldies, paldies, paldies….

"Nu tad tā, es gribu uztaisīt sižetu par…"

"Kā lai to saprot, ka jūs gribat uztaisīt sižetu? Jūs taču teicāt, ka esat operatore. Atdodiet ideju producentam."

"Es pati gribu to producēt."

Satones skatiens vēlreiz pārslīdēja Rūnai pāri, taču vairs ne tādēļ, lai paziņotu viņas uzvārdu Personāla daļas Darba attiecību pārtraukšanas sektoram, bet novērtējot viņu pašu; jaunavīgo, negrimēto seju, melno T kreklu, melnos minisvārciņus, zilās zeķbikses un sarkanos kovboju zābakus ar bārkstīm. Ausu ļipiņās Rūnai bija auskari, kas atgādināja suši, uz kreisā delma trīs rokas pulksteņi ar apvalkātām, zelta un sudraba krāsā nokrāsotām ādas siksniņām, uz labās rokas divas rokassprādzes, viena sudraba divas rokasspiedienā sakļautas plaukstas -, bet otra šaura draudzības stīpiņa. Plecā uzmesta leoparda ādas somiņa, pa kuras ieplīsušo stūri spraucās laukā ar tinti notriepts papīra salvetes stūris.

"Pēc producentes jūs neizskatāties."

"Es jau esmu producējusi vienu filmu. Dokumentālo. Pagājušajā gadā to rādīja nacionālajā televīzijā."

"Tā jau daudzi studenti dara. Ja paveicas. Droši vien jums ari paveicās."

"Kāpēc es jums tā nepatīku?"

'To jūs pati izdomājat."

"Nu, bet kā tad ir?" Rūna jautāja.

Satone iegrima pārdomās. Lai arī kāds bija secinājums, viņa to neizpauda.

"Kā jūs nespējat saprast. Tas ir…" Viņa nenoteikti pavicināja roku Rūnas virzienā. "Kā dйjа vu. Tā iet no sākta gala. Cilvēks ielaužas te parasti slēpdamies kartotēkas skapi līdz brīdim, kad Sendija iziet, lai atnestu kafiju." Satone uzrauca uzaci. "Un sākas! Ai, ziniet, man, teiksim, ir ideja superīgai jaunai ziņu pārraidei vai spēļu šovam, vai kaut kas cits tikpat īpašs, ka neviens netiek gudrs. Bet ideja, protams, ir galīgi, neglābjami garlaicīga. Tas tāpēc, ka jaunie, aizrautīgie cilvēki ir galīgi, neglābjami garlaicīgi. Un deviņos gadījumos no desmit nē, deviņdesmit deviņos gadījumos no simta viņu vienreizējo ideju jau izdomājuši un atmetuši cilvēki, kas pa īstam prot savu darbu. Vai domājat, ka neesmu redzējusi simtiem tādu kā jūs, kas nāk un runā tieši to pašu? Ak jā, tikai bez vārdiņa "teiksim"."

Abi tālruņi iezvanījās vienlaicīgi, un Satone apgriezās, lai atbildētu. Brīdi viņa runāja pa tālruni, pirkstu ar īsi novīlēto nagu uz kādas pogas turēdama, lai otrs zvanītājs pagaidītu, tad pārslēdza no viena uz otru. Kad viņa bija beigusi runāt, izrādījās, ka Rūna apsēdusies uz krēsla viņai pretī un kūlā kājas zem galda.

Satone noelsās.

"Vai neizteicos pietiekami skaidri?"

"Es gribu uztaisīt sižetu par slepkavu, kuru notiesāja, lai gan viņš nebija vainīgs," Rūna atbildēja. "Lai pēc tās pārraides viņu atbrīvotu no cietuma."

Satones roka palika uz klausules.

"Tepat Ņujorkā?"

"Tieši tā."

"Tās ir Ņujorkas, nevis nacionālās ziņas. Parunājiet ar vietējo ziņu vadību. Ar to bija jāsāk."

"Es gribu, lai to parāda "Aktuālajos notikumos".

Satone blisināja acis. Tad viņa iesmējās.

"Mīlulīt, tie ir visas Kompānijas flagmaņkuģis. Pieredzējušiem producentiem gadus divus jāgaida rindā ar programmām, ko viņi par varītēm grib iedabūt "Aktuālajos notikumos". Jūsu "teiksim" vēstījumam laiku manā šovā nemūžam nesagaidīt."

Rūna paliecās uz priekšu.

"Bet tas džeks jau nosēdējis Herisonas cietumā trīs gadus. Trīs gadus par noziegumu, kurā nav vainojams."

Satone kādu brīdi raudzījās viņā.

"Kā jums vispār ienāca prātā kaut kas tāds?"

"Viņš atsūtīja vēstuli uz mūsu studiju. Pavisam bēdīgu vēstuli. Raksta, ka nomiršot, ja viņu neizlaidīs. Citi ieslodzītie gribot viņu nogalināt. Nu, un tad es pameklēju arhīvā, paskatījos viņa prāvas ierakstus un…"

"Kas jums lika to darīt?"

"Neviens. Es pati."

"Darba vai brīvajā laikā?"

"Ko?"

"Ko?" Satone izsmējīgi atkārtoja. Tad sāka skaidrot kā mazam bērnam: "Vai jūs nodarbojāties ar šo jautājumu laikā, par ko jums maksā algu, vai no darba brīvajā laikā?"

"It kā jau pusdienlaikā."

"It kā…" Satone atkārtoja. "Ak tā. Nu labi, tātad tas cilvēks nav vainīgs. Daudzus nevainīgus notiesā. Tas nav nekas jauns. Ja nu vienīgi ja tas būtu slavens cilvēks. Vai viņš ir slavens?"

Rūna pablisināja acis. Šīs sievietes pētošā skatiena lokā viņa jutās pavisam nepiedzīvojusi. Mēle neklausīja.

"It kā jau nevajadzētu būt tik ļoti svarīgam, kas viņš ir īstenībā, bet pašam faktam, ka notiesāts par noziegumu, ko viņš nav izdarījis, bet nu viņam it kā jāpūst cietumā. Vai jābaidās, ka viņu piežmiegs vai vēl kaut ko nodarīs."

"Vai domājat, ka viņš nav vainīgs? Tad pastudējiet likumdošanu vai nodibiniet aizstāvības fondu, lai viņu atbrīvo. Te ir ziņu valstība. Neviens no mums nav sociālais darbinieks."

"Nē, tas tiešām būs lielisks sižets. Turklāt tas būs it kā, teiksim…" Rūna izdzirdēja savu neveiklo minstināšanos un sastinga. Droži vien viņa iedomājusies, ka es esmu galīgā idiote. Satone sarauca uzacis, un Rūna piesardzīgi turpināja: "ja mums izdotos viņu atbrīvot, par mums runās visas raidstacijas, rakstīs visas avīzes."

"Par mums?"

"Nūjā, par jums un "Aktuāliem notikumiem". Ka izdabū jāt to džeku no cietuma."

Satone atvēcinājās.

"Tas nav nekas svarīgs. Vietējas nozīmes materiāls." Satone sāka rakstīt uz papīra lapas, ko bija lasījusi. Viņai bija elegants rokraksts. "Viss, punkts."

"Nu, bet es jums varbūt iedošu šo te." Rūna atvēra somiņu un pasniedza Satonei papīra lapu ar īsu sižeta aprakstu. Satone pabāza to zem porcelāna kafijas tasītes, kas bija atbīdīta pašā galda galā, un atkal pievērsās dokumentam, kuru bija lasījusi.

Izejot no viņas kabineta, Rūna ieraudzīja šausmās saviebto sekretāres seju.

"Kas jūs esat?" Panikā viņa gandrīz kliedza. "Kā tikāt iekšā?"

"Atvainojiet, nomaldījos." Rūna drūmi novilka un soļoja tālāk uz cēlkoka paneļiem apšūtajām lifta durvīm.

Tiklīdz tās pavērās, Rūna izdzirdēja balsi, kas griezās ausīs, kā tēraudam slīdot pa akmeni.

"Pagaidiet!" Paipera Satone uzsauca, ar roku uz Rūnu norādīdama. "Atpakaļ! Tūdaļ pat."

Rūna steidzās atpakaļ uz viņas kabinetu. Turpat vai metru astoņdesmit garā Satone slējās kā tornis pie tā durvīm. Rūna pat nebija iedomājusies, ka viņa it tik liela. Rūna nevarēja ciest garās sievietes.

Satone aizcirta durvis.

"Sēdieties!"

Rūna paklausīja.

Apsēdusies arī pati pie galda, Satone sacīja:

"Jūs taču neteicāt, ka tas ir Rendijs Bogss."

"Viņš nav slavens. Jūs teicāt, ja cilvēks nav slavens, jūs…" '

"Vajadzēja visu izstāstīt."

"Piedodiet! Neiedomājos." Rūna vainīgi pasmaidīja.

"Nu, labi. Iespējams, ka Bogss mūs interesē. Stāstiet, ko noskaidrojāt."

"Izlasīju vēstuli. Tad paskatījos tos ierakstus par tiesas prāvu un pirms gada interviju cietumā. Viņš apgalvo, ka neesot vainīgs."

"Nu un?" Satone steidzināja.

"Nu un tas ir viss."

"Kā tad tā viss? Un tāpēc vien uzskatāt viņu par nevainīgu? Jo viņš pats tā saka?"

"Viņš teica, ka policija tā nopietni neesot izmeklējusi noziegumu. Nav meklējusi citus lieciniekus un tā īsti neizprašņāja tos, kas bija."

"Un savam advokātam viņš to neteica?"

"Nezinu."

"Un tas ari viss?" Satone jautāja.

"Vienkārši es… Nu, nezinu. Ieraudzīju viņa seju ierakstā, un es viņam ticu."

"Jūs viņam ticat?" Satone atkal iesmējās. Atvērusi atvilktni, viņa izņēma cigarešu paciņu, aizsmēķēja, uzšķīlusi sudraba šķiltavas, un dziļi ievilka dūmu.

Rūna raudzījās apkārt, kādu attaisnojumu meklēdama. Paiperas Satones ciešā skatiena priekšā visas domas izkūpēja. Vienīgais, ko viņa spēja pateikt, bija: "Izlasiet vēstuli." Rūna pamāja uz atnestajiem vāciņiem. Satone izņēma vēstuli un izlasīja. Tad paziņoja:

"Tā ir kopija. Vai oriģināls pie jums?"

"Iedomājos, ka policijai to vajadzēs kā lietisko pierādījumu, ja viņam izdotos panākt, ka lietu izskata vēlreiz. Oriģināls ieslēgts manā rakstāmgaldā."

Satone aizvēra vāciņus.

/

"Droši vien esmu sastapusies ar īstu cilvēku pazinēju. Varbūt esat gaišredzīga? Jūtat, ka tas cilvēks nav vainīgs, un ar to pietiek? Paklau, mīļā, negribu lasīt lekciju žurnālistikā, bet šis tas jums jāsaprot. Ziņās ir tikai viens svarīgākais elements: patiesība. Un viss. Jums ir pilnīgi skaidrs, ka viņš nav vainīgs, tā ir jūsu darīšana. Bet, tiklīdz sāksiet uzdot jautājumus, kas pamatojas uz baumām, un vienīgais pamats ir kaut kāda nojauta par Bogsa nevainību, tā ziņu dienestam beigas klāt. Par jūsu karjeru nemaz nerunājot. Mūsu darbā nepamatoti apgalvojumi ir kā ciānkālijs."

"Gribēju visu izdarīt, kā nākas," Rūna teica. "Es zinu, kā vākt materiālu. Zinu, kā intervēt. Nemaz nedomāju uzsākt ko tādu, kas nebūtu…" Nu, kā tur šoreiz argumentēts vai motivēts? Dažkārt Rūnai bija jāpadomā, pirms izvēlēties īsto vārdu. "Kas nebūtu pamatots ar faktiem."

Satone pierima.

"Labs ir, ja nemaldos, jums ir nojauta, un jūs gribat to pārbaudīt."

"Tā varētu teikt."

"Tā varētu teikt." Satone pamāja ar galvu, tad ar cigareti norādīja uz Rūnu. "Man ir viens jautājums."

"Klausos."

"Es negribu teikt, ka jums nav jāgatavo sižets."

Rūna apsvēra, ko tas nozīmē.

Satone turpināja:

"Es nekad neteikšu, ka reportierim nav jāstrādā pie materiāla, kas viņu tik ļoti interesē."

Rūna pamāja, izmisīgi cenšoties uztvert noliegumus.

"Es tikai domāju: vai jūsu pūliņi nav nedaudz nokavēti. Bogsam tiesā bija iespēja izteikties, un pat tad, ja prāvas gaitā bija kādi sīki trūkumi, ko tur vairs var padarīt?"

"Bet man gluži vienkārši tāda sajūta, ka viņš nav vainīgs. Ļaunāk taču nebūs?"

Satones neizdibināmā seja pagriezās, kā filmējot visu kabinetu, tad apstājās, pievēršoties Rūnai. Viņa klusu pajautāja:

"Vai esat pārliecināta, ka tas nebūs stāsts par jums?"

"Par mani?" Rūna iepleta acis.

"Gribat sagatavot materiālu par Rendiju Bogsu vai par jaunu, godkārīgu žurnālisti?" Satone vēlreiz pasmaidīja tādu jauku, nevainīgu smaidiņu un turpināja: "Kas īsti ir priekšplānā atklāt visiem patiesību par Rendiju Bogsu vai uztaisīt sev vārdu?"

Rūna kādu brīdi klusēja.

"Domāju, ka viņš nav vainīgs."

"Par to es ar jums nestrīdēšos. Man tikai gribas zināt atbildi. Un vienīgi jūs to varat man pateikt. Man gan šķiet, ka jums labi jāpadomā, lai atbildētu pavisam godīgi… Ko tad, ja es neteikšu, ka viņš var izrādīties nav vainīgs, jo domāju, ka nav, bet ko tad, ja atradīsiet jaunus pierādījumus, kas varētu likt pārsūdzēt? Un Bogsu izlaidīs, kamēr gatavos tiesas prāvu? Un ja nu viņš pa starpu sadomā aplaupīt pārtikas veikalu un viņam gadās nošaut kādu pārdevēju vai pircēju?"

Rūna novērsās, nespēdama sakārtot domas. Pārāk daudz grūtu jautājumu. Satones vārdos loģikas netrūka.

Viņa teica: "Es domāju, ka viņš nav vainīgs." Bet tas neizklausījās pārliecinoši. Pašai negribējās klausīties. Tad viņa apņēmīgi piebilda: "Šis sižets noteikti jāuztaisa."

Satone ilgi noraudzījās uz viņu, tad pajautāja:

"Vai esat kaut reizi rēķinājusi ziņu programmas daļas izmaksas? Domājusi, cik cilvēku vajadzēs? Vai vispār esat strādājusi ar arodbiedrībām?"

"Pati esmu arodbiedrībā. Es esmu operatore…"

Satone pacēla balsi.

"Nerunājiet muļķības! Zinu, ka esat arodbiedrībā. Es jautāju, vai jums kaut reizi ir bijusi darīšana ar arodbiedrībām kā vadītājai?" "Nē."

"Skaidrs, bet, lai arī ko esat nodomājusi, ar producēšanu netiksiet galā," Satone strupi paziņoja. "Tur vajag pieredzi."

"Neuztraucieties, es tā kā patiešām…"

Satone greizi pasmaidīja. "Esat entuziasma pilna? Ātri apgūstat jauno? Esat centīga? Vai to gribējāt pateikt?"

"Es strādāju kārtīgi. To gribēju pateikt."

"Gadās arī brīnumi," Satone teica, bakstīdama ar garu, sārtu rādītājpirkstu Rūnas virzienā. "Varat būt producenta asistente. Varat gatavot reportāžas, varat…" Viņa pasmīnēja. "Varat tā kā uzrakstīt scenāriju. Ja vien protat rakstīt labāk, nekā izteikties. Bet es gribu, lai par to atbildētu kāds, kam lielāka pieredze. Jūs esat pārāk…"

Rūna piecēlās kājās, atbalstījās ar abām plaukstām pret galdu. Satone neizpratnē atliecās atpakaļ.

"Es neesmu mazs bērns! Atnācu pie jums, lai jums izstāstītu par sižetu. Domāju, ka tas nāks jums un visai Kompānijai par labu, bet jūs vienā laidā apvainojat mani. Neviens man nelika pie jums nākt. Varēju aiziet pie konkurentiem. Varēju mierīgi pastrādāt pati un uztaisīt bez jums. Bet…"

Satone iesmējās un pacēla roku.

"Pag, bērniņ, kāpēc uzreiz tā! Nevajag mani baidīt. Mūsu darbā visiem liela dūša, bez tās te nav ko rādīties. Uz mani tas neiedarbojas." Viņa paņēma pildspalvu un paraudzījās uz papīra lapu, kas gulēja priekšā uz galda. "Ja gribat uztaisīt to sižetu, ejiet pie Lī Maizela. Strādāsiet ar viņu."

Kādu brīdi Rūna nekustējās no vietas, viņas sirds dauzījās kā negudra. Viņa noskatījās, kā Satone lasa līguma tekstu, kas bija tik sīkiem burtiem kā sludinājumi Times svētdienas numurā.

"Vai vēl kaut ko gribējāt?" Satone pacēla galvu.

"Nē," Rūna atbildēja. "Tikai gribēju pateikt, ka visu izdarīšu pa pirmo."

"Lieliski," Satone noteica bez īpašas sajūsmas. Tad pajautāja: "Kā īsti jūs sauc?"

"Rūna."

"Pseidonīms?"

"Tā varētu teikt."

"Nu, Rūna, ja jūs patiešām gribat uztaisīt šo sižetu, ja neatmetīsiet tam ar roku pusceļā, jo izrādīsies par grūtu vai nepietiks nekaunības…"

"Ne prātā nenāk to pamest. Es viņu dabūšu laukā."

"Nē, noskaidrosiet patiesību!" Satone uzkliedza. "Lai arī kāda tā būtu; vienalga, vai viņu izlaidīs, vai arī pierādīs, ka viņš pie reizes arī nolaupījis Lindberga bērnu."

"Protams." Rūna pamāja ar galvu. "Patiesību."

"Ja patiešām esat nodomājusi to uztaisīt, nerunājiet ne ar vienu, tikai ar Lī Maizelu un mani. Vajadzēs regulāri atskaitīties. Man mutiski. Nevaru ciest rakstiskos dienesta ziņojumus. Sapratāt? Nevienam ne vārda. Tas ir pats galvenais, kas jums pašlaik jāpatur prātā."

"Konkurenti neko neuzodīs."

Satone nopūtās un papurināja galvu tieši tāpat kā Rūnas algebras skolotājs, kad viņa bija izkritusi eksāmenā pa otram lāgam.

"Ne jau no konkurentiem jābaidās. Baidos, ka jūs kļūdāties. Ka īstenībā viņš ir vainīgs. Ja ideju pārtver cita kompānija, nu, tā gadās. Bet, ja paklīst baumas, ka gatavojam materiālu, un izrādās, ka esam kļūdījušies, man ādu novilks pār acīm. Comprende, mīļā?"

Rūna pamāja, bet drīz vien novērsās, neizturējusi Satones skatienu.

Neveiklo klusumu Satone pārtrauca ar jautājumu. Izklausījās, ka viņa ir pat uzjautrināta.

"Vai zināt, par kura slepkavību Rendiju Bogsu notiesāja?"

"Lasīju, bet īsti neatceros. Bet tiklīdz…"

Satone pārtrauca viņu.

"Viņu sauca Lānss Hopers. Tas jums kaut ko izsaka?"

"Taisnību sakot, ne visai."

"Žēl gan. Viņš bija Kompānijas Ziņu dienesta vadītājs. Mūsu priekšnieks. Vai tagad saprotat, ka rotaļājaties ar uguni?"

4. nodaļa

i

Li Maizels bija drukns, bārdains vīrs ar papliku galvvidu, nedaudz pāri piecdesmit. Ģērbies brūnās, platās biksēs, tvīda žaketē, zem kuras bija krekls un nonēsāts rakstains tumšsarkans un smilškrāsas svīteris. Kaklasaites viņam nebija. Maizels kūpināja dūmu un vecuma nodzeltinātu jūrasputu pīpi. Savs ducis citu mētājās uz rakstāmgalda. Viņš neatgādināja tādu, kas populāra valsts televīzijas ziņu raidījuma izpildproducenta amatā pelnītu vairāk nekā miljonu dolāru gadā.

"Interesanti, kā tad es varēju zināt, kas bija Lānss Hopers?" Rūna jautāja.

"Tiešām kā?"

Maizels un Rūna sēdēja viņa plašajā kabinetā, kas bija ierīkots tajā bijušās kara rūpnīcas ēkas daļā, kur bija iekārtojušies Kompānijas darbinieki. Pretstatā Paiperas Satones kabinetam pamatkompānijas debesskrāpī Maizela kabinets bija tikai metrus desmit no zemes, un aiz tā logiem bija boulinga laukums. Tas, ka viņš bija kopā ar savu armiju, Runai patika. Maizels pat atgādināja ģenerāli. Varēja iedomāties, kā viņam piestāvētu aizsargkrāsas šorti un bruņucepure un viņš vadītu tanku armiju Ziemeļāfrikas operācijās pret nacistiem.

Rūna sēdēja blakus lielam kafijas aparātam. Viņa nedroši aplūkoja to kā baidīdamās, vai kannā nav radioaktīvie atkritumi, nevis kafija. Katrā ziņā pēc kafijas tas šķidrums neizskatījās. Maizels noteica: "Turku." Ielēja sev tasītē un parāva augšup uzaci. Rūna noliedzoši papurināja galvu.

"Paipera īstenībā visu pārspīlē, vai ne?" viņa jautāja. Un tikai pēc tam iedomājās, ka tā par Satoni nevajadzētu runāt, vismaz ar Maizelu ne.

Taču Maizels nemaz neatbildēja. Toties pats pajautāja:

"Jūs patiešām nesaprotat, ko tas nozīmē? Sakarā ar Hoperu?"

"Vienīgais, ko zinu, ir tas, ko Paipera teica. Ka viņš bijis Kompānijas vadītājs. Mūsu šefs."

Maizels pagriezās un sāka pārcilāt žurnālus, kas gulēja kaudzītē uz skapja. Atradis meklēto, pasniedza Rūnai. Taču tas bija nevis žurnāls, bet Kompānijas pamatuzņēmuma gada pārskats. Maizels paliecās uz priekšu un atvēra to ap vidu, tad piedūra resnu, dzeltenu pirkstgalu pie kāda foto.

"Tas ir Lānss Hopers."

Rūna izlasīja: Lorenss Hopers, viceprezidents. Pretī raudzījās liela auguma vīrietis ar smagnēju zodu, baltā kreklā un tumšā uzvalkā. Sarkans tauriņš ap kaklu. Apmēram piecdesmit gadu vecs. Izskatīgs darījumu cilvēks. Valdonīgs skatiens.

"Vai saprotat, ko esat savārījusi?" Maizels jautāja.

"Nē, ne visai."

Maizela mēles galiņš pieskārās lūpas kaktiņam. Viņš pagrozīja rokās vienu no pīpēm, tad nolika atpakaļ.

"Bogsu notiesāja par tā cilvēka slepkavību, kuru es pazinu, ar kuru kopā biju strādājis. Arī Paipera viņu pazina, bija strādājusi kopā ar viņu. Lānss varēja būt trakoti nejauks, bet bija vienreizējs žurnālists, un viņš visu Kompāniju apgrieza otrādi. Žurnālistu panteonā viņa vieta bija blakus Volteram Kronkaitam, Devidam Brinklijam, Maikam Vollesam un citām žurnālistikas dievībām. Tik varens viņš bija. Lānsu Hoperu visi cienīja. Jums vajadzētu dzirdēt aplausus Ziņu dienesta telpās, kad Bogsu notiesāja. Bet tagad uzrodaties jūs un sakāt, ka Bogss nav vainīgs. Mums būs problēmas. Lojalitātes problēmas. Un jums tāpat kā visiem pārējiem, kas iesaistīsies šajā projektā, var būt pamatīgas nepatikšanas." Brīdi klusējis, Maizels turpināja: "Paklau, es pats intervēju Bogsu. Viņš ir klaidonis. Savu mūžu nav godīgi strādājis. Visi piekrīt zvērinātajiem, ka tas bijis viņa roku darbs. Ja jums taisnība un viņš nav vainīgs, jūs šeit būsiet kā dadzis acī. Tiesnesis un prokurors arī nebūs jums īpaši pateicīgi. Bet, ja kļūdāties, tikpat būsiet kā dadzis acī, tikai ne jau šeit, jo vairs nestrādāsiet te. Vai nojaušat jēgu?"

"Bet kāda nozīme tam, vai mani te ieredz vai ne? Ja nevainīgs, tad nevainīgs."

"Vai jūs tiešām esat tik naiva?"

"Mana iemīļotā luga ir "Pīters Pens"."

Maizels pasmaidīja.

"Iespējams, tiešām labāk dzīvot ar aknām nekā ar smadzenēm."

Rūna saoda viņa elpā saldeni sūro viskija aromātu. Jā, Maizels noteikti iederējās veco laiku žurnālista veidolā.

"Kāpēc gan nepamēģināt atrast jauku kriminālistu, kas netaisnīgi notiesāts, un izdabūt viņu no cietuma? Kāpēc jārīko krusta karš par kaut kādu dulburi?"

"Nevainīgiem dulburiem nav jāsēž cietumā, tāpat kā nevainīgiem paipuisīšiem," Rūna atteica.

Maizels tikai pasmējās. Varēja redzēt, ka viņš mēģināja apvaldīt smaidu, bet nevarēja. Kādu brīdi viņš pētoši raudzījās uz Rūnu.

"Paipera man piezvanīja un teica, ka esot viena, teiksim, enerģiska meitene no vietējās raidstacijas, kas…"

"Ak tā viņa par mani teica? Enerģiska?" Rūna jautāja.

Maizels urķēja pīpi ar sudraba rīku, kas izskatījās pēc naglas ar saplacinātu galu.

"Faktiski tā īsti nebija. Bet lai nu tā būtu. Un, kad viņa man to pateica, es nodomāju, ak kungs, vēl viena! Enerģiska, uzmācīga, pretencioza. Bet no dūšas nekā."

"Man ir dūša."

"Droši vien ir. Un man vēl jums jāsaka pat man, kas domā, ka Bogss bija vainīgs, viņa prāva ritēja pārāk gludi. Bez aizķeršanās."

"Vai prese viņu izķidāja pirms prāvas?" Rūna jautāja.

Maizels atzvēlās krēslā.

"Prese izķidā visus apsūdzētos pirms prāvas. Kā parasti. Nē, es runāju par kruķiem un tiesu sistēmu… Domāju, ka par šo gadījumu būtu iespējams vērts pastāstīt. Ja to dara pareizi."

"To es varu. Es patiešām to varu."

"Paipera teica, ka esat operatore. Ko citu vēl esat darījusi?"

"Es uztaisīju dokumentālu filmu. To rādīja valsts televīzijā."

"Valsts televīzijā?" Maizels nicīgi novilka. "Nu, "Aktuālie notikumi" ir no pilnīgi citas operas. Mums ražošanas izmaksas pārsniedz pusmiljonu dolāru nedēļā. Neviens mums nepiešķir dotācijas; izdzīvojam no reklāmas ienākumiem, kas pieaug atkarībā no tā, kā mūs vērtē Nielsen un Arbitron. Mēs uzturam sevi. Pagājušajā nedēļā mūsu reitings bija desmit, komats, septiņi. Vai zināt, ko nozīmē viens punkts?

"Ne pārāk."

"Katrs punkts nozīmē, ka mūs skatās deviņi simti divdesmit vienā tūkstotī māju."

"Kolosāli," Rūna teica, nemaz nepūloties aprēķināt, tikai nodomādama, ka viņas pārraidi noskatīsies milzu auditorija.

"Mums nākas sacensties ar visā televīzijas vēsturē visvairāk skatītiem šoviem. Šogad mums pretī ir tādi kā "Kaimiņi" un "Robežsardzes patruļa"."

Rūna pamāja visu cieņu! kaut arī pati bija noskatījusies tikai vienu "Kaimiņu" sēriju, lai gan tā bija gada populārākā situāciju komēdija, un novērtējusi to par visstulbāko televīzijas raidījumu ar pliekanām asprātībām, vaikstīšanos kameras priekšā un idiotiskām sentencēm. "Robežsardzes patruļā" bija lielisks operatora darbs un superīga skaņa, lai gan tajā nekas nenotika, vienīgi attapīga jauna aģenta un vecāka, vairāk pieredzējuša aģenta pārrunas par darba lietām, pēc kurām viņi pēc kārtas glāba viens otru, pie viena izdāļādami skatītājiem prāvas politkorektuma devas.

Savukārt "Aktuālos notikumus" viņa skatījās vienmēr.

Maizels turpināja:

"Ik nedēļu mums dod četrus laikus pa divpadsmit minūtēm, un ap tiem ir reklāmas, kas ienes miljoniem dolāru. Vaļoties nevar. Laika nav domas attīstīšanai un tam, lai skatītājiem radītu noskaņu ar skaistām bildēm. Uzņem trīs tūkstošus metru, bet izmanto ap simtpiecdesmit. Mums ir augstākā pilotāža. Datorgrafika pa visiem galiem. Deviņdesmit tūkstošus dolāru samaksājām vienam no populārākajiem New Age komponistiem par mūziku. Mēs nestāstām par dzimummaiņas operācijām, delfīniem, kas glābj zvejniekus, trīsgadīgiem narkotiku tirgotājiem. Mēs pasniedzam ziņas. Tas ir žurnāls, tāds, kādi agrāk bija Life un Look. Paturiet to prātā."

Rūna pamāja.

"Žurnāls," Maizels turpināja, "ar bildēm. Es prasu daudz vizuālās informācijas notikuma vietas videoierakstu, arhīva ierakstus, jaunas intervijas."

Rūna paliecās uz priekšu.

"Nūjā, un kā būtu ar klaustrofobiju uzdzenošām cietuma ainām? Teiksim, mazas, zaļas kameras ar restēm priekšā? Varbūt arī ieslodzīto dušas telpas? Bogsa izskats pirms un pēc lai parādītu, cik novājējis un bāls viņš ir tagad."

"Labi. Tas man patīk." Maizels ielūkojās kādā papīriņā. "Paipera teica, ka strādājat vietējā raidstacijā. Es jūs pārcelšu pie sevis."

"Tas ir, pieņemsiet pastāvīgā darbā? "Aktuālajos notikumos"?" Viņas pulss arvien paātrinājās.

"Pagaidu darbā."

"Kolosāli."

"Varbūt. Un varbūt arī ne. Redzēsim. Ko teiksiet, kad būsiet intervējusi simts cilvēkus un visu nakti nedabūsiet gulēt…"

"Es parasti ļoti vēlu eju gulēt."

"Montējat ierakstus?"

"Visbiežāk dejoju/' Rūna atzinās.

"Ak dejojat!" Tas Maizelu, šķiet, uzjautrināja. Viņš sacīja: "Nu labi, tātad tā. Parasti mēs ņemam savu producentu, bet Paipera nezin kāpēc grib, lai tieši jūs strādātu ar mani. Neviens cits. Man nav neviena brīva operatora, tāpēc jums pašai vien jāiztiek. Bet jūs taču protat apieties ar aparatūru…"

"Es krāju, gribu nopirkt pati savu Betacam."

"Lieliski." Maizels nopūtās, tad izvēlējās pīpi un izņēma no atvilktnes tabakmaku.

Durvīs parādījās sekretāres sasprogotā galva. Viņa paziņoja, ka ieradies uz vienpadsmitiem pieteiktais apmeklētājs. Iezvanījās Maizela tālrunis. Viņa uzmanība bija pievērsta jau kam citam.

"Un pēdējais," viņš teica Rūnai.

"Kas?"

"Es jūs atbalstīšu simtprocentīgi, ja turēsieties pie norunas, lai ari ar ko tā lieta beigtos. Bet, ja sačakarēsiet faktus, mēģināsiet sacerēt to, kā nav, pieņemsiet vēlamo par īstenību, melosiet man, Paiperai vai skatītājiem, es jūs zibenīgi izmetīšu un jūs vairs nemūžam nevarēsiet šeit strādāt žurnālistikā. Sapratāt?"

"Tieši tā."

"Nu. Pie darba!"

Rūna brīnījās.

"Un viss? Domāju, ka jūs tā kā paskaidrosiet man, ko darīt, vai ko citu tādā garā."

Pagriezdamies uz tālruņa pusi, Maizels strupi noteica:

"Labs ir, es jums pateikšu, kas jādara. Jums šķiet, ka tur sanāks materiāls? Nu tad dabūjiet to rokā."

***

"Tā neesat jūs."

"Esmu gan. Tikai tad lietoju hennu un tādu rozīgu želeju, ko ierīvēju, lai mati slietos gaisā…"

Ņujorkas pavalsts Labošanas iestāžu departamenta Manhetenas biroja sargs pētīja hromētā ķēdītē piekārto Rūnas laminēto preses caurlaidi, kas skaidri apliecināja, ka viņa ir Kompānijas darbiniece. Fotogrāfijā viņai bija cekuls kā dzenim un apaļas, tonētas acenes Džona Lenona stilā.

"Tā neesat jūs."

"Nē, patiešām." Viņa sameklēja rokassomiņā acenes, uzlika tās, tad sagrāba sevi aiz matiem, paraujot tos augšup. "Vai redzat?"

Sargs vēl pāris reižu ieskatījās apliecībā, tad viņas sejā, pēc tam pamāja un atdeva caurlaidi. "Ja gribat zināt manas domas, nezieķējiet to mantu matos. Tā nevienam par labu nenāk."

Rūna uzkāra ķēdīti kaklā. Viņa iegāja administrācijas ēkā, apskatīja sludinājumu dēļus, vienkāršos, kā jau valsts iestādē, rakstāmgaldus, vecas strūklakas, kur padzerties. Vieta pilnībā atbilda viņas priekšstatam par iestādi, kur strādā cietuma uzraugi: klaustrofobiska, neizteiksmīga, klusa.

Viņa iedomājās par nabaga Rendiju Bogsu, kas jau trīs gadus nosēdējis mazītiņā kamerā.

Pirmais, kas ienāk prātā, ir sasodīts, es vēl joprojām esmu tepat…

Garām pagāja slaids vīrietis saburzītā krēmkrāsas uzvalkā, pamezdams skatienu uz viņas caurlaidi.

"Jūs no preses?"

Rūna attapās tikai pēc brīža.

"Ā, prese. Jā. Esmu reportiere. "Aktuālie notikumi". Ziniet, tā ziņu…"

Vīrietis iesmējās.

"Kas gan nezina "Aktuālos notikumus"." Viņš pašāva roku, lai sasveicinātos. "Bills Svensons. Sabiedrisko attiecību sektora vadītājs."

Paspiedusi roku, Rūna nosauca savu vārdu. Tad piebilda: "Tieši jūs meklēju. Man kādam jālūdz atļauja intervēt vienu ieslodzīto."

"Pārraidei?" "Ahā."

"Nekādu problēmu. Bet jums jau nav jāiet caur mums. Varat pati pieteikties ieslodzījuma vietas direktoram, tur izsniegs atļauju, pēc tam varēsiet sazināties ar ieslodzīto un norunāt tikšanās laiku, kad atļauja saņemta,"

"Un tas ir viss?"

"Jā," Svensons teica. "Kur viņš ir?"

"Herisonā."

"Grūd tur, ko?"

"Jā, domāju gan."

"Kā sauc to ieslodzīto?"

Rūna vilcinājās.

"Vispār…"

"Tas gan mums jāzina," Svensons teica. "Neuztraucieties, neviens cits to neuzzinās. Ne jau tāpēc esmu šajā amatā, lai krāptu žurnālistus."

"Nu, labi, tas ir Rendijs Bogss. Notiesāts par Lānsa Hopera slepkavību," Rūna paskaidroja.

Svensons pamāja.

"Nūjā, to es atceros. Pirms trim gadiem. Hopers taču strādāja jūsu Kompānijā, vai ne? Pag, viņš vadīja Kompāniju."

"Pareizi. Taču, manuprāt, Bogss nav vainīgs."

"Ak tā, nevainīgs?"

Rūna pamāja.

"Un nu es gribu panākt lietas otrreizēju izskatīšanu un viņa atbrīvošanu. Vai jaunu tiesas prāvu."

"Tas gan būs materiāls!" Svensons pameta skatienu uz vienu, tad uz otru gaiteņa galu. "Tikai starp mums?"

"Protams." Rūna juta vieglu satraukumu. Te nu būtu pirmais konfidenciālais ziņu avots.

"Ik gadus Ņujorkā dučiem vien nepatiesi atzīst par vainīgiem. Dažreiz viņiem izdodas panākt atbrīvošanu, dažreiz ne. Bail pat iedomāties, ka ik uz soļa notiek kaut kas tāds."

"Domāju, ka būs labs materiāls."

Svensons pagriezās un devās uz izeju. Rūna viņam sekoja.

"Sekretāre iedos Herisonas direktora tālruņa numuru," viņš teica. Un pavadīja Rūnu apsardzei garām līdz pat durvīm.

"Man paveicās, ka saskrējos ar jums," sacīja Rūna.

"Labu veiksmi," Svensons novēlēja. "Ar nepacietību gaidīšu raidījumu."

5. nodaļa

i

Kāpdama pa trapu savā peldošajā mājā, kas viegli šūpojās Hudzonas upē Griničvilidžas rietumu pusē, viņa izdzirdēja raudāšanu. Raudāja bērns.

Viņas roka sastinga uz aizbīdņa, tad viņa atslēdza durvis un iegāja iekšā.

"Klēra," Rūna nedroši noteica. Tad, tā kā neko jēdzīgāku nespēja izdomāt, piebilda: "Tu vēl te."

Jaunā sieviete bija nometusies uz ceļiem dzīvojamās istabas vidū un mierināja trīsgadīgo Kortniju. Klēra pamāja Rūnai, drūmi pasmaidīja, tad atkal pievērsās meitenītei.

"Tas pāries, mīļumiņ."

"Kas notika?"

"Vienkārši nokrita. Būs jau labi."

Klēra bija pāris gadu vecāka par Rūnu. Viņas izskatījās pat ļoti līdzīgas, taču Klēra bija bitņiku posmā, turpretī Rūna deva priekšroku jaunajam vilnim, nevis vecmodīgai ārienei. Klēra savus melni krāsotos matus savilka stingrā zirgastē. Viņa bieži valkāja velobraucējas bikses un melnbaltsvītrotus puloverus. Viņas seja bija nāves bālumā, bet uz lūpām viskliedzošākā sarkanā lūpukrāsa, kādu vien Max Factor uzdrošinājās laist pasaulē. Vienīgais labums no tā, ka viņa bija apmetusies pie Rūnas kopš viņa pārstāja maksāt īri -, bija tas, ka stila izpausmēs viņa papildināja peldošās mājas dekoru, kas bija pagājušā gadsimta piecdesmito gadu piepilsētas manierē.

Kad Klēra zaudēja darbu Brodvejas "Debešķīgajos kristālos" un viņu izmeta no īres dzīvokļa īstvilidžas namā, kur pat lifta nebija, viņa bija pierunājusi Rūnu izmitināt abas ar meitu pie sevis. Tieši tā Klēra bija teikusi: "Nu, lūdzu! Uz vienu vai divām naksniņām. Būs jautri. Kā pēc baļļuka."

Tas bija pirms pusotra mēneša un tas, kas sekoja, nebūt neatgādināja nevienu no baļļukiem, kuros Rūna bija piedalījusies.

No rīta, pirms Rūna aizbrauca uz darbu, Klēra bija teikusi, ka atradusi darbu, un apsolīja, ka abas ar Kortniju izvākšoties jau pirms pusdienlaika.

Bet nu Klēra piecēlās kājās un riebumā papurināja galvu.

"Beidzās ar to, ka tas džeks, saproti, pateica, viņš neko neesot solījis. Ir nu gan preteklis!"

Rūna īsti neatcerējās, kas "tas džeks" bija, nemaz nerunājot par to, ko tas bija solījis. Tomēr Rūna uz viņu saniknojās pat vairāk nekā Klēra pati. Lai taču iet… Pateikt tagad vai vēlāk? Tagad, viņa nolēma. Taču pietrūka dūšas. Viņa nometa Ieopardādas somiņu uz violetā, pinkainā paklāja atgriezuma, kas formas ziņā atgādināja nieri to viņa bija atradusi uz ielas -, tad pieliecās un noskūpstīja meitenītei pieri.

Kortnija mitējās raudāt.

"Rūna," viņa teica, "pasaku. Vai lasīsi pasaku?" Viņa bija zilos džinsos un netīrā, dzeltenā jaciņā.

"Vēlāk, mīļā, tagad paēdīsim," Rūna sacīja, notupās un pieglauda meitenes sprogainos, melnos matus. "Tie mati tev tā kā negudri." Viņa iztaisnojās un aizgāja uz peldošās mājas kambīzi. Bērdama lielā bļodā graudaugu barību Grape Nuts, pēc tam šokolādes skaidiņas un Indijas riekstus, viņa uzsauca Klērai: "Es runāju par viņas matiem. Ja tā padomā, kādus draņķus mēs lietojam. Krāsojam un uzkasām, un liekam ilgviļņus. Varu derēt, ja matus nemaz nemocītu, tie vienmēr būtu skaisti."

"Jā, protams, bet tas gan būtu tā kā garlaicīgi," Klēra īgni novilka.

Rūna atgriezās viesistabā, ēzdama savu putru un uzdzerdama alu Molson Golden.

"Vai jūs paēdāt?"

"Mēs paēdām ķīniešu restorānā."

"Kortnija arī? Viņa drīkst?"

"Tu joko? Ķīnā miljards ķīniešu, un, kā tu domā, no kā šie pārtiek?" Klēra atteica.

"Diez vai…"

"Tu ēd šitādu draņķi?" Klēra uzmeta bļodai skatienu.

"Man nav trīs gadi. Vai tad reklāmas neskaties? Viņai jāēd tā superbarība, ko pārdod kārbās. Nu, zini taču, burkānu biezenis un spināti."

"Man garšo spinti," Kortnija teica.

Rūna nopūtās.

"Es tavā vietā pameklētu to Spoka grāmatu."

"Tas ir no vecā Star Treki" Klēra jautāja.

"Cits Spoks."

"Vulkāna nerva kniebiens," Klāra teica, "to gan es gribētu iemācīties. Šie uzreiz aizmieg."

"Kas ir Vulkāns?" Kortnija jautāja. Tad nozuda guļamistabā, atbildi nesagaidot, un atgriezās pēc pāris minūtēm, vilkdama plīša pūķi aiz astes.

Rūna padancināja pūķi, tad samīļoja Kortniju un pajautāja meitenītei:

"Kā viņu sauc? Vai atceries?"

"Persefija."

"Ļoti labi. Persefone. Kas tad bija Persefone?"

Kortnija pacēla pūķi gaisā.

"Nē, es par īsto jautāju."

"Dieviete," Kortnija atbildēja. "Zeva meitiņa."

"Man gan diez ko nepatīk, ka tu māci viņai visādas pasakas," Klēra teica.

"Kādas pasakas?"

"Par dieviem un dievietēm, un laumiņām, tas viss ir galīgais sviests."

"Sviests," Kortnija teica.

Rūna palūkojās uz Klēru.

"Un tu teiksi, ka tās ir pasakas?"

"Tu tici romiešu dievībām?"

"Persefone bija grieķu dieviete. Es nesaku, ka ticu, bet neteikšu arī, ka neticu."

"Es gribu, lai viņa izaug par cilvēku, kam zem kājām stingrs pamats," Klēra sacīja.

"Ai, nelej!" Rūna teica. "Vienīgais, ko tu gribi, ir izpriecāties visos Manhetenas centra klubos par brīvu, lai citi izmaksā. Tad tāda tava īstenība?"

"Es gribu, lai viņa izaug par nopietnu cilvēku."

"Tagad viņai trīs. Izaugs pavisam drīz," Rūna nočukstēja.

Klēra uzrauca vienu uzaci, Rūnā raugoties.

"Viena otra no manām paziņām visai veiksmīgi turas pretī, lai nekļūtu pieaugusi." Viņa mīļi uzsmaidīja. "Vai drīkstu ko palūgt?"

"Esmu tukšā."

"Nē, bet man šovakar satikšanās. Savāksi sīko, labi?"

"Klēra…"

"Satiku vienu džeku, viņš apsolīja padomāt par mani. Varbūt pieņems darbā."

"Kurā klubā tad tev satikšanās?" Rūna pasmīnēja.

"Nu, "Maitas gabalā"," Klēra atzinās. "Bet viņš domā, ka var mani iekārtot darbā. Nu, lūdzu…" viņa pamāja ar galvu uz meitas pusi. "Jums abām tik jauki saskan."

"Mums abām tiešām labi saskan, vai ne, dūda? Še pieci." Viņa pacēla plaukstu, bet Kortnija pierāpās tuvāk. Abas sasita paceltās plaukstas kopā.

"Dūda," bērns teica, tad aizrāpās atpakaļ pie Persefones. Rūna ielūkojās meitenītes sejā necik daudz no Klēras tajā nemanīja. Viņa nodomāja, diez, kas bijis tēvs. Rūna zināja, ka Klērai pašai šis jautājums dažkārt nedeva mieru.

Pēc brīža Rūna iesāka:

"Zini, man tā kā ne visai padodas runas par tādām lietām…" Viņa apklusa, cerot, ka Klēra pati uztvers mājienu. Taču viņu nodarbināja cita problēma: kā iekarināt auskaru ar mākslīgo dimantu vienā no deguna sānos izdurtajiem caurumiņiem. Rūna turpināja: "Gribu teikt, ka tev īstenībā jāpameklē, kur dzīvot."

"Es jau nedomāju tik ilgi palikt. Manhetenā tā uzreiz nemaz nevar atrast dzīvokli."

"Zinu," Rūna teica. "Paklau, es ari nesaku, ka tev tūlīt jāizvācas."

Klēra uz mirkli kļuva nopietna.

"Taisnību sakot, es domāju, ka laidīšu atpakaļ uz Bostonu. Lai sakārtotu sevi nedaudz. Ko teiksi?"

Urā!

"Domāju, ka tas ir ļoti prātīgs gājiens," Rūna teica.

"Tiešām?"

"Tiešām. Nav divu domu."

"Padzīvošu pie mammas. Viņai ir skaista māja. Varēšu dzīvot augšstāvā, tur neviena cita nav. Vienīgais, kas mani uztrauc, ir tas, ka es īsti nezinu, ko tur var iesākt."

Rūna īsti nezināja, ko tādu Klēra varētu iesākt arī Manhetenā, ja nu vienīgi izklaidēties un staigāt uz klubiem, bet to viņa droši vien tikpat labi varētu darīt Bostonā, pie tam daudz lētāk. Bet viņa tikai noteica:

"Bostona ir lieliska pilsēta. Vēsturiska, daudz vēstures pieminekļu."

"Nūja, vēsturiska. Ko lai ar to vēsturi iesāk?"

"Nav jau nekas jāiesāk. Tā ir vienkārši jauka." Rūna uzcēla Kortniju uz palodzes, atbalstīdama ar gurnu. "Paskaties apkārt, mazā, un iedomājies, kā te izskatījās pirms trīssimt gadiem. Zini, kas šeit dzīvoja? Indiāņi! Vēl te dzīvoja lāči, brieži un daudz kas."

"Kā zoodārzā," meitene sacīja. "Varam aiziet uz zoodārzu?"

"Protams, varam. Rīt varbūt. Un paskaties uz turieni, kur ielas. Tur bija tabakas plantācijas. Šī vieta saucās Sapokanikana. Tas nozīmē tabakas plantācija. Tad šurp pārnāca ieceļotāji no Ņujorkas tā tajos laikos bija tikai tur, kur tagad Beterija. Viņi atbrauca šurp, jo tur viņiem bija visādas briesmīgas sērgas un epidēmijas, un, kad ieraudzīja tos laukus un pļavas, nosauca to vietu par Griničvilidžu."

Klēra viņu pārtrauca.

"Un tagad te ir beigeļi un kafūži, un bankomāti, un antīko apģērbu veikali…"

Rūna papurināja galvu.

"Ai, tu runā tik banāli, tik nejauki!"

"Tātad uz Bostonu…" Klēra teica. "Nekas, ja es tur drusku padzīvošos?"

Nekas? Rūna tobrīd jutās tā, it kā būtu saņēmusi dāvanu Tiffany tirkīza kārbiņā.

"Es teiktu: brauc droši!"

"Tad es tā arī darīšu," Klēra gurdi novilka. Nožāvājās un izvilka no rokassomiņas pudelīti. "Negribi kokaīnu?"

"Kokaīns," Kortnija teica.

Rūna rupji satvēra Klēru aiz rokas, nikni čukstēdama:

"Vai tu jukusi, vai? Ko tu viņai māci!" Atņēmusi Klērai pudelīti un karoti, iegrūda tās atpakaļ somiņā.

Klēra apvainojās un pagāja malā.

"Kokaīns ir īsts. Bet pūķi un dievietes nav."

"Paturi pati savu īstumu!" Rūna piecēlās, paņēma Kortniju pie rokas un veda viņu augšā, uz klāja. "Nāc, saulīt, es tev palasīšu pasaku."

Pēc stundas Kortnija palūdza:

"Vēl vienu, lūdzu!"

Rūna vilcinājās, šķirstīdama pasaku grāmatiņu. Palūkojusies lejup, kambīzē, viņa ieraudzīja Klēru, kas šņauca kokaīnu no pūdernīcas spogulīša, kur bija uzbērusi to šaurā svītrā.

"Lai iet," Rūna teica. "Vēl vienu, bet tad gan gulēt." Viņa ieraudzīja pasaku, kas bija uzšķīrusies, un iesmējās. "Sniega princese". Ļoti piemērota, jo Klērai tieši tobrīd nāsī bija balts putenis.

"Kādā tālā zemē…"

"Reiz dzīvoja…" Kortnija nožāvājās un nogūlās, galvu Rūnai klēpī iekārtodama.

"Pareizi. Reiz dzīvoja vecītis un vecenīte, kuriem nemaz nebija bērnu."

"Es esmu bērns."

"Vecītis un vecenīte ļoti mīlēja viens otru, bet sapņoja par to, cik laimīgi būtu, ja viņiem būtu meita. Tad kādu ziemu, kad vīrs atgriezās caur mežu mājās, viņš ieraudzīja sniegavīru, ko bērni bija uzcēluši, un viņam radās laba doma. Pārnācis mājās, viņš kopā ar sievu uzvēla no sniega mazu princesīti."

"Kāds sniegs?"

"Kā pagājušajā ziemā tāds balts, mīksts."

"Neatceros," Kortnija teica, saraukdama pieri.

"Birst no debesīm, balts."

"Spalvas."

"Nē, tāds kā slapjš."

"Piens."

"Nu, nekas. Tātad abi aizgāja gulēt un visu nakti domāja, un domāja, cik jaudas, un, ko tu neteiksi, kas notika?"

"Dabūja mazu meitenīti?"

Rūna pamāja.

"No rīta, kad viņi pamodās, viņi ieraudzīja brīnum skaistu mazu princesi, kas izskatījās tieši tāpat kā meitene, ko abi bija uzcēluši iepriekšējā vakarā. Abi apskāva viņu un skūpstīja, un visu laiku rotaļājās ar viņu, un veda mazo meitenīti uz mežu pastaigāties. Abi bija tik laimīgi… Tad kādu dienu pa sniegu atjāja skaists princis un ieraudzīja sniega princesi, kas spēlējās apsnigušā laukā pie vecīšu mājiņas. Princis un princese saskatījās un iemīlējās."

"Ko viņi darīja? " Kortnija ierunājās.

"Ai, nekas. Viņš gribēja aizvest sniega princesi uz savu pili kalna pakājē. Sniega princeses vecāki ļoti bēdājās un lūdza nepamest viņus, taču viņa apprecējās ar princi un aizbrauca uz viņa pili. Visu ziemu viņi bija ļoti laimīgi, bet kādā pavasara dienā parādījās saule, spoža un karsta, un tieši tad sniega princese pastaigājās ar savu vīru…"

Rūna padomāja, tad turpināja lasīt līdz vietai, kur saule karsē arvien vairāk un vairāk, un princese izkūst, ūdens aiztek caur prinča pirkstiem un iesūcas zemē, līdz nekas no viņas vairs nav atlicis. Tad paraudzījās meitenes gaidpilnajā sejā un nodomāja: tagad nebūs labi.

"Kas tālāk," Kortnija jautāja.

Izliekoties, ka lasa, Rūna teica:

"Nu, saule bija tik karsta, ka sniega princese atcerējās, cik ļoti skumusi pēc saviem vecākiem, un tad viņa atvadījās no sava vīra, noskūpstīja viņu un kāpa kalnos, uz dzimto ciemu, kur apmetās atkal pie vecākiem, atrada darbu un iepazinās ar jauku puisi, kas arī bija no sniega, un viņi dzīvoja laimīgi."

"Man patīk tā pasaka," Kortnija svinīgi paziņoja.

Uz klāja uznāca arī Klēra.

"Jāiet gulēt."

Kortnija īpaši neprotestēja. Rūna noskūpstīja viņu, novēlēja labunakti, tad palīdzēja Klērai pārģērbt viņu pidžamā un iedabūt gultā.

"Zini ko, varbūt tev tas noderētu," Klēra teica. "Bostonā daudz vieglāk iepazīties ar džekiem."

"Gribi, lai braucu uz Bostonu tev līdzi? Tikai tādēļ, lai iepazītos ar džekiem?"

"Protams, kāpēc gan ne?"

"Pirmkārt tāpēc, ka lielākā daļa ir tērēti. Kāpēc lai braucu uz kaut kurieni tikai tāpēc, ka tur vieglāk iepazīties ar džekiem? Manuprāt, jābrauc uz tādu vietu, kur grūtāk iepazīties."

"Kas džekiem vainas?"

"Tu tiešām nesaproti?" Rūna jautāja. "Vai tu daudzus pazīsti, kam prāta spējas atbilst gadu skaitam?"

"Tu precēsies ar Semu?"

"Viņš ir lielisks puisis," Rūna paskaidroja, pati nebūdama skaidrībā par precībām. "Mums ir labi kopā…"

Klēra nopūtās.

"Bet viņš ir divdesmit gadus vecāks, mati krīt laukā, turklāt precējies."

"Šķīries," Rūna izlaboja. "Un vispār vai tu daudz matainu divdesmitpiecgadnieku pazīsti, kas der?" Klusībā pati nodomādama, ka par precēšanas kaut kad tomēr jāsāk domāt.

"Ja tu atbrauktu uz Bostonu, pusgada laikā tiktu pie vīra. Garantēju." Klēra pagriezās apkārt. "Kā es izskatos?"

Kā ielene aptuveni 1955. gadā.

"Satriecoši," viņa atbildēja.

Paķērusi somiņu, Klēra pārmeta to pār plecu.

"Būšu tava parādniece."

"Skaidrs, ka būsi," Rūna atteica, noskatīdamās, kā viņa nedroši noklabina pa trapu savās augstpapēžu kurpēs.

6. nodaļa

«

Zīmīte no Lī Maizela uz viņas galda nākamajā rīta bija īsa un skaidra.

Satones kabinetā. Tiklīdz ierodies!

Lī.

Rūna bija saņēmusi ne mazumu tādu zīmīšu, un parasti tām sekoja izkrišana eksāmenā, atlaišana no darba vai lamāšanās.

Sirds kāpa vai pa muti laukā, pametot savu "Rīta pērkona" tēju uz galda un izejot no studijas. Pēc desmit minūtēm viņa stāvēja Paiperas Satones sekretāres priekšā. Vakardienas izbaiļu vietā pēc Rūnas nekaunīgās ierašanās tās sejā bija tik tikko jaušama ļauna tīksmināšanās.

"Man vajadzēja…" Rūna teica.

"Jūs jau gaida."

"Tad es drīkstu…"

"Jūs jau gaida," sieviete līksmi atkārtoja.

Rūnai ienākot, Satone un Maizels pagrieza galvu un blenza viņā, kamēr viņa gāja pa lielo kabinetu. Pusceļā līdz galdam viņa apstājās.

"Aizveriet durvis!" Satone pavēlēja.

Rūna paklausīja un atgriezās atpakaļ. Viņa uzsmaidīja Maizelam, bet tas izvairījās no viņas skatiena.

Nu būs ziepes, viņa nodomāja. Nu būs ziepes.

Satones acis dzēla kā krams. Viņa teica: "Sēdieties!" tieši tajā brīdī, kad Rūna atkrita uz krēsla galda pretējā pusē. Rūnai pār muguru pārskrēja šermuļi, matiņi uz sprandas sakustējās. Satone uzmeta uz galda vienu no pilsētas laikrakstiem. Rūna paņēma to un izlasīja ar biezu, sarkanu apli apvilktu rakstu; krāsa bija izplūdusi, iesūcoties avīžpapīrā.

KOMPĀNIJA GRIB ATBRĪVOT BOSA SLEPKAVU

Bills Stīvenss

Rakstiņš bija īss, tikai pāris rindkopu. Par "Aktuālo notikumu" reportieres mēģinājumu izpētīt, kāpēc Rendijs Bogss notiesāts par Lānsa Hopera slepkavību. Bogsa aizstāvības advokātam, Fredam Megleram, neesot nekas piebilstams, vienīgi tas, ka viņa klients vienmēr uzsvēris savu nevainību.

"Nu ir sūdi," Rūna nomurmināja.

"Nu?" Satone paklaudzināja ar spīdīgajiem nagiem pa galda virsmu. Tie bija tikpat sarkani un izturīgi kā Porsche lakojums. "Kā tas varēja notikt?"

"Es neesmu vainīga. Viņš man sameloja."

"Bills Stīvenss?"

"Viņš man nosauca citu vārdu. Es biju Labošanas iestāžu departamentā, un viens pienāca un teica, ka varēšot palīdzēt, viņš patiešām izskatījās tik kārtīgs, pat pastāstīja man tādas lietas, ko nedrīkstot, tāpēc nodomāju, ka nekas ļauns nenotiks, ja…"

"Nekas ļauns nenotiks?" Satone pacēla balsi. Viņa izvalbīja acis, griestos vērdamās. "Nestāstiet pasakas!"

Maizels nopūtās.

"Tas ir vecs, pats vecākais paņēmiens. Ak kungs, Rūna, ko jūs esat savārījusi! Stīvenss ir tās avīzes kriminālziņu reportieris. Viņš strādā ar tiesībsargātājiem. Ierauga jaunu reportieri, kas viņu nepazīst, izvilina, kāds tam uzdevums, un tad to izbazūnē."

"Jūs pati viņam ieskrējāt rokās." Satone aizsmēķēja cigareti un uzsita ar šķiltavām pa galdu. "Kā mežā noklīdis dumiķītis."

"Izskatījās pēc kārtīga cilvēka."

"Kāds tam sakars ar kārtīgumu?" Maizels bija pavisam zaudējis pacietību. "Runa ir par žurnālistiku."

Viss cauri. Mana vienīgā izdevība, un es izgāzos jau pirmajā piegājienā.

"Ar ko tas mums draud?" Satone jautāja Maizelam.

"Neviena no pārējām aģentūrām tā īpaši neinteresējas." Viņš piebakstīja avīzei. "Pat Stīvenss par Bogsu neko neraksta. Galvenais viņiem tas, ka mēs mēģinām panākt viņa atbrīvošanu. Tā nu izskatīsimies pēc idiotiem, ja nekas neizdosies." Viņš pagrozīja rokās tukšo pīpi un pablenza griestos. "Šo faktu uztvēruši daži ar viņiem saistīti ziņu dienesti, bet pagaidām tikai pāris reportieri zvanījuši uz Sabiedrisko attiecību nodaļu un lūguši komentēt. Neviens nav Vollesa vai Rāzera līmenī. Neviens no "Zinu apskata". Tātad nepatīkami, bet nedomāju, ka bīstami."

Acis no Rūnas nenovērsdama, Satone teica:

"Man jau Sempls zvanīja."

Maizels aizvēra acis.

"Ak un vai! Es domāju, ka viņš ir Parīzē."

"Ir jau arī. Herald Tribune esot to pieminējusi trešajā izdevumā."

Dens Sempls bija jaunais Kompānijas Ziņu dienesta vadītājs. Viņš bija iecelts šajā amatā pēc Lānsa Hopera nogalināšanas. Viņu visā nopietnībā salīdzināja pat ar debesu valdnieku. Viens no iemesliem, kāpēc cilvēki tā pārdzīvoja Hopera aiziešanu, bija tas, ka viņš bija īsts eņģelis salīdzinājumā ar Semplu, kura nikno dabu un nežēlīgos biznesa gājienus bija pieredzējis ne viens vien. Sempls pat bija iekaustījis jaunu producentu, kas bija zaudējis īpašu interviju, kuru savāca CNN.

"Kā viņš reaģēja?" Maizels jautāja.

"Labāk nejautā," Satone teica. "Pēc pāris dienām būšot klāt un tad gribot parunāt." Viņa nopūtās. "Korporatīvā politika… tās tik mums trūka. Pie tam pēc mēneša dalīsim budžetu…" Satone paskatījās uz avīzi, norādīja uz to ar roku, tad uzmeta skatienu Rūnai. "Un kas mums visvairāk draud?"

Maizels māja ar galvu. Taču Rūna nesaprata.

"Es…"

"Padomājiet," Satone viņu pārtrauca.

"Nezinu. Diemžēl nezinu."

Maizels pateica priekšā. "Ka cits teležurnāls vai cita programma uzķers ideju un pasniegs sižetu tajā pašā laikā, kad mēs. Tāda ir ziņu politika mēs netērējam laiku un naudu sižetam, ja pastāv iespēja, ka to pārķers."

Rūna paliecās uz priekšu.

"Es vairs tā nedarīšu. Apsolos. Būšu tik uzmanīga, ka pat iedomāties nevarat."

"Rūna!" Satone ierunājās.

"Pagaidiet, es, ziniet, pirms intervijas visiem pajautāšu, vai kāds no citas stacijas nav viņus iztaujājis. Un, ja būs, es jums pateikšu. Goda vārds. Tā jūs paši varēsiet pateikt, vai turpināt ar šo sižetu vai ne."

"Vienīgais ierocis, kas ir žurnālistam, tās ir viņa smadzenes. Jums jāsāk kustināt savējās," teica Maizels.

"Tā arī darīšu. Tieši tāpat kā Putnubiedēklis."

"Kāds putnubiedēklis?" Satone jautāja.

"Nu, tas, no "Oza zemes burvja". Viņš gribēja tikt pie smadzenēm un…"

"Pietiks!" Satone pavicināja ar roku, pamanoties, lai viņas seja būtu gan nikna, gan arī neko neizpaustu. Beidzot viņa izlēma. "Labs ir. Lai iet. Bet, ja kāds mums izgriezīs pogas, vienalga, kas repa raidstacija, MTV, Kolumbijas studentu stacija -, mēs atmetīsim projektu. Ko teiksi, Lī?"

"Piekrītu," Maizels teica.

Aizsmēķēdama nākamo cigareti, Satone pamāja un piebilda:

"Nu labi. Bet tas, meitenīt, ir pēdējais piegājiens."

"Parasti jau ir trīs mēģinājumi," Rūna teica un piecēlās, kāpdamās uz durvīm.

Satone nometa šķiltavas uz galda; tās palēcās un iekrita kristāla pelnutraukā.

"Te mēs spēlējam pēc maniem noteikumiem. Te nav nekāda amerikāņu līga."

Hameleons turējās pie sienas kā sastindzis, ieslīpi, un tik tikko elpoja.

Džeks Nestors gulēja gultā, to vērodams.

Viņam patika hameleoni. Ne jau tas, kā tie maina krāsu, kas patiesībā nemaz tik īpaši nepadevās. Vairāk gan šo radījumu trauslums un maigums. Dažreiz tiem varēja piekļūt pavisam klāt Maiamibīčas moteļa "Zvaigžņu gaisma" apkārtnē netrūka tādu, kas nebaidījās no cilvēkiem. Viņš mēdza notvert kādu un palaist pastaigā pa masīvo, iedegušo apakšdelmu. Viņam patika izbaudīt ķirzaciņas samtainās ādas un kājiņu kutinošos pieskārienus.

Dažkārt viņš nosēdināja kādu uz tumšā, izplūdušā tetovējuma, cerēdams, ka tas paliks tikpat tumši zils, taču tā nekad nenotika. Arī miesas krāsā hameleoni nevīžoja maskēties. Neko lielu no tiem sagaidīt nevarēja, tiklīdz radās izdevība, tie kā negudri lēca no pleca nost un laidās prom, atgādinot milzu tarakānus.

Nestors bija četrdesmit astoņus gadus vecs, bet izskatījās jaunāks. Viņam joprojām bija biezs cirtainu matu ērkulis, ko viņš pieglauda ar Vitalis un matu laku. Mati bija tumši blondi, lai gan šur tur jau vīdēja pirmās, vēl nedrošās sirmās šķipsnas. Nestoram bija turpat vai kvadrātveida pauris un dubultzoda pazīmes, bet vienīgais, kas viņam sagādāja raizes, bija vēders. Nestors bija resns.Viņam bija spēcīgas, slaidas kājas un plati pleci, bet zem platajām krūtīm karājās apaļš vēders, kas slējās uz priekšu, aizsegdams pat jūras kājnieku siksnas sprādzi, Nestors nespēja izskaidrot, kā ticis pie tāda vēdera. Nevarēja pat atcerēties, kad pēdējo reizi apsēdies pie kārtīga pusdiengalda, rostbifa ar kartupeļiem un maizi, un dārzeņiem, un kūku saldajā (droši vien tā bija pirms sešiem gadiem Ziemassvētkos, kad cietuma pavāri bija pagatavojuši īsti karaliskas pusdienas). Tagad viņš pārtika vienīgi no Kentuki cāļu stilbiņiem un VJhoppers un hamburgeriem. Viņam pietrūka Artura Trīčera zivs ar frī kartupeļiem, kas to lai zina, vai ko tādu vēl kaut kur dabūja gatavu. Lai nu kā, taisnīgi tas nebija, ka, ēzdams tik sasodīti maz, viņš tomēr pieņēmās svarā.

Gultā Nestors pamanīja divas sarkanbaltsvītrotas kārbas. No tām pretī plati smaidīja Pulkveža kungs. Nestors nospēra kārbas uz grīdas. Tās atsprāga vaļā, un uz grīdas izbira vistu kauli un salātu atliekas.

Hameleons aizmuka.

"Vai!" Nestors nobēdājās.

Uzvilcis T kreklu, viņš pieglauda matus. Nožāvājās un aptaustīja naktsskapīša virsmu, meklēdams cigaretes. Paciņa bija tukša, bet atradās pussmēķēta cigarete, un viņš to aizkūpināja, tad atbalstīja pāris spilvenu pret galvgali, atzvēlās pusguļus, nožāvājās vēlreiz un noklepojās.

Saules zaķīši no garāmbraucošām mašīnām lēkāja pa sienu. Pa istabas logu, kā jau reklamēts, tiešām pavērās skats uz pludmali; tiktāl viss bija pareizi. Taču no pludmales skatam bija jāpārvar sešas automaģistrāles joslas, divi pievedceļi un viesnīcas stāvlaukums, lai iespiestos 258. numura noputējušajā logā. Brīdi ieklausījies aicinošajā satiksmes dūkoņā, Nestors izstiepa roku un ieknieba blakus guļošās jaunās sievietes pēcpusē.

Pēc trešās reizes, kas bija jūtamāka, viņa pakustējās.

"Nē," viņa nomurmināja ar kubiešu akcentu.

"Celies un staro," Nestors teica.

Viņai bija nedaudz pāri trīsdesmit, bet izskatījās par gadiem desmit jaunāka, turpretī seja bija gājusi tikpat gadus uz priekšu. Acu ēnas un skropstu tuša bija izplūdusi. Arī lūpukrāsa nekam nederēja, iespaids bija tāds, it kā lūpas būtu noslīdējušas uz vaiga. Atvērusi aci, viņa pagriezās uz muguras un uzvilka plāno palagu līdz nabai.

"Ne, negribu vairs."

"Ko?"

"Vairs negribu. Vakar sāpēja."

"Tu neko neteici, ka sāp."

"Un? Tu nepārstātu."

Tā bija taisnība, bet vismaz pirms gulētiešanas varētu apjautāties, vai nesāp.

"Tagad normāli?"

"Tikai negribas."

Nestoram arī negribējās. Brokastis, tās gan viņš gribēja pāris sviestmaižu ar olu un lielu kafiju. Nospiedis cigareti pelnutraukā, viņš noliecās un noskūpstīja viņu uz krūts.

Acis neatvērdama, viņa nomurmināja:

"Nē, Džekij, man negribas. Man vajag uz tualeti."

"Nu, bet man vajag vai nu tevi, vai brokastis. Kā būs, ko?"

Pēc brīža atskanēja:

"Ko tev brokastīs?"

Viņš izstāstīja, un nepagāja ne piecas minūtes, kad, oranžos minisvārkus uzvilkusi, viņa steidzās pa saules sakarsēto ietvi uz McDonald's pusi.

Nestors nomazgājās dušā, visvairāk noņemdamies gar savu vēderu: rīvēja to ar zaļā rokturī iestiprinātu masāžas cimdu, kurā bija izciļņi. Kāds bija teicis, ka tā varot sašķelt un nodzīt tauku šūnas. Pašam pat šķita, ka kaut kas mainījies, lai gan svari vēl neko neuzrādīja. Viņš pamīcīja prāvo, spīdīgo zvaigznes formas rētu sprīdi pa kreisi no nabas, piemiņu no 7,62 mm lodes ar dobu vidu, kura bija izskrējusi vēdera dobumam cauri. Nestors tā arī nebija pieradis pie svešādā sabiezējuma. Pirksti paši to uzmeklēja, neuzticīgi pārbaudot.

Noskalojies viņš izgāja no dušas un ļoti ilgi skuvās, pēc tam sakārtoja matus. Uzvilka tumšzaļu trikotāžas kreklu ar īsām piedurknēm un ierastās pelēkās bikses. Dungriņus. Tik savāds nosaukums. Kas tādu būtu izdomājis? Uzvilka plānas, melnas neilona zeķes, caurspīdīgas kā sievietēm, tad aizsprādzēja melnās sandales.

Izgājis no tvaiku un matu lakas migliņas pilnās vannasistabas, viņš saoda ēdienu, kas smaržoja uz televizora. Meitietis sēdēja pie noplukušā galda, ņemdamies ar kosmētiku. Vienubrīd, lūkojoties uz kuplajām krūtīm zem apspīlētā dzeltenā svītera, Nestora ēstgriba pārgāja, taču mirkli vēlāk sviestmaizes guva pārsvaru, un viņš apsēdās, lai pabrokastotu.

Pirmo apēda ātri vien, un tad, bada sajūtu remdējis, atlaidās uz gultas palasīt avīzi, knibinādamies ap otro un malkodams kafiju. Pamanīja, ka viņa bija nodrošinājusies; maisiņā bija arī trešā maizīte lai apvaldītu viņa apetīti un rokas. Nestors iesmējās, bet sieviete likās nemanām, ka viņš sapratis.

Nestors bija ticis Miami Herald pirmās daļas pusei cauri, kad, lasīdams nacionālās ziņas, uzslējās sēdus.

"Nu ir sūdi!"

Viņa uzlocīja skropstas.

"Ko?"

Bet Nestors jau bija piecēlies un gāja pie drēbju skapja, muti ar roku slaucīdams. Viņš izvilka no skapja juku jukām saliktu apakšveļu, zeķes un trikotāžas kreklus.

"Ei, izgludināsi man šos te?" Viņš pasniedza sievietei kreklus.

"Kas ir, Džekij?"

"Sameklē gludekli, skaidrs?"

Viņa atnesa gludekli un uzklāja uz galda plānu dvieli, uz kura gludināt. Izgludināja visus kreklus, tad rūpīgi salocīja.

"Kas noticis?"

"Man uz laiciņu jāizbrauc."

"Ā, bet uz kurieni? Vai paņemsi mani līdzi?"

"Uz Ņujorku."

"Ai, Džekij, es nekad neesmu…"

"Pat nedomā. Man tur ir darīšanas."

Pasniegusi viņam kreklus, viņa nosprauslājās.

"Kādas darīšanas? Tu nekur nestrādā."

"Man ir darīšanas. Es tikai tev neesmu stāstījis."

"Nu un kas tās par darīšanām?"

Nestors sāka kravāt koferi.

"Pēc nedēļas vai pāris būšu atpakaļ." Brīdi vilcinājies, viņš izņēma no kabatas portfeļa divi simti desmit dolārus un iedeva viņai. "Ja nebūšu laikā, samaksā Sēpijai par numuru vēl uz pāris nedēļām, labi?"

"Protams, samaksāšu."

Atkal paraudzījies uz drēbju skapi, viņš piebilda:

"Klau, paskaties, vai neatstāju vannasistabā skuvekli!"

Viņa izgāja, un Nestors ātri atvēra skapja apakšējo atvilktni, paņēma tumšzilu deviņu milimetru Steyr GB pistoli un divas pilnas aptveres un to visu ielika koferī. Tad uzsauca:

"Viss, nemeklē! Atradās, biju jau ielicis."

Viņa pienāca klāt.

"Vai nebūs skumīgi bez manis?"

Nestors paņēma avīzi un izplēsa lappusi ar rakstu, ko bija lasījis. Pārlasīja vēlreiz. Pienākusi no aizmugures, arī viņa sāka lasīt.

"Par ko tur raksta? Ka grib izdabūt kaut kādu džeku no Ņujorkas cietuma?"

Nikni palūkojies uz viņu, Nestors iebāza lapu kabatā.

"Kas tas Rendijs Bogss ir?" viņa jautāja.

Svešādi pasmaidījis, Nestors noskūpstīja viņu uz lūpām. Tad pateica: "Es piezvanīšu," un, paņēmis koferi, izgāja valgajā tveicē, ar acs kaktiņu ievērodams mazītiņu hameleonu, kas bija sastindzis uz aplupušajām margām krītošās ēnas joslā.

7. nodaļa

i

"Pat ja viņš neizdarīja šo noziegumu, kaut ko viņš izdarījis."

Teikuma beigās vīrieša balss kļuva spalgāka, turpat vai aizlūza. Viņam bija krietni pāri četrdesmit, augums tik ļoti izkāmējis, ka apdilusī ādas siksna savilka ieloces bikšu piegriezuma neparedzētās vietās.

"Un, ja nu izrādās, ka kaut ko viņš tiešām nodarījis, zvērinātie spriedīs: "Nu, tad notiesāsim viņu par to pašu.""

Rūna pamāja, skarbo loģiku neapstrīdēdama.

Rendija Bogsa advokāts sēdēja pie nežēlīgi apkrauta galda tālruņu katalogi, tiesas prāvu izraksti, aktu vāki, vēstules, nozieguma vietu fotogrāfijas, tukša jogurta paka ar notrieptu un apkaltušu malu, savs desmits Diet Pepsi bundžiņu, kurpju kārba (Rūna iedomājās, ka tādā droši vien mafija piegādā samaksu). Birojs atradās Meidenleinā, netālu no Brodvejas, Dienvidmanhetenā. Apkārtnes ielas bija netīras, tumšas, šauras. Uz kabinetu Rūna bija atkūlusies pa netīri zaļu gaiteņu labirintu.

Juridisko zinātņu doktora, tiesu advokata Frederika T. Meglera birojs bija īpaši netīra un īpaši zaļa gaiteņa pašā galā.

Viņš atzvēlās vecaja adas krēslā. Pelekā, plankumainā seja pārmaiņus pauda pārspīlētu izbrīna, nepatikas, pārsteiguma izteiksmi, lai uzreiz pēc tam atgrieztos vientiesīgas neuzticības izejas pozīcijā, ik pēc brīža uzsverot to ar nosprauslāšanos.

"Ar to man arī jānodarbojas." Viņa labās rokas kaulainie pirksti apvilka gaisā apli, attēlojot Rūnai Ņujorkas pavalsts tiesu sistēmu. "Tā sistēma…" Viņš paraudzījās uz Rūnu, uzsvērdams katru vārdu. "Tā sistēma darbojas tā: zvērinātie var atzīt par vainīgu tikai par apsūdzībā uzrādīto nodarījumu. Nevar notiesāt par to, ka kāds ir aunapiere, vai par to, ka pagājušajā gadā nolaidis no kātiem trīs džekus, vai par to, ka rīt gatavojas piežmiegt vecenīti, lai atņemtu viņai sociālās apdrošināšanas čeku. Tikai par konkrētu noziegumu."

"Skaidrs," Rūna teica.

Otrs Meglera kaulaino pirkstu komplekts pievienojās pirmajam. Abi vērsās pret Rūnu.

"Gadās pat tādi brīnumi kā mūsu neizdomātais stāsts. Manu klientu arestē par kāda nelaimes putna nogalināšanu. Apgabala prokurora palīdze lai Dievs svētī viņas zaļo, jaunavīgo dvēseli apsūdzībā iekļauj četrus punktus. Slepkavība bez vainu pastiprinošiem apstākļiem, nogalināšana ar iepriekšēju nodomu, nogalināšana bez iepriekšēja nodoma, nogalināšana noziedzīgas nolaidības rezultātā. Skaidrs? Pēdējie trīs ir tā saucamie mazāk nozīmīgie pakārtotie pārkāpumi. Tos vieglāk pierādīt. Ja nevar panākt, ka notiesā par slepkavību jo zvērinātos grūtāk pārliecināt -, var mēģināt panākt, ka notiesā par nogalināšanu. Ja tā neiet cauri, varbūt var panākt spriedumu par nogalināšanu noziedzīgas nolaidības rezultātā. Skaidrs? Nu, lūk! Manam klientam kam noziedzīgas nolaidības nodarījumu sarakstam galu neredz bijis zobs uz upuri. Kad kruķi viņu arestēja, pamatojoties uz ziņotāja liecību, viņš apgalvoja, ka esot bijis Taimsskvēra bārā, un četras liecinieces apzvērēja, ka pēdējās piecas stundas esot dzērušas kopā ar viņu. Upuri nogalināja divas stundas pirms tam. Piecreiz iešauts galvā no tuva attāluma. Slepkavības ierocis nav atrasts."

"Tātad jūsu klientam bija ideāls alibi," Rūna teica. "Un nebija šaujamā."

'Tieši tā." Balss griezīgā pieskaņa izzuda, viņš turpināja pavisam nopietni. "Tiesas prāvā es patirdu ziņotāju, un uz beigām tā liecība ir tikpat kā lupatās, skaidrs? Un kas notiek tālāk? Zvērinātie atzīst manu klientu par vainīgu. Taču nevis slepkavībā, kā tam vajadzētu būt, ja viņi noticētu ziņotāja liecībai, bet nogalināšanā noziedzīgas nolaidības rezultātā. Un tās ir pilnīgas muļķības. Nevar nolaidīgi ielaist piecas lodes kādam pierē. Tātad loģiski ir vai nu neticēt alibi un notiesāt par slepkavību, vai ari pilnīgi atbrīvot. Zaķapastalām zvērinātajiem nepietika dūšas ietupināt viņu par slepkavību, bet vaļā laist viņi arī negribēja, jo viņš ir Bronksas melnādainais ar sodāmību un vairākkārt izteicies, ka gribētu izlaist upurim zarnas."

Rūna paliecās uz priekšu.

"Nu, redziet, tieši par to es arī gribu uztaisīt sižetu kā var notiesāt nevainīgu cilvēku."

"Pag, mīlīt, kas tad apgalvo, ka mans klients ir nevainīgs?"

Viņa pablisināja acis un kādu brīdi pārcilāja prātā dzirdēto.

"Manuprāt, jūs. Kā tad ar šaujamo, ar alibi?"

"Nekā, viņš nošāva upuri, noslēpa ieroci, tad izmaksāja draudzenēm narkotikas, lai dod viltus liecību…"

"Bet…"

"Bet jautājums nav par to, vai viņš ir vai nav vainīgs. Jautājums ir par to, ka jāspēlē pēc noteikumiem. Taču zvērinātie tā nedarīja. Atzīt par vainīgu var, vienīgi pamatojoties uz sniegtajiem pierādījumiem. Un zvērinātie tā nerīkojās."

"Bet kas tad tur nav pareizi? Viņš bija vainīgs, un zvērinātie viņu atzina par vainīgu. Man tas šķiet normāli."

"Pieņemsim, ka bija nedaudz citādi. Pieņemsim, ka jauns melnādainais Freds Viljamss, nacionālais stipendiāts, bez piecām minūtēm Hārvardas Medicīniskās koledžas students, kas ne reizi nav pārkāpis likumu un sodīts vienīgi par automašīnas atstāšanu tam neparedzētā autostāvvietā, mierīgi pastaigājas pa Simt trīsdesmit piekto ielu, un pēkšņi divi Ņujorkas tiesībsargi piebrauc viņam klāt, sagrābj viņu ciet, tad aizvelk uz iecirkni un apsūdz izvarošanā. Cietusī izvēlas viņu no vairākiem cilvēkiem, ko viņai parāda, jo viņai visi melnādainie šķiet līdzīgi, un tā tālāk, un tā joprojām, līdz lieta aiziet līdz tiesas prāvai. Tur apgabala prokurors paskaidro pārsvarā baltajiem vidusšķiras pārstāvju zvērinātajiem, kā šis puisis piekāvis, izvarojis un visādi izdarījies ar divu bērnu māti. Tad pārsvarā baltā lieciniece, tāpat vidusšķiras pārstāve, apraksta vainīgo kā melnādainu puisi ar skūtu galvvidu un basketbola kurpēs, bet pārsvarā baltais izcelsmes ārsts nāk klajā ar šausminošiem cietušās savainojumu aprakstiem.

Kā jums šķiet, kas gaida Fredu? Viņu gaida cietums un ne jau kā ekskursantu."

Rūna klusēja.

"Tātad ikreiz, kad negodīgie zvērinātie tas ir, detektīvā tiesu sistēma atzīst par vainīgu kādu, kas ielaidis kādam nelaimes putnam piecas lodes paurī, pastāv iespēja, ka vēl vienu Fredu Viljamsu ietupinās par ko tādu, ko viņš nav izdarījis. Un, kamēr tāds risks pastāv, pasaulei jāpiecieš tādi kā es."

Rūna bikli uzlūkoja viņu.

"Tātad tas ir jūsu galvenais arguments?"

Meglers iesmējās.

"Variācija par tēmu. Man ir plašs repertuārs. Zvērinātie stāvā sajūsmā."

"Es ne visai ticu tam, ko jūs sakāt, bet izskatās, ka jūs pats gan ticat."

"Ak ko tur, nu, protams! Un, tiklīdz pats neticēšu, tā man šeit nav ko darīt. Iešu par bukmeikeru vai kļūšu par profesionālu kāršu spēlmani. Izredzes nopelnīt lielākas, un maksā tāpat skaidrā. Bet man jāsaka, pēc pusstundas pie manis atbrauks klienti, kas patiešām nav vainīgi. Jūs teicāt, ka gribot pavaicāt par Bogsa lietu. Vai tas saistīts ar to rakstiņu?"

"Jā."

"Jūs gatavosiet materiālu?"

"Jā. Vai drīkstu ieslēgt diktofonu?"

Meglera kārnā seja savaikstījās. Izskatījās uz mata pēc Ikaboda Kreina no ilustrētā "Jātnieka bez galvas" izdevuma.

"Kāpēc nevarētu vienkārši pierakstīt?"

"Ja jums tā ērtāk."

"Tā arī ir."

Viņa sadabūja bloku. Tad pajautāja:

"Vai jūs pārstāvējāt Bogsu viens pats?"

"Tieši tā. Viņš gāja pēc astoņpadsmitā paragrāfa. Kā maznodrošinātais. Tāpēc pavalsts man maksāja, lai viņu pārstāvu."

"Īstenībā es domāju, ka viņš nav vainīgs."

"Ahā."

"Nē, es patiešām tā domāju."

"Tā jūs domājat."

"Bet jūs ne?"

"Manam viedoklim par klienta nevainīgumu vai vainu nav absolūti, pilnīgi nekādas nozīmes."

"Vai varat man pastāstīt par šo gadījumu?" Rūna jautāja/Tas ir, par Hopera nāvi."

■ Meglers ar domīgu seju atzvēlās krēslā un sāka pētīt nokvēpušos griestus. Logs bija mazliet pavērts, un izplūdes gāzēm piesātinātais aprīļa vējiņš bužināja uz galda sakrautos papīrus.

"Pēc apgabala prokuratūras teiktā, Bogss Manhetenā bijis caurbraucot, braucis uz kaut kurieni no, ja nemaldos, pavalsts ziemeļiem. Kāds liecinājis, ka redzējis Bogsu stāvam uz ietves, sarunājamies ar Hoperu, bet tad viņi sākuši par kaut ko strīdēties. Hopers bija tikko atgriezies no darba un iebraucis mājas pagalmā Vestsaidas ziemeļos. Apsūdzība pieļāvusi satiksmes konflikta iespēju."

Rūna nicīgi nogrozīja galvu.

"Satiksmes? Jūs teicāt, ka stāvējis uz ietves?"

"Varbūt apstājās pēc tam, kad Hopers viņam nogriezis ceļu, un izkāpis no mašīnas. Nezinu."

"Bet…"

"Pag, jūs gribējāt zināt, ko teica apgabala prokurora palīdze. Es jums izstāstīju. Cenšos palīdzēt. Vai tad es necenšos palīdzēt?"

"Cenšaties," Rūna sacīja. "Bet Rendija versija?"

'Tur jau tas joks, ka viņam bija versija." "Kā?"

"Es visiem saviem klientiem saku vienu: ja jūs arestē, neizsakiet savu viedokli. Nekādā ziņā. Zvērinātie nedrīkst to viņiem pasaka tiesnesis izdarīt jebkādus secinājumus no tā, ka apsūdzētais nav gribējis sniegt paskaidrojumus. Bet Rendijs neņemdams manu padomu vērā, es uzsveru izteicās. Ja tā, apsūdzība var apstrīdēt apsūdzētā godīgumu, pamatojoties uz iepriekšējām sodāmībām. Tikai apstrīdēt nevis pierādīt, ka viņam ir noziedzīgas tieksmes. Bet ko dzird zvērinātie? Viņiem pie vienas vietas, vai apsūdzētajam var ticēt, vai nevar, vienīgais, ko viņi dzird, ir tas, ka viņš daudzkārt sodīts par nenozīmīgiem noziegumiem. Tā nu Bogss, kas īstenībā ir visai normāls puisis, kam tikai nav paveicies dzīvē, vienā rāvienā izklausās vēl negantāks par fašistu. Ohaio viņš esot kaut ko nozadzis, Floridā apzadzis kādu juvelierveikaliņu, nozadzis dārgu automašīnu…"

"Automašīnu?"

"Jā, dārgu automašīnu, un līdz ar to viņš sāk jau izskatīties bezmaz kā Gambīno klana galva. Viņš…"

"Kur viņš dabūja pistoli?"

"Ļaujiet man pabeigt, sarunāts? Viņš pateica, ka braucis ar vienu džeku, kuru nostopējis uz ceļa, un tam bijis kaut kāds bizness ar kredītkaršu viltošanu. Tātad tas džeks aiziet maksāt par kārtējo karšu partiju, bet Bogss gaida mašīnā. Izdzird, ka turpat kāds šauj. Izkāpj no mašīnas. Ierauga Hoperu gujam zemē jau pagalam. Pagriežas un uzskrien tieši policijas patruļmašīnai virsū."

"Viņam bija pistole?"

"Pistoli atrada drusku tālāk, krūmos. Nekādu nospiedumu, bet ar to pašu pistoli nepilnu gadu pirms slepkavības bija izdarīta laupīšana Maiami. Bogss esot kādu laiku pavadījis Maiami."

"Kas bija tas, kas viņu atveda?"

"Bogss nezināja. Esot stopējis pie Takonas automaģistrāles, tas esot viņu paņēmis. Kopā iebraukuši pilsētā."

"Labi," Rūna teica. "Tātad liecinieks. Lieliski. Vai atradāt viņu?"

Meglers palūkojās uz Rūnu tā, it kā entuziasms daudz neatšķirtos no gripas.

"Nūjā, kā tad! Pat tad, ja tāds cilvēks bija bet tam es neticu -, vai domājat, ka cilvēks, kas tirgo viltotas kredītkartes, ies pieteikties? Es tā vis nedomāju, mīļumiņ."

"Vai Rendijs viņu neaprakstīja?"

"Ne pārāk. Vienīgi to, ka saucot par Džimiju. Esot īsts skapis. Bet bijis tumšs un tā tālāk, un tā joprojām."

"Jūs viņam neticat?"

'Ticu, neticu kāda tur starpība?"

"Vai bija vēl kādi liecinieki?"

"Labs jautājums. Gribat studēt jurisprudenci?"

Ja rezultātā paliek tāds kā jūs, Megler, diez vai gribēsiet dzirdēt manu atbildi, Rūna sprieda. Viņa pamāja, mudinot turpināt.

'Tur jau arī bija tas āķis," advokāts teica. 'Tieši tā lieciniece viņu ari piečakarēja atvainojos, iegāza. Kruķi atrada vienu mājas iedzīvotāju, kas aprakstīja Bogsu, bet pēc tam norādīja uz viņu, kad rīkoja atpazīšanas eksperimentu. Viņa redzējusi, ka šis izvilcis pistoli un nomušījis Hoperu."

"Vai!"

"Nūjā, ka vai!"

"Kā viņu sauca?"

"Kā lai es zinu?" Meglers atvēra kartotēkas skapīti un, izņēmis biezu papīru žūksni, uzmeta to uz galda. Pepsi bundžas noskanēja vien, sacēlās putekļi. "Tur iekšā jābūt. Ja gribat, varat savākt."

"Kas tur ir?"

"Prāvas protokols. Es pieprasīju kopiju, kā parasti, taču Bogss negribēja pārsūdzēt, un es noliku plauktā."

"Viņš negribēja pārsūdzēt?"

"Vienā laidā atkārtoja, ka neesot vainīgs, bet teica, ka gribot sākt agrāk, lai agrāk atbrīvotos. Izciest piespriesto un sākt dzīvi no jauna."

"Es uzzināju, ka viņš notiesāts par nogalināšanu," Rūna sacīja.

"Zvērinātie atzina viņu par vainīgu nogalināšanā bez iepriekšēja nodoma. Rupja necieņa pret cilvēka dzīvību. Viņam piesprieda piecpadsmit gadus. Nosēdējis gandrīz trīs. Pēc diviem viņš var lūgt atbrīvot pret galvojumu. Un pilnīgi iespējams, ka panāks to. Dzirdēju, ka uzvedoties labi."

"Bet ko jūs pats domājat?"

"Par ko?"

"Vai viņš ir viens no jūsu vainīgajiem klientiem?"

"Protams. Vecā pasaciņa par stopēšanu. Tā jau visiem apnikusi. Vienmēr ir kāds noslēpumains šoferis vai šofere, vai algots slepkava, vai kāds cits, kas nospiež mēlīti un uzreiz pazūd. Tās ir pilnīgas blēņas. Jā, Bogss ir vainīgs. Es viņiem visiem redzu cauri."

"Bet ja nu es sameklēju jaunus pierādījumus…"

"Tā viegli runāt."

"Nē, es to saku nopietni. Viņš man uzrakstīja vēstuli. Rakstīja, ka policija neesot izmeklējusi, kā nākas. Ka atraduši tādu liecinieku, kas derējis, un vairs nav meklējuši."

Meglers ciniski pasmīkņāja.

"Pag, Ņujorkā praktiski nav iespējams panākt notiesājoša sprieduma atcelšanu, balstoties uz jauniem pierādījumiem." Viņš pašķielēja sānis, kā likumu atcerēdamies. "Pierādījumiem jābūt tādiem, kas pirmām kārtām būtu mainījuši prāvas iznākumu, bet pat tad ir jāpierāda, ka pierādījumus pēc labākās sirdsapziņas vāca arī prāvas laikā."

"Bet, ja nu man izdodas kaut ko atrast, vai uzņemsieties aizstāvību?"

"Es?" Meglers iesmējās. "Esmu brīvs. Bet runa ir par lielu apjomu, daudzām stundām. Mana takse ir divi simti divdesmit stundā. Un šo rēķinu pavalsts neapmaksās."

"Bet es patiešām domāju, ka viņš nav vainīgs."

"To es jau dzirdēju. Sadabūjiet piecpadsmit, divdesmit tūkstošus avansam, tad aprunāsimies."

"Cerēju, ka palīdzēsiet par brīvu."

Meglers atkal iesmējās. Tā kā viņam nebija vēdera, šķita, ka zem krekla poliestera apvalka raustījās kauli.

"Par brīvu? Tādu valodu es nesaprotu."

Pirmoreiz mūžā viņai bija asistents.

Bredfords Simpsons pats pieteicās palīdzēt. Rūnai gan bija aizdomas, ka daļēji Bredfordu vadījusi vēlme būt kopā ar viņu lai gan pati nekādi nespēja iedomāties, kāpēc viņam vajadzēja viņu, nevis kādu Konektikutas daiļāvu, kas būtu gan slaida, gan blonda (pēc viņas domām, divi no pavisam neciešamiem apzīmētājiem, runājot par sievietēm). Taču viņš pēc pirmā atteikuma vairs nebija uzstājis, ka gribētu satikties, un Rūna sprieda, ka Bredforda uzrašanās izskaidrojama vairāk ar žurnālista bruņnieciskumu, nevis ar romantiskām jūtām.

"Kā varu palīdzēt?" viņš bija pajautājis.

Un viņa bija nedaudz apjukusi, jo nespēja pat iedomāties, kā, tāpēc ka līdz tam nevienu nebija izrīkojusi.

"Mjā, man jāpadomā."

"Varbūt man paskatīties arhīvos, kas tur ir par Hoperu?" Bredfords bija teicis.

"Tas gan būtu labi," viņa bija atbildējusi.

Un nu viņš bija atgriezies Rūnas būrītī ar kārtējo dokumentu kaudzīti. Izklāja tos uz viņas galda tikpat kārtīgi, kā Roberta Redforda frizieris tam matus ķemmējis, bet viņa vieglās ādas kurpes ar dekoratīvu pinumu augšdaļā laistījās vien.

"Vai jūs pazināt Lānsu Hoperu?" viņa jautāja.

"Ne pārāk. Viņu nošāva mēnesi pēc manas pirmās vasaras prakses sākuma. Bet vienu vai divas reizes palīdzēju viņam."

"Jūs palīdzējāt Kompānijas Ziņu dienesta vadītājam?"

"Nu, nekāds interviju vadītājs gan nebiju. Bet viņš visiem praktikantiem dalīja uzdevumus. Parasti tie gan bija sīki, vienkārši darbiņi. Bet viņš ar mums daudz strādāja, stāstīja par žurnālistiku, par materiāla sagatavošanu, rediģēšanu. Viņš jau arī izdomāja prakses programmu. Domāju, ka no viņa iznāktu labs pasniedzējs." Bredfords brīdi klusēja. "Viņš man, visiem praktikantiem ļoti daudz deva."

Rūna pārtrauca skumjās atmiņas, teikdama: "Neuztraucieties. Mēs viņam atmaksāsim." Bredforda zilās acis jautājoši pievērsās Rūnai. "Mēs atradīsim, kas īsti viņu nogalināja," viņa teica.

8. nodaļa

i

Kas tas?

Rūna atvēra acis un skatījās savas peldošās mājas guļamistabas griestos, vērodama rīta saules zaķīšu rotaļu uz pelēcīgi baltās krāsas.

Viņa pagrieza galvu, piemiegdama acis.

Kas noticis?

Viņa sajuta māju viegli šūpojamies Hudzonā, dzirdēja vilnīšu skalošanos gar bortu. Dzirdēja kādas motorlaivas baritona rūkoņu, kas šķita pavisam tuvu, bet bija vismaz simt piecdesmit metrus tālu to, kā ūdens vada skaņas, viņa jau bija apguvusi. Dzirdēja arī maksimumstundas satiksmi.

Kas tad īsti bija noticis? Kaut kas nebija kā parasti? Kas nebija kā vajag?

Batikotais palags bija samudžinājies ap kājām, īsts kokvilnas Gordija mezgls. Baltais T krekls ar uzrakstu "Prieks ir kustībā" bija uzrāvies līdz kaklam, bet mati aizsedza acis. Rūna neprata gulēt mierīgi. Atbrīvojusi kājas, viņa sakārtoja kreklu. Notrausa no gultas picas drupačas un piecēlās sēdus.

Nu, protams, viena no pārmaiņām bija klusums īpašs klusuma paveids, ko rada cilvēka prombūtne.

Rūna saprata, ka Klēra ir prom.

Deviņos no rīta viņas viešņa vienmēr ieslēdza savu radio. Pat augšā, savā guļamistabā, Rūna parasti varēja dzirdēt griezīgo dunoņu, kas galēja Klēras bungādiņas.

Bet nu nekas nebija dzirdams.

Rūna iegāja mājas priekšgalā, kur sienas bija krāsotas ar baltu emaljas krāsu, un prātoja, vai Klēra, iespējams, nav piecēlusies agrāk, lai aizietu iepirkties. Taču nē, neviens no viņas veikaliem apģērbu vai kosmētikas nebija vaļā pirms desmitiem vai vienpadsmitiem.

Tas nozīmēja, ka viņa, iespējams, aizbraukusi uz Bostonu!

Tieši tā arī bija. Noskrējusi lejā, Rūna apstājās istabas vidū un lasīja Klēras atstāto zīmīti. Vārdiem pārlēkdama, viņa smaidīja kā bērns Ziemassvētku gaidās.

Lieliski! Paldies, paldies, paldies…

Zīmītē bija rakstīts, cik ļoti Klēra jutās pateicīga par visu, ko Rūna viņas labā darījusi pēdējo pāris (sešarpus!) nedēļu laikā, lai gan viņa esot nejauki kaprīza (pareizrakstības kļūda), bet tas nekas, jo, ja jau Rūna spējusi paciest viņu, viņa varēšot sadzīvot ar kuru katru (Rūna netika skaidrībā, par kādām viņām rakstīts, bet kaut kas tur nebija lāgā).

Klēra paziņoja, ka braucot mājās pie mātes, uz Bostonu, kā jau teikusi, un ka domājot atsākt mācības. Pēdējā rindkopa bija īpaši gara, un tajā viņa apliecināja, cik ļoti priecājoties, ka Rūna ar Kortniju tā sadraudzējušās un viņām tik labi saskanot, jo…

Smaids izdzisa.

…viņa zinot, ka Rūna pratīšot parūpēties par viņas meitiņu.

Ak neliete…

Rūna ieskrēja mazajā noliktavas telpā peldošās mājas priekšgalā, kurā Klēra ar Kortniju bija apmetušās.

Sasodīts!

Meitenīte gulēja uz Klēras polsterētā matrača, apkampusi mīksto mutantrotaļlietu, kas, iespējams, kādreiz bijis zaķēns.

Ak tu cūka tāda! Nu kā gan tā var, Klēra?

Rūna steigšus novērtēja situāciju. Istaba bija visai patukšota. Klēra bija paņēmusi savas drēbes un rotaslietas, kā ari visu pārējo, kas bija atradies uz noputējušās kumodes un atstājis kvadrātus un apļus.

Savākts bija viss, atstājot tikai Kortnijas rotaļlietas un apģērbu un Džeksonu piecīšu plakātu, kuru Klēra bija vadājusi līdzi, cerēdama, ka reiz tie atkal būšot modē un tad to varētu piekārt pie sienas.

Maita…

Rūna izskrēja un sameklēja vēstuli.

Ak tu riebekle!

Vēstules beigās bija piebilde, ka viņa cerot kādu dienu atgriezties pēc Kortnijas, lai sagādātu bērnam mājas, ko viņa sen pelnījusi.

Kādu dienu?

Rūna sāka svīst. Viņa juta, kā pār pieri līst sviedri. Pirksti atstāja uz papīra mitrus nospiedumus.

Ne adreses. Ne tālruņa numura.

Viņa pat neatcerējās Klēras īsto uzvārdu skuķis izmēģināja dažādus pseidonīmus, cerot kādu dienu iejusties profesionālas modeles ādā.

Rūna atgriezās istabā un rūpīgi pārmeklēja to. Vienīgais, ko izdevās atrast, bija zem gultas pamests krūšturis, kam sānos ar lodīti bija ierakstīti iniciāļi K.S. Taču Rūna nodomāja, ka Klērai tas būtu par mazu, un atcerējās, ka viens no viņas draugiem bija transvestīts.

Izmisumā Rūna apsēdās uz grīdas istabas vidū un paņēma rokās rotaļlietu, koka pingvīnu nūjas galā. Tā platajām plastmasas pleznām bija pierīkoti ritentiņi. Viņa pastumdīja pingvīnu uz priekšu un atpakaļ, pleznas plakšķināja pa grīdu.

Negribu būt par māti.

Klēra…

Pliku, plaku, pliku, plaku.

Pingvīna tekalēšana uzmodināja Kortniju.

Rūna apsēdās uz matrača un noskūpstīja meitenīti uz vaiga.

"Mīļumiņ, vai runāji ar mammīti no rīta?"

"Ahā."

Meitenīte izberzēja acis. Cik mīļi tas izskatījās. Nē, sīkā, labāk neesi tik mīļa.

"Vai viņa pateica, uz kurieni brauks?"

"Ahā. Vai varu padzerties sulu?"

"Mīļumiņ, vai mamma pateica, uz kurieni brauc?"

"Boudonu."

"Bostonu, skaidrs. Bet uz kurieni?"

"Ahā. Sula būs?"

"Protams. Tūlīt dabūsi. Bet Bostonā kur?"

"Pie vecmāmiņas."

"Kur ir tavas vecmāmiņas māja?"

"Boudonā. Gribu sulu."

"Mīļumiņ, kā tavu mammu sauc?"

"Mammīte." Mazā meitene sāka zaudēt pacietību.

"Nē, kā viņas uzvārds?"

"Mammīte. Sulu gribu!"

"Vai viņa neko neteica, kad brauca prom?" Rūna jautāja.

Kortnija piecēlās gultā kājās un paspēra soli atpakaļ.

"Zoodārzs."

"Zoodārzs?"

"Mamma teica, ka mēs ar tevi iesim uz zoodārzu."

"Mamma tā teica?"

"Ahā. Gribu sulu."

"Vai viņa teica, cik ilgi būs prom?"

Kortnija sarauca pieri, brīdi klusēja, tad izplēta rokas, cik plati vien varēdama. Tad atbildēja:

"Ilgi, ilgi."

Rūna pacēla zaķēnu. Nu gan bija traki.

Kortnija draudīgi izstiepa apakšlūpu un teica:

"Sulu!"

Semam Hīlijam bija krietni pāri trīsdesmit, viņš bija slaids liela auguma vīrietis. Paplānos matus viņš ķemmēja uz aizmuguri, nokarenās ūsas apsedza mutes kaktiņus. Viņš atgādināja kovboju, vismaz tad, kad atbrauca pie Rūnas, rūtainā kreklā, džinsos un melnos zābakos. Viņa profesija: Ņujorkas Policijas departamenta Atmīnēšanas vienības izmeklētājs.

Viņi sēdēja Rūnas peldošajā mājā, kur viņš reizēm mēdza atbraukt pārnakšņot, un viņa paliecās uz priekšu, ieklausīdamies viņā tik uzmanīgi, it kā viņš skaidrotu, kā padarīt C-4 spridzekli nekaitīgu.

Viņa jautāja: "Cik bieži viņa jābaro?"

"Rūna, tu pārāk uztraucies par to. Ar trim reizēm dienā pietiks," Hīlijs atteica.

"Bet kādas zāles?" Rūnas plaukstas bija nosvīdušas slapjas. "Vai viņai nevajag kādas zāles?"

"Nu, vai viņa slimo?"

"Nē."

"Tad kāpēc tu domā, ka viņai jādzer zāles?"

"Tas taču ir bērns. Es domāju, bērniem vienmēr dod zāles," Rūna sacīja.

"Ne jau veseliem bērniem."

Rūna paraudzījās uz upi.

"Zini, Sem, ar viņu bija tik jauki paspēlēties, palasīt viņai pasakas, bet tagad tagad ir pavisam, pavisam nopietni."

"Bērni ļoti ātri pierod."

"Ak kungs. Bet ja nu viņa nokrīt?" Rūna piepeši satrūkās.

Hīlijs nopūtās.

"Palīdzi piecelties. Nomierini. Nopurini drēbītes."

"Es neesmu tam gatava, Sem. Es nevaru būt māte. Es mēģinu uztaisīt savu materiālu. Es… Ak kungs, vai viņai ir pamperi?"

"Pajautā pati."

"Es nevaru. Man neērti."

"Cik viņai ir? Ap trim? Droši vien prot iet uz podiņa. Ja ne, tev būs jāiemāca, un nevelc garumā."

"Es? Nekad. Tas nav iespējams."

"Rūna, bērni ir mīļi. Vai tad tev nepatīk, kad mēs abi ar tevi un ar Ādamu kaut kur aizbraucam kopā?'"

'"Bet viņš ir tavs dēls. Tas ir pavisam citādi. Es negribu sev bērnu. Esmu par jaunu, lai būtu par māti. Man jau tā dzīve tik grūta."

"Bet tas ir tikai uz laiku, vai ne?"

"Tieši tas man nemaz nav skaidrs." Rūna palūkojās uz Kortnijas istabu. Viņa satraukta pajautāja: "Vai tev neliekas, ka viņa dzer pārāk daudz sulas?"

"Beidz, Rūna!"

"Viņa dzer tik daudz sulas."

"Tev nevajag tik ļoti uztraukties."

"Sem, es taču nevaru ņemt bērnu līdzi, kad braukšu intervēt. Ko lai…"

"Es tev iedošu tālruni, tas ir Bērnu dienas aprūpes centrs, kur mēs ar Šerilu atstājām Ādamu. Jauki cilvēki. Un dažas audzinātājas būs ar mieru paauklēt Kortniju ari naktī, ja vajadzēs."

"Ak tā?"'

"Paraugies uz to no citas puses. Tu tiec pie bērna bez dzemdībām."

Rūna pavirzījās viņam tuvāk klāt un uzlika galvu uz krūtīm.

"Kāpēc man jāiekuļas tādās nepatikšanās?"

"Tā ir tikai maza, mīļa meitenīte."

Rūna apskāva viņu.

"Visas ir tādas, kamēr guļ. Bet pēc kāda brīža uzmostas."

Sems Hīlijs sāka masēt Rūnai plecus.

"Cik labi," viņa teica.

"Jā," viņš piekrita, "cik labi."

Minūtes piecas pamasējis plecus un muguru, Sems ar spēcīgajiem pirkstiem pārslīdēja pār viņas mugurkaulu. Rūna iekunkstējās. Tad viņš pacēla Rūnas T kreklu un sāka masēt zem krekla.

"Tā jau ir labāk," viņa teica un nogūlās uz muguras.

Viņš noskūpstīja Rūnas pieri. Viņa noskūpstīja Semu uz lūpām, kaut ari ūsas kutināja. Bet pie tā viņa bija pieradusi, tā sajūta viņai pat ļoti patika.

Sems noskūpstīja viņas skaustu. Viņa pirksti zem T krekla slīdēja augšup. Viņš bija atminētājs pieskārieni bija tik maigi.

"Rūna!" Kortnija iebrēcās.

Abi pielēca sēdus.

"Palasi man pasaku!"

Rūna noslēpa seju plaukstās.

"Ak kungs, Sem, ko man darīt?"

9. nodaļa

Vilciens uz Herisonu, Ņujorkas pavalstī, izbrauca laikā un izslīdēja no tuneļa zem Parka avēnijas kā veca lidmašīna; nesteidzīgi uzņemdams augstumu, rāpās uz sliežu ceļu, kas slējās virs ielām. Rūna grozīja galvu uz visām pusēm, vērodama sarkano ķieģeļu mājas un jaunu vīriešu bariņus ielās. Spilgti apģērbies nebija neviens tikai pelēka vai brūna krāsa. Sieviete stūma iepirkumu ratiņus ar lupatām. Divi vīrieši stāvēja pie smilškrāsas sedana paceltā motora pārsega, rokas resnajos sānos iespieduši, visticamāk, apstiprinot neārstējamu kaiti.

Vilciens izšāvās Hārlemai cauri uz ziemeļiem, arvien straujāk nomainījās ainas aiz loga. Rūna pieplaka pie tā, uzrāpusies uz sēdekļa ar ceļiem. Vagons šūpojās kā toreadora gurni, un tad vilciens šķērsoja Hārlemas tiltu. Viņa pamāja ekskursiju kuģīša pasažieriem, redzot, ka tie lūkojas uz tiltu. Neviens viņu nepamanīja.

Tad vilciens jau bija Bronksā garām santehnikas preču vairumtirgotājiem, kokzāģētavām un, nedaudz tālāk no dzelzceļa, pamestām dzīvojamām mājām un noliktavām. Augšstāvu logiem varēja cauri redzēt.

Tu, cilvēks, pamosties sešos no rīta, un pirmais, kas ienāk prātā, ir…

Rūna mēģināja nosnausties. Taču acu priekšā uzreiz nostājās Bogsa seja sadalīta izvērses līnijās, un katrā līnijā pikseļu tūkstotis: sarkani, zili un zaļi punktiņi.

… Sasodīts, es vēl joprojām esmu tepat…

Tas, kā viņu acis Rūnu aplūkoja, nebija patīkami.

Viņa bija iedomājusies, ka ieslodzītie viņai pievērsīs lielu uzmanību ūjinās, uzsvilps, uzsauks: "Ei, skaistulīti" vai uzmācīgi blenzīs uz viņu.

Bet nekā. Viņi noskatījās uz Rūnu tā, kā strādnieki pie konveijera noraugās uz viesiem, tādiem, kas piesardzīgi cenšas izmanīties starp darbgaldiem, nenotraipot labās kurpes. Viņi paskatījās, bet nekā nereaģēja, vienkārši turpināja berzt grīdas, sarunāties ar citiem ieslodzītajiem vai apmeklētājiem vai arī tāpat vien neko nedarīt.

Direktora kabinetā tika pārbaudīti viņas dokumenti, bet uzraugi pārmeklēja somu un videokameras somu. Tad liela auguma uzraugs glīts melnādainais ar tādu ūsiņu, kas izskatījās tā, it kā būtu ar skropstu tušu uzvilkta virs virslūpas, aizveda viņu uz tikšanās telpu. Viesus no ieslodzītajiem Herisonas cietumā šķīra bieza stikla siena, bet sarunāties vajadzēja pa vecmodīgu, smagnēju, melnu tālruni.

Rūna uz mirkli apstājās, noraudzīdamās uz pārējiem. Viņa iedomājās, kā varētu justies, nākot apraudzīt cietumā vīru. Ļoti bēdīgi! Tikai sarunāties, turot masīvo klausuli, paliecoties uz priekšu, pieskaroties stiklam, nemaz nejūtot viņa rokas smagumu vai ādas siltumu…

"Šeit, lūdzu."

Uzraugs ieveda viņu nelielā telpā. Rūna nojauta, ka tā domāta privātām sarunām starp advokātiem un viņu klientiem. Uzraugs nozuda. Rūna apsēdās pie pelēkā galda, aplūkoja aprūsējušās restes logā un nodomāja, ka tieši tas metāls šķita izturīgāks par visu iepriekš redzēto.

Viņa raudzījās caur netīro logu, kad istabā ienāca Rendijs Bogss.

Viņš bija tievāks, nekā Rūna bija iedomājusies. Labāk izskatījās pretskatā; kad pagriezās profilā, lai uzmestu skatienu sargam, viņa galva atgādināja putna visvairāk dzeņa galvu. Mati bija garāki nekā ierakstā, bet tā cirta kā saldējumu reklāmā bija pazudusi. Mati gan vēl spīdēja no eļļas vai krēma, ar ko tie bija ieziesti, lai turētu formu. Bogsam bija garas, šauras ausis, un no tām spraucās baltu saru kumšķi. Rūna redzēja tumšas acis, vēl tumšākas tāpēc, ka iegrimušas, un biezas uzacis, kas virsdegunē gandrīz saskārās. Ar sejas ādu kaut kas nebija kārtībā; vietām to izraibināja sīku krunciņu tīkli, atgādinot lielpilsētu satelītuzņēmumus. Tomēr šķita, ka neveselīgums varētu pāriet laba pārtika, saule un mierīgs miegs visu drīz vien varētu uzlabot.

Bogss palūkojās uz uzraugu un jautāja:

"Vai varat atstāt mūs divatā?"

"Nē," tas atbildēja.

Rūna sargam teica: "Man nekas nav pretī." "Nē."

"Skaidrs," Bogss sacīja tik dzīvespriecīgi, kā piekrizdams ierādītai lomai softbola spēlē. Viņš apsēdās un jautāja: "Par ko mēs, mis, runāsim?"

Stāstot par viņa vēstules saņemšanu un par iecerēto materiālu, Rūna juta, ka viņas satraukums arvien pieaug.

Un ne jau apkārtnes, bet paša Bogsa dēļ. Viņa nesatricināmā miera dēļ. Tas gan nebija nekas tāds, par ko vajadzētu uztraukties, taču viņa apsvēra savas izjūtas un nosprieda, ka tieši to varēja nojaust. Viņš bija tik mierīgs, ka Rūnas pulss paātrinājās, viņa elpoja arvien straujāk it kā viņas ķermenis uzvestos tik dabiski, kompensējot Bogsa nespēju reaģēt.

Tomēr viņai izdevās pārvarēt emocijas un ķerties pie darba. Rūnai jau bija interviju pieredze. Viņa mēdza novietot kameru cilvēkam pretī, apgaismojot viņu ar Redhead spuldzes karsto gaismu, un uzdot kādu simtu jautājumu. Dažreiz viņa apmulsa, gadījās droši vien uzdot neveiklu jautājumu, bet viņai piemita talants likt atraisīties, runāt atklāti.

Ar Bogsu nācās ilgi noņemties. Lai gan viņš pats bija rakstījis televīzijai adresētu vēstuli, taču par reportieres ierašanos nebija sajūsmināts.

"Neuzskatiet mani par nepateicīgu." Viņš runāja klusu ar tik tikko manāmu dienvidnieka akcentu. "Taču man… Nē, es nerunāju par jums konkrēti, mis, bet jūsējie jau bija tie, kuri panāca, ka mani notiesā."

"Kā?"

"Nu, mis, jūs taču zināt teicienu "mediju cirks"? Pirms tam ko tādu ne reizi nebiju dzirdējis, bet pēc prāvas, lasīdams avīzēs, sapratu, kas ar to domāts. Es jau nebiju vienīgais, kas tā domāja. Viens cilvēks, ko Times intervēja, teica, ka mana prāva esot tāda. Uzrakstīju misteram Megleram un tiesnesim, ka uzskatu to par mediju cirku. Bet ne viens, ne otrs neatbildēja."

"Kāds tam sakars ar cirku?"

Viņš pasmaidīja un novērsās, kā domas sakārtodams.

"Manuprāt, jau pirms prāvas par mani tik daudz visu ko rakstīja, tāpēc zvērinātie iedomājās, ka es esmu tas vainīgais."

"Bet vai tad viņus…" Rūna nespēja uzreiz atcerēties vajadzīgo vārdu. "Nu, saprotiet, vai tad zvērinātajiem nav jādzīvo viesnīcā, kur nedod avīzes un neļauj skatīties televīziju?"

"Izolēt," Bogss teica. "Domājat, tas darbojas? Aresta dienā mani rādīja ziņās piecos un droši vien ik pārdienas līdz pat tiesas prāvai. Kā jums šķiet, vai pilsētā vispār bija kaut viens cilvēks, kas nezināja par mani? Ļoti šaubos."

Rūna viņam pateica, ka strādā "Aktuālajos notikumos", taču Bogss nekā nereaģēja; vai nu viņš neskatījās televīzijas ziņas, vai arī nenojauta, ka to gatavo Kompānija, kurā strādājis viņam piedēvētais upuris. Vai ari viņš gluži vienkārši neuzskatīja to par ievērības cienīgu. Viņš uzmeta acis Betacam kamerai uz galda Rūnai blakus.

"Te aizvakar bija filmēšanas grupa. Uzņēma kaut kādu detektīvfilmu. Visi saskrēja apkārt. Dažus puišus paņēma statistos. Mani ne. Meklēja tādus, kas izskatās pēc cietumniekiem. Es droši vien vairāk atgādinu biroja kalpotāju. Vai… Pēc kā es izskatos? Ko jūs teiktu?"

"Pēc nevainīgi notiesāta."

Bogsam pasmaidot, viņa seja savilkās kā sažuvis ābols.

"Jums iznāktu labs scenārijs. Man patīk, ka jūs tā sakāt. Jā, šito lomu es jau sen tēloju. Neviens gan man netic."

"Gribu panākt, lai jūs atbrīvo."

"Nu, mis, mums, šķiet, ir daudz kopīga." Nebija šaubu, ka viņa sirds sāka atmaigt.

"Es runāju ar Fredu Megleru…"

Bogss pamāja, un viņa sejā bija vilšanās; ne dusmu, ne nicinājuma.

"Ja man būtu nauda, lai samaksātu īstam advokātam, tādam, kam ir sakari dažreiz televīzijā rāda, kā šie kārto narkotiku tirgotāju lietas, varbūt viss iegrozītos citādi. Freds nav slikts cilvēks. Taču es neteiktu, ka būtu centies manā labā ar sirdi un dvēseli. Labāk būtu, ja ņemtu manus padomus vērā. Man ar tiesas kungiem ir bijusi darīšana. Ar to gan nav ko lepoties, bet fakts paliek fakts. Vairākas reizes pats uz savas ādas izbaudīju, kā notiek tiesas zālē. Viņam vajadzēja mani klausīt."

"Viņš man izstāstīja jūsu versiju," Rūna teica. "Bet es jau pēc izskata sapratu, ka neesat vainīgs."

"Kur tad mani redzējāt?"

"Filmā. Jūs intervēja."

Nu Bogsa smaids kļuva domīgs. Viņš izvairījās no Rūnas skatiena, un tas viņai lāgā nepatika. Rūna noturēja to par kautrības, nevis viltības pazīmi, bet šaudīgas acis ierakstam nederēja.

"Paldies, ka tā domājat, mis," Bogss tobrīd teica, "bet, ja nekā cita nav, es tik un tā jūtos kā sīka zivtele uz haizivs āķa."

"Paskatieties man acīs un pasakiet. Vai jūs to izdarījāt vai ne?"

Viņa acis vairs nebēguļoja; tās lūkojās tieši Rūnas acīs un runāja tikpat skaidru valodu kā viņa teiktais:

" Es nenogalināju Lānsu Hoperu."

"Man ar to pietiek."

Bogss nesmaidīja, arī turpinādams:

"Nelaime tā, ka ar to diez vai pietiks Ņujorkas pavalsts ļaudīm."

***

Pagāja divas stundas, līdz Rendijs Bogss pateica:

"Tad ari nolēmu ar autostopu aizbraukt uz Ņujorku. Un tā bija lielākā kļūda manā mūžā."

"Menas pavalstī bija apnicis?"

"Ar omāru tirdzniecību negāja tā, kā biju cerējis. Mans partneris redziet, man ar cipariem lāgā neiet kārtoja grāmatvedību, bet skaidrās naudas ieņēmumi nekādi nesakrita ar izdevumiem. Es jau tā domāju, ka viņš speciāli samudžināja skaitļus, un, pārdevis firmu, viņš pateica, ka visu savākuši kaut kādi kreditori, bet es gan domāju, ka viņš krietni nopelnīja. Lai nu kā, man kabatā bija pārsimt zaļo, un tas bija viss, vēl divi jaunu džinsu pāri un krekli. Izprātoju, ka no turienes jālaižas prom, pirms uzsalst. Sniegs man patīk filmās un uz saldējuma turzām. Tā nu sāku stopot uz dienvidiem. Reti gadījās kāds, kas paņēma, bet galu galā aizkūlos līdz Pērčesai Ņujorkas pavalstī. Tas tik ir nosaukums." Viņš pasmaidīja. "Pērčesa… Tobrīd lija, un man īkšķis jau bija ragā sasalis stopojot. Neviens neapturēja, tikai tas džeks. Viņš apturēja tā saukto ķīniešu kopmītnes autiņu. Liels vecais ševrolē, gadus divpadsmit vecs modelis tādā droši vien ari ģimene ar desmit bērniem sakāptu. Viņš teica: "Lec iekšā!" un es tā ari darīju. Mūža lielākā kļūda, mis. Ticiet man."

'Tas tātad bija Džimijs."

"Pareizi. Bet es viņam pateicu, ka mani sauc Deivs. Man jau bija tāda sajūta, ka ne visai gribējās tādam par sevi visu izstāstīt."

"Un kas notika pēc tam, kad iekāpāt?"

"Braucām, tāpat vien pļāpādami, uz dienvidiem, tā kā uz Ņujorku. Vairāk par sievišķiem, kā jau veči. It kā sūdzamies par to, kā viņas mūs vienmēr iznes cauri un cik grūti viņas saprast, bet faktiski tas viss tikai tādēļ, lai parādītu, ka viņu ir bijis melnais tūkstotis. Tādā garā."

"Uz kurieni Džimijs brauca? Tālāk uz dienvidiem?"

"Viņš teica, ka tikai līdz Ņujorkai, bet es biju priecīgs par to pašu. Izdomāju, ka no turienes varētu nopirkt autobusa biļeti uz Atlantu. Faktiski tieši tobrīd par to domāju, kad viņš pameta uz mani skatienu un teica: "Ei, puis, vai negribi simtiņu nopelnīt?" Bet es atbildēju: "Gribu gan, īpaši, ja tas nav pret likumu, bet, pat ja ir, ari tad labprāt." Viņš teica, ka īstenībā tas neesot pret likumu. Vajagot tikai paņemt kaut ko un aizvest kaut kur. Es uzreiz atbildēju: "Ja runa par narkotikām, es nevaru." Viņš sacīja, ka tās esot kredītkartes, un, tā kā man pašam kādreiz ar tām bija darīšana, teicu viņam, ka nebūtu slikti, bet vajadzētu padomāt par diviem simtiem. Viņš atbildēja, ka pat ar prieku padomās, un piedāvāja veselus divi simti piecdesmit, ja es braukšot pie stūres. Tā nu es piekritu. Aizbraucām uz vienu vietu. Es jau Ņujorku nepazīstu, bet tiesā uzzināju, ka to sauc par Vestsaidu, ziemeļu pusē. Kad apstājāmies, viņš izkāpa, bet es pārrāpos šofera vietā. Džimijs, vai arī kā viņu tur sauca, iegāja vienā pagalmā."

"Kā viņš izskatījās?" Rūna jautāja.

"Nu, grūti pateikt. Man vispār jānēsā brilles, bet es tās noslīcināju Menā un jaunas nevarēju atļauties. Dūšīgs gan bija. Pie stūres sēdēja kā lācis visā augumā. Atceros, ar ūsām. Bet es jau viņu tikai profilā redzēju."

"Baltais?"

"Tieši tā."

"Varat aprakstīt apģērbu?"

"Zili džinsi ar atlocītām starām, mašīnista zābaki…"

"Kas tie tādi?"

"Zābaki ar aizdarēm, īsiem stulmiem. Melni. Un jūrnieku jaka."

"Vai nebija drusku bail no tādas darbošanās ar kredītkartēm?"

Bogss brīdi klusēja.

"Ziniet ko, mis. Man bijuši laiki ne visai bieži, tomēr reizēm gadījās -, kad divi simti piecdesmit zaļie nebija liela nauda. Bet tad tā bija gan. Tāpat kā tagad, un, ja kāds tādā brīdī gatavs maksāt lielu naudu, grūti iedomāties, ka tas pa jokam, vai ari sākt šaubīties. Nu, tātad es nosēdēju mašīnā minūtes desmit. Izsmēķēju vienu vai divas cigaretes, turpat gaidīdams. Neganti sagribējās ēst, skatījos apkārt, vai neredz kādu ēstuvi. Tieši par tādu Whoppers tad sasapņojos. Uz mata tā arī bija, sēžu tāds badains un izdzirdu šāvienu. Esmu pats gana pašaudījies savā mūžā, zinu, kāds ir šāviena troksnis. Nemaz nav tāds blīkšķis kā filmās. Tātad dzirdu, ka šauj…"

"Es zinu, kāds ir tas troksnis," Rūna sacīja.

"Ak tā, protat šaut?"

"īstenībā uz mani šāva," viņa pateica. Ne jau tādēļ, lai paplātītos. Gribējās, lai Bogss labāk iepazītu viņu, sāktu uzticēties.

Bogss paraudzījās uz Rūnu, secināja, ka viņa nav jokojusi, un lēni pamāja ar galvu. Tad turpināja.

"Es klusītēm ieeju pagalmā. Viens guļ uz zemes. Nodomāju, ka Džimijs. Pieskrienu klāt, redzu, nav vis Džimijs, tad noliecos un jautāju: "Mister, vai ar jums viss kārtībā?" Nu un, protams, nav. Es aši pieceļos, man sametas bail, un laižos lapās."

Bogss pasmaidīja, nedaudz sašķobīdams lūpas.

"Un ar ko tas beidzas? Atkal tas pats. Ieskrienu policijas patruļmašīnā, kas brauc garām. Tieši tā, uzdrāžos tai tieši virsū, ka noskan vien. Nogāžos uz ielas, šie mani pieceļ kājās un saņem ciet, ar to arī viss beidzas."

"Bet Džimijs?"

"Es paspēju paskatīties, mašīna tur bija, bet bez Džimija. Viņš bija aizlaidies."

"Vai neredzējāt kādu šaujamo?"

"Nē, kundze. Dzirdēju, ka atraduši krūmos. Uz tās nebija manu pirkstu nospiedumu, bet man jau bija cimdi. Apgabala prokuratūra tā spieda uz to, kāpēc man aprīlī jāvalkā cimdi. Bet man tādi tievi pirksti…" Viņš parādīja roku. "Gaļas pie kauliem pamaz. Un auksts arī bija."

"Vai domājat, ka Džimijs nošāva misteru Hoperu?"

"Esmu par to daudz galvu lauzījis, bet nesaprotu, kāpēc viņam to vajadzētu. Viņam nebija pistoles, vismaz es neredzēju, un, ja jau tā bija tikai kredītkaršu viltošana, diez vai misters Hopers bija tur iejaukts, kredītkartes tikai tāds sīkums vien ir. Droši vien Džimijs bija paņēmis kredītkartes un nobijās, dzirdēdams, ka šauj. Tāpēc arī aizlaidās."

"Bet kruķiem par Džimiju pastāstījāt?"

"Jā, bet ne jau par kredītkartēm. Diez vai būtu prāta darbs par to izstāstīt. Tāpēc pievaldīju mēli. Taču par Džimiju, protams, pastāstīju. Tikai neviens neviens pats man nenoticēja."

Pat paša advokāts, Rūna nodomāja.

"Pieņemsim, ka Džimijs nenošāva misteru Hoperu; vai iespējams, ka viņš redzējis slepkavu?"

"Var gadīties."

'Tas, ko jūs man izstāstījāt, neko lielu mums nedod."

'To es saprotu." Bogss nopūtās. "Es jau tikai nosēžu savu termiņu, gaidu, kad varēs pieprasīt atbrīvošanu pret galvojumu. Bet te ir cilvēki, kas man kaut ka nevēl labu. Patiešām baidos, ka būs vēl kādi gājieni."

"Gājieni?"

"Nu, lai mani nosistu. Reiz jau mēģināja. Nesaprotu, par ko. Bet cietumā tā ir. Nemaz nevajag, lai būtu, par ko."

"Cik ļoti vēlaties izkļūt laukā?" Rūna jautāja.

Bogss palūkojās uz kameras objektīvu. Rūna piecēlās un ieskatījās skatu meklētājā, pārbaudot, vai nevajag paregulēt, lai būtu kadrā. Viņai nemaz nepatika tas, ko viņa ieraudzīja, jo tās nebija ne dzīvnieciskas, ne noziedznieka acis, kas vērās pretī un varētu biedēt, lai gan tas nebūtu nekas negaidīts; viņa redzēja maigumu un sāpes, un tas bija vēl neciešamāk to viņa dvēseles daļu, kas vēl bija vientuļš, izbijies puisēns.

"Es atbildēšu jums, pateikšu, kā te ir," Bogss teica. "Te ir tā, it kā sirds būtu kārtu kārtām savilkta ar veļas auklu. Ir tā, ka ik rītu pamosties ar sajūtu kā pēc bērēm. Ir tā, ka nebēdā par bailēm, jo tad, kad baidies, nedomā par brīvību. Skumjas ir tik negantas, ka gribas gaudot, redzot lidmašīnu aizlidojam uz kādu vietu, ko var iedomāties, bet nekad tur nenokļūt, lai arī cik tuvu tā būtu."

Rendijs Bogss apklusa un nokrekšķinājās.

"Izdariet, ko varat, lai man palīdzētu, mis. Ļoti lūdzu!"

10. nodaļa

Rūna no tiesas centās iejusties mātes lomā.

Tas nebija noliedzams.

Trīs ceturtdaļas no tualetes iemaņām Kortnija bija apguvusi. Ar atlikušo ceturtdaļu negāja viegli, tomēr Rūna darīja, kas viņas spēkos.

Viņa sarūpēja meitenītei veselīgu pārtiku.

Vannoja viņu divreiz dienā.

Bez jebkādas vilcināšanās ķērās pie meitenes garderobes uzlabojumiem.

Klēra, kura pašas apģērba izvēlē bija izcili oriģināla, nabaga bērnam bija pirkusi svīterus, krekliņus ar lācīšiem vai Disneja multeņu varoņiem un velveta džinsus (velveta Ņujorkā!). Rūna uzreiz aizveda viņu uz bērnu apģērbu veikalu Soho, tur strādāja kāda paziņa. Iztērēja krietnu naudu par īstām drēbītēm. Melniem mākslīgās ādas minisvārciņiem un pāris melniem T krekliņiem. Dzeltenzaļām zeķbiksēm. Mežģīņu rotājumu matiem. Ar juvelierizstrādājumiem negribējās riskēt nevarēja zināt, ko bērns sadomās norīt, toties Rūna sameklēja kolosālu ādas jostu ar kniedēm un melnus kovboju zābaciņus (tie gan bija kādu izmēru lielāki, tomēr viņa mierināja sevi, ka kādudien būs pašā laikā, un kā lai nenopērk ko tādu, kas der vairāk nekā vienam mēnesim). Visu vainagoja sintētikas jaciņa ar leopardādas rakstu.

Rūnai tas izmaksāja divi simti divdesmit septiņus dolārus, bet rezultāts, viņasprāt, bija to vērts. Viņa sacīja:

"Nu, dūdiņ, tu izskaties vareni."

"Vareni," Kortnija piebalsoja.

Tomēr visai drīz radās problēmas.

Viņas nopirka vēl arī saldējumu un tāpat vien pastaigājās, veikalu skatlogus pētīdamas. Tad Rūna sāka domāt, vai trīsgadīgas meitenes drīkst aizvest uz deju klubu. Teiksim, uz nesen atklāto nakts deju klubu pie Hudzonas, kur kādreiz bija slavenā "Arēna", vēsturiska vieta. Bet tur viņai nebija gadījies redzēt pārāk daudz bērnu. Faktiski ne reizi. Tad viņa iedomājās, ka varētu ielavīties ar bērnu ļoti agri, tā ap sešiem vai septiņiem, uzreiz pēc darba. Kā lai neaizved meiteni, kas izskatījās pēc Madonnas miniatūrā, uz tādu tipisku ņujorkiešu izklaides vietu?

"Gribi, aiziesim uz dejām?"

"Gribu uz zoodārzu!" meitenīte apņēmīgi paziņoja.

"Jā, bet zoodārzs jau ciet, mīļumiņ. Aiziesim rīt vai parīt."

"Gribu dzīvnieciņus."

"Rīt vai parīt."

"Nē!" Kortnija iekliedzās un ieskrēja vīriešu modes preču nodaļā, kur ar visu saldējumu noslēpās astoņi simti dolāru vērto uzvalku joslā.

Ar dienas aprūpes centru ari nekas labs nesanāca.

Pēc vienkāršiem aprēķiniem Rūna saprata, ka, atstājot Kortniju tur astoņos un paņemot septiņos Paipera Satone uzstāja, ka viņas brigādei jāstrādā vismaz noteiktās stundas, un divreiz nedēļā maksājot nakts auklītei, no algas pāri paliktu nieka simt astoņi dolāri.

Tāpēc pusi nedēļas mazā pavadīja dienas aprūpes centrā, pusi ziņu studijā.

Tā nu, kad Paipera Satone kādu vakaru, kad visiem normāliem cilvēkiem darba laiks beidzies, piezvanīja Rūnai un pieprasīja ziņojumu par Bogsa materiālu (Tūlīt pat, Rūna! Veikli, veikli, veikli!), Rūnai nācās atstāt meitenīti Bredforda Simpsona gādībā, kurš uzņēmās negaidīto pienākumu diezgan optimistiski, kaut arī Rūnas dēļ viņam bija jāatsaka tā varēja noprast no pusbalsī risinātās sarunas pa tālruni satikšanās ar draudzeni. Nebija šaubu, ka pārāk bieža auklīšu vervēšana pēdējā brīdī draudēja ar visu draugu zaudējumu.

Un tad tieši ar medu vadzis bija pilns.

Visu ceturtdienu Rūna filmēja ēku, pie kuras bija nogalināts Lānss Hopers, un pašu nozieguma vietu. Viņa paspēja izņemt Kortniju no aprūpes centra pirms tā slēgšanas un apturēja taksometru, lai nogādātu vairāk nekā divdesmit kilogramu smago filmēšanas tehniku un savu divpadsmit kilogramu smago meitenīti uz peldošo māju.

Rūna nosēdināja meiteni pie vecā Motorola televizora, uzlika "Oza zemes burvi" un iegāja dušā.

Kortnija, ne pārāk sajūsmināta par melnbalto Kanzasas epizodi, pameta televizoru, meklēdama, ar ko parotaļāties, un atrada uz kambīzes galda atstātu āboliņziedu medus burku. Uz krēsla uzrāpusies, viņa uzmanīgi pavilka to līdz galda malai, tad nokāpa no krēsla un, paņēmusi burku, apsēdās uz grīdas un noņēma vāciņu.

Medus Kortnijai patika. Ne jau tā garšas dēļ vien, bet ari tāpēc, ka medus tik jauki, laiski, tecēja pa kāpnītēm. Par to viņai bija liels prieks, bet vēl labāk tas noderēja, lipinot kopā Rūnas videokasetes. Kortnija no tām uzbūvēja veselu sienu, it kā ļaunās raganas pili.

Kad ūdens šļakstīšana dušā apklusa, Kortnija iedomājās, ka spēlēšanās ar medu varētu būt viena no tām nodarbēm, kurām viņai nevajadzētu nodoties. Tāpēc lietisko pierādījumu pārpalikums tika noslēpts Ikegami videokameras somā.

Kortnija aizvēra durvis un pabāza tukšo burku zem kafijas galdiņa. Tad arī ekrānā parādījās krāsains Dorotijas attēls Ozā, un meitenīte iekārtojās ērtāk, lai sekotu filmas gaitai.

Taisnību sakot, Rūna satrūkās no sava spiedziena, ieraugot izpeldināto videokameru. Vajadzētu izbļaustīties, ka tā maksājusi piecdesmit tūkstošus dolāru, bet viņa nespēja dabūt ne vārdu pār lūpām. Kortnija paskatījās uz kameru, no kuras pilēja medus, un sāka raudāt.

Tad Rūna nometās ceļos un pārbaudīja sabojātās lentes. Viņa aijāja kameru kā kaķēnu, kam uzkāpts uz astes.

"Ak kungs, ak kungs, nē, nē…"

"Vai-vai-ī," Kortnija piebalsoja.

"Es vairs nespēju," Rūna izdvesa.

Ar diviem tālruņa zvaniem viss bija nokārtots.

Pat iedomāties nevarēja, cik raiti darbojās lielpilsētas birokrātijas ritentiņi, ja runa bija par bērnu. Administratore, kuru viņa sazvanīja, paziņoja, ka apsekošanas nodaļas darbiniece būšot klāt jau pēc pusstundas. Rūna laipni atteicās, sacīdama, ka nākamajā dienā pati aizbraukšot pie viņiem. Sieviete nosauca adresi.

No rīta viņa salika somā Kortnijas necilo mantību, un abas gāja uz metro. Pēc trim pārsēšanās reizēm viņas izkāpa Blīkerstrītas pieturā un devās pa kāpnēm augšup.

"Kur mēs ejam?" Kortnija jautāja.

"Pie labiem cilvēkiem.'"

"Ak tā. Kur? Zoodārzā?"

"Viņi tevi noteikti aizvedīs uz zoodārzu."

"Labi."

Eka atgādināja smagnēju, drūmu rūpnīcas korpusu visos iespējamos pelēkās krāsas toņos kā dekorācija trīsdesmito gadu filmai par skarbu rūpnieku ar gludi pieglaustiem matiem, kurš apjauš, ka dzīve ar izlaidīgām blondīnēm un martīni nemaz nav tik jauka.

Pēc neilgām pārdomām Rūna nolēma, ka ēka Lagvārdijas laukumā vairāk līdzinās cietumam. Viņa gandrīz vai pagriezās, lai ietu prom. Bet tad prātā iešāvās saistība: cietums, Rendijs Bogss… Un viņa saprata, ka viņas pienākums ir pabeigt iesākto un izglābt viņu. Arī to, ka ar Kortniju kaklā tas nebija iespējams. Rūna saņēma joprojām lipīgos meitenītes pirkstus kreisajā rokā un veda viņu uz zemo, tumšo ēku.

Rūna uzmeta skatienu granīta plāksnei virs galvenās ieejas, nodomādama, ka tur iederētos uzraksts: Atmetiet visas cerības, jūs visi, kas šeit ienākat.

Nevis: Ņujorkas Bērnu aprūpes pārvalde.

Pa zaļiem gaiteņiem un zaļa linoleja grīdām Rūna ar Kortniju lēni gāja uz administrācijas telpu. Dienasgaisma rādījās balta, bet, nokļūstot uz ādas, ieguva zaļganu toni. Tas Rūnai atgādināja advokāta Meglera kabineta krāsas. Sargs norādīja uz tieviņu melnādaino sievieti sarkanā linu kostīmā pie aktu vākiem un iztukšotām kartona kafijas tasītēm apkrauta rakstāmgalda.

"Ko vēlaties?" sieviete jautāja.

"Vai jūs esat misis Džonsone?"

Sieviete uzsmaidīja, un viņas sasveicinājās ar rokasspiedienu.

"Sēdieties. Jūs sauc..,?"

"Rūna."

"Pareizi, Jūs zvanījāt vakar vakarā." Uz galda uzradās papīra lapa, un pavalsts ierēdne paņēma lodīšu pildspalvu. "Jūsu adrese?"

"Vestvilidža,"

Džonsone palūkojās uz Rūnu.

"Vai varētu konkrētāk?"

"Īstenībā nevar. To grūti izstāstīt."

"Tālruņa numurs?"

Rūna papurināja galvu.

"Nav."

"Kā, lūdzu?"

"Man nav tālruņa."

"Ak tā." Viņa vēl neko nebija pierakstījusi. "Vai tā ir Kortnija?"

"Jā."

"Mēs braucam uz zoodārzu," mazā paskaidroja.

"Redziet, kas notika: man ir kaimiņiene, tas ir, bija kaimiņiene Kortnijas māte -, un viņa man atstāja Kortniju. Gluži vienkārši aizlaidās vai varat noticēt? Es vienu rītu uzmostos un redzu, ka viņa ir prom."

Džonsone līdzjūtīgi sarauca pieri, uz mirkli atgādinot norūpējušos mammu, nevis ierēdni.

"Nu, tātad viņa aizbrauca uz Bostonu un, saprotiet…" Rūna pieklusināja balsi, "pameta, pati saprotat, ko. Un es esmu tā kā… nu, ko lai es daru? Man jau nekas nebūtu pretī, ja es nestrādātu, un parasti tā arī ir nu, ka man nav jāiet uz darbu, bet tieši tagad es…"

Džonsone vairs nemēģināja neko rakstīt.

"Neapšaubāma pamešana. Tas atgadās daudz biežāk, nekā varētu iedomāties."

"Rūna, man gribas ēst," ierunājās Kortnija.

Rūna parakņājās savā plecu somā un izvilka sardīņu kārbu. Džonsone nezināja, ko teikt. Sadabūjuši konservu griežamo nazi, Rūna ķērās pie kārbas.

"Man jau labāk patika tās bundžas ar atslēdziņu." Rūna uzlūkoja pārsteigto misis Džonsoni. "Vai atceraties, tāda atslēdziņa? Uz bundžiņām. Kā multenēs rāda."

"Multenēs?" Džonsone jautāja. "Vai domājat, ka viņai drīkst dot tādu ēdienu?"

"Tās ir savā sulā. Ar eļļu es nekad nedotu." Rūna parādīja uzrakstu uz kārbas. Aizspraudusi Kortnijai salveti aiz apkaklītes, Rūna iedeva viņai plastmasas dakšiņu. "Nu, tātad viņas māte ir prom, un es nezinu, kā lai viņu atrod."

"Jūs neko nezināt? Pat uzvārdu?"

"Nē. Zinu tikai to, ka viņa ir Bostonā."

"Boudenā."

"Parasti jau tādos gadījumos jāinformē policija," Džonsone sacīja. "Viņi sazināsies ar Bostonas policiju un izsludinās meklēšanu. Kā viņu sauca, Klēra?"

'Tieši tā. Es nudien nezinu, kur meklēt. Klēra neko neatstāja. Tikai vienu pretīgu plakātu un kaut kādu apakšveļu. Varbūt tur būs kādi pirkstu nospiedumi. Bet nav dziedāts, vai tie būs viņas pirkstu nospiedumi."

"Kas ir Kortnijas tēvs?"

Rūna sarauca pieri grumbās un papurināja galvu.

"Nezināms?" Džonsone jautāja.

"Visticamāk."

"Aprakstiet, kā viņas māte izskatās."

"Klēra ir aptuveni vienā augumā ar mani. Tagad mati gandrīz melni, bet dabīgā krāsa diezgan gaiša. Brūngani." Rūna brīdi padomāja. "Viņai ir šaura seja. Viņa nav skaista. Varētu teikt, pievilcīga…"

"Taisnību sakot, mani vairāk interesē vispārīgs apraksts, kas palīdzētu policijai viņu atrast."

"Labs ir, skaidrs. Metrs sešdesmit, melni mati. Ap piecdesmit kilogramu. Parasti ģērbjas melnā."

"Vecvecāki vai kādi citi radinieki?"

"Es pat nezinu, kur viņas māti meklēt kā lai runāju par tantēm un onkuļiem?"

"Patiešām jauka meitene," Džonsone sacīja. "Vai viņai nav kādas veselības problēmas? Nav jādzer kādas zāles?"

"Nē, viņa ir diezgan veselīga. Vienīgais, ko dzer, ir vitamīni, kas izskatās pēc dzīvnieciņiem. Visvairāk garšo lācīši, bet tas droši vien tāpēc, ka ar ķiršu garšu. Lācīši tev garšo, vai ne, mīļumiņ?"

Kortnija bija pieveikusi sardīnes. Viņa pamāja ar galvu.

"Nu, labi, tagad es jums izstāstīšu pastāvošo kārtību. Mums te ir Bērnu aprūpes pārvalde, kas pakļauta pilsētas Cilvēkresursu pārvaldei. Ir ārkārtas gadījumiem nodrošinātu audžuvecāku ģimenes, kur varam ievietot viņu pagaidām, kamēr sameklējam pastāvīgus audžuvecākus. Cerams, pirms tam būsim atraduši viņas māti."

Rūnas sirds salēcās.

"Audžuvecākus?"

"Pilnīgi pareizi."

"Jā, bet kādreiz ziņās tādas lietas…"

"Par audžuvecākiem?" Džonsone jautāja. "To visu prese izdomā." Viņas balss skanēja skarbāk, un Rūnas acu priekšā pavīdēja pavisam cita misis Džonsone. Zem spilgti sarkanās lūpukrāsas un mātišķīgās ārienes pukstēja nebūt ne miermīlīga sirds. Droši vien viņai uz kreisās krūts bija kāda grupējuma tetovējums.

Sieviete turpināja.

"Mēs nedēļām ilgi izpētām audžuvecāku ģimenes. Ja tā padomā, vai kāds pārbauda bērnu īstos vecākus?"

Trāpīgi teikts, Rūna nodomāja.

"Vai varēšu viņu apciemot?"

Atbilde skanēja nē tas bija labi redzams -, bet Džonsone teica:

"Iespējams."

"Kas tagad būs?"

"Mums ir dežurējošā apsekošanas darbiniece. Viņa šovakar aizvedīs Kortniju uz ārkārtas audžuvecāku mājām."

"Man vairs nekas nav jādara?"

"Ar to tad ari jūsu funkcija beidzas."

Rūna necieta ierēdņu valodu. Bija tāda sajūta, it kā viņi ņemtu un strauji sasaldētu ik vārdu.

Viņa pagriezās pret Kortniju un jautāja:

"Tev nebūs skumīgi bez manis?"

"Nē," meitene atteica.

Nē?

"Mīļumiņ, vai gribi padzīvoties pie jaukas māmiņas un tētiņa?" Džonsone viņai jautāja. "Viņiem jau ir tikpat mīļi, mazi bērniņi kā tu, un viņi priecāsies, ja tu tur aizbrauksi."

"Labi."

"Tev tur būs labi," Rūna viņai teica.

Kāpēc viņa nesāka pinkšķēt?

"Es viņu aizvedīšu. Kur viņas mantas?" Džonsone pavaicāja.

Rūna atdeva somu ar novazātajām mīkstajām rotaļlietām un jaunajām drēbītēm. Džonsone ielūkojās Rūnas acīs un piebilda:

"Es saprotu, kā jūs jūtaties, bet, ticiet man, jūs rīkojaties pareizi. Citas izvēles nav."

Rūna pietupās un apskāva meitenīti. "Es atbraukšu ciemos."

Tikai tad Kortnija saprata, kas notiek. "Rūna?" viņa nedroši ierunājās.

Džonsone saņēma viņu aiz rokas un veda pa gaiteni prom.

Kortnija sāka raudāt.

Džonsones sirds neatkusa. "Ejam, mīļumiņ."

Kortnija vienreiz atskatījās un uzsauca: "Zoodārzs!"

"Uz zoodārzu aizbrauksim, es apsolu."

Rūna izgāja no neglītā nama ar neaprakstāmas brīvības sajūtu.

Un ar vainas apziņu, kas uz mata līdzinājās pašas četrdesmit pieciem kilogramiem. Bet tas bija panesams. Viņai bija jāsagatavo materiāls.

Pavasaris cietumā atnāk tāpat kā lielpilsētā. Pamazām, tikko manāmi. Tas ir jaušams vienīgi gaisā. Tam ir smarža, garša, to var izjust kā siltuma papilddevu. Tas mazliet papriecē cilvēku, bet ar to arī viss cauri. Atpakaļ pie darba, vai arī atpakaļ cietuma pagalmā. Betonam cauri krokusi neizlauzīsies.

Rendijs Bogss gaidīja Severnu Vašingtonu cietuma vingrošanas zālē. Nāsīs iesitās pavasara vēsma. Un, sasodīts, viņam kļuva vēl sliktāk. Viņš nebija mācījies koledžā. Skola viņa uztverē bija vidusskola, un daudzcietusī cietuma vingrošanas zāle viņam atgādināja to sporta zāli Vašingtona Ērvinga vidusskolā, kur viņš mēdza vingrot uz līdztekām vai pūlējās izpildīt vingrojumu uz apļiem, un tad pēkšņi gaiss pildījās ar pavasara smaržu, kas solīja mācību gada beigas un gaidāmo vasaru ar tās divām pilnīgi brīvām nedēļām pirms darba Kresges noliktavā.

Sasodīts, kā tas pavasaris smaržo…

Prātā ienāca ducis smaržas izraisītu atmiņu. Meiteņu jaunavīgās krūtis, marihuāna un Chevy dzinēja dobjā rūkoņa. Un alus. Ak kungs, kā viņam garšoja alus! Tagad tāpat kā tajos laikos, kaut arī viņš saprata, ka alus nekad vairs negaršos kā pusaudža gados.

Rendijs Bogss pašķielēja vingrošanas zālei pāri un pamanīja strauji tuvojamies Severna Vašingtona centneru smago stāvu; resno kaklu ar plato, sīku bizīšu ieskauto seju uz priekšu izslējis, viņš nāca ar kādu ziņu.

Drīz vien pēc abu iepazīšanās Vašingtons bija no sirds izsmējies, stāstīdams Bogsam, ka četrdesmit trīs gadu vecumā neesot sastapis nevienu baltādaino, kuru varētu saukt par draugu. Uz Vjetnamu viņš nebija aizsūtīts vājās redzes dēļ, un viņš vienmēr bija turējies pie mājām, kas viņa ģimenei nozīmēja Simt trīsdesmit septīto ielu, kur baltie vispār bija maz sastopami, nemaz nerunājot par tādiem, ar kuriem varētu sadraudzēties.

Tāpēc arī Vašingtonam nebija lāgā ap dūšu, kad Bogss kādu dienu cietuma pagalmā uzsāka sarunu par kaut kādiem niekiem, runādams klusā, neuzmācīgā tonī. Sākumā, kā Vašingtons viņam vēlāk atzinās, viņam licies, ka Bogss uzprasās par draudziņu, mīļāko, bet pēc tam Vašingtons nospriedis, ka Bogss ir viens no baltajiem dumiķiem, kas pārdozējis halucinogēnus vai metamfetamīnus. Taču, redzēdams, ka Bogss nemitējas, ieklausījās un saprata, ka Bogsa teiktajā ir daudz vairāk jēgas nekā citiem mūra iekšpusē, un tad arī Vašingtons ar Bogsu sadraudzējās.

Bogss viņam bija izstāstījis, ka ir kādu laiku nosēdējis Roli un Daremā, un uzzināja, ka Vašingtona vecāki ieradušies no Ziemeļkarolīnas, lai gan viņš pats tur nekad nav aizbraucis. Vašingtons gribēja noskaidrot, kā tur izskatās, un Bogss ar prieku to darīja. Pēc tam viņi apsprieda Hārlemu, Deksteru Gordonu, Ediju Mērfiju, Denzelu Vašingtonu (kas gan nebija radagabals), D pakāpes kriminālnoziegumus, alu, ceļošanu, stopošanu.

Bet abu draudzībai bija ari cits pamats.

Kādu dienu Vašingtons uzmeklēja Bogsu pagalmā un jautāja:

"Zini, kāpēc tu toreiz pienāci pie manis un sāki runāt?"

"Nē, Severn, to nu gan es nezinu. Un kas tas būtu?"

"Allāhs."

"No kurienes tas tur uzradās?" Bogss jautāja.

Milzis paskaidroja, ka Allāhs esot viņam parādījies sapnī un uzdevis sadraudzēties ar Bogsu un galu galā pievērst viņu islāmam.

To visu noklausījies, Bogss nosarka un teica:

"Nu, zini, ko tādu es savu mūžu neesmu dzirdējis."

"Nē, vecīt, tā tas ir. Tev nav par ko uztraukties. Es un Allāhs tevi nosargāsim." Tas Bogsam izklausījās vēl dumjāk, īpaši jau Allāha pieminēšana, bet viņam tas derēja.

Tomēr Vašingtona saistības jau pašā sākumā nebija viegli pildāmas. Herisonas cietumā Bogss bija viegls laupījums. Tieviņš, kautrīgs, kluss, noslēgts. Viņš netirgoja narkotikas, nedrāzās, nenostājās neviena pusē. Un uzreiz iemantoja pārējo nepatiku. To nepatiku, kas parasti beidzas ar nāvi negadījumā, piemēram, neuzmanības dēļ dabūjot kaklā caurumu ar stacionāras urbjmašīnas divus centimetrus platu urbi un noasiņojot līdz nāvei, pirms kāds pamana.

Vai arī viņu gaidīja nāve no paša rokas. Tādam var atņemt siksnu un visu ko, bet, ja kādam cietumā gribas mirt, tad viņš ari nomirs, tur nav problēmu.

Taču Severns Vašingtons savu pienākumu veica apzinīgi. Un, kad visi saprata, ka Bogss ir Herisonas dedzīgākā (un viena no lielākā) musulmaņa paspārnē, kad šī ziņa bija nonākusi līdz katrai kamerai, Rendiju Bogsu neviens vairs īpaši neaiztika.

"īpaši"gan nenozīmēja "pavisam".

Vašingtons, nesasveicinādamies kā parasti ar musulmaņu ierasto: "Mārhaba, sardīk!" bija pavisam saraucis pieri, kad paziņoja:

"Vecīt, tev ir sūdi."

"Ko?" Bogss jautāja, un dūša viņam saskrēja papēžos.

"Tā runā, ka tev atkal brukšot virsū. Šoreiz pa īstam. Es piežmiedzu vienu sava korpusa zaglēnu, un šis teica, ka skaidri pats dzirdējis."

Rendijs Bogss sadrūma.

"Par ko? Tas man nepielec. Kaut ko uzzināji?"

Vašingtons paraustīja plecus.

"Nav ne jausmas."

"Skaidrs." Bogsa seja nedaudz sašķobījās. "Nu, sūdi."

"Es vienam otram apjautājos/' Vašingtons teica. "Mēs paši dabūsim zināt, kas tur visu regulē."

Bogss iegrima pārdomās. Viņš nemaz necentās kādam lēkt acīs. Neskatījās greizi uz melnādainajiem, nepētīja dušas telpā, kāds kuram krāniņš, nesaņēma no uzrauggiem Marlboro blokus, neizteicās nicinoši par "Āriešu brālību". Nevarēja iedomāties nevienu iemeslu, kāpēc kādam vajadzētu viņu novākt.

"Es nezinu, ko tādu būtu izdarījis. Diez vai…"

"Pag, nesatraucies, vecīt." Vašingtons pasmaidīja. "Tevi izlaidīs kad? Pēc diviem gadiem? Vai tad mēs nevarēsim tevi nosargāt?"

"Bet kas tā par vietu! Man te tā noriebies…"

Severns Vašingtons iesmējās, kā parasti, kad viņam kāds skaidroja acīm redzamas patiesības.

"Man ir pretinde. Iesim uzspēlēt bumbu."

Un Rendijs Bogss atbildēja:

"Lai notiek!

Un, ieskatīdamies savā atspulgā ar stiepļu režģi aizklātajā logā, nodomāja, ka redz nevis savu seju ar apsarkušajām acīm, bet kaut ko daudz briesmīgāku pataisītu aukstu, ar nolaistām asinīm.

Un, milža iedrošinājumam par spīti, vēl viņš nodomāja, ka viņa vienīgā cerība ir tā sīkā skuķīte ar zirgasti un lielo videokameru.

11. nodaļa

i

Šī lielpilsēta bij& kā rotaļlaukums, kur apnikums nedraudēja.

Ja nepiemin baiļu elementu (bet nekā tāda, no kā Džeks Nestors baidītos, tur nemaz nebija),N Ņujorka bija pasaules lielākais rotaļlaukums.

Patīkams satraukums viņu pārņēma uzreiz, izkāpjot no autobusa gala stacijā. Te viss vibrēja. Vienubrīd viņš pat brīnījās, kā gan varējis šķiest laiku niekos tādā Floridā.

Viņš saoda no upes nākam zivju smaku, ielu tirgotāju kokogļu dūmus, mēslus, izplūdes gāzes. Tad nāsis sasniedza neatkārtojama vīraka aromāta pūsma. Tur pie saliekamā galda trīs melnādainie arābu drēbēs pārdeva vīraka nūjiņas. Nestors ko tādu redzēja piemo reizi un piegāja viņiem klāt. Pie galdiņa bija senlaiku bildītes, tur cilvēki izskatījās tieši tāpat, viņiem bija tāds pats apģērbs. Izraēļa divpadsmit ciltis. Tikai te viņi visi bija melnādainie. Melnādainie rabīni…

Kāda traka pilsēta!

Iedams pa Četrdesmit otro ielu, Nestors ielūkojās vairākās videokabīnēs. Pēc tam vēl nedaudz paklaiņoja, aplūkodams vecos kinoteātrus, teātrus, saniknotus autobraucējus, pašnāvnieciskos kājāmgājējus. Automašīnas signalizēja kā neprātīgas, turpat vai katrs braucējs uzvedās tā, it kā sievai pēkšņi būtu sākušās dzemdības. Tāda rosība nogurdināja, bet viņš zināja, ka jau pēc dažām dienām ieies ritmā.

Uz ielas stūra nopirkto karsto desmaizīti viņš notiesāja vienā acumirklī. Pie nākamā ielas tirgotāja apstājies, Nestors pieprasīja klāt sīpolu šķēlītes. Uz trešā stūra viņš nopirka uzreiz divas maizītes bez sīpoliem un stāvēja turpat, ēzdams un uzdzerdams Sprite, kas nemaz nebija Sprite, bet kāds nezināms, gāzēts citrona un laima dzēriens ar zāļu piegaršu. Kad pārdevējs pāršķēla desiņu, lai vidū sapildītu sautētus kāpostus, Nestors pajautāja, vai viņš nezinot kādu viesnīcu turpat netālu.

Vīrietis paraustīja plecus.

"Nezin'/'

"Ko?"

"Nezin'."

"Kā sauc viesnīcu?"

"Es nezin'."

"Būtu kaut pāris vārdu iemācījies, aitasgalva!" Nestors saniknojies devās tālāk. Pēc diviem krustojumiem viņš ieraudzīja izkārtni King's Court Hotel. Tāpat sauca vienu Maiamibičas moteli, kur viņš reiz bija apmeties, un tas nebija slikts. Tīras, lētas naktsmājas. Droši vien tā pati viesnīcu ķēde. Nestors piegāja pie durvīm, un tās negaidīti atvērās. Viņš nebija pamanījis aiz tam stāvošo slaiko vīrieti melnā uzvalkā. Vīrietis teica:

"Sveicināts, ser, vai paņemt jūsu somu?"

Maiami motelī, pēc Nestora domām, šveicara nebija.

"Man vajag tikai pajautāt administratoram."

Taču viesu uzņemšana bija nevis vīrieša, bet jaunas blondīnes pārziņā, un viņa runāja angliski kā francūziete. Absolūti nevainojamos zobus smaidā atsegdama, viņa uzlūkoja Nestoru.

"Klausos, ser?"

"Jā…" Viņš palūkojās visapkārt. Jocīgi. Izskatījās kā noliktavā tik zemi griesti. Visur tikai akmens un metāla mēbeles. Un mēbeles lielākoties apsegtas ar baltiem pārklājiem. "Jā, sakiet, vai jums ir brīvs numurs?"

"Protams, ser. Cik naktīm?"

"Cik maksā? Vienvietīgs?"

Viņa pārbaudīja datorā.

"Četri simti četrdesmit."

Par nedēļu? Jukuši, vai?

Tagad bija jāizdomā, kā izkļūt no viesnīcas laukā, lai blondīne ar ideālajiem zobiņiem nenoturētu viņu par galīgu dulburi.

"Gribēju zināt, cik pa nakti."

Meitene brīdi klusēja.

"Tā jau ir diennakts cena, ser."

"Protams. Es pajokoju." Nestors pasmaidīja, nerazdams nevienu iespēju glābt situāciju, un gluži vienkārši izgāja no viesnīcas.

Tikai vienu kvartālu tālāk viņš atrada viesnīcu Royalton Arms un uzreiz saprata, ka tā derēs, jo pie tās stāvēja nodzītu tūristu pāris, kas pētīja Ņujorkas karti. Reģistratoram nemaz nebija līdzeni zobi, kur nu vēl balti, un viņš sēdēja aiz ložu necauršaujamas organiskā stikla starpsienas. Nestors dabūja numuru par trīsdesmit deviņiem dolāriem un deviņdesmit pieciem centiem diennaktī un uzbrauca ar liftu septītajā stāvā. Numurs bija normāls. Tas viņam uzreiz iepatikās. Pa logu nevarēja vērot ne okeānu, ne ātrgaitas maģistrāles, tikai ventilācijas šahtu, bet pret to viņam nebija ne mazāko iebildumu. Nolaidis žalūzijas, viņš atlaidās uz gultas un ieklausījās debatēs, kas bija izraisījušās kuņģim ar desmaizītēm.

Ieslēdzis televizoru, kādu bridi noskatījās Miami Vice pēdējās sērijas atkārtojumu, pārslēdza kanālus, tad izslēdza pavisam. Nepatika tā bez tālvadības pults. Izģērbies līdz apakšveļai, viņš nikni iztīrīja zobus un nogūlās gultā.

Tad aizvēra acis.

Knikš. Sākās filma.

Nestoram bieži bija miega problēmas. Kādreiz, sen, sen, viņš domāja, ka tam ir fizisks pamats. Pareizāk sakot, cerēja, nevis domāja. Taču vairs nešaubījās, ka vaina meklējama pavisam citur.

Bezmiega cēlonis bija filmas.

Tiklīdz galva pieskārās spilvenam (ja vien blakus nebija kāda, kas spēja viņu izklaidēt vai solīja izklaidi), tiklīdz viņš gatavojās aizmigt, sākās filmas. Droši vien tās varētu dēvēt arī par atmiņām, jo īstenībā tās nebija nekas cits kā pagātnes ainas. Bet atmiņas bija citādas. Atmiņas bija tas, ko atcerējās par ģimeni vai bērnību. Par pirmo automašīnu. Pirmo seksu. Iespējams, tās bija patiesas. Iespējams, ne visai.

Bet filmas…. Prātu varēja zaudēt. Precīzas visos sīkumos.

Filipīnu revolucionārs, kuru viņš nocēla no divi simti piecdesmit metru attāluma ar Ml 6 un parasto tēmēkli, kā tas gluži kā maiss sabruka…

Melnādains dienvidafrikānis, kurš domāja, ka nokļuvis drošībā, pāri robežai ar Botsvānu…

Tas brīdis, kad, ar stiepli savilkdams salvadorieša rokas, Nestors sprieda, kāpēc tā jānopūlas, ja pēc maza brītiņa tāpat ielaidīs tam lodi pierē.

Simtiem citu.

Melnbaltu un krāsainu, mēmo, un Dolby stereo.

Filmas…

Protams, tās viņu nebiedēja. Viņam nebija nekādu emociju. Ne vainas apziņa, ne slepkavošanas kāre viņam nepiemita. Filmas gluži vienkārši neatkāpās. Tās uzradās un neļāva aizmigt.

Tonakt Nestors lielpilsētas rosības un ātro ēstuvju uzlādēts gulēja pārlieku mīkstajā gultā, atvairīdams filmas. Aizdzina vienu prom. Tad to, kas stājās aizdzītās vietā. Pēc tam vēl vienu. Un tā veselu stundu, tad otru. Derētu Selīnu dabūt blakus. Nestors domāja par Selīnu, taču filmas aizgrūda viņu prom. Viņš domāja par to, kas lielpilsētā darāms. Tā filmas kādu brīdi palika mierā. Bet pēc tam atgriezās.

Galu galā tas jau bija ap trijiem viņš sāka domāt par francūzieti, to ar glītajiem zobiņiem. Tā, par viņu domādams, nedaudz pats piepalīdzot (to viņš savā nodabā dēvēja par masāžu), Džeks Nestors beidzot sāka atslābināties…

Tā nebija tāda īsta satikšanās, par ko Rūnai būtu jājūtas neveikli, tomēr Bredfordam Simpsonam sagādāja prieku.

Viņi sēdēja meksikāņu restorānā ārā pie galdiņa, kas bija apkrauts ar sarkanām Tecate alus kārbām, čipsiem ar salsas mērci un kaudzēm materiālu par Lānsu Hoperu un Rendiju Bogsu.

Bredfords galu galā bija sadūšojies viņu uzaicināt, bet Rūna pamanījās ievadīt vakaru lielākoties profesionālā gultnē.

Praktikants piestūma savu krēslu tuvāk, un Rūnai nācās pieciest ceļgalu saskaršanos, kamēr abi kopā pārskatīja Hopera dokumentus.

"Kur ir Kortnija?" Breds paspēja pajautāt.

"Par to nerunāsim," Rūna teica.

"Skaidrs. Ar viņu viss kārtībā?"

Jā, nē. Droši vien ne pārāk.

"Viss kārtībā."

"Viņa gan ir jauka."

Nesāksim nu atkal, Rūna nodomāja un pievērsās Bredforda sagādātajiem arhīva materiāliem par Lānsu Hoperu.

Tos lasīdama, viņa sāka aptvert, kāds īsti bijis Kompānijas Ziņu dienesta vadītājs.

Hoperam bija smags raksturs viņš prasīja no pārējiem tikpat lielu atdevi kā no sevis un nepieļāva iespēju, ka privātā dzīve varētu traucēt darbu. Bez tam viņš bija alkatīgs, nenovīdīgs, sīkumains, neiedomājami godkārīgs un vairākas reizes, līguma termiņam tuvojoties, pamanījās izspiest tādas daļas no pamatkompānijas, kas vairoja viņa mantisko stāvokli par simtiem miljonu dolāru.

Taču viņš bija ari sirds cilvēks, piemēram, kā jau Bredfords minēja, daudz laika veltīja praktikantiem. Viņš ieviesa izglītības programmas jauniešiem, kaut arī to sniegtie ienākumi ne tuvu nelīdzinājās multeņu un piedzīvojumu filmu pienesumam.

Hopers bieži devās uz Vašingtonu, lai Federālajai komunikāciju komisijai un Kongresa komitejām pierādītu neiegrožotu mediju nepieciešamību. Viņu bieži vien nomelnoja konservatīvās, uz ģimeniskām vērtībām orientētās aprindas, kas uzskatīja, ka televīzijai nepieciešama stingrāka cenzūra.

Hoperam arī bija jāuzņemas atbildība par visnejēdzīgāko izgāšanos visā Kompānijas vēsturē. Pirms trim gadiem tieši pirms viņa nāves Kompānija bija parādījusi Pulicera balvu ieguvušo materiālu par ANO miera misiju Libānā. Tas bija satriecošs raidījums par kādu ciematu netālu no Beirūtas, kuru uzskatīja par liberāli un rietumiem labvēlīgi noskaņotu, bet kas faktiski kalpojis par kaujinieku fundamentālistu bāzi.

Taču, kad ANO spēki tuvojās ciematam, lai notvertu iespējamos teroristus, tie bija tik nopietni gatavojušies pretestībai, ka operācija izvērtās par asinspirti jau pēc vienas vienīgas lodes, ko atsevišķs snaiperis raidīja konvoja virzienā. Haotiskā apšaude tūlīt pēc tam izraisīja lielus zaudējumus pašu vidū, bojā gāja ari vairāki ASV karavīri. Izrādījās, ka "snaiperis" bijis desmitgadīgs zēns, kas šāvis mērķī. No kaujiniekiem nebija ne miņas. Daži vainoja ANO par paļaušanos uz televīzijas materiālu kā informācijas avotu, citi domāja, ka Kompānijai, pirmkārt, vispār nevajadzēja uzņemt tādu sižetu, vai, ja jau to pārraidīja, vajadzēja vismaz pārbaudīt, vai kaujinieki ciematu pametuši.

Hopers uzņēmās atbildību par to, kas bija noticis, un pats devās uz Beirūtu, lai piedalītos noslepkavoto ciemata iedzīvotāju bērēs.

Lai ari kā Bredfords un Rūna nopūlējās, dokumentus pārbaudīdami, viņi nespēja atrast nepārprotamus Hopera nonāvēšanas motīvus, vienīgi saprata, ka tas bijis neparasts, godkārīgs un nesaudzīgs cilvēks.

Pēc tam viņi pievērsās Rūnas iegūto interviju analīzei. Veselu nedēļu viņa bija apceļojusi Austrumu piekrasti un Dienvidus, tiekoties ar cilvēkiem, kuri pazina Rendiju Bogsu.

Nūjā, Rendijs Bogss strādāja pie manis turpat vai divus gadus. Atkūlās, meklēja darbu. Labs puisis. Uz viņu varēja paļauties. Tas nu nebija nekāds slepkavnieks. Strādāja kā visi. Protams, tas bija sešdesmitajos. Tad bija problēmas ar nēģeriem. Protams, mums jau tā ir joprojām. Ja jau jūs filmējat, es pāris vārdos…

Nākamais…

Rendijs Bogss? Nūjā, Bogsus es pazinu. Puikas es neatceros. Tēvs bija baigais preteklis. Tāds…

Nākamais…

Rendijs? Jā-ā, mēs te darbojāmies ar omāriem. Pag jūs ierakstāt? Nu, labs ir, es izstāstīšu, kā bija. Mēs ar sievu reiz aizbraucām uz Portlendu, braucām ar ševrolē mēs vienmēr pērkam tikai amerikāņu autiņus, lai gan, jūs jau saprotat, nekā laba tur nav. Tā nu braucam, bet debesīs parādās trīs gaismas, un tas uzreiz bija skaidrs, ka ne jau lidmašīnas, jo tik spoži spīdēja. Tad viena no tām…

Nākamais…

Rūna nenovaldīja žāvas.

"Kā tu jūties?" Bredfords jautāja.

"Daudzmaz." Viņa atšķīra nākamos aktu vākus.

Viņas dzīve bija pārvērtusies par nebeidzamu garu vientulības stundu virteni pārlidojumos, apmaksātās viesnīcās, saspringtās sarunās Kompānijā, intervijās, kas dažreiz kļuva nevadāmas, bet dažreiz izdevās, vientulīgajā peldošajā mājā, haotiskajā montāžas telpā. (Kādu rītu viņa pamodās, atskārzdama, ka aizmigusi ar kameru un tas vēl nebija tas trakākais -, visu nakti nogulējusi, piekļāvusies tai.) Viņa vairs negāja uz deju klubiem, uz Vestvilidžas rakstnieku bāriem. Pat retāk satikās ar Semu Hīliju. Šad un tad pie Rūnas galdiņa attraucās Paipera Satone pēc atskaites, kā plēsoņa putns grābdama nagos vēl trīcošo foreli.

Kopā ar Bredfordu Simpsonu pārlūkojot savāktos materiālus uz tekilas un dzīvesprieka apdullinātu jaunu advokātu un darījuma cilvēku skaļo smieklu, plātīšanās un flirta fona, Rūna arvien vairāk iekarsa par to, ka bija nogalināts tik svarīgs un izcils vīrs kā Lānss Hopers, un arvien ciešāka kļuva viņas pārliecība, ka tas nav bijis Rendija Bogsa roku darbs.

12. nodaļa

»

"Nu, lūdzu, Sem," kad ar valdzinājumu vien nepietika, viņa sāka lūgties.

Bet Sems Hīlijs bija izmeklētājs, kuram spridzekļu atmīnēšana bija maizes darbs, un tādu cilvēku tik viegli nemaz nevarēja piedabūt uz to, kas tam nebija pa prātam.

Viņi sēdēja peldošās mājas upes pusē un dzēra alu, uzkozdami mikroviļņu krāsnī grauzdētu kukurūzu.

"Man tikai apskatīties. Vienu pašu mapīti."

"Man nav pielaides Divdesmitā iecirkņa dokumentiem. Es strādāju Atmīnēšanas vienībā. Kas tur ar mani runās?"

Rūna bija ilgi nopūlējusies, mēģinādama izprast, vai mīl Semu. Viņasprāt, savā ziņā jā. Tomēr tas nebija kā vecos laikos lai arī kad tie bija -, kad cilvēks skaidri zināja, mīl vai nemīl. Mīlestība bija kļuvusi daudz sarežģītāka. Bija radušās mīlestības pakāpes, posmi. Tie iestājās un atslēdzās kā gaisa kondicionēšanas iekārtas kompresors. Ar Hīliju bija tik jauki parunāties. Un izsmieties. Rūnai patika tas, ka viņš tik ļoti atgādināja vīrieti no Mari

nu

boro reklāmas. Patika lūkoties viņa mierīgajās acis, kas bija dziļākas par visu iepriekš redzēto vīriešu acīm. Taču pietrūka reibinošās sajūtas, aizrautīgās tieksmes pēc kaisles objekta, kas Rūnai saistījās ar īstu mīlestību, lai gan tāda gadījās pavisam reti.

Bez tam Hīlijs bija precējies.

Tas gan Rūnu nezin kāpēc nemaz tik ļoti neapbēdināja. Bet viņi galu galā dzīvoja šķirti, un Hīlijs bez īpašām problēmām varēja pateikt, kad sastopas ar Šerilu. Rūna uztvēra viņa laulību kā gaisa spilvenu automašīnā drošības pasākumu. Iespējams, kļūdama vecāka, Rūna varētu piespiest Hīliju pieņemt lēmumu, ja viņi vēl būtu kopā. Bet pagaidām viņa laulība bija viņa personiskā lieta. Vienīgais, ko Rūnai vajadzēja, bija atklātība un draugs, ar kuru būtu interesanti. Un ne ar vienu draugu nebija tik interesanti kā ar šo Ņujorkas Atmīnēšanas vienības kaujinieku.

"Viņi arestēja pavisam citu cilvēku," Rūna teica.

"Esmu dzirdējis tavu Bogsa teoriju."

"Man nevajag pārmeklēt lietisko pierādījumu noliktavu. Gribu izlasīt tikai vienu mapīti."

"Man šķita, ka tu gribēji kļūt par reportieri."

"Es esmu reportiere."

"Reportieri nekrāpjas. Nav ētiski piespiest mani iegūt informāciju."

"Bet tas nemaz nav tā. Tu zini, ka ir tādi anonīmi avoti. Nu, lūdzu, palīdzi vienreiz!"

"Tā ir slepkavības izmeklēšana. Mani var atstādināt no darba par informācijas noplūdi."

'Tā ir notiesāšana par slepkavību. Lieta ir slēgta."

"Tiesas protokols ir publiski pieejams. Tu taču vari…"

"Tas man ir. Man vajag policijas ziņojumu. Tur ir visu liecinieku uzvārdi un adreses, šaušanas leņķi un ložu izejas brūču fotogrāfijas. Pats interesantākais. Lūdzu, Sem!" Rūna noskūpstīja viņa kaklu.

"Neko nevaru līdzēt. Atvaino!"

"Tas cilvēks nav vainīgs. Viņš izcieš sodu par to, ko nav izdarījis. Vai nav briesmīgi?"

"Tu vari aprunāties ar sabiedrisko attiecību vadītāju. Tev paskaidros policijas departamenta viedokli par šo lietu."

"Neko viņš man nepaskaidros, tā būs tukša runāšana."

"Tur ir vadītāja," Hīlijs teica, "nevis vadītājs." Viņš piecēlās un iegāja kambīzē. "Vai tev ir kaut kas nopietns?"

"Nu, pirmkārt, neviens intervētais pat iedomāties nevarot, ka Rendijs Bogss būtu kādu nogalinājis. Otrkārt…"

"Es runāju par ēdamo."

"Ak tā." Viņa pameta skatienu uz kambīzes pusi. "Nē."

"Neāksties."

"Es neākstos," viņa steigšus paziņoja. "Man tiešām nav nekā nopietna. Atvaino! Varbūt kāda puspaciņa kukurūzas pārslu ar žāvētiem augļiem."

"Rūna…"

"Un banāns. Tas gan baigi vecs."

"Es nevaru tev dabūt ziņojumu. Atvaino."

"Vēl ir tunča konservi. Tā gan būtu jocīga kombinācija, ja samaisītu ar pārslām. Pat ar augstu šķiedras saturu."

Hīlijs nepadevās.

"Nekādas mapītes. Par to pat nedomā." Viņš atgriezās ar cepumiem un biezpienu. "Nu, un kur tava mazā?"

Rūna brīdi vilcinājās.

"Aizvedu uz sociālo aprūpi."

"Ak tā." Hllijs paraudzījās uz viņu kā neizpratnē. Tad, ne vārda neteikdams, ķērās pie biezpiena. Piedāvāja arī Rūnai, bet viņa papurināja galvu.

"Tur tiešām bija ļoti, ļoti jauki cilvēki. Zini, īsti profesionāļi," viņa taisnojās. "Ahā."

"Redzi, viņi sākumā ievietos Kortniju pie pagaidu audžuvecākiem, kamēr atradīs māti…" Viņa izvairījās ieskatīties Hīlija acīs, tāpēc aplūkoja visu citu. Izpētīja viņa krekla pogas, šuves, grīdu starp viņa kurpēm. "Pareizi izdomāju, vai ne?"

"Nezinu. Vai tiešām?"

"Cita varianta nebija."

"Kad biju patruļdienestā, dažreiz gadījās atrast bērnus. Ja bija kaut mazākās aizdomas, ka bērns atstāts novārtā vai tam darīts pāri, tas bija jāsavāc uz iecirkni vai jāizsauc sociālais darbinieks, lai pārbauda."

"Bet tie taču ir kārtīgi cilvēki, vai ne?" Rūna jautāja.

"Droši vien."

Viņa piecēlās un sāka lēni staigāt pa istabu.

"Ko tad es varēju iesākt? Nevaru taču visu laiku ar viņu auklēties."

"Es jau nesaku…" Hīlijs iesāka.

"Saki gan. Visu laiku saki: nezinu… Droši vien."

"Tu izdarīji tā, kā tev tobrīd šķita pareizi."

Rūna sažņaudza dūri, tad atlaida vaļā. īsie, nelakotie nagi iecirtās plaukstā, tad atvilkās.

"Tu runā tā, it kā čigāniem būtu to bērnu atdevusi."

"Es tikai kaut ko nesaprotu, tas ari viss."

"Ko tad man darīt? Vadāt pie rociņas? Dabūju samaksāt piecsimt dolāru par kameras remontu viņas dēļ.

Astoņas stundas jāfilmē no jauna. Auklīti es nevaru atļauties…"

"Rūna…"

Skaļums un sašutums auga augumā.

"Tu runā tā, it kā es būtu viņu pametusi. Es neesmu viņas māte. Es viņu nemaz negribu."

Hīlijs pasmaidīja.

"Neuztraucies tā. Protams, viņai tur būs labi. Paēd biezpienu. Ar ko tas ir?"

Rūna paskatījās.

"Ar āboliem? Bumbieriem? Pag, tas ir ar cukātiem."

"Tādā krāsā?"

"Tas tikai pagaidām, kamēr Klēru atradīs," viņa teica.

"Tikai pāris dienu droši vien," Hīlijs piekrita.

Rūna apstājās pie apaļā iluminatora, raugoties pāri ūdens klajam, kur Hobokenas ugunis viļņos iezīmēja lidostas starta ceļam līdzīgu joslu. Skatiens aizsteidza līdz tās sākumam pretējā krastā, tad atpakaļ. Tā viņa vēroja, līdz garāmbraucoša motorlaiva tās izdzenāja. Kad signāluguntiņas sāka ieņemt savas vietas, viņa pagriezās pret Hīliju un jautāja:

"Es taču pareizi rīkojos, vai ne, Sem?"

"Protams, pareizi." Viņš aizvēra biezpiena kārbiņas vāciņu. "Aiziesim kaut kur paēst."

Paipera Satone apzinājās savu ietekmi uz viņu, bet tās apziņa viņai lika justies neērti, jo tā bija tīri seksuālas dabas ietekme.

Tātad ietekme, kuru viņa nevarēja likt lietā. Vai, precīzāk izsakoties, neatļautos likt lietā.

Uzlūkodama pretī pie galda sēdošo vīrieti, viņa pārmeta kāju pār kāju, un viņas krēmkrāsas zeķes, liegi nošvīkstot, atgādināja šo ietekmi. Viņa sēdēja kabinetā, kas atradās tieši virs viņas kabineta, tikai divus stāvus augstāk pamatkompānijas majestātiskās celtnes augšstāvā.

"Padzersim kafiju," vīrietis sacīja.

"Nē, paldies!"

"Nu tad es pats." Dens Sempls bija četrdesmit četrus gadus vecs, ar trenētu, samērīgu augumu un īsi apcirptiem, vietumis iesirmiem matiem, kas cirtojās virs pieres. Atšķirībā no Paiperas Satones, Lī Maizela vai sava priekšteča, Lānsa Hopera, viņš nebija žurnālists. Viņš bija pārdevis sākumā vietējo staciju, tad Kompānijas reklāmas laiku, līdz pārgājis izklaides raidījumu, tad ziņu programmu jomā. Reportiera pieredze nebija vajadzīga. Semplam piemita cits talants naudas taisīšanas un taupīšanas talants. Televīzijas pasaulē neviens nebija tik naivs, lai domātu, ka izcils žurnālistu darbs pats par sevi nodrošina panākumus. Tāpēc ar pāris izņēmumiem neviens nebrīnījās, kad pēc Hopera Kompānijas Ziņu dienestu uzticēja Semplam. Līdzība bija nenoliedzama: Hopers bija izcils žurnālists īsta nešķīsteņa veidolā, bet Dens Sempls lielisks darījumu cilvēks nesaudzīga, lieluma mānijas pārņemta vīra miesās.

Lai gan bija arī kāda cita pozīcija, kas neatstāja viņu vienaldzīgu, un tā bija Paipera Satone.

Viņai arī iepriekš bija romāni ar vairākiem Kompānijas atbildīgajiem darbiniekiem tomēr vienīgi ar tiem, kas ieņēma aptuveni viņas līmeņa amatus, un, protams, tikai ar tādiem, kurus Paipera iekāroja vai ar kuriem bija patīkami pavadīt laiku. Satoni neinteresēja tenkas un baumas, taču viens no viņas nedaudzajiem ētikas principiem liedza izmantot savu miesu karjeras labā; bija jau simtiem citu veidu, kā izdrāzt tos, kuru labā strādāja.

Romāns ar Semplu bija ildzis vienu gadu, kamēr abi virzījās pa karjeras kāpnēm Kompānijā. Bet tas bija pirms vairākiem gadiem. Tad pienāca Hopera nāves diena, kuras rezultāts izvērtās tāds, kā Satone bija paredzējusi: Semplu iecēla Hopera vietā. Nākamajā dienā pēc direktoru padomes lēmuma viņa ieradās Sempla kabinetā, lai apsveiktu viņu un paziņotu, cik ļoti priecājas. Satone bija paspiedusi Sempla roku un noskūpstījusi viņu uz vaiga, tā pieliekot abu sakaram punktu.

Kopš tās dienas Sempls bija nopūlējies kā puika, mēģinādams viņu atgūt. Lai gan abi bieži satikās, pusdienoja kopā un apmeklēja dažādus oficiālus pasākumus, viņa bija noteikusi, ka tuvībai beigas. Sempls nespēja noticēt, kad viņa atzinās, ka arī viņai šāds lēmums dārgi maksājis, lai gan tā bija taisnība. Satonei bija jāapspiež fiziska tieksme, bet vēl vairāk viņu valdzināja Sempla spēks, spīdošais prāts un izlēmība. Satonei bija pieredze ar vārgiem vīriešiem, un to viņa nevēlējās atkārtot; par to liecināja prāvais bijušo skaits.

Romantiskais saspīlējums piešķīra zemtekstu katrai abu sarunai. Satoni biedēja tas, ka, ārkārtīgi augstu vērtējot viņas darba spējas, Sempls alka pēc viņas visprimitīvākajā nozīmē. Viņai pār Semplu bija mīļākās, nevis karalienes ietekme, un tas Satonei aizdeva dusmas; savukārt viņas pastāvīgais atteikums atjaunot sakaru aizvainoja Semplu.

"Kā gāja Parīzē?" viņa jautāja.

"Comme ci, comme ga. Kā tur var iet? Tāpat. Parīze nekad nemainās."

Tika atnesta kafija. Viceprezidentiem bija atsevišķa ēdamzāle, un ēdienus vai dzērienus piegādāja Villeroy &

Bьsch porcelāna traukos uz lakotām paplātēm ar Kompānijas logo. Sempls ielēja sev kafiju un pagaršoja.

"Pastāsti man par to materiālu."

Satone lietišķi, ātri izstāstīja.

"Viņu sauc Rūna? Vārds vai uzvārds?"

"Kaut kāds stulbs pseidonīms. Viņa ir mūsu vietējās televīzijas opera tore."

"Ko Lī par to domā?" Sempls jautāja.

"Mazliet vairāk par mani pārliecināts, ka ir vērts. Bet ne pārāk."

"Kāpēc tad vispār tam ķerties klāt?" Sempls mierīgi jautāja. Viņa tumšās acis aplūkoja Satones blūzi. Viņa nopriecājās, ka uzvilkusi vilnas kostīma žaketi zīda blūzei virsū. Bet viņa skatiens tikai daļēji nopētīja viņas augumu. Pārējais, kas norisinājās acīs un aiz tām, smadzenēs, viņai bija pilnīgs noslēpums. Tā arī bija viena no Sempla vilinošām īpašībām ka viņa nekad nebija spējusi šo vīrieti atšifrēt. Turklāt tā viņu arī biedēja.

"Galu galā tā meitene teica, ja viņa nevarēšot to uztaisīt "Aktuālajiem notikumiem", viņa to pabeigšot pati un pārdošot citiem."

"Šantāža," Sempls atcirta.

"Vairāk gan jauneklīga dedzība."

"Man tas nepatīk," Sempls teica. "Tam materiālam nav piesitiena." Viņš iemalkoja kafiju. Satone atcerējās, ka viņam patika no rīta sēdēt gultā kailam, ar paplāti klēpī, turot tasīti ar apakštasīti tieši virs krāniņa. Varbūt tam patika siltums, viņa dažkārt domāja.

"Kas tad viņai savākts? Ir kaut kas?" viņš jautāja.

"Nekā. Nekā nopietna. Daudz fona materiālu. Tas arī viss."

"Tātad tu domā, ka tā ari paliks?"

Satone izvairījās no viņa skatiena.

"Viņa ir jauna. Es viņu pieskatīšu. Ceru, ka viņai pašai tas viss apniks."

Sempla varā būtu aizmēzt to materiālu nebūtībā, neatstājot aiz sevis neko vairāk kā pāris pikseļus uz televīzijas ekrāna. Viņš paraudzījās uz Satoni un teica:

"Pastāstīsi, ja viņa atradīs ko jaunu."

"Labi."

"Bet katru dienu." Sempls kādu brīdi raudzījās pa logu tālē. "Pusdienās aizgāju uz lielisku restorānu. Netālu no Senžermēna laukuma."

"Ak tā?"

"Ļoti gribējās, lai tu būtu blakus."

"Prieks dzirdēt."

"Mišlēna grāmata jālabo. Jāuzraksta šiem, lai piemet tam restorānam vēl vienu zvaigznīti." Tad viņš paņēma pildspalvu un ierakstīja savā kalendārā, lai to neaizmirstu.

13. nodaļa

i

Rūna bija kļuvusi mēnessērdzīga. Vismaz tāda viņai bija sajūta.

Viņa bija nosēdējusi septiņas stundas no vietas pie sava galda, pārskatot uzņemto materiālu, vienā un tajā pašā pozā, nemainot muguras izliekumu. Studijas saspiesto gaisu pildīja dūkoņa, it kā desmitiem sirseņu laidelētos apkārt, un viņa domāja, ka tā nāca no monitora, bet, to izslēgusi, netika no trokšņa vaļā; tad arī aptvēra, ka dūc pašas galvā.

Tas jau bija par traku.

Viņa piecēlās un izstaipījās uz brīdi dūkoņu pārtrauca locītavu knikšķi. Palūgusi Bredfordu reģistrēt pēdējā laikā uzņemto videomateriālu, viņa devās laukā. Izlīkumojusi caur sarežģīto gaiteņu labirintu, Rūna izkļuva pavasarīgajā vakarā. Viņa noņēma hromēto ķēdīti ar caurlaidi un ielika to leopardādas somiņā.

Uz ietves pie ārdurvīm stāvēja nogurusi Kompānijas darbiniece. Viņas vīrs jauns vīrietis uzvalkā pienāca klāt ar diviem bērniem. Acīmredzot bija viņa kārta vest bērnus mājās.

Māte lietišķi visus apskāva, tad sāka ar vīru apspriest nedēļas nogales plānus. Tad meita, rudmatīte aptuveni Kortnijas gados, paraustīja māti aiz Norma Kamali svārkiem.

"Mammucīt…"

"Pacieties brītiņu," māte stingri teica. "Mums ar tēti jāparunā." Meitenīte saīga un novērsās.

Rūna uzsmaidīja viņai, taču meitene nereaģēja. Ģimene devās prom.

Kā es esmu izpumpējusies, viņa nodomāja.

Taču jau pēc pārdesmit soļiem dienvidu virzienā vēsais, elektrizētais lielpilsētas gaiss aizdzina miegu, un viņa ieraudzīja, ka pulkstenis MONY virsotnē rāda pavisam agru stundu, tikai astoņi. Agru? Rūna atcerējās, ka reiz darbalaiks beidzās piecos. Viņa gāja pa Brodveju, garām Linkolna Centra raibajai krāsainībai apstājās, ieklausījās, vai nespēlē mūzika, taču neko nedzirdēja. Tad turpināja ceļu mājup, uz dienvidiem, nolēmusi izlocīt kājas. Domāja, kas vēl nepieciešams viņas sižetam. Vispirms bija jāsadabū policijas ziņojums Hopera lietā.

Pēc tam jāaprunājas ar visiem lieciniekiem. Jāieraksta Meglers. Varbūt jāintervē arī tiesnesis. Jāsameklē pāris zvērināto. Labi būtu atrast kādu vecu garīdznieku, kas pazītu Bogsu. Tādu Spensera Treisija stilā. Ak jā, nu protams, es to puisi Rendiju atceros, teikšu jums, lūk, ko, viņš mums vienādiņ palīdzēja zupas virtuvē un ļoti rūpējās par savu māti, un pusi no savas rninistranta naudiņas ik svētdienu atstāja kolektei…

Tik daudz darāmā.

Viņa izgāja cauri "Elles ķēķim". Galva pati grozījās, ejot pa Devīto avēniju. Bēdīgs skats. Rajons bija izķēmots, sabūvējot daudzstāvu kastītes, smalkus restorānus un kooperatīvo dzīvokļu namus. Rūnas acīs šīs apkaimes lielākais vilinājums bija tas, ka deviņpadsmitajā gadsimtā te valdījuši Susliki, viena no Ņujorkas nežēlīgākajām bandām. Pēdējā laikā viņa bija daudz lasījusi par sendienu bandām. Pirms Bogsa vēstules bija gatavojusies uzņemt dokumentālu filmu par viņiem. Viņa gribēja pastāstīt par Suslikiem un viņu daiļā dzimuma līdziniecēm, Kaujas grupas sieviešu saviesīgas dzīves un sporta klubu (viņas dēvēja arī par Suslicienēm). Temats neinteresēja nevienu producentu. Noziedzīgās pasaules superzvaigznes joprojām bija mafija, kolumbieši un jamaikieši, un pieprasījums pēc tādiem laupītāju tēliem kā Vienplaušas Karenas, Kazas Seidijas un Resnules nebija necik liels.

Kājas bija kā svina pielijušas, kad Rūna nonāca savā rajonā. Viņa apstājās pie savas peldošās mājas un brīdi lūkojās tumšajos logos. Garām pagāja kāda ģimene: māte, tēvs un dēls, jauks, gadus piecus vai sešus vecs puika. Viņš apbēra vecākus ar jautājumiem kurp tek Hudzona, kādas zivis mīt tajā -, bet māte ar tēvu divatā sacerēja jokainas atbildes. Visi trīs par tām sirsnīgi smējās. Rūnai bija jāsaņemas, lai nepieskrietu viņiem klāt, tik jautri tur gāja. Diez, kā viņi uzņemtu svešinieci. Kad ģimene bija aizgājusi, viņa kāpa pa trapu mājā iekšā. Nometusi somu pie durvīm, apstājās, galvu sānis pieliekusi, un ieklausījās. Automašīnas signāli, helikopters, motocikla rūkoņa. Tik tālas bija šīs skaņas. Neviena no tām nenāca no viņas mājas, nebija nekā, tikai pašas sirdspuksti un dēļu čīkstoņa zem kājām.

Roka sniedzās pie slēdža, tad lēni nolaidās, taustīdamās viņa aizkļuva līdz kušetei un nogūlās, blenzdama griestos, kur dejoja Hudzonas nemierīgajā virsmā atstarotās daudzkrāsainās uguntiņas. Tā nogulēja ilgi, ilgi.

Pēc stundas Rūna sēdēja pārlieku karstā metro vagonā, kas šūpodamies steidzās uz priekšu. Viņa vēlreiz pārbaudīja somas saturu mūrnieka āmurs, balons ar asaru gāzi, divi skrūvgrieži (parastais un krusta), līmlente, gumijas cimdi. Vēl viņas arsenālā bija prāvs spainis, beržamā suka un plastmasas pudele ar logu mazgājamo šķidrumu.

Viņa domāja ari par likumiem, prātodama, vai noziegums nav mazāks, ja nav ielaušanās un ieiešana. Ja tikai ieiet, neko neuzlaužot.

Tas nu bija jautājums, uz kuru Sems uzreiz varētu atbildēt, taču viņam gan ko tādu nedrīkstēja jautāt.

Tad viņai ienāca prātā, ka par tādu niansi kādam jau vajadzēja iedomāties, un tāpēc vien, ka nav uzlauztas durvis vai izsists skatlogs, sodam nav jābūt daudz mazākam. Teiksim, tiesnesis varētu piespriest vienu, nevis trīs gadus.

Vai desmit divdesmit gadu vietā.

Droši vien to ilgāko termiņu. Tas, ka viņa iekārojusi valsts īpašumu, par labu viņai nenāktu.

Ēka atradās tikai pāris soļu attālumā no metro pieturas. Rūna izkāpa no vagona un apstājās. Garām pagāja policists ar ieslēgtu rāciju, kurā kāds buldurētājs centās pārkliegt šņākšanu. Piespiedusi vaigu pie neskaitāmiem krāsas slāņiem klāta laternas staba, Rūna mēģināja uzminēt, kādā krāsā tas bijis agrāk. Ja nu tieši pie tā paša staba pirms simts gadiem apstājušies kādi Susliku vai Hudzonas Rīkļurāvēju bandas locekļi, nolūkojot upuri?

Iela bija tukša, un viņa netraucēta iegāja vecajā administrācijas ēkā un pieteicās sargam ar izdomātu pasaciņu un viltotiem personas dokumentiem.

Pēc divdesmit minūtēm viņa bija laukā, nomainījusi suku un spaini pret bieziem aktu vākiem, kas bija pārceļojuši uz viņas somu.

Apstājusies pie tālruņa aparāta, Rūna izlikās zvanām, kamēr pašķirstīja aktu vākus. Viņa atrada meklēto adresi un steigšus atgriezās metro. Desmit minūtes nogaidījusi, viņa iekāpa vecā Ceturtās līnijas vilcienā, kas brauca uz Bruklinu.

Rūnai patika Ņujorkas nomaļākie rajoni, īpaši Bruklina. To viņa iedomājās kā vietu, kas sastingusi laikā, vietu, kur vienmēr spēlē Dodgers, kur muskuļoti puiši T kreklos sūc piena kokteiļus, flirtēdami ar brašām meičām, kas, gumiju košļādamas, laiski, pavedinoši atņurd viņiem. Lielas imigrantu ģimenes, kas saspiestas daudzdzīvokļu namos, kur strīdas, salīgst mieru, smej un apkampjas mīloši un uzticīgi sirdscilvēki.

Rajons, kurā viņa bija nonākusi, sekojot no metro iznākušajam pūlim, bija kluss, īsts guļamrajons. Viņa apstājās, apsverot, kur ir meklētais nams.

Ceļš līdz rindu mājai nebija tāls, tikai trīs ielas uz priekšu. Sarkanu ķieģeļu sienas divu stāvu augstumā, dzelteni logu rāmji un durvju aplodas, šaura, nīkulīga mauriņa josla. Pie mājas kvēloja neskaitāmi ziedu sārti. Kur vien Rūna raudzījās, visur bija redzamas ģerānijas tās slējās no puķu podiem, no māla statuetēm ēzeļu un vēderainu meksikāņu veidā, no zaļām plastmasas puķu kastēm pie logiem, no piena pakām. Rūnu tāda ziedu pārpilnība ne pa jokam satrauca. Cilvēki, kam tik ļoti patika ziedi, droši vien bija visai jauki. Tas nozīmēja, ka Rūnai nāktos nožēlot iecerēto.

Tas gan viņu netraucēja uzkāpt uz lieveņa, nolikt uz betona papīra maisu un pielaist tam uguni.

Nospiedusi zvana pogu, viņa aizskrēja aiz stūra un ieklausījās saucienos.

"Ak tu, velns… Ko?… Atkal tie panki… Man vienreiz pietiek! Jāzvana policijai… Nezvani ugunsdzēsējiem. Te tikai…"

Rūna ieskrēja pa sētaspuses durvīm, nokļūdama virtuvē, un ieraudzīja vīrieti, kas mīdīja degošo maisu. Dzirksteles šķīda uz visām pusēm, dūmu mutuļi vēlās iekšā. Padrukna sieviete laistīja viņa kājas, rokā turēdama lejkannu ar garu snīpi. Vienā mirklī Rūna pašāvās viņiem garām nemanīta, pārvarot divus pakāpienus uzreiz. Augšstāvā viņa nokļuva šaurā gaitenī.

Pirmā istaba tukša.

Otrā arī.

Trešajā haoss. Jautri spiegdami un lēkādami, seši bērni pa logu vēroja, kas lejā notiek.

Visi pagriezās pret durvīm, kad Rūna ienāca un ieslēdza gaismu.

Viens bērns iesaucās:

"Rūna!"

"Sveika, mazā!" viņa teica Kortnijai. Meitenīte pieskrēja viņai klāt.

Desmitgadīgs apaļvaidzis uzlūkoja Rūnu.

"Kas tas? Bēgšana no tuptūža?"

"Kuš, nesaki nevienam."

"Jā, kā tad, vai tad es kāds sūdzmanis, vai. Cigarete ir?"

Rūna pasniedza viņam piecus dolārus.

"Tu neko neesi…"

"Neesmu redzējis. Skaidrs. Nav pirmā reize."

Rūna teica Kortnijai:

" Nu, brauksim mājās."

Viņa noņēma meitenes jaciņu no drēbju pakaramā un uzvilka viņai mugurā.

"Tā ir tāda rotaļa?" meitenīte jautāja.

"Nūjā," Rūna teica, steigšus vilkdama viņu uz gaiteni. "Par laupītājiem."

Cietuma pagalmā bija sava kārtība.

Tieši tāda kā lielpilsētā, Rendijs Bogss nodomāja, garlaikodamies tur nākamajā rītā ap deviņiem. Viss kā dzīvē. Melnādainie vienā pusē, baltādainie otrā, tikai ne basketbola laukumā.

Melnādainie bija jaunāki. Daudziem ap galvu pieres apsējs vai sieviešu zeķe, citiem mati sapīti sīkās bizītēs, veidojot ģeometriskas figūras. Viņi turējās kopā. Spēcīgi liela auguma puiši ar trenētiem augumiem.

Ei, zēni, pieveriet žaunas!

Kas tad nu?

Es par savām mikām. Jūs jau nezin', kur man mikas.

Kas tad to nezin'!

Baltie bija vecāki, nežēlīgāki, neiecietīgāki. Un izskatījās bēdīgi gariem, nekoptiem matiem, bālu ādu. Arī viņi turējās kopā.

Melnie, baltie. Tieši tāpat kā pilsētā.

Daudzi ieslodzītie nodarbojās ar spēka vingrojumiem. Cietumā varēja cilāt svarus, lai gan pastāvošā kārtība nepieļāva demokrātisku piekļuvi visiem. Taču saliekt un iztaisnot rokas guļus stāvoklī vai vingrināt vēdera presi, pieceļoties no stāvokļa guļus sēdus stāvoklī, varēja ikviens. Muskuļus uzaudzē cietumā. Bogss gan ne īpaši aizrāvās ar vingrošanu. Lai nedomā, ka viņš samierinājies ar to, ka tur nonācis. Ja nebija jāstāv rindā pie svaru bumbām, varēja domāt par ko citu.

"Ak brīnum daiļā, cik jauks tavs vaigs…"

Pagalmā melnādaino gospeļu dziedātāju bariņš bija sarīkojis mēģinājumu. Dziedāšana viņiem patiešām padevās. Kad Bogss pirmoreiz izdzirdēja viņus dziedam, viņam asaras saskrēja acīs. Bet nu viņš tikai klausījās. Grupai nebija nākotnes. Vienam atbrīvošana gaidāma pēc diviem, otram pēc četriem, bet trešajam pēc trīspadsmit mēnešiem.

"Reiz biju zudis, nu esmu glābts…"

Dziedātāji uzsāka otro pantu, bet kāds malā stāvētājs uzsauca:

"Ei, aizverieties galu galā!"

Nāsis sasniedza kamīna dūmu smarža. Bogss pūlējās nedomāt, kad pēdējo reizi sēdējis kamīna priekšā. Atcerējās meiteni no Ņujorkas. Sīko meitēnu ar lielo kameru.

Viņš sēdēja klusēdams. Dažreiz uzsmēķēja, lai gan ieslodzījumā smēķētkāre bija panīkusi. Uz daudzām lietām kāre bija panīkusi. Brīdi sēdēja, domājot par meiteni, par raidījumu, par cietumu, par debesīm, bet tad attapās, ka citi ieslodzītie, kas pirms tam bija sēdējuši blakus, kaut kur nozuduši.

Bogss saprata, kāpēc viņi aizlaidušies, un pār muguru pārskrēja šermuļi.

Severns Vašingtons bija slims. Gripu dabūjis, vēma visu nakti, un bija aizvests uz lazareti. Ja jau Bogss to zināja, tad visi pārējie arī.

Bogss palūkojās apkārt un uzreiz ieraudzīja viņu. Huans Askipio bija atgriezies.

Sarkana saite ap pieri un maskēšanās jaka virs kombinezona. Viņš nāca divu ieslodzīto pavadībā. Askipio bija jauniņais, narkotiku dīleris, notiesāts par divu konkurentu noslepkavošanu. Augumā ne visai padevies, pie tam tādu seju, kā labam tēvocim. Laipna seja, tādā raugoties, it kā nebūtu jābaidās. Taču acis, Bogss zināja, bija aukstas un ļaunas, kā čūskai.

Visi trīs apstājās sešus septiņus soļus no vietas, kur Bogss sēdēja, pie augstās sarkano ķieģeļu sienas. Askipio teica:

"Ei, puis. Šurp! Ātri!"

Bogss paraudzījās uz viņu, taču nepiecēlās.

Askipio norādīja uz šauro, ēnaino laukumiņu pie sienas, kas nebija pārredzams no sargtorņiem. Ieslodzītie to dēvēja par "Mīlas aleju".

Askipio nostājās tur un atrāva biksēm rāvējslēdzēju.

"Ei, puis, es ar tevi runāju. Kurls esi, vai?"

Viņa draugs uzsauca:

"Ei, džekiņ, nāc šurp un stājies rāpus! Paņems tevi priekšā, tagad tevi paņems priekšā. Klausīsi, paliksi dzīvs. Lielais nēģeris tavu pakaļu šodien neglābs."

Otrs piebalsoja:

"Nu, nāc! Veikli!"

Bogss vēlreiz palūkojās uz viņiem. Tad atteica:

"Nedomāju gan." Viņš apsvēra, cik tālu ir tuvākais sargs. Ļoti, ļoti tālu. Pārējie ieslodzītie bija pievērsušies kādu ārkārtīgi svarīgu notikumu pētīšanai pretējā pagalma malā.

Izskatījās pavisam bēdīgi.

Askipio izmeta:

"Nedomā gan? Tas sūdabrālis teica, ka nedomā gan?"

Tad Bogsa skatiens pārslīdēja paša labajai rokai, kas atdusējās uz ceļgala. Viņš raudzījās uz kādu nagu. Askipio arī palūkojās uz Bogsa roku.

Garš nags.

Tas stiepās arvien garāks. Pāris centimetru, pieci, astoņi, divpadsmit. Bogss pacēla galvu un nopētīja visus trīs pēc kārtas.

Severns Vašingtons bija viņam iedevis šo īpaši cieto stikla gabalu, īstu dunča asmeni, viena tā mala bija asa kā bārdas nazis. Viens gals notīts ar izolācijas lenti. Metāla detektors tādu neuztvertu. Ar tādu nagu varēja pastrādāt visādus brīnumus. (Bogss bija jautājis: "Bet ko tad Allāhs teiktu?" Un Vašingtons bija viņu nomierinājis. "Allāhs teiktu, ka pilnīgi mierīgi var sačakarēt tos dulburus, kas tev brūk virsū. Es pats savām ausīm dzirdēju.")

Askipio iesmējās.

"Liec nost, puis! Nāc nu šurp, ātri."

Viņu nogāzīs uz ceļiem, tad tie divi viņu sakamps, un Askipio viņu nositīs līdz nāvei, bet pēc tam viņa līķi atradīs veļas mazgātavā, un oficiālā versija būs, ka nosities, krītot no kāpnēm.

Bogss papurināja galvu.

Askipio teica:

"Mēs esam trijatā, puis. Ja vajadzēs, pasaukšu vēl. Tas," viņš pamāja uz nazi, "tev ne sūda nelīdzēs."

"Nu, puis," viens no pavadoņiem norūca, kā dusmodamies par nepaklausību.

Bogss nekustējās. Asmeņa gals laistījās.

Askipio pienāca klāt. Pavisam tuvu. Tad ielūkojās Bogsa acīs. Ilgi stāvēja tā, un ne viens, ne otrs nenolaida skatienu. Beidzot Askipio pasmaidīja un papurināja galvu.

"Labs ir, puis. Tu nerausties. Tas man patīk."

Bogss nekustējās.

"Tu esi brašs, draudziņ," Askipio teica ar apbrīnu. "Tādu joku ar mani vēl neviens nav dabūjis gatavu. Tu esi viens velna puika."

Viņš sniedza roku.

Bogss palūkojās uz to.

Atskanēja švīkstiens, kā putna spārniem gaisu šķeļot.

Bogss nepaspēja pagriezties, kad ceturtais, kas bija klusiņām piezadzies no aizmugures, iesita viņam zem auss. Ar skalu būkšķi pirkstu locītavu kauliņi atsitās pret kaulu, un viņš nogāzās zemē, juzdams, ka Askipio satver viņu aiz labās plaukstas locītavas.

Asmens nokrita, Bogss redzēja to kūleņojam zemē, ik pagriezienā pazūdam skatienam.

"Nē!" Nekāds kliedziens gan neizdevās. To nomāca sitēja resnais apakšdelms.

Nebija ne sargu, ne "Āriešu brālības" aizstāvju, ne Severna Vašingtona; "Mīlas alejā" nebija neviena cita, tikai pieci vīrieši.

Pieci vīrieši un stikla asmens.

Askipio pieliecās klāt. Viņa elpā jautās ķiploku smaka ķiploki no paša personiskajiem pārtikas krājumiem. Tabaka no nebeidzamajiem cigarešu pienesumiem.

"Ei, puis, tu esi pēdējais stulbenis."

Nē, Bogss izmisis domāja. Tikai nesagraiziet! Tikai ne ar nazi. Tikai ne to, lūdzu…

Asmenim ieduroties, Bogss juta daudz mazākas sāpes, nekā bija iedomājies, taču šausmas bija daudz lielākas.

Asmens atstāja viņa ķermeni, tad atgriezās, un viņš juta iekšā biedējošu atslābinājumu.

Tad atskanēja citi kliedzieni no pāris, varbūt ari no pārsimt soļu attāluma. Bet Bogss tam nepievērsa vērību, tie viņam neko nenozīmēja. Viņš redzēja vienīgi Askipio seju: ļauni glūnošās acis, kas pat nenotrisēja un nepiemiedzās, un smaidu, kas bērniem liktos labsirdīgs.

14. nodaļa

»

Viņa par to uzzināja no kādas vietējās ziņu raidstacijas, kas nemaz nepiederēja Kompānijai. Tās, kura raida M*A*S*H atkārtojumus un kuras bestsellers bija sarunu šovs par dzimummaiņas jautājumiem un diskrimināciju pret sievietēm ar lieko svaru.

Rūnas pašas ziņu dienests nebija uzskatījis Rendija Bogsa saduršanu par ievērības cienīgu.

Viņai izdevās pierunāt Hīliju, lai tas pāris stundu pieskata Kortniju. Viņa saprata, ka tā bija ļoti ļaunprātīga attiecību izmantošana, bet viņš tik ļoti priecājās, ka Rūnai izdevies atdabūt meitenīti (viņa gan ne visai skaidri atklāja, kā tas bijis), un nemaz nekurnēja.

Pēc pusstundas viņa jau brauca vilcienā uz Herisonu, domādama, vai neatmaksātos nopirkt mēnešbiļeti.

Cietuma lazarete viņu pārsteidza. Rūna bija gaidījusi pavisam drūmu skatu. Tāpat kā pašā cietumā, ar tikpat nepielūdzamiem priekšniekiem. Bet ieraudzīja tikai tīru, spoži apgaismotu slimnīcas palātu. Viņu pavadīja sargs, ražens melnādainais ar izrieztām krūtīm. Formas tērps viņam lāgā nepiestāvēja. Uz zilajām, spīdīgajām pogām pie apkaklītes bija iespiesti Labošanas iestāžu departamenta iniciāļi. Rūnas deguns sniedzās līdz šīm pogām. Sargs bija pavisam nerunīgs.

Rendijs Bogss izskatījās pavisam bēdīgi. Balts kā krīts, bet ar laku vai krēmu iestīvinātie mati izpūruši uz visām pusēm. Tomēr visvairāk satrauca viņa acis. Tās bija miglainas un nekustīgas. Skats bija šaušalīgs. Miroņa acis.

"Jūs tā esat, mis. Tik tālu braucāt, lai mani apciemotu."

"Vai izķepurosieties?"

'Tiku pie tīri glītas brūces. Bet neko lielu man nesadūra."

"Kā tas gadījās?"

'īsti nezinu. Biju pagalmā, kaut kas mani parāva aiz rokas un iegrūda nazi ribās."

"Bet seju taču redzējāt."

"Nemaz. Ne drusciņu."

"Tas bija dienā?"

"Kā tad. Šorīt."

"Kā tad varēja sadurt, jums neredzot?"

Bogss mēģināja pasmaidīt, bet nekas no tā nesanāca.

"Te ātri vien iemācās, kā kļūt neredzamam."

Viņa teica:

"Bet…"

"Redz…" Viņa acis uz brīdi atdzīvojās, tad atkal pamira. 'Tas ir cietums. Ne jau īstā dzīve. Te ir pavisam citi noteikumi." Viņš pacēla roku un pieskārās vēderam. Tad atspiedās ar pakausi pret spilvenu un aizsedza acis ar tievo, dzīslaino apakšdelmu. "Sasodīts," viņš nočukstēja.

Rūna viņu labu bridi vēroja, klusībā nožēlodama, ka nebija paķērusi līdzi kameru. Taču pēc tam nosprieda, ka labāk nevajadzētu, tādas ainas nebija publiskojamas. Bogss bija tas tips, kas nekad negribētu, lai viņu redz raudam.

"Es jums kaut ko atvedu."

Viņa atvēra somiņu un, sadabūjusi vecu, nodriskātu grāmatu, pasniedza viņam. Lappusēm bija zelta apmalītes.

Bogss nolaida roku un aplūkoja grāmatu tik piesardzīgi, it kā ne reizi nebūtu saņēmis dāvanas un nezinātu, kā atlīdzināt.

"Grāmatu," viņa sacīja.

'To es jau sapratu." Viņš atvēra grāmatu. "Izskatās veca." Tad sameklēja titullapu. "Tūkstoš deviņi simti ceturtais gads. Jā, laiciņš pagājis. Togad piedzima mana vecāmāte. Vai nav žēl?"

"Naudā jau tai nav nekādas īpašas vērtības."

"Kas tās ir, pasakas?"

"Grieķu un romiešu mīti."

Vismaz viņa acis atdzīvojās. Pat smaida ēna parādījās sejā, kad viņš aplūkoja ar zīdpapīru aizsegtos zīmējumus.

"Tur ir viens nostāsts, kuru jums vajadzētu izlasīt. Tas ir tāds īpašs." Rūna teica un pašķirstīja grāmatu. "Šis te."

Bogss izlasīja nosaukumu.

"Prometejs. Vai tas nebija tas pats, kas uztaisīja kaut kādus vaska spārnus?"

"Ai nē! Tas bija cits džeks."

Bogss pašķielēja uz viņu.

"Ē, paskat vien!"

Rūnas acis sekoja viņa skatienam, pievēršoties vecajai ilustrācijai.

"Nūjā!" Viņa iesmējās, pieliekdamās tuvāk. Klintij piekaltais Prometejs ar milzu putnu, kas laižas knābāt tam sānu. "Tieši tas, kas jums ka sadūra. Vai nav traka sakritība?"

Bogss aizvēra grāmatu un nopurināja no plānās segas pāris no muguriņas nobirušās plēksnītes.

"Nu, un tagad pasakiet, mis, vai esat mācījusies koledžā?"

"Es, vai? Nē."

"Kā tad jūs zināt tādas lietas?" Viņš pacēla grāmatu.

Rūna paraustīja plecus.

"Man gluži vienkārši patīk lasīt."

"Man gadījies nožēlot, ka negāju studēt."

"Nu nē, es gan nepārdzīvotu," viņa teica. "Ja pabeidz koledžu, dabū kārtīgu darbu, apprecas un galu galā mūžu nodzīvo, nemaz nezinot, kā ir, ja dabū riskēt. Neizbauda dzīvi."

Viņš pamāja.

"Man jau arī nemaz nepietiktu pacietības sēdēt skolā." Brīdi pavērojis Rūnu no galvas līdz kājām, viņš piebilda: "Pastāstiet par sevi."

"Par mani?" Rūna piepeši apjuka.

"Nūjā. Es par sevi pastāstīju. Izstāstiet, kā tur, ārā, iet. Tik sen neesmu neko dzirdējis."

"Nezinu…" Viņa iegrima pārdomās. Tātad tā jūtas tie, kurus es intervēju.

"Kur jūs dzīvojat?" Bogss jautāja.

Par peldošām mājām bija grūti paskaidrot.

"Manhetenā," viņa teica.

"Kā tur var izturēt? Tādā burzmā?"

"Nekur citur nevaru izturēt."

"Es gan nekad neesmu tur ilgāk uzkavējies. Nevarēju pierast."

"Kāpēc jādzīvo tur, kur var pierast?" viņa jautāja.

"Jums taisnība. Bet jāņem vērā, ka man ir pamats aizspriedumiem. Cilvēks iebrauc Ņujorkā un kas tālāk? Viņu saņem ciet par slepkavību…" Viņš pasmaidīja un vērīgāk palūkojās uz Rūnu. "Nu, bet jūs esat reportiere. Un tāds darbs patīk?"

"Man tāda aizraušanās filmas. Domāju, ka man patiktu taisīt dokumentālo kino. Tagad strādāju vienā televīzijas raidstacijā. Palikšu tur, kamēr neapniks. Tiklīdz kādu rītu pamodīšos un izdomāšu, ka labāk uzbraukšu atpūsties uz Chrysler Building jumta, nekā iešu uz darbu, tad arī pametīšu darbu un meklēšu ko citu."

'Tad jau esam tā kā līdzīgi," Bogss teica. "Es arī esmu visādus darbus strādājis. Visu laiku meklēju. Meklēju ko labāku, lai var izkustēties, izlocīt kājas."

"Jā, bet pirms tam pusgadu nostrādāju ātrajā ēstuvē. Pirms tam biju skatlogu dekoratore. Gandrīz visi mani tuvākie paziņas ir cilvēki, ar kuriem satikos nodarbinātības dienesta aģentūrā."

"Es teiktu, ka tik glītai meitenei droši vien laiks padomāt par ģimeni. Vai jums draugs ir?"

"Ne jau tāds, ar ko apprecēties."

"Jūs esat jauna."

"Nekas nedeg. Domāju, ka mana māte jau sen visu sarunājusi kādā Šeikerhaitas jaunlaulāto salonā. Ja pateikšu, ka esmu saderinājusies, viņa rīkosies, zināt, kā Pentagonā pēc trauksmes signāla. Bet man grūti iedomāties sevi sievas lomā. Ir lietas, ko var iedomāties, un ir tādas, ko nevar. Un šī te neiet krastā."

"Kur ir Šeikerhaita?"

"Pie Klīvlendas."

"Tad jūs esat no Ohaio. Es kādu laiku pavadīju Indiānā." Viņš iesmējās. "Tā nevajadzēja teikt. Iznāk, it kā būtu tur nosēdējis. Es tur strādāju kādu gadu īstu darbu. Cik vien tādu dienas strādnieka darbu Gerijas tēraudlietuvē var saukt par īstu."

"Mis," ierunājās uzraugs, "es jau tā atļāvu jums palikt ilgāk, nekā drīkst."

Rūna piecēlās un teica Bogsam:

"Es tiešām ļoti cenšos, lai reportāža izdotos. Es jūs no šejienes izdabūšu."

Bogss pārlaida pirkstu galus pār grāmatu.

"To es paturēšu." Tas skanēja kā labākais, ko viņš spēja sagudrot pateicības vietā.

Pavadīdams Rūnu līdz izejai, uzraugs, galvu uz viņas pusi nepagriezdams, teica:

"Te, mis, daudz runā par to, ka jūs tā cenšaties."

Rūna palūkojās uz viņu. Taču skatiens tā arī netika milzīgajam bicepsam pāri.

"Ka jūs gribot viņam dabūt pārsūdzēšanu."

"Ak tā?"

"Man Rendijs patīk. Viņš nevienu neaiztiek, mums nepatikšanas nerīko. Bet vienam otram viņš diez ko nav pa prātam. Man gan nevajadzētu jums to stāstīt, un ceru, ka tas paliek starp mums…"

"Protams."

"Bet, ja jums neizdosies viņu ātri vien dabūt laukā, atbrīvošanu pret galvojumu viņš nesagaidīs."

"Tie paši, kas viņam tagad…?" Rūna norādīja uz lazaretes pusi.

"Mēs tur neko nevaram palīdzēt."

Viņi bija piegājuši pie vārtiem, un uzraugs apstājās.

"Bet ko Rendijs tādu izdarījis?"

"Ko viņš izdarījis?" Uzraugs nesaprata jautājumu.

"Es gribu zināt, kāpēc kādam vajadzētu viņu nodurt?"

Uzrauga seja uz mirkli sadrūma.

"Viņš nokļuva cietumā, mis. Tas arī ir viss."

Iekšā tikt bija pavisam vienkārši.

Kā pa sviestu, Džeks Nestors nodomāja. Tad iesmējās, jo peldošajā mājā no sviesta nebija ne smakas. Vienīgā problēma bija autostāvvieta ar sargu, kas no būdiņas šad un tad uzmeta skatienu mājai, kā to uzraudzīdams. Bet Nestors nogaidīja, līdz tas paņēma tālruņa klausuli, lai piezvanītu, un, aši pagājis viņam garām, uzskrēja pa dzelteno dēļu trapu.

Ticis iekšā, viņš uzvilka brūnus kokvilnas pirkstaiņus un sāka no viena gala. Viņš nesteidzās. Nestoram nekad nebija gadījies būt tādā mājā, viss bija interesanti. Viņš pārzināja jahtas, pat nespētu pateikt, cik izpriecu kuģīšus bija pārķemmējis, un, protams, bija gana redzējis kara flotes kuģus un desanta kuģus. Bet ko tādu viņam nebija gadījies apskatīt.

Dekors gan nekam nederēja. Atgādināja viņa pasistās pamātes dzīvokli. Bet stūresmāja, ja tā to varētu dēvēt, bija pa pirmo, ar spožiem misiņa gaismekļiem un rokturiem, un dzelteni lakota ozolkoka apdari. Skaisti. Neviens no vadības kloķiem nedarbojās, un viņš nosprieda, ka dzinējs ir pagalam. Stūres ratu gan varēja pagrozīt. Viņš pārvarēja kārdinājumu paraustīt miglas taures auklu.

Nokāpis lejā, Nestors rūpīgi pārmeklēja grāmatplauktus un lēto skaiduplākšņu rakstāmgaldu, kas bija apkrauts ar papīriem un fotogrāfijām (pūķu, bruņinieku un feju ka biezs, visādas muļķības). Bija arī pārdesmit videokasešu. Arī tajās bija visādas fantāzijas. Pasakas, cēlie bruņinieki pūķu galētāji. Tādas filmas viņš nekad neskatījās. Bija pāris porņuku. "Miesas kārībnieki". Un vēl kaut kas, nosaukums "Epitāfija skumjajai filmu zvaigznei".

Nu, tātad tam skuķītim patīk arī tādas lietas.

Tad viņš pārbaudīja guļamistabas skapīšus un atvilktnes, pēc tam mazo pieliekamo ar vēl vienu virtuves skapi. Pēc tam virtuvi un ledusskapi, kuru vairākums gudrinieku parasti domāja par labāko slēptuvi un kurā profesionālie zagļi vienmēr ieskatījās, tiklīdz iegāja mājā.

Pēc stundas viņš bija pārliecinājies, ka tur nav nekā interesanta nekā tāda, par ko būtu jāuztraucas.

Tātad dokumenti bija viņas darbavietā, un tas jau bija nepatīkamāk.

Palūkojies apkārt, Nestors apsēdās uz kušetes. Vajadzēja padomāt. Varējā pagaidīt, līdz šī atgriezīsies, un vienkārši novākt. Un cauri, lai izskatās pēc laupīšanas. Droši vien kruķi noticētu. Viņš vienmēr brīnījās par to, cik ļoti cilvēki tiecās pēc vienkāršākā izskaidrojuma. Pats vieglākais. Laupīšana un slepkavība.

Vai izvarošana un slepkavība.

Bet tad kaut kur paliktu savāktais materiāls, materiāls, kam nevajadzētu palikt.

Lai gan…

Ārā aizcirtās automašīnas durvis. Viņš acumirklī bija pie loga. Ieraudzīja viņu tā nekas, ja vien nebūtu tik stulbi apģērbusies, svītrainas dzeltenmelnas zeķbikses un sarkani minisvārki. Jebkura vēlēšanās izgaisa, tādas viņam nepatika…

Tā jau bija pazīstama sajūta. Tā pati, kas uzradās, vērojot stiegrainu, brūnādainu vīrieti aizsargkrāsas formas tērpā, raugoties uz viņu caur optisko tēmēkli, kad ik šūniņa iesvilās nevaldāmā, arvien lielākā niknumā (iespējams, tāpēc, ka Nestors bija nosvīdis slapjš, vai tāpēc, ka viņu tracināja blusas, vai tāpēc, ka uz vēdera viņam bija spīdīga zvaigžņveida rēta). Niknums, naids. Izjūtas, kas noderēja, palīdzot nospiest mēlīti vai ietriekt dunci līdz spalam.

Uz asfalta aiz borta noskrapstēja zābaki.

Nestoram nagi niezēja tā, ka bija jāpakasa rēta. Kabatā sevi atgādināja automātiskā Steyr pistole.

Taču viņš neķērās tai klāt, bet uzkāpa uz klāja.

Un noskatījās, kā viņa, neveikli stīvēdamās ar smago kinokameru un kasetēm, ādas jostu ar akumulatoru vai ko tamlīdzīgu, kas atgādināja Ml 6 patronsomu, atslēdza durvis. Visu nešļavu nometusi turpat pie ieejas, viņa nozuda guļamistabā. Viņš nogaidīja brīdi, cerēdams ieraudzīt kādu plikumiņu, bet, kad viņa parādījās neizskatīgā blūzē un platās biksēs, klusu pameta peldošo māju un attālinājās Vestvilidžas virzienā.

15. nodaļa

i

"Ģeniālo, bet vienmēr pretrunīgi vērtēto…"

Klikšķis.

"Ģeniālo, bet vienmēr pretrunīgi vērtēto Lānsu Hoperu…"

Klikšķis.

Rūna bija atkal nospiedusi pults attīšanas pogu. Tas bija labs kadrs. Lānss Hopers. Pareizāk sakot, viņa mirstīgās atliekas ratiņnestuves ar vina līķi brīdī, kad tās tiek izstumtas no liktenīgā pagalma. Šie kadri noderētu viņas pārraidei. Diemžēl tos bija uzņēmusi cita televīzijas raidstacija.

"… pretrunīgi vērtēto Lānsu Hoperu necieta ne kolēģi, ne konkurenti. Lai gan tieši viņa vadībā nacionālo ziņu vakara programma iekaroja augstāko reitingu, viņš pamanījās iepīt Kompāniju vairākos skaļos skandālos. Var minēt sašutumu, ko izraisīja daudzu Kompānijas darbinieku atbrīvošana no darba, vērienīgie un viņa kritiķu vārdiem izsakoties voluntārie budžeta apcirpšanas pasākumi un dzelžainā Kompānijas ziņu programmu un to satura kontrole.

Tomēr īstu kauna traipu viņa vadītajai Kompānijai sagādāja piecu darbinieču ierosinātā tiesas prāva par līdztiesību nodarbinātības ziņā; viņas nebija mierā ar Hopera paņēmieniem, izvēloties darbiniekus un paaugstinot amatā, un paziņoja, ka izjutušas diskrimināciju. Hopers noliedza apvainojumus un panāca mierizlīgumu. Nelaiķa kolēģi tomēr atzina, ka viņš atbildīgos amatos labprātāk redzējis vīriešus, uzskatīdams, ka Kompānijas Ziņu dienesta augstākajā vadībā sievietēm neesot īstā vieta. Viņa vētrainā privātā dzīve gan bija pretrunā ar izplatīto aizspriedumu, un viņš bija bieži manīts pievilcīgu sabiedrības dāmu un izklaides industrijas pazīstamāko pārstāvju lokā. Baumots arī par biseksuālu orientāciju un par to, ka viņa paziņu vidū bijuši vairāki jauni vīrieši no modeļu aģentūrām. Taču jāatzīst, ka visvairāk viņu valdzināja slaidas blondīnes…"

Klikšķis. Kāpēc visiem vajag tās slaidās blondīnes?

Rūna sēdēja pie sava galda avīžu, žurnālu, datorizdruku, videokasešu un kādu desmit ātrās ēdināšanas restorānu iepakojumu ielenkumā. Bija jau puspieci, un visi gatavojās vakara ziņu izlaidumam septiņos. Sajūta bija tāda kā orkāna acī. Viss bija kustībā. Drudžainā, sasteigtā kustībā.

Rūna bija arī noskaidrojusi, ka Hopera prakses programma patiešām bija pavērusi karjeras iespējas ne vienam vien jaunam žurnālistam, taču viņu pašu jaunie cilvēki interesēja nedaudz vairāk kā pienāktos. Arhīvā atradās konfidenciāls Kompānijas Ētikas komisijas protokols par diviem iesniegumiem no astoņpadsmit un deviņpadsmit gadus veciem praktikantiem, kuri sūdzējās, ka Hopers izteicis viņiem nepiedienīgus priekšlikumus. Praktikantu vārdi un uzvārdi nebija minēti, un nekādu citu dokumentu nebija.

Viņa pajautāja Bredfordam, vai tas redzējis protokolus, bet viņš teica, ka neko nezinot par iesniegumiem un neticot, vai kaut kas tāds esot bijis. Par ietekmīgiem cilvēkiem, viņš paskaidroja, tenko daudz. Viņš nepārprotami nepieļāva iespēju, ka viņa elkam līduši laukā zirga kāja, un Rūnai negribējās ticēt, ka tikai pārskatīšanās dēļ viņš nebija pamanījis protokolu, pēc viņas lūguma pārbaudīdams arhīva materiālus par Hoperu.

Klikšķis.

Rūna vēroja, kā Hopera līķis aizslīd pavasarīgajā mijkrēslī neatliekamās palīdzības mašīnu un policijas bākuguņu atplaiksnījumu pavadībā, ieskatījās videokameras notvertajās garāmgājēju sejās. Mākslīgajā apgaismojumā tās izskatījās bālas un pauda gan ziņkāri, gan nepatiku.

"Rūna." Mierīga balss, sievietes balss.

"Ā, sveicināta!"

Tā bija Paipera Satone.

Vajadzēja gan sakopt galdu, Rūna nodomāja, atcerēdamās, cik akurāta ir raidījuma vadītāja. Satone bija tērpusies elegantā tumšsarkanā kostīmā ar melnām samta uzšuvēm uz atlokiem, baltā blūzē ar augstu apkaklīti, bet kājās uzvilkusi tumšas miesaskrāsas zeķes un smalkas jo smalkas lakādas augstpapēžu kurpes ar sarkanu svītru ārmalā.

Ar tādām kurpēm es būtu gar zemi, Rūna nodomāja.

Bet izskatījās kolosāli.

"Esat aizņemta." Satones acis pārslīdēja pār galdu.

"Neko īpaši, gatavoju materiālu."

Rūna nevērīgi paņēma pāris tuvāko papīra maisiņu vienu no Kentuki vistas cepešiem, divus no McDonald's un ielidināja, nē, uzlidināja pārpildītajam papīrgrozam.

"Vai jūs tā kā negribētu piesēsties?"

Satone uzlūkoja kečupa paciņas, kas aizņēma vienīgo brīvo krēslu.

"Nē, negribu." Viņa pieliecās, izņēma no Sony videopleijera Rūnas pētīto kaseti, izlasīja uz uzlīmes rakstīto. "Iks marka," viņa noteica. "Tie ir konkurenti. Šo materiālu izmantot nevar, skaidrs? Savos raidījumos es nekad neizmantoju materiālu, kas jāpiesaka "ar laipnu kādas citas kompānijas atļauju"." Viņa atdeva kaseti Rūnai.

"Es zinu. Man tā ir tikai informācijai."

"Informācijai," Satone klusu atkārtoja. "Man ar jums jāaprunājas. Bet ne jau šeit. Kur domājat vakariņot?"

"Parasti eju uz Džona picēriju. Tur nu gan anšovus var atēsties, cik lien."

Satoni tas nemaz nevilināja.

"Nē. Paēdīsiet ar mani kopā."

"Bet ir vēl viens cilvēks. Vai drīkstu paņemt līdzi?"

"Gribu aprunāties divatā."

"Visu, ko var teikt man, var izrunāt viņas klātbūtnē. Viņai, redziet, var uzticēties."

Satone paraustīja plecus, uzmeta atvadu skatienu galdam, nebūt nepriecādamās par redzēto.

"Kā vēlaties." Tad nopētīja Rūnas sārto T kreklu, minisvārkus, tīkliņzeķes un puszābakus un jautāja: "Kleita jums taču atradīsies, vai ne?"

"Vispār man ir divas, ja vajag," Rūna taisnojās.

Viņa izbrīnījās, nesaprazdama, kāpēc Satonei jāsmejas. Priekšniece uzrakstīja adresi uz piezīmju papīra lapiņas un pasniedza Rūnai.

"Tas ir starp Medisona avēniju un Piekto. Esiet tur sešos trīsdesmit. Paēdīsim, kamēr nav daudz cilvēku. Lieki laiku netērēsim, vai ne?"

"Būs labi. Manai draudzenei vēlas pusdienas neder."

***

Par dzeramnaudu to nevarēja saukt. Tas bija kukulis.

Žaks, zāles pārzinis, paņēma Satones pasniegto naudu un ieslidināja to savas melnās, nevainojami izgludinātās žaketes kabatā. Lai ari cik liela bija summa Rūna nepamanīja -, bet tā vienīgi nodrošināja viņām iekļūšanu restorāna ēdamzālē, nemaz neiepriecinot nabaga sadrūmušo vīrieti. Ierādījis viņām galdiņu zāles malā, viņš nopētīja Kortniju. Tad teica: "Varbūt tālruņu katalogu."

"Dzeltenās un Baltās lapas," Rūna teica.

Apbēdinātās franču lūpas sakniebis, Žaks devās meklēt labāko bērnu krēsliņu, ko jebkad bija piedāvājusi New York Telephone kompānija.

Rūna aplūkoja restorāna zāli.

"Kaut kas patiešām neredzēts. Es varētu pierast. Pierast dzīvot tādā stilā, tā sakot."

"Ahā."

Restorāna L'Escargot vadmotīvs bija ziedi, pie tam cerams, tāpat kā ēdienu ziņā lielā pārpilnībā. Telpas vidū dominēja sarežģīta daudzpakāpju kompozīcija no orhidejām un rozēm skarainās ģipsenes ietvarā. Pie sienām karājās grandiozas gleznas ar ziediem. Rūnai tās uzreiz iepatikās. Tādas būtu padevušās Monē, ja viņš būtu gleznojis ar spilgtiem krāsainajiem kritiņiem, nevis eļļas krāsām. Rūna bija daudzmaz pieskaņojusies interjeram. Viņa bija aizsteigusies mājās, lai pārģērbtos, un uzvilkusi vienu no savām divām kleitām, violeti balto Lauras Ešlijas modelēto, ar ziedu rotājumiem, tā bija viņas kleita pavasara un vasaras sezonai. Kleita bija vairākus gadus veca, bet ļoti maz valkāta.

Uz viņu galda augstā stikla vāzē bija strelīcija un pagalam jancīgs zaļš ērms ar kaut ko čiekuram līdzīgu galā; ja tādu rādītu National Gйographie, nemūžam nevarētu atšķirt augs, zivs vai kukainis. Rūna norādīja uz strelīciju.

"Kā man tā patīk!" Viņa to noglāstīja. "Atgādina pūķus."

"Man patīk pūķi," Kortnija teica.

Satone neizpratnē noskatījās uz abām.

"Pūķi?"

Meitenīte turpināja:

"Izaugšu, būšu bruņiniece. Bet es pūķus nesitīšu. Pieradināšu viņus. Rūna mani aizvedīs uz zoodārzu, tur dzīvo pūķi."

Lūpas tik tikko pavērusi, Satone noteica:

"Cik jauki!"

Žaks atgriezās ar diviem bieziem tālruņu katalogiem un uzlika tos uz trešā krēsla. Kortnija pasmaidīja, kad viņš pacēla meitenīti un apsēdināja uz tiem.

Tad viņš pievērsās Satonei.

"Tas īstenībā nevar būt, nu, habituel, non?"

"Žak, palūdziet, lai mazajai atnes kādu…" Viņa uzlūkoja Rūnu, jautājoši uzraukusi uzaci.

"Viņai garšo pica."

"Mums ir franču restorāns, mis."

"Vēl viņai garšo marinēti gurķi, gliemju biezzupas, kūpinātas austeres, rīss, anšovi…"

"Huоtres," Žaks teica. "Vārītas bez čaulām, pasniedz ar pesto un balto mērci."

"Labi," sacīja Satone. "Tikai lai sagriež gabaliņos. Lai viņai nav jāmokās ēdot. Un lai vīnu pārzinis man atnes Puligny-Montrachet." Viņa uzlūkoja Rūnu. "Vai jūs dzerat vīnu?"

"Es jau esmu pilngadīga."

"Mani neinteresē, cik jums gadu. Man jāzina, vai neizniekošu vīnu, kas maksā astoņdesmit dolārus pudelē."

"Man droši vien labāk krievu balto."

Satone pamāja zāles pārzinim un teica:

"Atnesiet man puspudeli, Žak. Ja nav Puligny, lai būtu Mersault."

"Oui, mis Satone."

Uzradās milzīgas ēdienkartes. Satone pārlūkoja savu.

"Nedomāju, ka mums vajadzētu ko riskantu. Sāksim ar gliemenēm." Viņa jautāja Rūnai: " Vai jūs no tādiem ēdieniem neuzbarojaties? Nav nelaba dūša?"

"Nē, es vienā korejiešu restorānā vienmēr ēdu zivju nūjiņas. Un…"

Satone apklusināja viņu ar rokas mājienu.

"Un tad baložus."

Rūnas acis iepletās. Baložus?

"Salades pēc?" Žaks jautāja.

"Lai būtu."

Rūnas acis apskrēja visu telpu, tad apstājās pie galda piederumu un tukšo šķīvju arsenāla. Rituāls šķita vēl sarežģītāks nekā katoļu dievkalpojuma gaita, bet izgāšanās gadījumā draudēja, šķiet, vēl nopietnākas sekas. Tikai mieru, viņa drošināja sevi. Tā ir tikai priekšniece, un viņa tik un tā uzskata mani par tērētu. Rūnai bija grūti apvaldīt tieksmi pakasīt plecu zem krūštura lencītes.

Pirmo ēdienu atnesa vienlaikus ar meitenītei domātajām austerēm.

"Baigi labās," Kortnija teica un tūdaļ pat steidza nogaršot. "Nopirksim brokastīm arī? Man garšo."

Labi, ka paņēmu līdzi Kortniju, Rūna nodomāja, jo tad pašu tik ļoti nenomāca neērtības sajūta. Te jāpaceļ nokritusi karote, te jānoslauka no vaiga austeres gabaliņš, te jānotur vāze vertikālā stāvokli.

Satone noraudzījās uz viņām, un priekšnieces sejā Rūna pirmo reizi saskatīja maiguma pazīmes.

"Ak tad tā ar viņiem klājas."

"Ar ko?" Rūna jautāja.

"Ar bērniem."

"Jums nav bērnu?"

"Ir. Tikai es viņus saucu par bijušajiem vīriem. Man ir trīs tādi."

"Jūtu līdzi."

Satone iepleta acis, kādu bridi lūkodamās uz Rūnu.

"Jā, šaubu nav." Tad viņa iesmējās. "Bet tas ari ir vienīgais, ko es nožēloju. Ka nav bērnu."

"Vēl jau nav par vēlu."

"Nē, ir gan. Varbūt nākamajā dzīvē."

"Tā gan nevajag runāt."

Satone ar interesi noraudzījās viņā.

"Jūs gan visur ejat pa taisno, vai ne?"

"Droši vien, šķiet, ka parasti tā ir."

Satone pievērsās Kortnijai. Tad pieliecās tuvāk un noslaucīja viņai zodu ar salveti, kas bija tikpat liela kā meitenes kleita.

"Kā tie mazie var tā notraipīties, vai ne?"

"Jā, tas ir zināms mīnuss. Pie tam šovakar viņa vēl uzvedas, jo nobrīdināju, lai nedauzās. Apsolīju, ka rit aizvedīšu otrajās brokastīs. Ēdīsim hamburgeru un banānus un…"

Satone atkal pacēla roku.

"Pietiks."

Divi viesmīļi atnesa otros ēdienus. Rūna iepleta acis. Ak kungs! Nabaga putniņi.

Ieraudzījusi viņas sejas izteiksmi, Satone teica:

"Neuztraucieties. Tie nav baloži, kurus jūs iedomājāties."

Es iedomājos?

"Aptuveni tādi kā irbes."

Nē, irbēm šie putni nelīdzinājās, vairāk jau maziem ķīlniekiem, kam rokas sasietas aiz muguras.

"Putniņi, putniņi!" Kortnija priecīgi iespiedzās. Vairāki restorāna viesi pagriezās uz viņu pusi.

Rūna paņēma dakšiņu un visnekaitīgākā izskata nazi un ķērās klāt.

Kādu brīdi viņas ēda klusēdamas. Taisnību sakot, putniņi garšoja gluži labi. Bija tikai viens trūkums tajos bija kauliņi, un krietna gaļas tiesa neaizsniedzama nazim, kas bija turpat vai zobena lielumā. Rūna palūkojās apkārt, bet nemanīja nevienu, kas būtu laidis darbā zobus.

Pēc brīža Satone pajautāja:

"Cik tālu esat ar materiālu?"

Rūna bija paredzējusi šādu jautājumu un sagatavojusi runājamo. Ne viss padevās tik gludi, kā gribētos, bet viņa maksimāli izvairījās no "it kā" un "tā kā". Izstāstīja Satonei par intervijām ar Megleru un Bogsu, draugiem un radiniekiem, arī par to, kā uzfilmējusi fona videomateriālus.

"Un," viņa teica, "esmu it kā pieprasījusi policijas dokumentus par šo lietu."

Satone iesmējās.

"Policijas dokumentus neviens nedos. Nevienam žurnālistam policijas dokumentus neizsniegs."

"Tas tā kā specpieprasījums."

Bet Satone tikai papurināja galvu.

"Nemaz neceriet!" Tad jautāja: "Vai esat atradusi ko tādu, kas pierāda viņa nevainību?"

"Konkrētu pierādījumu tā kā nav, bet…"

"Esat vai neesat?"

"Neesmu."

"Labs ir." Satone iztaisnoja plecus. Ēdiens bija tikai pusē, bet, tiklīdz parādījās trauku novācējs, viņa pamāja ar galvu, un šķīvis nozuda. "Pateikšu jums, kāpēc uzaicināju jūs vakariņās. Man vajadzīga palīdzība."

"Mana?" '

"Pagaidiet!" Satone sarauca pieri. "Runāšu atklāti. Ne jau uzreiz iedomājos par jums. Bet man vienkārši nav citu variantu."

"Par ko tad, interesanti, ir runa?"

"Gribu jums piedāvāt labāku darbu."

Rūna bakstīja ar dakšiņu kādu baltu dārzeņa kvadrātiņu ko tādu viņa redzēja pirmoreiz.

Satone raudzījās restorāna zālei pāri, domīgi spriedelēdama.

"Dažreiz nākas darīt to, kas darbam izdevīgāk. Pašu intereses pabīdot malā. Es sāku strādāt šeit par kriminālziņu reportieri. Tad sievietes ziņu studijā ne kāju nespēra. Par ēdieniem, par saviesīgo dzīvi, par mākslu laipni lūdzu, bet pie nopietnām ziņām? Nekā. Pat nedomā. Tā nu šefs grūda man visādus sūda darbus." Satone palūkojās uz Kortniju, bet meitene nebija sadzirdējusi pāreju uz pieaugušo leksiku, un turpināja: "Es aprakstīju līķu sekcijas, izsekoju ātro palīdzību, stāstīju par apsūdzībām, bridu asins peļķēs pēc masu slepkavībām, kamēr fotogrāfs tupēja aiz preses auto, vemdams aiz nelabuma. Rāvos vai pušu un savu panācu. Bet tad es tam upurēju visu."

Kaut kas Satones lietišķajā tonī Rūnu saviļņoja. Viņa runāja tieši tāpat, kā ar kādu Kompānijas vadības darbinieku, kā ar sev līdzīgu. Satone, Dens Sempls, ari Lī Maizels mēdza tā runāt klusināti, grezni ģērbušos cilvēku sabiedrībā, sēžot pie sīku putniņu kauliem un dzerot vīnu par astoņdesmit dolāriem pudelē.

"Jūs tā kā piedāvātu man būt par kriminālziņu reportieri? Es nezinu…"

"Ļaujiet man pabeigt," Satone teica.

Rūna atzvēlās krēslā. Viņas šķīvis tika aiznests, un jauns vīrietis baltā žaketē novāca no galdauta drupačas ar mazu aparātiņu, kas atgādināja miniatūru putekļu sūcēju. Rūnas pusē to bija nesalīdzināmi vairāk.

"Jūs, Rūna, man patīkat. Jūs esat īsta pilsētniece un nebaidāties no grūtībām. Mūsu laikos reportieriem tā bieži pietrūkst. Ir vai nu viens, vai otrs, bet visbiežāk uzpūtība pārmāc visu pārējo. Tātad jautājums ir tāds. Mēs nupat zaudējām Londonas biroja kopproducentu aizgāja uz Reitera aģentūru un viņiem jau iesāktas trīs programmas. Man tūdaļ pat jāsameklē kāds cits."

Rūnai pār muguru pārskrēja trīsas. Sajūta bija tāda, it kā viņa būtu izgājusi liesmām cauri neapdedzinoties.

"Kopproducents?"

"Nē, būsiet producenta palīdze, nevis kopproducente. Vismaz sākumā. Londonas, Parīzes, Romas, Berlīnes un Maskavas biroji sūtīs jums tematus, bet jūs ar producentu izlemsiet, kuru materiālu sagatavot."

"Ko Lī par to domā?"

"Viņš man uzdeva atrast aizstājēju. Neesmu viņam teikusi, ka runāšu ar jums, bet viņš piekritīs jebkuram manam ieteikumam."

"Tas gan drusku tā kā par traku. Redz, es nemūžam pat iedomāties nevarētu, negaidīju tādu piedāvājumu. Cik ilgi tur jāpaliek?"

"Vismaz gadu. Ja iepatiksies, varam organizēt kaut ko pastāvīgāku. To gan izlems Lī. Bet parasti mums gribas pārcelt cilvēkus no vienas vietas uz citu. Pēc tam varētu būt Parīze vai Roma. Būs jāmācās svešvalodas."

"Ak, es vidusskolā mācījos franču valodu. Voulez-vous couchez…"

"Ideja skaidra," Satone teica.

Apturējusi garāmejošu viesmīli, Rūna palūdza glāzi piena Kortnijai.

"Vai var ar salmiņu? Tādu saliektu." Uzrunātais nesaprata domu, un Rūna atmeta cerības viņu apgaismot. Viņa teica Satonei: "Negribas, lai jūs domātu… Saprotiet, liels paldies, un tā tālāk, bet kā būs ar Rendiju Bogsu?"

"Pati teicāt, ka nekādu pierādījumu neesot."

"Tik un tā zinu, ka viņš nav vainīgs."

Satones sejā ne vaibsts nepakustējās.

"Cietumā viņu mēģināja nogalināt," Rūna sacīja. "Viņu sadūra. Ja mēs viņu nedabūsim ārā, tie atkal mēģinās."

Satone paraustīja plecus.

"Es uzdošu vietējās stacijas reportierim turpināt jūsu darbu."

"Tiešām"

"Ahā. Ko teiksiet?"

"Jā-ā, tikai vai varu padomāt?"

Satone iepleta acis, šķita, ka tūdaļ pajautās: kas tur ko domāt? Tomēr viņa savaldījās un teica:

"Tas ir nozīmīgs lēmums. Varbūt tiešām rīts gudrāks par vakaru. Citiem nepiedāvāšu līdz rītrītam."

"Paldies!"

Satone pamāja ar roku, lai viņai ielej vīnu. Piesteidzās jauns viesmīlis un, pamīšus uzmezdams skatienu viņas vasarraibumainajām krūtīm un kristāla vīna glāzei, iztukšoja pudeli. Satone palūkojās rokaspulkstenī un teica:

"Rēķinu, lūdzu!"

Izgājusi no restorāna, trijotne apstājās.

"Tas tik ir autiņš," Rūna teica, kad no šķērsielas parādījās mirdzošs Lincoln Town Car zilpelēkā krāsā un, piebraucis pie restorāna, nobremzēja. "Diez, kas braukā ar tādiem autiņiem?"

Satone neatbildēja.

Automašīna apstājās blakus. No tās izlēca šoferis un, pieskrējis pie pasažiera puses durvīm, atvēra tās Rūnas priekšniecei.

Ak tā.

"Rīt atbildēsiet?" Satone jautāja.

"Protams."

"Paipera, mēs kavējam," no limuzīna atskanēja vīrieša balss.

"Arlabunakti!" Satone aši atvadījās no Rūnas un devās pie mašīnas.

Iekšā sēdošais paliecās uz priekšu, palīdzēdams viņai iekāpt. Tas bija pats Dens Sempls skaistā, pelēkā divrindu žaketē. Uzmetis Rūnai skatienu, viņš noskūpstīja Satoni uz vaiga. Abi nozuda mašīnas salona tumsā.

"Paldies…"

Durvis aizcirtās, un Rūna ar Kortniju palika stāvam, raugoties savos spoguļattēlos tās pāris sekundes, kamēr šoferis atgriezās pie stūres; tad limuzīns strauji aizslīdēja prom.

"…Par vakariņām."

16. nodaļa

i

Londona bija tas āķis.

Jau kopš tās dienas, kad Rūna izlasīja "Gredzenu pavēlnieku" (pirmo no četrām reizēm), viņa sapņoja nokļūt Apvienotajā Karalistē krodziņu, dzīvžogu, grāfistu, hobitu un pūķu valstī. Ak jā, arī Lohnesa valstī…

Pāris stundu padomājusi, viņa nosprieda, ka jebkurš normāls cilvēks jebkurā pasaules valstī būtu uz vietas piekritis Paiperas Satones piedāvājumam.

Tāpēc Rūna pati ne visai saprata, kas lika viņai atlikt lēmumu par šo piedāvājumu uz vēlāku laiku, aizvest Kortniju pie vienas no jaukajām, dārgajām auklītēm un nosaukt taksometra vadītājam kādu adresi īstsaidas ziemeļpusē.

Viņš aizveda Rūnu uz vecu daudzdzīvokļu namu ar tumšu ķieģeļu sienām un lauvu bareljefiem laikazoba nomelnējušā kaļķakmens rotājumos. Iegājusi nevainojami spodrā priekštelpā, Rūna nospieda iekšējā tālruņa pogu un pieteicās. Durvis atvērās. Viņa uzbrauca ar liftu četrpadsmitajā stāvā un, nokļuvusi mazītiņā gaitenī, aptvēra, ka visā stāvā ir tikai četri dzīvokli.

Lī Maizels atvēra vienas durvis, pamāja ar roku un ielaida Rūnu milzīgā dzīvoklī ar koka paneļiem klātām sienām. Roku nesniedza; no tās pilēja ūdens.

Rūna sekoja, ievērodama gaitenī ziloņa kāju ar pusduci lietussargu un spieķu. Vairākiem galā bija kāda galva: lauvas, veca vīra (Rūna nosprieda, ka burvja), kāda putna galva.

Maizels bija mazgājis traukus. Ap vēderu bija apspīlēts džinsu auduma priekšauts ar Roršaha testa simboliem un vienos ūdens traipos.

"Kad zvanīju… Nu, ceru, ka neiztraucēju."

"Es būtu pateicis, ja negribētu, lai mani traucē." Maizels atgriezās pie ziepjūdens burbuļiem. "Bārs ir tur. Ēst gribat?"

"N-nē, es tikko paēdu."

Maizels atkal pievērsās trauku ūdenim, darbodamies ar dažādiem rīkiem sukām, sūkļiem, metāla skrāpjiem, kas atgādināja miniatūras tērauda parūkas. Pār granīta virsmu pāršalca taifūns. Parādījās panna, tūdaļ pat izmezdamās uz plastmasas paplātes, un viņš to rūpīgi apskatīja. Seja laistījās apmierinājumā. Rūnai uznāca skaudība ēdienu gatavošana un mājas uzkopšana nebija to darbu skaitā, kas sagādāja viņai prieku.

Dzīvojamā istabā televizora ekrānā rādīja vecu filmu, skaņa bija pavisam klusa. Beta Deivisa. Un kas tas džeks? Varbūt Tairons Pauerss. Kāds uzvārds, kāda seja! Tad gan bijuši izskatīgi vīrieši. Tādu aktieri stundām ilgi varētu skatīties.

Beidzot Maizels noslaucīja rokas un teica:

"Nāciet!"

Viņi iegāja dzīvojamā istabā.

Rūna apstājās, ieraugot pie sienas ierāmētu avīžrakstu. No Times. Ar virsrakstu "TV korespondents iegūst Pulicera balvu".

"Kolosāli," Rūna teica. "Par ko tas bija?"

"Par reportāžu no Beirūtas pirms pāris gadiem."

"Aktuālajiem notikumiem?"

"Nē. Tas bija pirms raidījuma izveides." Viņš nesteidzīgi uzlūkoja rakstu. "Cik skaista pilsēta tur bijusi. Tas, kas tur notika, bija viens no gadsimta lielākajiem noziegumiem."

Rūna pārlūkoja rakstu.

"Te rakstīts, ka jūs sagatavojāt sevišķu reportāžu."

Taču Maizels izskatījās noraizējies.

"Tā bija uzvara ar dalītām jūtām," viņš teica. "Mēs izdarījām to, kas žurnālistiem darāms, pacēlām aizkaru un ziņojām patiesību. Bet tā dēj gāja bojā vairāki cilvēki."

Rūna atcerējās, ka bija lasījusi par to negadījumu Bredforda sameklētajā informācijā. Atcerējās arī to, ka Lānss Hopers bija uzņēmies atbildību un aizstāvējis savus darbiniekus.

"Nāciet šurp," Maizels teica, un viņa seja atplauka. Viņš aizveda Rūnu uz garu, no augšas spoži izgaismotu gaiteni, kas atgādināja mākslas galeriju.

"Ei, te gan ir kolosāli."

Pie sienām bija desmitiem ierāmētu karšu, lielākā daļa no tām antikvāri retumi. Maizels apstājās pie katras kartes, stāstīdams, kur to atradis, kā tirgojies ar pārdevējiem un ielu tirgotājiem arī par to, kā blēdījies un ticis piekrāpts. Rūnai visvairāk iepatikās Ņujorkas kartes. Maizels parādīja viņai vairākas vietas, kur kartē bija iezīmētas pļavas vai pakalni, un izstāstīja, kādas ēkas tur uzbūvētas.

Taču nekas viņu tā neaizrāva kā astoņpadsmitā gadsimta sākuma Griničvilidžas karte.

"Tā ir fantastika. Man ļoti patīk Ņujorka. Vai ar jums tā nav? Teiksim, eju pa ielu, karstmaizīti ar sīpoliem ēzdama man tiešām garšo marinētie sīpoli -, un tad iedomājos, un ja nu esmu tieši tajā vietā, kur nošāva gangsteru, vai arī vietā, kur pirms divsimt gadiem notikusi kauja ar indiāņiem, kaut kas tādā garā."

"Es gan neēdu karstmaizītes," Maizels izklaidīgi novilka, un Rūna pamanīja viņu ielūkojamies rokaspulkstenī. Viņi iegāja vāji apgaismotajā, ādas mēbelēm, kartēm un Maizela komandējumu fotogrāfijām pārpilnajā kabinetā. Abi apsēdās. Tad viņš jautāja:

"Kas noticis?"

"Saņēmu piedāvājumu un nezinu, ko lai iesāku," Rūna teica.

"No kādas ziņu aģentūras?" viņš īgni jautāja.

"Daudz labāk." Viņa izstāstīja Paiperas Satones teikto.

Maizels uzmanīgi klausījās. Viņa bija gandrīz beigusi, kad ievēroja raižpilnu izteiksmi Maizela sejā.

"Tātad viņa jums piedāvāja robu pie britiem, ko?"

"Es pati tā kā izbrīnījos."

Varēja redzēt, ka ari viņš ir pārsteigts.

"Rūna, runāsim atklāti. Man nekas nav pret jums, bet tas ir grūts darbs. Man prātā bija pāris nobriedušu cilvēku. Es nesaku, ka jūs netiktu galā, bet jūsu pieredze…"

"Tā kā par mazu."

Maizels neteica ne "jā", ne "nē". Viņš turpināja:

"Jūs esat laba operatore un daudz iegūstat, strādājot pie savas reportāžas. Bet producenta darbā ir daudz kā cita." Viņš paraustīja plecus. "Taču es pats lūdzu Paiperu atrast cilvēku. Tā ir viņas izvēle. Ja jau viņa grib, lai jūs būtu tajā amatā, lai iet." Viņš paraudzījās uz pretējo sienu. Arī pie tās bija senlaiku kartes. Rūna domāja, kuru valsti viņš tagad pēta.

"Man jau dikti gribētos," viņa teica.

"Jābrīnās, kāpēc," Maizels novilka. "Diez vai pie mums atradīsies vairāk nekā desmit vai piecpadsmit tūkstošu reportieru, kas būtu gatavi uz visu, lai dabūtu tādu darbu." Maizels izstiepa kājas. Viņam bija spilgti dzeltenas zeķes. "Bet reportāža par Bogsu jums nedod mieru," viņš piebilda.

Rūna pamāja.

"Tur jau tā problēma."

"Kā jums veicas?"

"Pamazām. Taisnību sakot, nav nekādu pavedienu. Nekā tāda, pie kā pieķerties."

"Bet tik un tā uzskatāt, ka viņš nav vainīgs?"

"Jā, laikam gan. Bet reportāžu pabeigs. Paipera apsolīja norīkot kādu no vietējās stacijas, lai to pabeigtu."

"Patiešām?"

"Jā, viņa apsolīja."

Maizels pamāja ar galvu.

"Viņa negrib, lai es pabeigtu to materiālu, vai ne?" Rūna pēc brīža jautāja.

"Viņa baidās."

"Baidās? Paipera Satone baidās?"

"Nav nemaz tik smieklīgi, kā izklausās. Viņai darbs ir galvenais. Aiz muguras trīs neveiksmīgas laulības. Neko citu viņa neprot un neko citu arī nevēlas darīt. Ja šī reportāža izgāzīsies, gan viņa, gan es un Dens Sempls dabūsim pa mizu. Jūs zināt, kādi mēdz būt skatītāji. Mēs ar

Denu pārdzīvojam par Ziņu dienestu. Arī Paipera pārdzīvo, bet viņa ir raidījuma vadītāja viņai jānotur publiskais tēls."

"Nevaru pat iedomāties, ka viņa no kaut kā baidītos. Man jāatzīstas, ka es no viņas raustos."

"Viņa jums neko nenodarīs, ja pateiksiet, ka gribat palikt, lai pabeigtu reportāžu."

"Bet viņa ir mana priekšniece…"

Maizels iesmējās.

"Jūs vēl esat pārāk zaļa, lai saprastu, ka priekšnieki, tāpat kā sievas, ne vienmēr mums pielaulāti debesīs."

"Nu, labi, bet tā ir Paipera Satone."

"Tas jau ir cits jautājums, un es neapskaužu jūs, jo jums pašai būs jāpiezvana un jāpavēsta, ka noraidāt piedāvājumu. Nu un kas tur īpašs? Esat jau pieaudzis cilvēks."

Tā kā būtu, Rūna nodomāja.

"Nezinu, ko lai daru, Lī. Ja pavisam, pavisam godīgi ko jūs domājat par manu materiālu?"

Maizels iegrima pārdomās. Zelta pulkstenis sāka sist desmit vakarā. Kad tas bija noskaitījis līdz astoņi, Maizels ierunājās.

"Es netēlošu labiņo. Gribat zināt, ko domāju par Bogsa materiālu? Jūs to pārāk ņemat pie sirds. Un tā nav profesionāla attieksme. Var domāt, ka jūs uztverat to kā sūtību. Jūs…"

"Bet viņš nav vainīgs, un nevienam citam…"

"Rūna," viņš asi attrauca, "jūs gribējāt zināt manas domas. Tad ļaujiet man pabeigt."

"Piedodiet!"

"Jūs neredzat visu ainu kopumā. Jums jāsaprot, ka žurnālistikā jābūt pilnīgi objektīvam. Jūs tāda neesat. Ja runājam par Bogsu, jūs esat viena no izteikti neobjektīvākajām reportierēm visā manā darba mūžā."

"Pareizi," viņa teica.

"Var jau būt, ka tas liecina par cēlu sirdi, bet žurnālistika tā nav."

"Apmēram to pašu teica arī Paipera."

"Pasaulē to vien runā kā par korumpētām un nekompetentām valdībām, cilvēktiesības pārkāpj Dienvidamerikā, Āfrikā, Ķīnā, pastāv bezpajumtnieku problēma, dienas aprūpes centros bērniem dara pāri… Tik daudz nopietnu problēmu, ka plašsaziņas līdzekļiem nav viegli izvēlēties, par kurām runāt, un tik maz laika tām atvēlēts. Tas, ko esat izvēlējusies jūs, ir ļoti sīks sižets. Pats par sevi tas nav slikts; vienkārši tas ir pārāk nenozīmīgs."

Rūna pagrieza galvu sānis, izklaidīgi pētīdama Maizela istabas sienas. Viņa iedomājās, ka, iespējams, pamanīs kādu zīmi, piemēram, senu Anglijas karti. Nekā.

Pagāja minūte.

"Lēmums jums pašai jāpieņem," Maizels teica. "Manuprāt, neko labāku nevaru ieteikt kā rīts gudrāks par vakaru."

"Tas ir, negulēt visu nakti, grozīties no viena sāna uz otru, mocīties?"

"Arī tas kādreiz palīdz."

Divdesmito iecirkni Vestsaidā daudzi policisti uzskatīja par īstu kūrortu.

Dienvidamerikāņu bandas bija izspiestas uz ziemeļiem, no "Melnajām panterām" bija atlikušas tikai atmiņas, bet neitrālā josla Centrālais parks bija tikusi pati pie sava iecirkņa, kas savāca laupītājus un narkotiku tirgotājus. Divdesmitajā bija jānodarbojas ar sadzīves konfliktiem, veikalu zādzībām un reizēm kādu izvarošanu. Sadauzītu autostiklu kaudzītes, sīki, zaļganzili kubiciņi liecināja par, iespējams, visvairāk izplatīto noziegumu Blaupunkts un Panasonics zādzībām no automašīnām. Divi japīši, kas saskrējušies ar saviem BMW pie Zabar's un izvicinājuši dūres. Gadījās, kāds negodīgs mākleris izšķīrās par pašnāvību. Bet nekādi briesmu darbi tur nebija redzēti.

Pa zemā, pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados celtā ķieģeļu un stikla iecirkņa durvīm ļaudis gāja gan iekšā, gan ārā. Labas attiecības ar sabiedrību te bija augstā vērtē, un daudz vairāk cilvēku virināja Divdesmitā iecirkņa durvis, lai piedalītos sanāksmēs vai vienkārši aprunātos ar policistiem, nekā ziņotu par laupīšanu.

Tā nu dežurējošais seržants smagnējs, ūsains blondīns siltajā pievakarē nepievērsa īpašu uzmanību apmēram divdesmit gadu vecajai māmiņai minisvārkos, kad viņa ieradās, vilkdama līdzi apburošu trīsgadīgu vai četrgadīgu mazulīti. Jaunā sieviete uzreiz pienāca viņam klāt un teica, ka viņu neapmierinot policijas drošības kvalitāte tuvākajā apkaimē.

Dežurantu tas, taisnību sakot, ne visai interesēja. Apzinīgos pilsoņus viņš piecieta aptuveni tāpat kā hemoroīdus un bezmaz juta līdzi sīkajiem narkotiku tirgotājiem, bezpajumtniekiem un dzērājiem, kuriem uzmācās tādi acīgi, pārgudri, aktīvi pilsoņi, nodokļu maksātāji, turklāt visvairāk izsmalcinātas bija tieši sievietes. Bet ne velti Policijas akadēmijā viņš bija studējis sabiedriskās attiecības, jo, lai gan nespēja izspiest jauku smaidu, pamāja sīkajai sievietītei ar galvu, it kā gribēdams uzzināt, kas viņai sakāms.

"Jūs, puiši, patrulēt nemaz nevīžojat. Mēs ar meitiņu iznacām pastaigāties…"

"Klausos, mis. Vai jums kāds uzmācās?"

Viņa iznicinoši uzlūkoja policistu, kas bija viņu pārtraucis.

"Iznācām pastaigāties un, vai varat iedomāties, ko uz ielas atradām?"

"Nāta," meitenīte teica.

Seržantam nesalīdzināmi vairāk gribējās parunāties ar meitenīti. Lai nu kā būtu ar tiem agresīvajiem, sīkajiem, raižpilnajiem pilsoņiem, bērnus viņš mīlēja. Viņš paliecās galdam pāri, smaidīdams plati kā Ziemassvētku vecītis pirmajā darba dienā.

"Mazulīt, vai tas tavs vārdiņš?"

"Nāta."

"Ahā, tas gan ir skaists vārdiņš." Ak, cik mīļa viņa izskatījās, taisni jābrīnās. Kā viņa rakņājās pa savu mazo lakādas somiņu, pieaugušo tēlodama. Viņam gan nepatika indīgi zaļie minisvārciņi, un vēl viņš nosprieda, ka saulesbrilles, ko meitenīte valkāja dzeltenā aukliņā ap kaklu, varētu apdraudēt viņas veselību. Kas tā par māti, kas bērnu tik ērmoti apģērbj! Mazām meitenītēm būtu jāvalkā skaistas drēbītes ar mežģīnēm, tādas viņa sieva uzdāvināja brāļameitām.

Apzinīgā pilsoņmāte teica:

"Parādi viņam, bērns, ko mēs atradām."

Policists ierunājās kā pielabinādamies, cerot uz bērna atklātību.

"Manai mazajai brāļameitai arī ir tāda somiņa. Kas tev tur ir, mazulīt? Lellīte?"

Tā nebija lelle. Tā bija ASV armijas šķembu granāta.

"Nāta," meitene teica, abās rokās to saņēmusi.

"Kaut kas traks!" policists noelsis.

"Nu, lūk!" Māte teica. "Un tāda manta vienkārši mētājas uz ielas. Mēs…"

Viņš nospieda ugunsgrēka trauksmes pogu un paķēra tālruņa klausuli, lai izsauktu Ņujorkas Policijas departamenta centrāli un paziņotu par sprādzienbīstamu priekšmetu. Tad aptvēra, ka izsludināt ugunstrauksmi nebija prātīgi, jo četriem vai pieciem desmitiem policistu bija tikai trīs izejas pa sētas durvīm, pa sānu durvīm vai pa galvenajām, pāris metru attālumā no bērna ar četri simti gramiem trinitrotoluola rociņās.

Turpmākais norisinājās kā pa miglu. Divi detektīvi izņēma to priekšmetu no meitenes rokām un nolika uz grīdas vestibila tālākajā kaktā. Taču neviens nezināja, ko iesākt pēc tam. Seši policisti stāvēja, blenzdami uz to. Bet tapa nebija izrauta, un viņi sāka spriest, ka, iespējams, rokas granātai apakšā izurbts caurums, un, ja tā, tātad tā varētu būt mācību granāta vai rotaļlieta, ko var nopirkt armijas preču vai rotaļlietu veikalos. Taču tas, kas bija nolicis to mantu stūri, bija atstājis granātu tā, ka apakšu nevarēja redzēt, tā nu viņi nolēma vienkārši pagaidīt sapierus, jo tiem bija piemaksas par bīstamiem darba apstākļiem.

Bet tad kāds ievēroja, ka granāta atrodas saulē, un daži baidījās, ka tas varētu izraisīt sprādzienu. Sākās strīds, jo viens no policistiem bija redzējis tādas Vjetnamā, kur saulē bijis ap četrdesmit grādu, bet pašas no sevis tās nesprāga, taču, protams, konkrētā granāta varētu būt veca, un viss varēja gadīties.

Un, ja tā uzietu gaisā, viņiem būtu jāpaliek bez logiem un trofeju vitrīnas, un kādu vēl saraustītu gabalos.

Beidzot dežurējošam seržantam ienāca prātā spīdoša doma apklāt to ar Revlar bruņuvestēm. Šim nolūkam tika ziedotas sešas. Tā viņi drosmīgi skrēja pa vienam klāt, piesardzīgi uzmezdami vestes granātai virsū, nespēdami izšķirties, vai ar brīvo roku piesegt acis vai kājstarpi.

Arī pēc tam viņi stāvēja turpat, vīri kā ozoli, skatīdamies uz kaudzi ar vestēm, līdz pēc stundas ceturkšņa ieradās Atminētāju vienības detektīvi.

Aptuveni ap to laiku norūpējusies māmiņa un meitenīte, neviena nemanītas, bija pagājušas dežuranta galdam garām, iegāja iecirkņa kancelejā, pēc brīža atstājot iecirkni pa sētaspuses durvīm; māte stūķēja kaut kādus papīrus bezgaumīgā leopardādas somiņā.

Ar meitu pie rokas viņa šķērsoja zilbaltajām patruļmašīnām pārpildīto iecirkņa stāvlaukumu, pagāja garām degvielas uzpildes stacijai un pagriezās uz Kolumba avēniju. Daži policisti un vairāki garāmgājēji uzmeta viņām skatienu, bet nepievērsa īpašu uzmanību. Pārāk saspīlēta gaisotne valdīja pašā iecirknī.

17. nodaļa

i

Piepildījusi Sema Hīlija virtuves izlietni ar ūdeni, Rūna novannoja Kortniju. Tad nosusināja meitenīti dvielī un uzvilka viņai nakts autiņbiksītes. Nu jau viņa bija tīri labi apguvusi šo procedūru, un, lai gan nemūžam nevienam neatzītos, bērnu pūdera smarža viņai patika.

"Pasaku?" meitenīte palūdza.

"Man ir ļoti laba, tūdaļ palasīsim. Nāc apsēdies." Rūna atbildēja.

Viņa paraudzījās logā, vai neredz Sema Hīlija Atmīnēšanas vienības automašīnu. Tad abas iegāja dzīvojamā istabā un apmetās uz izsēdētās kušetes ar žēli čīkstošajām atsperēm. Rūna iegrima tajā. Kortnija ierāpās viņai klēpī.

"Lasīsim par pīlītēm?" Kortnija jautāja. "Pīlīšu pasaka ir graujoša."

"Šī te ir vēl labāka," Rūna sacīja. "Policijas ziņojums."

"Vareni!"

Meitenīte māja ar galvu, kamēr Rūna lasīja, pāršķirdama apdrukātās papīra lapas ar zīmogu "Divdesmitā iecirkņa īpašums". Starp tām bija vairākas Hopera līķa fotogrāfijas, bet tās bija pārāk briesmīgas, un Rūna, Kortnijai nemanot, tās paspēja pārlikt uz beigām. Viņa lasīja, līdz kakls sāka sāpēt, cenšoties runāt klusu, kā vakara pasaku stāstot. Brīžiem Rūna apklusa, paraudzījās uz Kortniju, kura uzmanīgi vēroja baltās lētā papīra lapas. Protams, bērns nesaprata ne pušplēsta vārda, bet kāds melno burtu abstraktā sakārtojuma noslēpums viņu tomēr vilināja.

Pēc pārdesmit minūtēm Kortnija pievēra acis un uzgūlās Rūnas plecam.

Lasāmvielas saturs acīmredzot Kortnijai nebija īpaši nozīmīgs tiklab stāsts par pīlītēm, kā par policijas operatīvo darbību iemidzināja viņu vienlīdz veiksmīgi. Rūna nolika viņu gultā un apsprauda segu apkārt pēlim. Aplūkoja U2 plakātu, kuru Hīlija dēls Ādams bija uzdāvinājis viņam dzimšanas dienā (kā jau labam tētim pienākas, tas bija to tūdaļ pat ierāmējis un piekāris pie sienas goda vietā). Viņa nolēma neskopoties un nopirkt kādu no Meksfīlda Periša vai arī Vaieta reprodukcijām Kortnijas istabai. Tieši to, kas bērniem patīk, milži, kuru galvas iesniedzas mākoņos, vai apburtās pilis. Vai arī kādu no Rekema ilustrācijām "Sapnim vasaras naktī".

Rūna atkal iegrima policijas ziņojumā.

Es biju tikko atnākusi no Zabar's. Pagāju gar dzīvojamās istabas logu. Skatos, ārā stāv divi vīrieši. Tad viens izvelk to šaujamo… Redzēju uguni, un viens uzreiz nokrita. Aizskrēju pie tālruņa izsaukt 911, bet, taisnību sakot, nezināju, vai zvanīt baidījos, vai tik nav mafijas rēķinu kārtošana. Cik nav dzirdēts par lieciniekiem, kurus novāc. Vai arī narkotiku tirgotāji. Piegāju atkal pie loga, domāju, ja nu šie tāpat vien jokojas. Ziniet, kā jaunieši mēdz ākstīties, bet tad jau bija piebraukusi policija.

Ziņojumā bija minēti trīs cilvēki, kurus policija nopratinājusi par Hopera slepkavību. Visi trīs dzīvoja ēkas pirmajā stāvā. Pirmie divi nav bijuši mājās. Trešā bija sieviete, kura sniedza liecību, veikala Bloomingdale's darbiniece. Viņa dzīvoja Hopera mājas pirmajā stāvā, un viņas dzīvokļa logi izgāja uz pagalmu.

Un viss? Policija izjautājusi tikai trīs cilvēkus? Un tikai vienu aculiecinieci?

Logi pagalma pusē bija vismaz trīsdesmit vai pat četrdesmit dzīvokļiem. Kāpēc nav runāts ar to iemītniekiem?

Tur kaut kas nav kārtībā, Rūna nodomāja. Sazvērestība. Gali ūdenī kā Vorena komisijai.

Viņa izlasīja ziņojumu līdz beigām. Nekā cita, kas varētu noderēt, tur nebija. Rūna dzirdēja Hīlija mašīnu piebraucam pie mājas un noslēpa dokumentus. Pārbaudīja, vai Kortnija guļ. Noskūpstīja viņu uz pieres.

Meitenīte uzmodās un nomurmināja:

"Tu mīļa."

Rūna apjuka, nezinādama, ko sacīt, tad teica:

"Nūjā, protams. Tu jau arī.'" Bet tad jau Kortnija, šķiet, bija aizmigusi.

"Savādi gan," Sems Hīlijs nākamrīt teica.

"Kas?"

"Atmīnēšanas vienībai nozūd mācību granāta, un te pēkšņi tādu pašu atrod uz ielas pie Divdesmitā iecirkņa."

"Savādi."

Viņš bija nupat ticis galā ar mauriņa pļaušanu. Smaržoja pēc svaigi pļautas zāles un benzīna. Rūnai tas atgādināja bērnību Klīvlendas piepilsētā. Sestdienas rītus, tad tēvs parasti apgrieza bukšus un pļāva zāli, mulčēdams kizilu apdobes.

"Nav gadījies neko tādu dzirdēt," Rūna murmināja.

"Ziņās teica, ka jauna sieviete ar bērnu atradušas. Man ienāca prātā, ka tu vakar biji ienākusi pie manis darbā, vai ne? Abas ar Kortniju?"

"Var gadīties. Bet es tā kā neatceros."

"Tu jau runā kā tāda apsūdzētā." Hīlijs teica. "Nūja, es stāvēju gan pie līķa ar pistoli rokā, bet neatceros, kāpēc."

'Tu taču nedomā, ka man ar to ir kāds sakars?"

"Tā izskatās."

"Vari apzvērēt?"

"Pie brāļu Grimmu pasakām?"

"Droši." Viņa pacēla roku.

"Rūna… Vai tev neliekas, ka ar tādiem gājieniem bērnam varēja kas ļauns atgadīties?

"Es gan nebūtu staigājusi apkārt ar granātu, bet, ja arī būtu, vispirms pārbaudītu, vai tā ir mācību."

"Mani par to varētu atlaist. Bet tevi arestēt."

Viņa pūlējās izskatīties nelaimīga, nožēlas pilna un nepatiesi apvainota vienlaikus. Sems atkorķēja divus Pabst alus.

Pavisam nopietni Rūnā raudzīdamies, viņš paziņoja:

"Neaizmirsti, ka ne jau par sevi vien tu atbildi."

Tas izklausījās kā atceries, ka tavā dzīvē esmu arī es. Rūna tā kā nedaudz nopriecājās, bet viņš tūdaļ pat ieviesa skaidrību, norādīdams uz guļamistabas durvīm un teikdams:

"Padomā par viņu. Tu taču negribi, lai viņa mēneša laikā zaudē jau otro māti, ko?"

"Nē."

Kādu brīdi abi klusuciešot malkoja alu. Tad Rūna sacīja:

"Sem, man ir viens jautājums. Vai tev kādreiz bijusi darīšana ar slepkavību?"

"Izmeklēšanā? Nē. Kad biju ātrās reaģēšanas grupā, bieži izbraucām uz nozieguma vietu, bet es ar izmeklēšanu nenodarbojos. Garlaicīgs darbs."

"Bet kaut ko tu taču zini?"

"Šo to. Kāpēc tu jautā?"

"Pieņemsim, kādu nošauj, ja?"

"Pieņēmuma līmenī?"

"Nu, pieņemsim, ka vienu džeku nošauj. Un kruķiem izdodas atrast aculiecinieku, kas dod liecību. Vai tad kruķiem ar to pietiek, neviens cits nav jānopratina?"

"Protams, tā var būt. Ja jau uz to liecinieku var paļauties."

"Var paļauties."

'Tad jau skaidrs. Detektīviem slepkavību jau tā ir vairāk nekā laika. Aculiecinieks kas vispār slepkavības gadījumos ir liels retums tiek nopratināts, dokumentus nodod prokuratūrai. Un tad ķeras pie nākamās lietas."

"Es domāju, ka ar to viss nebeidzas."

"Bet, ja ir aculiecinieks, vai saproti? Nav nekā labāka par aculiecinieku."

Traģēdijas vieta.

Bija pagājuši trīs gadi, bet ar katru lēni kā bēru procesijā likto soli pa nodeldēto bruģakmeņu klājienu Rūna arvien spēcīgāk izjuta Lānsa Hopera slepkavības šaušalīgo, stindzinošo pievilkšanas spēku. Bija astoņi vakarā, apmācies, drēgns. Viņas ar Kortniju stāvēja četru ēkas sienu ieskautā pagalmā. Augšā vīdēja pelēcīgi sārts pilsētas atblāzmas izgaismots debesu četrstūris.

Kur īsti Lānss Hopers miris, viņa domāja. Virs ieejas durvīm novietotās spuldzes vājajā gaismas trīsstūrī? Vai arī tumsas valstībā ēnā?

Vai viņš bija rāpies gaismas virzienā?

Kā lai zina, kur tieši viņš bija atvadījies no dzīves? Rūna nodomāja, ka to vietu varētu kaut kā iezīmēt, lai zinātu, kur viņš pārkāpis nebūtības slieksni. Taču neko nemanīja, viss bija aizgājis aizmirstībā.

Tātad Hoperam atlika vienīgi tas, kas iekalts kapakmenī. Cerams, tas bija kāds jauks teiciens, jo naudas viņam netrūka.

Rūna ieveda Kortniju vestibilā. Tas atgādināja viduslaiku pils ieeju. Tur iederētos vismaz bruņutērps, pīķu, zobenu un vāļu kolekcija. Taču viņa ieraudzīja uz sludinājumu dēļa vienīgi izbalējušu zīmīti "Kooperatīva ziņas" un ķīniešu restorāna reklāmlapiņu kaudzīti.

Viņa nospieda zvana pogu.

"Cik jauka mazulīte! Jūs gan esat jauna māmiņa."

"Tā iznāca," Rūna teica.

"Endrū man atskrēja," sieviete sacīja, "kad man bija divdesmit seši; Beta, kad divdesmit deviņi. Tajos laikos tas bija vēls bērns. Tai paaudzei. Es parādīšu bildes."

Dzīvoklis bija neciešams. Atgādināja vecu filmu, kur kosmosa kuģa vadības telpu krustu šķērsu šķeļ lāzera stari, un, tiklīdz kādu pārtrauc, ieslēdzas signalizācija. Te gan nebija lāzera staru, toties mazītiņi porcelāna šķīvīši, dzīvnieku statuetes, tasītes, piemiņas plāksnes, Frenklina fabrikas māla uzpirksteņu kolekcija, vāzes, vēl tūkstošiem citu priekšmetu, pārsvarā pretīgu, ar ziedu motīviem, un tie visi tupēja uz tīkkoka imitācijas plauktu un galdiņu malām, kā gaidot, ka tos kāds nogāzīs, lai beidzot sašķīstu lauskās.

Kortnijas acis iespīdējās, redzot tik plašas postīšanas iespējas, bet Rūna ne uz mirkli neatlaida vaļā meitenītes kombinezona jostu.

Sievieti sauca mis Brekmane. Mis Brekmane bija izskatīga. Dzimusi pārdevēja: savaldīga, akurāta, pieklājīga. Rūna atcerējās, ka viņai bija pie sešdesmit, lai gan izskatījās jaunāka. Padrukna, ar dubultzodu (kas viņai piestāvēja) un muciņveida augšdaļu.

"Lūdzu, sēdieties!"

Viņas izlaipoja starp māla kājnieku mīnām un apsēdās uz krēsliem ar tamborētām sedziņām. Atmetusi pašlepnumu, Rūna izteica mis Brekmanei komplimentu par smalko kolekciju.

Sieviete atplauka.

"Tā lielākoties ir manas mātes gādāta. Mākslas jomā mums gaumes sakrita. Droši vien gēnos ierakstīts."

Pēc tam viņas parunāja par bērniem, draugiem un vīriem (mis Brekmanes vīrs bija atstājis viņu pirms desmit gadiem; tagad viņa bija, pašas vārdiem izsakoties, "dabūjama").

Taču visvairāk mis Brekmane gribēja apspriest jaunākās ziņas.

"Tātad jūs esat īsta reportiere?" Viņas acis urbās Rūnas sejā; viņa atgādināja zinātnieci, kas atklājusi jaunu kukaini.

"Īstenībā jau vairāk producente. Ne jau avīzes reportiere. Televīzijas ziņās tas ir citādi."

"Jā, saprotu. Es skatos visas ziņu programmas, cik man rāda. Vienmēr cenšos strādāt dienas maiņā, lai varu paspēt uz ziņu pārraidi piecos. Tāda drusciņa papļāpāšanas, bet kuram tad tas grēciņš nav. Mani neinteresē ziņas sešos tur ir vairāk par biznesu, tāpēc pa to laiku uztaisu vakariņas, bet paēdu, skatīdamās "Pasaules ziņas" septiņos." Viņa sarauca pieri. "Cerams, ka neņemsiet ļaunā, ja pateikšu, ka jūsu Kompānijas vakara ziņas nebūt nav tik labas. Dzims Jūstiss, intervijas vadītājs, izskatās tik jocīgs, un gadās, ka viņš nepareizi izrunā visādus poļu un japāņu uzvārdus. Bet "Aktuālie notikumi" gan ir vienreizēji. Vai pazīstat Paiperu Satoni? Protams, pazīstat. Vai viņa ir tikpat jauka, kā izskatās? Skaista… jauka…"

Ja tu, kundzīt, zinātu…

Rūna sāka virzīt sarunu uz reportāžu par Bogsu, īsti nezinot, ko drīkst atklāt. Ja Rūnas nojauta viņu nevīla un Bogss nebija vainīgs, nebija šaubu, ka mis Statuete samelojusies, un, ja tā padomā, pat sniegusi viltus liecību. Rūna izvēlējās aplinkus ceļu.

"Es gatavoju atkārtojumu reportāžai par Hopera slepkavību un gribētu uzdot jums dažus jautājumus."

"Ar prieku palīdzēšu. Kaut kas tik satraucošs katru dienu negadās. Es taču biju tur, tiesas zālē, un tas slepkava raudzījās uz mani." Mis Brekmane uz mirkli pievēra acis. "Biju nobijusies kā diegs. Bet savu pienākumu izpildīju. Es jau cerēju, ka, izejot no tiesas zāles, tur būs reportieri ar mikrofoniem rokās man, ziniet, patīk tie raidstaciju uzraksti uz mikrofoniem."

"Ahā. Varbūt drīkstu ieslēgt savu aparatūru?"

Kamēr Rūna darbojās ar savu tehniku, mis Brekmane paņēma Kortniju klēpī un tarkšķēja bez mitas. Doma paņemt meitenīti līdzi bija pareiza pieaugušajos viņa iemidzināja modrību.

Kad sāka mirgot Ikegami kameras sarkanais indikators, mis Brekmanes acis iemirdzējās tā, kā diez vai atsauktos uz iegūtu loterijas balvu sporta tērpu izlozē.

"Vai varu palūgt apsēsties tur, lūdzu?" Rūna teica, pamādama uz aizvēsturisku, tumšzaļiem izšuvumiem rotātu krēslu ar augstu atzveltni.

"Apsēdīšos, kur teiksiet, mīļumiņ." Mis Brekmane pārvietojās un tad kādu brīdi koncentrējās.

"Nu tad, lūdzu, pastāstiet, kas tieši notika."

"Protams." Viņa izstāstīja kamerai par slepkavību. Kā, atgriezusies mājup no veikala, redzējusi vīriešus strīdamies. Piepeši uzradusies pistole. Apslāpēts šāviena troksnis. Hopers nokritis. Viņa pieskrējusi pie tālruņa. Kādu brīdi vilcinājusies…

"Jūs redzējāt, ka viņš šāva?"

"Nu, es redzēju tādu uzliesmojumu, un pistole bija tieši pie nelaimīgā cilvēka krūtīm."

"Vai redzējāt, ka tā bija pistole?"

"Nē, bija pārāk tumšs."

"Un jūs dzirdējāt, par ko viņi runāja?"

"Nē." Viņas galva pagriezās, acis raudzījās pagalmā. "Te jau var redzēt…"

Lielisks kadrs! Rūna pavērsa objektīvu viņai garām un pievilka bruģa akmeņus tuvāk.

"…Ka tas ir diezgan tālu."

Rūna parakņājās somiņā un izvilka papīra lapiņu. Palūkojusies tajā, viņa sacīja:

"Policijas ziņojumā teikts, ka jūs iztaujāja tikai nākamajā dienā pēc slepkavības. Vai tā bija?"

"Ahā. Nākamās dienas vakarā atnāca divi vīrieši. Detektīvi. Lai gan viņi ne tuvu neizskatījās pēc Kodžaka vai kāda cita. Es pat biju vīlusies."

"Un jūs pati viņiem uzreiz nepiezvanījāt?"

"Nē. Kā jau teicu, es to visu ļoti pārdzīvoju. Nobijos. Un ja nu tur kārtoja narkobiznesa lietas? Ziņās visu ko rāda. Turpat vai katru dienu nogalina mātes un bērnus, lai nebūtu liecinieku. Bet nākamajā rītā redzēju reportāžu rīta ziņās, kur teica, ka arestēts tas klaiņotājs. Ka neesot ne algots slepkava, ne ari kas tamlīdzīgs. Tāpēc, kad atnāca detektīvi, es arī nebaidījos viņiem izstāstīt visu, ko redzēju."

"Te arī rakstīts, ka policija jums jautājusi, vai esat kaut ko redzējusi, un jūs esot atbildējusi: "Diemžēl uzreiz jums neziņoju, bet redzēju gan. Tas ir, redzēju slepkavību." Un tad detektīvs jautāja: "Vai redzējāt, kas šāva?" un jūs atbildējāt: "Protams, ka redzēju. Tas bija Rendijs Bogss." Vai tā jūs aptuveni teicāt?"

"Nē, nemaz ne aptuveni. Tieši tā ari teicu."

Rūna tikai pasmaidīja un apvaldīja vēlēšanos pateikt: jautājumu nav.

Piepeši sajutusi sev klājamies pāri ēnu, Rūna nemaz nejutās iepriecināta. Viņa pašķielēja sānis kas tas par nāves eņģeli, kas uzradies ziņu studijā un aptvēra, ka raugās Paiperas Satonēs sejā.

"Sveika!" Rūna teica.

Satone neatbildēja.

Rūnas acis apmeta loku visapkārt, meklējot iemeslu tik bargai sejas izteiksmei.Tad viņa teica:

"Uzminiet, ko mēs dabūjām." Un pieskārās videokasetei. "Es tikos ar liecinieci, un…"

Niknuma izvirdums bija tik pēkšņs, kā kameras aizvara aizkrišana. Un tik negants un brutāls, ka Rūna noelsās. Tad Paipera Satone savaldījās, lai gan viņas acis joprojām raudzījās naidīgi.

"Jums nekaitētu kaut drusciņ sajēgas." Šķita, ka viņa norija pašas beigas, iespējams, rneitenīt.

"Ko tad es…" Rūna ierunājās.

Tad viņa aptvēra. Nu gan ir ziepes. Londonas piedāvājums.

"Neviens jūs nav piespiedis strādāt pie mums." Nu jau atkal gāja vaļā Satones izslavētais raksturs ņēma virsroku. Uzbrukums lavīnveidīgi pieņēmās spēkā, un Rūna nojauta, ka viņai pienācis gals. "Jums ir tiesības izvēlēties. Bet, ja gribat te strādāt, tad, sasodīts, uzvedieties kā pieaudzis cilvēks vai…"

"Es gribēju aiziet pie jums par to Londonas darbu. Atvainojos."

"Varat vākties par viesmīļa palīdzi kādā nolāpītā restorānā!" Balss draudīgi pieklusa. "Es jūs uzaicinu vakariņās, kur man jūsu un jūsu bebīša dēļ no kauna vai zem galda jālien, un es jums izsaku piedāvājumu, ar kuru neviens jūsu vecumā nekad nav pagodināts!" Un tad balss kļuva spiedzīga. Rūna tikai noskatījās platām acīm. "Un jūs pat neiedomājāties mani aplaimot ar atbildi?"

Apkārtējie sarosījās. Šur tur kāds pacēla galvu. Studijā neviens neiedrošinājās pamest skatienu, un nebija neviena, kas neieklausītos.

"Atvainojos."

Bet Satone kāpināja skaļumu vēl par pāris decibeliem.

"Vai neesmu pelnījusi vismaz to cieņu, ar kādu izturaties pret taksistiem? Vai pateicāt: "Paldies, bet esmu izlēmusi atteikties no jūsu piedāvājuma." Vai pateicāt: "Paipera, vai es nevarētu par to padomāt vēl pāris dienu." Nē, jūs pat neiedomājāties. Ne sūda jūs nepateicāt. Tā, lūk! Un dzīvojat nost, it kā viss būtu kārtībā."

"Piedodiet!" Izklausījās, it kā Rūna žēlabaini taisnotos, un tas viņai nemaz negāja pie sirds. "Aizrāvos ar to reportāžu. Gribēju pateikt…"

Satone atvēcinājās.

"Neciešu atvainošanos. Vājuma pazīme."

Rūnai pat raudiens uznāca, bet viņa sakoda zobus.

Satone vērsās pie griestiem.

"Ar to reportāžu viss iet greizi. Es jau zināju, ka nevajag. Cik muļķīgi! Pavisam, pavisam muļķīgi."

Rūna norija aizvainojumu. Viņa pieskārās dokumentiem.

"Lūdzu, ļaujiet man paskaidrot. Lieta tāda, ka es aprunājos ar liecinieci."

Satone sāji pasmaidīja un papurināja galvu, uzsvērdama neizpratni.

"Kādu liecinieci?"

"To, kas liecināja par Rendija vainu."

"Ak tā, tas, protams, attaisno jūsu izturēšanos!" Satone klaji ņirgājās.

"Nē. Es varu pierādīt, ka viņa nav redzējusi Rendiju Bogsu."

"Kā?"

"Viņa ir īsta ziņu ķērāja."

"Ziņu ķērāja? Kas tā tāda?"

"Viņa katru dienu noskatās visas ziņu pārraides. Viņa sniegusi Bogsa aprakstu pirms, tikai pēc tam, kad redzēja televīzijā, ka viņš arestēts, nevis pirms tam…"

Satone bezpalīdzīgi pacēla abas rokas gaisā.

"Ko īsti jūs gribat teikt?"

"Paklausieties. Kad atnakusi policija, lai viņu izjautatu, viņa teikusi: "Es redzēju, kas to izdarīja, un tas bija Rendijs Bogss"!"

Klusums. Pat kniepadatu varētu dzirdēt krītam. Satone aprauti iesmējās.

"Un tas ir jūsu pierādījums?"

"Pagalmu no viņas loga nemaz nevar labi pārskatīt pārāk tumšs. Mis Brekmane redzēja Rendiju ziņās. Redzēja, ka viņš arestēts. Tieši no televīzijas viņa uzzināja, kā viņš izskatās. Kā gan citādi viņa zinātu, kā viņu sauc? Viņa vispār nesāka ar viņa aprakstu, bet uzreiz paziņoja: 'Tas bija Rendijs Bogss!"

Mediju cirks…

Satone uz mirkli iegrima pārdomās. Taču tad iesmējās.

"Neatkāpieties, mīļā! Tas vēl nav nekas."

"Bet vai tad tas nepierāda, ka viņas liecība nekam neder?"

"Tas ir tikai viens posms. Nekas vairāk. Rociet dziļāk."

"Biju domājusi…"

"Ka ar to pietiek?"

"Nūjā."

Smails nags pavērsās pret Rūnas seju kā spilgti sarkans duncītis.

"Tie nav nekādi joki. Jums tas visu laiku aizmirstas. Mēs nekad neejam gaisā ar reportāžu, kamēr tā nav līdz galam noslīpēta." Papēžiem klaudzot, viņa aizdrāzās ziņu studijai cauri, bet tās darbinieki aši, taču neuzkrītoši pamuka malā, cik tālu vien bija iespējams.

18. nodaļa

i

Lejā, vestibilā, Rūna novērtēja darbu un nebūt nenopriecājās.

Iedzīvotāju saraksts ar vairāk nekā simts uzvārdiem.

"Palīdzēt?" Pēc izrunas spriežot, šveicars bija krievs. Bet tad Rūna nosprieda, ka gandrīz nezina, kāds izklausās krievu akcents; vīrietis vecajā, pelēkajā formas tērpā ar spīdīgām, novalkātām biksēm tiklab varēja būt čehs vai rumānis, vai serbs, vai pat grieķis, vai argentīnietis. Lai arī kāda būtu viņa etniskā piederība, viņš bija resns un nicīgi, visai nedraudzīgi noskaņots.

"Es tikai apskatījos sarakstu."

"Pie kā jūs?"

"Īstenībā ne pie viena. Es tikai…"

Viņš viltīgi pasmīnēja, it kā negaidīti pieķēris viņu krāpjamies kāršu spēlē.

"Es zinu. Te tādi jau bijuši."

"Es esmu studente."

"Nūjā, studente." Viņa mēle izspieda vaigu uz āru un apļoja.

"Cik sen te strādājat?" viņa jautāja.

"Pusgadu. Nesen ierados. Šajā valstī. Kādu laiku dzīvoju pie māsīcas."

"Kas šeit strādāja pirms tam?"

Viņš paraustīja plecus.

"Nezinu. Kā lai es zinu? Vai jums par to labi maksā? Saprotat, par ko es runāju?"

"Par ko? Es esmu studente."

"Visi tā saka. Domā, es nezinu?"

"Es studēju mākslu. Arhitektūru. Man…"

"Nūjā." Smīns bija tikpat greizs. Mēle darbojās bez mitas. "Cik par to maksā?"

"Kas maksā?" Rūna jautāja.

"Par cik tos pārdod?"

"Ko?"

"Uzvārdus." Viņš māja ar galvu. "Pārdod firmām, kas visiem sūta to reklāmas pastu. Pie mums nav reklāmas pasta. Bet šeit! Visur."

"Man tikai jāaprunājas ar dažiem cilvēkiem, kas dzīvo šeit. Par dzīvokļa interjeru."

Smīnu papildināja mājiens ar galvu.

Nekas nebija ļaunāks par sajūtu, kad apvaino grēkos, kuru nav, pat tad, ja darīja nedarbus, kuros nevajadzētu ielaisties.

Izčamdījusi savas somiņas tumšās dzīles, viņa sameklēja čaukstošu naudaszīmi. Divdesmitnieku. Tikko no bankomāta. Un atdeva viņam.

Viens divi tas pazuda šveicara kabatā.

"Cik tad maksā?"

Vēl viens divdesmitnieks sekoja draugam.

"Ek!" Viņš aizgāja, roku pie kabatas ar čaukstošajām, Runai zudušajām naudiņām piespiedis, bet Rūna atgriezās pie sava darba.

Prātīgākais būtu vispirms uzzināt, kuru dzīvokļu logi izgāja uz pagalmu, kur tika nošauts Lānss Hopers, bet Rūna nezināja, cik drīz slāviski-krieviski-dienvidamerikāniskais kapitālists atgriezīsies, lai izspiestu nākamo kukuli. Tāpēc viņa sāka ar saraksta augšgalu no kreisās puses no Mairona Cukermana l.B dzīvoklī. Viņa zibenīgi norakstīja uzvārdus līdz misteram vai mis L. Pītersai 8.K.

Pēc divdesmit minūtēm šveicars bija klāt, bet Rūna jau bija galā.

"Vēl sūtām?" viņš nicīgi jautāja.

"Tikko beidzu."

"Nu labi, pasakiet no kuras firmas? No lielajām? Man taisnība?"

"No lielas firmas," Rūna teica.

"Tā ir Džersijā, ko?"

"Kā jūs uzminējāt?"

"Esmu visur bijis. Daudz redzējis. Mani ap stūri neapvedīs."

"Es pat nemēģinātu."

Sprandā bija iemetusies dedzinoša sāpe. Auss iekšpuse nosvīdusi slapja. Balss nolaidusies no zema soprāna līdz aizsmakušam altam, un ik pēc pāris minūtēm bija jānokrekšķinās, lai dabūtu balseni vaļā. Rūna bija nosēdējusi pie sava galda ziņu studijā gandrīz astoņas stundas no vietas, runājot pa tālruni.

Sveicināti, esmu ziņu programmas "Aktuālie notikumi" producente. Mister Cukerman… Noris… Viljams… Rot… Gēlinker… mēs gatavojam materiālu sakarā ar Lānsa Hopera slepkavību, droši vien atceraties, tas bija tas, kuru nošāva jūsu mājas pagalmā pirms dažiem gadiem, varbūt jūs varat man palīdzēt, man jānoskaidro…

Bija jau vēls, pāri astoņiem. Kortnijai sen laiks gulēt. Meitenīte sēdēja pie Rūnas kājām, plūkādama darbuzdevuma veidlapas, lai iegūtu nez kuro Lieldienu zaķi.

…Kopš kura laika dzīvojat 3.B, 3.C, 3.D, 3.E, 3.F… dzīvoklī?

"Rūna, re, zaķis!"

Pagaidām mājas iemītnieku aptaujā Rūnai bija tādi rezultāti pirmā bija mis Brekmane, astoņu dzīvokļu tālruņi nebija katalogā. Divdesmit iemītnieki nebija mājās, kad viņa zvanīja. Trīsdesmit trīs bija ievākušies pēc Hopera nāves. Astoņpadsmit nebija mājās slepkavības vakarā (vai arī teica, ka nav bijuši). Deviņpadsmit bija mājās, bet nebija redzējuši neko tādu, kas būtu saistīts ar slepkavību (vai arī teica, ka nav redzējuši).

Tādējādi sarakstā bija atlikuši divpadsmit.

Muļķīgs skaits. Būtu tikai trīs, viņa būtu piezvanījusi. Ja būtu divdesmit, viņa būtu metusi mieru un braukusi mājās izgulēties. Bet divpadsmit…

Rūna nopūtās un izstaipījās, kāds kauliņš atsaucās ar klusu ieknikstēšanos.

Kortnija nožāvājās un ar nerātnu prieku saplēsa Lieldienu zaķi uz pusēm.

Jābeidz, Rūna nodomāja. Iešu mājās. Tad atcerējās Satones spalgo, neganto balsi un kvēlojošo skatienu un pacēla klausuli.

Un labi vien bija, jo tad, kad viņa pajautāja misteram Frostam no 6.B dzīvokļa, vai viņš nezinot kaut ko par Lānsa Hopera slepkavību, tas pēc pavisam īsa brīža atbildēja:

"Faktiski… es visu redzēju."

"Ja tādu dabūtu pudelē iekšā, skats būtu pavisam cits," Rūna teica.

Viņa bija ielaista dzīvoklī, pagājusi garām vecīgajam vīrietim, kas bija viņu sagaidījis, un apstājās pie stikla vitrīnas. Tajā bija līdz pēdējam sīkumam atveidots kuģa modelis un ne jau kliperis pilnās burās vai karakuģis, bet mūsdienu sauskravas kuģis. Tas bija vairāk nekā metru garumā. Viņa noelsās.

"Kolosāli!"

"Paldies! Nekad neesmu mēģinājis dabūt kuģus pudelēs. Taisnību sakot, vaļasprieki man nepatīk."

Rūna nosauca savu vārdu.

"Benets Frosts," viņš teica. Viņam bija apmēram septiņdesmit pieci gadi. Mugurā adīta jaka ar kožu izēstu caurumu uz pleca. Lētas, pelēkas bikses. Papliks galvvidus ar tumšām dzimumzīmēm uz tā un uz sejas. Spiezdams roku, viņš galanti paklanījās. Nedaudz ilgāk, kā vajadzētu, paturēja Rūnas roku savā un cieši viņu aplūkoja. Taču ne pieskārienā, ne skatienā nebija ne miņas no intereses par viņu kā sievieti. Viņš gluži vienkārši novērtēja Rūnu. Kad tas bija padarīts, viņš atbrīvoja Rūnas roku un pamāja ar galvu uz vitrīnas pusi.

""Minesotas princese." Vai nav jocīgs vārds kuģim, kas lielāko mūža daļu braucis Vidusjūrā un Atlantijas okeānā? Pats pirmais no maniem kuģiem. Nē, tā nebūtu pareizi. Pats pirmais no maniem kuģiem, kas nesa peļņu.

Tātad droši vien labāks nekā pirmais. Nosaucu par Minesotu, jo tur esmu dzimis."

Frosts iegāja plašajā dzīvoklī. Rūna sekoja. Mēbelēm pieblīvētajā dzīvojamā istabā viņa ievēroja vairākus koferus.

"Kaut kur ceļosiet?"

"Ir viena vietiņa Bermudu salās. Agrāk lidoju uz Haiti. Oloffson tā tik bija viesnīca! Nu vairs ne tuvu. Agrāk nekad nelidoju uz britu kolonijām, bet jūs jau zināt, kā citviet iet." Viņš paraudzījās uz Rūnu, acis piemiedzis, kā noslēpumu uzticēdams. Viņa pamāja.

Forsts ievēroja Rūnas kameru.

"Vai jums ir preses caurlaide vai kaut kas tamlīdzīgs?"

Rūna parādīja viņam Kompānijas apliecību. Viņš vēlreiz nopētīja Rūnu no galvas līdz kājām, kā ar kādu tomogrāfu pārbaudīdams viņas dvēseles stāvokli.

"Esat pavisam jauna."

"Par dažiem jaunāka. Par citiem vecāka."

Frosts par to skopi pasmaidīja un teica:

"Es biju jauns, kad sāku pelnīt naudu."

"Ar ko jūs nodarbojāties?"

Viņš palūkojās uz modeli.

"Tas bija mans ieguldījums kuģniecībā un jūrniecības estētikā. Tas nav skaists kuģis; stalts jau nu ne."

"Es teiktu, ka izskatās diezgan stilīgs."

Frosts teica: ""Pat staltie kuģi reiz rimst/Miera ostā nomaļā pusē,/Bet kur meklēt roku, kas skārusi mūs./Vai mūžam mīļotai balsij lemts klusēt." Tenisons. Dzeju vairs nevienam nevajag."

Rūna atcerējās dažus bērnu dzejolīšus un pāris Šekspīra pantu, bet klusēja.

Viņš turpināja. "Bet tas kuģis pelnīja kaudzēm naudas ne vienam vien." Viņš pacēla smagu karafi un sāka liet tumšsarkanu šķidrumu divās glāzēs, pavaicādams: "Vai portvīnu iedzersiet?"

Paņēmusi glāzi, Rūna pagaršoja. Vīns bija šķebīgi salds un garšoja pēc klepus zālēm.

"Vispirms es strādāju par kuģu apgādes aģentu. Vai zināt, kas tas tāds?"

"Kas sagādā kuģus?" Rūna paraustīja plecus.

"Nē, tāds kā piegādātājs. Vienalga, lai arī ko kapteinis pasūtinātu, no zobrata līdz liellopa liemenim, es sameklēju visu. Sāku, kad man palika septiņpadsmit; aizairējos laivā pie kuģiem, tiklīdz tie izmeta enkuru, un biju tur pirms kuģu aģentiem vai pirms sāka izkraut kravas. Es piedāvāju zemākas cenas, pusi pieprasīju avansā, izrakstīju ērmīgas kvītis, saņemdams skaidro naudu, un vienmēr atgādāju prasīto vai arī ko līdzīgu, tikai labāku vai lētāku."

"Es, ser, gribēju pajautāt…" Rūna ierunājās.

Frosts pacēla roku.

"Paklausieties! Tas ir ļoti svarīgi. Trīsdesmitajos es pārmetos uz kuģniecību."

Rūnai gan nebija ne jausmas, kas tur tik svarīgs, bet nolēma ļaut, lai izrunājas.

Runāšana Frostam padevās. Pēc stundas ceturkšņa Rūna zināja, kā viņš ticis uz zaļa zara. Viņš stāstīja par paša konstruētajām kuģu dzenskrūvēm.

"Tās dēvēja par Frosta ekonomiskajām dzenskrūvēm. Par to visi runāja. Ekonomiskās dzenskrūves! Tā nu mani kuģi no Ormuza jūras šauruma varēja apskriet ragam apkārt līdz Embrouza bākai trīsdesmit trijās dienās. Man bija naskākie tankeri pasaulē. Trīsdesmit trijās dienās."

"Vai drīkstu uzdot jums pāris jautājumu?" Rūna teica. "Par Hopera slepkavību."

"Tiksim līdz tam ari. Gribu jums kaut ko paskaidrot."

"Piedodiet."

"Es pametu kuģniecību. Paredzēju, kā ies ar naftu. Redzēju tirdzniecības tendences, kā tās mainās. Ai, kā negribējās pamest savus kuģus! Bet jāskatās uz priekšu. Esat dzirdējusi par kučiermeistariem, kas palika bez darba, kad izgudroja automobili? Vai zināt, kur bija viņu nelaime? Viņi nesaprata, ka darbojas jomā, kas saistīta ar pārvietošanās paātrinājumu. Hā!" Viņš priecājās par teikto, droši vien bija to atkārtojis tūkstošiem reižu. "Tātad kur es metos iekšā?"

"Aviopārvadājumi?"

Frosts nicīgi iesmējās.

"Sabiedriskais transports? Likumu un noteikumu tik daudz, ka nelabi metas. Sākumā es par to iedomājos gan, bet pēc tam sapratu, ka pietiek ar vienu, maksimāli, diviem demokrātiem, lai sabojātu visu nozari. Nē, es ieguldīju dažādās jomās finanšu pakalpojumi, kalnrūpniecība, ražošana. Un kļuvu par ceturto bagātāko cilvēku pasaulē… Jūs neticat. Es taču redzu. Nekad neesat par mani dzirdējusi. Domājat, vecis prātu izkūkojis. Ievilinājis mani sazin kādā netīrā nolūkā… Bet tā bija. Septiņdesmitajos man bija trīs miljardi dolāru." Viņš brīdi klusēja. "Un tajos laikos miljardam bija pavisam cita vērtība."

Viņš pavirzījās līdz krēsla malai, un Rūna nopriecājās, ka viņš beidzot nonācis pie sengaidītā skaidrojuma.

"Bet ko es varēju iesākt ar tādu naudu? Nodrošināt sievu un bērnus. Nopirkt ērtas kurpes, labu golfa nūju komplektu, siltu mēteli, dzīvokli, kurā viss darbojas. Es nesmēķēju, un no sātīgiem ēdieniem man uzpūšas vēders.

Mīļākās? Četrdesmit vienu gadu nodzīvoju laimīgā laulībā. Izskoloju bērnus, mazbērniem nodrošināju kredīta fondus, ne jau nu briesmīgi lielus, bet…" Viņš zīmīgi pasmaidīja. "Lielāko daļu gluži vienkārši izdāļāju. Tāpēc arī jūs esat atnākusi."

"Es? Kāds tam visam sakars ar Lānsa Hopera slepkavību?"

Frosts iegrima pārdomās.

"Es atzīstu vainu."

Rūna iepleta acis.

"Bet," viņš teica, "jums jāsaprot, tas tik un tā neko nemainītu."

"Pag, par ko jūs tagad īsti runājat?"

"Bija taču cita lieciniece. Īstenībā mani nevar vainot."

"Vai jūs, lūdzu, nepaskaidrotu."

"Tad, kad viņu nošāva, biju bagāts. Dāļāju naudu pa labi un pa kreisi. Bija daudz tādu, kas kādreiz bija strādājuši pie manis, un viņiem vajadzēja palīdzēt, dot naudu iztikai. Viņu ģimenēm… Bet jums, medijos, ir vienalga vai cilvēkam ir vai nav slepenība." Viņš uzsvēra pēdējo vārdu. Tad turpināja: "Man gluži vienkārši sametās bail. Baidījos izstāstīt policijai, ka redzēju, kā nošāva Hoperu. Mani rādītu ziņās. Būtu jāiet uz tiesu liecināt. Paklīstu baumas par manu bagātību. Bandīti varētu vajāt manu ģimeni vai mani pašu, lai nolaupītu, izspiestu izpirkuma naudu. Labdari sāktu mani vajāt, prasīt naudu labajiem darbiem. Sākumā jutos vainīgs, bet vēlāk dzirdēju, ka tā Brekmane no pirmā dzīvokļa visu redzējusi un pateikusi policijai par slepkavu. Tad man kļuva vieglāk."

"Bet tagad jūs varētu izstāstīt man, ko redzējāt? Kas tad tagad ir citādi?"

Frosts piegāja pie loga un raudzījās drūmajā pagalmā.

"Man tagad ir citāda attieksme pret dzīvi."

Nu, uz priekšu, Rūna lūdzās, tagad ir īstā reize. Pastāsti man, ko redzēji. Un, lūdzu, lūdzu, lai tas vērstos par labu.

"Vai drīkstu?" Viņa pamāja uz kameru.

Bridi valdīja klusums. Tad viņš pamāja ar galvu.

Iedegās gaisma. Iedūcās kamera. Rūna vērsa to pret Frosta gareno seju.

"Grūti aprakstīt," viņš domīgi teica, "to jutoņu, kad atdodi bagātību. Brīnišķīga pārvērtība. Nesaprotu, kāpēc tas vēl nav nācis modē." Viņš nopietni uzlūkoja Rūnu. "Gribu jums ko jautāt; vai pazīstat vēl kaut vienu, kas būtu izdāļājis miljardu dolāru?"

"Diemžēl neviens no maniem paziņām tāds nav." Rūna nopūtās.

19. nodaļa

i

Rūna sēdēja pie Paiperas Satones galda, un abas vēroja ekrānu. No tā plūda divas balsis.

"Mister Frost, vai jūs redzējāt to slepkavību?"

"Skaidrs, ka redzēju. Ar paša acīm. Jeb savām acīm, kā mēdz teikt. Tas bija kaut kas briesmīgs. Redzēju, kā viens vīrietis piegāja pie mistera Hopera un izvilka tādu mazu pistoli un nošāva viņu, it kā iegrūda viņam šaujamo krūtīs. Es uzreiz atcerējos Rūbija fotogrāfiju, nu, ziniet, Džeka Rūbija, kas nošāva Osvaldu. Misters Hopers izstiepa rokas, kā lodi apturēt gribēdams…"

Satone pagrozījās krēslā, bet neko neteica.

"Vai varat viņu aprakstīt?"

"Viņš bija resns. Tumši blondi mati. Ūsas… Kā tur bija? Nu, protams, ūsas bija. Un vaigubārda arī. Gaiša jaka. Pelēkzila."

Rūna Satonei teica:

"Tas ir Džimijs. Tas, kas paņēma Rendiju un atveda uz Ņujorku."

Satone sarauca pieri un pamāja, lai klusē.

"Kāpēc negājāt uz policiju?"

"Es jau pateicu."

"Vai nevarētu atkārtot? Lūdzu!"

"Baidījos no atriebības. No liekas popularitātes. Biju ļoti bagāts. Baidījos par sevi un saviem tuviniekiem. Šā vai tā slepkavu notvēra un atpazina. Viņu atpazina sieviete no pirmā stāva, un es lasīju, ka policija viņu saņēmusi ciet praktiski uz karstām pēdām. Kāpēc lai es ietu uz policiju?"

"Parādīšu jums fotogrāfiju… Vai varat pazīt to cilvēku, kuru tad redzējāt pagalmā?"

"Ko? Ne jau tādu kaulu kambari. Nē, tas noteikti nav

vinš." /

"Varat to apzvērēt?"

"Protams, varu."

Stop.

Rūna neatrāva skatienu no ekrāna kā lepna skolniece, kas gaida skolotājas uzslavu.

Bet Satones vienīgais komentārs bija aizsmakušā balsī pateikts: "Sasodīts!"

Rūna pūlējās apvaldīt prieku un neviltotu lepnumu.

Satone ielūkojās pulkstenī un paziņoja:

"Es kavēju tikšanos ar Lī. Vai uztaisījāt kopiju?"

"Protams," Rūna atbildēja. "Vienmēr uztaisu kopiju. Ieslēdzu savā skapītī."

"Piektdien apspriedīsim reportāžu," Satone teica. "Atnesiet savu scenārija uzmetumu. Parādīsiet mums abiem, un esiet gatava aizstāvēt katru vārdu. Skaidrs?"

"Protams."

Satone, jau promiedama, pagriezās. Brīdi klusējusi, viņa noteica:

"Man uzslavas ne visai padodas. Gribu tikai pateikt, ka nav daudz tādu, kas būtu turējušies pie sava kā jūs." Tad viņa sarauca pieri, un tā jau bija tā pati vecā Satone. "Bet tagad brauciet mājās, izgulieties! Briesmīgi izskatāties."

"Gribam pastāstīt par kādu cilvēku, kas notiesāts par noziegumu, kuru viņš nebija izdarījis, un netaisnība…"

Nu nē!

"…Par kādu netaisnīgi notiesātu cilvēku, kas notiesāts par noziegumu, kuru viņš nebija izdarījis…"

Nu, protams, ja jau viņš to nebija izdarījis, tātad netaisnīgi notiesāts.

"…Pastāstīt par cilvēku, kas notiesāts par noziegumu, kuru viņš nebija izdarījis…"

Ar vārdiem viņai patiešām gāja visgrūtāk.

Rūna apgriezās apkārt savā krēslā un izdvesa klusu, izmisuma pilnu nopūtu. Vārdi, vārdi tos viņa necieta. Rūna redzēja dzīvi, un viņai patika vērot dzīvi. Viņa iegaumēja redzēto un aizmirsa dzirdēto. Ar vārdiem gāja kā ar maziem, nejaukiem resgaļiem.

"Gribam pastāstīt par cilvēku, kas notiesāts par noziegumu, kuru viņš nebija izdarījis, par cilvēku, kas zaudējis divus sava mūža gadus, jo…"

Kāpēc? Kāpēc?

"…Jo tiesu sistēma mūsu valstī ir kā negants suns…"

Suns? Tiesa un suns? Vai nav par traku?

"Muļķības!" Rūna iesaucās. "Muļķības, pilnīgas muļķības!" Puse no studijas darbiniekiem palūkojās uz viņas pusi.

Ko Lī Maizels teiks, tādas muļķības lasīdams? Un Paipera?

"…Jo pašreizējā tiesu sistēma, nē, jo mūsu valsts tiesu sistēma, nē, jo Amerikas tiesu sistēma ir kā putns ar aizlauztu spārnu…"

Muļķības, muļķības, galīgi garām!

Freds Meglers bija tik entuziasma pilns, cik vien iespējams, otrajās brokastīs notiesādams divas karstās desmaizes (ar sautētiem kāpostiem un sīpoliem) un vienu diētisko pepsi, turklāt ēdot acu priekšā redzēdams Krimināltiesas ēku otras tikpat tumšas un drūmas ēkas nebija visā Manhetenā.

Vēl bija jāņem vērā tas, ka vienam no viņa klientiem, kā viņš Rūnai atzinās, draudēja notiesāšana pēc trim apsūdzības punktiem par slepkavību.

"Stulbais āzis. Pats līda cilpā. Nu, ko lai tur saka?"

Tikpat kārns un sirms kā pirmajā tikšanās reizē, Meglers košļāja, dzēra un runāja vienlaicīgi. Rūna nedaudz atkāpās ārpus brokastu sastāvdaļu trajektorijas; ik pēc brīža pār biezajām, mitrajām lūpām katapultējās kāds kriksis. Rūnas stāsts par Benetu Frostu pārsteidza, lai arī kā Meglers pūlējās to slēpt.

"Nūjā, izklausās, ka Bogss varētu pamēģināt. Lai gan diez vai ar to pietiks, lai atceltu spriedumu. Bet tiesnesis varētu piekrist atkārtotai tiesas prāvai. Es nesaku ne jā, ne nē. Ja ir jauni pierādījumi, tad tie arī ir jauni pierādījumi. Pierādījumi, kurus, spriežot pēc jūsu teiktā, varēja atklāt tiesas gaitā."

"Es arī par to drusku brīnījos. Kā tas gadījās, ka jūs neatradāt Frostu?"

"Pag, man par to lietu maksāja minimālo honorāru. Man jau neviens tādus attaisnotos izdevumus neatzīs kā jums, žurnālistiem. Es nevaru atļauties vai ik dienu piecos tupēt Algonquin, manhetenus sūcot."

"Kas tas tāds manhetens?"

"Kokteilis. Nu, viskijs, vermuts un kaut kas rūgtumiņam. Ticiet man, Bogsa prāvā es izdarīju visu, ko varēju. Man bija ierobežotas iespējas. Tā jau bija viņa problēma. Viņam vispār nebija naudas."

Pēdējās karstmaizes gals nozuda. Rūna iztēlojās, ka tieši tā lielās zivis aprij mazās.

"Nedomāju, ka tas ir taisnīgi."

"Taisnīgi?" Meglers jautāja. "Gribat zināt, kas ir taisnīgums?"

Protams, Rūna gribēja, un, tiklīdz viņa bija nospiedusi leopardādas somiņā Meglera skatienam slēptās miniatūrās ]VC videokameras ieraksta pogu, advokāts kurš droši vien varētu noskaitīt visvisādus likumus par sarunu ierakstu bez tās dalībnieku piekrišanas beidzot mitējās košļāt un domīgi paraudzījās tālē, pirms atkal ierunājās.

'Taisnīgums mūsu valstī sastāv no veiksmes, likteņa, apstākļu sagadīšanās un izveicības. Un, kamēr tas ir tā, tādiem kā Rendijs Bogss jāsēž par to, ko viņi nav izdarījuši."

"Vai uzņemsieties aizstāvību?"

"Mēs jau runājām par manu honorāru…"

"Pagaidiet! Viņš taču nav vainīgs. Vai tad jūs negribat viņam palīdzēt?"

"Ne visai. Es nedodu naudu bezpajumtniekiem. Kāpēc tad man jāizšķiež savs laiks?"

"Es jums neticu." Rūna ierunājās skaļāk. "Jūs…"

"Vai jūsu kompānija man samaksās?"

Kaut kas viņa teiktajā nebija tīrs.

"Diez vai tas būtu ētiski," Rūna teica.

"Kāda ētika? Man par to nekas nebūs."

"Es runāju par žurnālistu ētiku."

"Ak jūsu ētiku." Viņš izdzēra pepsi sausu, nolieca galvu un ievēroja plankumu uz tumšzilās kaklasaites. Tad izņēma no kabatas lodīšu pildspalvu un švīkāja kaklasaiti, līdz plankums nebija tik uzkrītošs. "Nu, te ir tā: dots pret dotu. Es strādāju, man maksā. Tas ir nerakstīts likums. Bet jums ir varianti. Meklējiet valsts apmaksātu aizstāvi. Vai Amerikas Pilsoņtiesību apvienību tie āksti būs klāt kā likts, tiklīdz padzirdēs ko tādu. Var gadīties, kāds no Jeilas, Kolumbijas vai Hārvardas labdariem uzož un piesakās par advokātu. Tiklīdz parādīsiet savu reportāžu, garantēju, gan kāds jaunizcepts Ņujorkas universitātes absolvents atskries un lūgtin lūgsies, lai pasakāt Bogsa tālruņa numuru."

"Bet tas var vilkties mēnešiem ilgi. Viņam jātiek laukā tūlīt pat. Viņa dzīvība ir briesmās."

"Paklau, man pēc divdesmit minūtēm jābūt atpakaļ tajā tur ūķī un jāaizstāv cilvēks, kurš tā teikts apsūdzībā ar ložmetēju sakapāja gabalos trīs konkurējošas bandas locekļus, pie viena stāstīdams savai mīļākajai rupjas anekdotes. Man tur jāstāv un jānoklausās, kā tiesnesis viņam paziņo, ka viņam vismaz piecpadsmit gadi jāpavada trīs reiz četrarpus metru mazā sprostā. Kad viņš atnāca pie manis, viņš teica: "Fred, tā runā, ka tu varot palīdzēt. Izpestīsi? Norunāts? Izpestīsi."

Viņš iesmējās un iezvēla sev pa krūtīm. "Es, redz, neizpestīju viņu. Viņš nav apmierināts, un viņš un viņa draugi ir slepkavas. Es gribu teikt, jā, Bogss ir briesmās, es esmu briesmās. Padomājiet par to. Jūs arī esat briesmās. Jūs sakāt, ka policisti, prokurors un jūsu pašu Kompānija ir aunu bars. Dzīve ir bīstama. Ko lai saka?"

Meglers ieskatījās rokaspulkstenī. "Laiks sniegt savu artavu Amerikas izdaiļošanā un novākt vēl dažus atkritumus no ielām."

"Man ir piedāvājums," Rūna teica.

Advokāts pameta skatienu pār plecu.

"Tikai ātri. Narkotiku karaļiem nepatīk gaidīt,"

"Kā jūs domājat, cik skatītāju ir "Aktuālajiem notikumiem"?" Rūna pajautāja.

"Nezinu, un nezinu ari, kāds nokrišņu daudzums Amazones baseinā. Kas man par daļu?" Meglers jau paspēra soli, lai dotos prom.

"Atkarībā no tā, vai gribat, lai desmiti miljoni uzzinātu jūsu uzvārdu, redzētu jūs un dzirdētu, cik lieliski strādājat."

Freds Meglers apstājās.

"Desmit miljoni," Rūna atkārtoja.

Meglers uzmeta skatienu uz tiesas nama durvīm. Kaut ko nomurminājis, viņš paspēra soli atpakaļ.

"Nu, labi, tātad par sevi. Piedzimu Atlantā, un tur mēs nodzīvojām desmit gadus, bet tad tēvs izdomāja, ka jābrauc uz plašāku iespēju zemi, tieši tā viņš teica, es vēl tagad atceros viņa vārdus…"

No trīsdesmit trīs centimetru japāņu televizora ekrāna ar nenoregulētām krāsām pārāk daudz sarkanā Rendijs Bogss dalījās savās dzīves gaitās.

"Plašākas iespējas. Mani tas biedēja, domāju, tādā nozīmē, ka mums gals klāt man "plašāku iespēju zeme" juka ar "apsolīto zemi", par kuru stāstīja baptistu mācītājs. Man tad bija gandrīz vienpadsmit gadu, biju reliģiozs puisis. Skaidrs, ka skolā gadījās salekties ar pārējiem. Ja kāds, pat lielāks par mani, nobļāvās: "Jēziņ!" gāju virsū kā negudrs, prasīdams, lai nožēlo, un parasti dabūja tādas sukas, ka bail."

Montēt videoierakstu bija simtreiz vieglāk nekā filmu. Elektronisks, nevis mehānisks process, un, pēc Rūnas domām, tur jau bija tā kolosālā civilizācijas progresa izpausme pārejā no lietām, kuru mehānisms bija acīm redzams, uz lietām, kuru darbības princips bija slēpts. Viņai tas patika ar savu līdzību buršanās mākslai, un tai viņa ticēja; vienīgā atšķirība bija tā, ka burties varēja bez baterijām. Taču ar visu montāžas vieglumu no vienas problēmas viņa netika vaļā bija uzfilmēts tik daudz laba materiāla. Simtiem metru. Tieši tie kadri bija no pirmās reizes, kad viņa intervēja Bogsu, un viss tik spilgts, ka nebija, ko griezt ārā.

"Šā vai tā, bet atkūlāmies uz Maiami, un tur nu diez kādas iespējas nepavērās. Lai gan tēvam vienmēr tā gadījās. Tas bija uzreiz pēc Batistas gāšanas, kad kubiešu Maiami bija ka biezs. Es, ziniet, pēc tam tos spāņvalodīgos nevarēju ciest. Bet tas bija galīgi garām, jo pēc pāris gadiem aizbraucu tālāk, uz Centrālameriku tā arī bija vienīgā reize, kad biju ārzemēs, un tur man patika. Nūjā, bet es stāstu, kā bija agrāk, kad biju mazs, un tad mums bija visādi kubiešu bagātnieki, kuri vairs nebija nekādi bagātnieki, un neko drūmāku nevar ne iedomāties. Pa gabalu redz pēc gaitas, pēc tā, kā viņš skatās uz savu tagadējo braucamo, kas nav ne tuvu tik smalks, kāds bijis tur. Bet trakākais bija tas, ka viņi mums, baltajiem, nocēla darbus. Nav runa par kaut kādu rasu naidu. Tikai tas, ka tie kubieši bija gatavi strādāt turpat vai par velti. Viņiem galveimis bija dabūt darbu, lai paēdinātu sievu un bērnus. Bet bērnu viņiem bija bez skaita, nemūžam nebiju redzējis tik daudz brēkuļu vienā ģimenē. Un es jau tā biju domājis, ka mans tēvs ir liels negantnieks. Īstenībā viņš nelika mammai mieru, tā viņa vienā laidā arī bija uz grūtām kājām. Man taču bija sešas māsas un divi brāļi, viens palika Vjetnamā, bet māsa aizgāja ar olnīcu vēzi…

Vecajam bija nags uz meistarošanu, tikai viņš nemēdza pārpūlēties. Es esmu pilnīgs pretstats, ļa tik maksā, raujos vaiga sviedros. Man patīk strādāt. Rokas prasās pēc darba. Tikai rēķini nepadodas. Tēvam ilgu laiku nebija darba. Vecākais brālis pieteicās jūras kājniekos, man arī nāca pie sešpadsmit, gribēju iet turpat, bet sāku strādāt."

Rendija Bogsa darba gaitas bija tādas: noliktavas strādnieks, tad ielu tirgotājs, tad operators, pēc tam apkopējs Piggly Wiggly, vēlāk karsto desmaizīšu pārdevējs pie šosejas netālu no Kenedija zemesraga (tur redzējis Apollo startējam uz Mēnesi, sasapņojies izmācīties par kosmonautu), pēc tam veikalā krāvējs, tad zvejnieks, tad sētnieks, tad pavārs.

Un tad zaglis.

"Reiz aizbraucu Būnijam, tā biju iesaucis vecāko brāli, un viņa armijas draugam līdzi uz Klīrvoteru. Iegājām vienā restorānā, un viņi runāja par to, cik kurš pelna un ka Būnijs grib nopirkt sev tādu Bulltaco mocīti ar zemo stūri. Bet ko es kaut kas stulbs! deviņpadsmit gadu vecs, bet brālis man pērk kinobiļetes? Man bija pavisam nelāgi ap dūšu. Tā nu valcarā viņi aizbrauca uz meitumāju Klīrvoterā tā nemaz nebija tik viegli atrodama un atstāja man mašīnu uz pāris stundām. Kas man cits atlika, pavisam bešā paliekot, tāpēc aizbraucu atpakaļ uz to pašu restorānu ap slēgšanas laiku un sarīkoju uguņošanu lai izmānītu šos ārā, aizdedzināju kaut kādu krūmu pie izkārtnes -, un, kad visi izskrēja laukā paskatīties, kas noticis, es iešmaucu iekšā, kasei klāt, lai savāktu naudu. Tikai naudas tur nebija. Tā jau bija savākta un noslēpta, varbūt bankā. Izskrēju un tieši saimniekam virsū. Tagad arī esmu tievs, bet tad biju tāds sīks puišelis, un viņš uzreiz saprata, kas par lietu, un sadeva ne pa jokam.

Vai varat iedomāties, par ko mani iesēdināja? Taisni jāsmejas. Mani nevarēja arestēt ne par zādzību, ne par laupīšanu. Tāpēc arestēja par ļaunprātīgu dedzināšanu. Par to, ka nodedzināju nieka krūmiņu, kas nebija lielāks par nezāli. Varat noticēt?"

Ieraksts turpinājās, turpinājās, šķita, tam nebija gala.

"Aktuālo notikumu" formāta dēļ Rūnai neklājās viegli. Paipera Satone uzstāja, ka prāvs laiciņš pirms katras epizodes jāatstāj viņai. Sižeta lielākā daļa bija Rūnas montētās intervijas. Bet ik pēc minūtēm trim bija paredzēta atgriešanās studijā, Satones nolasīts turpinājums. Pēc tam atkal uzfilmētais materiāls nozieguma vieta, pagalma naksnīgā gaisotne, intervijas. Beneta Frosta atklājums. Salikt kopā ierakstītos dialogus ar balsi aiz kadra un Paiperas Satones lasīto tekstu bija tīrās mokas.

("Tikai ņemiet vērā," Lī Maizels bija brīdinājis, "ja tekstā patrāpīsies neveikls teiciens vai vairāki svelpeņi no vietas, neviens jūs nespēs glābt.")

Bet kas par to, ka grūti? Rūna bija sajūsmināta. Beidzot viņa trijos naktī ar aizmigušo Kortniju (un spēļu lācīti) turpat uz grīdas montēja materiālu, kas domāts kā sensācija populārākās televīzijas kompānijas visvairāk skatītajām ziņām. Galvenais, ka to redzēs vismaz desmit miljoni, un tie uzzinās viņas vārdu, ja vien neaizlaidīsies uz virtuvi apziest maizītes vai tūlīt uz tualeti pēc pēdējā kadra.

Viņa domāja arī par pašu labāko ka viņa bija tā, kas uzņēmusies palīdzēt izrauties no cietuma cilvēkam, kurš cieta tīri fiziski, nespēdams izkustēties…

Pārcirst Prometeja važas.

20. nodaļa

>

Apspriežu telpa.

Teiksmainā apspriežu telpa Kompānijas debesskrāpja četrdesmitajā stāvā.

Tieši te tās vadība, reportieri un žurnālisti plānoja speciālās reportāžas par Mārtiņa Lutera Kinga slepkavību, Bobija Kenedija un Niksona demisijām, ķīlnieku krīzi Irānā un Challenger bojāeju. Nekas īpašs tai nepiemita dzeltenas sienas, sašvīkāts, notraipīts ovāls galds un desmit grozāmo krēslu, kuru tapsējums bija izbalējis no pamatkompānijas logo krāsas debeszilas līdz gaišzilai. Tomēr arī tāds izskats neļāva aizmirst, ka šajā telpā rakstīta un dažkārt pat taisīta vēsture.

Rūna apstājās pie tīkkoka durvīm. Uz apspriedi neuzaicinātais Bredfords Simpsons atdeva viņai aktu vākus, kurus bija palīdzējis atnest.

"Ne asakas!" viņš teica un uzspieda skūpstu Rūnai uz vaiga tas gan ievilkās nedaudz ilgāk nekā parasta buča uz izdošanos, viņa nosprieda. Viņš aizsoļoja uz necilo ziņu studiju.

Rūna ieskatījās iekšā. Pie galda sēdēja Lī Maizels un Paipera Satone. Aiz viņiem pie sienas karājās pasaules karte ar sarkaniem aplīšiem, tie norādīja Kompānijas pastāvīgo biroju atrašanās vietas. Nekur atstatums starp aplīšiem nepārsniedza sprīdi, tikai okeānos un Ziemeļu un Dienvidu polā.

Te nu bija tā vieta, kur Rūna pat nebija cerējusi iekļūt. Kad viņa pieteicās darbam Kompānijā par operatora palīdzi, viņu brīdināja, ka neesot ko sapņot par pāreju ziņu dienestā un pašas veidotām reportāžām; tas darbs pienācās tikai pieredzējušiem reportieriem vai izcilākajiem žurnālistikas studiju beidzējiem.

Un tomēr te nu viņa bija, paša Lī Maizela vadīta producente ar Paiperai Satonei sacerētu scenārija uzmetumu trīcošajās rokās.

Rūna mēģināja saņemties.

Viņa pārlika milzīgo teksta un videokasešu nešļavu no vienas rokas otrā. Sirds sitās kā negudra, no plaukstām uz melnajām kasetēm palika sviedru plankumi. Pamanījusi viņu, Satone pamāja ar galvu, aicinot ienākt.

"Nu," viņa strupi noteica, "ko jūs vēl gaidāt?"

Maizels uzmeta Rūnai ašu, izklaidīgu skatienu.

"Sāksim," Satone teica. "Vispirms scenāriju. Dodiet šurp!"

Kad Rūna abiem bija iedevusi tekstu, viņi ķērās pie lasīšanas, un klusumu pārtrauca vienīgi Paiperas Satones zelta pildspalvas nepacietīgā klaudzināšana pa galda virsmu. Vienaldzīgām sejām viņi izšķirstīja visas sešpadsmit lapas. Vispirms Satone, tad Maizels pabīdīja scenāriju uz galda vidu.

"Labs ir," Satone sacīja. "Kāpēc jums ir tik svarīgi sagatavot šo reportāžu?"

Tas nāca kā zibens no skaidrām debesīm. Tādu jautājumu Rūna nebija gaidījusi. Viņa norija atbildi, paraudzījās uz Maizelu, bet tas neteica ne vārda. Brīdi padomājusi, Rūna sāka runāt. Viņa zināja vairāk, nekā prata pateikt. (Vārdi, atkal tie sasodītie vārdi.) Atbildot Satonei, viņai paspruka ne viens vien "nu" un "kā lai to saka". Viņa atkārtojās, laboja teikto. Izklausījās pēc taisnošanās. Viņa gan centās runāt, Satonei acīs raugoties, taču tad pavisam sapinās. Pār lūpām vēlās vārdi par taisnīgumu un žurnālista atbildību.

Tā bija vistīrākā patiesība, bet Rūna, protams, Satonei nepateica visu līdz galam. Viņa pat nedomāja pateikt: kāpēc man tā deg šis sižets? Tāpēc, ka daļa manis grib līdzināties jums. Gribu būt slaida, ar sīksprogainiem blondiem matiem, kas paliek tā, kā es saķemmēju, gribu staigāt augstpapēžu kurpēs un neizskatīties lempīga. Gribu, lai kompāniju un korporāciju prezidenti uzlūko mani ar iekāri un skaudību. Lai mans prāts ir ass un vingrs kā melnās jostas īpašnieka trenētais augums. Gribu izbaudīt jums dotās spējas savu vietā. Ne tās burvju spējas, kas ir pasakās, bet spēju apburt vispamatīgāk radot iespaidu, ka precīzi zini, ko kurā brīdī darīt, ko teikt…

Runāt gan viņa sāka par presi, par Bogsu, par to, ka viņš nav vainīgs. Kad bija beigusi, atzvēlās krēslā. Droši vien Satone bija ar stāstījumu mierā. Viņa teica:

"Nu, labi, man ir tikai daži konkrēti jautājumi."

Bet tas bija pat ļaunāk, jo jautājumi bija par tādām lietām, kas Rūnai pašai būtu jāiedomājas. Vai iztaujājāt policistus, kuri nozieguma vietā ieradās pirmie? (Laba ideja, kā gan viņai tas nebija ienācis prātā?) Vai esat runājusi ar kādu no Bogsa iepriekšējiem advokātiem? (Rūna pat nezināja, vai tādi bijuši.) Vai viņš kādreiz meklējis psihoterapeita palīdzību sakarā ar noziedzīgām nosliecēm? (Viņa nemaz nebija par to iejautājusies.)

Trijotnes debates turpinājās vismaz desmit minūtes, bet galu galā tiklab Maizels, kā Satone pamāja ar galvu un paziņoja, ka darbs jāturpina, taču ar noteikumu pārraidē nav jāuzsver Bogsa nevainība, bet vienīgi tas, ka pastāv pamatotas šaubas par viņa vainu.

Atlika noteikt raidījuma datumu.

Viņi uzdeva šo jautājumu Rūnai.

Rūna noklepojās, pacilāja papīrus un sacīja: "Nākamnedēļ."

"Nē, nopietni," teica Maizels.

Tad tikai sākās.

"Lieta tāda," Rūna sacīja, "ka viņam no cietuma jātiek ārā, cik vien ātri iespējams, viņu tur necieš. Viņu jau mēģināja nogalināt. Es taču stāstīju."

"Kas mēģināja? Kas tie bija?" Satone jautāja.

"Citi ieslodzītie."

"Kas?" Maizels jautāja.

"Nezinu. Uzraugs teica, ka viņu lāgā neieredzot, tāpēc ka viņš ir vienpatis. Viņš…"

"Šodien piektdiena," Maizels norūca. "Jums, Rūna, jāsaprot: lai ietu gaisā nākamajā otrdienā, visam materiālam jābūt jau safilmētam un samontētam. Līdz pirmdienai tam jābūt datorā. Tas gluži vienkārši nav iespējams."

"Šaubos, vai viņš izvilks vēl vienu nedēļu. Reiz viņu jau mēģināja nogalināt, un tie mierā neliksies."

Satone saskatījās ar Maizelu. Tad palūkojās uz Rūnu un teica:

"Mūsu darbs ir ziņot par to, kas noticis, nevis kādu izpestīt. Kaut arī Bogsu nosit, materiāls mums ir tik un tā. Mēs varētu…"

"Kā var tā runāt!"

"Ai, liecieties mierā!" Satone teica.

Maizels noplātīja rokas.

"Paiperai taisnība, Rūna. Svarīgākais ir materiāls, nevis ieslodzītā atbrīvošana. Un es nevaru iedomāties, kā to var paspēt. Vienkārši laika nepietiek."

"Scenārijs jau ir gatavs," Rūna iebilda. "Un es trīs naktis pēc kārtas esmu montējusi. Man viss līdz sekundei salikts pa vietām."

"Līdz sekundei…" Satone gurdi nopūtās.

"Paiperai būs jāierunā teksts svētdienas vakarā vai pirmdien no rīta," Maizels teica.

Klusu, bet tonī, kas nepieļāva iebildumus, Rūna paziņoja:

"Gribu, lai raidījums ietu gaisā nākamnedēļ." Saņēmusi rokas, viņa nolaida tās klēpī.

Satone un Maizels viņu cieši nopētīja.

Rūna turpināja:

"Kas būs, ja kāds uzzinās, ka mēs varējām glābt viņam dzīvību, bet nepapūlējāmies pabeigt sižetu laikā?"

Iestājās klusuma brīdis, un Satone un Maizels saskatījās. Saspīlējumu pārtrauca Maizels, jautādams Satonei:

"Ko teiksi?"

Rūna juta zobus sakožamies, tik liels bija satraukums. Satone atbildēja ar pretjautājumu:

"Kas vēl paredzēts tam raidījumam?"

"Kvīnsas arābi," Maizels teica. "Pa pusei samontēts."

"Man tas raidījums nekad nav paticis," Rūna ierunājās.

Satone paraustīja plecus.

"Tās ir mazsvarīgās ziņas. Mazsvarīgās ziņas man riebjas." Viņa sarauca uzacis, acīmredzot apjautuši, ka nostājas Rūnas pusē.

"Mana reportāža tāda nav. Tās ir svarīgas ziņas."

"Jūs droši vien cerat uz atzinību." Satone teica.

Lai manu vārdu uzzina desmit miljoni.

"Kā likts."

"Tikai tas vārds. Jums būs jānomaina vārds."

"Par to neuztraucieties," Rūna sacīja. "Man ir profesionāls vārds."

"Profesionāls vārds?" Maizels pūlējās apvaldīt smaidu.

"Airīna Doda Saimonsa."

"Tas ir jūsu īstais vārds?" Satone jautāja.

"Tā kā būtu."

"Tā kā būtu," Satone atkārtoja, tad papurināja galvu, pēc tam teica: "Vismaz izklausās pēc tāda, kas zina, ko dara." Viņa izņēma no somiņas piezīmju blociņu, to pavadīja smaržu un zamšādas aromāts. "Labs ir, mīļā, sāksim ar to, ka mums jāsanāk kopā un jādabū scenārijs gatavs…"

"Scenārijs?" Rūna iepleta acis. "Bet tas taču gatavs." Viņa pamāja uz galda vidū noliktajām papīra kaudzītēm.

Satone iesmējās.

"Nē, bērniņ. Es runāju par īstu scenāriju. Tiksimies rīt pusseptiņos no rīta "Aktuālo notikumu" studijā."

Rūnai vispirms iešāvās galvā doma: sasodīts, aukle! Kur lai sadabū aukli? Viņa pasmaidīja un teica:

"Var ari sešos."

"Pusseptiņos pietiks."

***

Tiesību zvanīt pa tālruni nav, bet sargi parasti to neliedz. Ir privilēģija, nevis tiesības. (Reiz Bogss bija dzirdējis, kā viens ieslodzītais kliedza: "Iedodiet piezvanīt! Mums ir tiesības!" Sargs bija atbildējis diezgan pieklājīgi, ņemot vērā situāciju: "Jums ir tikai tas, ko mēs iedodam, smerdeli.")

Tomēr iespējams, tāpēc, ka Bogsu sadūra, vai arī tāpēc, ka viņš nevienam nebija draudziņš, vai ari vienkārši jaukās, siltās dienas dēļ sargs, kas pārzināja pastu un tālruni, atsūtīja kādu pakaļ, kad viņam piezvanīja.

"Kā jūtaties, Rendij?" Rūna jautāja.

"Jūs tā esat, mis?"

"Jūs izlaida no slimnīcas?"

"Jau vakar izmeta. Nesāp jau, tikai tad, ja pakustas. Izlasīju to stāstu. Grāmatā, ko atstājāt. Man patika. Bet es jau neizskatos pēc viņa, un, ja būtu nozadzis uguni no dieviem, diez vai varētu to kaut kam uzsist gaisā…" Viņš apklusa, bet Rūna iesmējās, kā zinādama, ka viņš to gaida; saprata, ka Bogss ne vienu stundu vien lauzījis galvu, kamēr sagudrojis tādu joku. Un tā ari bija.

"Vai zināt ko?" viņa jautāja.

"Nezinu."

"Es atradu jaunu liecinieku."

"Jaunu liecinieku?"

"Tieši tā."

"Ei nu, klājiet vaļā!"

Tā viņa arī darīja, no sākuma līdz galam izstāstot visu par Benetu Frostu, bet Rendijs Bogss ne reizi nepārtrauca viņu ne ar vienu vārdu. Taisnību sakot, ne ar vienu zilbi vai nokrekšķēšanos, pat ar elpu ne.

Kad viņa beidza runāt, iestājās ilgs klusums.

"Nu," viņa jautāja, "nav ko teikt?"

"Smaids pār visu ģīmi, to es varu pateikt. Sasodīts, galīgi nespēju noticēt. Jūs gan, mis, esat vareni strādājusi."

"Tagad mēģināšu sarunāt, lai reportāžu parāda nākamnedēļ. Meglers apsolīja sagatavot ierosinājumu lietas atkārtotai izskatīšanai par brīvu, ja parādīsim arī viņu."

"Misters Meglers tā teica?"

"Viegli negāja. Skaidri redzēju, kā viņš mocījās, bet apsolīja. Viņš pateica, ja tiesnesis noticēs un pieņems ierosinājumu, jūs uzreiz izlaidīšot."

"Es gan domāju, ka tiesnesis varētu arī nepiekrist."

"Freds teica, tas, ka to parādīs "Aktuālajos notikumos", esot pats galvenais. Tiesnesim vajadzētu tā kā izlaist jūs, īpaši tāpēc, ka viņam būs pārvēlēšanas."

"Nu, brīnumi gan. Sasodīts! Un kas man jādara?"

"Vienkārši piesargieties vēl vienu nedēļu. Lai atkal nesadur."

"Nē, redz… Es tikai… Kā jūs to dabūjāt gatavu?"

Klusums.

"Es laikam gribēju pateikt paldies."

"Laikam jau pateicāt."

Pēc sarunas Rendijs Bogss, joprojām plati smaidīdams, izgāja no administrācijas ēkas, lai sameklētu Severnu Vašingtonu un paziņotu viņam jaunumus.

Bogsam izejot, viņam sekoja cits ieslodzītais maza auguma kolumbietis. Tas apsteidza viņu. Tādus kā viņš četrdesmitajos un piecdesmitajos gados cietumos dēvēja par uzticības personām, bet nu saukāja par peņiem, pakaļām vai sūdabrāļiem. Viņš bija tikko aprunājies ar uzraugu, kuram pienesa ziņas, ar to pašu uzraugu, kurš šad un tad noklausījās ieslodzīto telefona sarunas. Ieslodzītais uzsmaidīja Bogsam, pateica: "Buenos dias!" un aizsteidzās tālāk, atbildi negaidīdams. Tā viņam nemaz nerūpēja. Viņš steidzās. Viņš gribēja pēc iespējas ātrāk sameklēt Huanu Askipio.

21. nodaļa

i

Rūna nosprieda, ka atklājusi kolosālu narkotiku, pie tam pilnīgi likumīgu un lētu. To sauca "nomods", un tā nemaz nebija jālieto. Vajadzēja tikai izturēt bez miega trīsdesmit stundas no vietas, un satriecošs psihedēliskais sapņojums bija nodrošināts.

No Sony kāpa ārā ļaunie gari, pūķi šaudījās apkārt, bet troļļi bija laidušies fokstrotā uz miglā tītās deju grīdas, galda virsmas. Visapkārt plivinājās ērmīgas amēbas.

Bija otrdienas vakars, pulkstenis rādīja seši, bet halucināciju un bezmiega iemesls bija maza plastmasas kasete ar raidījuma ieraksta oriģinālu, kam bija jāiet ēterā pēc pāris stundām tā paša otrdienas vakara "Aktuālajos notikumos". Tā nosaukums bija "Vai viegli būt taisnīgam". Balss aiz kadra bija tur, kur tai jābūt, interviju epizodes un atskaites pievienotas, Paiperas Satones komentāri "dzīvajā ēterā" salikti vajadzīgajās vietās.

Pats ieraksts dusēja kaut kur Kompānijas datortīkla sistēmas dzīlēs, bet šī sistēma darbojās kā lielisks, nenogurstošs režisora palīgs un palaidīs sižetu precīzi 20:04:36. Pēc tam automātiski raidīs stāstu par Rendija Bogsa likstām precīzi nolikto laiku, vienpadsmit minūtes un četrpadsmit sekundes, tāda bija stundas ceturkšņa versija Kompānijas izpildījumā mazliet īsāka nekā Edvarda R. Marova laikos, bet tad jau katra papildu reklāmas minūte nenozīmēja pusi miljona dolāru ienākumus kā mūsu dienās.

Rūna izdzenāja dažus uzmācīgākos rēgus un atbalstīja muguru pret krēsla atzveltni.

Pāris pēdējās dienas bija pagājušas kā murgā.

Paipera Satone piesējās vi! sam.

"Kas tas tāds? Kā lai to saprot?" viņa kliedza, staigādama šurpu turpu aiz Rūnas muguras, kamēr tā sēdēja pie datora, pārbijusies kā diegs, un drukājot centās novaldīt trīcošās rokas. "Tas būtu jāsaprot kā poētisms, vai? Baigais mākslas darbs?"

Brīžiem Satone attālinājās par pāris soļiem, novēdījot cigarešu dūmus un Chanel No. 5.

Nekas no Rūnas sacerētā nebija Satonei pa prātam.

"Vai tas tiešām tā bijis? Vai to var pierādīt? Uz ko atsauksieties? Un kas tad tas, ellē ratā? Kāds izteiksmes līdzeklis? "Taisnīgums ir kā tūļīgs lācis?" Nu, protams, es esmu gana tūļīgu lāču redzējusi. Mūsu skatītājiem uzreiz būs pareizās asociācijas. Pietiek palūkoties uz Brodveju, Rūna, cik tur lāču? Nu nē, kā mazs bērns…"

Tad Rūna uzrakstīja vēl kādu teikumu, bet Satone pārliecās pāri viņas plecam un raudzījās ekrānā, ar snaiperes izveicību medīdama vārdus.

"Pag, palaidiet mani…" Satone teica un pabīdīja Rūnu malā.

Viens, divi, trīs… Dzēsējkods atskaldīja vēl desmit teikumus. Satones nagi nelūza. Tie bija kā no dzelzs.

Tomēr beidzot materiāls bija pabeigts.

Naktī uz otrdienu Satone un Maizels atzina, ka scenārijs ir gatavs (divdesmit astotais variants). Satone bija ierakstījusi savus tekstus epizodēm un fona materiālu un aizsūtījusi montāžai kopā ar Rūnas interviju. Kad viņa otrdien vienos naktī gāja prom, Rūna jautāja:

"Vai jūs vienmēr, tā teikt, tik ilgi noņematies ar producentiem?"

"Nē, es, tā teikt, tik ilgi nenoņemos. Parasti producenti prot rakstīt."

"Ak tā."

Bet tagad Rūnai neatlika nekas cits, kā papūlēties neaizmigt un noskatīties raidījumu, vienlaikus iestāstot sev, ka nemaz nelidinās pa gaisu. Bija vairāki varianti. Pirmais: viņa gribēja aizbraukt mājās, lai noskatītos raidījumu kopā ar Hīliju. Bet viņš devies pārbaudīt uz kādas Bruklinas klīnikas kāpnēm atstāto paciņu. Tajā klīnikā izdarīja abortus. Otrais: netālu no peldošās mājas bija bārs, kur Rūna bieži viesojās, un tur visi ar prieku piekristu noskatīties raidījumu (par laimi, bija otrdiena, tātad neviena no pirmdienas nakts sporta programmām neapgrūtinātu bāra mūžīgo apmeklētāju izvēli).

Bet šie varianti bija saistīti ar nepieciešamību piecelties un kaut kur iet. Tas būtu tāds varoņdarbs, uz kuru Rūna šajā brīdī nebija spējīga.

Tā nu viņa sēdēja turpat, kur bijusi, pie sava galda. Uz tā bija labu labais krāsu monitors, un iespējams tikai iespējams -, ka varētu atnākt Paipera un Lī. Visi noskatītos raidījumu, viņi uzslavētu Rūnu par labi padarītu darbu un tad aizvestu viņu uz kādu smalku bāru.

Tad domas pašas aizklīda pie kā cita, un tas bija Rendijs Bogss. Rūna cerēja, ka uzraugi ļaus viņam noskatīties "Aktuālos notikumus". Tā jocīgi tas izklausījās ļaus noskatīties. Tas būtu tāpat kā viņas bērnībā, kad bija jālūdz vecāku atļauja, lai ietu vēlāk gulēt, ja gribējās, lai palasa vēl kādu pasaku vai ļauj pasēdēt pie televizora.

"Ei, Rūna!"

Viņa pacēla galvu, domājot, ka halucinācijas vēršas arvien neparastākas; kāds padrukns vīrietis atdalījās no monitora, tuvodamies viņai. Kā to varēja dabūt gatavu? Kā tas briesmonis "Svešiniekā", kas izlīda no caurules, lai apēstu Sigurniju Vīveri.

"Rūna," viņš atkārtoja. .Viņa pašķielēja sānis. Nācējs bija Morijs Veinbergs, raidījuma galvenais inženieris. Ģērbies zilos džinsos, melnā kreklā un tvīda žaketē.

"Morij," viņa novilka. Viņš bija saraucis pieri tādu Rūna viņu ne reizi nebija redzējusi. Morijam stresa jēdziens bija pavisam svešs. Rūnai viņš atgādināja tūļīgu lāci, tāpēc viņa negaidīti skaļi iesmējās. "Kas ir?"

"Tavs gabals!"

"Ha-hā." Rūna ieķiķinājās.

"Kas noticis?" Morija balss ietrīcējās.

Rūnas jautrība strauji saplaka.

"Kā kas noticis?"

"Ārprāts, kā tas var būt, ka tu neiedevi savu gabalu? "Vai viegli būt taisnīgam" bija jābūt datorā pirms trijiem. Jau tā dienu kavējam. Bija jābūt jau pirms trijiem. Tu to zināji."

Rūnas skatiens pārskrēja pāri studijai. Vai viņa varēja ticēt savām ausīm?

"Atdevu. Pati atdevu Čārlijam ap četriem. Viņš teica, ka viss būs kārtībā."

Morijs ielūkojās piezīmēs.

"Mums ir problēma. Pašlaik datorā tava gabala nav. Mums rāda vienpadsmit minūtes brīva ētera laika no astoņiem, nulle, četrām un trīsdesmit sešām."

"Paskaties vēlreiz!" Rūnas balsī bija iezagusies panika.

'Tikko skatījos. Pirms piecām minūtēm."

"Pārbaudi vēlreiz, pārbaudi vēlreiz!" Vairs nebija ne vēsts no smiekliem, no tūļīgiem lāčiem, no amēbām. Adrenalīns bija uzrāvis Rūnu stāvus gaisā.

Paraustījis plecus, Morijs piezvanīja un, aizsedzis mikrofonu ar roku, teica viņai:

"Čuš!"

"Kā tas iespējams?"

"Tāpat kā vienmēr, ja producents laikus nenodod ierakstu."

"Bet es nodevu." Viņa pārlūkoja miglaino atmiņu. Diez vai viņa bija kaut ko aizmirsusi. Tas būtu pārāk liels misēklis. Tikpat liels kā lidmašīnas pilotam, kas aizmirst izlaist šasiju.

Lai nu kā, bija vēl kopijas. Viņai bija galīgā varianta kopija. Nepatīkami, protams, bet ne jau traģēdija.

Rokas trīcēja. Morijs atkal pielika tālruni pie auss. Tad palūkojās uz viņu un teica:

"Nu labi, šoreiz esi tikusi sveikā cauri. Čārlijs teica, ka atceras, tu esi aiznesusi lenti. Viņš to ievadījis datorā, bet nu kaut kā izčibējusi. Kopija ir?"

"Protams."

Morijs pateica klausulē:

"Pēc minūtēm piecām atnesīs kopiju." Viņš nolika klausuli. "Tā nekad nav gadījies. Paldies Dievam, ka ir kopijas."

Bet pateicība, kā izrādījās, bija pāragra. Arī kopija bija pazudusi. Rūnas balss satraukumā aizlūza.

"Es te noliku. Uz galda." Viņa izmisīgi rādīja uz tukšo stūri.

"Nu vai zini!"

"Es noliku tieši tur."

Morijs neticīgi raudzījās uz neapkrauto laukumiņu.

"Es neko neizdomāju," Rūna sacīja.

"Oriģinālvarianti?" Morijs paraudzījās pulkstenī. "Sūdi vagā, nepaspēs. Bet varbūt varētu…"

Rūna atvēra atvilktni.

"Nevar būt," viņa nomurmināja, palikusi bez elpas.

"Arī pazuduši?" Morijs jautāja.

Rūna māja ar galvu, parunāt viņa nespēja.

"Nu ir sūdi. Vienpadsmit minūtes pa tukšo. Tā nekad nav gadījies. Tā ne reizi nav bijis."

Rūna iedomājās vēl kaut ko un atrāva vaļā skapīša durvis.

Bija pazudušas arī intervijas ar Benetu Frostu, jaunatklāto liecinieku, gan oriģināls, gan kopija. Vienīgais, kas bija atlicis no stāsta par Rendiju Bogsu, bija scenāriji, piezīmes un citu interviju ieraksti.

"Mēs esam aptīrīti," Rūna nočukstēja. Izbīlī viņa palūkojās apkārt, drausmīgā pāridarījuma mocīta. "Kas to varēja izdarīt?" Viņa skatījās uz Moriju. "Ar ko tu šodien studijā runāji?"

"Ar ko runāju?" viņš pārmēdīja. "Ar pārdesmit žurnālistiem, pārsimt štata darbiniekiem. Ar to puisi, blondo praktikantu, kas palīdzēja tev sagatavot materiālu. Vēl arī ar Paiperu, Denu Semplu… var teikt, ka caur studiju šodien izgāja puse darbinieku." Morija acis aizklīda pie tālruņa, un Rūna nojauta, par ko viņš domā. Kādam bija jāzvana Paiperai Satonei. Lielais kvarca sienas pulkstenis

-     kas gāja, kā Rūnai šķita, saskaņā ar Visuma pulksteni

-     rādija, ka atlikušas četrdesmit piecas minūtes līdz "Aktuālo notikumu" ētera laikam. Četrdesmit piecas minūtes līdz brīdim, kad pirmo reizi televīzijas vēsturē visdārgākajā laikā raidītajā programmā veselas vienpadsmit minūtes un četrpadsmit sekundes rādīs tukšu gaisu.

Vienīgais, kas atturēja Paiperu Satoni no ielaušanās pa dubultdurvīm ziņu studijā, bija "Vakara ziņas ar Džimu Jūstisu", Kompānijas visvairāk skatītais pasaules ziņu raidījums, kas tieši tobrīd gāja gaisā soļus desmit aiz Rūnas. Pieredzējušais raidījuma vadītājs izturējās ar tādu pārliecību un tik jauki, ka pat studijas tehniskie darbinieki ar patiku noskatījās. Bet nu viņa atklātajai sejai bija pievērsti tikai galvenā inženiera un producenta skatieni. Visi pārējie milzīgās studijas darbinieki blenza uz Satoni un Maizelu, kas steidzās pie "Aktuālo notikumu" grupas kā pēc trauksmes signāla.

"Kas tie par jokiem?" Satone nošņāca, kā negaisa mākonis tuvojoties Rūnas galdam.

"Nezinu." Rūnai asaras saskrēja acīs. Viņa nežēlīgi iecirtās ar īsi apgrieztajiem nagiem plaukstās; sāpes uzreiz apslāpēja vēlmi izraudāties. "Mani kāds apzadzis. Viss paņemts."

Maizels palūkojās pulkstenī virs vadības pults. "Mums nekā nav? Vispār it nekā?"

"Nesaprotu, kas noticis. Es nodevu kaseti…"

Morijs klusu paskaidroja:

"Viņa patiešām nodeva. Čārlijs teica, ka saņēmis. Viņš to ieprogrammēja. Un vienu brīdi pēc četriem ieraksts pazuda."

"Velns ar ārā! Cik garš bija tas gabals?"

Morijs ielūkojās savās piezīmēs, bet Rūna zināja no galvas.

"Vienpadsmit minūtes četrpadsmit sekundes."

"Vienmēr jābūt kopijai, vajadzēja…" Satone nikni nočukstēja.

"Man bija! Arī kopijas nozagtas. Viss pa tīro. Pat ierakstu oriģināli."

"Sasodīts!" Satone bija pārskaitusies. Tad viņa pievērsās Maizelam, kas acīmredzot domāja par to pašu un zināja, kas viņai padomā. Tā vakara "Aktuālo notikumu" raidījumā bija paredzēti vēl trīs sižeti. Taču Maizels teica, ka neviens cits materiāls neesot sagatavots tiktāl, lai ar to varētu aizstāt "Vai viegli būt taisnīgam".

"Raidījums jāatceļ, nekas cits neatliek," viņš teica.

"Vai nevaram palaist Kvīnsas arābus?" viņa jautāja.

"Mums taču nav līdz galam samontēts. Atlikām visu Bogsa sižeta dēļ," Maizels atbildēja.

"Bet kā ar bijušā mēra biogrāfiju?"

"Lielākā materiāla daļa vēl nav nofilmēta, pie tam daudz nepārbaudītu faktu. Tiesiskā ziņā riskanti."

"Un Sargeņģeļu gabals?" viņa neatlaidās.

"Uzfilmēts ir, bet nav scenārija."

"Uzmetums ir?"

"Nu, vispārējas frāzes. Bet…"

"Sižetu es zinu." Satone pamāja ar roku. "Tā arī darīsim."

"Ko tu teici?" Maizels jautāja, saraucis pieri. "Kā darīsim?"

"Palaidīsim trīs gatavos sižetus un Sargeņģeļus."

Maizels gandrīz vai ieķērcās.

"Paipera, labāk atcelsim raidījumu! Varam paziņot, ka pārcelts." Pagriezies pret Moriju, viņš sāka kaut ko skaidrot. Bet Satone jautāja:

"Pēc kā tas izskatās ziņu raidījuma pārcelšana? Laidīsim Eņģeļus."

"Man nepielec, ko tu runā, Paipera. Scenārija nav. Tevi neesam nofilmējuši. Mums…"

"Laidīsim tiešajā," viņa paziņoja.

"Tiešajā?" "Jā."

Maizels uzlūkoja Moriju. "Tagad vairs nevar paspēt, vai ne?"

Tas mierīgi atbildēja:

"Mēs nevaram pusi tā, pusi citādi. Varam atslēgt datoru un laist pārējos gabalus rokas režīmā ar hronometru, kā agrāk. Visi komentāri būs jānodod tiešajā. Pag, arī visas reklāmas būs jāpalaiž rokas režīmā. Vai varat iedomāties, cik tādu pa piecpadsmit sekundēm iet "Aktuālajos notikumos"? Tīrais murgs."

"Lai ir murgs," Satone atbildēja.

"Paklau, Paipera," Maizels teica, "ieliksim ko citu."

"Lī, visās Amerikas televīzijas un kabeļtelevīzijas programmās, visās avīzēs rakstīts, ka šovakar iet jaunie "Aktuālie notikumi"", Satone paziņoja stingrā balsī. "Padomā pats, kāda vētra sacelsies, ja tos pārcelsim vai palaidīsim citu Kompānijas materiālu!"

"Pateiksim, ka radušās tehniska rakstura problēmas."

"Manā raidījumā nav tehnisku problēmu."

"Paipera…" Rūna ierunājās.

Taču Satone viņā pat neklausījās, bet kopā ar Maizelu aizsteidzās prom, atstājot Rūnu vienu viņas būrītī. Viņa saritinājās uz krēsla, kājas pie zoda pievilkusi, tāpat kā dažbrīd Kortnija. Viņa domāja par darbu, kas jāpārtaisa, un jutās tik satriekta, salauzta, it kā būtu zaudējusi tuvu cilvēku.

Nūjā, viņa domāja. It kā kādam būtu jāmirst.

Rendijam Bogsam.

Pulksten deviņpadsmitos piecdesmit astoņās Lī Maizels sēdēja milzīgajā vadības centrā virs "Aktuālo notikumu" uzņemšanas laukuma. Centrā drūzmējās trīsreiz vairāk cilvēku nekā parasti (lielākā daļa bija no Džima Jūstisa grupas, cilvēki ar reti vairs sastopamo un vērtīgo tiešā ētera raidījumu pieredzi).

Maizels jau gadiem ilgi nebija nodarbojis ar režiju raidījumiem tiešajā ēterā un sēdēja sakumpis, nosvīdis un uztraucies kā torpedēta karakuģa kapteinis, kas turpina kauju ar naidnieka mīnukuģi. Rokā viņš bija cieši sažņaudzis dārgu digitālo hronometru.

Abi ar Satoni bija paspējuši dabūt gatavu pusi no Sargeņģeļu scenārija un tāpat rokrakstā sagatavojuši lasīšanai, bet deviņpadsmitos piecdesmit sešās bija jāmet miers. Tad Satone pateica:

"Runāšu tāpat."

Maizels paziņoja mikrofonā:

"Tev ir desmit sekundes līdz sākumam un piecas sekundes ievadam…"

Nogrimētā Satone starmešu svelmē aši pamāja viņam ar galvu un apsēdās melnajā ādas krēslā aiz galda ar "Aktuālo notikumu" logo. Tehniķis piestiprināja pie viņas žaketes atloka mikrofonu un kreisajā, matu šķipsnas aizsegtajā ausī (lai neredzētu, lai kādam neienāktu prātā, ka viņai ir dzirdes aparāts) ielika mazu radioaustiņu.

"Nu, labi, tagad aiziet!" Maizels uzsauca.

Vēlreiz pamājusi ar galvu, viņa pievērsa skatienu režisora palīdzes norādītajam "špikerim".

Vadības telpā Lī Maizels izslēdza skaļruni un sāka runāt mikrofonā, kas nogādāja viņa teikto Satones un pārējo pārraides dalībnieku radioaustiņās. Palūkojies lielajā pulkstenī pie vadības telpas sienas, viņš sāka skaitīt. "Septiņi, seši, pieci, četri, trīs, divi, viens… Tagad attēls… mūsu melodija… Tieši pēc četrām sekundēm viņš teica: "Attēls zūd, pirmā kamera, sākam rādīt… melodiju nost… Nu, Paipera, tagad… aiziet!"

22. nodaļa

i

Paiperas Satones acis raudzījās tieši skatītājiem virsū. Visiem desmit miljoniem viņa dāvāja sirsnīgu smaidu un klusā, mierīgā balsī, kurai daudzi uzticējās vairāk nekā savu laulāto draugu, vecāku un draugu balsīm, bilda:

"Labvakar! Jūs skatāties otrdienas, divdesmitā aprīļa, "Aktuālos notikumus". Mani sauc Paipera Satone…"

Raidījums sākās.

Tieši pēc piecdesmit sešām minūtēm, kad ekrānos pazibēja beigu titri, visā valstī skatītāji piecēlās vai izstaipījās, pārspriežot kādu no sižetiem vai kritizējot Paiperas Satones ģērbšanās stilu tajā nedēļā, vai prātojot, kuru no situāciju komēdijām noskatīties, pat nenojauzdami, ka tikko redzējuši nepiedzīvotu gadījumu televīzijas vēsturē.

Morijs Veinbergs pārraudzīja vadības sviru nodošanu datora ziņā, un piecdesmit miljonus vērtā sistēma sāka raidīt televīzijas reklāmas šedevrus, piepildot ar tiem amerikāņu dzīvestelpu.

Uzreiz pēc studijas mikrofonu atslēgšanas sākās aplausu vētra. Satone bija pietiekami laba diplomāte, lai neizliktos to neievērojam; atturīgi pasmaidījusi, viņa paklanījās nevis pakniksēja publikai.

Izgājis no vadības telpas, Maizels devās pie Satones, apskāva viņu un uzspieda viņai skūpstu uz vaiga.

Gan Dens Sempls, gan Džims Jūstiss noskatījās raidījumu no vadības telpas. Arī viņi piegāja pie Satones. Jūstiss kokaini paspieda viņas roku un uzslavēja viņu, tad aizgāja kopā ar Maizelu. Sempls steigšus piedūra lūpas viņas vaigam, un abi izgāja gaitenī.

Neviens pat aci neuzmeta Rūnai, kas tupēja savā krēslā, blenzdama monitorā, kuram vajadzēja parādīt viņas sagatavoto materiālu.

Nākamajā rītā viņu uzmodināja Kortnija, ierāpdamās gultā.

"Vai brauksim uz zoodārzu?"

Iepriekšējā vakarā Rūna bija paņēmusi meiteni uzreiz pēc raidījuma. Mājās pārradušās, viņas vakariņoja: sviestmaizes ar tunci un maizīte ar rozīnēm saldajā. Desmitos abas aizgāja gulēt.

Rūna pagriezās pret viņu un piecēlās gultā sēdus.

"Uz kurieni?"

"Zoodārzu."

"Vispirms kafiju, pēc tam padomāsim par zoodārzu."

"Gribu sulu. Kafija ir riebīga."

Kaut mazliet izgulējusies, Rūna jutās daudz labāk. Otrdienas murgs bija pabalējis. Kasetes gan bija nozagtas, bet tam, kas noticis, bija arī zināmi plusi. Pirmkārt, tas skaidri pierādīja to, ka Hoperu nogalinājis kāds cits. Skaidrs, ka ierakstus nozagt Rendijs nevarēja; to izdarījis īstais slepkava. Un sižetam klāt bija nācis jauns pavērsiens; tas, ka varenas televīzijas kompānijas ziņu studijā kāds ielauzies un nozadzis raidījumu, jau arī bija ievērības cienīgs fakts.

Lai nu kā, bet ļaunums bija daudz mazāks, nekā viņai bija licies. Pazudusi bija tikai raidījuma kasete un kopijas, kā arī Beneta Frosta intervijas ieraksts. Paldies Dievam, Bredfordam izdevās sameklēt gandrīz visas citas kopijas. Raidījumu varēja samontēt arī no tā, lai gan pie Frosta vajadzēs aizbraukt vēlreiz.

Visvairāk Rūnu satrauca fakts, ka Rendijs Bogss joprojām ir apdraudēts. Taču tad viņai ienāca prātā, ka viņa atbrīvošanas procedūras uzsākšanai raidījums nebūt nav tik ļoti nepieciešams. Protams, rezultāts nebūtu tik jauks ka tieši viņas reportāža ir tā, kas panāk Rendija iznākšanu no cietuma. Bet galu galā kas tad ir viņas mērķis? Izdabūt viņu no ieslodzījuma.

Nē, "Aktuālie notikumi" varētu pavisam mierīgi atjaunot raidījumu par viņu jau pēc atbrīvošanas. Tas pat būtu interesantāk. Rūna pievienotu kadrus, kur viņš Ņujorkā pastaigājas, būdams jau brīvs cilvēks. Iespējams, ka tiekas ar brāļiem un māsām.

Kambīzē iegājusi, Rūna ielēja Kortnijas krūzītē dzērveņu sulu un pagatavoja viņai ātrvārāmo auzu pārslu biezputru.

"Gribu uz zoodārzu."

"Labi, mīļā, gan jau aizbrauksim. Bet vispirms man jāpadara kaut kas cits. Jāaizbrauc pie kāda cilvēka. Pie viena tēvoča."

"Kas viņš ir? Labs tēvocis?"

"Ne visai," Rūna teica un sāka meklēt Freda Meglera adresi savā piezīmju burtnīciņā.

***

"Mans pokers," Meglers teica. "Domāju, ka vakar būs tā pārraide. Kas notika? Es taču palaidu pokeru garām, speciāli paliku mājās. Baigā nejēdzība izlaist pokera spēli." Viņš pacilāja zeltera kārbas, meklēdams pilnu.

"Raidījumu nozaga."

"Nozaga? Kā var nozagt televīzijas raidījumu?"

"Ierakstu nozaga."

"Baigie sūdi?" Tad viņš savaikstīja seju un palūkojās uz Kortniju.

"Sūdi," meitenīte atkārtoja.

"Es vēlreiz sagatavošu materiālu," Rūna teica. "Tikai iedomājos, ka jūs varat jau kā to sauc? Sākt rakstīt papīrus, lai Rendiju izlaiž?"

"Ierosināt lietas otrreizēju izskatīšanu."

"Pareizi. Domāju, ka varētu piedabūt misteru Frostu aiziet uz tiesu un…" Viņa apklusa.

Meglera seja uz brīdi sastinga.

"Vai tad nedzirdējāt?"

"Ko?"

"Par nelaimes gadījumu?" Meglera balss, sīka gluži kā viņa stāvs, kļuva spalgāka, it kā viņš kauninātu Rūnu par nezināšanu.

Nu nē, Rūna pievēra acis.

"Kas noticis?"

"Frosts vannā paklupis. Noslīcis."

"Ko? Ak dievs… kad?"

"Pirms pāris dienām. " Meglers bija sameklējis gandrīz pilnu kārbu ar diētisko pepsi. Seja staroja priekā par atradumu. "Protams, paveicies, jo paspējāt viņu ierakstīt. Citādi mēs būtu…" Viņš uzmeta skatienu Kortnijai. "…Kā bez rokām."

23. nodaļa

i

Allāhs mums māca:

Tie, kas labu dara, debesīs gūs visaugstāko balvu un daudz ko citu. Ne putekļi, ne negods neskars viņu sejas. Tādi ir Dārza īstenie saimnieki, un tas ir viņu mājoklis.

Vēlā ceturtdienas rītā Severns Vašingtons gaidīja Rendiju Bogsu iznākam no bibliotēkas. Viņš sēdēja uz betona kāpieniem, Korānu lasīdams. To viņš bieži mēdza lasīt. Tāpat kā lūgšana piecreiz dienā, rituālā mazgāšanās un atteikšanās no alkohola un cūkgaļas, svētās grāmatas lasīšana viņam sagādāja lielu gandarījumu. Tā viņam bija vienmēr līdzi.

Grāmatai bija sīki burti. Milzīgo, raupjo pirkstu daudzkārt skartās plānā papīra lapas bija kļuvušas vēl caurspīdīgākas, nekā tad, kad grāmata bija jauna. Viņam tas patika. Vašingtons iztēlojās, ka Allāhs noraugās uz viņu un ikreiz padara grāmatu arvien caurspīdīgāku. Ar laiku tai lemts kļūt pavisam neredzamai, pārvērsties par garu garu, kas zudīs, paceļoties debesīs.

Tad ari pienāks viņa kārta, un viņa grēki itin visi (šaušana dzērienu veikalā jo īpaši) taps atlaisti; sāksies jauna dzīve.

Taču Vašingtons ne visai vēlējās drīz aiziet. Viņš bija sācis pat izbaudīt dažus pašreizējās dzīves aspektus. Pat te, Herisonā. Dzīve ieslodzījumā daudz neatšķīrās no dzīves iepriekšējā dzīvesvietā. Ķieģeļu nama vietā viņam bija ierādīts mūra kameru korpuss (šī ēka nebija no vienas vietas izraibināta ar grafiti un nesmirdēja pēc samazgām). Civilsievas vārīto pliekano makaronu, vistas un kartupeļu vietā viņam bija Labošanas iestāžu departamenta pliekanie makaroni, hamburgers un kartupeļi. Viņš nedirnēja uz ielas, lai nopelnītu laiku pa laikam kādu dolāru uz būvēm, bet dirnēja pagalmā un strādāja mehāniskajās darbnīcās. Viņu vairs nepazemoja un neterorizēja dīleri un bandas ar saviem automātiskajiem ieročiem, toties pazemoja un terorizēja Āriešu brālība, kurai bija rungas un duramie.

Visā visumā šaipus mūrim bija labāk. Tiesa, algu te nemaksāja, bet pēc tās ari nebija īpašas vajadzības, ja piespriests mūža ieslodzījums.

Viņam bija draugi, piemēram, Rendijs Bogss.

Viņam bija Korāns.

Nē, sūdzēties nevarēja. Viņš vēlreiz ieskatījās savā svētajā grāmatā.

…Ja Allāhs tev liek kādā veidā ciest, neviens cits nespēj to mainīt, tikai viņš, ja Viņš tev vēl labu, neviens nespēj liegt tev Viņa veltes. Viņš…

Lasītās rindkopas doma bija pati pēdējā, kas bija lemta Severnam Vašingtonam.

Un pēdējā skaņa, ko viņam bija lemts saklausīt, bija pār pakausi atvēzētā tērauda svaru stieņa iesvilpšanās.

Viņam nebija lemts sadzirdēt Korāna liego švīkstoņu, no krampjaini sažņaugtajiem pirkstiem krītot zemē; turpat arī tā palika atvērta, šī svētā grāmata, kas nebūt nesasniedza debesis pirms Vašingtona.

Saruna bija klusināta.

"Vienalga, ko tu domā, ej ratā, vecīt," teica Huans Askipio. "Nēģeris bija jāpiebeidz. Es tev teicu…" Viņš steigšus skaidroja vienam no saviem spāniski runājošiem tautiešiem, stāvēdams pāris soļu aiz bibliotēkas ieejas, kur viņi bija ievilkuši Vašingtona līķi. "…Mēs nodursim Bogsu, ieliksim stieni viņam rokā, bet nazi nēģerim. Izskatīsies, it kā nēģeris gribējis izdrāzt Bogsu, un tas viņam uzbrucis, un pēc tam nēģeris nodūris Bogsu."

"Skaidrs, vecīt," otrs vīrietis atbildēja. "Nu, es taču neko nesaku."

"Tu kaut kā nepriecājies, vecīt, bet tā vajag."

"Nūjā. Bet šie jau zinās, ka tas ir mūsu roku darbs."

"Ej ratā," Askipio izmeta. "Lai zina, taču pierādīt nevarēs."

"Bija taču pirmā reize. Viņi zina, ka mēs. Viņš varēja izmuldēt."

"Tas sūdabrālis neizmuldēja. Varēja izstāstīt, kas viņu apstrādāja. Ne vārda nepateica." Askipio iesmējās. "Nūjā."

Atcilpoja trešais.

"Bogss ir tur viens pats."

Askipio atkal iesmējās.

Bibliotēka Rendijam Bogsam patika.

Lasīšana piederēja pie tām nodarbēm, par kurām neko nedomā, iekams neuzsāk. Brīvē viņš mēdza darīt šo un to tāpēc vien, ka tas sagādāja miera izjūtu. Varēja nosēdēt visu vakaru pie alus kausa, klausoties cikādēs, pūcēs, lapu čaukstoņā, trokšņos, kas radās, zariem sitoties citam pret citu. Ko tādu varēja darīt mūžīgi. Tas gan izskatījās tā, ka nedara neko, bet īstenībā bija viens no labākajiem laika pavadīšanas veidiem.

Tieši tā viņš tagad vērtēja lasīšanu.

Lielākā daļa grāmatu bija diezgan nejēdzīgas. Kāds labdaris viņaprāt, kāda skola bija cietumam dāvinājis milzumdaudz mācību grāmatu. Socioloģija, psiholoģija, statistika un ekonomika. Neiedomājami garlaicīgas. Kas tur ko brīnīties, ka starp koledžu beidzējiem tik maz prātīgu cilvēku, ja tur iekala tādus priekšmetus.

Dažs labs romāns arī bija pārlieku gudrs. Vecākie un šejienes bibliotēkā pārsvarā, šķiet, bija divdesmitā gadsimta divdesmito un trīsdesmito gadu grāmatas bija pabiezi. Nē, nopietni, viņš nespēja tiem izburties cauri. Nācās pacīnīties, un bija tieši tāpat, kā uzkopjot grīdas, vispirms noberzt, pēc tam uzslaucīt, pēc tam iet ar lupatu pāri, tad noskalot. Sprīdi pa sprīdim. Pēc tam viņš atrada dažus jaunākus izdevumus. "Bezizeja" tā, viņaprāt, patiešām bija uz goda. Beidzis to lasīt, viņš smaidīja vismaz piecas minūtes. Tad kāds pieminēja Kurtu Vonegutu, un, lai gan nevienas viņa grāmatas cietuma bibliotēkā nebija, kāds uzraugs, ar kuru Bogss bija iedraudzējies, iedeva viņam "Kaķa šūpuli" un vēl dažas. Ikreiz, uzraugu satiekot, viņš piemiedza ar aci un teica: "Tā nu mums iet." Bogss sajūsminājās par Pola Terū ceļojumu aprakstiem. Mēģināja lasīt arī Džonu Čīveru. Noveles viņam nepatika, bet romāns par cietumu bija kā naglai uz galvas. Protams, grāmata bija par cietumu, bet tur bija kas vairāk par cietumu. Droši vien tā ari bija labas grāmatas pazīme. Lai būtu par kaut ko, bet arī vairāk nekā par to vien, pat tad, ja nebija skaidrības, par ko īsti.

Mazās reportieres atnestā grāmata nemaz nebija tik laba, tā viņš nosprieda. Stils vecmodīgs, un dažus teikumus nācās pārlasīt trīs, pat četras reizes, lai saprastu, par ko runa. Tomēr viņš neatlaidās un šad un tad sadabūja to, lai turpinātu. Gribējās izlasīt līdz galam, bet iemesls bija tikai tas, ka tad varētu ar Rūnu aprunāties.

Tā nu viņš atkal sāka domāt par meiteni, pie viena prātodams, kāpēc otrdien viņas reportāžu neparādīja. Rūna nemaz nepiezvanīja, lai izstāstītu. Lai gan viņš nebija pārāk pārliecināts par dienu. Ja nu tā bija nākamā otrdiena? Droši vien tā arī būs bijis, un viņa teica: "Nākamo otrdien," nevis vienkārši: "Otrdien." Bogsam juka dienas.

Sasodīts, tā meitene bija īpaša. Viņš te mēnešiem ilgi bija mocījies, mēģinot izdomāt, kā izkļūt no cietuma; pārdomājis gan bēgšanu, gan slimošanu, gan apelāciju, bet viņa ņem un dabū to gatavu, un viņam tas nenieka nemaksā, ne pūļu, ne naudas.

Viņam…

Tad viņš izdzirdēja troksni un sajuta pirmos baiļu uzplūdus.

Cietums bija vecs, bet bibliotēka bija uzcelta vēlāk un atradās atstatu no kameru korpusiem. Izskatījās un smaržoja pēc piepilsētas skolas. Bija tikai vienas durvis gan ieeja, gan izeja. Bogss palūkojās apkārt. Lasītava bija pilnīgi tukša. Viņš saprata, ka šeit kāds padevis ziņu. Neviena cita ieslodzītā, neviena uzrauga. Neviena bibliotekāra pie galda. Iegrimis lasīšanā, viņš nebija pamanījis, kā visi aizlavās.

Ir nu gan ziepes… Bogss dzirdēja lēnus soļus, no durvīm pa gaiteni tuvojās vairāki vīrieši.

Viņš zināja, ka ārpusē gaida Severns Vašingtons, zināja arī, ka lielais melnādainais bija tik uzticams draugs, cik vien uzticams varēja būt cietumā.

Tur jau tā lieta. Cietumā.

Te, cietumā, jebkuru varēja nopirkt.

Un, ja jau par to runa, jebkuru var nosist.

Bogsam joprojām nebija ne jausmas, kāpēc Askipio grib viņu novākt. Taču nebija šaubu, ka viņš izraudzīts par upuri. Ne mazāko šaubu. Un tobrīd, dzirdot durvīm tuvojamies soļus, viņš zināja tā nebija ne priekšnojauta, ne arī kaut kas tamlīdzīgs viņš zināja, ka kaut kam jānotiek.

Viņš instinktīvi piecēlās. Ieroču izvēle bija niecīga: grāmata vai krēsls.

Nu, protams, ne viens, ne otrs nebija nekādi glābēji.

Kaut tikai nebūtu atkal ar duramo! Tik briesmīga sajūta bija ar to stikla asmeni. Briesmīga…

Viņš aplūkoja krēslu. Izjaukt to neizdosies. Un, kad viņš pamēģināja krēslu pacelt, mugurai un sānam cauri izšāvās sveloša sāpe.

Saņēmis spēkus, viņš mēģināja vēlreiz, un šoreiz izdevās atraut krēslu no grīdas, turot to abās rokās.

Tad prātā ienāca doma kāpēc jāpūlas?

Tiklīdz šie iebruks, viņu ielenks no visām pusēm un nobeigs. Jāmirst tik un tā. Iegāzt kādam ar krēslu? Viens nokritīs, bet pārējie stāsies viņa vietā.

Tā nu Rendijs Bogss, neveiksmīgais tēva neveiksminieka dēls, gluži vienkārši apsēdās uz krēsla pie paputējušas cietuma bibliotēkas skaiduplākšņu galda, un nezin kāpēc pēkšņi un neatturami iedomājās par Atlantu un svētdienas pusdiengaldu bērnībā.

Izņēmis no kabatas reportieres iedoto grāmatu, viņš nolika to priekšā uz galda un uzlika uz tās abas rokas kā uz Bībeles, pēc tam nosprieda, ka tas izskatās smieklīgi, jo antīkajā pasaulē sengrieķiem vai romiešiem tāda mītu grāmata droši vien bija Bībeles vietā.

Prometeju atbrīvoja.

Taču ar viņu tādi brīnumi nebija iespējami. Ne jau nu šeit, un ne jau mūsu dienās.

Soļi apstājās, un viņš izdzirdēja murmināšanu.

Rendijs Bogss norija siekalas un mēģināja atcerēties kādu lūgšanu. Nekas neizdevās, tāpēc viņš vēlreiz norija siekalas un pūlējās nedomāt par sāpēm.

Durvis atsprāga vaļā.

"Ei, Bogs!"

Viņš izbrīnā ieplēta acis.

"Nāc, Bogs! Nestiep gumiju."

Viņš piecēlās kājās un gāja pie uzrauga. Pavēra muti, lai ko jautātu, bet vārdi nenāca laukā, un labi vien bija, jo viņš pats nezināja, ko teikt.

"Nečammājies, Bogs!"

"Kas noticis?"

Uzraugam bija samiegojušās acis un atbilstoša balss.

"Priekšnieks izsauc. Kusties!"

"Jums gan ir jauka meitiņa," Freds Meglers sacīja Rendijam Bogsam.

Advokāts tekalēja pa kabinetu. Nespēja mierīgi nosēdēt un dīdījās, kā enerģiju uzkrādams.

Rendijs Bogss salīcis sēdēja Meglera kabinetā uz krēsla, rokas kopā turēdams, it kā tās būtu saslēgtas rokudzelžos. Kājās zili džinsi, mugurā zila auduma darba krekls; tas pats apģērbs, kas bija pirms trim gadiem, ienākot cietumā. Rūnai, blakus sēžot, degunā iesitās naftalīna smaka.

"Meitenīte, jā, ser." Bogss vienā laidā māja ar galvu, piekrizdams visiem. Bet, pieminot meitenīti, jautājoši uzlūkoja Rūnu, kas pastūma Kortniju viņam pretī. Bogsa rokas viņu satvēra, un meitenīte viņu kautri apskāva.

"Tēti," Kortnija teica un atskatījās uz Rūnu, lai pārliecinātos, ka nav pārteikusies. Rūna smaidot pamāja viņai ar galvu, tad sacīja Bogsam: "Misters Meglers nezināja, ka jums ir meitiņa. Tas arī bija viens no iemesliem, ka viņš laipni piekrita palīdzēt, kaut gan raidījums vēl nav bijis."

Meglers mēroja kabinetu no viena gala līdz otram. Poliestera kaklasaite ar lodīšu pildspalvas aizkrāsoto traipu lēkāja pa maisveida kreklu vietā, kur vajadzētu atrasties vēderam, ja viņš svērtu kādu pudu vairāk. Pakausī mati slējās gaisā kā vēja uzbužināti. "Nu, tātad stāvoklis ir tāds," viņš sacīja, "šī jaunā dāma atradusi diezgan vērā ņemamus pierādījumus, kas būtu ļāvuši izdabūt jūs no cietuma, bet, izrādās, ka kaut kāds sūdabrālis…" Viņš palūkojās uz Kortniju, bet viņa rotaļājās ar tētuka kurpju saitēm un bija palaidusi to vārdu gar ausīm. "…Kāds tips iekļuvis studijā un nozadzis tos. Tas bija pirmais trieciens. Pēc tam…"

"Žēl, ka jus, Rendij, to neredzējāt!" Runa iesaucās. "Tas bija patiešām lielisks gabals. Jūs atbrīvotu vienā acumirklī. Operatora daļu es nostrādāju vispār lieliski. Skaņu samiksēja kā simfonijai. Un man izdevās tiešām kolosāli kadri, kur jūsu māte…"

"Mamma? Nofilmējāt?" Bogss plati smaidīja. "Ko tādu viņa sarunāja?"

"Neko prātīgu, jāsaka. Bet izskatījās pavisam mātišķīga."

"Nūjā, tas viņai labi izdodas."

"Jūs man atjausiet?" Meglers jautāja.

Kortnija pavērsa pret viņu mazītiņo rādītājpirkstu kā pistoli un izšāva. Tādu spēli viņa bija izdomājusi. Advokāts pārmetoši palūkojās uz viņu un šāva pretī. Meitene tvēra pie krūtīm un nogāzās uz grīdas. Meglers, šķiet, cerēja, ka viņa ilgi tēlos nogalināto.

Rūna apsteidza viņu.

"Vai zināt, kas to izdarīja? Kas bija slepkava?"

"Mjā. Ja es zinātu…" Bogss paraustīja plecus.

'Tas pats džeks, kas jūs atveda. Džimijs."

Bogss papurināja galvu.

'To nu es nezinu."

"Paga, paga, paga!" Rūna vai palēcās krēslā. "Es jums uzreiz pateikšu, kāpēc tā domāju. Saprotiet, Džimijs visu nozaga viņš bija kaut kādā veidā visu uzzinājis. Es tā kā izpļāpājos vienam reportierim, un avīzē parādījās raksts, tāpēc es domāju, ka Džimijs to izlasīja un atbrauca uz Ņujorku, lai izjauktu raidījumu."

Kortnija bija atdzīvojusies un rāpās viņai klēpī.

"Lai nu kā, es te atbraucu, lai izstāstītu Fredam, ka pierādījumi nozagti. Mēs briesmīgi pārdzīvojām, vai ne, Kortnij?"

"Jā, briesmīgi," meitenīte atkārtoja.

"Un es šai jaunajai dāmai pateicu," Meglers sacīja, "ja nav ieraksta vai otra liecinieka…"

Rūna viņu pārtrauca, lai izstāstītu par Beneta Frosta nāvi.

"Pašnāvība?" Bogss sarauca pieri.

'Tiesu eksperts raksta, ka nelaimes gadījums, bet kas to lai zina?" Meglers teica, tiekdamies atkal pārņemt iniciatīvu. "Šā vai tā, bet pēc viņa nāves nekādās lielās izredzes nepalika. Taču, ievērojot to, ka jums ir šī mazā mīlule, kam nepieciešams atbalsts…"

Meglers nepamanīja Bogsa veltīto skatienu Rūnai un to, kā viņas acis uz mirkli pievērsās nokvēpušajiem griestiem.

"…Es nospriedu, ka mums tiesā var veikties. Esmu pagādājis ar zvērestu apliecinātu liecību no pirmās liecinieces, mis Brekmanes, kas atzīst, ka, jūs atpazīstot, lielā mērā vadījusies no televīzijā redzētā pēc jūsu aizturēšanas. Un vēl…" Viņš ieturēja teatrālu pauzi. "Es panācu īpašu ex parte noklausīšanos un stādīju priekšā savu jauno slepeno liecinieci."

Bogss piešķieba galvu.

"Pats atradāt vēl vienu liecinieci?"

Rūna pamāja ar galvu.

"Mani!"

"Aizvedu viņu sniegt liecību par Frostu. Frosts viņai izstāstīja, ko redzējis: ka Hoperu nošāva cits. Parasti tās uzskata tikai par baumām un neņem vērā, bet, tā kā Frosts miris, viņai ir tiesības liecināt par viņa izteikumiem."

"Ak, man tur augsti gāja!" "Vai varat svinīgi apzvērēt…" Un tad… Rūna sāka stāstīt.

Meglers viņu pārtrauca.

"Vēl es liku noprast, ka viņa ir "Aktuālo notikumu" reportiere. Saprotams, taisnīgums ir viena lieta, bet mediji? Ar to viss izteikts… Tiesnesis praktiski pārliecinājās, vai viņa sapratusi, kā raksta viņa uzvārdu."

"Un viens divi viņš jūs atbrīvoja/' Rūna teica.

"No tiesas zāles," Meglers svinīgi papildināja. "Pārāk bieži tā negadās."

"Esmu brīvs?"

"Līdz prokurora lēmumam par atkārtotu tiesas prāvu. Iespējams, ka tās gluži vienkārši nebūs. Bet līdz lēmumam jums jāpaliek Ņujorkā. Varat aizbraukt, ja paziņosiet apgabala prokuroram, bet pavalsts robežas šķērsot nedrīkst."

"Ak kungs," Bogss sacīja. Viņš noliecās un kautri noskūpstīja Rūnu uz vaiga. Tad piecēlās un piegāja pie loga.

Meglers paziņoja:

"Esat pelnījis tiesības mīdīt piedrazoto Ņujorkas zemi tāpat kā jebkurš cits…. Bet vai jums ir nauda?"

"Man drusku iedeva, kad izlaida. Ne visai daudz."

Meglers vēra savu kabatas portfeli vaļā. Parādījās divdesmitnieku žūksnis. Pārsimt dolāru biezumā. Viņš izstiepa to Bogsa virzienā, bet tas papurināja galvu.

"Nē, ser, paldies!"

"Tas ir tikai aizdevums. Ņemiet! Atdosiet, kad varēsiet. Hā, ja atteiksieties, iesūdzēšu tiesā."

Naudu saņemot, Bogss piesarka un, cik ātri vien varēdams, noslēpa banknotes kabatā.

Meglers pamācīja, kā sameklēt darbu, kāds darbs izdevīgāks.

Bogss rādīja svinīgu seju.

"Gribu ko izdarīt. Manu draugu cietumā nogalināja. Vajadzētu apciemot viņa ģimeni. Tā dzīvo Hārlemā."

"Jūs runājat, kā atļauju lūgdams," Meglers aizrādīja. "Ja gribat apciemot, vienkārši aizbrauciet."

"Nūjā, pareizi, droši vien. Protams. Nemaz nepadomāju."

Pēc tam Bogss pateica, ka viņam jāsameklē viesnīca… Nē, vispirms jāiet kaut ko ieēst, pēc tam uz viesnīcu. Nē, vispirms jāaiziet uz… kā īsti to ielu sauca? Boss rādīja pa logu.

"Tā tur? Brodveja," Meglers paskaidroja.

"Gribu pastaigāt pa Brodveju."

Rūna steidza palabot:

"Faktiski varat sākt jau no šejienes."

"Pa Brodveju, un gribu ieiet pāris veikalos."

"Liela izvēle," advokāts paziņoja. "Sūdīgas preces, nesamērīgi augstas cenas."

"Sūdīgas," Kortnija piebalsoja.

"Pastaigāšu vēl pa kādām ielām. Un neviens man to nevar liegt."

"Neviens pats."

Bogss plati smaidīja.

"Man vēl palikuši daži ieraksti, bet vajadzēs jūs intervēt vēlreiz. Gribu sākt, cik vien iespējams drīz," Rūna teica.

Bogss iesmējās.

"Nu, jums nemaz nav jājautā. Tikai vispirms gribu ko palūgt."

"Protams."

"Kā būtu ar pāris aliņiem? Sen neesmu dabūjis, un gribas tā, ka nevaru vien nociesties."

24. nodaļa

i

Plastmasas maisiņš šķindēja kā zvaniņš pie ilkss. Tajā draudzīgi sadzīvoja viens Heineken, viens Moosehead, viens Grolsch, divi Budweiser ("Ne tuvu no labākajiem, bet tas bija mans pirmais, vai jums nekas nav pretī, ja paņemsim divus, saprotiet, tādas sentimentālas atmiņas?"), viens Tecate un sešas Corona, vesels iepakojums. Rūna bija nopirkusi ari dažus Amstel, bet Rendijs Bogss savu mūžu nebija dzēris gaišo alu. ("Diez vai es gribētu nosvinēt atbrīvošanu ar ko tādu.")

Viņi pagriezās pa Kristoferstritu un gāja uz Hudzonas pusi, pie luksofora apstājoties, jo bija jāpagaida. Kad varēja iet, viņi šķērsoja plato Vestsaidas maģistrāli. Kortnija cieši turējās Rūnai pie rokas un lūkojās vispirms pa labi, pēc tam pa kreisi, tieši tā, kā Rūna bija meitenītei mācījusi.

"Pag, uz kurieni mēs ejam?" Bogss jautāja, nedroši raudzīdamies uz tuksnesīgo krastmalu.

Rūna jutās ar Bogsu kā ar novadnieku, kā īsta dienvidniece, un atbildēja:

"Turpu."

Viņš palūkojās, kur viņa bija norādījusi ar galvas mājienu, un iesmējās.

"Turpu?"

Kāpdams pa dzelteno trapu uz peldošās mājas klāja, Bogss uzjautrinājās, aplūkodams visu pēc kārtas.

"Varat man neko nestāstīt. Te dzīvojot, droši vien visu ko gadījies dzirdēt."

Mājā iegājis, Bogss apstaigāja visas telpas, neuzmācīgi iepazīdams to no iekšienes. Saudzīgi pieskārās mīkstajām rotaļlietām, Rūnas pašrocīgi piestiprinātajām mežģīnēm abažūru vietā, sārtajai un baltajai kristāla burvju lodei, viņas grāmatām. Ik pēc brīža viņš iesmējās, nespēdams uzminēt, kā izmantojams kāds priekšmets, piemēram, skropstu uzliecējs vai ābolu mizotājs senlaicīgais rīks bija salauzts, un Rūna bija to pirkusi, noturot par viduslaiku ieroci.

Rūna sakravāja alu virtuves ledusskapī un lika galdā iegādāto pārtiku kraukšķīgos ceptos Cheetos un kārbas ar meksikāņu pupiņām, ko vajadzēja tikai sasildīt, un mazus trauciņus ar garnelēm.

"Tāds ēdiens man iet pie sirds. Un no trauciņiem pēc tam var dzert sulu."

"Sulu," Kortnija teica. Rūna ielēja meitenes krūzītē Ocean Spray, tad Vinnija Pūka šķīvītī ielika sasildīto pupiņu mērci un iedeva viņai karoti.

"Briesmīgi izskatās," meitene teica, aplūkodama šķīvi. "Patiešām briesmīgi." Tomēr paņēma piedāvāto galda piederumu un sāka maisīt mērci. •

"Ciemiņu priekšā izrādās," Rūna paskaidroja Bogsam. "Kortnij, tu taču proti uzvesties!" Rūna bargi aizrādīja.

"Briesmīgs ēdiens." Meitene sarauca deguntiņu, bet sāka ēst, kā pienākas.

"Salvete!" Rūna atgādināja viņai, un Kortija paņēma papīra salveti no galda vidū noliktās paciņas un uzsedza sev uz ceļiem. Tad atsāka ēst.

Bogss vēroja viņas.

"Mātei jūs esat tā kā par jaunu. Un kas ir tētis?" Viņš iesmējās. "Nevis es, bet īstais."

"Garš stāsts." Tad viņa pajautāja. "Ar kuru alu gribētu sākt?".

"Laikam sākšu ar budvaizeru. "Pērciet amerikāņu preci!" Kad mani iesēdināja pirms trim gadiem, tā visi runāja, "Pērciet amerikāņu preci!" Bet tādu alu kā Meksikā nekur nedabū gatavu. Koronu atstāšu saldajam."

"Nāciet šurp!" Rūna aicināja viņu uz klāja, kur varēja mierīgi parunāt, bet arī redzēt, ko dara Kortnija. "Tur negribēju neko stāstīt. Lai viņa nedzird." Rūna pastāstīja, kā Klēra pametusi meitiņu.

Bogss papurināja galvu.

"Diez vai esmu saticis kaut vienu, kas tā izdarītos."

"Klēra ir galīgi infantila."

"Man vispār nav bērnu." Viņš plati pasmaidīja. "Vismaz neviens nav pieteicies. Alimentus arī nav piesprieduši."

Rūna nopūtās. "Man nu ir bērns." Viņa papurināja galvu. "Jūs jau mani tik labi nepazīstat, bet mēs esam mainītās lomās, tas nu ir skaidrs."

"Man šķiet, ka jums abām labi saskan."

Rūnas acis staroja.

"Ai, viņa vispār ir lieliska! Es vienmēr biju domājusi, ka sīkie ir tā kā galīgi neciešami. Nu, piemēram, viņiem ir posms, kad vēl nemāk runāt tikai čīkst. Un nemaz neēd, tikai rīstās. Bet patiesībā beidzot man tas pielēca viņi ir tādi paši kā pieaugušie. Vienu dienu viņiem labs garīgais, citu dienu par visu kašķējas. Un ko tik ar viņu nevar izrunāt! Mēs ejam pastaigā, un es viņai visu ko stāstu. Visu saprot. Galvas jau visiem it kā strādā vienādi." Rūna uzmeta Kortnijai skatienu. "Kad izaugs, būs tieši tāda kā es."

"Es pazīstu īstās mātes, kas nemaz tik ļoti nepriecājas par saviem bērniem."

Bogss degustēja Budzveiser kā izturētu vīnu. Rūna viņam piedāvāja Cheetos paciņu. Viņš noliedzoši papurināja galvu.

"Droši vien ir jauki, ja nav jādzīvo vienam. Man bija draudzenes, visādi gāja, bet tā arī neapprecējos. Nezinu, bet man kaut kā bija grūti iedomāties, ka apprecēšos. Kāpēc jādzīvo ar kādu, ja var dzīvot viens. Bet aiz restēm, protams, nav citas izvēles."

"Cietumā?"

"Cietumā."

"Nūjā… man, redz, parasti bijušas istabas biedres. Ņujorkā ar to jāsamierinās, tāda īre. Bet esmu arī labu laiku viena dzīvojusi. Esmu jau pieradusi. Tikai vajag gribēt."

"Vai nesametas vientuļi, ko?"

"Protams. Kādreiz sēdi cauru nakti, skaties "Giligena salas" atkārtojumu melnbaltajā televizorā vai atceraties, bija tādi ar antenām kā drēbju pakaramajiem? Tā nu skatos filmu, dzirdu, ka zem durvīm pabāž papīra lapu. Es nu pieceļos, iešu skatīties, bet tad saku sev labāk ne. Jo zinu, ka tā ir tikai ķīniešu restorāna ēdienkarte, ko viņu iznēsātājs pabāž visiem dzīvokļiem zem durvīm. Bet, ja neskatās, tad var domāt, ka tas ir kāds ielūgums, piemēram: "Aicinām uz viesībām pieczvaigžņu viesnīcā. Būs daudz vīriešu. Ierasties balles kleitā." Vai, teiksim, kas noslēpumains. "Gaidīšu uz A avēnijas un Devītās ielas stūra pilnmēness naktī divpadsmitos."

Bogss raudzījās Rūnā, pūloties saprast, par ko viņa runā.

"Bet nekā, tur tiešām nebija nekā cita, tikai ēdienkarte. Un man atlika vienīgi seriāli un reklāmas. Tā jau dzīvē iet te augšup, te lejup." Viņa piesita pie krūtīm. "Es esmu no Ohaio, no zemniekiem."

"Man kaut kas jāsaka…" Bogss iesāka.

Rūna nosprieda, ka viņam rūp, kur viņu noliks gulēt, vismaz ievads tā izklausījās. Bet tieši tobrīd Kortnija iesaucās:

"Gribu sulu."

"Saki "lūdzu"."

"Gribu lūdzu."

"Ļoti smieklīgi!" Rūna uzsauca, "vienu mirkli, mīļā." Tad viņa pateica Bogsam: "Man sagribējās īstu ēdienu. Ledusskapī ir pāris Whoppers. Gribat?"

"Protams. Uzsildiet man ari kādu."

Rūna kāpa lejā. Piepeši Bogss apstājās, pagriezās un pielieca galvu kā suns, ultraskaņas svilpīti dzirdot. Viņš pavērsa seju pret debesīm un ieelpoja gaisu. Nāsis iepletās.

"Kas tas tāds?"

"Kas?"

"Pēc kā te smaržo?" viņš jautāja.

"Nūjā, Ņujorkā jau diez vai smaržos kā dārgā veikalā."

"Ne jau par to. Es tikai saku, ka te ir vesela buķete. Tūkstošiem smaržu un smaku."

Rūna paostīja gaisu, bet tad papurināja galvu.

"Es neko daudz nejūtu."

Bogss ievilka elpu. "Aiz restēm var saost tikai dažas. Dezinfekcija. Sīpoli vai piedeguši tauki no virtuves. Sviedri. Pavasarīgs gaiss. Vasarīgs gaiss. Bet te… Pēc kā smaržo?"

"Pēc puvušām zivīm, suņu kakām, miskastēm un dūmgāzēm."

"Nekā. Es saožu brīvību."

Viens stulbenis, divi stulbeņi, trīs stulbeņi, četri…

Džeks Nestors, lēni gar veco piestātni Hudzonas krastmalā iedams, prātoja: Floridā cilvēkiem vajadzētu dzīvot peldošās mājās. īpaši dienvidos, Evergleidsas pusē, kur ūdens pat uz sauszemes ir visās malās un ar laiku saproti, ka tas kļūst par dzīvesveidu. Mājas būvē uz pāļiem, un katrā pagalmā atradīsies kāda laiva.

Ņujorkā gan dzīve laivā rādījās tāda kā ākstīšanās.

Pieci stulbeņi, seši stulbeņi, septiņi stulbeņi, vēl…

Nestors bija atstājis automašīnu Desmitajā ielā, netālu no upes. Viņš bija noīrējis mašīnu, lai gan negribēja atstāt pēdas. Taču viņš zināja, ka pēc tā, kam bija jānotiek, pastāvēja visai liela varbūtība, ka viņa aprakstu nosūtīs uz visām malām, ari transporta policijai lidostās, autobusu un dzelzceļa stacijās. Bet neviens nevarēja viņam liegt izbraukt no Ņujorkas ar auto.

Saule jau laidās uz rietu, debesis bija tādā zilā tonī, kādu nekad nebija gadījies redzēt Floridā. Pelēkzilā, tēraudzilā, metāllūžņu izgāztuves krāsā. Nestoram slāpa, bet meklēt kafejnīcu negribējās lai vēl kāds viņu neredzētu. Tāpēc viņš apsēdās uz soliņa ar seju pret pilsētu un nogaidīja, līdz satumst. Dziļi ievilcis pēdējo dūmu, nodzēsa cigareti pārliecībā, ka mentols mazina slāpes.

Astoņi stulbeņi, deviņi stulbeņi, beidzot prom visi kruķi…

Zilbaltā automašīna, kas bija stāvējusi uz ceļa pie peldošās mājas, kamēr policisti iestiprinājās ar sviestmaizēm un uzdzēra kafiju, izbrauca uz braucamās daļas, gausi pagriezās pretējā virzienā un aizripoja ziemeļu virzienā.

Laiks ķerties klāt. Izvilcis pistoli, viņš lēni soļoja uz peldošās mājas pusi.

"Es, piemēram, iemācījos daudz visādu likumu. Tur bija kaudzēm juridiskās literatūras. Daži pat paši rakstīja apelācijas. Vienam otram labi padevās."

Rūna pamāja ar galvu. Bogss malkoja Corona viņš, šķiet, joprojām nebija piedzēries, ne arī noguris -, bet Rūna sūca zāļu tēju, cepumus piekozdama. Viņa bija cerējusi ierakstīt interviju, izjautāt par dzīvi cietumā. Bet viņš bija izlūdzies, ka citreiz. Rīt, viņš bija teicis. Filmējiet mani, cik uziet, bet rīt.

Kortnija bija sākusi gražoties; tā kā par agru, lai liktu gultā, bet viņa bija nopūlējusies, atbrīvojot ieslodzītos un tēlojot notiesātā meitu, tāpēc Rūna viņu novannoja un aizsūtīja gulēt. Meitenīte uzreiz aizmiga. Rūna atgriezās viesistabā un ieraudzīja Bogsu saspringtu neveikli sēžam uz kušetes.

Viņš noklepojās un ilgi raudzījās uz Rūnu, tad novērsās.

Gan jau gribēja kaut ko teikt, Rūna nodomāja, vai tik nemēģinās otrreiz saskaņot guļvietas jautājumu vai pat uzdrošināsies tuvoties.

It kā jau vīrietis un sieviete būtu palikuši divatā.

It kā jau vīrietis aiz restēm aizvadījis trīs gadus un nu ir kopā ar sievieti.

Taču nekādu priekšlikumu nebija. Paņēmis vēl vienu pudeli, Bogss turpināja saraustīto sarunu. Kādu brīdi viņi apsprieda dzīvi lielpilsētā, Atlantu, politiku un Severnu Vašingtonu. ("Viņš zināja tik daudz, lai gan izskatījās galīgi neaptēsts.") Rūna gaidīja kuru katru brīdi atskanam: redz, es iedomājos, ka tagad būs grūti sameklēt viesnīcu… Bet tieši tad, kad viņai tas ienāca prātā, Bogss nožāvājās un paraudzījās rokaspulkstenī. Viņš sacīja:

"Man jāiet, jāsameklē, kur pārnakšņot."

Un viņa pārsteidza pati sevi, sacīdama:

"Ja gribat, varat gulēt viesistabā. Kortnija paņēma matraci, bet gan jau kaut ko izdomāsim."

Bogss tomēr purināja galvu.

"Nē, tas ir jocīgi, bet, ticiet man, es labāk nakšņošu viens."

"Labi." Rūna neko nesaprata, tomēr izjuta atvieglojumu par viņa lēmumu rīkoties tieši tā. "Savākšu alu, ko jums paņemt līdzi. Un iedošu picu brokastīm. "

"Nu nē, paldies! Man labāk auzu pārslu putru."

"Man ir pāris ātrvārāmās paciņas," viņa teica. "Paņemsiet kādu?"

Atbildi uz šo jautājumu viņa nesagaidīja.

Ar negantu brīkšķi atsprāga vaļā ārdurvis, atsitoties pret galdu un nogāžot Rūnas grāmatu kaudzīti uz grīdas.

Ieraugot drukno vīrieti iebrūkam, Rūna manīja pistoli viņa rokā un instinktīvi aizšķērsoja ceļu uz pieliekamo, kur gulēja Kortnija. Viņa aizvēra durvis, izaicinoši nostādamās tam priekšā un nenovērsdama skatienu no tā, kurš, viņa ne mirkli nešaubījās, bija Lānsa Hopera un Beneta Frosta slepkava.

Džimijs.

Bogss strauji pielēca kājās, apgāzdams pudeli ar alu, kas guldzēdams lija uz galda.

Plecīgais iebrucējs apstājās un aizvēra ārdurvis lēni un mierīgi kā lūgts viesis.

Bridi viņš stāvēja, rokas gar sāniem nolaidis. Tad piesardzīgi, tomēr pašpaļāvīgi aplūkoja telpu un tās iemītniekus. Nekas no redzētā viņu nebiedēja.

Pārsteigtais Rendijs Bogss, acis izvalbījis, stāvēja viņam pretī, izslējies gluži kā karavīrs. Lai gan nē, īstenībā bokseris vienu kāju izvirzījis uz priekšu, sāniski. Tas gan nebija prāta darbs, jo, pat tad, ja resnais nebūtu apbruņots, Bogss nemūžam nepievārētu vismaz četrdesmit kilogramus smagāko pretinieku, kas atgādināja īstu bandītu, kurš ar vēsu prātu var izspiest aci vai iespert pa kājstarpi. Negodīga cīņa.

"Ko jums vajag?" Rūna nočukstēja.

Viņš izlikās nedzirdam un piegāja Rendijam cieši klāt. Aizritēja piecas pilnīga klusuma sekundes, kamēr vīrieši šķita sacenšamies, kurš pirmais novērsīsies.

Neviens nepakustējās.

Pirmais pasmaidīja Rendijs Bogss, teikdams:

"Džeks Nestors, paskat vien, kāds maitasgabals! Nebiju domājis, ka uzreiz būsi klāt."

Resnais iesmējās un priecīgs iesmējās. Viņš aizbāza pistoli aiz jostas, un abi apkampās kā divi likteņa šķirti brāļi, kas necerēti satikušies.

25. nodaļa

*

Prātā bija tikai viens jautājums: vai Kortnija prot peldēt?

Rūna prata aptuveni tikpat veikli kā jebkura Vidējo Rietumu meitene, kas līdz desmit gadu vecumam nav redzējusi ūdenstilpi ar viļņiem.

Galu galā varētu ari satvert Kortniju iztēlē viņa redzēja pārbijušos meitenīti spiedzam un vicinām rokas un aizirties līdz tālajam muliņam. Cik tālu tas būtu? Vismaz trīsdesmit četrdesmit metri.

Bet Hudzona bija tik plata un netīra…

Lai gan tam nebija nozīmes. Ja neizdosies izmukt, pēc brīža viņas būs pagalam.

Rūna atrāva vaļā pieliekamā durvis un iemetās iekšā, kā caur miglu nojauzdama pēkšņo rosīgumu viesistabā. Soļi, balsis. Viņa aizcirta durvis un pagrieza atslēgu.

"Celies, Kort!"

Mazā pat nepakustējās.

Rūna atbalstīja muguru pret biezajām koka durvīm un sāka atraisīt cieši aizsietos zābakus, desmitiem cilpu, apzinoties, ka noslīks, ja nepaspēs noaut. Viņa uzsauca:

"Kortnij!"

"Sulu," vārga balstiņa nopīkstēja.

"Mosties!"

Varbūt kāda no rotaļlietām negrimst. Pie sienas karājās ļengans balons. Rūna sagrāba to un uzmeta cilpu meitenei ap plaukstas locītavu.

"Man nāk miegs," Kortnija teica.

Rūna bija noāvusi vienu zābaku un ķērās pie otra.

Ar negantu krakšķēšanu durvis iegāzās iekšā, aizķerot Rūnas plecu. Viņa aizlidoja pie dibensienas un palika guļam. Džeks Nestors ienāca iekšā un, piemiedzis acis, pūlējās kaut ko tumsā saskatīt. Pametis skatienu visapkārt, viņš piegāja Rūnai klāt.

Kad viņš bija apstājies, Rūna pielēca kājās.

Nekāds lielais uzbrukums tas nebija. Vienīgais rezultāts bija tāds, ka viņas plecs atsitās pret Nestora vaigu, un viņš, pārsteigumā acis blisinot, sasvērās atpakaļ, zobam iecērtoties mēlē vai vaiga iekšpusē.

"Sīkā riebekle!" viņš nošķendējās. Rūna apbēra viņu ar mazo dūru belzieniem. Taču viņš bija tikpat nesatricināms kā cieta gumija. Un spēcīgs arī. Vienkārši pacēla Rūnu, pasita padusē un iznesa viesistabā.

Viņa spiedza un spārdījās, cenzdamās izrauties.

Nestors skarbi iesmējās.

"Tā tik ir fūrija!" Viņš nometa Rūnu uz saliekamā dzelzs krēsla. Viņa iespēra Nestoram pa gurnu. Viņš sarāvās un nikni norūca: "Nomierinies!"

"Maitasgabals tāds!" Viņa uzlēca no krēsla un metās Bogsam virsū.

"Nomierinies!" Nestors norēca, sagrāba viņu kā beisbola bumbu un atkal ielidināja krēslā.

"Nelieši tādi." Viņa noslaucīja asaras un centās ielūkoties Rendija Bogsa izvairīgajās acīs.

"Tev ir braucamais?" Bogss jautāja Nestoram.

"Protams. Kaut kāds Hertz autiņš. Bet ar to pietiks. Sasodīts, tu gan labi izskaties, ja padomā, ka trīs gadus esi nolauzis ķurķī."

"Tu izskaties tikpat pretīgs kā vienmēr." Bogss atteica.

Nestors iesmējās, un abi vīrieši nedaudz paboksēja tā labsirdīgi. Bogsam izdevās kreisais āķis, tas trāpīja Nestoram krūtīs, un resnis teica:

'Tu, maita, vienmēr biji ašāks. Sitiens kā odam, bet ātrs gan."

"Ja sagaidīsi ritu, redzesi, tur tev būs zilums."

Nestors palūkojās apkārt.

"Mums tas midzenis jāizsvēpē."

"Es arī tā domāju."

Rūna uzlūkoja Bogsu.

"Jūs to izdarījāt? Jūs patiešām to izdarījāt?"

"Beidzam darīšanas un ņemam pēdu." Nestors teica Bogsam. Izvilcis pistoli, viņš notēmēja uz Rūnu.

Smaids Bogsa sejā izdzisa.

"Kas ta' tev padomā?"

Nestors paraustīja plecus.

"Ko brīnies? Nedomā, ka mums ir citi varianti."

Bogss nodūra acis, izvairoties no abu skatieniem.

"Nu, Džek, zini, es ne pārāk priecātos, ja to izdarīsi."

Rūna blenza uz pistoli, baidoties ieskatīties Nestora sejā. Šķita, ka tās slakas pārstāvis izšaus nedomādams, ja ieraudzīs sev pievērstu skatienu.

"Rendij, tā vajag. Viņa visu zina."

"Skaidrs, bet, velns ar ara, es to negribetu. Tā nebūtu pareizi, saproti?"

"Pareizi?"

Rūnas rokas trīcēja. Sviedri izsprāga uz pieres, un viņa juta, kā to straumītes aizrit arī no padusēm līdz pat jostasvietai.

"Lieta tā, ka viņai ir sīkais. Meitiņa," Bogss teica.

Nestora seja apmācās.

"Sīkais?"

"Tāda maza meitene."

'Tepat?" Nestors palūkojās uz pieliekamo. "Es neredzēju."

"Bērnu nedrīkst aiztikt, Džek. Es tev to neļaušu."

Tātad tas nozīmē, ka mani var? Rūnai asaras pašas no sevis bira pār vaigiem.

"Es jau pats to bērnu neaiztiktu. Vai tad tu, Rendij, mani nepazīsti. Pēc visa tā, kam esam izgājuši cauri, jācer, ka pazīsti," Nestors teica.

"Bet ko bērns iesāks bez mātes? Būs jāmirst badā, vai ne?"

"Viņa vēl ir par jaunu, lai būtu māte."

Rūnai nez no kurienes uzradās drosme pateikt:

"Lūdzu, nenodariet viņai pāri. Ja… ja ar mani kaut ko izdarāt, lūdzu, izsauciet policiju vai kādu cilvēku un pasakiet, ka viņa ir šeit. Lūdzu!"

Nestors vilcinājās, apsvērdams, ko darīt.

"Es no tiesas tev gribu ko lūgt, Džek," Bogss teica. "Es no tiesas gribu lūgt tevi atstāt viņu, lai dzīvo."

Nestors nopūtās. Pamājis ar galvu, viņš aizbāza pistoli aiz jostas.

"Sasodīts, kad tā, tad tā. Labs ir, tā arī darīšu, ja tu tā gribi, Rendij. Tikai diez vai tā ir laba doma. Ņem vērā, atceries, ko es teicu, bet es tā ari darīšu. Tikai…" Piegājis pie krēsla, viņš saņēma Rūnas seju pirkstos, kas sīvi oda pēc sīpoliem. "Klausies uzmanīgi! Es zinu, kā tevi sauc, kur tu dzīvo. Ja tu kaut vienam par mums izmuldēsies, es atgriezīšos. Braukāju uz Ņujorku vienā laidā. Atgriezīšos, un tad tev gals klāt."

Rūna pamāja ar galvu. Viņa raudāja baiļu asaras, atvieglojuma asaras.

Un vissāpīgākās pieredzētās nodevības asaras.

Jūs viņam ticat? Paipera Satone bija viņai jautājusi, kā ar mazu bērnu runādama. Ticat, kad viņš apgalvo, ka nav vainīgs?

"Dzirdi mani?" Nestors rupji noprasīja.

Viņa nespēja parunāt. Tikai pamāja ar galvu.

Norāvuši stāvlampas vadu, viņi piesēja Rūnu pie krēsla un aizbāza viņai muti ar vecu vilnas šalli.

Bogss nometās ceļos un pārbaudīja, vai viņa droši piesaitēta. Viņš kautri pasmaidīja.

"Jūs droši vien tagad esat pavisam nikna, bet es to saprotu. Jūs man palīdzējāt tikt laukā, bet es tā atmaksāju. Taču dzīvē gadās kaut ko darīt tikai savā labā. Saprotiet, lai izdzīvotu. Žēl, ka tā iznāca, bet jūs man izglābāt dzīvību. Par to būšu vienmēr pateicīgs."

Viņa gribēja teikt ej ratāl Vai ej ellei Vai nodevējs! Milzum daudz ko. Bet mute bija cieši aizbāzta, un, protams, niknums, ko viņa juta pret šo cilvēku, nebija vārdos izsakāms. Tāpēc viņa nemirkšķinot raudzījās Bogsam acīs, ne uz mirkli nenovēršoties, lai viņš redzētu, kāds naids vārījās un gāzās pār viņu. Cik ļoti viņa vēlējās, lai Prometejs vēl būtu pieķēdēts pie klints, lai putniem būtu, ko knābāt.

Bogss brīdi lūkojās uz viņu. Tad norija siekalas un beidzot nodūra skatienu.

"Ejam, puis!" Nestors uzsauca. "Mums jāņem vaga."

Un tad viņi bija prom.

Jā, jā, jā, kas gan var būt labāks par braukšanu ar auto, Rendijs Bogss sajūsminājās.

Nekas tam nestāvēja klāt. Riepu švīkoņa pa asfaltu. Automašīnas deja izdauzītam bruģim pāri. Tas, ka zini, ceļš nekur nepazudīs, braukt var bez gala, nekad nenonākot tajā pašā vietā otrreiz, ja negribas.

Atstājis aiz muguras Džersiju un Pensilvāniju, Džeka Nestora vadītais Ford Tempo traucās pa šoseju Mērilendai cauri. Dienvidu virzienā.

Kustība ir kā labs viskijs. Kā narkotika, Rendijs Bogss prātoja.

Un pats labākais braucot tu, cilvēks, pārvērties par kustīgu mērķi. Drošāk vairs nevar būt. Neviens un nekas tev nenodarīs pāri. Ne nelaimīga mīlestība, ne darbs, ne savējie, ne pats nelabais.

"Jūras vēži," Nestors teica. "Skaties, kur var dabūt jūras vēžus."

Nevienu jūras vēžu ēstuvi neatrodot, viņi apstājās pie McDonald's un paņēma čīzburgerus, jo tie Bogsam tik un tā garšoja labāk par jūras veltēm, bet Nestors paziņoja, ka viņam tie esot veselīgāki, jo jāieturot diēta.

Viņi izdzēra alu, ielejot to augstās vaskota kartona glāzēs, no kurām bija izdzēruši burbuļūdeni. Brauca, nepārkāpdami ātruma ierobežojumus, bet pēc Bogsa ierosinājuma bija atvēruši visus logus; bija tā, it kā joņotu ar ātrumu simt sešdesmit kilometru stundā.

Rendijs Bogss atlieca pasažiera sēdekļa atzveltni un atlaidās pusguļus, sūkdams alu caur salmiņu, pēc tam apēda dubulto čīzburgeru un atkal domāja par brīvību un kustību, līdz saprata, kāpēc cietumā bija tik ļoti cietis. Bija cilvēki, kam nebija iebildumu pret dzīvošanu noteiktā vietā, un bija cilvēki, kuriem jāpārvietojas, un viņš bija no tiem, kas dzīvo kustībā.

Tādas domas tobrīd nodarbināja viņa prātu, un secinājums nenosakāmā veidā attiecās uz visu pasauli. Taču stāstīt par tādām domām Džekam Nestoram negribēja. Ne jau tāpēc, ka Džeks būtu neaptēsts. Nē, viņš droši vien saprastu, bet viņš bija tāds cilvēks, kuram Bogss neko lielu negribēja uzticēt.

"Nu," Džeks Nestors jautāja, "kāda jušana?"

"Laba. Vienreizēji laba."

"Kas tas par skuķīti tur bija? Ugunīgs meitietis. Dabūji noprovēt?"

"Nē, tas bija citādi."

"Viņai jau nekādu pupu nav."

"Saproti, tā vairāk tāda draugu būšana. Man līdz viņai vēl tālu."

"Bet tev tomēr izdevās."

"Es vairs nevarēju palikt aiz restēm. Darīju, ko varēju. Taču pienāca laiks, kad bija jātiek laukā. Mani mēģināja nomušīt."

"Melnie?"

"Nē. Kaut kāds sūdabrālis no Kolumbijas vai varbūt Venecuēlas. Kaut kas viņam nepatika. Sadūra mani."

"Sadūra, ko?"

"Pirms divām nedēļām. Nu jau gandrīz nesāp."

"Nūjā, mani arī vienreiz sadūra. Baigi pretīgi. Labāk jau lodi. Mazāk sāp."

"Labāk nedabūt ne vienu, ne otru."

"Prātīga doma," Nestors noteica. Viņš bija labā omā. Stāstīja par Floridas restorāniem, makšķerēšanu un to, cik tur laba marihuāna, par lielkrūtaino kubieti un par to, kā viņai kāds uztaisījis tetovējumu ar zobiem un Parker pildspalvu vien. Stāstīja par karstumu. Par māju, kuru gribēja nopirkt, par to, ka pagaidām dzīvo draņķīgā viesnīcā, līdz māja būs gatava.

"Cik ilgi līdz Atlantai?" Bogss jautāja.

"Rīt būsim. Tad braukšu tālāk uz Floridu. Ja gribi, brauc līdzi, nenožēlosi. Vai tev latīņamerikānietes patīk?"

"Nav bijušas."

"Tad tu nemaz nezini, ko esi palaidis garām."

"Nopietni?"

"Tieši tā. Tā, par kuru stāstīju, atceries? Saproti, viņa droši vien varētu mūs abus reizē iepriecināt."

Bogss nodomāja, ka tādu izdevību nemaz nevēlētos izmantot.

"Nezinu gan."

"Nu, vari padomāt. Tātad tu tagad savāksi naudiņu?"

"Tieši tā."

"Dokuments līdzi?"

"Drošā vietā."

"Jocīgi gan, ja tā padomā," Nestors teica. "Vajag tikai nolikt naudu bankā, un tas arī viss, tā tikai taisa atkal naudu augu dienu. Vienkārši piemet klāt pāris dolāru. Pašam ne pirkstu nepakustinot." "Nūjā."

"Saderam, ka tu nopelnīji vēl desmit tūkstošus."

"Nopietni?"

"Skaidrs. Domāju, ka tas konts ir uz pieciem vai sešiem procentiem."

Bogsam kļuva silti ap sirdi. Noguldījuma procentus viņš bija aizmirsis. Vispār mūžā nebija noguldījis naudu uz procentiem.

"Tikai, zini, viens gan tev jāņem vērā. Esi dzirdējis par visādām banku nebūšanām?"

"Ko tas nozīmē?"

"Daudzi noguldījumi un kredīti pazuduši. Cilvēki zaudējuši naudu."

"Ko tu saki?"

"Tā bieži gadās. Pāris pēdējos gados. Vai tad tur ziņas neskatījies?"

"Parasti mums rādīja tikai multenes un sportu." Bogss jutās noguris. Viņš palaida sēdekli vēl zemāk. Pēdējam paša auto, lielam septiņdesmit sestā gada Pontiac, nebija nolaižams sēdeklis. Šis auto viņam bija pa prātam. Bogss nosprieda, ka jānopērk mašīna, pavisam jauna. Viņš atslīga sēdeklī, aizvēra acis un centās nedomāt par Rūnu.

"Nu," Nestors teica, "tu jau varētu pagudrot, kur ieguldīt tādu naudu."

"Tā arī darīšu."

"Ir kāda doma?"

"Nav. Pagaidām nav. Vajag labi apsvērt. Kad nauda kabatā, cilvēki tevi ņem nopietni."

"Kam maciņš biezāks, tam taisnība," Nestors piekrita.

"Tā ir." Rendijs Bogss pamāja.

Pēc trim stundām Kortnija pamodās un gribēja sulu.

Meitenīte lēni piecēlās sēdus un izkārpījās no segas, kura kā kokons bija aptinusies viņai apkārt, kamēr viņa gulēja. Viņa pārrāpās pāri salocītā matrača malai tikpat piesardzīgi kā Edmunds Hilerijs, sperdams pēdējo soli no Everesta, un tad apsēdās uz grīdas, lai apautu kājas. Ar kurpju saitēm viņa tik un tā netiktu galā, bet, ja tās pinās pa kājām, iešana nevedās, tāpēc viņa, kādas piecas minūtes tās pētījusi, noliecās un sabāza saišu plastmasas galus kurpēs.

Viņa prātīgi norāpās lejup pa kāpnēm, sāniski kā jūras vēzis, un piegāja pie krēslam piesietās Rūnas. Aplūkoja elektrības vadus un Rūnas sarkano seju. Dzirdēja zem šalles apslāpētas skaņas, kas nelīdzinājās nevienam no viņai zināmiem vārdiem.

"Tu esi jocīga, Rūna," Kortnija teica un devās uz kambīzi.

Ledusskapis atvērās pavisam viegli, un otrā plauktā viņa atrada kartona paku ar ābolu sulu. Taču viņa nespēja izgudrot, kā lai dabū sulu ārā. Viņa atskatījās uz Rūnu, kas blenza pretī, atkārtojot jokainās skaņas, tad saņēma paku abās rokās un pagrieza uz leju, lūkodama, kur snīpis.

Kā izrādījās, paka tomēr bija atvērta, un saturs nonāca uz grīdas, veidojot lipīgu peļķi.

"Ai, ai!" Juzdamās vainīga, viņa palūkojās uz Rūnu, tad uzlika tukšo paku uz plīts un atgriezās pie ledusskapja.

Sulas vairs nebija, bet daudz aukstu picu, kas Kortnijai bija apnikušas, toties kaudzēm krēma nūjiņu, un tās viņai bija liels kārums. Vienu paņēmusi, meitenīte sāka to ēst, apstaigādama nelielo virtuvi un meklēdama kaut ko tādu, ar ko parotaļāties.

Nekas liels neatradās. Taču uz virtuves galda gulēja prāvs virtuves nazis, un viņai tas iepatikās. Paņēmusi nazi rokā, viņa iztēlojās, ka tas ir zobens kā Rūnas grāmatās un vairākas reizes iecirta ledusskapim.

To redzot, Rūna sāka trokšņot vēl vairāk un pat raustīties, šūpojoties uz priekšu un atpakaļ.

Tad meitene pārbaudīja atvilktnes un izvilka vairākas visai mazlietotas pavārgrāmatas, cerēdama atrast tur pīļu, pūķu vai princešu attēlus. Grāmatās gan bija atrodamas vienīgi zupas, terīnes, tortes un kūkas, tāpēc Kortnija pēc kāda brīža atstāja tās uz grīdas un sāka spēlēties ar plīts kloķiem. Tie bija veci un grūti kustināmi, spīdīgi, ar sarkanu aplīti. Paceļoties uz pirkstgaliem, Kortnijai izdevās vienu aizsniegt un pagriezt līdz pašam galam pa labi. Kaut kur augšā tā kā nopaukšķēja. Plīts virsma nebija saskatāma, un viņa nezināja, no kurienes skaņa nākusi, bet tā viņai iepatikās. Paukš!

Viņa pagrieza otru kloķi. Paukš!

Rūnas balss bija kļuvusi skaļāka, lai gan meitenīte joprojām nesaprata ne pušplēsta vārda.

Pēc trešā paukšķa rotaļa ar plīti viņai apnika. Tāpēc ka atgadījās kaut kas jauns. Augšā piepeši uzradās sarkans spīdums, kaut kas šņākdams lidoja uz visām pusēm, pēc tam parādījās liesmas.

Kortnija atkāpās un vēroja, kā sadeg sulas paka. Liesmu pārņemtais kartons ar vaska pārklājumu dega sprakšķēdams. Viens degošs kartona gabaliņš aizšāvās līdz galdam un aizdedzināja iepriekšējās nedēļas New York Post. Pēc tam uzliesmoja pavārgrāmata "Simt izcilu saldo ēdienu".

Kortnija priecājās par liesmām, arī par to, kā pakāpeniski tās pārņēma galdu. Tas viņai kaut ko atgādināja… Filmu par dzīvnieku mazuļiem? Par briedēnu? Liels meža ugunsgrēks? Viņa piemiedza acis, mēģinot atcerēties, bet drīz vien aizmirsās un pagāja nost, vērodama uguni.

Sevišķi viņai patika tas, cik veikli liesmas aprija plakātu par suņu sugām, kuru Rūna tik cītīgi bija pielīmējusi pie sienas ar īpaši izturīgu līmi.

Tad tās pārmetās uz griestiem un peldošās mājas dibensienu.

Kad uguns pieņēmās neizturamā karstumā, Kortnija vēl mazliet atkāpās, taču nesteidzās prom. Skats bija lielisks. Viņa atcerējās vēl kādu filmu. Jā, tā bija tā vieta, kur burvis uzkliedza Dorotijai un viņas suņukam. Tie paši dūmi un liesmu mēles… Kā visi nokrita zemē, kamēr lielā seja piepūtās un brēca… Lai gan tagad bija pat labāk. Labāk nekā filmā par trusīti. Pat labāk nekā sestdienas rīta televīzijas pārraidē.

26. nodaļa

!

Sagadīšanās pēc tūristi bija no Ohaio, Rūnas dzimtās pavalsts.

Tas bija laulāts pāris labākajos gados, un viņi brauca savā Winnebago no Klīvlendas uz Menu, jo kundze vienmēr bija gribējusi redzēt Menas liedagu, pie tam abiem garšoja omāri. Viņu ceļš veda caur Ņujorkas pavalsti līdz Ņūportai, pēc tam uz Bostonu, Seilemu un, beidzot, pirms gada žurnālā Parade slavināto Kenebankportu.

Taču viņiem iznāca neparedzēta pietura Manhetenā, un tā bija nepieciešama, lai izsauktu ugunsdzēsējus, jo uz Hudzonas bija izcēlies ugunsgrēks.

Izbraucot no Holanda tuneļa, viņi pamanīja melnu dūmu stabu kreisajā ceļa pusē; stabs šķita paceļamies tieši no upes. Samazinājuši ātrumu, tāpat kā visi pārējie braucēji, viņi ieraudzīja vecu peldošo māju vienās liesmās. Satiksme vilkās gliemeža tempā, un viņi virzījās uz priekšu, ieklausīdamies, vai nedzird sirēnas. Kungs skatījās pa labi, cerēdams ieraudzīt vietu, kur nobraukt malā, lai atbrīvotu ceļu ugunsdzēsēju mašīnām, kad tās ierastos.

Taču neviena nerādījās.

Viņi nogaidīja četras piecas minūtes. Sešas.

"Varētu domāt, ka droši vien kāds jau būs piezvanījis, vai ne, mīļais?" sieva jautāja.

"Varētu domāt."

Viņi bija pārsteigti, jo vismaz simts automašīnu bija pabraukušas garām, taču izskatījās, ka neviens nebija papūlējies piezvanīt uz 911. Vai ari domāja, ka cits kāds būs piezvanījis. Vai arī neko nedomāja, vienīgi noraudzījās, kā sadeg peldošā māja.

Vīrs, bijušais jūras kājnieks un Tirdzniecības palātas priekšsēdētājs dzimtajā pusē, cilvēks, kas nebaidījās iesaistīties notikumos, uzbrauca ar Winnebago uz ietves un strauji nobremzēja pie piestātnes, aiz kuras rūca liesmas. Paķēris sēdeklim blakus piekārto lielo JCPenney sagādāto trīsreiz jaudīgāko ugunsdzēšamo aparātu, viņš izmetās ārā.

Sieva pieskrēja pie maksas tālruņa, kamēr viņš ar kājas spērienu izgāza peldošās mājas ārdurvis. Iekšā dūmu nebija pārlieku daudz; tālāk griestos izdegušais caurums kalpoja par skursteni, izraujot lielāko tiesu augšup. Turpat durvīs viņš sastinga un iepleta acis, ieraudzījis, kas bija iekšā: divas meitenes. Viena, pavisam maza, smējās gluži kā Nērons -, noskatoties, kā mājas pakaļgals pārvēršas oglēs. Otra meitene, dzeltenos minisvārciņos, divos vīriešu T kreklos bez piedurknēm un zābakos ar spīdīgām kniedēm, bija piesieta pie krēsla! Kas gan varēja izdarīt ko tamlīdzīgu? Viņš bija lasījis par Griničvilidžu, taču kaut kas tāds jau bija trakāks par Sodomu.

Atbrīvojis ugunsdzēšamā aparāta belzeni, viņš iztukšoja tā saturu, vērsdamies pret uzbrūkošajām liesmām, taču uguni tas neapturēja. Tad viņš iznesa mazāko meiteni laukā un atdeva sievai, bet pats atgriezās peklē, skriedams atvāza savu Case kabatas nazi un pārgrieza vecākās meitenes saites. Viņam bija jāpalīdz meitenei izkļūt no degošās mājas, jo viņas kājas bija notirpušas.

Kad abas meitenes jau bija precētā pāra automašīnā, mazākā ieraudzīja vecāko raudam un nosprieda, ka laiks izraudāties arī pašai. Pēc trim minūtēm ieradās ugunsdzēsēji. Pēc divdesmit minūtēm ugunsgrēks bija apdzēsts. Pie autofurgona durvīm pieklauvēja policija un ugunsdzēsēju inspektors. Meitenes piecēlās un izgāja laukā, precētais pāris viņām sekoja.

Pār piestātni karājās milzīgs, melns mākonis. Gaisā bija slapja koka un gumijas deguma smaka bija aizdegušās pie peldošās mājas borta piestiprinātās riepas, kas mazināja tās triecienus pret piestātni. Nogrimšana vairs nedraudēja, taču virsbūves lielākā daļa bija pagalam.

Viens no detektīviem jautāja vecākajai meitenei:

"Vai varat pastāstīt, kas notika?"

Rūna meta apļus šaurā amatpersonu un liecinieku loka vidū.

'Tas nolādētais draņķis viņš mani iznesa cauri viņš man meloja es viņu sameklēšu un dabūšu atkal aiz restēm. Ka nemetas… Sūdi. Nolādēts! Sūdi!"

"Sūdi," Kortnija apstiprināja, bet vīrs ar sievu saskatījās.

Policijai jautājumu pietika veselai pusstundai. Meitene stāstīja par cilvēku, kurš kļūdaini notiesāts par slepkavību, tad atbrīvots, taču nupat bija noskaidrojies, ka tas bijis viņa roku darbs, un ka esot tāds resns vīrs, vārdā Džeks Nestors, kuram bijusi pistole un kurš gribējis viņas nogalināt, un ka viņš saistīts ar pirmo slepkavību. Laulātais pāris palaida garām ne vienu vien sīkumu tieši tāpat kā droši vien policisti, bet viņiem, taisnību sakot, pietika ar to pašu. Labam aprakstam par atvaļinājumā pieredzēto faktu pietika, to varēs atstāstīt draugiem un pašiem sev, un jebkuram, ko satiks ceļā uz Menu, pie tam šis stāsts atšķirībā no citiem viņu stāstiem nemaz nebija jāizskaistina. Beidzot ieradās gara auguma vīrietis ar pašķidriem matiem, bieza auduma kreklā un zilos džinsos, ar nozīmīti pie siksnas, un meitene iekrita viņa apskāvienos, lai gan jau bija mitējusies šņukstēt un nomierinājusies. Tad viņa atgrūda vīrieti un sāka atkal kārtējo tirādi.

"Lai Dievs pasarg', " sieva teica.

Kad meitene bija nomierinājusies, viņa paziņoja policistam, ka precētais pāris izglābis viņai dzīvību, bet viņš stādījās priekšā un pateicās abiem. Kādu brīdi viņi runāja par Ohaio. Tad policists sacīja, ka meitenes varot braukt uz Atmīnēšanas vienību un palikt tur līdz viņa dežūras beigām, bet mazā meitene jautāja:

"Vai tur varēs dabūt vēl vienu rokas granātu? Lūdzu!"

Tieši tad laulātie draugi nolēma nedarīt to, kas bija ienācis viņu prātos pajautāt meitenēm, vai viņas nevēlas pārnakšņot viņu furgonā, un nosprieda, ka vispareizāk būs doties uz citu vietu, Mistiku Konektikutas pavalstī, kuru tik ļoti bija ieteikts apmeklēt viņu ceļvedī.

Tovakar vienpadsmitos Džeks Nestors paziņoja, ka viņam griboties kārtīgi iedzert, un nobrauca no maģistrāles pie kāda moteļa Virdžīnijas pavalstī.

"Es arī varētu kārtīgi paēst," Rendijs Bogss teica. Viņam kārojās steika, lai tas būtu no ārpuses piededzināts, bet sarkans iekšā. Nokļuvis aiz restēm pirmo reizi, viņš stundām ilgi domāja par steikiem. Vēlāk notika tāpat, kā ar lielāko daļu no tā, kas viņam patika, viņš aizmirsa, kāda ir laba gaļa. Vai, pareizāk sakot, tās lietas šķita kaut kas tāls. Kā fakti vēstures grāmatās. Viņš tās izprata, atcerējās, bet tās viņam neko nenozīmēja.

Taču nu viņš bija laukā un gribēja steiku. Un pēc tam, kad Nestors bija ieminējies par kārtīgu iedzeršanu, Bogss iedomājās, ka nekaitētu kāda viskija glāzīte pēc triju gadu atturības.

Atstājuši auto stāvvietā, viņi iegāja motelī. Nestors uzdeva izdomātu vārdu un automašīnas reģistrācijas numuru, tad palūdza istabu sētas pusē, paskaidrojis jaunajam naktsmaiņas administratoram, ka neesot izgulējies un šosejas troksnis traucēšot gulēt. Puisis apātiski pamāja, paņēma naudu un iedeva atslēgu. Bogss nobrīnījās, cik gludi tas Nestoram padevās. Bogss pats būtu bijis mazāk piesardzīgs un atstātu auto pie ieejas. Meitenei pa to laiku jau vajadzēja atbrīvoties, un viņa, iespējams, ir paziņojusi policijai. Vai arī Ņujorkā kāds ievērojis automašīnas numuru. Viņš nopriecājās, ka ir kopā ar tādu kā Nestors, kas palīdzēja atcerēties brīvās dzīves gājienus.

Nestors iestiepa savu ceļasomu numurā, Bogss sekoja ar papīra maisiņu, kas kalpoja viņam par koferi. Viņš atvieglots nopūtās, redzot divas platas gultas. Negribētos pavadīt pirmo nakti vienā gultā ar otru vīrieti. Neizteicies ne ar vārdu par numuru, Nestors uzmeta savu nesamo uz gultas, kas bija tuvāk durvīm, un teica:

"Paēdīsim."

"Pagaidi. Gribu nomazgāties/' Bogss sacīja. Viņš nozuda vannasistabā, īsti nezinot, raudāt vai smieties par to, ka viss bija tik spodrs. Un tik jauki smaržoja. Bija ziepes, salvetēs ietītas glāzes un tualetes pods aiz durvīm, kas vērās un slēdzās ciet. Viņš ielaida izlietnē aukstu, pēc tam karstu ūdeni, tad atkal aukstu, vēlreiz karstu, mazgādams rokas un seju, kamēr garaiņi vēlās pret griestiem un piepildīja visu telpu.

"Man gribas ēst!" Nestors pārkliedza izlietnē plūstošā ūdens troksni.

"Vienu minūti," Bogss atsaucās un noslaucījās elegantā dvielī, kas rādījās tik biezs kā dūnu sega.

Moteļa tuvumā bija vietējo iedzīvotāju iecienīts restorāns ar bāru, iekārtots Tjūdoru stilā tumšas sijas, plastmasas logi ar mozaīkas zīmējumu, smilškrāsas apmetums. Tas bija pustukšs, apmeklētāji pārsvarā darbuzņēmēji, santehniķi, šoferi un viņu meitenes. Vīrieši bija džinsos un rūtainos kreklos. Daudz bārdaiņu. Sievietes bija biksēs, augstpapēžu kurpēs un vienkāršās blūzēs. Gandrīz visi smēķēja. Stūrī virs bāra sašķiebies televizors ekrānā zibināja dienvidjūras ainas ar puskailiem jaunlaulātajiem.

Nestors un Bogss apsēdās pie ļodzīga galdiņa. Bogss nopētīja ar mīklām un vārdu spēlēm izraibināto šķīvju paliktni. Viņam izdevās atrisināt uzdevumu: "Kas attēlā lieks?" bet neveicās vārdu sastādīšana no piedāvātajiem burtiem. Apgriezis paliktni otrādi, viņš aplūkoja pie bāra sēdošās sievietes.

Pienāca viesmīle un paziņoja, ka pēc desmit minūtēm virtuve tiek slēgta. Viņi pasūtināja četrus viskijus bez piedevām, tad, lai noskalotu, Budiveiser, bet ēšanai steikus ar ceptiem kartupeļiem.

'Tas skuķis," Nestors teica, "žēl, ka tu viņu neizdrāzi."

"Kāds skuķis?"

"Tā, kas tevi izdabūja ārā."

"Ko tu, mēs jau tā draugi vien."

"Un?" Nestors jautāja.

"Nu, mani izlaida pāris stundu pirms tam, kad tu ieradies."

"Būtu es tur, uzreiz ņemtu un pajārētos."

Bogss gandrīz kā taisnodamies teica:

"Tur, redz, bija tas bērns."

Atnesa viskiju, un abi izmeta pa glāzītei, ne vārda neteikdami, jo tosts ne vienam, ne otram nebija prātā. Bogss nokrekšķinājās, bet Nestors iesmējās un uzreiz izdzēra arī otru glāzi.

"Neko tādu aiz restēm nedabū, ko?" Nestors jautāja.

"Kaut ko jau varēja atkarībā no tā, uz ko gāja vai cik naudas bija. Skaidrs, ka sūdīgi. Man jau neviens paciņas nenesa, tāpēc stāvēju mierā. Gadījās, kāds iedeva atšķaidītu vodku vai zālīti uzpīpēt. Bet tā neko nedabūju."

"Kad es biju aiz restēm, mums gāja zaļi. Kā lauku klubā. Daudz narkotiku izplatītāju no Losandželosas. Visādi sūdi gadījās."

Bogss sāka noreibt. Viņš pajautāja:

"Tu sēdēji?"

"Nūjā, tā iznāca, velns lai parauj! Pusotra gada nolauzu Obispo. Raibi gāja. Gribēji, lai nosūkā, tev nosūkāja. Gribēji drāti, dabūji drāti. Sagribējās vīnu, varēja dabūt labu vīnu…"

Pēc viskija Bogsam dedzināja lūpas. Droši vien braucot vējš bija aprāvis.

"Kad tu biji Obispo?"

"Nu jau būs četri, varbūt pieci gadi."

"Nezināju, ka esi sēdējis."

Nestors pārsteigts uzlūkoja viņu.

"Ei, laikam gan mēs viens par otru vēl daudz ko nezinām. Kā, piemēram, es nezinu, cik tev krāniņš garš."

"Garš diezgan, lai viņa smaidītu kādu stundu," Bogss atbildēja. Viņa acis aizslīdēja līdz bāram, kur jauna apaļvaidze ar pusblondiem un pusmelniem matiem sēdēja, elkoni uz bāra letes uzlikusi, un tēmēja griestos ar cigareti kā sesto pirkstu. Meičai priekšā uz letes bija prāva martini glāze. Redzot, cik izklaidīgi viņa raugās televizorā, Bogss nosprieda, ka tā nebūt nav pirmā glāze.

"Vari savākt. Viņai nav pupu," Nestors teica.

"Skaidrs, ka ir. Tikai sēž saliekusies."

Tika atnests ēdiens, un abi vīrieši pievērsās tam. Bogss ēda gan, bet apetīte bija zudusi. Varbūt tāpēc, ka steiks bija pārāk vircots. Varbūt kuņģis bija pārpilns ar burgeriem vai alkohols apsvilinājis garšas kārpiņas. Viņš domāja par Rūnu, par mazo meitenīti. Paraudzījās uz sievieti, kas uztvēra viņa skatienu, un kādu brīdi lūkojās viņā, tad atkal pagriezās pret televizoru. Vēl nedaudz padomājis, viņš izlēma notiesāt steiku. Cerēja, ka pēc tā atskurbs.

Bogss beidza ēst, kad Nestors bija tikai pusē.

"Kā es pieēdos!" Bogss nopūtās.

Nestors nopētīja Bogsa necilo vēderu.

"Ja tik daudz ēd, kā tad nekļūsti resnāks?"

"Nezinu. Ne jau no manis tas atkarīgs." Bogss pieklusa, vēlreiz uzlūkodams meiču pie bāra. Šoreiz viņa nedaudz uzsmaidīja Bogsam.

Nestors to pamanīja.

"Oho!" Viņš smaidīja. "Rādās, ka mūsu cietumnieks dabūs papriecāties."

Bogss izdzēra alu.

"Vai tas nekas, ja aizņemšu numuru kādu stundu?"

"Neceri, puis, tev neies ilgāk par piecām minūtēm, ja tik katru vakaru ķurķī netrenēji."

"Nu, vienalga, dod man vienu stundu. Ja nu sadomājam un izdodas divreiz."

"Oki doki," Nestors teica. "Bet līdz vieniem lai būtu prom. Esmu noguris, un man jāizguļas."

Bogss piecēlās un lēnām gāja pie bāra, mēģinādams atsaukt atmiņā, kā uzvesties smalki un droši, mēģinādams atcerēties, kā sarunāties ar sievietēm, mēģinādams daudz ko atcerēties.

27. nodaļa

»

Bogss ar meiču jau pusstundu bija prom, kad Džeks Nestors tika galā ar sājo ābolu pīrāgu un nolaizīja saldējumu no dakšiņas.

Bārs bija visai patukšojies, un tikai viesmīlis redzēja viņu pieceļamies no galda un izejam stāvlaukumā. Palūkojies augšup, viņš ieraudzīja gaismu savā un Bogsa numurā. Tad atvēra automašīnas bagāžas nodalījumu un paņēma pistoli. Paslēpis to zem žaketes, viņš uzkāpa otrajā stāvā, pēc tam pa atvērto galeriju lēni piegāja pie numura durvīm. Bija iedomājies, ka no administratora jāpaņem otra atslēga, taču tas nozīmētu lieku reizi parādīties. Tā nu viņš izlēma pieklauvēt pie durvīm un, kad Bogss atvērs, ielaist lodi viņam iekšās. Pēc tam nobeigt skuķi, ja tas vēl būs numurā.

Viņš apstājās. Kas tas par troksni? Televizors? Šie drāzās, televizoru ieslēguši? Varbūt viņa bija no spiedzējām, un Bogss bija uzgriezis skaņu, lai kaimiņi nedzird. Tas bija labi. Varēja gadīties, ka filma ir par kruķiem, tad Steyr šāviens nevienu īpaši neiztrūcinās.

Nestors piegāja tuvāk durvīm. Noņēma pistoles drošinātāju. Un ieraudzīja kaut ko atspīdam.

Šito stulbeni…

Bogss bija tik ļoti nogribējies, ka atstājis atslēgu slēdzenē, turklāt durvis nebija līdz galam ciet. Nestoram atlika vienīgi ieslīdēt iekšā. Pārliecinājies, ka drošinātājs noņemts, uzlika pirkstu uz mēlītes un iemetās istabā.

Tukša.

Gulta nemaz nebija aiztikta.

Vannasistabā bija tumšs, taču viņš iegāja pārbaudīt, vai šie nedrāžas vannā. Bet nekā, arī vannā neviena nebija. Vienīgā darbība risinājās televizora ekrānā, kur drūzmējās vairāki "Hilstrītas policijas" kruķi ar nopietnām sejām. Nestors izslēdza televizoru.

Tad viņš ieraudzīja, ka Bogsa maisiņš pazudis. Sūdi vagā!

Viņš pacēla uz spilvena atstāto zīmīti.

Džek, Linda tā viņu sauc un es, mēs braucam pie viņas.

Rīt viņa brauc uz Atlantu, kāda sagadīšanās, vai ne, tā nu mēs kādu laiku pavizināsimies kopā, tā tas iznāk. Pēc pāris dienām piebraukšu pie Tevis

Floridā. Atvaino, bet Tev nav tādas kājas kā viņai.

Maita!

Draņķis!

Nestors niknumā spēra pa gultu. Matracis atrāvās no atsperēm un palika pie gultas slīpi stāvam. Tad resnis aizcirta durvis, izraisot samiegojušos ņurdoņu kaimiņu numurā. Viņš cerēja, ka tūlīt kāds parādīsies, jo viņam neatturami gribējās kādu nozilināt.

Viņš apsēdās uz gultas, iztēlojoties, kā Bogss drāž kārno palaistuvi, kamēr bankas dokumenti atrodas paburzītā papīra maisiņā pāris soļu attālumā. Dusmas pamazām izklīda, domājot, ko iesākt.

Nu, īstenībā tā vēl nebija nekāda traģēdija. Grozījumi plānā, nekas liels. Tik un tā skuķe jānovāc tā, kura peldošajā mājā. Tas pats vien iznāktu, ja vispirms atgrieztos, nomušītu viņu, pēc tam laistos uz Atlantu vai Floridu, lai tiktu galā ar Bogsu. Viena alga, no kura gala sākt.

Cik garš, tik plats.

Paipera Satone par to uzzināja, izlasot Post virsrakstu: "Televīzijas ziņām sviluma piegarša". Tam gan viņa nebūtu pievērsusi uzmanību, ja pirmajā lappusē nebūtu Rūnas fotogrāfija, viņai sarunājoties ar pāris vīriešiem civilā. Tie nebūt neizskatījās priecīgi par tikšanos, un Rūna tāpat. Nu viņu pulciņam pievienojās ari Paipera Satone.

Uz ielas stūra netālu no dzīvokļa stāvēdama, viņa blenza rakstā. Viņa bija nopirkusi to Post, pēc tam ari Daily News un Times, nikni vērusi citu pēc cita vaļā, izplūdušajās rakstu zīmēs urbdamās, kamēr vējš purināja matus un svārkus. Paldies Dievam, Daily News publicējis pie beigām, galveno uzmanību bija veltījis lielajam uzbrukumam Centrālamerikā. Bet Times bija vienkārši paziņojis "Hudzonā sadeg peldoša māja", nepieminot iespējamo notiesātā izdabūšanu no cietuma.

Lai gan Times ķersies pie tā šodien. Ai, kā avīzēm patika iekost konkurentiem, īpaši televīzijai.

Satone apturēja taksometru, atsakoties no ierastā pusotra kilometra gājiena līdz birojam, un sēdēja ar avīzi klēpī, pa logu vērodama cilvēkus ceļā uz darbu. Pie tam neredzot nevienu.

Birojā Satone ieraudzīja savu sekretāri, kas mēģināja atbildēt uz diviem zvaniem vienlaikus.

"Jā, mis Satone, misters Sempls zvanīja vairākas reizes, vēl te zvana no vietējām televīzijas stacijām un viens no "Lauku Balss".

Kas tā par balsi?

"Un vēl kāds misters Millers no ģenerālprokuratūras, tad…"

"Manis vēl nav," Satone nošņāca. "Palūdziet Lī Maizelu, lai atnāk. Sazvaniet juridisko nodaļu. Lai Tims Krīgers te būtu pēc piecpadsmit minūtēm. Ja zvanīs vēl kādi reportieri, pasakiet, ka pirms pusdienlaika sniegsim paziņojumu. Ja nu kāds vai kāda pateiks, ka vajag agrāk, pierakstiet vārdu un tūdaļ pat man ziņojiet." Satone novilka mēteli. "Un atvediet viņu. Tūdaļ pat."

"Ko, mis Satone?"

"Pati zināt, ko," Satone čukstēja. "Aši!"

Rūnai bija gadījies pieredzēt arī drūmākas atlaišanas no darba, bet tās viņa, taisnību sakot, neņēma galvā.

Protams, viņa bija izgāzusies ari agrāk, bet bija liela starpība starp atlaišanu no darba videopreču veikalā vai restorānā un no īsta darba, tāda, kas bijis patiešām tuvs.

Parasti viņa bija nopūtusies un teikusi: "Ek, kam negadās!" vai: "Pašiem sliktāk."

Šoreiz bija citādi.

Viņai gribējās pabeigt šo reportāžu. Trakoti gribējās. Viņa bija iedzīvojusies tajā. Ieelpojusi to, izbaudījusi. Bet nu viņu nevis vienkārši izmeta, bet atlaida, jo viss bijis salti meli. Pats kodols, pamatfakts, bija sagrozīts. Tas bija pats ļaunākais. Tāpat kā, ja, pasaku lasot, dzirdi rakstnieku sakām: ak jā, starp citu, es tikai pajokoju. Tādu radījumu kā dēmoni nav.

Lai gan viņa varēja pierādīt, ka ir. Un viens no tiem bija Rendijs Bogss.

Bet nu Rūna stāvēja Paiperas Satones galda priekšā. Kabinetā bija arī garš, tievs pusmūža vīrietis baltā kreklā un pelēkā uzvalkā. Uzvārdā Krigers. Lī Maizels bija pieslējies pie sienas aiz Satones muguras, lasīdams Post rakstu.

"Ak ārprāts!" viņš nomurmināja. Uzmeta Rūnai tumšo acu neizdibināmo skatienu un atsāka lasīt.

"Pastāstiet precīzi, kā bija," Satone teica. "Bez izpušķošanas, taisnošanās un labojumiem."

Rūna pastāstīja par resni un Bogsu, par notikumiem peldošajā mājā. Papildināja ar to, ko bija noskaidrojis Sems Hīlijs, ka policijai neko neizdevās uzzināt par Džeku Nestoru.

"Tātad izrādās, tas bijis Bogsa roku darbs," Maizels sacīja. "Bijis vēl viens slepkava, bet viņi bija kopā. Ak kungs!"

"Tā tas tā kā izskatās." Rūna vairs nelikās ne zinis par "tā kā", "kaut kā" un "it kā". "Kad redzēju viņus tā kā apkampjoties, pavisam noraustījos. Tas ir…" Viņa apklusa.

Satone aizvēra acis un lēni pašūpoja galvu, tad jautāja vīrietim pelēkajā uzvalkā.

"Kāds būtu tiesiskais vērtējums?"

Advokāts mierīgi atbildēja:

"Nedomāju, ka mums jāuzņemas kāda atbildība. Mēs neesam safabricējuši pierādījumus, un tiesas lēmums bija likumīgs. Būtu labāk, ja viņa…" Rūnu neuzlūkodams, viņš turpināja: "ja viņa nebūtu panākusi Bogsa atbrīvošanu, nevienam no klātesošajiem par to nepaziņojot. Tas jau piešķir pavisam citu dimensiju."

Pirmo reizi, kopš Rūna pazina Maizelu, viņš veltīja Rūnai niknu skatienu.

"Kāpēc man nepateicāt, ka gribat Bogsu izdabūt no cietuma?"

"Es baidījos par viņu. Es…"

Satone vairs nespēja savaldīties.

"Es jums jau sākumā pateicu, ka mūsu darbs nav izdabūt kādu no cietuma. Mūsu darbs ir stāstīt patiesību. Tas ir vienīgais darbs."

"Kaut kā vienkārši neiedomājos. Nedomāju, ka tas tik svarīgi."

"Kaut kā… nedomāju…" Satone novilka.

"Man tiešām…"

Satone pievērsās Maizelam.

"Nu, kādi ir priekšlikumi?"

"Vakara ziņas."

Advokāts saviebās.

"Tā ir Ņujorkas reportāža.Vai nevar pierādīt, ka tāpēc tai jāpaliek vietējās ziņās?"

Maizels papurināja galvu.

"Nekādā ziņā! Rakstīs gan Time, gan Newsweek. Jūs taču saprotat, ko darīs citas kompānijas, Times vēl nav nekas. Mūs nolīdzinās līdz ar zemi. Ne jau nu atklāti, bet tomēr."

"Mums viņi jāapsteidz," Satone teica. "Jādod "Dienas ziņās", pēc tam pāris vārdos piecos, bet septiņos lai runā

Jūstiss. Visu pateiksim. Atzīsimies. Nekādas taisnošanās un laipošanas."

"Tas tik būs trieciens!" Krīgers teica.

Maizels nopūtās.

"Vai jums ir kāda nojauta, uz kurieni Bogss devās?" advokāts jautāja Rūnai.

"Vienīgais, ko es zinu, ka viņš it kā ir no Dienvidiem. Atlantā dzimis un vēl dzīvojis Floridā un Ziemeļkarolīnā, bet neko citu…" Viņa paraustīja plecus.

"Aizbraukšu pie mūsu juristiem," advokāts teica, "drošības dēļ viņi jāinformē." Uzmetis Rūnai īsu, ziņkāru skatienu, viņš izgāja no kabineta. Satone skatījās uz Daily News, Lī Maizels grozīja pirkstos pīpi, sašļucis krēslā. Viņš izskatījās samulsis. Rūna ielūkojās viņam acīs, bet viņš aši novērsās. Nepārprotamā vilšanās, kas tajās bija redzama, sāpēja daudz vairāk nekā no Satones virmojošais naids.

Nu kā es tā varēju?

Viņš man uzticējās, bet es viņu iegāzu.

Satone paraudzījās uz Rūnu.

"Ar presi par to, kas noticis, nerunājiet. Jūs jau esat gana izmuldējusies, kā redzams." Viņa pamāja uz avīzēm.

"Es neko neesmu teikusi," Rūna taisnojās. "Droši vien policija reportieriem izstāstīja."

"Nu, es tikai gribu pateikt, ka tagad Kompānija ir mēslos līdz ausīm, un ne viens vien dabūs trūkties. Ja jūs te visiem ievārīsiet vēl lielākas nepatikšanas, nepievaldot muti, uzprasīsieties uz pamatīgu tiesas prāvu. Vai sapratāt, ko es teicu?"

Rūna pamāja ar galvu.

Iestājās ilgs klusums, Satone to pārtrauca, teikdama:

"Tas droši vien arī ir viss. Jūs te vairs nestrādājat."

Rūna iepleta acis.

"Vai tiešām? Ar šodienu?"

"Man žēl, Rūna," Maizels teica. "Ar šodienu, jā. No šā brīža."

"Un neņemiet līdzi nevienu dokumentu, nevienu kaseti," Satone piebilda. 'Tas ir mūsu īpašums."

'Tas nozīmē, ka man jāatgriežas savā darbā vietējā stacijā?"

Neticīgi smaidot, Satone nopētīja viņu.

"Gribat teikt, ka mani tā kā pavisam atlaiž?" Rūna jautāja.

"Tā kā pavisam," Satone atbildēja.

Nākamajā rītā Sems Hīlijs uzmodās astoņos, kad Kortnija izbēra viņu gultā kārbu ar auzu pārslu un rozīņu maisījumu.

Rūnu kraukšķošais pārslu kritums no miega nespēja izraut.

"Ak kungs," Hīlijs nomurmināja un paraustīja viņu aiz rokas. Tad pagriezās uz otriem sāniem.

Atvērusi acis, Rūna jautāja:

"Kas tas par troksni? Kas tā čaukst?"

Kortnija stāvēja pie gultas un raižpilnu seju raudzījās uz pārslām.

Rūna izcēla kājas no gultas, tās viscaur bija pārslās.

"Kortnij, ko tu dari?"

"Piedod," mazā nočukstēja. "Man izbira."

Hīlijs, kas tikai pirms divām stundām bija pārradies no naktsmaiņas, pateica: "Es eju uz vannasistabu." Un nozuda.

Rūna savāca pārslas, nopurināja no kājām, tad sabēra atpakaļ kārbā. 'Tu taču esi prātīga meitene. Kā tad tā?"

"Esmu prātīga meitene."

"Netēlo baigo gudrinieci, kad es dusmojos."

"Baigā gudriniece," Kortnija teica.

"Nāc šurp!" Rūna aizčāpoja uz virtuvi, ielēja sulu krūzītē, iebēra pārslas bļodiņā, pagatavoja kafiju.

"Vai aizbrauksim uz zoodārzu?" Kortnija jautāja.

"Rīt. Vispirms man jāpabeidz viens darbiņš. Gribi braukt līdzi?"

"Nūjā, gribu." Viņa pacēla plaukstu. "Še pieci."

Rūna nopūtās, tad pacēla plaukstu pretī. Meitenīte uzsita tai ar savu roku.

28. nodaļa

i

Pusstundu vēlāk Rūna ar Kortniju izkāpa no vilciena Rietumu Ceturtās ielas pieturā un devās pa Kristoferstrītu uz upes pusi. Pie Vestsaidas maģistrāles Rūna apstājās, dziļi ievilka elpu, lai saņemtos, tad pašāvās ap stūri, lai novērtētu zaudētajai mājai nodarīto postu.

Peldošā māja vēl turējās virs ūdens, lai gan skats bija tāds, it kā uz klāja būtu sagāzta apdeguļu krava; uz tās slējās dažāda garuma blāvi mirdzošu, pārogļotu koku kaudze. Piestātnē un tās apkaimē viegla dūmaka liecināja par neseno ugunsgrēku, piešķirot visam peldošajai mājai, gruvešiem, atkritumu urnām, nožogojumam nerealitātes gaisotni. Pieeju piestātnei noslēdza dzeltenā policijas lente, pārdesmit metrus aiz tās viļņi šūpoja peldošo māju kā jūras kaujā uzveiktu karakuģi. Rūna atcerējās, ar kādu sajūsmu bija to vērojusi, šķeļam Hudzonas viļņus nepilnus simt kilometrus no Ņujorkas.

Bet "nu tā izskatījās pēc vikingu bērulaivas.

Viņa nopūtās, tad pavicināja ar roku policistam patruļmašīnas priekšējā sēdeklī. Tas bija Hīlija draugs no Sestā policijas iecirkņa, tajā pašā ēkā atradās arī Atminētāju vienība.

"Redzi, kā iet!" viņa uzsauca.

"Jūtu līdzi, draudziņ. Mēs te šad un tad piebraucam, pieskatām, kamēr tu aizvāksi mantiņas."

"Nūjā, ja būs, ko aizvākt."

Bija jau ari, bet smaka un dūmi bija tik pretīgi, ka viņa nespēja piespiest sevi kāpt uz borta. Kortnija gan nelikās mierā un kāpelēja pa pāļiem.

Paņēmusi viņu pie rokas, Rūna devās prom pa Kristoferstrītu.

"Kas tas?" Kortnija jautāja, rādīdama uz droša seksa reklāmu veikala skatlogā. Tajā bija prezervatīvs.

"Balons," Rūna paskaidroja.

"Es arī gribu."

"Kad izaugsi," Rūna atbildēja. Tas izdevās automātiski, un viņa nosprieda, ka nu jau īsti iejutusies bērnu audzinātājas lomā. Viņas turpināja ceļu pa Kristoferstrītu, nonākdamas Griničvilidžas galā, līdz sasniedza Astoto ielu. Pēdējā gada laikā tā bija kļuvusi par daudz nolaista. Grafiti, atkritumi, uzmācīgi puišeļi. Toties kādi apavu veikali tur bija vairāk veikalu, kur varēja nopirkt lētās kurpes, nekā jebkur citur.

Viņas aizgāja līdz Universitātes laukumam, ceļā sastapdamas pārdesmit elegantu, melnā tērpušos Ņujorkas universitātes studentu. Rūna meta viņiem līkumu. Viņa apstājās pie tukša veikala skatloga. Virs durvīm vēl karājās nosaukums "Vašingtona laukuma video".

"Es te kādreiz strādāju," viņa paziņoja Kortnijai. Meitenīte ieskatījās pa skatlogu. Tur bija dzeltena kartona plāksne ar uzrakstu 'Izdevīgi iznomā, pārdod līzingā".

Tieši tāpat kā manu dzīvi, Rūna nodomāja. Izdevīgi iznomā un pārdod līzingā.

Viņas aizgāja līdz Vašingtona laukuma parkam un nopirka karstās desmaizītes, pēc tam turpināja ceļu caur Soho līdz Čainataunai.

"Ei," Rūna piepeši ievaicājās, "vai gribi redzēt kaut ko kolosālu?"

"Nūjā, kolosālu."

"Iesim, parādīšu astoņkājus."

"Jā!"

Rūna aizveda viņu pāri ielai uz milzīgo zivju tirgu pie Kenelstrītas.

"Tas ir tāpat kā zoodārzā, vienīgi te dzīvnieki tik daudz nekustas."

Kortnija gan nebija vienisprātis.

"Vēmiens nāk," viņa paziņoja, astoņkāji redzot, pēc tam veikalnieks viņai uzbļāva par jūras asara bakstīšanu ar pirkstu.

Paraudzījusies apkārt, Rūna teica:

"Klau, es zinu, kur mēs esam. Nāc, es tev parādīšu kaut ko kapitālu. Pamācīšu tev vēsturi, un, kad sāksi iet skolā, visiem būs mutes vaļā, cik daudz tu jau zini."

"Jā-ā. Vēsture man patīk."

Pa Sentrstrītu iedamas, viņas pagāja garām melnajai Ģimenes tiesas ēkai. (Rūna pameta skatienu laukumam pāri uz Krimināltiesas ēku, atcerējās Rendiju Bogsu un juta, ka viņu pārņem dusmas. Viņa aši novērsās.) Pēc brīža viņas stāvēja Ņujorkas Augstākās tiesas priekšā.

"Te tā ir," Rūna paziņoja.

"Jā-ā." Kortnija lūkojās apkārt.

"Šo vietu sauca par Faivpointu. Pirms simt gadiem tas bija pats bīstamākais rajons visā Manhetenā. Te saimniekoja Vaiji."

"Kas ir Vaiji?"

"Banda, visu laiku visnežēlīgākā banda. Es tev kādreiz palasīšu par viņiem pasaciņas vietā."

"Jā!"

Taču tad Rūna atcerējās, ka viņas grāmata "Ņujorkas bandas" bija pārvērtusies pelnos un diez vai viņa varēja tikt pie citas.

"Vaiji bija baigi skarbie," viņa stāstīja. 'Tie pieņēma bandā tikai slepkavas, pat nodrukāja cenu lapas zini, tādas kā ēdienkartes, lai zina, cik maksā noduršana, cik ievainojums kājā vai nošaušana."

"Fui," Kortnija teica.

"Tu taču zini par Alu Kaponi un holandieti Šulcu, vai ne?"

"Ahā," Kortnija saprotoši novilka.

"Taču viņi nebija nekas salīdzinājumā ar Vaijiem. Denijs Driskols bija viņu vadonis. Par viņu ir kolosāls stāsts. Viņš mīlēja meiteni vārdā Bīzija Geriti vai nav lielisks vārds? Es arī gribētu sev tādu Bīzija."

"Bīzija."

"Un vienas citas bandas džeks, kaut kāds Džonijs, ari viņā ieskatījās. Viņi ar Deniju duelējās deju zālē tepat netālu. Šie izrāva pistoles un blieza virsū." Rūna pāris reižu izšāva ar rādītājpirkstu. "Blaukš, blaukš! Un uzmini kam trāpīja?"

"Bīzijai."

Rūna bija satriekta.

"Pareizi!" Tad viņa sarauca pieri. "Denijs par to dikti bēdājās, bet viss beidzās pavisam ļauni, jo viņu pakāra par draudzenes slepkavību. Tieši tur." Rūna norādīja ar pirkstu. "Tur bija vecā krimināltiesa. Viņu uzreiz arī pakāra."

Lai nu kā, bet tagad viņai pietiks laika uzņemt dokumentālo filmu par seno, laiku bandām. Viņa nodomāja, ka ar to arī vajadzēja sākt. Tie viņai nebūtu samelojuši. Nu nē, Slops Konolijs nemūžam nebūtu viņu pievīlis. Viņus sauca par briesmoņiem un salašņām, bet Rūna nešaubījās, ka tajos laikos laupītājiem bija goda jūtas.

"Nāc, mīļā," Rūna teica, pagriezdamās uz Malberistrītas pusi.

"Es parādīšu, kur anglis Čārlijs sāka pēdējo no lielajām ielu kaujām, kurās Vaiji cīnījušies. Gribi redzēt?" "Jā!"

Rūna pēkšņi apstājās, noliecās un apskāva meitenīti. Kortnija atbildēja, ieliekot savā apskāvienā tieši to spēku, kas Rūnai šobrīd bija vajadzīgs. Tad mazā izrāvās un aizskrēja līdz ielas stūrim. Sieviete lietišķā kostīmā, droši vien no tiesas nama pārtraukumā iznākusi advokāte, pietupās un teica Kortnijai:

"Tu gan esi viena braša meitene!" Rūnai pienākot, sieviete palūkojās augšup un jautāja: "Jūsu meitiņa?"

Un, kad Rūna pavēra lūpas, lai atbildētu, ka tikai pieskata meiteni, Kortnija teica:

"Ahā, viņa ir mana mammīte."

Rendijs Bogss skaļi iesmējās. Viņa blakussēdētājs Greyhound autobusā, kas brauca uz Atlantu, pameta skatienu uz viņa pusi, bet acīmredzot bija pieredzējis ceļotājs, jo neteica ne vārda. Iespējams, viņš zināja, ka nav vēlams iesaistīties sarunā ar cilvēkiem, kuri smejas paši savā nodabā. Turklāt autobusā un vēl Ziemeļdžordžijā.

Smiekli Bogsam sanāca, atceroties Lindas pārsteigto seju, kad viņi izgāja no restorāna un viņš pasniedza viņai piecdesmit dolārus, pieteikdams, lai dodas mājup un

nerādās tovakar bārā pat tad, ja tur būtu pats Toms Krūzs ar piedāvājumu aizvest viņu uz Bermudu salām.

"Ahā…" viņa ar aizdomām novilka. "Kāpēc?"

"Tāpēc," Bogss atbildēja un noskūpstīja viņu uz pieres.

'Tas nozīmē, ka tev negribas?" Viņa pamāja uz numura pusi.

"Gribas gan, turklāt ar tik jauku mazulīti jo vairāk, bet man jātiek uz vienu vietu."

Viņš paņēma savu maisiņu, un Linda aizveda viņu līdz Šarlotsvilas autostacijai, krietnu gabalu, tomēr ne jau tik tālu, lai ar piecdesmit dolāriem nenorēķinātos. Bogss pateicās un aizcilpoja uz staciju gaidīt autobusu, kas viņu aizvestu uz Atlantu.

vUz šo soli viņu bija pamudinājusi Kalifornijas pavalsts Vīriešu kolonijas pieminēšana. Tā atradās Obispo.

Bija savādi, ka Džeks Nestors zinādams, ka Bogss ir aiz restēm, pie tam lieliski zinādams, par ko Bogss ir aiz restēm, ne reizi nebija ieminējies par to, ka pats sēdējis. Būtu pilnīgi dabiski, ja viņš būtu Bogsam izstāstījis, kā tur klājies. Varbūt nedaudz paplātījies. Bijušie kriminālisti vienmēr tā darīja.

Vēl vairak neparasts šķita fakts, ka Nestors bijis tajā pašā cietumā tajā pašā laikā, kad tur sēdēja Huans Askipio.

Nu labi, tā varētu būt sagadīšanās. Bet, ja Nestors gribētu, lai Bogsam Herisonā kaut kas atgadās, Askipio būtu īstais, kam uzticēt kāda negadījuma izraisīšanu.

Negadījuma, kurā Severns Vašingtons gāja bojā, un Bogss viņam gandrīz sekoja.

Bija daudz mīklaina, piemēram, Obispo. Un tas, kā miris liecinieks Benets Frosts. Vēl tas, ka pazuda Rūnas ieraksti.

Zem laiskā smaida un nepiespiestās izturēšanās maskas Rendijs Bogss gluži vai vārījās. Viņš bija stāvējis Nestora pusē, ne ar pušplēstu vārdu nenododams viņu prāvas laikā vai aiz restēm būdams. Bogss bija stāvējis sardzē. Un redz, kas iznāca: viņu nodeva.

Autobuss strauji pagriezās, un viņa dusmas mazinājās. Autobusā nebija tik vareni kā vieglajā mašīnā, tomēr viņš atradās kustībā. Kustībā, kas nesa viņu prom no Herisonas uz turieni, kur gaidīja naudas kaudze.

Vēlreiz iesmējies, viņš teica kaimiņam:

"Man patīk autobusi, un jums?"

"Es teiktu, ka var iztikt."

"Sasodīti labi var iztikt," Bogss teica.

Oho, ugunsgrēks!

Atgriezies Kristoferstrītā, Džeks Nestors vēroja peldošās mājas pārogļojušos vraku. Viņš atbalstījās šosejas malā pret kāda nama ķieģeļu mūri un prātoja, ko tas varētu nozīmēt. Domāja labu brīdi, ja jau viņa bijusi iekšā, vēl sasieta, kad tur aizdegās, viņa varētu būt pagalam, un, skaidrs kā diena, tad jau varēja braukt prom. Taču ļoti iespējams, ka ugunsgrēku kāds varēja pamanīt un iet palīgā, pirms viņa izcepās.

Vai ari viņa ir pārvākusies, bet kāds maitasgabals gluži vienkārši nosvilinājis to būdu.

Kaudzēm jautājumu, nevienas atbildes.

Tātad Bogss, sūdabrālis, bija gabalā. Un nu arī meitene bija prom.

Sasodīts! Džeks Nestors aizsmēķēja cigareti ūn pieslējās pie mūra, lemdams, ko darīt.

Atbilde, pie kuras viņš nonāca, bija: gaidīt.

Iepriekšējā naktī viņš nebija dabūjis izgulēties. Daudzās stundas pie stūres. Un atkal tie skati. Tās bija viņu izrāvušas no miega, un viņš bija gulējis gultā, domādams, ka tagad, kad viņam jānogalina Rendijs Bogss, jāizdomā kas tāds, kas Bogsā nicināms. Neko lielu izdomāt nevarēja. Bogss nebija ne nēģeris, ne ziņu pienesējs, ne zilais. Viņš nemēdza aizvainot citus. Viņš nenocēla citu sievas.

Nestora roka pieskārās vēderam, un viņš saspieda gludo rētu. Niezes iedomas lodāja kaut kur ap to vietu. Bogsa vaina ir tā, Nestors secināja, ka viņš ir neveiksminieks, Neveiksminieks ar lielo N. Nestors pasmaidīja. Tas bija pilnīgi pietiekams iemesls, lai sadzītu pēdas tam mēslam un nošautu.

Labi. Ar to tā kā būtu skaidrībā.

Bija jauks aprīļa vakars, un debesīs laistījās tas neparastais atspīdums, kura izcelsmi nevar noteikt. Varbūt no visām laternām. Un automašīnu un taksometru lukturiem, tāpat biroju ēku un veikalu skatlogiem… Tas viņu aizveda pie domām par visiem lielpilsētas namiem, kas, bez šaubām, nozīmēja arī restorānus. Un atgādināja, ka viņš ir izsalcis.

Un tad, tieši brīdī, kad viņš jau gribēja doties pēc burgeriem, parādījās tā meitene! Viņa lēni soļoja pa piestātni, raugoties uz kūpošo postažu. Ģērbusies savās nejēdzīgajās lupatās melnos minisvārciņos, divos T kreklos viens spilgti sarkans, otrs dzeltens -, kājās šņorzābaki. Plecā liela soma, bet viņa bija tik laipna, ka nolika to zemē, apstājās un, rokas sānos iespiedusi, skatījās uz peldošās mājas atliekām. Pagāja dažus soļus tuvāk pie policijas dzeltenās brīdinājuma lentes un stāvēja, lentei rokas pielikusi, galvu nodūrusi, kā lūgšanā.

Nestors izvilka pistoli no jakas kabatas un palūkojās apkārt. Automašīnas šaudījās garām, bet gar krastmalu pastaigājās cilvēki, tomēr tuvumā neviena nebija. Saule strauji rietēja, milzīga, oranža ugunsbumba grima jūrā tieši viņa acu priekšā. Varēja redzēt, kā tā pamazām nozūd Hobokenā, aiz peldošās mājas pārogļotā skeleta.

Nestors notēmēja. Viņš turēja abas acis vaļā, nevis piemiedza vienu. Mērķis bija apmēram sešdesmit piecu metru attālumā, un viņš vēlētos ieroci ar garāku stobru, turklāt ar laidi, taču tā nebija, tāpēc viņš cieši atbalstījās pret ķieģeļu mūri, salieca elkonī roku un novietoja pistoli V veida staklē starp bicepsu un apakšdelmu. Viņš notēmēja, tad koriģēja attālumu. Vēja nebija.

Viņš aizturēja elpu.

Absolūts klusums.

Tad saules pēdējā maliņa paslīdēja aiz apvāršņa.

Garāmbraucoša automašīna signalizēja.

Meitene pagriezās.

Džeks Nestors veikli divas reizes izšāva, sausie sprakšķi aizlidoja ūdens klajam pāri. Strupa atbalss, tad klusums.

Viņš bija pirmo tēmējis mugurā, otro galvā. Abas trāpīja. Pirmā ieurbās plecu līmenī. Otrā noķēra meiteni kustībā, pēc lodes trieciena viņai pagriežoties. Viņš redzēja asinis kā dūmu mutulīti izsprāgstam uz vaiga.

Viņa nogāzās zemē kā marionete ar pārgrieztām aukliņām.

Nestors aši atgriezās pie automašīnas. Iedams viņš mainīja domas ar burgeru nekas nebūs līdzēts. Viņš nolēma pameklēt vislielāko steiku, kas vien bija atrodams šajā nolāpītajā pilsētā.

29. nodaļa

»

Sākumā Rendijs Bogss nosprieda, ka banka viņu piekrāpusi.

Viņa attiecības ar finanšu iestādēm nekad nebija labas. Lai gan Bogss nebija aplaupījis nevienu no tām, vairākas Džordžijas un Floridas krājkases un aizdevumu uzņēmumi (protams, ar vārda "trasts" iekļaušanu ik nosaukumā) bija atņēmušas tiesības izpirkt ieķīlātos ģimenes īpašumus pēc tā, kad viņa tēvs bija kavējis ķīlu zīmju izpirkšanas termiņus.

Tāpēc viņam bija iemesls aizdomām.

Tā nu tobrīd, kad jauka meitene pie kases viņam pasniedza vienpadsmit plānas naudaszīmju kaudzītes, tik plāniņas, ka tās atgādināja bērnu konstruktora plāksnītes, viņš nobijās, ka lielāko naudas daļu banka paturējusi par pakalpojumiem vai ko citu.

Ieraugot viņa sejas izteiksmi, operatore jautāja:

"Viss kārtībā?"

'Te ir viens simts desmit tūkstoši?"

"Tieši tā, ser. Tikai izskatās maz, jo jaunas banknotes. Vienu reizi es skaitīju, un mašīna divas reizes skaitīja vai gribat, lai atkārto?"

"Nē, cienītā." Viņš palūkojās tieši Bena Franklina sejā, kas blenza pretī ar to pašu neizdibināmo smaidu, it kā Bogsam, tāpat kā jebkuram citam, turēt tādu bagātību rokās būtu pilnīgi dabiski. Viens simts desmit tūkstoši un vēl kāds nieks papildsumma bija sakrājusies par Džeka Nestora pieminētajiem procentiem.

"Biju domājis, ka simts tūkstošiem jābūt lielākai kaudzītei."

"Ja izņem piecu un desmit centu monētās, būs krietns maiss."

"Jā, cienītā."

"Vai vajadzīgs pavadonis? Tā, lai drošāka jušana?"

"Nē, cienītā."

Bogss salika naudu papīra maisiņā un izgāja no bankas. Tad kādu stundu paklaiņoja pa Atlantas centru. Pārmaiņas viņu pārsteidza. Visur bija tīrs un sakopts, redzama ainavu mākslinieka roka. Viņš pavīpsnāja par daudzajiem ielu nosaukumiem, kuros bija izmantots vārds Peachtree, persikkoks, jo atcerējās tēva teikto, ka, pēc daudzu domām, tas nozīmējot persikus, lai gan īstenībā nosaukums radies no pitch tree darvas koka. Šķērsojis par bulvāri nodēvēto ielu, viņš atkal pasmējās.

Pilsēta šķita tāda, ka varēja smieties par tamlīdzīgām lietām un neviens nenoturētu tevi par jukušu, ja vien ar laiku mitējies smiet un gāji savu ceļu. Iegriezies somu veikalā, Bogss nopirka dārgu melna neilona mugursomu, jo vienmēr bija vēlējies ko tādu, kas noder tāliem pārgājieniem. Ielicis naudu un otru kreklu somā, viņš atcerējās, ka jāpameklē apģērbs.

Viņš pagāja garām elegantam vīriešu apģērbu veikalam, jo ērmīgie bezgalvainie manekeni viņu biedēja. Gāja, gāja, līdz nokļuva vecmodīgā veikalā, kur audumu klāstā goda vieta bija poliesterim, bet krāsu paletē valdīja brūnā un smilšu krāsa. Viņš nopirka dzeltenbrūnu uzvalku un dzeltenu kreklu, divus sarkanmelnu adītu zeķu pārus un svītrainu kaklasaiti. Nospriedis, ka daudzviet tāds tērps izskatīsies pārlieku oficiāls, iegādājās arī ērtas brūnas bikses un divus zilus sporta kreklus ar īsām piedurknēm. Iedomājās, ka derētu pārģērbties jaunajās drēbēs un palūgt pārdevēju iesaiņot viņa džinsus un darba kreklu. Bet viņi varētu brīnīties un vēlāk atcerēties viņu.

Tam gan, iespējams, nebija nekādas nozīmes. Vai tas būtu kas īpašs, ja arī atcerētos? Neko nelikumīgu viņš nav izdarījis. Un kas tur īpašs, ja brīnījās? Ja viņš būtu bagāts aunapiere, biznesmenis, kam iegribējies pārrasties mājās jaunās drēbēs, neviens galvu nelauzītu.

Bet viņš nebija biznesmenis. Viņš bija notiesātais. Kuram nebija jāizbrauc no Ņujorkas pavalsts. Tā nu viņš aši samaksāja un devās prom.

Iegājis Hyatt, Bogss lēnā gaitā apgāja apkārt strūklakai. Viesnīcas viņam vienmēr bija patikušas. Tās bija piedzīvojumu salas, kur nebija nekā pastāvīga, no tām kuru katru bridi varēja aiziet, lai dotos citur, ja kaut kas nebija pa prātam. Viņam patika apspriežu telpas, kur ik dienu sanāca citi cilvēki, lai apgūtu ko jaunu savā darbā vai, piemēram, jaunu prasmi, kā ieguldīt nekustamajos īpašumos, vai kā tikt pie Mērijas Kejas sārtā Buick.

Viesnīcā visi dzīvoja tāpēc, ka bija ceļā.

Un cilvēks, kas ceļo, Rendijs Bogss nešaubījās, bija laimīgs cilvēks.

Viņš iegāja tualetē kādā no banketu zāļu vestibiliem un nevainojami tīrā telpā pārģērbās uzvalkā. Tad aptvēra, ka viņam kājās joprojām ir novalkātie mokasīntipa apavi ar 1943. gada tērauda peniju purngala šķēlumā. Vakarā jānopērk jaunas kurpes. Teiksim, krokodilādas vai čūskādas. Apskatījis sevi spogulī, Bogss nolēma, ka kaut kas jādara, jo izskatījās pārāk bāls. Arī mati viņam vairs nepatika tagad retais nēsāja tos cieši saglaustus uz aizmuguri. Citiem bija kuplāki. Tātad pēc pusdienām jāiet pie friziera.

Iznācis no tualetes, viņš iegāja kafejnīcā. Viņam ierādīja vietu, un viesmīle atnesa ledustēju, pirms viņš bija paspējis ko palūgt, šo dienvidnieku paražu viņš bija aizmirsis. Bogss pasūtināja otro steiku, kopš bija uz brīvām kājām ar ķiplokmaizi -, un tas komplektā ar Michelob alu bija daudz labāks par pirmo. Bogss nolēma, ka tā ir viņa pirmā īstā brīvības maltīte.

Pirms trijiem pēcpusdienā viņš bija nopircis jaunas kurpes, ticis pie jaunas sasukas un gatavojās kāpt vilcienā MARTA, lai dotos uz lidostu. Taču viņam tik loti bija iepatikusies viesnīca, ka nolēma pārnakšņot turpat.

Viņš palūdza numuru apakšējā stāvā

"Jā, ser. Nekādu problēmu, ser."

Pārbaudījis numuru un izmēģinājis gultu, viņš jutās drošībā četrās sienās. Un tikai tad aptvēra, ka nav juties labi Atlantas plašumos. Ņujorkas ielās ar ēku augstajiem, tumšajiem kanjoniem nebija tādas neaizsargātības izjūtas. Atlantā viņš jutās kā kails. Nosnaudies aptumšotajā guļamistabā, viņš devās vakariņās. Ieraudzījis aviobiļešu kasi, iegāja iekšā.

Viņš piegāja pie United letes un pajautāja pievilcīgajai biļešu pārdošanas aģentei, kur esot jauki.

"Jauki?"

"Jauka vieta, uz kurieni aizlidot."

"Nu…"

"Ārpus valsts."

"Parīzē būtu jauki. Parīze aprīlī, vai ne?"

Rendijs Bogss papurināja galvu.

"Neprotu valodu. Tas varētu traucēt."

"Vai jūs interesētu brīvdienu izbrauciens? Mēs piedāvājam brīvdienu biļetes. Daudz labu variantu."

"Īstenībā biju domājis doties ceļojumā." Viņš ieraudzīja reklāmas plakātu. Sudrabkrāsas smiltis, dzidri zils vilnis sašķīst pret tām. "Kā ir pie Kārību jūras?"

"Man ļoti patika. Pagājušajā gadā biju Senmartinā. Mēs ar draudzenēm jauki pavadījām laiku."

Jā, smiltis izskatījās skaistas. Viņam iepatikās doma. Bet tad viņš sarauca pieri.

"Ziniet, manai pasei derīgums beidzies. Vai vajadzīga pase, lai tur aizlidotu?"

"Dažās valstīs vajag pasi. Citur pietiek ar dzimšanas apliecību."

"Kā lai es zinu?"

"Varbūt nopērciet ceļvedi. Tur tālāk ir grāmatveikals. Uz stūra pagriezieties pa labi, uzreiz ieraudzīsiet."

"Tā tik ir laba doma.

"Es ieteiktu padomāt par Havaju. Liedagi tikpat lieliski kā salās."

"Havaja." Bogss pamāja ar galvu. Tas būtu labi. Varētu vienkārši nopirkt biļeti, aizlidot un sēdēt pludmalē tik ilgi, cik gribas. "Paskatieties, cik maksā biļete, labi?"

Kamēr meitene darbojās pie datora, viņš, brīdi vilcinājies, aši pajautāja:

"Varbūt kopā aiziesim vakariņās?"

Viņa pietvīka, visu uzmanību veltījot datoram. Viņš tūdaļ pat nožēloja teikto un gribēja to atsaukt. Viņš bija pārkāpis kādu robežu, ko tādu, ko cilvēki brīvībā tie cilvēki, kas uzturas Hyatt viesnīcās un iegādājas aviokompāniju biļetes, nemēdza darīt.

Viņa kautri uzlūkoja Bogsu.

"Redzat, man ir draugs."

"Skaidrs, protams." Viņš bija piesarcis, kā pirmo dienu dienvidu pludmalē pārlaidis. "Atvainojos."

Viņa atvainošanās meiteni, šķiet, bija pārsteigusi. Tad viņa pasmaidīja.

"Ai, nekas taču nav noticis. No tā, ka uzaicina uz tikšanos, neviens nemirst." Kad viņa atkal pievērsās datoram, Rendijs Bogss nodomāja ak tā ir dzīvot īstajā pasaulē… kamēr pierod, paies kāds laiciņš.

Nolicis klausuli, kas bija atnesusi briesmīgo ziņu, Sems Hīlijs, uz kušetes sēžot, palūkojās sānis. Viņš lika sev piecelties, bet kājas neklausīja, un, dziļi ieelpojis, viņš sēdēja, kā sēdējis, vērojot Kortniju, kas spēlējās ar plastmasas klucīšiem. Hīlija bērnībā klucīši bija no koka, un tos pārdeva smagās rievota kartona kastēs. Tie, no kuriem mazā būvēja pili, bija no kaut kāda putu materiāla. Un tos pārdeva lielās, caurspīdīgās plastmasas kārbās.

Pilis. Ko gan citu Rūnas bērns varētu būvēt?

Burvju pilis.

Sems Hīlijs blenza uz krāsainajiem kvadrātiem, apļiem un kolonnām, prātodams ne tik daudz par bērnības rotaļlietām kā par cilvēku vardarbības izpausmēm.

Varētu iedomāties, ka Atminētāju vienības detektīvam pret tādām lietām kā šaušana izveidojusies visai bieza āda. īpaši jau Ņujorkas Policijas departamentā, pilsētā, kur slepkavību skaits gadā bija turpat vai divi tūkstoši. Bet, ja Hīlijam kāds jautātu, viņam būtu gatava atbilde, ka tā vis nav. Bumbas bija kas cits. Tur darbojās ar mehānismu, nevis ar cilvēku. Viņa pamatpienākumi bija novērst sprādziena iespēju vai izmeklēt sprādziena apstākļus, un ap to laiku, kad viņu izsauca, upuri bija sen aizvesti, bet tuviniekiem paziņoja kāds cits.

Taču šobrīd viņš nebija darbā un vairs nevarēja izvairīties no tā, kas jādara.

Viņš piecēlās, plecā noknikšķēja atgādinājums par paštaisītu bumbu, ar kuru viņam bija nācies nedaudz saskarties pirms pāris gadiem. Viņš apstājās, atkal paskatījās uz meitenīti, tad piegāja pie televizora. Rādīja vecu vesternu. Sliktas krāsas, vāji aktieri. Viņš izslēdza televizoru.

"Ei, tas džeks tieši gatavojās šaudīties ar trim ļaunajiem. Tu taču esi policists, Sem. Tev tādas filmas jāskatās. Lai paaugstinātu kvalifikāciju."

Viņš apsēdās uz vecās kušetes un saņēma Rūnas roku.

"Oho, kas nu būs? Atkal runas par sievas atgriešanos pie ģimenes pavarda? Gan es tikšu galā, Sem." Viņa teica.

Viņš ieskatījās viesistabā, lai pārbaudītu, ko Kortnija dara. Pārliecinājies, ka mierīgi spēlējas, Rūnai acīs neskatīdamies, viņš teica:

"Man piezvanīja Sestā iecirkņa dispečers. Šķiet, ka uz piestātnes, kur bija tava peldošā māja, kāds sašauts."

"Kas?"

"Meitene tavos gados. Divreiz trāpīts. Viņu sauc Klēra Veismane."

"Klēra atgriezusies?" Rūna nočukstēja. "Ak mans Dievs, nē! Vai mirusi?" Rūnas skatiens bija pievērsts Kortnijai.

"Kritiskā stāvoklī. Senvinsenta slimnīcā."

"Ak kungs…" Rūna sāka klusu raudāt. Tad vārgā balsī teica: "Kāds domājis, ka tā esmu es, vai ne?"

"Aizdomās turamo nav."

'Tu taču zini, kas to izdarīja, vai ne?" Rūna jautāja.

"Bogss un tas otrais, resnais. Džeks Nestors."

'Tiem jābūt viņiem. Viņi atgriezušies, lai mani nogalinātu." Rūnas acis bija saraudātas sarkanas. "Es…" Viņas plaukstas aizspieda muti ciet. "Nekad nedomāju, ka Klēra atgriezīsies." Rūnas skatiens atkal pievērsās Kortnijai.

Apkampis viņu, Hīlijs sacīja:

"Es piezvanīšu detektīviem. Pateikšu par Bogsu un Nestoru. Par šaušanu tiks izsludināta viņu meklēšanā."

"Lūdzu," viņa čukstēja, "lūdzu, lūdzu…

'"Klēras māte būs klāt. Viņa lido no Bostonas."

"Man viņa jāsatiek."

"Iesim, es tevi aizvedīšu."

'Tik žēl," Rūna teica.

Sievietei varēja dot nedaudz pāri piecdesmit. Nezinādama, kā lai izturas tādā nelaimē, viņa izdarīja vienīgo, kas ienāca prātā, apkampa Rūnu un teica viņai, ka visiem jāsaņemas.

Klēras māte bija smagnēja, ģērbusies zilā atlasa kleitā, kas slēpa viņas apjomus. Uz galvas pilnīgi melnu un pilnīgi baltu matu šķipsnu kombinācija, kas radīja nevīžības iespaidu, lai gan katra bija nevainojami ieveidota paredzētajā vietā. Rokās viņai bija kas tāds, ko Rūna noturēja par samīcītu pušķi, taču izrādījās, ka tas ir plāns, balts kabatlakats, Rūnas vecāmāte tādus dēvēja par nēzdodziņiem.

Rūna paraudzījās uz gultu. Klēru bija grūti saredzēt. Apgaismojums bija ļoti vājš, it kā ārsti baidītos, ka pārāk spilgtā gaismā viņas dzīvība varētu izdzist ātrāk. Rūna pieliecās tuvāk. Klēras kreisais plecs un roka bija ieģipsēti, bet sejas kreisā puse vienos apsējos. Degunā iestiepās caurulītes, bet vairākas nāca no apsaitētā kakla un beidzās uz grīdas noliktos traukos. Virs gultas galvgaļa piestiprinātais monitors brīdinot mirgoja, ziņodams par sirdspukstiem vai pulsu, vai elpošanu, vai Dievs zina ko. Taču līnijas ņirbēja haotiski. Labāk jau monitors būtu pagriezts uz otru pusi, Rūna nodomāja.

Misis Veismane nenovērsa acis no meitas, jautājot:

"Kur Kortnija? Klēra teica, ka viņa palikusi pie jums."

"Atstāju ārpusē ar aukli. Nedomāju, ka būtu labi, ja viņa redzētu Klēru tādā stāvoklī."

Iestājās nomācošs klusums, kā apliecinot, ka abas sievietes vieno tikai bēdas.

Pēc brīža Rūna jautāja: "Vai jums ir, kur palikt?"

Sieviete neklausījās. Viņa cieši skatījās uz Klēru, bet tad pavaicāja:

"Vai jums ir bērni?"

"Tikai Kortnija, citu nav."

To dzirdot, misis Veismane pagrieza galvu uz Rūnas pusi.

"Vai jūs viņai kaut ko esat teikusi? Kortnijai. Par to, kas noticis."

"Pateicu, ka māmiņa slima un ka vecmāmiņa atbrauks. Par Kortniju neuztraucieties. Bet viņai drīz jāiet gulēt."

"Es paņemšu viņu pie sevis," misis Veismane sacīja.

Rūna bija neziņā.

"Protams."

"Vai viņas mantiņas paņēmāt līdzi?"

"Viņai ir tās drēbes, ko es nopirku. Rotaļlietas, ko es dāvināju," Rūna teica. "Klēra viņai neko lielu nebija atstājusi."

Misis Veismane klusēja.

"Man šis tas darāms," Rūna sacīja. "Vai jūs varētu man piezvanīt, ja viņa pamodīsies?" Viņa uzrakstīja Sema Hīlija vārdu, adresi un tālruņa numuru uz somiņā atrasta restorāna čeka. "Es kādu brīdi padzīvošu tur."

Misis Veismane pamāja, bet Rūna nodomāja, ka diez vai Klēras māte dzirdējusi viņas teikto.

"Kas varēja ko tādu izdarīt?" misis Veismane apātiski jautāja. "Laupītājs? Klēra neizskatījās pēc tādas, kam daudz naudas. Varbūt tas ir tā, kā Kalifornijā runā? Nu, it kā cilvēkus uz autoceļiem šauj tāpat vien, izklaidējoties?" Viņa papurināja galvu, atbildi negaidot.

"Nezinu," Rūna atbildēja. Drīz vien mātei paziņos, kas īsti noticis. Nebija vērts gari un plaši skaidrot.

Un tomēr bija gan kaut kas, ko Rūna gribēja pateikt. Trakoti gribējās atklāt nabaga sievietei visu, kas tobrīd rosījās viņas galvā. Un konkrēti to, ka viņai tas ziņu sižets bija pie vienas vietas, ka Lānsa Hopera slepkavība bija pie vienas vietas. Svarīgs bija tikai viens atrast tos abus, Rendiju Bogsu un viņa resno draugu Džeku.

Kaut kādā veidā bija jāiezogas Kompānijā gan jau Bredfords palīdzēs un jānočiepj ieraksti un pieraksti, jāsavāc visas ziņas, kur Rendijs dzīvojis iepriekšējos desmit gadus, kur viņam patika aizbraukt, kādi bija viņa nākotnes plāni. Gan jau tur varētu atrast kādu norādi, uz kurieni viņš tagad laidās. Jāatrod viņš un Džeks un jāparūpējas, lai abus iebāž Herisonas cietumā.

Taču tad Rūnai ienāca prātā, ka Klēra varētu nomirt, bet viņas māte aizvestu Kortniju uz Bostonu, un viņa nosprieda, ka varētu nemaz nenodot viņus policijai. Viņa pati abus nobeigtu.

30. nodaļa

i

Bredfords Simpsons izskatījās norūpējies.

"Runā, ka Paipera gatava tevi miltos samalt. Ar atlaišanu viņai par maz."

"Paklau, man tikai jāieiet ziņu studijā."

"Es tavā vietā pat vienā pilsētā ar Paiperu Satoni negribētu dzīvot," jaunais praktikants teica. "Būt vienā mājā tā nu nav laba doma. Pavisam nelāga doma."

Viņi sēdēja Kelly's bārā, Kolumba avēnijas dienvidu galā, pāris soļu attālumā no Kompānijas. Nolaistais iestādījums nespēja izšķirties, vai tas gribētu kalpot par bāzi japijiem, kas tirgoja konfidenciālu informāciju, vai arī IRA atbalstītājiem, kuri strīdējās par politiku.

Rūna izmaksāja Bredfordam vēl vienu martīni, reportieru dzērienu. Lai būtu vieglāk sarunāt. Un vēlreiz lūdza viņu, lai palīdz iekļūt Kompānijā, piemetinot sirsnīgu: "Lūdzu!"

"Kāpēc? Pasaki, kāpēc!"

"Nevaru. Bet tas ir ļoti, ļoti svarīgi."

"Vismaz dod mājienu." Viņš veikli uzķēra olīvu. Konektikutieši prot novērtēt martīni.

"Saproti, tādus jautājumus labāk neuzdot. Īstenībā tev pašam būs veselīgāk to nezināt."

"Tā nu reiz ir godīga atbilde. Man nepatīk, bet vismaz godīga atbilde."

"Kas būtu tas ļaunākais, kas var notikt?" viņa jautāja.

"Mani varētu atlaist, arestet un ielikt Rikersailendas cietumā."

"Ja kāds jautās, es pateikšu, ka pati ielavījos. Goda vārds. Nemūžam nebūtu riskējusi ar tavu karjeru. Zinu, ko tev tā nozīmē. Lūdzu, izpalīdzi man. Tikai šo vienīgo reizi."

"Kā tu proti pierunāt!" Bredfords nopūtās.

"Vēl jau tikai iesildos." Rūna pasmaidīja.

Viņš palūkojās pulkstenī.

"Kas man jādara?"

"Nekas īpašs."

"Tikai novērst apsardzes uzmanību, kamēr tu iezagsies?"

"Nē, daudz vieglāk. Vienīgais, kas tev jāizdara tev jāatslēdz signalizācija pie pirmā stāva avārijas izejas, jāatver durvis un jāielaiž mani iekšā. Tīrais sīkums."

"Ak kungs!" Puisim, spriežot pēc sejas izteiksmes, tāds uzdevums nepavisam nebija pa prātam. Viņš izdzēra pēdējo malku.

"Bet tu paskaties uz to no citas puses," Rūna viņu mierināja. "Ja tevi tik tiešām arestēs un aizsūtīs uz Rikersailendu, tev būs iespēja uztaisīt kolosālu reportāžu, no paša pieredzes rādot, kā izskatās dzīve cietumā. Iedomājies, kāda izdevība."

***

Neizdevās tik gludi, kā plānots.

Ar Bredforda palīdzību Rūnai izdevās iekļūt iekšā. Paveicās pat tikt pie sava bijušā galda, nevienam nemanot.

Taču problēma bija tā, ka viņu kāds bija apsteidzis.

Visi materiāli par Bogsu bija prom.

Rūna pārbaudīja katru atvilktni, katru skapīša plauktu, katru saņurcīto iepirkumu maisiņu zem galda. Bet par Bogsu nebija pilnīgi nekā. Visi dokumenti, visi ieraksti, visas piezīmes viss bija nozudis.

Kas to būtu darījis? Rūna bija pārsteigta.

Viņa nosēdēja pie galda līdz sešiem vakarā, kad sākās pirmais Kompānijas ziņu raidījums tiešajā ēterā. Visu uzmanība bija pievērsta studijas viņam galam, un neviens pats neievēroja Rūnu pienākam pie elektriķa, drukna vīra džinsos un kreklā ar baltām svītrām, beisbola cepuri galvā. Viņš sūca kafiju no kartona krūzītes, vērodams, kā pievilcīga ziņu diktore ar aziātiskiem sejas vaibstiem stāsta par mēra preses konferenci.

"Sveika, Rūna!" viņš teica, tad atkal pievērsās uzņemšanas laukumam. "Prieks tevi redzēt."

"Denij, tev man jāpalīdz," Rūna sacīja.

"Jāpalīdz?" viņš jautāja.

"Tu esi studijā katru dienu, vai ne?"

'Tieši tā. Raujos virsstundas, gribu sakrāt laivai."

"Kaut kas nesen rakājies pa manu galdu. Vai tu neredzēji, kas?"

Viņš iedzēra vēl kafiju, izvairīdamies no Rūnas skatiena.

"Nav mana maiņa."

"Denij!"

"Man šķiet, ka tevi atlaida."

"Atlaida… Bet tev man jāpalīdz. Lūdzu!"

Viņš cieši raudzījās uz ziņu diktori, kuras īsi apgrieztie mati spilgtajā apgaismojumā laistījās kā zili melns dārgakmens. Tad nopūtās.

"Es redzēju."

"Kas tas bija?"

"Ai, draudziņ…"

Rendijs Bogss nebija kāpis lidmašīnā gadiem ilgi, bet viņu ļoti pārsteidza tas, ka nekādas lielās pārmaiņas tur nemanīja. Šķita, ka ir vairāk stjuartu vīriešu, arī ēdiens bija garšīgāks (lai gan par to nebūtu jābrīnās, ņemot vērā, kas pēdējos trīsdesmit trīs mēnešus un piecpadsmit dienas ēsts no metāla bļodiņām).

Paturēdams prātā šo reisu pagādājušās United Airlines aģentes teikto, ka neviena nav nomirusi no piedāvājuma satikties, viņš turpināja tādā garā, viegli flirtēdams ar stjuartēm.

Viņš bija iesnaudies un redzējis sapni, kuru vairs nespēja atcerēties, bet tad sākās vētra, parādījās zīme, ka jāaizsprādzē jostas. Viņam nebija nekādu iebildumu pret lidošanu, bet nepatika lidmašīnas salons. Pirmkārt, uztrauca sausais, blīvais gaiss. Bet krāpšanās arī bija pamatīga. Pasaka, piemēram, ka lido ar ātrumu astoņi simti kilometru stundā! Bet aviokompānijas ļaudis dara visu, lai radītu iespaidu, ka sēdi restorānā un kinoteātrī vienlaikus. Rendijs Bogss vēlējās, lai lidmašīnām būtu panorāmas logi. Kāds skats, kad mākoņi šaujas garām kā koki pie starppavalstu automaģistrāles!

Viņš domāja arī par saviem simt desmit tūkstošiem dolāru. Savu iekrājumu. To, ko viņa tēvs dēvēja par "starta kapitālu". Un nu, ticis pie tā, Rendijs bija cieši apņēmies kaut ko iesākt. Kaut ko prātīgu.

Vai būtu vērts ieguldīt naudu Havajā apģērbu veikalā. Atlantā tāds veikals viņam bija ļoti iepaticies. Patika aromāts viņš izdomāja, ka tas bijis losjons, ko lieto pēc skūšanās, patika uz niķelētajiem pakaramiem glīti sarindotie apģērbi. Patika tas, kā pārdevēji stāvēja pie spodrajām letēm, rokas uz krūtīm sakrustojuši. Kad mazāk pircēju, varētu iziet ārā, kur ir mūžam silts, un uzsmēķēt cigareti, lēnā garā pastaigājoties zem palmām. Interesanti, cik tāds apģērbu veikals te izmaksātu.

Iegādāties veikalu. Ar tādu ieguldījumu varētu lepoties. Pavisam kas cits nekā stulbās idejas par omāru uzņēmumiem vai pārsteidzošo ūdens filtru tirdzniecību, vai nekustamajiem īpašumiem bez pirmās iemaksas un datorizētas izkārtņu ražošanas, kur viņš bija iemēģinājis roku.

Varbūt tomēr vajadzētu nevis iegādāties veikalu, bet ieguldīt naudu akciju tirgū. Iedomājoties vien, ka viņu vadā uz darbu personisks šoferis, ka jaunajā uzvalkā un krokodilādas kurpēs viņš brauc liftā uz savu plašo Volstrīta biroju, Bogss vai staroja priekā.

Pilots paziņoja, ka sāk nosēšanos, un viņš atkal paskatījās pa iluminatoru.

Ausīs skanēja tēva teiktais:

Tu, puis, klausies, liec aiz auss! Ja ne, es tevi nosloksnēšu, ka mūžam neaizmirsīsi. Nāc šurp, dēls, panāc nu tuvāk. Atceries vienu: nestrādā neviena cita labā. Neieķīlā māju. Prasi samaksu skaidrā, nevis solījumos…

Lai gan tēva patieso mācību varēja apkopot daudz īsāk. Tā bija: neesi tāds kā es.

Tieši tobrīd lidmašīna spēji sasvērās un dzinēji ierūcās dobjāk, samazinot apgriezienus. Rendijs Bogss izslēdza augšējo apgaismojumu un pieplaka pie iluminatora, lūkodamies naktī. Viņam šķita, ka tālumā redz krasta līniju, ūdeni. Pavisam droši, ka redzēja skrejceļu pieceļamies, viņu sagaidot, it kā zeme kā mīļotā steigtu sagaidīt viņu šajā jaunās dzīves vietā.

Ielaušanās prasīja nieka piecas minūtes.

Kompānijas personāldaļa bija tukša. Rūnai pietika ar vēstuļu nazi un ugunsdzēsības šļūtenes uzgali, lai atlauztu vaļā divu dokumentu skapīšu durvis. Tur viņa atrada meklēto, biezu mapi, mirkli pašķirstīja to, tad, padusē pasitusi, metās prom.

Diennakts kafejnīcā pāris kvartālu tālāk viņa pasūtināja vakariņas grieķu salātus un tā pavairāk anšovu un lielu glāzi ābolu sulas. (Uzreiz atcerējās Kortniju un jutās pavisam vientuļa. Tad atsauca ābolu sulu un paņēma kafiju kofeīns, Rūna nolēma, ir vairāk piemērots. Viņa apsēdās pie letes, atvēra nozagto mapi un sāka lasīt. Salāti bija tikai pusē, kad sāka zust ēstgriba. Kafiju gan viņa izdzēra līdz dibenam. Tad pacēla galvu, piemiedza acis, piegāja pie maksas tālruņa un katalogā sameklēja Lī Maizela numuru. Piespiedusi ciparpogas, viņa tikai tobrīd ievēroja, ka ir jau pēc pusnakts.

Ienāca prātā, vai nepamodinās viņu no miega.

Pamodināja.

Producenta balss bija aizsmakusi.

"Jā, hallo!"

"Lī, te Rūna. Man ar jums jārunā. Steidzami."

"Steidzami? Kas noticis? Cik pulkstenis?"

"Man ar jums jārunā."

"Jums nekas nekaiš?"

"Nē. Es kaut ko noskaidroju par Lānsa Hopera slepkavību. Tas nebija negadījums. Rendijs un Džeks noalgoti, lai viņu nošauj."

"Ko jūs man stāstāt?" Maizela balsī ieskanējās nepacietība; viņa prāts bija pamodies. Ierunājās žurnālists, tam vajadzēja faktus.

"Tā bija pasūtījuma slepkavība."

"Bet kam vajadzēja Lānsa nāvi?"

"Tā ir…" Nu arī Rūnai aizkrita balss, bet ne jau noguruma dēļ. Viņa čukstus atkārtoja: "Tā ir Paipera."

31. nodaļa

i

"Ko?" Maizels nokrekšķinājās.

Rūna izdzirdēja auduma čaukstēšanu. Iztēlojās, kā producents uzslējās sēdus, nolaiž kājas uz grīdas, taustīdams rītakurpes.

"Paipera noalgoja viņus, lai nošauj Lānsu."

Atkal iestājās klusums. Viņš gaidīja. Rūna dzirdēja viņu nokrekšķināmies otrreiz, tad atskanēja klepus.

"Ar tādām lietām nejoko."

"Bet tā ir, Lī."

"Pagaidiet, Rūna! Kāds viņai labums no tā, ka Lānsu nošauj?"

"No mana galda kāds paņēmis visus dokumentus un ierakstus. Nekā vairs nav."

"Kas?"

"Denijs Tērners, studijas galvenais elektriķis, man pateica, ka to izdarīja Paipera."

Maizels neatbildēja.

"Un atceraties, viņa jau sākumā negribēja, lai uztaisu reportāžu, centās mani atturēt? Pat uz Londonu gribēja aizsūtīt. Viss tikai tādēļ, lai tiktu vaļā no manis."

Maizels neklausījās.

"Tas, ko es gribu zināt, ir kāds viņai labums no tā, ka Lānsu nošauj?"

"Viņš gribējis Peiperu atlaist. Es paskatījos viņas personas lietu…"

"Ko paskatījāties? Kā?"

"Tā, pavisam vienkārši… Bet vai zināt, ko es atradu? Ka gadu pirms nāves Hopers mēģinājis viņu atlaist. Paipera iesniegusi divas sūdzības par viņu komisijai, kas izskata diskriminācijas gadījumus darbā. Abas noraidītas, bet ir liela sarakste tas bijis baigais karš."

"Rūna, neviens nešauj nost darba dēļ."

"Parasti varbūt nešauj bet jūs taču pazīstat Paiperu un viņas raksturu. Pats teicāt, ka viņai darbs ir viss. Un cik viņa saņem? Miljonu gadā? Ar to pietiek, lai kādu novāktu."

"Bet kā lai viņa atrod profesionāļus? Algoti slepkavas nesniedz…"

"Bet kur tad viņa bijusi komandējumos?" Rūna turpināja. "Āfrikā, Nikaragvā, Vidējos Austrumos. Varēja iepazīties ar algotņiem. Tas resnais Džeks izskatījās pēc īsta karakalpa. Un viņš acīmredzot savervēja Rendiju palīgā."

Maizels apsvēra dzirdēto. Nu jau viņš vairs nebija tik noraidošs kā pirms brīža. Viņš sacīja:

"Stāstiet tālāk," viņš sacīja.

Rūna jutās kā žongliere. Nebija viegli noturēt visas stāstījuma daļas gaisā vienlaikus.

"Kā mira misters Frosts, liecinieks, kuru es atradu? Tas nebija nekāds negadījums. Paipera zināja, kā viņu sauc. Uzzināja no mana ieraksta. Viņa aizsūtīja to resno, lai viņu nogalina. Un kas pēc tam? Visas kasetes pazūd. Un viņa zināja, kur es noliku Frosta kasetes kopiju. Zināja ari, kā ieiet datorā un izņemt gatavo ierakstu."

Viņa dzirdēja klusumu līnijas otrā galā to, kā Maizels koncentrējās, viņas teikto apsvērdams, cik viņš satriekts. Bet, iespējams, tas bija satraukums, ko izjūt reportieris, uzožot pirmās sensācijas pazīmes. Kad viņš ierunājās, šķita, ka sarunātos pats ar sevi.

"Un viņa tik mierīgi pieteicās laist to citu raidījumu tiešajā ēterā."

"Kā iepriekš zinādama, ka tas būs jādara," Rūna teica.

Atkal iestājās ilgs klusums.

"Mēs, Rūna, te spēlējamies ar īstu atombumbu. Jums pārāk daudz pieņēmumu. Nav tiešu pierādījumu viņas saistībai ar slepkavību."

"Es zinu, Lī, ka viņa to izdarīja."

"Tāpat, kā zinājāt, ka Bogss nav vainīgs?"

Rūna neteica ne vārda. Producents turpināja.

"Ļaujiet man uzdot vienu vienīgu jautājumu. Jums zobs uz Paiperu, jo viņa jūs atlaida un izgāza jūsu reportāžu. Ja tā nebūtu, ja jūs būtu objektīva reportiere, vai jūs tik un tā viņu turētu aizdomās?"

"Jā, protams. Iespējams, ka nav aculiecinieku, bet ir milzum daudz netiešu pierādījumu."

Kādu brīdi Maizels cieta klusu.

"Man būs jāpiezvana Denam Semplam. Es… " Viņa balss pieklusa. "Sempls…"

"Par ko jūs tagad domājat, Lī?" Rūna jautāja. Viņa atcerējās, kā Sempls bija piebraucis pēc Paiperas pie franču restorāna, kur viņas ēda pusdienas. "Nu nē, vai jūs domājat, ka ari viņš iesaistīts?"

"Viņiem bija romāns, saprotiet, Semplam ar Paiperu. Ap to laiku, kad nošāva Hoperu."

"Un pēc Hopera nogalināšanas Sempls dabūja viņa amatu!" Rūna teica. "Ko darīsim, Lī?"

"Labs ir," Maizels atbildēja, "pagaidiet, nenolieciet klausuli! Man vienam otram jāpiezvana." Rūna dzirdēja, kā viņš zvana pa mobilo Džimam Jūstisam uz mājām un izstāsta tam par Rūnas aizdomām. Tad viņš piezvanīja Timotijam Krigeram, Kompānijas advokātam, kas bija klāt, kad Rūnu atbrīvoja no darba. Pēc tam viņa dzirdēja, ka Maizels runāja vēl ar kādu un acīmredzot ar policiju. Rūna secināja, ka visi vienojas pēc pusstundas satikties Kompānijā, E studijā sen neizmantotā telpā ēkas pagrabstāvā, kur varēja netraucēti apspriesties.

Maizels izslēdza mobilo un paņēma klausuli.

"Rūna, jūs dzirdat mani?"

"Klausos."

"Es aprunājos ar Džimu un mūsu juristiem."

"Dzirdēju."

Maizels apstiprināja, ka viņi norunājuši satikties ar diviem īpaši svarīgu noziegumu izmeklētājiem E studijā.

"Es atbraukšu," Rūna teica.

"Tikai nerādieties, kamēr policija nav klāt. Lai Paipera neuzzina, ka esat tur."

"Protams."

"Nu ir gan ziepes," Maizels nomurmināja. Tomēr tā arī bija vienīgā liecība, kā viņš jūtas. Jau nākamajā acumirklī tas bija vecais Edvards R. Marovs. Viņš teica Rūnai: "Jūs pareizi izdarījāt, Rūna. Lai arī kā tas beigsies, jūs rīkojāties pareizi. Tiksimies pēc pusstundas."

***

Tās bija garākās minūtes viņas mūžā.

Bija vēls, taču televīzijas kompānijas nekad neguļ, un Rūna baidījās, ja viņa ierastos pirms Maizela vai Krīgera, vai policijas, apsardze varētu viņu atklāt un paziņot Paiperai vai Denam Semplam.

Tāpēc viņa sēdēja grieķu krodziņā, kājas virs linoleja grīdas kūļādama un pārdzīvodama nodevības briesmīgo sāpi.

Bija arī bailes atceroties, cik daudz laika pavadījusi divatā ar Satoni, atrazdamās sprīdi no slepkavas, kuras sirds bija tikpat auksta kā viņas žurnālistes acis.

Pēc stundas ceturkšņa Rūna vairs nespēja izturēt, izgāja no krodziņa un soļoja uz Kompāniju. Iezagusies pa Bredforda sagatavoto ieeju, viņa sāka iet pa gaiteni tajā studijas daļā, kas bija nedaudz vairāk apgūta.

Atskanēja kāds troksnis. Rūna sastinga.

Taču tas bija tikai Bredfords.

"Ko nu?" viņš jautāja, redzot Rūnas satraukto seju.

Viņa pameta skatienu visapkārt.

"Bet tikai starp mums, norunāts?"

"Pilnīgi slepeni," viņš čukstēja.

"Paipera Satone pasūtījusi Lānsa Hopera slepkavību."

"Vai tu runā nopietni?" jaunais vīrietis jautāja.

"Protams," Rūna atbildēja. "Viņš gribējis Satoni atlaist. Viņa to uzzināja un noalgoja Bogsu un viņa draugu, lai Hoperu nogalinātu."

"Ak kungs!"

"Es eju uz tikšanos ar Lī lejā, E studijā." Tad viņas sejā atplauka smaids. "Un pēc tam, kad viņa būs cietumā, pierunāšu Lī, lai man ļauj uztaisīt Kompānijai reportāžu."

"Tev?"

"Protams. Kāpēc gan ne?"

Bredfords, acīmredzot nespēdams izdomāt nevienu iemeslu, kāpēc lai viņa to nedarītu, vienkārši pamāja ar galvu. Beidzot viņš noteica: "Nu, zini, tu esi ļoti izaugusi pēc tās amonjaka vedēja avārijas. Ko teiksi par kādu aliņu pēc tās tikšanās?"

"Ko teiksi par kādu šampanieti?" Rūna jautāja.

"Es izmaksāšu," viņš atteica.

Kompānijas ēka bija kā labirints tikpat sarežģīta un plaša kā milzu vidusskola.

Ceļā uz E studiju, kas bija sasniedzama, desmitiem reižu līkumojot pa blāvi apgaismotiem gaiteņiem, Rūna vairākas reizes apmaldījās. Vismaz nebija jābaidās, ka tādā pustumsā kāds viņu pazīs. Studija bija pavisam pamestā ēkas nostūrī.

Atgrūdusi vaļā durvis, viņa pamāja Lī Maizelam, kas sēdēja uz apdriskāta grozāmā krēsla, rāmi sarunājoties ar kādu, kurš bija pagriezis durvīm muguru. Tam bija jābūt vai nu Džimam Jūstisam, vai advokātam Timām Krīgeram. Policistu vēl nebija.

"Rūna, nāc iekšā!" Maizels aicināja. Viņš pamāja uz viņas nesamo. 'Vai tie ir dokumenti no personāldaļas?"

"Jā," viņa atbildēja.

"Labi." Maizels pienāca klāt un paņēma mapi.

Rūna apsēdās pie galda un pagriezās pet otru vīrieti, gribēdama pajautāt, kad ieradīsies policija. Viņa sastinga.

Tur sēdēja Džeks Nestors.

Nopētījis viņu no galvas līdz kājām, Nestors sacīja:

"Nu, redzi, Lī, es taču teicu, ka visi skuķi ir līdzīgi. Kas tur ko brīnīties, ka šāvu uz neīsto."

32. nodaļa

>

Sajūta bija tāda kā todien, kad viņa bija izdzērusi trīs margaritas, galva reiba, viss griezās uz riņķi. Viņai kjuva nelabi.

Rūna saspringa, gribēdama pielēkt kājās. Bet Džeks papurināja galvu.

"Nu, nu, nemaz nepūlies." Viņš parādīja aiz jostas aizbāztās pistoles spalu.

Viņa saguma. Viņam bija taisnība. Nebija kurp skriet, pat tad ne, ja viņai pietiktu spēka tikt Maizelam garām, bet tā nebija. Maizels aizvēra durvis un atspiedās pret tām ar muguru.

Domas joņoja, cenšoties aptvert, kas notiek.

'Tas bijāt jūs?" viņa nočukstēja.

Maizels nopūtās un pamāja ar galvu.

"Kad zvanīju jums uz mājām, jūs vienkārši izlikāties, ka zvanāt Jūstisam un Krīgeram, un policijai, vai ne?" Rūna jautāja.

"Pareizi, Rūna. Neviena kruķa nebūs."

"Jūs to darījāt tikai tādēļ, lai es atnāktu. Lai varētu mani nošaut."

Maizels klusēja.

"Izdzimtenis," Rūna nošņāca.

Nestors bija ģērbies pār milzīgo vēderu izspīlētā svītrainā kreklā ar īsām piedurknēm un pelēkās, platās biksēs, kājās bija novalkātas brūnas darba kurpes. Palūkojies uz Rūnu, viņš pacēla kafijas tasi un iestrēba no tās.

"Piedod, Rūna! Man tiešām žēl." Maizels viņai drūmi uzsmaidīja, bet tad viņa sejā parādījās vilšanās un riebums. Viņš lēni izelpoja, vaigus piepūtis. Varēja redzēt, ka viņš cieš.

Labi, viņa nodomāja.

Maizels izgrūda savu sakāmo vienā elpas vilcienā.

"Nezinu, ko lai saku. Es mēģināju to visu apturēt, nenodarot jums pāri."

"Nūjā, tā bija," Džeks teica. "Mēs mēģinājām novākt Bogsu cietumā. Tas būtu aiztaupījis…"

"Jūs mēģinājāt…" Rūna raudzījās uz Maizelu; viņš novērsa acis.

"Samaksājām manam čomam Herisonā, lai viņu nobeidz. Pēc tam, kad tu izdabūji viņu laukā, es pats mēģināju. Bet viņš nekā nav dabūjams pie tēviem."

"Tā nebija Paipera? Bet viņa darīja visu, lai apturētu reportāžu."

"Nu, protams," Maizels teica. "Tā reportāža nebūtu spodrinājusi viņas tēlu. Viņa nevarēja ciest, ka viņas vietā kāds cits izcīna kaujas. Bet tas vien, ka viņa negribēja, lai reportāžu parāda, nenozīmē, ka viņa gribēja to apturēt."

"Jūs mani iedrošinājāt to pabeigt."

"Klīda runas, ka Hopera nāve nav viena paša Rendija Bogsa roku darbs. Mums vajadzēja, lai jūs atrastu pierādījumus, lieciniekus. Zinājām, ka spējam jūs kontrolēt."

"Kāpēc jūs tā darījāt?" Rūna jautāja Maizelam.

"Kāda tam nozīme?"

"Man tam ir sasodīti liela nozīme!" viņa attrauca.

"Beirūta," Nestors teica.

"Aizveries!" Maizels uzkliedza.

"Reportāža, kur nogalināja tos cilvēkus?"

"Jā."

"Viņai tas nav jāzina," Maizels nomurmināja.

"Kāpēc ne?" Nestors jautāja. "Tu salaidi grīstē, Lī. Varētu vienreiz atzīties." Rūnai viņš teica: "Vai zini par Lī lielo grābienu pirms pāris gadiem? Par viņa izcilo sūda balvu?"

Rūna atcerējās, ka Maizelam bija piešķirta Pulicera balva. Viņa pamāja ar galvu.

"Nu redz, tas viss bija blefs. Viņš izdomāja intervijas, izdomāja vietējo vārdus. Un kas tos lupatlašu vārdus vispār var atcerēties? Pateica, ka viņiem esot ložmetēji, rokas granātas un raķetes. Viņš visus iznesa cauri."

"Džek…" Maizels saniknojās.

Bet Nestors tik turpināja.

"Vienīgā problēma bija tā, ka ASV armija reportāžai noticēja, un, kad viņi ieradās tajā ciematā, viņi bija gatavojušies īstai kaujai. Kāds arābu puika šāvis sunim, trusim vai kam tur, kas viņiem skraidelē apkārt, un, tā kā visiem mūsu karotājiem stroķi šaušanas gatavībā, tik blieza no visiem stobriem. Kad dūmi bija izklīduši, atrada bariņu beigtu lupatlašu un pāris mūsu puišu. Visi no pašu .lodēm. Visi pagalam mūsu mistera balamutes dēļ."

"Jūs visu izdomājāt?" viņa jautāja.

"Nebija jau nekas liels/' Maizels rūgti novilka. 'Tas ir, nevajadzēja būt. Es nemaz nedomāju, ka tam vispār kāds pievērsīs uzmanību. Jums taču jāsaprot reportāžas tik ļoti pieprasa. Tik daudz ētera laika jāaizpilda, bet tik maz ir svarīgu ziņu. Un sasodītie kokurenti vienmēr min uz pēdām. Sākumā es tikai šo to papūtu, bet tad jau viss aizgāja pa pieskari. Nemūžam nebūtu domājis, ka tam būs kādas sekas."

"Bet bija," Džeks Nestors teica, cietsirdīgi iesmiedamies. "Un viena no tām bija tāda, ka Lānss Hopers izdomāja pārbaudīt, kas īsti bijis."

"Un tad jūs viņu noalgojāt?" Rūna pamāja uz Nestoru.

"Frontes joslā algotņi ar žurnālistiem bieži čupojas," slepkava teica. "Ja tā padomā, atšķirība nav liela. Mums ar Lī tur iznāca pakontaktēties, meklējot pagrīdes bārus sasodītie lupatlaši pat dzert nedrīkst -, un tā sapazināmies. Tad mani aizsūtīja uz Šrilanku, pēc tam atgriezos Kalifornijā, kur man viens numurs nogāja greizi, un tad attapos jau Obispo, padzīvoju kā kūrortā. Kad izgāju, Lī man piezvanīja un teica, ka biļete jau nopirkta, lai atlidoju pie šā aprunāties. Pārējais jau ir vēsture."

Maizels neizskatījās labi. Viņš stāvēja bāls, nosvīdis, aiz iesirmās bārdas lūpas cieši sakniebis. Rūna domāja, kas viņu satraucis vairāk: tas, ka viņš gandrīz pieķerts žurnālista ētikas pārkāpumā, vai tas, ka uz viņa sirdsapziņas bija vairākas pasūtījuma slepkavības, lai to slēptu.

"Un kā bija ar Rendiju?" Rūna jautāja.

"Bogsu?" Nestors nosprauslājās. "To nelaimes putnu? Mēs viņu iznesām cauri. Viņš nemaz nezināja, ka ir kāds jānovāc. Tas vispār nevienu nevarētu nolaist no kājas pat tad ne, ja pašam ietu virsū. Menā viņš palika bez darba, piezvanīja man, vai nevar ko sameklēt Floridā, uz zvejas kuģa. Norunājām satikties Ņujorkā. Es sastāstīju visādas muļķības par kredītkartēm. Mēs ar Lī izdomājām, ka sarīkosim tā, it kā viņš būtu Hoperu nošāvis, pēc tam es viņu pašu novāktu un atstātu pistoli. Būtu gan daži neskaidri jautājumi, bet galvenais, ka būtu šāvējs un upuris, tā ka kruķiem ar to pietiktu. Bet tas maitasgabals uzskrēja tieši kruķu mašīnai virsū. Nu, bet viņš nezināja, ka mēs plānojām nomušīt Hoperu, tāpēc notēloja sedzēju un mani nenodeva. Viss jau gāja normāli, bet tad es izlasīju avīzē, ka tu viņu gribi dabūt laukā. Tāpēc atbraucu šurp, lai aprunātos ar Lī. Mēs mēģinājām izjaukt to reportāžu un pie viena uzlaist šim virsū manu čomiņu, kas, izrādījās, arī bija Herisonā, bet tas nenostrādāja. Tad tu panāci, ka viņu izlaiž laukā, un viss saiet sviestā. Viņš ir ticis pie savas naudas un nozudis."

Rūna satriekta nodrebinājās kā drudzī. Tātad Rendijs bija bez vainas bez vainas tiktāl, cik ir iespējams pēc sapīšanās ar tādiem tipiem. Viņa apslāpēja bailes.

"Lūdzu, atlaidiet mani. Es neko neteikšu. Man vienalga, kas bijis ar Hoperu. Ļausiet man iet, lūdzu? Es klusēšu."

Maizels palūkojās uz Nestoru, kas ar ņirdzīgu smaidu sejā purināja galvu.

"Nevar, Lī. Viņai nevar ticēt."

"Rūna, Rūna…" Maizels teica.

Viņa sakoda zobus, negantu, pāri plūstošu dusmu pārņemta. Ak, kā gribējās viņam pateikt… Bet vārdi bija nosprostojušies, lai gan viņa zināja, ka pat tad, ja viņa rastu spēku un mieru tos sakārtot, Maizels nesaprastu.

Nestors sakustējās. Rūna saprata. Nu bija kārta viņa uznācienam. Viņš bija pamanījis, ka Lī sācis šaubīties, un nolēmis, ka jāiejaucas profesionālim, lai neiekultos vēl lielākās nepatikšanās.

Maizels teica:

"Džek, diez vai…"

Slepkava pacēla roku kā pacietīgs skolotājs.

"Būs labi, Lī. Es visu nokārtošu."

"Lūdzu, nevajag, es apsolu, ka neko neteikšu." Rūnas acis bija pievērstas Maizelam. Viņš pavēra muti, lai kaut ko teiktu, tad novērsās un apsēdās.

Nestors piecēlās un izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli.

"Te ir skaņas necaurlaidīgas sienas?"

Maizels, uz Rūnas pusi neraudzīdamies, pamāja ar galvu.

Slepkava palūkojās apkārt un ieraudzīja lielu noputējušu viengabala papīra rulli triju metru platumā. Parāvis aiz rokas, viņš nogrūda Rūnu uz ruļļa. Acīmredzot, lai papīrs uzsūktu asinis.

Tad viņš paraudzījās uz pistoli un atbīdīja drošinātāju, lietišķi mērķēdams galvā, bet brīdi vilcinājās.

"Vai tu kādreiz redzi bildes?" viņš iejautājās. "Bildes galvā?"

"Kādas bildes?" Rūna, asarām plūstot, jautāja.

Nestors papurināja galvu.

"Nekas." Un jau grasījās nospiest pistoles mēlīti.

"Stāt!" atskanēja vīrieša balss.

Bredfords Simpsons ienāca iekšā, tēmēdams ar pistoli Džekam Nestoram.

"Met nost!" viņš iesaucās.

Nestors ar riebumu sejā atskatījās, bet, ieraugot jaunā vīrieša neprātīgo skatienu, nometa pistoli uz galda.

"Kas tas tāds?"

"Bredford!" Rūna iekliedzās, pieskrienot pie viņa.

Bet puisis visu uzmanību bija pievērsis Maizelam, nemaz neņemdams vērā Nestoru, kas, mazliet uzjautrināts, noraudzījās viņā.

"Maitasgabals tāds!" puisis kliedza. "Tu viņu nogalināji! Tu!"

Maizels uzmeta skatienu pistolei, kas atradās pāris sprīžu no viņa krūtīm. Viņš klusēja.

"Ko tu te dari?" Rūna jautāja.

"Es viņu nošaušu!" Bredfords sauca.

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka Lānss Hopers bija mans tēvs."

33. nodaļa

i

"Tēvs?" Maizels jautāja, pieri saraucis.

"Mana māte," Bredfords teica, nikni vērodams reportieri, "bija viena no sekretārēm tajā pašā televīzijas studijā, kurā pirms divdesmit diviem gadiem strādāja mans tēvs. Biju viens no Lānsa Hopera ārlaulības bērniem, par kuriem tik ļoti interesējās bulvāru prese. Taču man tās nebija baumas vien. Pirms četriem gadiem māte man pateica, kas bijis mans īstais tēvs. Es atbraucu, jo gribēju viņu redzēt.

Sākumā viņš nosprieda, ka gribu naudu vai ko tamlīdzīgu. Bet tad saprata, ka es tikai gribēju viņu satikt, iepazīt. Kādu laiku pavadījām kopā. Es viņu cienīju. Sirds dziļumos viņš bija labs cilvēks. Viņam bija savi trūkumi un vājības…" Bredfords iesmējās. "Droši vien es arī biju šo trūkumu auglis. Bet viņš bija tāds cilvēks, kuru es sāku apbrīnot. Nolēmu, ka man jākļūst par žurnālistu, un mainīju specializācijas priekšmetu. Viņš gribēja mani iekārtot darbā šeit, Kompānijā, bet es nepiekritu, visu gribēju pats, uz savu roku. Pieteicos praksē, mani pieņēma, un tā radās iespēja biežāk viņu satikt. Uzvārdi mums dažādi, tāpēc neviens nezināja, kas es esmu. Bet tad viņu nošāva… Tas mani gandrīz nogalināja. Pieņēmu slepkavības versiju par patiesu un neko nedomāju. Bet pirms pāris nedēļām dežurēju ienākošā pasta birojā, šķiroju vēstules bez konkrēta adresāta un atradu Bogsa vēstuli. Reizes desmit pārlasīju. Sāku domāt, ka mana tēva nāve saistīta ar ko citu, nevis ar to vien, par ko tika runāts tiesas prāvā."

"Tātad tu man atnesi to vēstuli," Rūna teica.

Bredfords pasmaidīja.

"Tevī, Rūna, ir kaut kas bruņniecisks. Neviens cits šeit nekad mūžā nepūlētos atrast īsto slepkavu. Man bija nojauta, ka tu esi tāda."

'Tad jau arī tu mani izmantoji!"

"Labāk pieņemsim, ka vienkārši vēroju, kā tev veicas. Jo vairāk tu atklāji, jo vairāk gribējās domāt, ka tā bijusi Paipera vai Dens Sempls, kas viņu nogalināja. Par jums, Lī, arī iedomājos tā Beirūtas epizode man vienmēr šķita aizdomīga." Viņš pamāja uz Rūnas pusi. "Kad viņa man pateica, ka esat norunājuši satikties šeit pamestā studijā -, sapratu, ka jūs varētu būt īstais, tāpēc noslēpos tur." Viņš norādīja uz tukšo vadības pulti.

"Klau, puis," Nestors nepacietīgi ierunājās. "Labāk ļauj mums vienkārši aiziet. Mēs aiziesim savu ceļu, tu savējo."

Bet Bredfords neklausījās. Pamājis uz vadības pulti, viņš teica Maizelam:

"Es, Lī, visu ierakstīju."

Maizels aizvēra acis un saguma krēslā.

Nestors nopūtās un papurināja galvu.

"Laikam gan tev, Lī, būs jāķepurojas laukā pašam. Bija patīkami ar tevi sadarboties." Slepkava pienāca pie Rūnas, sagrāba viņu aiz matiem un pievilka sev klāt.

"Nē!" viņa iekliedzās.

Bredfords pagriezās pret Nestoru, bet resnis viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Piegājis pie galda, uz kura gulēja pistole, viņš paņēma to rokā.

"Nemaz nemēģini!" Bredfords brīdināja.

"Kā tad!" Nestors nomurmināja.

"Šauj!" Rūna uzsauca Bredfordam. "Nu!"

Bet puisis sastinga. Acis ieplētis, ar izbīlī vaļēju muti viņš stāvēja, kamēr Nestors pacēla pistoli un izšāva tik mierīgi, kā iemezdams monētu strūklakas baseinā uz atgriešanos.

Rūna nezināja, vai Bredfordam trāpīts vai ne. Viņš nokrita vai nometās uz grīdas.

Maizels nošļuka no sava krēsla un pavēlās drošībā, pagaldē.

Vilkdams Rūnu sev līdzi, Nestors teica:

"Iesim, mazulīt. Kas zina, būs drošāk, varbūt puika izsaucis kruķus."

"Nē! Laid vaļā!" Rūna raustījās, mēģinādama atbrīvot matus. Bet viņš tikai saņēma tos ciešākā tvērienā un paātrināja soli.

"Aizveries," viņš nočukstēja.

Varbūt Bredfords bija izsaucis policiju. Varbūt Sems Hīlijs un simt citu policistu gaidīja ārā, tēmēdami durvīs. Nestoram būs jāpadodas.

Parāvis Rūnu priekšā, viņš atspēra vaļā durvis, kas veda uz stāvlaukumu.

Lūdzu, viņa domāja, kaut tur būtu tūkstotis bruņinieku, kas deg nepacietībā nokaut ļauno pūķi…

Viņi izgāja ārā. Neviena. Rūna pārlaida skatienu celiņam un stāvlaukumam. Tukšs.

Ak nē…

Nestors piemiedza acis, noteikdams, kur atrodas.

"Mašīna ir otrā pusē. Uz turieni." Viņš norādīja virzienu.

"Laid mani vaļā!"

Atbrīvojis Rūnas matus, slepkava cieši saņēma viņas elkoni un veda viņu uz priekšu. Rūna atcerējās ļaundara teikto, ka viņš ir algotnis, un sacīja:

"Ja atlaidīsi, samaksāšu astoņus tūkstošus dolāru." "Nē."

"Varu samaksāt tūlīt pat."

Nestors bija sācis iet lēnāk. Šķita, ka apsver viņas teikto. Beidzot papurināja galvu.

"Par maz."

"Varbūt man izdosies sameklēt vēl drusciņ." Viņa izmisīgi domāja, kur varētu dabūt skaidru naudu."

"Kā būtu ar piecdesmit?"

"Piecdesmit man nav."

"Četrdesmit pieci."

Rūnai asaras saskrēja acīs.

"Tik daudz nebūs. Es varētu savākt… varbūt divdesmit. Nezinu. No draugiem aizņemties…"

"Četrdesmit trīs tūkstoši," Nestors paziņoja.

"Es…" Viņa papurināja galvu.

"Zini ko," viņš teica. "Maksā man trīsdesmit deviņus tūkstošus piecus simtus, un es tevi atstāšu dzīvu. Laidīšu vaļā."

Asaras nebija valdāmas.

"Bet es nevaru tik daudz sadabūt!"

"Trīsdesmit astoņi divi simti."

Ielūkojusies viņa sejā, pretīgo smīnu ieraugot, Rūna saprata, ka viņš gluži vienkārši ņirgājās. Ķircināja viņu, tāpat vien saukdams skaitļus. Saprata arī to, ka pat tad, ja viņai būtu piecdesmit, pat simts tūkstoši, Nestors viņu neatbrīvotu. Tas bija viņa darbs, Lī Maizela un viņa noruna. Džeks Nestors bija nolīgts viņu nogalināt.

Viņi izgāja uz ietves; uz tās nebija neviena, tikai kāds bezpajumtnieks kvartāla vidū. Smidzināja sīks lietutiņš, tāda migliņa.

"Šurp!" Nestors teica un vilka viņu līdzi. Priekšā pa Brodveju centra virzienā un atpakaļ aizslīdēja kāda vieglā automašīna, tad pāris taksometru. Ja nu izdotos izrauties un noskriet to puskvartālu līdz stūrim! Skriet taisni pāri, cerībā, ka nenotrieks. Ja nu paveicas, tāpat kā nepaveicās Rendijam Bogsam, un viņa uzskrietu virsū patruļmašīnai.

Taču Nestora tvēriens neatlaidās, un, protams, otrā rokā viņš joprojām turēja zem jakas pabāzto pistoli.

Viņš apstājās pie kāda auto, iebāza pistoli kabatā un meklēja otrā kabatā atslēgas.

"Ei!" uzsauca kāds dzērājs, kas bija piecēlies aiz mašīnas un grīļodamies tuvojās. Viņa galva bija bezpalīdzīgi nodurta, drēbes salijušas, viņš izskatījās pēc klaidoņa, bezpajumtnieka. "Vai iedosi sīceni? Lai ir, ko paēst. Sīcene atradīsies?"

"Sūdabrālis! Kas tie par cilvēkiem!" Nestors nomurmināja, izvilkdams atslēgas no kabatas. Viņš pieliecās un teica Rūnai: "Es zinu, ko tu domā, mazā. Ka tas puisis pienāks klāt un es sākšu ar viņu runāt, bet tu aizlaidīsies. Vai tu mani turi par muļķi, vai?" Nestors iegrūda viņu automašīnā. "Domā, es nesaprotu?"

Pienācis tuvu klāt, bezpajumtnieks uzsauca:

"Kādu sīknaudu, lūdzu!"

Džeks Nestors, skatienu no Rūnas nenovērsdams, viņam atbildēja:

"Ej ratā, mister!"

Dzērājs pēkšņi iztaisnojās un bija pilnīgi skaidrā.

"Pats ej ratā, Džek!" Rendijs Bogss teica un lēca uz priekšu, triekdams dūri Nestora sejā.

"Rendij!" Rūna iekliedzās.

"Mūc!" Bogss uzsauca, satverdams Nestoru ap vidu un mēģinādams pavilkt viņu prom no durvīm.

Rūna zibenīgi izslīdēja no mašīnas, bet vilcinājās, vērodama viņu saķeršanos. Tas nebija kautiņš viņi lauzās. Bogss turēja slepkavas rokas, piespiezdams pie sāniem, lai viņš neaizsniegtu pistoli. Nestors, asinīm noplūdušu degunu, centās iegāzt ar celi Bogsam pa vārīgo vietu, bet nespēja atsperties, jo baidījās nogāzties.

"Mūc, es teicu!" Bogss vēlreiz uzsauca.

Rūna paklausīja. Viņa aizskrēja līdz tuvākajam ielas stūrim, līdz tālruņa būdiņai un nospieda taustiņus 911, skatienu no abiem vīriešiem neatraudama; tie bija uz zemes, savijušies tumšā, kustīgā murskulī, daļēji uz ietves, daļēji uz braucamās daļas. Rūna izstāstīja policijas dispečera nosvērtajai balsij par uzbrukumu, par pistoli. Klausuli nolikusi, viņa izdzirdēja sirēnas. Tālumā, bet skaņa arvien vairāk tuvojās. Rūna nodomāja, ka vajadzētu pieiet pie viņiem, novērst Nestora uzmanību vai iesist viņam ar kaut ko. Taču viņa nespēja pakustēties. Nezin kāpēc viņa atcerējās Kortniju un nosprieda: nē, pat tad, ja Klēra atgūsies, man var būt zināma loma meitenes dzīvē, tāpēc nebūtu taisnīgi riskēt ar savu dzīvību. Lai paši tiek galā.

Tad Rūna ieraudzīja, ka Nestors izraujas un palec malā ar pistoli rokā. Rendijs atkāpās uz ielas, mēģinādams noslēpties aiz mašīnas. Nestors divas reizes izšāva uz viņu, tad pagriezās, lai bēgtu, bet tieši tobrīd, bremzēm kaucot, ielā iegriezās trīs zilbaltsvītrotās policijas mašīnas. No tām izlēca policisti, nelabās balsīs kliegdami, lai Nestors apstājas, lai nomet pistoli. Divas reizes izšāvis uz patruļmašīnu pusi, viņš pagriezās, lai bēgtu, bet paslīdēja un nokrita uz ceļa.

"Nometiet ieroci!" no skaļruņa atskanēja metāliska balss.

Nestors pametās sānis un vēlreiz pacēla pistoli.

Šautenes šāviens atbalsojās kā pērkona dārdi. Slepkava nogāzās uz muguras. Mēģināja piecelties, murminādams kaut ko nesakarīgu. Gan jau kaut ko par "bildēm", Rūna nodomāja. Resnis atkrita uz muguras. Viņa augums noraustījās. Tad palika guļam.

Pie Kompānijas ieejas stāvēja desmit policijas automobiļu ar ieslēgtām bākugunīm. Turpat bija arī vairāki neatliekamās medicīniskās palīdzības auto un, kāda nezināma rīkojuma vadītas, arī divas ugunsdzēsēju mašīnas. Bija sapulcējies prāvs dīkdieņu bars. Rūna savā nodabā pasmaidīja, redzot, ka trīs televīzijas ziņu dienesta grupas, kas bija ieradušās notikuma vietā, bija no konkurentu kompānijām; šķita, ka neviens viņas bijušajā darbavietā neko nav vēl dzirdējis.

Rūna stāvēja blakus Rendijam Bogsam, kas bija atslējies pret policijas auto. Viņa roka un zods bija apsaitēti. Abas Nestora raidītās lodes bija gājušas secen, bet Rendijs bija savainojies cīniņa laikā. (Visvairāk viņu sarūgtināja tas, ka cietis jaunais dzeltenbrūnais uzvalks tas bija saplēsts un notraipīts.)

Bredfordam Simpsonam Nestora lode bija trāpījusi, taču tikai kājā. Par viņu varēja neuztraukties.

Lī Maizels bija arestēts.

"Kā jūs te gadījāties?" Rūna jautāja Bogsam, neizpratnē galvu grozīdama.

"Aizgāju uz jūsu peldošo māju redzēju, kas tur noticis. Man trakoti žēl. Vai Džeks to izdarīja?"

"Netieši." Rūna neteica, ka īstajai dedzinātājai ir tikai trīs gadi.

"Es atnācu uz jūsu darbu tikai apskatīties," Bogss turpināja, "varbūt sargs vai kāds cits man pateiktu, kur jūs meklēt. Redzēju, kā jūs ar Džeku iznācāt pa sētaspuses durvīm. Nesapratu, kas notiek, bet nodomāju, ka īsti labi nav. Ka jādara kaut kas. Tāpēc arī notēloju, nu, tādu bezpajumtnieku, lai tiktu jums tuvāk."

Pie Rūnas pienāca izmeklētājs un teica:

"Vai jūs, mis, nevarētu mums vēl šo to paskaidrot?"

"Vai drīkstam aprunāties divatā vēl pāris minūtes?" Rūna atbildēja. "Mēs tepat vien būsim. Tad es jums visu izstāstīšu."

Izmeklētājs pamāja ar galvu un aizgāja pie mediķiem, kuri tobrīd cēla Nestora līķi uz nestuvēm.

"Es domāju, ka jūs aizlaidāties," Rūna dusmīgi sacīja.

Bogss raudzījās lejup, nespēdams ieskatīties Rūnas acīs.

"Gribēju tikai aizbraukt uz Atlantu uz pāris dienām, lai saņemtu naudu, un tad būtu atgriezies. Tā jau es biju nolēmis man te ir darīšanas."

"Darīšanas?" viņa neticīgi jautāja.

"Man jāatdod daļa naudas mana Herisonas drauga ģimenei. Viņu nosita par to, ka bijām draugi. Un vispār es nedrīkstēju aizbraukt. Vai atceraties, ko misters Meglers teica, ka man jāpaliek Ņujorkā, kamēr lietu oficiāli slēgs?"

"Kopš kura laika jūs tā cenšaties ievērot likumu?" Rūna atcirta. "Kāpēc nepastāstījāt man par Džeku?"

"Bija jauns uzvalks." Viņš neatbildēja, bet pētīja saplēsto piedurkni. Tad pacēla galvu, pievērsdams skatienu mirgojošām bākugunīm uz automašīnas jumta. "Man ar viņu bija noruna."

"Ar viņu?" Rūna nespēja noticēt. "Ar tādu neģēli?"

"Mani tā audzināja, ka nedrīkst nodot."

"Viņš jūs izmantoja!"

"Tagad zinu. Tad nezināju. Tikai pirms pāris dienām uzzināju."

"Bet vai nelikās savādi, ka viņš paņēma jūs līdzi, it kā lai kaut ko darītu ar kredītkartēm, bet tad sagadās tā, ka turpat kādu nošauj?"

"Tad es gan tā nedomāju. Bet, kad sāku domāt, ka tas ir nedaudz jocīgi, viņš man iedeva lielu naudu, lai turu muti ciet. Man vajadzēja starta kapitālu. Simts tūkstoši dolāru kur vēl es tādu naudu dabūtu? Nekur, cik man zināms."

No pārdzīvotā Rūnai reiba galva. Gribējās iecirst viņam plauku, uzbļaut, sagrābt viņu aiz plānās apkakles un sapurināt.

"Es atvainojos," Rendijs Bogss teica.

Viņa neatbildēja.

"Varēju tāpat aizbraukt. Man vispār ir doma aizlidot uz Havaju, kad tiesa beigsies. Varēju vienkārši paņemt savu piķi un dzīvot tur."

"Havaju?" Rūna jautāja tā, it kā viņš būtu pateicis "uz Marsu".

Bogss pamāja.

"Nopirkšu sev kādu veikaliņu. Brīvdienās varētu sēdēt pludmalē un sūkt tādus dzērienus, kas izskatās pēc ananasiem. Ar lietussardziņiem iekšā. Varētu jūs ielūgt ciemos. Jums tādi dzērieni garšo?"

Rūna neatbildēja.

"Gribu jums iedot drusku naudas."

"Man? Kāpēc?" Rūna jautāja.

"Manis dēļ jau tā peldošā māja nodega. Desmit tūkstošu pietiks?"

"Man jūsu naudu nevajag."

"Varbūt piecpadsmit?"

"Nē, liecieties mierā!"

"Varbūt jūsu mazajai…"

"Viņa nav mana mazā," Rūna atcirta.

Labu bridi abi klusēja. Tad Bogss teica:

"Es tikai gribu, lai jūs zinātu, cik man žēl, ka tā iznāca."

"Es jums gribēju palīdzēt," Rūna sacīja. "Tas arī bija galvenais, kāpēc gatavoju to reportāžu. Visi mani atrunāja. Visi teica, lai par jums neraizējos, ka esat nošāvis cilvēku un pelnījis dzīvi cietumā."

"Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs padomātu un pieņemtu naudu," Bogss teica.

"Iedodiet Kortnijas mātei. Viņai tā vairāk vajadzīga."

"Protams, iedošu. Bet jums ari. Labi?"

Rūna uzsita ar plaukstu pa policijas mašīnas jumtu, papurināja galvu, tad iesmējās. Bogss grozīja galvu, arī viņš smaidīja, lai gan nesaprata, par ko jāsmejas. Viņa teica: "Sasodīts, Rendij, nav jau brīnums, ka nekādi nevarat sapelnīt naudu jūs to visu atdodat."

"Neesmu tai pārāk pieķēries. Tas nu tiesa."

Pagriezusies pret viņu, Rūna sacīja:

"Man jāpārtaisa tā reportāža. Vajadzēs jūs vēlreiz intervēt. Vai piekrītat? Varat apsolīt, ka šoreiz izstāstīsiet visu, kā ir?"

"Ja apsolīšu, vai piedosiet man?"

'To es vēl nezinu," viņa atteica.

"Vai varēsim kādreiz aiziet kaut kur iedzert alu?"

"Es ar likumpārkāpējiem nesatiekos."

"Esmu izdarījis šo to, kas ir krimināls, to es atzīstu, bet nejūtos kā īsts likumpārkāpējs."

Tas pats izmeklētājs atgriezās un teica Rūnai: "Man no jums abiem nepieciešami paskaidojumi tūdaļ pat." Viņš runāja pieklājīgi un stingri, kā valsts kalpotājam pienākas.

"Protams," Rūna atbildēja.

Vispirms viņš pasauca Bogsu, un Rūna kādu bridi palika viena pati plaša, pelēcīgos toņos iekrāsota apļa vidū luksoforu, apgaismoto dzīvokļu logu, policijas un mediķu auto bākuguņu gaisma atstarojās no slapjā asfalta. Uznāca milzīga vēlēšanās braukt mājās, uz savu peldošo māju, pie Kortnijas. Bet, protams, peldošā māja bija pagalam. Bet mazā pie savas vecmāmiņas.

Rūna vēroja, kas apkārt notiek.

Reportieri kuriem beidzot bija pievienojusies ari Kompānijas uzņemšanas grupa rosīgi filmēja, vācot materiālu trīs minūšu ilgam ziņojumam par apšaudi. Faktiski neviena cita tuvumā nebija, tikai viņi. Tāpat kā šautenes grāviens, kas nesa Džekam Nestoram nāvi, notikums bija spēji radies un uzreiz izzudis, ierauts lielpilsētas milzu mašinērijā un samalts putekļos. Bet televīzijas skatītājiem visā apkaimē tas dzīvos pēdējo ziņu raidījumos, līdz to izspiedīs jaunāki notikumi, kurus savukārt nomainīs citi.

Rūna apsēdās uz lieveņa, gaidot izmeklētāju un noskatoties, kā jaunie reportieri ar mikrofoniem rokās, atklāti raudzīdamies savu uzticamo skatītāju acīs, kārtējo reizi nopūlas, mēģinādami izskaidrot neizskaidrojamo.

34. nodaļa

»

Cīnies pretī, uzvari.

Rūna, ģērbusies baltā T kreklā bez piedurknēm un melnos minisvārciņos, stāvēja pie Klēras slimnīcas gultas. Blakus viņai Kortnija ne miņas no "Jaunā viļņa" pirmsskolnieces. Ne miņas no melna apģērba, spīguļiem un kniedēm. Kortnijai mugurā bija Lauras Ešlijas modelēta jauna rudzupuķu zila kleita ar matu lenti (bija pagājušas desmit minūtes, kamēr Rūna viņai iestāstīja, ka sarkanais atlass simbolizē šaujamo loku).

Gaisā bija asa, saldena smaka. Rūna nezināja, vai no dezinfekcijas līdzekļiem, zālēm, vai ari tā bija slimības un nāves smaka. Viņai tā nepatika; Rūnai bija alerģija pret slimnīcām.

"Kur tava mamma?" Rūna jautāja Klērai.

"Aizbrauca uz viesnīcu," tā atbildēja. "Sēdēja pie manis cauru nakti. Mātes ir tādas jocīgas, vai ne? Lamā viņas, cik uziet, tik un tā atgriežas, lai vēl dabūtu."

Kortnija neveikli uzstūma uz gultas papīra maisiņu.

"Es tev atvedu."

Ar vienu roku saņēmusi maisiņu, Klēra pagrieza to otrādi un pakratīja. Parādījās dinozaurs. Kortnija ierādīja, kā tas prot staigāt pa gultu.

"Rūna man palīdzēja nopirkt," meita paskaidroja.

"Kā lai to pasaka?" Klēra nopētīja plīša purniņu. "Viņš ir tā kā mīļš un reizē negants. Tu gan šitos proti atrast."

Rūna izklaidīgi pamāja.

"Ar to jāpiedzimst."

Cīnies. Cīnies, līdz uzvari.

Klēra neizskatījās labi. Piecelties sēdus gan varēja, ja kāds palīdzēja, bet citādi bija diezgan nevarīga. Āda bālāka, nekā jebkad Rūna bija redzējusi (bet Klērai pagājušajā Visu Svēto dienas priekšvakarā, par vampīriņu pārģērbjoties, nebija ne jāsmiņķējas, ne īpašs tērps jāmeklē).

"Ar kreiso aci es vairs neredzēšu," viņa lietišķi paziņoja. "Itin nekad."

Rūna raudzījās tieši viņas labajā acī un jau gribēja kaut ko pateikt, lai Klēru uzmundrinātu, bet Klēra sāka stāstīt.

"Es taču iekārtojos darbā. Universālveikalā. Kaut kāds ārprāts. Man tur vairāki priekšnieki, un viņi saka apmēram tā: "Nu, mēs pieņemsim uz pārbaudes laiku." Bet es apmēram tā: "Kas tur ko pārbaudīt?" Nav jau ideālākā vieta, bet, izrādās, labi vien bija. Teiksim, padomā tikai man taču apdrošināja veselību! Saņēmu polisi pirms braukšanas šurp. Nu gan šie saņems baigo rēķinu!"

Palātā bija labāk nekā reanimācijā, kur Klēra pavadīja pirmās dienas. Šeit pa logu Klēra varēja skatīties uz Džersijas lēzenajiem pakalniem un Hudzonu, bet nedaudz tālāk, uz māju pusi, bija viens no Rūnas iemīļotajiem krodziņiem, taverna "Baltais zirgs ", kur varēja sastapt dzejnieku Dilanu Tomasu. Rūna tur bija pavadījusi daudzas pēcpusdienas un vakarus literātu un mākslinieku sabiedrībā.

Klēra stāstīja par mātes mājām Bostonā, par to, cik jokaini esot, ka neviens tajā rajonā nevalkā melnas ādas apģērbus un nenoskuj kailu galvu, un ka viņa neesot sastapusi nevienu mūziķi vai rakstnieku, toties vienīgais no visiem, ar kuriem iepazinusies un kurš bijis tā nekas, esot pārdevējs. Vai tas neesot kaut kas galīgi traks?

"Traki."

Rūna pamāja ar galvu un centās klausīties. Vēdera muskuļi sarāvās, aizsargājoties pret ložņājošo sajūtu, it kā viņā būtu ieperinājies atnācējs no kosmosa, kas gatavojas izsprāgt laukā. Cīnies pretī… Cīnies!

Tad Klēra ķērās pie ceļojuma iespaidiem, stāstot Rūnai un Kortnijai par Bostonu Kembridža un Čainatauna, mansardi un antikvariāti pie Sautstrītas stacijas.

"Ir tāda ļoti, ļoti jauka bode. Pārdod vecās vannas, vismaz metru dziļas."

Rūna pieklājīgi māja ar galvu un pāris reižu pat gluži neieinteresētā tonī teica: "Oho, tas gan interesanti", bet Klēra to uztvēra kā pamudinājumu vāvuļot tālāk. Rūna aptvēra, ka cieši sažņaugusi Kortnijas roku. Meitene mēģināja to atbrīvot.

Cīnies…

Rūna daudz nestāstīja ne par Bogsu vai Maizelu, ne par reportāžu "Aktuālajiem notikumiem". Tikai pašu būtiskāko. Droši vien Klēra jau zināja, ka sašauta Rūnas dēļ, tāpēc viņa negribēja to pieminēt. Ne jau tāpēc, ka viņu mocītu vainas apziņa tikpat droši varēja runāt, ka Klēra sašauta, jo pametusi savu meitu. Bet tas jau attiecās uz Dievu, likteni vai dabu, un, ja sāka pārlieku lauzīt galvu par cēloni un sekām, varēja arī nojūgties; to Rūna bija iegaumējusi.

Iestājās neilgs klusums. Tad Rūna teica:

"Es nopirku Kortai jaunu kleitiņu." Un pamāja uz meiteni.

"Paskaties, mamm!"

Klēra izliecās, cik vien varēja, lai ar neaizsaitēto aci labi aplūkotu kleitu, un tas, kā jaunās sievietes savainotā seja atplauka mīlestībā, raugoties uz meitiņu, deva skaidru atbildi uz vienīgo mokošo jautājumu, kas Rūnai nelika mieru kopš Klēras atgriešanās.

Protams, visu pamatīgi apsverot, viņa saprata, ka īstenībā iespēja Kortnijai palikt pie viņas nekad nav bijusi, un dusmojās uz sevi par cerībām, ka notiks citādi. Galu galā viņa bija lasījusi "Sniega princesi". Zināja, kā tā beidzās. Tas, ka pasakām vienmēr laimīgas beigas, bija tīrās blēņas. Dažreiz cilvēki izkūst. Pazūd. Nomirst. Un mēs paliekam ar stāstiem un atmiņām, kas ir labi stāsti un labas atmiņas, ja jums veicies, un tad dzīvojam savu dzīvi tālāk.

Klēra neveikli sniedzās ar veselo roku visai gultai pāri, teikdama:

"Vai bija skumīgi bez manis, sirsniņ?"

"Ahā!" Kortnija atlaida Rūnas roku un mēģināja ierāpties gultā. Rūna iecēla viņu pie Klēras.

"Tātad jūs abas laidīsiet uz Bostonu?" Rūna jautāja.

"Nūjā," Klēra teica, "mēs dzīvosim pie manas mammas, kamēr sakrāšu drusciņ naudas, bet tur jau dzīvokli nav no dārgajiem. Man tas neies ilgi."

Cīnies…

Rūna norija siekalas.

"Ja gribi, es varu pavākt Kortniju, kamēr tu iekārtosies. Mēs esam labas draudzenes, vai ne?"

Meitenīte spēlējās ar dinozauru un nedzirdēja Rūnas teikto. Vai negribēja dzirdēt. Šā vai tā, bet viņa neatbildēja. Klēra papurināja galvu.

"Es gan gribu viņu paņemt līdzi. Tu jau saproti."

"Protams."

"Paklau, Rūna, es nekad neesmu tev to teikusi, bet īstenībā es patiešām pateicos, ka tā palīdzēji. Nebija labi, ka tā vienkārši aizbraucu, un cauri. Daudzi nemaz nebūtu rīkojušies kā tu."

"Skaidrs, ka nebūtu," Rūna teica.

"Esmu tava parādniece."

"Nūjā, esi. Būsi parādā."

"Dakteris teica, ka pēc pāris dienām mani varēšot pārvest uz Bostonu. Un zini ko?"

"Pēc pāris dienām?" Rūnas seja sviltin svila.

"Braukšu ar ātrajiem, līdz pašam galam. Smalki, ko neteiksi! Mamma maksā."

Tad arī Rūna saprata, ka vairs nav vērts cīnīties. Viņa bija zaudējusi. Dziļi ievilkusi elpu, viņa teica:

"Nu tad palieciet sveikas, meitenes!"

"Ei, pagaidi!" Klēra teica. "Nemūc tā uzreiz. Redzēsi mūsu dakterus. Ir viens smukulis. Tik cirtainus matus nebūsi redzējusi."

Rūna papurināja galvu un gāja uz durvju pusi.

"Rūna," Kortnija negaidot ierunājās, "vai varēsim aizbraukt uz zoodārzu?"

Atgriezdamās, lai uz īsu brīdi apskautu meitenīti, viņa tomēr kaut kā pamanījās runāt mierīgi un apvaldīt asaras, kamēr pateica:

"Pirms tavas aizbraukšanas, mīļā, aiziesim uz zoodārzu. Apsolu."

Rūna izturējās ar pārliecību un mierīgi tos pāris mirkļus, kas pagāja, kamēr viņa pateica savu sakāmo un izgāja no palātas.

Bet ne sekundi ilgāk. Un, Rūnai ejot pa gaiteni uz izeju, asaras plūda aumaļām, bet klusas elsas smacēja tā, it kā viņu, nevarīgu un aizrijušos, nestu kūstoša sniega straume.

"Redziet nu! It kā viens nolāpīts pūķis būtu mani izsvilinājis."

Paipera Satone palūkojās uz viņu.

"Atkal jūs ar savien pūķiem."

Viņas stāvēja piestātnē pie apdeguša, pārogļota peldošās laivas vraka, kas tikko manāmi šūpojās Hudzonas rāmajos viļņos.

Rūna noliecās, pacēla slapju kleitu un uzmanīgi apskatīja. Apkaklīte vienā vietā bija apdegusi, bet to varētu aizkrāsot. Viņa atcerējās advokāta Freda Meglera prasmi novērst apģērba defektus ar parastas lodīšu pildspalvas palīdzību.

Bet, kleitu paostījusi, viņa paraustīja plecus un uzmeta to neglābjami bojāto mantu kaudzei, kas atgādināja nelielu atkritumu vulkānu. Uguns un Ņujorkas Ugunsdzēsības departaments bija padarījuši savu. Uz klāja bija grāmatu kaudzīte, kastroļi un pannas, pusizkusušas sporta kurpes, glāzes. Nekas īsti vērtīgs nebija palicis, televizors Motorola un saliekamo krēslu metāla rāmji.

"Piecdesmito gadu nezūdošas vērtības," Rūna teica, norādot uz melnajiem rāmjiem. "Ellīgi skarba desmitgade bijusi."

Bija satriecoši skaista svētdiena. Virs galvas pletās trīsdimensiju zila velve bez neviena mākonīša, saule karsēja kā milzu spuldze. Paipera Satone sēdēja uz pāļa, kam virsū bija uzmetusi zilu lupatu visu, kas bija atlicis no Rūnas darba blūzes, pirms novietoja melnā zamšādā ietverto pēcpusi uz skabargainā koka.

"Jums ir apdrošināšana?" viņa jautāja.

"Jocīgi sanāk, bet ir gan, tiešām. Tāda pieauguša cilvēka padarīšana, kādās es parasti neielaižos. Bet tad draudzējos ar vienu puisi, kas nelikās mierā, līdz es to nokārtoju." Rūna piegāja pie piestātnes malas un palūkojās uz pārogļotajiem kokiem. "Polisei vajadzēja kaut kur būt. Vai tā jāuzrāda, kad piesakās?"

"Diez vai."

"Vajadzētu sanākt apaļai summiņai. Man tur īstenībā bija baigie dārgumi. Day-Glo plakāti, kristāla lodes, visa mana Elvisa kolekcija…"

"Jums patīk Elviss Preslijs?"

"Elviss Kostello," Rūna paskaidroja. Tad uzskaitīja pārējos zaudējumus. "Burvju nūjiņa. Baigais kvantums vīraka… Ak kungs, mana lavas lampa!"

"Jums ir lavas lampa?"

"Bija," Rūna skumji izlaboja.

"Kur dzīvojat?"

"Pagaidām pie Sema. Vēlāk sameklēšu jaunas mājas. Kaut ko citu. Es jau gribēju pārvākties. Biju te nodzīvojusi vairāk nekā gadu. Tik ilgi vienā vietā nevar."

Garām aizslīdēja velkonis. Nopūta miglas taure. Rūna pamāja ar roku.

"Mani paziņas," viņa teica Satonei, kad tā pagriezās, lai paskatītos uz zemo kuģīti, kas kūlās pret straumi. "Redz, kas ir," Rūna teica, "man jums kaut kas jāsaka.

Es gandrīz vai domāju, ka jūs bijāt tā, kas sarīkoja tās slepkavības."

"Es?" Satone neiesmējās. "Kā var kaut ko tik stulbu izdomāt?"

"Nedomāju vis, ka tas ir tik stulbi. Sākumā mēģinājāt mani atrunāt no tās reportāžas, pēc tam piedāvājāt darbu Anglijā…"

"Bet tas bija pa īstam," Satone atcirta. "Un to darbu dabūja kāds cits."

Rūna turpināja, neļaujoties sevi samulsināt.

"Un raidījuma dienā, kad jūs gājāt tiešajā, ieraksti bija pazuduši. Pat kopija no mana skapīša. Jūs vienīgā zinājāt, kur es tos glabāju."

Satone neiecietīgi pavicināja ar roku, kā ledenes uz svara pirkdama, mudinot Rūnu piemest vēl kādu sauju.

"Nu, nu, domājiet, domājiet! Es jums pateicu, ka eju pie Lī. Viņš jautāja, vai jums ir kopija. Es viņam pateicu, ka ir un ka jūs to nolikāt skapītī. Viņš bija tas, kas to nozaga."

"Un vēl jūs pārmeklējāt manu galdu pēc Bogsa aizlaišanās. Denijs, elektriķis, jūs redzēja."

"Negribēju, lai kaut kādi materiāli tur mētājas. Starp citu, jūs bijāt ļoti bezrūpīga. Pārāk daudziem uzticaties. Jums…" Satone aptvēra, ka sākusi lasīt morāli. Un savaldījās.

Viņas noskatījās velkonim pakaļ, līdz tas izzuda. Tad Satone pēkšņi teica:

"Ja gribat pie mums strādāt, varat nākt."

"Nezinu gan," Rūna atbildēja. "Laikam jau neprotu sastrādāties."

Satone aprauti iesmējās.

"Skaidrs, ka neprotat. Un jūs atkal izmetīs. Bet darbs ir kolosāls, ja vien grib strādāt."

"Vietējā stacijā vai Kompānijā?"

"Biju domājusi "Aktuālajos notikumos"."

"Ko darīt? Tā kā scenārijus rakstīt?"

"Producenta asistente."

Brīdi klusējusi, Rūna uzmeta apsvilušus džinsus atkritumu kaudzei virsū.

"Man gribētos uztaisīt reportāžu. No sākuma līdz galam. Par Hopera slepkavību. Un šoreiz es gribētu arī Lī pielikt klāt."

Satone novērsās no upes, tad piecēlās, raudzīdamās uz lielpilsētas plašo panorāmu.

"Tas neies cauri.'"

"Kādā ziņā?"

"Aktuālie notikumi" vairs neko nerādīs par Hopera slepkavību. Par Bogsu arī ne.

Rūna raudzījās viņā.

"To rādīja "Kompānijas ziņās"," sieviete paskaidroja.

Rūna pasmīnēja.

"Jā, protams. Es to redzēju. Aptuveni sešdesmit sekundes, vai ne? Un tas gāja pēc reportāžas par jaundzimušo pandu Nacionālajā zoodārzā."

"Priekšniecība Kompānijas priekšniecība nolēma, ka reportāža nav jārāda."

"Muļķības!"

"Vai viņiem var ko pārmest?"

"Protams," Rūna teica.

Savā labākajā Paiperas Satones stilā Paipera Satone noskaldīja:

"Ne jau es pieņēmu šo lēmumu."

"Tiešām?"

Satone ievilka elpu, lai turpinātu, bet nespēja. Viņa lēni papurināja galvu, izvairīdamās no Rūnas skatiena.

"Vai tiešām?" Rūna atkārtoja.

Un pati jutās pārsteigta, dzirdot, cik mierīgi spēja parunāt, cik droša jutās šīs sievietes klātbūtnē. Tā bija tā pati sieviete, kas mēdza valkāt zamšādu, zīdu, spilgti sarkanus kostīmus, sieviete, kas bija daudz bagātāka un gudrāka, nekā Rūnai pašai jebkad bija lemts būt. Slavenā komentētāja, kurai nupat, šķita, bija pietrūcis sakāmā. Rūna teica:

"Vai gribat, lai reportāžu uztaisa konkurenti? "Vakara ziņas" vai "Valsts pulss"?"

Satone uzkāpa uz dzelzceļa gultņa, kas bija nostiprināts piestātnē barjeras vietā, un palūkojās ūdenī; pēc sejas izteiksmes spriežot, redzētais viņu nepriecēja. Rūna iedomājās, vai tikai tas nav pašas atspulgs.

Viņa gluži vienkārši atbildēja:

"Reportāžu "Aktuālajos notikumos" nerādīs."

"Un kas tad notiktu, ja parādītu?"

"Ja gribat zināt, es uzdevu tieši to pašu jautājumu. Un man atbildēja, ka, tiklīdz to parādīs, manu raidījumu slēgs." Tad viņa piebilda: "Un mani atlaidīs. Vai gribējāt kādu nopietnāku iemeslu?"

"Diez vai es gribu atpakaļ pie jums, nu nē," Rūna teica. Viņa bija uzgājusi vienu no savām vecajām komiksu grāmatām; tās brīnumainā kārtā bija pārdzīvojušas gan ugunsgrēku, gan zagļus. Viņa raudzījās uz 1953. gada klasiku "Šīnu, džungļu valdnieci", meiteni, kas no koka lapotnes lidoja virsū pārsteigtam lauvam. Lielais kaķis blenza uz viņas šķēpu, mirdzošajiem, blondajiem matiem un leopardādā tērpto ideālo augumu augumu, kas eksistēja vienīgi ilustrētāju krāšņajā iztēlē. "Tā esmu es," Rūna rādīja grāmatu. "Džungļu valdniece."

Satone aplūkoja attēlu.

Rūna pievienoja grāmatu kaudzīti mazajam noderīgo mantu krāvumam un jautāja: "Vai jums sirdsapziņa netraucē miegu?"

"Ar aizmigšanu man nekad nav bijis problēmu. Ne reizi visos četrdesmit trijos gados."

"Gribat zināt manas domas?"

"Ne visai."

"Jūs piekāpjaties, lai nezaudētu lielo algu."

Rūna gaidīja dusmu izvirdumu, taču pārsteigta izdzirdēja klusu atbildi aizvainotā balsī.

"Ceru, ka saprotat, tā nav."

Un pēc mirkļa Rūna pamāja, piekrizdama, ka Satonei taisnība. Protams, viņa pakļāvās vadības vēlmēm. Bet iemesls nebija tik vienkāršs. Viņa bija piekāpusies daļēji tāpēc, ka nespēja atteikties no goda un saviļņojuma, ko sniedza visvairāk skatītā raidījuma vadītājas darbs. Un daļēji tādēļ, lai paturētu darbu, par kuru bija tik sūri cīnījusies.

Bet daļēji un tas bija galvenokārt tāpēc, ka Paipera Satone jutās vajadzīga žurnālistikas pasaulei, saviem desmit miljoniem skatītāju.

Nenoliedzami vajadzīga. Skatītājiem vajag, lai ziņas sniedz tādi kā viņa; cilvēki, kurus pazīst, kuriem uzticas, kurus apbrīno. Rūnas bijušais draugs reiz bija citējis kādu droši vien dzejnieku -, kas teicis, ka cilvēki nespējot paciest pārāk daudz īstenības. Un tieši tādas kā Paipera Satone spēja sadalīt īstenību mazos, sagremojamos gabaliņos, sakārtot tos tīkamā veidā un pasniegt skatītājiem.

"Es paskaidrošu," Satone sacīja. "Bogss nebija vainīgais, un jūs viņu izdabū jāt laukā no cietuma. Tas bija cēls darbs. Un tomēr tas ir maznozīmīgs notikums. Ir arī citas ziņas. Daudz svarīgākas. Nekur nav teikts, ka man par visu jāziņo."

"Es to uztaisīšu pati/' Rūna paziņoja draudīgāk, nekā bija domājusi.

Satone iesmējās.

"Labu veiksmi, bērniņ, un lai jums pietiek spēka. Es tikai saku, ka tāda reportāža Kompānijā neies cauri. Vismaz manā raidījumā ne."

Rūna pagriezās pret Satoni.

"Un, ja uztaisīšu, pielikšu arī, ka "Aktuālajos notikumos"nelaida cauri."

Satone pasmaidīja. "Es jums atsūtīšu dokumentus un visas kopijas, visu, ko paņēmu no jūsu galda. Blieziet mums virsū, nežēlojiet pulveri. Mēs izturēsim."

Rūna atgriezās pie savām mantām.

"Vienai būs baigi grūti uztaisīt."

Satone piekrita. "Protams."

"Es, bez šaubām, varētu pieaicināt palīgu. Prātīgu cilvēku, kam ir pieredze. Un kas būtu tā kā dzēlīgāks."

"Tā kā dzēlīgāks."

"Vai jūs tas neinteresētu?"

"Pag, jūs domājat, ka es pamestu savu darbu un sāktu kopā ar jums strādāt?" Satone iesmējās, no tiesas uzjautrinoties.

"Protams! Iznāktu lieliska komanda."

"Nemūžam!" Viņa piegāja pie netīrās kaudzes un sāka palīdzēt Rūnai to šķirot. Pacēla kādu priekšmetu, bet Rūna deva norādījumus:

"Atstāt!… Izmest!… Izmest… Izmest… Pagaidām nenosakāmo kaudzē… Atstāt… Atstāt…"

Tā viņas bija strādājušas veselu pusstundu, līdz Satone atliecās un, nepatikā seju saviebusi, aplūkoja notrieptās plaukstas. Sameklējusi lupatu, viņa ņēmās tās slaucīt.

"Cik pulkstenis?"

Runa palūkojās sava pulksteni.

"Divpadsmit."

"Vai negribat paēst?" Satone jautāja.

"šodien nevaru. Apsolīju aiziet uz zoodārzu."

"Randiņš, vai?"

"Nē, nebūt ne," Rūna teica. "Ei, vai negribat nākt līdzi?"

Satone purināja galvu, un Rūna nodomāja, ka tā ir viņas standartatbilde tāda rakstura piedāvājumiem.

"Veselu mūžību neesmu bijusi zoodārzā," viņa iesmējusies teica.

"Tas jau ir tāpat, kā braukt ar velosipēdu," Rūna sacīja. "Uzreiz atceries."

"Nezinu gan."

"Nu, aizbrauksim!"

"Es padomāšu." Satone mitējās purināt galvu.

"Ai, nu aizbrauksim!"

"Es teicu, ka padomāšu," Satone atcirta. "Tā nevar visu uzreiz."

"Var gan," Rūna neatlaidās.

Bet Paipera Satone izlikās nedzirdam, un abas kopā atkal notupās pie noslēpumaino mantu grēdas, meklēdamas pārējos Rūnas dārgumus.

Džefrijs Divers

AIZ KADRA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Anija Brice Operatore Ilona Smirnova Maketētājas Jekaterina Iļjenkova un Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr.25235361.

I U w

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Dž. Divers

Di 906 Aiz kadra/ No angļu vai. tulk. Jāzeps Springovičs. R., "Apgāds "Kontinents"", 2006.350 lpp.

Ņujorkas vietējās televīzijas kompānijas operatora asistente Rūna ir centīga un mērķtiecīga darbiniece, vēlas sagatavot reportāžu raidījumam "Aktuālie notikumi", kas ieguvis miljoniem skatītāju uzticību. Rūnai pagadās sižets, kas, pēc viņas domām, pelnījis plašas auditorijas uzmanību. Videoarhīvos rakņādamās, Rūna uziet intervijas ierakstu ar Herisonas cietumā ieslodzīto Rendiju Bogsu, kas vada skarbas dienas un naktis aiz restēm par noziegumu, kuru neesot izdarījis. Rūna gūst arvien lielāku pārliecību, ka Rendijs nav vainīgs. Ja to izdosies pierādīt, "Aktuālie notikumi" ne vien pavēstīs par ieslodzītā likstām, bet pavērs viņam cietuma durvis un Rūnai karjeras iespējas.

Taču var gadīties, ka viņa raksta nevis scenāriju, bet Rendija Bogsa un pati savu nāves spriedumu. Rūnu vajā algots slepkava, bet Rendija dzīvībai aiz restēm draud arvien lielākas briesmas. Kāds apņēmies nepieļaut taisnības uzvaru, un iespējams, ka slepkavas roka sasniedz jauno censoni.

ISBN 9984-35-171-8

Content

Dīvers Džefrijs Aiz kadra

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa