Kellermens Džonatans

Aiz robežas

Džonatans Kellermens

Aiz robežas

Jel pažēlo, debess, piedod rīcību nicināmo pēdējo soli — aiziešanu no dzīves.

Tomass Četertons ("Brīnišķīgais zēns") Pēdējā dzeja 1770. gada 24. augusts

1

Bja pagājuši trīs gadi, kad man atkal pirmo reizi pusnakti piezvanīja sakarā ar krīzi.

Jau nezin cik ilgi nepraktizēdams, samiegojies, neko īsti nesaprazdams, kā olekti norijis, sēdēju tumsā un, jau gatavs darboties, turēju rokā klausuli, - mana balss skanēja profesionāli mierīgi, bet smadzenes ceļā uz pilnu apziņu centās rast atbalsta punktu.

Atgriešanās agrākajā lomā notika pavisam viegli, pat automātiski.

Gultas otrā malā sakustējās Robiņa. Telefona zvanīšana bija izrāvusi no miega arī viņu. Uz Robinas nevainojamās sejas, kas neko neizteica, cauri aizkaru mežģīnēm krita mēness stars.

- Kas zvana, Aleks?

- Dežurante.

- Vai kaut kas noticis?

- īsti nezinu. Guli vien, mīļā. Iešu runāt uz bibliotēku.

Robiņa jautājoši noskatīja mani un apgriezās uz otriem sāniem. Uzmetu plecos rītasvārkus un izgāju no guļamistabas. Ieslēdzis gaismu un samiedzis acis, sameklēju papīru, rakstāmo un pacēlu klausuli.

- Klausos, lūdzu, turpini!

- Stāvoklis varētu būt patiešām kritisks, doktor. Tas cilvēks smagi elpo, no viņa teiktā neko nevar saprast. Vajadzēja vairākas reizes jautāt, kā viņu sauc, un viņš par to uz mani vēl sakliedza. īsti pārliecināta neesmu, bet šķiet, ka viņu sauc Džimijs Kat-muss vai Kadmuss.

- Džeimijs Kadmuss. - Šis vārds iedarbojās uz mani ar burvju spēku, un miegs nozuda pavisam. Tik skaidri, it kā viss būtu noticis vakar, atmiņā atausa piecus gadus veci notikumi. Aizmirst Džeimiju nebija iespējams.

- Savieno! - es sacīju.

Klausulē atskanēja klikšķis.

-Sveiks, Džeimij!

Klusums.

- Džeimij! Doktors Delavers klausās.

Bija grūti saprast, vai telefons nav atvienojies.

- Džeimij, vai tu tur esi?

Klausulē ieskanējās vienīgi klusa nopūta un sekla, smaga elpošana.

- Džeimij, kur tu esi?

Man atbildēja aizžņaugts čuksts:

- Palīdziet!

- Protams, Džeimij. Tāpēc jau es esmu, lai palīdzētu. Kas noticis?

- Palīdziet, lai neizjūk. Lai neizjūk. Neizjūk. Viss... šķīst un jūk. Smird. Pūstoša miesa... smakojošas brūces... visu saārda kūpošs asmens...

Es jau atmiņā biju atsaucis pēdējo reizi redzēto tēlu: pirms-pubertātes periods, zilas acis, pienbalta āda, melni mati, spīdīgi kā bruņucepure. Divpadsmit gadus vecs zēns. Bet tagad klausulē skanēja izmocīts, nepārprotami vīrišķīgs baritons. Vizuālā tēla salīdzinājums ar dzirdamo šķita dīvains - zēns, kura balss skan kā pieaugušam vēderrunātājam.

- Neuztraucies, Džeimij. Viss ir kārtībā. - Es īpaši centos runāt mierīgi. - No kurienes tu zvani?

Jauns klusuma brīdis, ko pārtrauca vārdu birums, straujš un spalgs kā automāta kārta.

- Beidziet par to gvelzt! Man vienmēr stāsta tikai to, kas smird. Jūs visi man tikai melojat, pēkšņi pārplīst sirds vārstuļi... naktsputna spalvu vērpetes... es esmu tik... Aizverieties! Esmu gana saklausījies tās preteklības! Tumsa sākusi smirdēt... masturbāciju meistars...

Vārdu savārstījums.

Elsas un balss pagaisa.

- Es tepat esmu, Džeimij. Es klausos, runā. - Nesagaidījis atbildi, es turpināju: - Vai tu neesi kaut ko lietojis?

- Doktor Delaver? - Piepeši izklausījās, ka viņš ir pavisam mierīgs un, izdzirdējis manu balsi, pārsteigts.

- Jā. No kurienes tu...

- Tas bija tik sen, doktor D., - viņš skumīgi noteica.

- Jā, taisnība, Džeimij. Jauki, ka atkal piezvanīji.

Klusums.

- Džeimij, es labprāt tev palīdzēšu, bet gribu zināt, kas noticis. Lūdzu, pasaki - kur tu atrodies?

Atkal ilgs neomulīga klusuma brīdis.

- Vai tu esi kaut ko lietojis? Vai esi sev izdarījis ko sliktu?

- Doktor D., es esmu smirdošā ellē. Elles zaņķis. Stikla kanjons.

- Saki - kur ir tas kanjons?

- Jūs zināt! - viņš nogārdza. - Viņi jums to pateica. Viņi par to vien runā! Haoss un mīzalas - stikla un tērauda dvaka.

- Kur, Džeimij? - es maigu lūdzu. - Saki - tieši kur?

Elpa kļuva straujāka un skaļāka.

- Džeimij...

Pēkšņi viņš iekliedzās sāpīgā čukstā, it kā būtu ievainots.

- Ak! Zeme smird, tā piesūkusies sarkana... lūpas veras... Vērpetes nelabi smird. Viņi tā sacīja, smirdīgie meli!

Es mēģināju kaut ko saprast no teiktā, bet viņš pilnībā iegrima tikai viņam vien saprotamā murgā. Spokaini čukstot, viņš turpināja nesakarīgu dialogu ar balsīm savā galvā, strīdējās, pielabināja un nolādēja dēmonus, kas draudēja viņu aprīt. Beidzot lāstus nomainīja šausminoša nožēla un nevarīgi šņuksti. Nespēdams noteikt halucināciju avotu, ar strauji pukstošu sirdi gaidīju, kad tie aprims. Kaut arī istabā bija silti, man pār muguru pārskrēja trīsas.

Visbeidzot elsas izgaisa ieelpu mutuļos. Izmantoju klusuma brīdi, lai mēģinātu atgriezt viņu pie saprāta.

- Kur tas stikla kanjons atrodas? Kucā vietā, Džeimij?

- Stikls un tērauds, un jūdzēm cauruļu. Serpentīns... Gumijas čūskas un gumijas sienas... - Atkal bija dzirdama aprauta elpošana. - Nolādētie baltie zombiji lec ārā no sienām... spēles ar adatām...

Man vajadzēja brīdi domāt, lai apjēgtu dzirdēto.

- Vai tu esi slimnīcā?

Atskanēja neizteiksmīgi smiekli. Tie viesa bailes.

- Tā viņi to sauc.

- Kur tu esi?

- Kanjonouksā.

Es biju dzirdējis par viņa nosaukto slimnīcu. Neliela, privāta un ļoti dārga. Acumirklī jutu atvieglojumu. Viņš vismaz nebija kādā tumšā alejā pārdozējis narkotikas.

- Cik ilgi tu jau tur esi?

Džeimijs ignorēja jautājumu un ieraudājās no jauna.

- Doktor D., mani te nogalina ar meliem! Ar programmētiem lāzeriem, kas sāpīgi dursta maigo miesu. Griež gabalos smadzeņu garozu - izsūc sulas, gabaliem vien rauj ārā maigo miesu - smirdošu gabalu pēc gabala!

-Kas...

- Viņi! Miesas rijēji... baltie zombīši... visi rāpjas uz augšu pa sūdainu straumi... sūdu straumes... sūdu putni... no jēlas miesas... Palīdziet man, doktor D., atlidojiet un palīdziet saturēt kopā... apgaismojiet! Iesūciet citā vidē ar tīru...

- Džeimij, es gribu tev palīdzēt...

Nebiju vēl beidzis teikumu, kad viņš no jauna atgriezās pie agrākā, čukstos bija jaušama tāda sāpe, it kā viņu vārītu dzīvu. Savilku ciešāk rītasvārku jostu un mēģināju izdomāt, kāda rīcība būtu vispareizākā, bet tad viņš atkal atgriezās uz zemes. Atvairījis nevarības sajūtu, koncentrējos un centos darit, ko spēju, - uzklausīt halucinācijas, tās pieņemt un, vadoties no tām, viņu nomierināt. Pats svarīgākais bija nepieļaut, ka viņš noliek klausuli, un nezaudēt viņa uzticību. Vajadzēja palīdzēt viņam atbrīvoties no halucinācijām, lai arī cik daudz laika tas prasītu.

Plāns bija labs, nekas cits šajā situācijā nebija iespējams, taču man neradās iespēja to īstenot.

Čuksti kļuva arvien spalgāki, it kā būtu pagriezts kāds neredzams kloķis. Tikpat nežēlīgi kā gaisa uzbrukuma sirēnas gaudas tie spirāliski kāpa uz augšu. Spirāles augstākajā punktā čuksti pārtapa sāpīgā brēcienā, ko pārtrauca dobjš klaudziens. Klausulē iestājās klusums.

2

Kanjonouksas psihiatriskās slimnīcas naktsmaiņas operatore paziņoja, ka līdz astoņiem no rīta neviens zvanītājiem no citurienes neatbildēs. Tātad man bija jāgaida gandrīz piecas stundas. Es minēju savu titulu, pateicu, ka saruna ir steidzama, un tiku savienots ar vienaldzīgu kontraltu, kas uzdevās par naktsmaiņas vecāko medicīnas māsu. Noklausījusies manu stāstījumu, viņa atbildēja balsī, kurā vienaldzība jaucās ar skepsi.

- Kāds bija jūsu vārds, ser?

- Doktors Alekss Delavers. Un jūs esat...

- Vēnas kundze. Vai jūs esat mūsu darbinieks, doktor?

- Nē. Es ārstēju jaunekli pirms vairākiem gadiem.

- Skaidrs. Un jūs gribat teikt, ka viņš jums zvanīja?

- Jā. Pirms maza brīža.

- Tas nav pārāk ticams, doktor, - viņa noteica ar tādu kā gandarījumu. - Misters Kadmuss atrodas aiz atslēgas, telefons nav viņam pieejams.

- Tas bija viņš, kas zvanīja, Vēnas kundze, turklāt izklausījās, ka "viņš ir ļoti satraukts. Vai pēdējās stundās esat ieskatījusies viņa palātā?

- Nē. Es atrodos slimnīcas pretējā spārnā. - Uz brīdi iestājās klusums. - Droši vien vajadzēs turp aiziet.

- Manuprāt, tas ir jāizdara.

- Labi. Paldies par informāciju, doktor. Un - arlabunakti!

-Vēl viens jautājums. Cik ilgi viņš atrodas slimnīcā?

- Šaubos, vai konfidenciālu informāciju par pacientu varēšu jums sniegt.

- Saprotu. Kas ir viņa ārstējošais ārsts?

- Slimnīcas direktors, doktors Meinvorings. Bet, - sieviete kā sargādama piebilda, - viņu šajā stundā nedrīkst traucēt.

Fonā varēja saklausīt klusinātus trokšņus. Sieviete lūdza pagaidīt un, pēc ilgāka laika atgriezusies pie telefona, satrauktā balsī pavēstīja, ka viņai jāiet. Desmit minūšu laikā saruna ar mani tika pārtraukta jau otro reizi.

Izslēdzu gaismu un devos atpakaļ uz guļamistabu. Robiņa pagriezās uz manu pusi un atspiedās uz elkoņa. Tumsa viņas ka-parkrāsas matiem bija piešķīrusi dīvainu ceriņu toni. Mandeļvei-da acis bija puspavērtas.

- Aleks, vai kaut kas atgadījies?

Apsēdos uz gultas malas un izstāstīju par Džeimija zvanīšanu un sarunu ar dežurējošo medicīnas māsu.

- Jocīgi.

- Tas patiešām ir dīvaini. - Es izberzēju acis. - Piecus gadus no zēna nav ne ziņas, ne miņas, un piepeši viņš piezvana un sarunā dažādas aplamības.

Piecēlos kājās un sāku staigāt pa istabu.

-Agrāk zēnam bija šādas tādas problēmas, taču viņš bija pie pilna prāta. Nekas neliecināja, ka draudētu vājprāts. Galva viņam strādāja kā pulkstenis. Šonakt nekas nebija saprotams - parano-iķis, kas dzird balsis un nesakarīgi runā. Bija grūti iedomāties, ka zvana tas pats cilvēks.

Ar prātu gan zināju, ka tas ir iespējams. Pa telefonu es biju dzirdējis psihozes izpausmi vai apziņas izslēgšanos. Džeimijs nu jau bija septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus vecs jauneklis un, kā liecināja statistikas dati, varēja lietot narkotikas vai arī viņam varēja būt šizofrēnija sākuma stadijā.

Piegāju pie loga un atspiedos pret palodzi. Ielejā valdīja klu-

sums. Priežu galotnes šūpoja viegls vējš. Bridi stāvēju un lūkojos samtainajā tumsā.

Beidzot Robiņa pārtrauca klusumu.

- Mīļais, kāpēc tu nenāc atpakaļ gultā?

Es atgriezos starp palagiem. Mēs gulējām apskāvušies, līdz beidzot Robiņa nožāvājās un viņas augums saguris atslāba. Noskūpstīju Robiņu, apgriezos uz otriem sāniem un mēģināju iemigt. Bet tās bija veltas pūles, jo jutos pārāk satraukts. Mēs abi to zinājām.

- Stāsti! - Robiņa aicināja, ieslidinādama savu roku manējā.

- Faktiski jau nav nekā, ko stāstīt. Vispār dīvaini, ka viņš man piezvanīja. Un pēc tam vēl saruna ar darbinieci, kam tik vēsa attieksme. Liekas, tai raganai, ar kuru es sarunājos, viss ir pie vienas vietas. Tā vien šķiet, ka jārunā ar ledus gabalu un jukušais esmu es pats. Un tad pēkšņi, kamēr vēl biju pie telefona, atgadījās kas tāds, kas viņu satrauca.

- Vai tu domā, ka tam bija kāds sakars ar Džeimiju?

- Kas to lai zina? Tas viss ir stipri dīvaini.

Mēs gulējām blakus. Klusums sāka mani nomākt. Ieskatījos

pulkstenī: trīs un divdesmit trīs minūtes. Pacēlis pie lūpām    Robinas roku, es noskūpstīju pirkstu kauliņus un atlaidu vaļā.    Pēc tam izkāpu no gultas, apgāju tai apkārt un uzklāju segu viņai uz kailajiem pleciem.

- Nez vai šonakt vēl aizmigšu. Nav jēgas turēt tevi nomodā.

- Vai iesi palasīt? - Robiņa jautāja, zinādama, kā es parasti cenšos pieveikt uznākušo bezmiegu.

- Nē. - Piegāju pie skapja un tumsā meklēju apģērbu. - Laikam došos ceļā.

Robina apgriezās uz manu pusi un skatījās ar platām acīm.

Mazliet pataustījies, atradu flaneļa bikses, džemperi ar augsto apkakli un vidēji biezu “Harris” sporta žaketi no tvīda auduma. Tā saģērbies, es izskatīšos pietiekami profesionāls.

- Zēns aicināja palīgā, vai ne? No tās slimnīcas.

Es paraustīju plecus.

- Tas bija palīgā sauciens. Mēs kādreiz labi satikām, un zēns man patika. Tagad viņš galīgi izkritis no laivas, droši vien es neko nespēšu darīt, tomēr, ja nebūšu stāvējis malā, jutīšos labāk.

Robiņa paskatījās uz mani un gribēja kaut ko teikt, bet tikai nopūtās.

- Kur atrodas tā slimnīca?

- Rietumu ielejā. Patlaban, naktī, divdesmit piecu minūšu brauciens. Es drīz būšu atpakaļ.

- Tikai esi uzmanīgs, Aleks, norunāts?

- Neraizējies, nekas ar mani nenotiks.

Noskūpstīju Robiņu vēlreiz un noteicu:

- Mēģini aizmigt no jauna.

Man kāpjot pāri slieksnim, viņa skatījās ar platām acīm.

Ziema Dienvidkalifornijā bija iestājusies agri, un tagad tā stūrgalvīgi negribēja beigties. Laiks tik agrā pavasarī vēl bija auksts, un, izejot uz terases un kāpjot lejup, es aizpogāju žaketi. Kāds pirms vairākiem gadiem pie mājas bija iestādījis nakts jasmīnu, tas bija iesakņojies, sakuplojis, un tagad ieplaku no marta līdz septembra beigām pildīja spēcīga smarža. Dziļi ievilku elpu, uz brīdi iedomādamies Havaju salas.

Mans kadiljaks “Seville" stāvēja automašīnu nojumē blakus Robinas toijotai. Noputējusī mašīna prasījās pēc apkopes, taču motors ierūcās tūlīt. Augšup uz māju veda līkumaina jātnieku taka, un izbraukt pa tās līkumiem, nenoskrāpējot kadiljaku, varēja tikai manevrējot. Pēc šeit nodzīvotajiem gadiem spēju to izdarīt jau ar aizvērtām acīm. Atpakaļgaitā pārvarējis taku, sāku līkumaino nobraucienu lejup.

Ticis līdz Beverliglenas alejai, braucu pa nokalni uz Saulrieta bulvāri. Ielejas mūsu puse izskatās kā izsmalcināts lauku apvidus - nelielas, ar spundētiem dēļiem apšūtas mājas uz pāļiem, ar vitrāžu stikliem, uzlīmēm GLĀBIET vaļus uz vecu volvo buferiem, dabisku produktu veikaliem -, bet tieši pirms Saulrieta bulvāra šo ainavu nomainīja žogiem apjozti īpašumi ar vārtiem.

bulvāra nogriezies pa labi, braucu uz Sandjego maģistrāli. Kadiljaks aiztraucās gar Kalifornijas universitātes ziemeļu malu, Be-leiras dienvidu vārtiem, hipertrofētām mājām uz miljons dolāru vērtiem zemes gabaliem. Pēc kāda brīža parādījās krustojums ar 405. maģistrāli, un, nogriezies uz uzbrauktuves, es izlidoju uz ātrgaitas automaģistrāles.

Pa lēno joslu ducināja daži degvielas vedēji, bet citādi manā rīcībā bija visas piecas joslas. Priekšā tukšs un spīdīgs kā bezgalīga pret apvārsni pavērsta bulta aizstiepās ceļš. 405. maģistrāle ir transporta artērijas posms, kas šķērso Kaliforniju paralēli okeānam līdz Oregonas robežai. Šajā štata daļā ceļš urbās cauri Santamonikas grēdai, un pasaudzētie kalni, uz kuru putekļainajiem kupriem sevi atgādināja pirmie no zemes izlīdušie augi, šonakt tumši slējās debesīs. Pie Melholendas asfalts saslējās uz augšu, lai pie Sanfernando ielejas noliektos lejup. No redzamā skata aizrāvās elpa - piepeši parādījās tālu gaismu trīsuļojoša varavīksne, kas, kadiljakam braucot ar septiņdesmit jūdžu ātrumu, tikpat pēkšņi nozuda. Nogriezies pa labi uz Ventūras ceļa, palielināju ātrumu.

Aizjoņoju divpadsmit jūdzes pa ielejas priekšpilsētām - En-sino, Tarzānu (tikai Losandželosā dzīvojamo rajonu var nosaukt pērtiķcilvēka vārdā) un Vudlendhilzu. Pilnībā pamodies, bet pārāk sanervozējies, lai klausītos mūziku, turēju stūri ar abām rokām.

Pirms Topangas nakts melnumu pāršķēla krāsains sprādziens -mirgojošs košsarkans, dzintarains un kobaltzils krāsu izvirdums. Šķita, ka maģistrāles vidū iestādīta gigantiska Ziemassvētku egle. Vai nu tā būtu mirāža vai ne, bet es apturēju mašīnu.

Šajā stundā pa ātrgaitas ceļu parasti brauca retas mašīnas, taču patlaban to šeit netrūka - tās nekustīgi stāvēja cita pie citas un četros no rīta veidoja sastrēgumu.

Brīdi sēdējis, motoram tukšgaitā rūcot, atskārtu, ka citi braucēji savām mašīnām dzinējus izslēguši. Dažs, nervozi atslējies pret automobili, smēķēja, pļāpāja vai aiz gara laika vērās zvaigznēs. Gaisā virmoja pesimisms, un es izslēdzu kadiljaka aizdedzi. Priekšā stāvēja sudrabains poršs “Torga”. Piegāju pie tā. Pie mašīnas stūres sēdēja sarkanmatains, gandrīz četrdesmit gadus vecs vīrietis ar izdzisušas pīpes kātu zobos un lasīja juridisku žurnālu.

-Atvainojiet, vai jūs nepateiktu, kas noticis?

Porša vadītājs atrāva acis no žurnāla un laipni paskatījās. No pīpes uzvēdīja nevis tabakas, bet kāda cita smarža.

- Avārija. Visas joslas nobloķētas.

- Cik ilgi jūs jau gaidāt?

Vīrietis iemeta ašu skatienu firmas “Rolex” pulkstenī.

- Pusstundu.

- Vai ir kāda nojausma, kad ceļš atbrīvosies?

- Nē. Avārija ir pamatīga. - Vīrs ielika pīpi no jauna zobos, pasmaidīja un atgriezās pie raksta par jūras pārvadājumu līgumiem.

Devos pa ātrgaitas automaģistrāles malu garām sešām aukstu motoru rindām uz priekšu. Cenzdamies apmierināt ziņkārību, automašīnu vadītāji pa pretējās puses joslām brauca gandrīz bruņrupuča gaitā. Benzīna smaka arvien pastiprinājās, kļuva dzirdama elektroniska kakofonija - katra savā balsī bļaustījās neskaitāms daudzums policijas rāciju. Pagājos vēl dažus jardus un ieraudzīju ainu visā pilnībā.

Milzīga kravas mašīna - ar diviem treileriem un vismaz astoņpadsmit riteņiem - aizšķērsoja visu ceļu. Viena piekabe stāvēja uz riteņiem perpendikulāri punktētajām baltajām līnijām, bet otra gulēja apgāzusies uz sāniem, un vismaz trešā tās daļa sniedzās pāri ceļa malai. Savienojums starp piekabēm bija pārvērties par salocītu dzelžu ņudzekli. Zem piekabes lielā metāla karkasa, sagumzīts kā tukša alus skārdene, bija redzams sarkani spīdīgs mazlitrāžas auto. Dažas pēdas tālāk ieraudzīju lielāku brūnu fordu ar izbirušiem logiem un akordeonveidīgu priekšgalu.

Gaisma un troksnis nāca no pāris celtņiem un ugunsdzēsēju kāpnēm, pusduča ātrās palīdzības mašīnām un vesela bara ugunsdzēsēju un policijas patruļas mašīnām. Ap fordu rosījās vairāki viri formastērpos, bet neparasta izskata mašīna ar milzu knaiblēm tāda kā snuķa galā centās attaisīt saņurcītās pasažiera puses durvis. Ātrās palīdzības mašīnās tika ieceltas nestuves, kurās gulēja ar segām pārklāti augumi. Dažiem bija pievienotas intravenozās iešļircināšanas sistēmas, ar tiem apgājās uzmanīgāk. Pret citiem, kas bija ievietoti līķu maisos, izturējās kā pret bagāžu. No kādas ātrās palīdzības mašīnas atskanēja vaids. Maģistrāle bija pilna ar stikliem, izlijušu degvielu un asinīm.

Kalifomijas ceļu policisti stāvēja kā parādē, pievērsdami uzmanību gan asinspirtij, gan braucējiem. Kāds policists pamanīja mani un raidīja ar strupu rokas mājienu projām. Kad nereaģēju, viņš tuvojās ar drūmu seju.

- Tūlīt atgriezieties pie savas mašīnas, ser!

Tuvumā atklājās, ka policists ir jauns, liela auguma, ar iegarenu, sarkanu seju, mazām smilškrāsas Ūsiņām un plānām, cieši sakniebtām lūpām. Šaurais formastērps izcēla muskuļus, bet ap kaklu bija aplikts švaukstīgs tauriņš. Birka ar vārdu vēstīja, ka policistu sauc Bjorstets.

- Kā jums šķiet, cik ilgi te vēl būs jākavējas?

Turēdams vienu roku uz revolvera, zelēdams košļājamo gumiju, viņš pienāca tuvāk. Saodu sviedrus un ziemciešu smaržu.

- Tūlīt atgriezieties pie savas mašīnas, ser!

- Esmu ārsts. Mani izsauc sakarā ar kritisku situāciju, tāpēc man jātiek te garām.

- Kāds ārsts?

- Psihologs.

Atbilde policistam nepatika.

- Kāda kritiska situācija?

- Nupat zvanīja mans pacients, kas ir kritiskā stāvoklī. Jau agrāk viņam tika konstatēta slieksme uz pašnāvību, un risks ir liels. Man nepieciešams nokļūt pie pacienta cik vien iespējams ātri.

- Vai jūs braucat pie viņa uz mājām?

- Nē, uz slimnīcu.

- Kura tā ir?

- Kanjonouksas psihiatriskā - tā ir dažas jūdzes tālāk.

- Parādiet, lūdzu, savu licenci, ser!

Cerēdams, ka viņš nezvanīs uz slimnīcu, es to pasniedzu. Vismazāk vēlējos, lai policists Bjorstets sāktu apspriesties ar mīlīgo Vēnas kundzi.

Nopētījis licenci, viņš to atdeva atpakaļ un paskatījās manī ar bālām acīm, kurām bija mācīts par visu šaubīties.

- Darīsim tā, doktor Delaver, es jūs pavadīšu līdz slimnīcai. Un, kad būsim turp nokļuvuši, tad redzēsim, cik nopietns ir stāvoklis, vai ne?

- Pilnīgi pareizi. Darīsim tā.

Policists samiedza acis un pavilka aiz ūsu galiem.

- Kāda mašīna jums ir?

- “Seville” septiņdesmit devītais. Tumši zaļš ar bronzas krāsas jumtu.

Policists, pieri saraucis, brīdi pētīja mani, bet beidzot paziņoja:

- Labi, doktor. Brauciet lēnām pa ceļa malu uz priekšu. Ticis līdz šejienei, apstājieties un pagaidiet, kad pateikšu, ka varat braukt. Te jau ir īsts kaujas lauks, taču es negribu, ka šonakt notiek vēl kāda nelaime.

Es pateicos un pusteciņus atgriezos pie savas mašīnas. Nelikdamies ne zinis par citu naidīgajiem skatieniem, piebraucu rindas priekšgalā, kur Bjorstets ar rokas mājienu lika doties tālāk. Uz ceļa bija simtiem mirgojošu brīdinājuma zīmju, un maģistrāle mirdzēja kā dzimšanas dienas torte. Līdzko uguntiņas nozuda atpakaļskata spogulī, palielināju ātrumu.

Pie Kalebasas priekšpilsētas ainava izzuda, to nomainīja lēzeni pakalni ar kropliem, mūžveciem pundurozoliem. Vairums lielo rančo sen bija sadalīts, taču šis vēl arvien bija rajons ar dārgām mītnēm aiz slēgtiem vārtiem uz akru lieliem zemes gabaliem, kur sabiedrības zieda trakuļiem pavadīt nedēļas nogales. Tā-līt aiz Ventūras apgabala robežas nogriezos no šosejas un, sekojot ceļazīmei ar uzrakstu KANJONOUKSAS PSIHIATRISKĀ SLIMNĪCA, pāri betona tiltam traucos uz dienvidiem. Ticis garām pašapkalpošanās degvielas uzpildes stacijai, stādu audzētavai un kristīgajai pamatskolai, braucu pa vienjoslas ceļu līdz nākamajai ceļa zīmei, kas norādīja, ka jānogriežas uz rietumiem. Gaisā virmoja mēslu smaka.

Kanjonouksas slimnīcas teritoriju varēja pazīt pēc ziedoša per-sikkoka, kura ēnā vārti vairāk kalpoja par dekorāciju, nevis par drošības elementu. Uz paugura virsotni izlocījās garš lauku ceļš ar bukšu dzīvžogu gar malām un biezu eikaliptu audzi tālāk.

Slimnīca atgādināja arhitektu skolas “Bauhaus” fantāzijas: balta betona kubu kaudze, daudz stikla un tērauda virsmu. Dzelkšņainie krūmi ap ēku bija izcirsti vairāku simtu jardu attālumā, izolējot ēku 1111 izceļot tās šķautņu skarbumu. Kubu sakopojums atgādināja garu, aukstu un bālu pitonu. Fonā bija redzami tumši kalni, uz kuriem kā zemas, krītošas zvaigznes vīdēja gaismas punkti. Signālugunis. Novietojis mašīnu gandrīz tukšajā stāvlaukumā, devos uz ieeju - spīdīga hroma dubultdurvīm stikla sienā. Izrādījās, ka durvis ir aizslēgtas. Piespiedu zvana pogu.

Cauri stiklam paskatījās sargs, pienāca pie durvīm un pabāza ārā galvu. Vīrs bija vidējos gados, ar apaļu vēderu, un pat tumsā varēju saskatīt asinsvadus uz viņa deguna.

- Ko vēlaties, ser? - Viņš pavilka uz augšu bikses.

- Esmu doktors Delavers. Mans pacients Džeimijs Kadmuss piezvanīja man sakarā ar krīzi, un es vēlētos viņu redzēt.

- Ak viņš... - Sargs drūmi paskatījās uz mani un ielaida pa durvīm. - Nāciet, doktor!

Izvedis mani cauri tukšai, neizteiksmīgi zilzaļos un pelēkos toņos krāsotai uzņemšanas telpai, kurā oda pēc novītušiem ziediem, viņš pie durvīm ar uzrakstu “C nodaļa” pagriezās, atslēdza durvis un ielaida iekšā.

Aiz durvīm atradās medicīnas māsas postenis ar personālajiem datoriem, kā arī novērošanas kameru ekrāniem ar visādu vi-deoputru. Pagājis garām postenim, sargs veda mani tālāk pa labi. Mēs iegājām īsā, gaišā gaiteni, kurā rindojās zilganzaļas, ar novērošanas lodziņiem apgādātas durvis. Kādas durvis stāvēja vaļā, un sargs devās pie tām.

- Klāt esam, doktor!

Palāta bija sešas reiz sešas pēdas liela, ar mīkstām balta vinda sienām un zemiem, gludiem griestiem. Telpas lielāko daļu aizņēma ar piesprādzējamām ādas siksnām aprīkota slimnīcas gulta. Vienīgais nespodra veca organiskā stikla logs ar tērauda režģiem priekšā atradās pie pašiem griestiem. Viss, sākot no kumodes un beidzot ar naktsgaldiņu, bija iebūvēts, pieskrūvēts un polsterēts ar zilganzaļu vinilu. Uz grīdas gulēja balta, saņurcīta pidžama.

Palātā atradās trīs cilvēki iestīvinātos, baltos virsvalkos.

Uz gultas, galvu rokās saķērusi, sēdēja korpulenta, gadus četrdesmit veca, gaišmataina sieviete. Viņai blakus stāvēja melnādains gara auguma vīrs platiem pleciem un raga brillēm uz acīm. Sakrustojusi rokas uz kuplajām krūtīm, atstatus no abiem stāvēja vēl viena sieviete, jauna, tumšmataina, ar krāšņu augumu un pietiekami izskatīga, lai viņu noturētu par Sofijas Lorēnas māsu. Abām sievietēm bija medicīnas māsu galvassegas, vīrieša virsvalks bija aizpogāts līdz pašai augšai.

- Te ir viņa ārsts, - paziņoja sargs trim acu pāriem. Pār tuklās sievietes baiļpilno seju plūda asaru straume. Lielais, melnādainais vīrs vienaldzīgi palūkojās uz mani.

Izskatīgā sieviete nikni samiedza acis. Pabīdījusi vīrieti malā, viņa ar sažņaugtām dūrēm panācās uz priekšu. Krūtis viņai cilājās.

- Ko tas nozīmē, Edvards? - viņa noprasīja man jau pazīstamajā kontraltā. - Kas šis ir par cilvēku?

Sarga vēders noslīga pāris collu uz leju.

- Viņš teica, ka ir Kadmusa ārsts, Vēnas kundze, un es...

- Noticis pārpratums. - Es pasmaidīju. - Esmu doktors De-lavers. Mēs runājām pa telefonu...

Sieviete izbrīnā paskatījas uz mani un atkal pieversas sargam.

- Šī ir slēgta nodaļa, Edvards. Un slēgta tā ir divu iemeslu pēc. - Viņa apveltīja sargu ar dzeldīgu, augstprātīgu smaidu. - Vai tā nav?

- Jā, kundze...

- Kādi ir šie iemesli, Edvards?

- Nedrīkst ļaut traka... tas ir, jārūpējas par drošību, kundze,

un...

- Pacientiem jāatrodas nodaļā iekšā, bet svešiniekiem - ārpusē. - Sieviete paskatījās niknām acīm. - Šonakt jūs esat pārkāpis abus minētos noteikumus.

-Jā, kundze. Es tikai nodomāju, ka zēns...

- Šonakt jūs jau esat diezgan domājis, - viņa atcirta. - Atgriezieties savā postenī!

Sargs paskatījās uz sievieti kā nolēmēts.

- Jūs gribat, lai aizvedu viņu...

-Ejiet, Edvards.

Sargs veltīja man naidīgu mirkli un aizšļūca. Tuklā sieviete uz gultas no jauna saņēma galvu plaukstās un iešņukstējās. Vēnas kundze sāniski pameta uz viņu nicīgu skatienu, pavicināja garās, melnās skropstas uz manu pusi un padeva glīti veidotu roku.

- Sveicināts, doktor Delaver!

Es atbildēju uz sveicienu un mēģināju paskaidrot, kāpēc esmu ieradies.

- Jūs esat ļoti uzticīgs savam pienākumam, doktor. - Viņas smaids nomirdzēja kā auksts un balts pusmēness. - Liekas, par to nevienu nevar vainot.

- Pateicos, bet...

- Tas tomēr nenozīmē, ka jūs drīkstēja šeit ielaist, un Ed-vardsam par to būs jāatbild. Bet, tā kā esat jau te, tad liels ļaunums no tā nevar rasties. Vai arī labums, ja tam kāda nozīme. -Viņa ņz mirkli apklusa. - Jūsu kādreizējā pacienta šeit vairs nav.

Ie'kams paguvu atbildēt, viņa turpināja:

- Misters Kadmuss aizbēdzis. Bet pirms tam uzbrucis Sērti-sas kundzei, kura te sēž.

Korpulentā sieviete pacēla skatienu. Viņas blondie mati bija platīna krāsā. Seja bija bāla, uztūkusi, ar sārtiem plankumiem. No izplūkāto uzacu apakšas raudzījās mazas, apsārtušas, olīvpelēkas acis, gluži kā cūkai. Biezās, taukainās lūpas trīcēja.

- Kā jau katru nakti, ienācu viņu pārbaudīt... - Sērtisas kundze šņukstēja. - Viņš līdz šim bija tik jauks zēns, tāpēc es, kā parasti, atsprādzēju siksnas - puikam vajadzīga neliela brīvība, vai ne? Drusciņa līdzjūtības neko sliktu nevar nodarīt, vai nav tiesa? Pēc tam pamasēju viņam roku locītavas un potītes. Parasti masāžas laikā viņš iesnaužas un sāk smaidīt kā mazs bērns. Reizēm viņš iemiga pavisam. Bet šoreiz iekliedzies pielēca kājās -kā īsts trakais, putas uz lūpām, iesita man pa vēderu, sasēja ar palagu un iebāza mutē dvieli. Man jau likās, ka gals klāt, bet viņš paņēma tikai manu atslēgu un...

- Pietiek, Marte, - stingri noteica Vēnas kundze. - Nevajag sevi satraukt vēl vairāk. Antuān, aizvediet viņu uz māsu istabu un iedodiet zupu vai ko citu.

Melnādainais pamāja ar galvu un izbīdīja tuklo sievieti pa durvīm.

- Privātā medicīnas māsa, - līdzko abi bija aizgājuši, Vēnas kundze to pateica gluži kā lamuvārdu. - Mēs nekad tās neizmantojam, taču ģimene ļoti gribēja, un, tiklīdz ir runa par lielu naudu, noteikumus arvien apiet. - Viņa papurināja galvu, tā ka nočaukstēja stīvinātā galvassega. - Viņai ir tikai licence, bet nav reģistrēta kā medicīnas māsa. Te jau var redzēt, kāds no viņas labums.

- Cik ilgi Džeimijs šeit atradās?

Sieviete pienāca tuvāk un pieskārās manai piedurknei ar pirkstu galiem. Attēls uz piespraudes ar vārdu Andrea Vena neliecināja par labu viņas patiesajam izskatam.

- Jūs esat neatlaidīgs, - viņa izaicinoši noteica. - Kāpēc jums liekas, ka šī informācija patlaban ir mazāk konfidenciāla nekā pirms stundas?

Es paraustīju plecus.

- Man šķita, ka pirms stundas jūs noturējāt mani par tādu kā jukušu.

Viņas sejā atkal parādījās saltais smaids.

- Un tagad, redzot jūs visā godībā, man šīs domas vajadzētu mainīt?

Es pasmaidīju, cerēdams, ka smaids izdevies apburošs.

- Ja spriež pēc jūsu izturēšanās, nez vai esmu to panācis. Es tikai mēģinu atrast kādu jēgu pēdējās stundas notikumos.

Smaids kļuva greizs, tomēr arī draudzīgāks.

- Iesim ārā no nodaļas, - viņa uzaicināja. - Palātām ir skaņu izolācija, taču pacienti neizprotamā kārtā noskārš, kas notiek, gandrīz kā dzīvnieki. Ja viņi ko uztvers, tad līdz maiņas beigām gaudos un trieksies pret sienām.

Mēs iegājām uzņemšanas telpā un apsēdāmies. Tepat klimta nelaimīgais Edvardss, un Andrea Vena lika, lai viņš atnes kafiju. Sargs saviebās, norija vēl vienu pazemojumu un pakļāvās.

- Taisnība, - Andrea Vena sacīja, iedzērusi malku un nolikusi krūzīti, - es nospriedu, ka esat kāds jocīgais, kuru mums netrūkst. Bet ieraudzījusi es jūs pazinu. Pirms pāris gadiem biju aizgājusi uz jūsu lekciju par bērnu bailēm. Lekcija bija laba.

- Paldies!

- Manu mazo tajā laikā mocīja slikti sapņi, un es izmantoju vienu otru jūsu ieteikumu. Tie līdzēja.

- Patīkami to dzirdēt.

Andrea Vena izvilka no virsvalka kabatas cigareti un aizsmēķēja.

- Džeimijam jūs patikāt. Reizi pa reizei viņš jūs pieminēja. Gaišajos brīžos.

Vena sarauca pieri. Es interpretēju viņas teikto.

- Bet tādi brīži negadījās bieži.

- Nē. Ne pārāk. Kad jūs pēdējo reizi viņu redzējāt?

- Pirms pieciem gadiem.

- Tagad jūs viņu nepazītu. Viņš... - Vena apklusa. - Neko vairāk nedrīkstu piebilst. Jau tā vienā naktī pārāk daudz noteikumu pārkāpumu.

-Taisnība. Vai varat pateikt, kad viņš aizbēdzis?

-Apmēram pirms pusstundas. Sanitāri ar lukturīšiem aizgāja viņu meklēt.

Mēs sēdējām un dzērām kafiju. Es painteresējos, kādus pacientus slimnīcā ārstē. Aizsmēķējusi otro cigareti pēc kārtas, Vena atbildēja:

- Ja gribat zināt, vai bieži kāds aizbēg, varu teikt, ka ne.

Es sacīju, ka jautājums tā nebija domāts, taču viņa mani pārtrauca.

- Te nav cietums. Vairums nodaļu nav slēgtas - tur ir tipiskie gadījumi: pusaudži ar smagiem uzvedības traucējumiem, depresijas pēc riska perioda pārvarēšanas, anoreksijas, mānijas vieglā pakāpē, Alcheimera slimība, kokaīnisti un alkoholiķi. “C nodaļa” ir maza, tikai desmit gultu, kas reti visas aizņemtas, taču sagādā vislielākās galvassāpes. “C nodaļas” pacienti ir neprognozējami - uzbudināti šizofrēniķi, kas nespēj kontrolēt savus impulsus, bagāti psihopāti ar sakariem, viņi cenšas izbēgt no cietuma, uz dažiem mēnešiem ieejot slimnīcā, amfetamīna un kokaīna lietotāji, kurus sākusi mākt paranoja. Fenotiazīns neļauj viņiem izvērsties, un labāk taču dzīvot, pat ja tādēļ jāliek lietā ķīmija, vai ne? Mēs cenšamies stingri visu kontrolēt.

Saskaitusies no jauna, Andrea Vena piecēlās, sakārtoja galvassegu un iemeta cigareti aukstajā kafijā.

- Man nu jāiet un jānoskaidro, vai zēns atrasts. Vai varu vēl kādā veidā palīdzēt?

- Paldies, nē.

- Tādā gadījumā novēlu veiksmīgi nokļūt mājās.

- Es labprāt pakavētos un aprunātos ar doktoru Meinvoringu.

- Es neieteiktu jums to darīt. Piezvanīju viņam, līdzko atklājās, ka Džeimijs ir nozudis. Meinvorings viesojas pie saviem bērniem Redondobīčā. Pat ja viņš būtu izbraucis tūlīt, ceļš prasa daudz laika. Jums nāksies ilgi gaidīt.

- Es pagaidīšu.

Viņa sakārtoja galvassegu un paraustīja plecus.

- Kā jums tīk.

Palicis viens, mēģināju apjēgt uzzināto. Nekas liels tas nebija. Brīdi nemierīgi sēdējis, sameklēju vīriešu labierīcības un nomazgājos. Spogulis rādīja nogurušu seju, kaut arī jutos enerģijas pilns. Organisms droši vien izmantoja rezerves.

Pulkstenis uzņemšanas telpā rādīja četri un trīsdesmit septiņas minūtes. Iedomājoties tumsā klīstošo Džeimiju, mani pārņēma nemiers.

Lai izdzītu no prāta domas par viņu, vēlreiz apsēdos un sāku lasīt slimnīcas avīzīti - "The Canyon Oaks Quarterly”. Pirmajā lapā bija raksts par garīgās veselības finansēšanas politiku -pārspriedumi par medicīnas darba organizāciju, attiecībām ar sabiedrību un diagnostikas jautājumiem. Raksts bija domāts pacientu ģimenēm, kurām vajadzēja mudināt likumdevējus un apdrošinātājus atvēlēt vairāk naudas. īsāki raksti bija veltīti vecāku cilvēku antiholīnerģiskajam sindromam - kļūmīgi diagnosticētai vecāku cilvēku plānprātībai, kas būtībā bija šo medikamentu izraisīta psihoze, - kā arī atsevišķiem darba terapijas aspektiem, slimnīcās lietojamiem medikamentiem un jaunajai ēšanas ieradumu programmai. Visa pēdējā lapa bija Gaja Meinvoringa, medicīnas doktora, federālā medicīnas padomnieka, slimnīcas direktora, eseja un saucās “Psihiatra mainīgā loma”. Tajā viņš apgalvoja, ka nopietnu garīgu traucējumu gadījumos psihoterapijai ir relatīvi neliela nozīme. Viņš uzsvēra, ka psihiatri ir ārsti, kuriem atkal jāiekļaujas medicīnas galvenajos novirzienos kā “bioķīmijas inženieriem”. Raksta nobeigums bija slavas dziesma modernajai psihofarmakoloģijai.

Noliku avīzi un, iekams izdzirdēju motora rūkoņu un grants nošvirkstēšanu zem gumijas riepām, sēdēju kā uz adatām vēl pusstundu. Cauri stiklam ārdurvju abās pusēs iespīdēja divu priekšējo lukturu gaisma, un vajadzēja pasargāt acis, aizliekot tām priekšā roku.

Lukturi nodzisa. Tiklīdz acis aprada, kļuva redzamas mersedesa aizsargrežģa kontūras. Durvis atvērās, un pa tām iesteidzās vīrietis.

Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs, slaiks, stūrainu seju ar asiem vaibstiem. Mati bija pelēkbrūni, plāni un atsukāti pāri lielajam pakausim atpakaļ, deguns garš, smails, mazliet nobīdīts uz sāniem, acis nemierīgas, brūnas, ēnainos dobuļos iegrimušas, līdzīgas marmora lodītēm. Vīrietis bija tērpies tumši pelēkā uzvalkā, kas reiz maksājis bargu naudu, un baltā kreklā ar pelēku kaklasaiti. Vaļīgā uzvalka bikses virs melnajām, nespodrajām kurpēm ielocījušās. Šis vīrs, kuru smalkumi neinteresēja, lieliski iederējās “Bauhaus” stila ēkā.

- Kas jūs esat? - viņš strupi ierunājās ar britu akcentu.

Es piecēlos un stādījos priekšā.

- Ak jā, psihologs. Vēnas kundze teica, ka Džeimijs jums zvanījis. Es esmu doktors Meinvorings.

Ārsts enerģiski, taču mehāniski paspieda man roku.

- Ļoti jauki, ka esat atbraucis, taču baidos, ka man nebūs daudz laika sarunai. - Tad pretrunā ar iepriekš teikto viņš pieliecās man tuvāk un jautāja: - Ko tas zēns pa telefonu sarunāja?

- Gandrīz nekas no teiktā nebija saprotams. Viņš bija ļoti satraucies, un, šķiet, viņam bija dzirdes halucinācijas. Viņš tikpat kā nevaldīja pār sevi.

Meinvorings tēloja, ka klausās, tomēr pavisam droši varēja spriest, ka tas, ko saku, viņu nepārsteidz.

- Cik ilgi viņš atrodas tādā stāvoklī? - es jautāju.

- Ir jau labs laiks. - Meinvorings ieskatījās pulkstenī. - Bēdīgs gadījums. Kādreiz viņš droši vien bijis ļoti gudrs zēns.

- Viņš bija ģēnijs. Vienkārši nepārspējams.

Ārsts pakasīja degunu.

- Tagad neviens to nepateiks.

- Vai tiešām stāvoklis ir tik ļauns? - es jautāju, cerēdams, ka viņš piebildīs vēl kaut ko.

- Jā, tā tas ir.

- Viņš bija garastāvokļa vergs, - es atcerējos, lai uzturētu dialogu. - Sarežģīts. Jauneklim ar tādu intelektu tas bija sagaidāms. Taču psihozes pazīmju nebija. Ja kaut ko varēja paredzēt, tad vienīgi depresiju. Kas izraisījis viņa sabrukumu? Varbūt narkotikas?

Ārsts papurināja galvu.

- Negaidīti sākusies šizofrēnija. Ja būtu saprotama tās etioloģija, - viņš pasmaidīja, atsegdams no angļu tējas dzeršanas dzeltenus zobus, - es sazvanītos ar Stokholmu.

Smaids strauji nodzisa.

- Pareizāk būs, ja iešu, - viņš noteica it kā pats sev. - Tuvinieku dēļ neaicināju talkā varas iestādes. Bet, ja mūsu darbinieki drīzumā viņu neatradīs, būšu spiests to darīt. Kalnos ir stipri auksts, un mēs nevēlamies, lai zēns iedzīvotos arī plaušu karsonī.

Viņš pagriezās, lai dotos prom.

- Vai jūs neiebildīsiet, ja pagaidīšu, kamēr viņu atradīs?

- Šaubos, vai ir prātīgi to darīt, doktor Delaver. Konfidencialitāte un tā tālāk. Es saprotu jūsu rūpes un jūtu līdzi, ka esat velti atbraucis. Vispirmām kārtām man pieklājas informēt ģimeni, bet tas nav tik vienkārši. Kadmusi patlaban pavada atvaļinājumu Meksikā, un jūs jau zināt, kādi ar turieni ir telefona sakari. - Viņa acis izklaidīgi klīda apkārt. - Varbūt parunāsim citreiz, kad būs noformēti visi vajadzīgie dokumenti.

Viņam bija taisnība. Man nebija tiesību iegūt ne mazāko informāciju par Džeimiju - nedz juridiski, nedz kā speciālistam. Arī no morāles viedokļa manas pozīcijas bija vārgas. Viņš bija griezies pie manis pēc palīdzības, bet kāda tam bija jēga? Zēns nebija pie pilnas saprašanas.

Un tomēr, kā izrādījās, viņš bija tik saprātīgs, lai izplānotu un īstenotu bēgšanu, tik gudrs, lai uzzinātu manu telefona numuru.

Paskatījies uz Meinvoringu, sapratu, ka man nedos mieru jautājumi. Bet viņš, pat zinot atbildes uz tiem, neko neteiktu.

Meinvorings nomurmināja ko līdzīgu atvainošanās vārdiem, saņēma manu roku, paspieda un aizsteidzās. Viņš bija izturējies sirsnīgi, koleģiāli un neko nebija atklājis.

Es stāvēju viens tukšajā uzņemšanas telpā. Atskanot šļūkājošām skaņām, pagriezos. Ne visai stabilā gaitā telpā ielīgoja sargs Edvardss. Viņš pameta uz mani gluži huligānisku skatienu un pagrābstījās ap policista nūju. Pēc sarga sejas bija skaidri saprotams, ka savās nelaimēs viņš vaino mani.

Iekams viņš izteica savas izjūtas vārdos, es devos uz durvīm.

3

Pārrados majas bez ceturkšņa sešos. Robiņa gulēja, tapec iekārtojos dzīvojamā istabā un noskatījos, kā saule no sudrabainajām debesīm padzen tumsu. Ceturksni pāri sešiem viņa jau pamodusies dungoja, vilkdama mugurā vīnkrāsas kimono. Iegāju guļamistabā, un mēs apskāvāmies. Atrāvusies Robiņa saņēma saujā manu zodu un neticīgi noskatīja manu seju un sagumzīto apģērbu.

-Tu visu šo laiku neesi gulējis!

- Es tikai nupat atgriezos.

- Mīļais, tu droši vien esi pārguris. Kas noticis?

- Kamēr aizbraucu līdz slimnīcai, viņš bija aizbēdzis. Cerēdams, ka viņu atradīs, es kādu laiciņu aizkavējos.

- Aizbēdzis? Kā tas varēja notikt?

- Viņš uzbrucis auklei, to sasējis un nozudis. Varbūt aizmucis kalnos.

- Šausmīgi. Vai puika ir bīstams, Aleks?

- Iespējams, - es negribīgi atteicu. - Vecākā māsa to netieši apliecināja, jo Džeimijs ievietots nodaļā, kurā tur neprognozējamos pacientus. Arī pa telefonu viņš runāja par miesas ēdājiem un kūpošiem nažiem.

Robiņa nodrebinājās.

- Es ceru, ka viņu drīz atradīs.

- Par to nav jāšaubās. Viņš nevarēja tālu tikt.

Robiņa sāka ģērbties.

- Es gribēju pagatavot brokastis, - viņa sacīja, - bet, ja jūties noguris, varu kaut ko iekost arī pa ceļam.

- Izsalcis neesmu, taču labprāt tev piebiedrošos.

- Vai esi par to pārliecināts? Tu izskaties savārdzis.

- Protams. Es izgulēšos, kad būsi aizgājusi.

Iešanai uz darbu viņa uzvilka džinsu bikses, blūzi, svīteri ar ķīļveida izgriezumu un kurpes ar gumijas zoli, taču viņai tas viss kopā izskatījās kā vakartērps. Garie kastaņkrāsas mati vijās dabiskās cirtās. Šajā rītā tie bija atlaisti vaļā, un uz smalkajiem pleciem krita mirdzošas sprogas. Darbā mati būs paslēpti zem cepures. Viņas sešdesmit divas collas garais augums kustējās tik graciozi, ka es nespēju atraut acis. Skatoties uz Robiņu, bija grūti iedomāties, ka viņa ir lokzāģa virtuoze. Viņa bija savaldzinājusi mani tieši ar sievišķīgajā ārienē slēpto spēku un meistarību, kā arī ar prasmi radīt skaistumu, strādājot ar rūcošu, nāvējoši bīstamu mašīnu. Pat noputējusi ar zāģskaidām, viņa izskatījās lieliska.

Apsmidzinājusi sevi ar kaut kādu ziedu smaržu, Robiņa noskūpstīja mani uz zoda.

-Ai! Tevi vajag apstrādāt ar smilšpapīru.

Aplikuši viens otram roku, mēs gājām uz virtuvi.

- Sēdies! - viņa pavēlēja un ķērās pie brokastu galda klāšanas: beigeļi, ievārījums un kanna ar bezkofeīna kafiju “Kona”. Silto un saulaino telpu drīz piepildīja kafijas aromāts. Robiņa uz sava iepriekšējā ziemā taisītā oškoka galda uzlika piederumus diviem cilvēkiem, bet es uz paplātes pienesu ēdienu.

Apsēdāmies viens otram pretī un lūkojāmies pa logu. Uz terases dūdoja un knābāja baložu saime. Burbuļošanu zivju dīķi gandrīz nevarēja dzirdēt. Robiņa bija viegli nogrimējusi savu sirdsveida seju - tikko manāmas ēnas virs antīka mahagonija krāsas acīm gludā āda vēl glabāja vasaras saules pēdējās paliekas. Veikli uzziedusi uz beigeļa ievārījumu, viņa to piedāvāja man.

- Paldies, nē. Patlaban vēlos vienīgi kafiju.

Sārta, moža un enerģijas pilna, Robiņa ēda lēni un ar baudu.

- Izskatās, ka tu nevari vien sagaidīt, kad dosies ceļā, - es sacīju.

- Nūjā, - viņa atbildēja starp kumosiem. - Šī būs liela diena. Pako Valdesa koncertvijolei jāuzliek jauna deka, jāpabeidz divpadsmitstīgu ģitāra un mandolīna jāsagatavo stīgu nospriego-šanai. Ieradusies mājās, es odīšu pēc lakas.

- Lieliski. Man patīk smaržīgas sievietes.

Robiņa vienmēr bija čakla un mērķtiecīga, taču pēc atgriešanās no Tokijas viņa strādāja bez atelpas. Japāņu koncerns, kas izgatavoja mūzikas instrumentus, bija aicinājis viņu vadīt konstruktoru biroju, taču Robiņa šo vilinošo priekšlikumu noraidīja, jo labāk izvēlējās daiļamatniecību, nevis masveida produkcijas ražošanu. Pieņemot šo lēmumu, Robiņa bija atguvusi apņēmību, un divpadsmit stundas darbnīcā tagad viņai bija parasta darbadiena.

- Vai gribi vēl? - viņa jautāja, sniegdama beigeļa otru pusi.

Paņēmu to un izklaidīgi nokodu kumosu. Ar tādu pašu apetīti es būtu varējis ēst siltu veidojamo mālu. Kad noliku beigeli uz galda, Robiņa papurināja galvu un pasmaidīja.

- Tev acis veras ciet, Aleks.

-Atvaino!

- Nekas. Tev jāliekas uz auss.

Viņa izdzēra kafiju, piecēlās un sāka nokopt galdu. Es devos uz guļamistabu, pa ceļam izģērbdamies. Pavilcis ciet aizkarus, palīdu zem palagiem un apgūlos uz muguras. Kad biju kādu brīdi skatījies griestos, Robiņa pabāza pa durvīm galvu.

-Tu vēl neguli? Man nu ir jāiet. Būšu atpakaļ ap septiņiem. Ko teiksi, ja vakariņas ēdīsim ārpus mājas?

- Labprāt.

- Esmu noilgojusies pēc indiešu virtuves. Vai cepts cālis labi saderēsies ar lakas aromātu?

- Saderēsies, ja vien pie tā būs īstais vīns.

Robiņa iesmējās, sapurināja matus, pienāca un noskūpstīja mani.

-Tiksimies vēlāk, mīļais.

Pēc viņas aiziešanas pāris stundu pagulēju. Kad pamodos, viss šķita miglā tīts, taču pēc dušas un glāzes apelsīnu sulas jutos puslīdz kā cilvēks.

Uzvilcis džinsus un polo kreklu, devos uz bibliotēku strādāt. Uz galda gaidīja papīru kaudze. Manā dabā nebija iekavēt darbus, taču es vēl nespēju iekļauties ritmā.

Pirms trim gadiem, trīsdesmit trīs gadu vecumā, jutos gluži izsmelts un priekšlaikus atstāju psihologa darbu, lai nenoteiktu laiku no kapitālieguldījumiem padzīvotu dīkā, bet šis periods bija beidzies ļoti satraucoši un daudz asiņaināk, nekā gaidīju. Gadu pēc salauztā žokļa sadzīšanas es padevos un sāku strādāt nepilnu slodzi - veicu vienu otru ekspertīzi tiesai, kā arī sniedzu īsas konsultācijas. Šobrīd, vēl arvien negribēdams ķerties pie ilgtermiņa terapijas, biju palielinājis konsultāciju skaitu, tā ka no jauna jutos kā darbā.

Līdz vieniem biju pabeidzis divus ziņojumus tiesai un aizbraucu uz Brentvudu tos pārrakstīt, nokopēt un aizsūtīt. Apstājies Sentvinsentā apēst sendviču, piezvanīju uz Kanjonouksu un apjautājos operatorei, vai Džeimijs Kadmuss vēl nav atrasts. Viņa savienoja mani ar doktora Meinvoringa sekretāri, kas paskaidroja, ka viņš ir apspriedē un viņu nedrīkst traucēt līdz vēlai pēcpusdienai. Pateicis savu pieņemšanas telpu telefona numuru, palūdzu, lai viņš piezvana.

Mans galdiņš atradās pie loga. Mēģināju ēst lenču un skatījos uz skrējējiem, kas rikšoja pa zālienu tik košos treniņtērpos kā pāva aste. Lielāko daļu ēdiena atstājis uz šķīvja, samaksāju un braucu mājās.

Iegājis bibliotēkā, atslēdzu vienu no skapīšiem zem grāmatu plauktiem. Tajā glabājās kartotēka ar ziņām par kādreizējiem pacientiem. Džeimija dokumentus man neizdevās uzreiz atrast, jo savu kabinetu biju atstājis steigā un kartotēkas alfabētiskā kārtība bija sajaukta.

Beidzot atradis meklēto, apsēdos uz vecā ādas dīvāna un iegrimu lasīšanā. Šķirstot lapas, redzēju tajās atspoguļotos datus materializējamies. Pagātnes neskaidrās atmiņas drīz ieguva veidu un formu.

Iepazinos ar Džeimiju, konsultējot Losandželosas universitātes sevišķi apdāvināto bērnu grupu. Sievieti, kas nodarbojās ar pētījumiem, interesēja nenormālā ģēnija stereotips. Viņa gribēja to atspēkot. Projekts paredzēja intensīvi apmācīt jaunos grupas dalībniekus - koledžas kursa desmit gadus vecus bērnus, padsmitniekus, kam jāaizstāv doktora disertācija. Kaut arī kritizētāji izteicās, ka šāda superakcelerācija pakļauj nenobriedušo prātu pārmērīgam stresam, Sarita Flauersa pauda diametrāli pretējus uzskatus, proti, ja bērnu labsajūtu kaut kas apdraud, tad tā ir tikai garlaicība un viduvējība. (“Smadzenēm jādod barība, ja gribi tās saglabāt veselas, Aleks.”) Sarita bija pārliecināta, ka iegūtie dati apstiprinās viņas hipotēzi, un lūdza mani uzraudzīt brīnumbērnu garīgo veselību. Galvenokārt šī uzraudzība izpaudās kā reizi pa reizei sarīkoti diskusiju klubi vai pārrunas.

Attiecības ar Džeimiju nebija aprobežojušās ar to vien.

Es pārskatīju pirmā seansa pierakstus un atcerējos, cik pārsteigts biju, kad viņš parādījās pie manām durvīm, lai aprunātos. No visiem projektā iekļautajiem bērniem Džeimijs šķita pats noslēgtākais un grupas diskusijas bija vērojis it kā no tāluma, pats ne reizi nesniegdams nekādu informāciju, bet uz jautājumiem atbildot ar plecu paraustīšanu vai izvairīgu norakšanos. Kamēr citi gudri runāja, viņš mēdza aizbēgt no pārējiem, iegrimdams dzejas sējumiņā. Tagad es mēģināju saprast, vai šis nesabiedriskās tendences nav bijušas brīdinājuma signāls vēlākajiem notikumiem.

Tā bija piektdiena, diena, kuru es parasti pavadīju universitātē. Savā pagaidu kabinetā pārbaudot testu rezultātus, izdzirdēju pie durvīm klusu, nedrošu klauvējienu.

Kamēr piegāju pie durvīm, viņš bija atrāvies atpakaļ gaitenī un pieplucis pie sienas, it kā gribētu iespiesties apmetumā. Zēnam bija gandrīz trīspadsmit gadu, taču trauslā auguma un apaļās sejas dēļ viņš izskatījās kā desmit gadus vecs. Viņš bija ģērbies zilsarkani svītrainā regbija kreklā un netīrās džinsu biksēs, bet rokās turēja ar grāmatām tik piebāztu mugursomu, ka šķita -šuves tūlīt plīsīs. Melnajiem, garajiem matiem uz pieres bija ponija griezums - gluži kā ar lineālu. Drosmīgā prinča stils. Zilganpelēkās acis - pienā peldošas mellenes - bija pārāk lielas maigajai un apaļajai sejai un nesaderējās ar kalsno augumu.

Pārvietojis svaru uz otras kājas, viņš lūkojās uz savām sporta kurpēm.

- Ja jums nav laika, neliecieties traucēties, - viņš sacīja.

- Man ir pietiekami daudz laika, Džeimij. Nāc iekšā!

Viņš iekoda zobos augšējo lūpu, ienāca un, kamēr es aizvēru durvis, stīvi pakāpās sānis.

Pasmaidījis piedāvāju zēnam apsēsties. Kabinets bija mazs, un lielas izvēles nebija. Galda otrā pusē stāvēja appelējusi, kožu saēsta kušete no Freida jaunības laikiem, bet tai pretī briesmīgs tērauda krēsls. Viņš apsēdās uz kušetes blakus somai, kuru apskāva gluži kā mīļu būtni. Es izvēlējos krēslu un uzsēdos uz tā ačgārni.

- Ko labu pastāstīsi, Džeimij?

Viņa skatiens pārslīdēja kabinetam, nopētīja vissīkāko detaļu un beidzot apstājās pie tabulām un diagrammām uz rakstāmgalda.

- Datu analīze?

-Tieši tā.

- Vai ir kas interesants?

- Šobrīd tikai skaitļi. Paies vēl zināms laiciņš, līdz parādīsies šādas tādas tendences - ja tās vispār ir.

- Kaut kas līdzīgs vienkāršošanai, vai ne? - viņš pajautāja.

- Kādā ziņā?

Džeimijs sāka niekoties ar vienu somas lenci.

- Jūs arvien mūs testējat, pēc tam vienkāršojat rezultātus līdz skaitļiem un iedomājaties, ka skaitļi runā patiesību.

Piepeši kļuvis nopietns, viņš paliecās uz priekšu. Nebija zināms, kāpēc viņš ieradies, taču ne jau nu apspriest pētījumus. Pirms pieklauvēšanas pie durvīm zēnam droši vien vajadzēja krietni sadūšoties, bet pēc tam viņu bija vadījušas divējas jūtas. Džeimijam ideju pasaule bija droša vieta, cietoksnis, kurā patverties no uzmācīgām un traucējošām domām. Es necentos šim cietoksnim uzbrukt.

- Kāpēc tev tā šķiet, Džeimij?

Vienu roku viņš turēja uz grāmatu somas. Otra plivinājās kā vimpelis vējā.

- Ņemsim kaut vai testus intelekta koeficienta noteikšanai. Jūs iedomājaties, ka rezultāti kaut ko nozīmē, ka tie ļauj pazīt ģēniju vai vienalga ko. Pat pētījumu nosaukums ir vienkāršots. “160. projekts”. It kā cilvēks, kas nav savācis simt sešdesmit Stenforda-Binē testa punktus, nevarētu būt ģēnijs? Tāds uzskats ir stipri greizs! Testi rāda tikai to, kā cilvēks spēj mācīties. Tie ir nedroši, ar kulturālu ievirzi, un, cik zinu, to prognozes attaisnojas tikai par trīsdesmit līdz četrdesmit procentiem. Vai jūs slēgtu derības par zirgu, kurš pienāk trešais? Tikpat labi pareģošanai var izmantot ouija dēlīti!

- Tu esi nodarbojies ar šādiem tādiem pētījumiem, - es sacīju, apspiezdams smaidu.

Džeimijs nopietni pamāja ar galvu.

- Ja ar mani kaut ko dara, man gribas saprast, ko. Es vairākas stundas nosēdēju psiholoģijas bibliotēkā. - Viņš izaicinoši paskatījās uz mani. - Psiholoģija diez cik zinātniska vis nav, vai ne?

- Katrs tās novirziens ir vairāk vai mazāk zinātnisks.

- Vai zināt, kas man ienāca prātā? Psihologi - tādi kā doktore Flauersa -, gribēdami izskatīties zinātniski un atstāt uz citiem iespaidu, mēdz pārvērst idejas skaitļos. Taču ar tādu rīcību jūs zaudējat būtisko, - meklēdams īsto vārdu, viņš pavilka somu aiz lencēm, - proti, dvēseli parādībām, kuras cenšaties saprast.

- Tas ir labs jautājums, - es sacīju. - Par to jau sen strīdas paši psihologi.

Likās, ka Džeimijs nedzird mani, jo turpināja sludināt savus uzskatus spalgā bērna balsī.

- Es runāju par mākslu, par dzeju. Kā skaitliski var izteikt dzeju? Vai būtu jāsaskaita panti? Pēdas? Vārdi, kas beidzas ar e? Vai tā var gūt priekšstatu par Četertonu, Šelliju vai Kītsu un tos izskaidrot? Iznāktu tikai muļķības. Psihologi iedomājas, ka ar cilvēkiem tā var strādāt un vēl iegūt nozīmīgu rezultātu.

Viņš apklusa, nokrekšķinājās un turpināja:

- Man liekas, doktore Flauersa pielūdz skaitļus. Tāpat kā visādus aparātus. Viņa ir iemīlējusies savos datoros un tahitosko-pos. Viņa droši vien priecātos, ja arī mēs būtu mehānismi, kuru rīcība viegli pareģojama. - Džeimija balsī parādījās viegls satraukums. - Varbūt tāpēc, ka viņai pašai vajadzīgas dažādas viltīgas ierīces, lai spētu normāli dzīvot. Kā jums liekas?

- Tā ir teorija.

Džeimijs skumji pasmaidīja.

-Ak, es aizmirsu, ka jūs esat kolēģi. Jūsu pienākums ir vienam otru aizstāvēt.

- Nu nē. Viss, ko tu ar mani runā, ir konfidenciāls. Testu rezultāti - skaitļi - tiek ievadīti datorā, pārējais paliek ārpusē. Ja esi noskaities uz doktori Flauersu un gribi runāt par viņu, sukā vaļā!

Viņš brīdi padomāja.

- Nē, es neesmu uz viņu noskaities. Man tikai šķiet, ka viņai ir skumja dzīve. Vai viņa kādreiz nav bijusi sportiste vai kas tamlīdzīgs?

- Viņa bija daiļslidotāja. Sešdesmit ceturtā gada Olimpisko spēļu zelta medaļniece.

Džeimijs sēdēja domīgs un kluss un mēģināja iztēloties, kā Sarita Flauersa no čempiones pārvērtusies par invalīdi. Zēna acis bija miklas, kad viņš no jauna ierunājās.

- Liekas, es biju nežēlīgs, kad teicu, ka viņa nevar dzīvot bez aparātiem.

- Viņa neslēpj savu kroplumu, - es sacīju. - Viņa negaida, lai kāds izliekas to neredzam.

- Ak kungs, es nupat izrunājos par vienkāršošanu, bet tieši tā rīkojos pats - nosaucu viņu par aparātu fanātiķi tikai tāpēc, ka viņa nevar pārvietoties bez palīgierīcēm!

Viņš iecirta vienas rokas nagus otras plaukstā.

- Neesi pret sevi tik bargs, - es maigi noteicu. - Cenzdamies aptvert sarežģīto pasauli, mēs meklējam vienkāršus izskaidrojumus. Tev piemīt kritiskā domāšana, ar tevi viss būs kārtībā. Tikai cilvēki, kas nedomā, kļūst par akliem fanātiķiem.

Šķita, ka zēns daudzmaz nomierinās. Viņa pirksti uz balināto džinsu ceļgaliem atslāba.

- Tā ir lieliska doma, doktor Delaver.

- Paldies, Džeimij!

- Vai drīkstu vēl kaut ko pajautāt par doktori Flauersu?

- Bez šaubām.

- Es nesaprotu, kāds ir viņas fiziskais stāvoklis. Dažreiz viņa izskatās pavisam stipra, gandrīz normāla. Pagājušajā nedēļā savām acīm redzēju, ka viņa patstāvīgi sper dažus soļus. Pirms dažiem mēnešiem viņa vienubrīd izskatījās pavisam slikti. It kā vienā naktī būtu novecojusi par vairākiem gadiem un galīgi zaudējusi spēkus.

- Izkliedētā skleroze ir slimība, kuras gaita gandrīz nav paredzama, - es paskaidroju. - Simptomi var parādītas un nozust.

- Vai slimība ir ārstējama?

- Nē. Pagaidām ne.

- Tātad viņai var kļūt sliktāk?

- Jā. Vai arī labāk. Grūti kaut ko zināt.

-Tas ir briesmīgi, - Džeimijs sacīja. - Cilvēkam jādzīvo ar sajūtu, ka viņā atrodas bumba ar laika degli.

Es pamāju ar galvu.

- Viņa ar to tiek galā, strādājot darbu, kas viņai patīk.

Tumšajās, zilpelēkajās acīs parādījās asara un noripoja pa

maigo vaigu lejup. Sakautrējies viņš tūlīt to noslaucīja piedurknē un pievērsa skatienu izbalējušai okera krāsas sienai.

Brīdi klusējis, viņš pielēca kājās, paķēra somu ar grāmatām un pārmeta pār plecu.

- Vai nekas cits tev nebija sakāms, Džeimij?

- Nē, - viņš atteica, taču pārāk ātri. - Nekas.

Viņš devās uz durvīm. Es piegāju pie viņa un uzliku roku uz kaulainā pleca. Zēns trīcēja kā no metiena nošķirts kucēns.

- Priecājos, ka ienāci, - es sacīju. - Lūdzu, ja vēlies, apmeklē mani vēl kādreiz. Jebkurā laikā.

- Protams. Paldies! - Viņš atgrūda vaļā durvis un, soļiem atbalsojoties augstā gaiteņa velvētajos griestos, aizsteidzās.

Džeimijs atnāca tikai pēc trim piektdienām. Viņš ieradās bez grāmatu somas, bet atstiepa nenormāli biezu pēdējo kursu psiholoģijas grāmatu ar daudzu zīdpapīra lapiņu iezīmēm.

Nometies uz kušetes, viņš šķirstīja lapas tik ilgi, līdz atrada apdriskātu iezīmi.

- Vispirms, - viņš paziņoja, - es gribu pajautāt par Džonu Votsonu. Izskatās, ka šis vīrs bijis visīstākais fašists.

Pusotras stundas mēs runājām par biheiviorismu. Man sagribējās ēst, es pajautāju, vai arī Džeimijs nevēlas, un viņš pamāja ar galvu. Izgājuši no kabineta, devāmies uz kopīgo ēdnīcu. Ēzdams čīsburgeru un uzdzerdams limonādi, viņš dialektiski virzījās no temata uz tematu, uzbrukdams tiem kā ienaidniekiem, kuri jāpieveic. Viņa apbrīnojamais prāts, kas spēja no datu sārņu kaudzes izrakt pa tīrradnim, iedvesa godbijību. Likās, ka viņa intelekts dzīvo pats par sevi un ir pilnīgi neatkarīgs no bērna ķermeņa, kurā mīt; sarunas laikā šķita, ka zēns absolūti nedomā par savu vecumu.

Jautājumi, kas bira pār mani, nāca tik strauji un dzēlīgi kā krusas graudi. Šķita, vēl lāgā neticis galā ar vienu atbildi, viņa prāts jau aptvēra desmitiem jaunu virzienu, kas prasīja izskaidrojumu. Pēc brīža sāku justies kā svētdienas skolnieks, kam uz-klupusi prātā jukusi akmeņu skaldāmā mašīna. Līdzīgā tempā bēris jautājumus vēl kādu laiciņu, viņš pabeidza sarunu tikpat pēkšņi, kā bija to sācis.

- Labi! - Džeimijs apmierināts pasmaidīja. - Tagad es saprotu.

- Lieliski, - es teicu un gurdi nopūtos.

Viņš piepildīja šķīvi līdz pusei ar kečupu un samīcīja eļļā ceptos kartupeļus sarkanajā biezenī. Bāzdams kartupeļus mutē, viņš noteica:

- Jūs patiešām esat gudrs cilvēks, mister Delaver.

- Paldies, Džeimij!

- Vai puikas gados skolā jums nebija garlaicīgi?

- Parasti tā jutos gan. Bet man bija pāris iedvesmojošu skolotāju. Pārējie pagaisuši no atmiņas.

- Tādi ir vairums. Es nekad neesmu īsti skolā gājis. Ne jau tāpēc, ka tēvocis Dvaits nemēģinātu mani sūtīt. Piecu gadu vecumā viņš nosūtīja mani uz smalkāko Henkoka parka privāto bērnudārzu. - Džeimijs pasmīnēja. - Nepagāja ne trīs dienas, kad noskaidrojās, ka mana atrašanās tur, - viņš kā īsts aktieris atdarināja sievieti, kurai patīk pamācīt citus, - atstāj nelabvēlīgu iespaidu uz pārējiem bērniem.

- Varu iedomāties.

- Viņi nodarbojās ar lasīšanas priekšapmācības vingrinājumiem - salīdzināja krāsas, mācījās alfabētu, kaut ko tādā garā. Man likās, ka vingrinājumi ir stulbi, un es nevēlējos ar tiem nodarboties. Par sodu man lika stāvēt kaktā, bet es par to tikai priecājos, jo lieliski izklaidējos, ļaujoties fantāzijai. Bet tas ilgi neturpinājās. Mājās kāds bija nometis Steinbeka “Dusmu augļus” mīkstos vākos, un es to paņēmu. Vāks bija patiešām interesants, tāpēc sāku grāmatu lasīt. Saturs bija visā visumā saprotams, es aizrāvos, lasīju naktī gultā ar lukturīti, paslēpu grāmatu savā pusdienu kastītē un nesu līdzi uz skolu. Toreiz, kad tiku ielikts kaktā, dažas lapas jau biju izlasījis. Apmēram pēc mēneša biju grāmatu izlasījis līdz pusei, un tā draņķa skolotāja grāmatu ieraudzīja. Viņa kā jukusi izrāva man to no rokām, tāpēc es metos šai virsū - situ un kodu, vārdu sakot, sarīkoju īstu jandāliņu. Šī piezvanīja tēvocim Dvaitam, paziņoja, ka esmu pārlieku aktīvs, ka manis dēļ rodas sarežģījumi ar disciplīnu un man nepieciešama profesionāļu palīdzība. Es pārskaitos un pasūdzējos, ka viņa ir zagle, sacīju, ka viņa mani apspiež tāpat kā strādniekus fermās. Vēl tagad atceros viņas atkārušos žokli - tas bija gluži kā robotam, kas samaitājies. Viņa piegrūda man grāmatu pie deguna un pavēlēja kā nacistu trieciennieks gūsteknim: “Lasi!" Kad biju izlasījis pāris teikumu, lika pārtraukt. Līdz ar to Kadmusam bērnudārzs tika liegts.

Džeimijs izbāza mēli un nolaizīja no apakšlūpas kečupu.

- Katrā ziņā nekas vairāk par skolas laiku man nav sakāms. -Viņš ieskatījās pulkstenī. - Bet nu man jāiet. - To pateicis, prom viņš bija.

Apmeklējumi piektdienās kļuva regulāri, un rotaļas ar idejām pārvērtās par kaut ko līdzīgu kauliņu spēlei. Sarunas risinājās kabinetā, aspirantu lasītavā, kopīgajā ēdnīcā un universitātes ēnainajos celiņos. Viņš bija audzis bez tēva sava tēvoča paspārnē un, šķiet, īsti nezināja, ko nozīmē būt vīrietim. Sniedzot atbildes uz neskaitāmajiem naivajiem jautājumiem, kurus viņš uzdeva kā imigrants, kas aizrautīgi meklē informāciju par jauno dzimteni, man kļuva skaidrs, ka zēns izvēlējies mani par paraugu. Iztaujāšana bija vienpusīga - līdzko mēģināju pieskarties zēna paša dzīvei, viņš mainīja tematu vai pieteica abstrakciju zibenskaru, aiziedams pavisam citā virzienā.

Mūsu attiecības bija grūti formulējamas - nebija nedz. draudzības, nedz terapijas. Ja tā būtu terapija, Džeimijam vajadzētu lūgt palīdzību un atzīt, ka viņam ir problēmas. Tiesa, Džeimijs bija intelektuāli vientuļš, bet tādi bija daudzi projektā iesaistītie bērni. Tika uzskatīts, ka vientulība lemta visiem, kuru intelektuālās spējas sniedzas kosmiskos augstumos. Viņš nemeklēja palīdzību, bet vēlējās tikai sarunāties. Un runāt. Par psiholoģiju, filozofiju, politiku, literatūru.

Lai būtu kā būdams, mani māca aizdomas, ka pirmajā piektdienā viņš bija ieradies atbrīvoties no kādas nastas. Biju ievērojis viņa noskaņu maiņu un nemiera periodus, dienām ilgo noslēgšanos un depresiju, sadrūmušo skatienu vai asaras acīs šķietami neitrālas sarunas laikā, kakla aizžņaugšanos un neapzinātu rokas ietrīcēšanos.

Man bija izveidojusies pārliecība, ka zēnu plosa lielas pretrunas. Bet tās bija dziļi noglabātas un ietītas daudzu aizsargbarjeru autos kā mūmijas, kuru izvilkšana dienas gaismā nebūtu viegla. Es nolēmu nesteigties - psihoterapijai kā zinātnei ir skaidrs, kas jārunā, kā mākslai - brīdis, kurā jārunā. Steidzoties visu varēja sabojāt.

Sešpadsmitajā piektdienā Džeimijs atnesa veselu kaudzi grāmatu par socioloģiju, arī par ģimenes uzbūvi, un droši vien tāpēc sāka runāt par savu ģimeni. Kā lasīdams no grāmatas, viņš bez emocijām uzskaitīja faktus, kuri ienāca prātā: Kadpiusu ģimene “peldas naudā”, viņa īstais vectēvs izveidojis celtniecības impēriju, un viņam Kalifornijā pieder nekustamie īpašumi. Vecais vīrs sen aizgājis no dzīves, taču cilvēki vēl arvien atceras viņu kā Dievu. Arī otri vecvecāki miruši. Un abi īstie vecāki. (“It kā es būtu nolādēts, vai ne?”)

Māte nomirusi dzemdībās, viņš redzējis mātes fotogrāfijas, bet maz ko zina par viņu. Pēc trim gadiem tēvs izdarījis pašnāvību pakaroties. Atbildību par zēna audzināšanu bija uzņēmies tēva jaunākais brālis Dvaits, aukles nemitīgi mainījušās, neviena nav aizkavējusies tik ilgi, lai sāktu Džeimijam kaut ko nozīmēt. Pēc pāris gadiem Dvaits apprecējies un adoptējis divas meitas, un tagad tā ir laimīga ģimenīte. Pēdējos vārdos bija saklausāms rūgtums, un tie kalpoja par brīdinājumu vairs neko neprasīt.

Tēva pašnāvība bija jautājums, kuram galu galā biju nolēmis pievērsties. Nebiju pamanījis, ka Džeimijam piemistu pašnāvnieciskas domas vai impulsi, tomēr uzskatīju, ka šādu risku nevar izslēgt. Man darīja raizes arī viņa garastāvokļa maiņas, galējais perfekcionisms, dažbrīd nereālās cerības un svārstības paš-vērtējumā. Ja vēl ņem vērā arī tēva pašnāvību, risks palielinājās. Bija iespējams, ka, pienākot kādam drūmākam brīdim, viņš var mēģināt atdarināt tēvu, ko nav pazinis.

Tajā dienā notika mūsu divdesmitā tikšanās.

Džeimijam patika deklamēt dzeju - Šelliju, Kītsu, Vērdsver-tu. īpaši viņš bija iemīļojis Tomasu Četertonu, man nepazīstamu dzejnieku. No maniem jautājumiem Džeimijs izvairījās, paskaidrodams, ka Četertona dzeja runā pati par sevi, tāpēc es veicu nelielus pētījumus bibliotēkā.

Visu pēcpusdienu cītīgi cilājis apputējušus kritikas sējumus, atradu dažus interesantus faktus. Lietpratēji uzskatīja Četertonu par ģēniju, par astoņpadsmitā gadsimta gotiskā stila atdzīvinātāju un nozīmīgāko romantiķu priekšteci, kuru mūsu dienās vai nu ignorē, vai zākā.

Izmocītais un traģiskais Četertons bija alcis pēc bagātības un slavas, bet nebija guvis nedz vienu, nedz otru. Negūdams atzinību par saviem darbiem, 1768. gadā viņš īstenojis literāru mistifikāciju, nododams atklātībai vairākus dzejoļus, kurus piecpadsmitajā gadsimtā it kā uzrakstījis mūks, vārdā Tomass Roulijs. Dzejnieks Roulijs nekad nebija dzīvojis, Četertons bija redzējis viņa vārdu uz kapakmens Svētā Jāņa baznīcā Bristolē. Likteņa ironija, ka literārajās aprindās Roulija dzeja tika uzņemta atzinīgi, un Četertons izbaudīja īsu, pastarpinātu atzinības brīdi, bet tad blēdība nāca gaismā un tās upuri atriebās.

Izraidīts no literātu aprindām, dzejnieks bija ķēries pie pamfletu rakstīšanas un strādājis par sulaini, bet visbeidzot sācis ubagot ēdienu atliekas. Pēdējais nožēlojamais likteņa pavērsiens bija tāds, ka, palicis bez graša kabatā, nevarēdams dabūt no tirgotājiem maizi uz parāda, Četertons, dzīvodams badā, bija pasūrojies labvēlīgam aptiekāram, ka žurkas apsēdušas viņa bēniņ-telpu, un dabūjis arsēnu.

1770. gada 24. augustā Tomass Četertons bija noindējies septiņpadsmit gadu vecumā.

Kad Džeimijs nākamo reizi lasīja Četertona dzeju, es izstāstīju, ko biju uzzinājis. Mēs sēdējām uz strūklakas malas pie psiholoģijas fakultātes. Bija skaidra un silta diena, un, novilcis kurpes un zeķes, Džeimijs jāva ūdenim tecēt sīkās straumītēs pāri baltajām, kaulainajām kājām.

- Nūjā, - viņš drūmi noteica. - Un kas tad ir?

- Nekas. Tu ierosināji manu ziņkāri, un es sameklēju šo interesanto dzejnieku.

Džeimijs atvirzījās pāris pēdu nostāk un, skatīdamies strūklakā, spēra pa betona apmali ar tādu spēku, ka āda kļuva sarkana.

- Vai kaut kas noticis, Džeimij?

- Nekas.

Pēc ilgāka saspringta klusuma es ierunājos no jauna:

- Liekas, tu par kaut ko dusmojies. Vai tev nepatīk, ka es sameklēju Četertonu?

- Nē. - Viņš sapīcis aizgriezās. - Mani kaitina pavisam kas cits - jūsu iedoma, ka saprotat mani. Četertons bija ģēnijs, un Džeimijs ir ģēnijs. Četertons jutās nelaimīgs, un Džeimijs jūtas nelaimīgs. Kliks, klaks, kliks! Viss savirknējas kā viena draņķa slimības vēsture!

Pāris garāmejošu studentu, izdzirdējuši izsaucienu, pagrieza galvu. Džeimijs nelikās par viņiem ne zinis un kodīja lūpu.

- Jūs droši vien sākat uztraukties, ka es došos uz kādiem bēniņiem gremot žurku indi, vai ne?

-Nē, es...

- Muļķības! Jūs, psihologi, visi esat vienādi. - Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš turpināja spārdīt strūklaku. Uz papēža izsprāga asiņu lāsītes.

Mēģināju vēlreiz kaut ko teikt.

- Es gribēju parunāties ar tevi par pašnāvību, bet ne jau saistībā ar Četertonu.

- Vai patiešām? Un ar ko tad saistībā?

- Es nesaku, ka tu varētu izdarīt pašnāvību. Taču man nav mierīgs prāts, un, ja es nerunātu par tādiem jautājumiem, es neveiktu savu darbu. Vai tev tā neliekas?

- Labi jau labi. Sakiet, kas sakāms.

- Redzi, - es ierunājos, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus. - Katram gadās ļaunas dienas, bet tu cīnies ar depresiju pārāk bieži. Tu esi neparasts jauneklis, un tas neattiecas tikai uz prāta spējām. Tu esi jūtīgs, uzmanīgs un godīgs. - Džeimijs sarāvās tā, it kā šie komplimenti būtu pliķis sejā. - Tomēr liekas, ka tu ne īpaši pats sev patīc.

- Kas manī ir tāds, kas varētu patikt?

- Daudz kas.

-Kā tad!

- Visvairāk esmu noraizējies par to, ka tu sevi noniecini. Tu izvirzi sev ārkārtīgi augstas prasības, bet, tiklīdz mērķis sasniegts, tu ignorē panākto un tūlīt pat izvirzi vēl augstākas prasības. Tu nemitīgi sevi sodi, iestāstīdams, ka nekam dzīvē neesi derīgs.

- Un kāda tam jēga? - Džeimijs noprasīja.

- Jēga ir tāda, - es paskaidroju, - ka tu pastāvīgi dari sevi nelaimīgu.

Viņš vairījās paskatīties acīs. Asinis no papēža pilēja ūdenī un izzuda kā sārti virpulīši.

- Es nesaku to, lai kritizētu, - piebildu. - Saproti, dzīvē tev nāksies vilties ne reizi vien - kā visiem cilvēkiem -, un būtu labi, ja tu zinātu, kā pārdzīvot gaidāmās vilšanās.

- Grandiozs plāns, - Džeimijs sarkastiski noteica. - Kad sāksim to īstenot?

- Tiklīdz tev radīsies vēlēšanās.

- Es gribu tūlīt. Rādiet, lai redzu, kā ar to visu var tikt galā. Trīs vienkāršās lekcijās.

- Vispirms man jāuzzina par tevi mazliet vairāk.

- Jūs jau tāpat daudz zināt.

- Mēs esam runājuši daudz, bet es par tevi zinu pavisam maz. Man nav skaidrības, kas tevi nodarbina vai liek darboties -kādi ir tavi mērķi un ko tu uzskati par vērtībām.

- Runa par dzīvību un nāvi, vai ne?

- Teiksim, ka runa ir par svarīgiem jautājumiem.

Džeimijs sapņaini paskatījās uz mani.

- Vai jūs gribat zināt, ko es domāju par dzīvību un nāvi, doktor D.? Pateikšu. Tās abas paņem. Tikai nāve to izdara mierīgāk.

Sakrustojis kājas, viņš nopētīja asiņaino papēdi kā kaut kādu bioloģisku paraugu.

- Patlaban mums nav vajadzības par to runāt, - es sacīju.

- Bet es gribu! Visus iepriekšējos mēnešus jūs gatavojāt šo sarunu, vai ne? Vai tad tā nav mūsu draudzīgo attiecību jēga? Jūs vēlaties sagatavot ziņojumu, kas ļauj vadīt psihi vēl efektīvāk. Nu tad runāsim par to tūlīt! Jūs interesē, vai es nedomāju par pašnāvību? Protams. Reizi vai divas nedēļā.

- Vai tādas domas tev tikai iešaujas prātā, vai arī tās kādu brīdi tevi nodarbina?

- Sešas reizes vienādi, pusduci reižu - otrādi.

- Vai kādreiz tu apsver arī paņēmienu?

Džeimijs skaļi iesmējās, aizvēra acis un sāka klusu skaitīt dzejoli.

- Tik reizi cilvēks mirst, un ir vienalga tas,

Vai virve, inde, pistole vai zobens,

Vai ilga slimība, kas spēkus sūc,

Vai pēkšņi sirdij pārplīst vārstulis

Un aprauj nelaimīgo dzīvi.

Lai kā tas notiek, iznākums ir viens -

Par pīšļiem pārvērsties mums lemts.

Acis atvērās.

- Toms Č. ir atbildējis uz visiem jautājumiem, vai ne?

Es neko neteicu, un Džeimijs ar piespiešanos iesmējās vēlreiz.

- Dzejolis jūs neuzjautrina, doktor? Kas jums vajadzīgs, ka-tarse vai grēksūdze? Es dzīvoju savu dzīvi, un man pašam jālemj, vai to nodzīvot līdz galam.

- Tavs lēmums var skart arī citus.

- Muļķības!

- Neviens nedzīvo vakuumā, Džeimij. Tu neesi vienaldzīgs citiem. Tu neesi vienaldzīgs man.

- No kuras mācību grāmatas tas ņemts?

Likās, ka viņa bruņas nav iespējams caursist. Es meklēju kādu spraugu.

- Pašnāvība ir naida akts, Džeimij. Tas būtu jāsaprot gan tev, gan visiem pārējiem.

Viņš reaģēja pēkšņi un neparasti spēcīgi. Zilajās acīs parādījās uguns, balss dusmās aizžņaudzās. Pielēcis kājās, viņš pagriezās uz manu pusi un spalgi iekliedzās:

- Mans tēvs bija pēdējais mēsls! Tāpat kā jūs, ja viņu pieminat!

Sprauslādams viņš novicināja man acu priekšā trīcošu pirkstu un kailām kājām joza prom pāri pagalmam. Paķēris viņa zeķes un kurpes, es skrēju pakaļ.

Ticis pāri laukumam, viņš nogriezās pa kreisi un drāzās lejā pa pakāpieniem. Džeimiju nebija grūti panākt, jo viņš kustējās neveikli, tievās kājas sitās viena pie otras kā sinkopēti ķīniešu ēdamirbuļi.

Pakāpieni izbeidzās pie tukša, no trim pusēm apbūvēta eļļaina betona taisnstūra ķīmijas fakultātes ēkas priekšā. Uz priekšu ceļš bija tikai viens - zaļas metāla durvis. Džeimijs nospieda rokturi, bet izrādījās, ka durvis ir ciet. Pagriezies, lai bēgtu, viņš ieraudzīja mani un, smagi elsodams, sastinga. Pār bālo seju tecēja asaras. Es noliku kurpes un gāju viņam klāt.

- Ejiet projām!

- Džeimij...

- Lieciet mani mierā!

- Izrunāsim visu līdz galam...

- Kāpēc? - viņš iekliedzās. - Kāpēc jums par to jāraizējas?

- Tu neesi man vienaldzīgs. Tu daudz ko man nozīmē, un es nevēlos tevi zaudēt.

Viņš iešņukstējās tā, ka varēja nodomāt - tūlīt sabruks. Piegāju pie viņa, uzliku roku uz pleca un neņēmu nost.

- Arī tu man daudz ko nozīmē, doktor... - Džeimijs šņukstēja, piekļāvis seju pie manas žaketes. Jutu, ka mazas rokas apņem manu vidukli un glāsta. - Tā ir taisnība. Jo es tevi mīlu.

Es sastingu. Tā nedrīkstēja, tā bija vislielākā kļūda, taču stingums uzradās refleksīvi.

Viņš iekliedzās un atkāpās ar naida un sāpju izteiksmi jaunajā sejā.

- Redzi nu! Tagad tu zini! Es esmu mazs pediņš! Gadiem jau esmu, un tagad esmu iekārojis tevi!

Šoks bija pārgājis, biju atguvies un gatavs terapijai, tāpēc spēru soli uz priekšu. Viņš atrāvās nostāk.

- Nenāc klāt, nejēga! Liec mani mierā, ja negribi, lai saucu palīgā!

- Džeimij, aprunāsimies...

- Palīgā! - viņš iegaudojās. Skaņa atbalsojās pret apkārtējām sienām.

- Lūdzu...

Viņš iekliedzās vēlreiz.

Es noliku zemē kurpes un zeķes un devos projām.

Dažas turpmākās nedēļas vairākkārt mēģināju sākt sarunu ar Džeimiju, taču viņš no manis vairījās. Domās atgriezos pie notikuma vēl un vēlreiz un mēģināju saprast, ko būtu varējis darīt citādi. Nezinu, kāda maģija būtu varējusi palīdzēt, jo vārdi vai klusēšana izrādījās bezspēcīgi.

Jo vairāk es domāju par to, kas bija noticis, jo vairāk sāku raizēties par iespējamo pašnāvību. Ilgi gudrojis, atkāpos no konfidencialitātes principa un piezvanīju Džeimija tēvocim. Tas nenācās viegli, kaut arī apzinājos, ka rīkojos pareizi.

Pēc sarunām ar daudziem Dvaita Kadmusa darbiniekiem beidzot tiku savienots ar viņu pašu Kadmusa Beverlihilzas kantorī. Stādījies priekšā, izdarīju minimālu nodevību, stāstot tikai to, ka raizējos par zēna drošību, bet noklusēju par viņa homoseksuali-tāti. Tēvocis noklausījās, ne reizi mani nepārtraucis, un atbildēja sausi un konkrēti.

- Jā, es saprotu. Jā, tas ir nopietni. - Uz brīdi viņš apklusa, laikam lai pārdomātu. - Vai tas ir viss, doktor?

- Jā. Ja jums mājās ir ieroči, izlādējiet, nolieciet tālāk un noslēpiet munīciju.

- Tas nekavējoties tiks izdarīts.

- Aizslēdziet zāļu skapīšus. Centieties, lai viņa rokās nenokļūst naži...

- Protams.

-... un virves.

Atkal iestājās saspringts klusums.

- Ja tas ir viss, doktor...

- Gribu vēlreiz uzsvērt, ka viņam jāsaņem profesionāla palīdzība. Ja vajadzīgs nosūtījums, labprāt nosaukšu pāris vārdu.

- Paldies. Es aprunāšos ar sievu un sazināšos ar jums vēlāk.

Iedevu savu telefona numuru, un viņš vēlreiz pateicās man

par rūpēm.

Nekādu ziņu no viņa vairs nebija.

4

Noliku atpakaļ Džeimija dokumentus un vēlreiz piezvanīju uz Kanjonouksu. Meinvorings bija izgājis, bet sekretāre pateica, ka ziņa ir saņemta.

Bibliotēkas klusumā domas sāka klīst uz visām pusēm. Man bija skaidrs, ja ilgi sēdēšu, domas atradīs kādu tumšu stūri. Piecēlos un dzīvojamā istabā paņēmu pārnēsājamo telefonu.

Pieaķejis to pie jostas, izgāju uz terases un nokāpu leja japaņu dārzā.

Dīķī kā koncentriskas varavīksnes laiski peldēja krāsainās karpas. Soļu troksnis pievilināja zivis pie akmeņiem izliktās malas, kur tās gaidot kāri tvēra gaisu un kulstīja ūdeni.

Iemetu ūdenī sauju granulu. Cenzdamās satvert barību, zivis grūdās cita citai virsū. Atšķirībā no dārza mierīgajiem toņiem, zivju zvīņas meta sarkanas, zeltainas, platīna un oranžas krāsas dzirkstis. Nometies uz ceļgaliem, baroju pašu uzmācīgāko no rokas un izbaudīju ūsu pieskārienus plaukstai.

Paēdinājis karpas, noliku barību, sakrustotām kājām apsēdos uz sūnu spilvena un ieklausījos klusajās skaņās - ūdenskrituma burbuļošanā, skūpstiem līdzīgajos šmakstos, zivīm knibinot aļģu pārklāju no slapjajiem akmeņiem ap dīķi, vieglā vēja kustināto ziedošo glicīniju zaru čaboņā. Tuvojās vakars un ietina dārzu ēnās. Kļuva jūtama jasmīnu smarža. Manu acu priekšā krāsas nomainīja silueti, bet krēslas plīvurs apņēma arī domas.

Sēdēju, iegrimis meditatīvā mierā, te pēkšņi mani iztraucēja pie jostas piestiprinātā telefona iepīkstēšanās.

- Doktors Delavers, - es atsaucos.

- Trakoti oficiāli, Aleks, - cauri sprakšķiem ierunājās jauneklīga balss.

- Vai Lū?

- Kas cits.

- Kā tev klājas? Oficiāli atsaucos tāpēc, ka gaidīju piezvanām kādu citu.

- Man klājas lieliski. Ceru, ka nejūties vīlies.

Es iesmējos. Sprakstoņa kļuva skaļāka.

- Slikta dzirdamība, Lū. No kurienes tu zvani - no krasta vai kuģa?

- No kuģa. Man ir pilns kuģis ar perspektīviem investoriem, kas dodas uz Kaikosu salām, pilna tilpne ar zilo tunci un lielajām makrelēm, kā arī tik daudz ruma, lai apmierinātu vajadzības.

Lū Čestārem jau sen manā sirdī bija silta vietiņa. Pirms gadiem, kad pelnīju vairāk naudas, nekā mācēju izlietot, viņš ierādīja, ko ar to iesākt, un ievadīja darījumos ar nekustamo īpašumu un vērtspapīriem. Tādējādi nu es varēju ērti dzīvot, pat nestrādādams, ja vien ievēroju saprātīgu dzīves stilu. Lū bija enerģisks un sportisks jauns cilvēks no Ziemeļitālijas. Viņam bija zilas acis, un viņš mēdza ātri runāt. Kad Lū bija divdesmit septiņus gadus vecs, žurnālā “Wall Street Journal" par viņu rakstīja kā par akciju tirgus slavenību. Trīsdesmit gadu vecumā viņš bija lielas investīciju firmas galvenais speciālists un virzījās pa karjeras kāpnēm uz augšu. Tad viņš negaidīti mainīja dzīves stilu, pārdeva savu Brentvudas īpašumu un kopā ar sievu un mazuli pārcēlās uz Oregonas ziemeļiem, lai strādātu tikai savā un izmeklētu klientu labā. Lielākā daļa klientu bija vairāk nekā bagāti. Dažus, tādus kā mani, viņš paturēja aiz sentimentāliem apsvērumiem. Tagad viņš dalīja laiku starp savu kantori Vilametas ielejā un simts pēdu garo jahtu “Iniciatīva”. Gan kantoris, gan jahta bija apgādāta ar datorierīcēm, kas, izmantojot modemu, ļāva sarunāties ar veselu starptautisku biržas mākleru armiju.

- Aizvakar monitora ekrānā parādījās tavs vērtspapīru portfelis, Aleks. Es izpētīju visu kā zobārsts. Laiks veikt pusgada pārbaudi.

- Un kādi ir rezultāti?

- Tev ir no nodokļiem brīvi divi simti astoņdesmit tūkstoši, kas caurmērā dod astoņus, komats, septiņdesmit trīs procentus peļņu, nodrošinot divdesmit četru tūkstošu četri simti četrdesmit dolāru lielu gada ienākumu, kuram tēvocis Sems nedrīkst ķerties klāt. Deviņdesmit tūkstoši būs gatavi dažu nākamo mēnešu laikā. Visā visumā tie ir senāki ieguldījumi ar nedaudz mazāku peļņu - caurmērā septiņi, komats, deviņi procenti. Jautājums ir tāds - vai tu vēlies vēl kādas municipālās obligācijas vai arī tevi interesē korporāciju akcijas vai kas cits. Tās būs apliekamas ar nodokļiem, bet, nepelnot daudz, augstāka procentu likme ļaus tev ielikt savā kabatā lielāku summu. Esmu izrēķinājis, ka pēc galu savilkšanas par pagājušo gadu tu esi nopelnījis četrdesmit divus taukšķus. Kā būs šogad?

- Es strādāju mazliet vairāk. Ieņemu apmēram sešus tūkstošus mēnesī.

- Bruto vai neto?

- Bruto.

- Vai atvilkumi ir lieli?

- Ne sevišķi.

- Pērnā gada ienākumi no rentes un procenti veido trīsdesmit vienu tūkstoti. Vai paredzamas kādas pārmaiņas?

- Es vismaz neparedzu.

- Tātad tev ir mazliet vairāk par simts tūkstošiem, joprojām piecdesmit procentu robežās. Ja vien tev nav vajadzīgi likvīdie vērtspapīri vai nejūti vēlēšanos spēlēt, vari padomāt par municipālajām obligācijām.

- Par kādu spēli tu runā?

- Galvenokārt tikko izlaistas, vēl sarakstos neiekļautas akcijas. Šveices firma, kas nodarbojas ar lāzerattēliem. Izskatās daudzsološa. Vēl ir Pensilvānijas sindikāts, kas pārstrādā lūžņus, un kaut kas tavā jomā - uzņēmums Karolīnā, tas specializējies psihiatrisko slimnīcu apgādē.

- Psihiatriskās slimnīcas?

- Protams. Šī grupa - “Psycorp” - slēdz līgumus ar vidēja lieluma apdzīvotajām vietām par psihisko aprūpi. Galvenokārt Dienvidos un Vidējos Rietumos, taču firmas darbība strauji plešas plašumā. Ļoti aktīvs mārketings, arī demogrāfiskie rādītāji daudzsološi. Trako tur ir atliku likām. Bet tu jau nekad neesi sevi iedomājies kā strauji augošas industrijas sastāvdaļu.

- Liekas, es palikšu pie obligācijām. Cik lielus procentus tās ienes?

- Man ir pieeja tādām nekustamā īpašuma obligācijām, kas ienes desmit ar pusi procentu, ja pērk par nominālu, taču minimālais termiņš ir trīsdesmit gadu. Tīrais ienākums, - bija dzirdams, kā fonā klikst taustiņi, - būs aptuveni divi tūkstoši trīs simti četrdesmit dolāru. Tikai neiztērē tos visus vienā vietā.

- Dubultās A?

- Tās tiek vērtētas kā triskāršās B un joprojām ir piemērotas investīcijām, es gan ceru, ka dažos mēnešos tās uzkāps līdz A. Es vairs neuztveru nopietni tos reitingus, jo informācijas dienesti palai-dušies slinkumā. Paskaties uz WPPSS katastrofu - no trīskāršā A taisnā ceļā uz tualeti, un neviens neko nebija nojautis. Vislabāk uzmanīt katru laidienu pašam. To es ari daru - turklāt regulāri. Tas, ko esmu nolūkojis tev, izskatās ļoti lepni. Konservatīva pludmales kopiena ar smagu nodokļu bāzi. Municipālais finansējums sen nokavēts, nekādu strīdu par īpašumtiesībām. Vai gribi piedalīties?

- Protams. Par kādu summu vari iegādāties?

- Divi simti piecdesmit tūkstošiem. Simt tūkstošus esmu apsolījis vienam citam. Tu vari dabūt palikušos simt piecdesmit tūkstošus.

- Nopērc man tieši par simt tūkstošiem. Deviņdesmit tūkstoši lai ir no tevis pieminētajām obligācijām, bet desmit tūkstošus rit pārskaitīšu. Uz Oregonu vai Rietumindiju?

- Uz Oregonu. Kamēr manis nav, darījumus kārto Šerija.

- Cik ilgi esi paredzējis būt projām?

- Nedēļu, varbūt ilgāk. Viss atkarīgs no tā, kā veiksies zvejošana, un no tā, pēc cik ilga laika bagātie sāks krist cits citam uz nerviem. Starp citu, mēs saņēmām tavu pateicības rakstu par sudrablasi. Garda manta, vai ne?

- Lasis bija brīnišķīgs, Lū. Mēs paaicinājām draugus un uzcepām uz restēm tieši tā, kā tu biji ieteicis.

- Labi. Tev derētu redzēt, kādus zilos tunčus mēs te ķeram. Trīssimt mārciņu smagi, gaļa sārta un kā sviests. Patlaban sagriezta plānum plānās šķēlītēs manā priekšā uz šķīvja. Es pataupīšu tev dažus kumosus.

- Lieliska doma, Lū.

- Ei! - viņš iesaucās. - Atvaino, Aleks, bet pie labā borta kaut kas notiek. Kungs Dievs, paskaties, kas tas par briesmoni! -Viņš kaut ko iedzēra un ierunājās no jauna: - Velc ārā, Džimbo! Atvaino mani vēlreiz! Kā tev labi klājas, vai viss kārtībā?

- Viss ir uz goda.

- Lieliski. Tādā gadījumā es beidzu sarunu un eju lejā kavēt klientiem laiku.

- Dzīvo vesels, Lū! Neaizmirsti mani, kad mielosies ar krabju salātiem.

- Gliemežu, - viņš palaboja, - kas marinēti citronu sulā. Apēd, bet pēc tam ar gliemežvāku uzspēlē Mailsu Deivisu.

Klausulē atskanēja pīkstiens.

- Pīkst tavā vai manā galā? - Lū jautāja.

- Manā. Kāds gaida sarunu.

- Es laižu tevi vaļā, Aleks. Beidzu runāt.

Nospiedu pogu, lai savienotos ar gaidītāju.

-Aleks? Te Milo. Tikai uz dažiem vārdiem.

- Milo! Priecājos tevi dzirdēt. Kas noticis?

- Es sarunājos ar kādu cilvēku, kas teica, ka pazīstot tevi. Vārdā Džeimss Vilsons Kadmuss.

- Džeimijs! Kur viņš ir?

-Tu tātad pazīsti viņu?

- Protams. Kas par....

- Viņš minēja, ka esot no rīta tev zvanījis.

- Jā, tā ir taisnība.

- Cikos tas notika?

-Apmēram ceturksni pāri trim.

- Kas viņam bija sakāms?

Es neatbildēju uzreiz. Milo bija mans labākais draugs. Viņš diezgan ilgi nebija man zvanījis, un es jau sāku raizēties. Citādā situācijā es būtu nopriecājies, ka viņš piezvanījis. Milo balss nebūt neskanēja draudzīgi, un es atcerējos, ar ko viņš pelna sev maizi.

- Viņš zvanīja sakarā ar krīzi, - izvairīgi paskaidroju. - Viņam bija vajadzīga palīdzība.

- Kādā ziņā?

- Milo, kas, pie joda, notiek?

- Nevaru neko teikt, vecais. Piezvanīšu vēlāk.

- Mirkli pagaidi! Vai ar puiku kaut kas atgadījies?

Tagad bija viņa kārta klusēt. Es iztēlojos, kā viņš pārvelk ar roku pār lielo, rētaino seju.

- Aleks... - Milo nopūtās. - Man patiešām nu jāiet.

Klikšķis.

Tā pret draugu neizturas, un es aizsvilos dusmās. Bet tad atcerējos, kādas lietas viņš izmeklē, un man kā indīgs vilnis virsū nāca bažas. Piezvanīju uz Losandželosas Rietumu policijas iecirkni un, izgājis vairākus policijas birokrātijas apļus, uzzināju vienīgi to, ka Milo atrodas nozieguma vietā. Vēlreiz piezvanījis uz Kanjonouksu, sastapos tikai ar slēptu Meinvoringa sekretāres nelabvēlību. It kā es būtu kāds pārijs.

Iedomājoties, ka lieta, kuru izmeklē Milo, varētu attiekties uz Džeimiju, man kļuva nelabi. Bet tāds notikumu pavērsiens varēja kalpot arī par orientieri. Ja Milo neko neizpaustu, bet gadījums tiktu plaši atspoguļots presē, es kaut ko uzzinātu no masu informācijas līdzekļiem.

Pastiepu roku un uzgriezu pēc kārtas abas vidējo viļņu ziņu stacijas. Neviena vārda. Turpmākie meklējumi vainagojās ar au-diosārņiem - un tikai. Televīzijas ziņās galvenokārt rādīja kuplus matus un baltus zobus - priecīgas runas un nedabiskas improvizācijas, kam pa starpu tika pasniegtas slepkavības un vardarbība.

Daudz šausmu, bet nekā tāda, ko meklēju es.

Ieraudzījis uz rakstāmgalda "Times” rīta izlaidumu, paņēmu to. Nekā. Man avīzē bija pazīstami divi darbinieki - šaha redaktors un Neds Bjondi, kura pārziņā atradās pilsētas metro. Sameklēju piezīmju grāmatā viņa numuru un piezvanīju.

- Doktor! Pie joda, kā tev iet?

- Itin labi, Ned. Un kā pašam?

- Lieliski. Anna Marija nupat iestājās aspirantūrā Kornelā. Izglītojas.

- Lieliski, Ned. Kad runāsi ar viņu nākamreiz, sirsnīgi pasveicini no manis.

- Tiks izdarīts. Bez tavas palīdzības tagad to nebūtu iespējams izdarīt.

- Viņa ir lielisks bērns.

- Šajā ziņā neko nevaru iebilst. Ko šodien esi man izracis? Tava pēdējā piespēle nebija slikta.

- Nekas nav izrakts, - es sacīju. - Ir tikai jautājumi.

- Nu tad klāj vaļā!

- Ned, vai neesi dzirdējis, ka Lavandas Slaktera lietas izmeklēšanā kaut kas būtu pavirzījies uz priekšu?

- Ne par matu. - Viņa balss ieskanējās mazliet spalgāk. - Vai tu kaut ko uzzināji?

-Nē.

- Interesējies tāpat vien?

- Uz to pusi ir.

- Doktor, - viņš lūdzās, - šajā lietā jau veselu mēnesi viss stāv uz vietas. Ja kaut ko zini, tad neklusē.

- Es patiešām neko nezinu, Ned.

- Nūjā.

-Atvaino, ka iztraucēju. Neņem ļaunā, ka piezvanīju.

- Nu protams, - viņš sapīcis atbildēja. - Mans pauris jau ir tukšs kā izslaucīts.

- Visu labu, Ned!

- Sajonara, * doktor!

Ne viens, ne otrs no mums neticēja, ka ar šo sarunu tematam pielikts punkts.

Robiņa pārnāca mājās lieliskā noskaņojumā, nomazgājās dušā, uzlika rotas un pārģērbās īsā un melna, pieguļošā kleitiņā. Es izvēlējos dzeltenbrūnu linaudekla uzvalku, zili punktainu kreklu ar baltu apkakli, apsēju tumšu zilsarkanu kaklasaiti un apāvu teļādas kurpes. Kaut arī izskatījos elegants, jutos kā zombijs. Sadevušies rokās, mēs devāmies pāri terasei uz kadiljaku.

' Uz redzēšanos! (Tulk. no japāņu vai)

Robiņa iekārtojās pasažiera sēdeklī, saņēma manu roku un saspieda. Pēc tam viņa attaisīja jumta lūku, lai siltais Kaliforni-jas gaiss apvējo seju. Robiņa bija lieliskā garastāvoklī un dega nepacietībā. Es pieliecos, lai noskūpstītu viņu uz vaiga. Pasmaidījusi viņa sniedza pretī lūpas.

Skūpsts bija karsts un ilgs. Ieliku tajā visu savu kvēli, tomēr saruna ar Milo neizzuda no apziņas. Prāta tumšākajos nostūros virmoja nemierīgas domas. Jutos draņķīgi, ka man neizdodas tās atvairīt, taču nozvērējos nesabojāt vakaru.

Iedarbinājis motoru, ieliku magnetofonā Laurendo Almeidas kaseti. Mašīnu piepildīja maiga brazīliešu mūzika, un es mēģināju iztēlē uzburt karnevālus un siksniņu bikini.

Mēs vakariņojām tumšā, safrāna smaržas piedvestā Vestvudas restorānā, pa kuru oficiantes staigāja vēderdejotāju tērpos un šķita tādas pašas indietes kā Merila Strīpa. Par spīti restorāna lētajam manierīgumam, ēdiens bija lielisks. Robiņa lēnām, bet neatlaidīgi pieveica lēcu zupu, ceptu cāli, gurķus jogurta mērcē, bet desertā - sudrabainā folijā tītas saldināta piena lodītes. Cerot, ka viņa neievēros manu mazohismu, sodīju savas aukslējas ar sevišķi asu kariju.

Ļāvu, lai runā Robiņa, bet pats aprobežojos ar galvas mājieniem un smaidiem. Tā es turpināju mašīnā ar skūpstu sākto maldināšanu, jo domās atrados pavisam citur. Vainas izjūtu padzinu, gudri nospriezdams, ka mīlestībā blēdība dažkārt vairāk atmaksājas nekā godīgums. Varbūt Robiņa kaut ko saprata, bet izlikās nemanām.

Pēc vakariņām mēs cauri Vilšīrai aizbraucām līdz pludmalei un izmetām līkumu pa Klusā okeāna piekrastes šoseju. Tumšās debesis bija bez zvaigznēm, bet okeāns viļņojās kā melna sa-tīna pļava. Klusēdami braucām uz Malibu pusi, bet Almeida no ģitāras vilināja sambas skaņas bangu ritma pavadībā.

Apstājāmies Merino tūlīt aiz mola. Gaiss klubā bija piesmēķēts zils. Stūrī uz skatuvītes četru instrumentu grupa - bungas, kontrabass, alta saksofons un ģitāra - izpušķoja Koltreinu. Mēs pasūtījām sev pa glāzei brendija un klausījāmies.

Tiklīdz gabals bija beidzies, Robiņa saņēma manu roku un pajautāja, kas nodarbina manas domas. Pastāstīju par sarunu ar Milo pa telefonu. Viņa uzmanīgi noklausījās.

- Puika ir ķezā, - es sacīju. - Ja šī lieta ir kaut kādā sakarā ar Slakteri, nepatikšanas ir milzīgas. Bet lielākā cūcība ir tā, ka nezinu, vai viņš ir dzīvs vai arī tiek turēts aizdomās. Milo neko par to neteiks.

- Tas neizskatās pēc Milo, - Robiņa sacīja.

- Milo jau kādu laiku nevar ne pazīt, - es prātoju. - Atceries, viņš neparādījās Jaungadā un nepiezvanīja arī vēlāk, lai kaut ko paskaidrotu. Dažu pēdējo nedēļu laikā esmu zvanījis viņam uz mājām un uz darbu, droši vien esmu atstājis duci ziņu, bet viņš ne reizes nav atsaucies. Sākumā es nodomāju, ka viņš piedalās kādā slepenā operācijā, taču pēc Slak-tera pēdējā upura atrašanas viņa seja aizpildīja visu televizora ekrānu. Skaidri redzams, ka viņš no mums, tas ir, no manis, distancējas.

- Bet varbūt viņam klājas grūti? - Robiņa ieminējās. - Šīs lietas izmeklēšana viņam varētu radīt neiedomājamu stresu.

- Ja Milo ir stresā, viņš gan varēja meklēt atbalstu pie draugiem.

- Varbūt viņš nespēj būt atklāts pret cilvēku, kam nav pazīstami šādi pārdzīvojumi, Aleks.

Malkodams brendiju, es pārdomāju Robinas vārdus.

- Varbūt tev taisnība. Nezinu. Man tomēr liekas, ka tā geju padarīšana viņam neko lielu nenozīmē. Mūsu draudzības sākumā viņš pateica savas domas par šo jautājumu, lai būtu skaidrība un miers.

- Kā tev šķiet, ko viņš būtu varējis tev sacīt, mīļais?

Glāzē vēl bija palicis mazliet brendija. Es sašūpoju glāzi un

vēroju zeltaino šķidrumu, kas viļņojās kā sīciņa jūra vētrā.

- Vai tu varbūt domā, ka neesmu bijis pietiekami smalkjūtīgs? - es pajautāju.

- Runa ir nevis par smalkjūtību, bet par neapzinātu izvēli.

Tu pats reiz skaidroji, ka cilvēka prāts, lai nesajuktu, parasti izlaiž visu caur sevi kā filtru.

Es pamāju.

- Atzīsti, Aleks, visai neparasts šķiet fakts, ka tev, normālam vīrietim, ir tik tuvas attiecības ar geju. Milo neapšaubāmi par daudz ko ar tevi nerunā. Lai jūsu attiecības neizjuktu, jūs abi esat spiesti kaut ko izslēgt no apziņas, vai ne?

- Ko tad, piemēram?

- Vai esi kādreiz padomājis, ko viņš un Riks dara gultā?

Es klusēju, jo Robinai bija taisnība. Mēs ar Milo runājām par visu ko, tikai ne par seksu. Runājām riņķī un apkārt, bet nekad tieši par to. Tas bija pirmās pakāpes noliegums.

- Dīvaini, - es sacīju, - kad pēcpusdienā pārskatīju piezīmes par Džeimiju un apsvēru, ko es būtu varējis darīt citādi, man ienāca prātā, ka viņu derēja iepazīstināt ar Milo. Zēns ir gejs -vismaz toreiz viņš tā uzskatīja -, iespējams, ka iepazīstināšana ar geju, pieaugušu cilvēku, varētu palīdzēt viņam iekļauties dzīvē. - Es saraucu pieri. - Izklausās naivi, vai ne?

Mans kakls aizžņaudzās, un pēdējais dedzinošais brendija malks nogāja lejā ar grūtībām.

- Lai nu būtu kā būdams, - ar rūgtumu noteicu, - tagad viņi satikušies bez manas līdzdalības.

Mēs pastaigājām pa pludmali, lai atsvaidzinātos, bet pēc tam atgriezāmies pie kadiljaka un klusēdami braucām mājās. Robi-nas galva gulēja man uz pleca, bet šis smagums nomierināja. Bija jau pēc pusnakts, kad nogriezos uz ziemeļiem, uz Beverligle-nu, un desmit minūtes vēlāk jau slēdzu sava nama durvis.

Vējā novirmoja aploksne un nokrita uz parketa. Pacēlu to un apskatīju. Vienpadsmitos vakarā vēstuli bija piegādājis Beverli-hilzas kurjerdienests. Tajā atradās lūgums nākamajā rītā noteikti piezvanīt uz Horasa Sauzas juridisko biroju (“Sakarā ar Dž. Kad-musu.”) un Vilšīras telefona numurs.

Beidzot kāds cilvēks vēlējās ar mani runāt.

5

Piecēlos agri no rīta, un avīze nokļuva manas rokas tūlīt pēc tās piegādes. Pirmās lapas apakšā bija reklāmas virsraksts: IESPĒJAMS, KA LAVANDAS SLAKTERA LIETA IZKUSTĒJUSIES NO VIETAS. Informācija tomēr aprobežojās ar paziņojumu, ka Los-andželosas policijas Beverlihilzas iecirkņa šerifa birojs dienas beigās par šo lietu rīko preses konferenci. Vēl bija atstāstīti veci fakti un agrākās intervijas ar upuru tuviniekiem, kā arī sniegta vienaldzīga ik pēc diviem mēnešiem notikušo sērijveida slepkavību hronoloģija.

Slaktera upuri bija piecpadsmit līdz deviņpadsmit gadus veci vīriešu kārtas prostitūtas. Lielākā daļa - bēgļi no Amerikas vidienes. Visi seši bija nožņaugti ar lavandas krāsas zīda strēmeli un pēc nāves sakropļoti. Viņi bija nogalināti nezināmā vietā, bet pēc tam atstāti katrs citur pilsētas apkārtnē. Līķi bija nomesti rietumu virzienā, pirmais - nomaļas alejas atkritumu tvertnē netālu no Santamonikas bulvāra, pašā Boistaunas centrā, sestais - Viļa Rodžera parkā blakus kājceliņam. Četri līķi bija atrasti Rietumu Holivudā - šerifa apgabalā, bet pēdējie divi - Losandželosas Rietumu iecirknī. Beverlihilza ģeogrāfiski atradās abām teritorijām pa vidu, taču bija palikusi bez neviena līķa.

Nolicis avīzi, piezvanīju uz Horasa Sauzas biroju. Tā droši vien bija privāta līnija, jo klausuli pacēla viņš pats.

- Doktor, paldies, ka atsaucāties tik drīz.

- Vai varu jums kaut kā palīdzēt, mister Sauza?

- Jūsu kādreizējais pacients Džeimijs Kadmuss ir mans klients. Es pārstāvu viņu krimināllietā un būtu ļoti pateicīgs par iespēju ar jums par to aprunāties.

- Par ko viņš apsūdzēts?

- Vislabāk būtu, ja mēs tiktos personiski, doktor, tad varētu par to parunāt.

- Labi. Ieradīšos piejums birojā stundas laikā. Kur jūs atrodaties?

- Neraizējieties, kā mani atrast, doktor. Mans cilvēks jūs atvedīs.

Astoņos atskanēja zvans pie durvīm. Tās atvēris, atrados aci pret aci ar šoferi pelēkā livrejā. Viņš bija mazliet vecāks par trīsdesmit gadiem, garš un kalsns, ar lielu degunu un vāju zodu. Zem deguna auga kuplas, melnas ūsas, kas gandrīz aizsedza muti. Seja bija bāla un nesen skūta, par to liecināja vairāki iegriezumi uz zoda. Virs garu, pār pleciem krītošu matu kodaļas vārgi turējās atpakaļ atbīdīta formas cepure. Ar satīnu apdarināto bikšu gali beidzās ar smailiem kovboja zābakiem no vēršādas. Acis bija tumšas, šķietami laiskas un nekustīgas. Skatieniem sastopoties, tajās varēja nolasīt vērtējumu.

- Vai doktors Del’vers? Mani sauc Tullijs Antrims, un es atbraucu, lai aizvestu jūs pie mistera Sauzas. Negribēju apskrāpēt mašīnu, tāpēc atstāju to lejā.

Cenzdamies neatpalikt, ātri sekoju šoferim, kas lieliem soļiem devās pa piebraucamo ceļu pāri manam zemes gabalam. Simts jardu no Beverliglenas augstu koku paēnā atradās apgriešanās vieta. Tur gaidīja spīdīgs, melns limuzīns, divdesmit pēdu garš “Phantom IV”. Tādu auto biju redzējis prinča Čārlza un Diānas kāzu attēlos, turklāt mašīna bija piederējusi līgavaiņa mātei.

Šoferis pieturēja durvis, ļaudams man iekāpt, uzmanīgi tās aizvēra, tad aizgāja otrā pusē un apsēdās pie stūres.

Mašīna bija tik liela, ka tajā varēja rīkot dejas. Kašmiram līdzīgs pelēka filca interjers ar daudziem lakotiem dedzināta koka elementiem, kas spīdēja kā spogulis. Pie visām pasažieru durvīm sudraba turētājos bija puķu vāzes ar svaigu “American Beauty” rozi katrā. Sānu logus rotāja viegls ziedu motīvs, un tos daļēji aizsedza samta aizkari.

Stikla starpsiena atdalīja šoferi no pasažieriem. Ieslēgts her-mētiskā klusumā, es vēroju pantomīmu šofera izpildījumā: kā viņš uzliek cepuri taisni, pagriež aizdedzes atslēgu, darbojas ar radiouztvērēju un sāk šūpoties, droši vien mūzikas ritmā.

Automašīna gludi slīdēja uz Beverliglenas pusi. Satiksme kļuva arvien blīvāka, jo cilvēki devās uz darbu, taču Antrims meistarīgi, gandrīz nemanāmi iekļāvās transporta plūsmā. Aizbraucis dienvidu virzienā līdz Vilšīrai, viņš pagriezās uz austru-miem.

Lielajā limuzīnā es jutos kā mazs bērns. Šofera pinkainā galva kustējās nedzirdamas mūzikas ritmā. Roku balstā es ieraudzīju vairākas ziloņkaula pogas ar mazu sudraba plāksnīti blakus. Es nospiedu pogu ar uzrakstu ŠOFERIS.

- Jā, ser! - viņš atsaucās, nedz atskatīdamies, nedz izkrizdams no ritma.

- Jūs varētu atbīdīt šķērssienu. Es labprāt paklausītos mūziku.

- Aizmugures salonā ir automātiskā sistēma. Regulēšanas pogas iemontētas labajā roku balstā. Tā ir pavisam vienkārši regulējama.

- Baidos, ka tā mani iemidzinās. Kuru staciju jūs klausāties?

- KMET. ZZ Top.

- Es labprāt to paklausītos.

- Labi.

Šoferis nospieda pogu, un stikla starpsiena atslīdēja vaļā. Mašīnu piepildīja tik skaļš rokenrols, ka aizkrita ausis, - Teksa-sas trio dziedāja par meiteni, kas prot likt lietā savas kājas. Antrims piebalsoja dziedātājiem gaudulīgā tenorā.

Dziesmai sekoja reklāma, tajā slimnīca, kas nodarbojās ar abortiem, uzdevās par feministu veselības centru.

- Pamatīgs auto, - es sacīju.

-Jā.

- Laikam jau ļoti rets.

- Droši vien. Reiz piederējis kādam spānietim, Hitlera sirdsdraugam.

- Franko?

-Tam pašam.

- Kā klausa stūre?

-Tik lielam vāģim itin labi.

Radiofonā iedziedājās Van Heilens, iznīcinādams turpmākas sarunas iespēju. Ziņu pārtraukumā mēs pārbraucām Reksfordas krustojumu, degot sarkanai gaismai. Aizsmēķējis cigareti, pajautāju:

- Vai tā ir parastā izturēšanās?

- Ko jūs ar to domājat?

- Cilvēku vadāšanu limuzīnā.

- Es daru, ko liek misters Sauza, - šoferis pikti attrauca, uzmeklēja citu staciju, kas raidīja rokenrolu, un uzgrieza labi skaļi.

Izbraukuši cauri Beverlihilzai un Brīnumu jūdzei, nonācām Vilšīras finanšu rajonā. Bulvāra malā virknējās četrdesmitajos un piecdesmitajos gados būvētas septiņu līdz desmit stāvu augstas ēkas ar sārta un balta granīta dekoratīvā stila kolonnām. Tajos gados cilvēki zemestrīces uztvēra nopietni un necēla debesskrāpjus.

Ēka, pie kuras mašīna apstājās, bija vecāka un mazāka - četrstāvu kāzu torte itāliešu gaumē ar sarkanu jumtu -, reta palieka no gadsimtu mijas, kad Vilšīra bija dzīvojamais rajons. Šoferis lepnā lokā piebrauca pie savrupnama galvenās ieejas un apstājās. Sarkankoka durvis izskatījās kā deviņas pēdas augsta kokā grieztu briesmekļu kolekcija. To labajā pusē atradās divas neuzkrītošas misiņa plāksnītes. Pirmo rotāja uzraksts: SAUZA UN PARTNERI, JURIDISKĀ KORPORĀCIJA. Otru greznoja Sauzas un duča citu juristu vārdi.

Antrims izveda mani cauri priekštelpai ar velvētiem griestiem, mākslīgiem ziediem un rietumu mākslas priekšmetiem un pēc tam pa gaiteni ar melnbalti rūtainu marmora grīdu līdz neliela lifta atvērtajām durvīm. Iedarbinājis liftu ar vecmodīgu sviru, viņš uzbrauca līdz ceturtajam stāvam.

Mēs izgājām kokā grieztu vītņu kāpņu augšējā laukumiņā ar greznu sudrabainu paklāju uz grīdas. Pa augstajiem, ideāli tīrajiem logiem pavērās skats uz mašīnu stāvlaukumu vietā, kur kādreiz bija pleties angļu dārzs. Tālumā bija redzamas Henkoka parka ēnainās alejas.

Ar roku paaicinājis tālāk, šoferis ieveda mani priekštelpā, kuras sienas rotāja citi rietumu mākslas paraugi. Telpas centrā stāvēja mazs, tukšs rakstāmgalds. Pa labi karājās eļļas glezna ar sērīga izskata indiāni ne mazāk nožēlojamā zirgā, pa labi atradās durvis. Šoferis pieklauvēja.

Durvis atvēra sešdesmit gadus vecs vidēja auguma vīrs ar paretiem matiem, platām krūtīm un lielām, resnām rokām. Vīrs bija smagnējs, bet ne tauku blāķis, zemais smaguma centrs radīja iespaidu, ka apgāzt viņu nav viegli. Sejas vaibsti bija plati un stingri - fotogrāfijās viņš izskatītos labāk nekā dzīvē -, āda sarkana kā pēc pirts, vēl palikušie smilškrāsas mati saspurojušies. Sevišķi labi pašūtās tumši zilās biksēs bija iebāzts balts Ēģiptes kokvilnas krekls ar monogrammu uz kabatas. Izrieztās krūtis šķērsoja tumšzili bikšturi. Kaklasaiti rotāja zildzelteni raibumi, kurpes bija tikpat spīdīgas un melnas kā limuzīns.

- Doktors ir klāt, - paziņoja Antrims.

- Paldies, Tullij, - vīrietis skanīgi atsaucās, - vari tagad iet.

Viņš panācās uz priekšu un satvēra manu roku. Uzvēdīja

viegla citrusu smarža.

- Doktor Delaver, es esmu Horass Sauza. Pateicos, ka ieradāties tik ātri.

- Jebkurā laikā. Kā jūtas Džeimijs?

Cieši paspiedis manu roku, Sauza to atlaida.

- Es redzēju zēnu pirms pāris stundām. Psiholoģiski gluži pagalam. Bet tas ir tikai sākums. Tiklīdz policijas preses konference beigsies, viņš pārstās būt Džeimijs Kadmuss un pārtaps par Lavandas Slakteri. Par mēneša briesmoni.

Pēkšņi es jutos tik slikti, it kā būtu iemests tajā bezdibenī-gajā šahtā, kādas rādās murgos. Jaunā ziņa nenāca kā šoks un pat ne pārsteigums. Pēc sarunas ar Milo šī doma jau bija ielīdusi manās smadzenēs kā mazs, negants čūskulēns. Bet nu čūska bija parādījusies atklatiba, atkailinājusi indes zobus un cirtusi, nogalinot cerību.

- Es nespēju tam noticēt. - Tas bija vienīgais, ko spēju pateikt.

- Arī man nebija viegli. Es piedalījos Džeimija kristībās, doktor. Viņš bija sīks, apaļš mazulītis divu dūru lielumā.

Sauza iespieda savu zodu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

- Esmu ļoti noraizējies par viņu, doktor. Viņa stāvoklis ir nestabils jau zināmu laiku, bet, līdzko atklātībā nonāks ziņa par arestu, palikušais saprāts zudīs vēl vairāk. Jūs labi zināt, kādā laikā mēs dzīvojam. Ļaudis alkst asiņu. Zēnu savās rokās gribēs dabūt linčotāju pūlis. Apgabala prokurors jau gatavo apsūdzību par slepkavību, bet tai sekos apsūdzība vēl sešās slepkavībās. Daudzkārtēja slepkavība īpašos apstākļos, un, ja lietai netiks atrasta pareizā pieeja, iznākumā var draudēt gāzes kamera. Ar pareizo pieeju es saprotu organizatorisko pusi un saskaņotu komandas darbu. Vai drīkstu ieskaitīt jūs savā komandā, doktor?

- Kā jums šķiet, ko es varu darīt?

-Aprunāsimies. Lūdzu, ienāciet!

Šā vīra svētnīca bija liela stūra istaba ar balkonu apkārt, kurā gaisma ieplūda pa stiklotām durvīm. Balkonu greznoja podi ar acālijām un kamēlijām. Istabas sienas veidoja griezti paneļi, tās joprojām atdzīvināja avangarda māksla - liekas, šoreiz īsts Remingtons. Gar sienas augšmalu gāja balti ģipša veidojumi, bet griestu vietā bija balts kupols. Gaišo ozolkoka grīdu klāja nava-ho indiāņu grīdsega. Vienā kaktā uz čipendeila galda stāvēja porcelāna tējas servīze. Pārējais bija dārga jurista standarta iekārta -milzīgs rakstāmgalds, ādas klubkrēsli, desmit kvadrātpēdu ar diplomiem, rekomendācijas, fotogrāfijas, tiesneša āmuriņš, ar antikvāriem juridiskiem izdevumiem pildīts stikla skapis.

Vienā no krēsliem sēdēja mana vecuma vīrietis un stīvi blenza uz savām kurpēm. Izdzirdējis, ka tuvojamies, viņš grīļīgi piecēlās un sakārtoja kaklasaiti.

Sauza piegāja pie viņa un tēvišķīgi uzlika roku uz pleca.

- Doktor, iepazīstieties ar misteru Dvaitu Kadmusu, zēna tēvoci un aizbildni. Dvait, doktors Aleksandrs Delavers.

Kadmuss neizrādīja, ka pazītu mani, un padeva mīkstu un miklu roku. Viņš bija sakumpis gara auguma cilvēks ar plāniem, brūniem matiem un maigām, bēdās sasarkušām, padevīgām acīm, kas slēpās aiz biezu briļļu stikliem. Pareizi veidotās sejas vaibsti bija tikpat neskaidri kā ar smilšpapīru noberztai skulptūrai. Viņš nēsāja brūnu uzvalku, baltu kreklu un brūnu kaklasaiti. Apģērbs bija dārgs, taču izskatījās tā, it kā valkātājs būtu tajā gulējis.

- Doktor, - viņš ierunājās, nepaskatījies uz mani, nez kāpēc pasmaidīja un raudulīgi savilka lūpas, kļūdams līdzīgs Džeimi-jam.

- Mister Kadmus...

- Sēdies, Dvait, - bilda Sauza, viegli uzspiezdams ar roku. -Atpūties.

Kadmuss atkrita krēslā kā akmens.

- Jūtieties kā mājās, doktor.

Sauza apsēdās pie galda un atspiedās pret to ar ādu apšūtajiem elkoņiem.

- Vispirms, doktor, atļaujiet izklāstīt faktus. Klausoties par ģimenes lietām, lūdzu, pacietieties. Vakar agri no rīta Džeimijs izbēga no slimnīcas. Tūlīt viņš no tukšās konferenču zāles piezvanīja jums. Vai atceraties, cikos tas bija?

-Apmēram ceturksni pāri trim.

Sauza pamāja.

- Tas saskan ar slimnīcas darbinieku ziņojumiem. Diemžēl tas neko nedod, jo sameklēt Džeimiju slimnīcas teritorijā neizdevās. Nācās zvanīt Dvaitam uz Meksiku, un viņš ar ģimeni nekavējoties atlidoja šurp. Pēc lidmašīnas nolaišanās viņš sazinājās ar mani. Kopā ar doktoru Meinvoringu mēs noturējām ārkārtas apspriedi un sastādījām to vietu sarakstu, kuras Džeimijs mēdza visbiežāk apmeklēt. Mēs mēģinājām visas šīs vietas apzvanīt pa telefonu.

- Kas tās ir par vietām?

- Galvenokārt paziņu dzīvesvietas.

- Saraksts nebija garš, - gandrīz čukstus noteica Kadmuss. - Zēns jau labu laiku necieta cilvēkus.

Iestājās īss, neomulīgs klusuma brīdis. Jurists palūkojās uz Kadmusu, kas neatraudamies skatījās uz pirkstu galiem.

- Mēs jau ilgi cīnāmies ar zēna emocionālajām problēmām, -paskaidroja Sauza. - Tas nav viegli.

Es līdzjūtīgi pamāju ar galvu.

- Viens no tiem, kuru centāmies sazvanīt, bija Aivors Dig-bijs Čanselors, viņš dzīvo Beverlihilzā. Starp Džeimiju un viņu bija izveidojusies... draudzība. Mēs gan zinājām, ka tā jau labu laiku kā pārtrūkusi.

- Cilvēks ar novirzēm, kaut viņu nelabais, - nomurmināja Kadmuss.

Sauza pameta uz viņu asu mirkli un turpināja:

- Kaut arī abu attiecības bija pārtrūkušas, mēs pieļāvām iespēju, ka viņš varētu būt atgriezies pie Čanselora. Neviens uz mūsu telefona zvaniem tomēr neatbildēja. Arī zvanīšana uz citām vietām neko nedeva. Visbeidzot mēs piezvanījām policijai. Tā paņēma mūsu nosauktās adreses un apmeklēja tās visas. Nedaudz vēlāk - ap astoņiem no rīta - zēns tika atrasts Čanselora dzīvesvietā.

Sauza apklusa un palūkojās tēvocī, gaidīdams jaunus iebildumus. Kadmuss klusēja, it kā mūsu vispār nebūtu.

- Policija uzgāja asiņainu skatu, doktor. Čanselors, tāpat kā sešpadsmit gadus vecais vīriešu kārtas prostitūta Rūsainā Nagla, īstajā vārdā Ričards Fords, bija nožņaugts un vairākas reizes sadurts ar nazi. Ziņojumā teikts, ka Čanselora līķim bijušas sasietas rokas un kājas, Fords gulējis uz grīdas, bet Džeimijs, kājas sakrustojis, sēdējis starp abiem līķiem ar garu dunci un lavandas krāsas zīda skrandām rokās. Viņš izturējies kā transā, kaut ko nesakarīgu buldurējis par plīstošām artērijām un zombijiem, bet, ieraugot policistus, sācis plosīties. Tikai vairāki policisti spējuši Džeimiju savaldīt, un viņš ieslēgts rokudzelžos.

Es atcerējos telefona sarunu ar zēnu un briesmīgos tēlus.

Sauza turpināja savu stāstījumu:

- Policisti aizveda viņu uz apgabala cietumu, ieslodzīja kamerā un piezvanīja man. Es tūlīt devos ceļā, lai liktu lietā visus iespējamos juridiskos paņēmienus, kas ļauj aizkavēt izmeklēšanu: iesniedzu tiesas lēmumu, ar kuru tika aizliegta pratināšana garīgu traucējumu dēļ, protestu par nepietiekamu medicīnisko aprūpi cietumā, kā arī pieprasīju atbrīvot pret drošības naudu vai nekavējoties pārvest uz psihiatrisku iestādi. Lēmums tika ievērots - tā bija sīka uzvara, kaut arī zēns nebija tik saprātīgs, lai viņu varētu pratināt. Jautājumu par medicīnisko aprūpi atrisināja, dodot doktoram Meinvoringam atļauju viņu apmeklēt un ārstēt ar medikamentiem administrācijas uzraudzībā. Tā kā noziegums ir smags un Džeimijs izbēdzis no slimnīcas, varat iedomāties, kā tika uzņemts lūgums atbrīvot viņu pret drošības naudu. Saritinājies kamolā, viņš guļ cietumā, nerunā un ne uz ko nereaģē.

Sauza apsēdās un paņēma pirkstos pildspalvu. Viņš bija izklāstījis faktus tik precīzi kā konstruktors un rezultātā ieguvis rasējumu, kas atgādināja īstus murgus. Paskatījies uz Dvaitu Kad-musu, viņa sejā redzēju vienīgi ledainu stingumu.

Sauza atkal piecēlās un pārvietoja vienu tējas servīzes tasīti. Viņš vairs neapsēdās, bet nostājās ar muguru pret balkona durvīm. Siluets skaidri iezīmējās pret durvju stiklu.

- Esmu izrādījis par jums nelielu interesi, doktor. Jūs esat nevainojams speciālists, jums ir godīga cilvēka reputācija un liela pieredze kā tiesas ekspertam - kaut arī nez vai esat piedalījies kādā krimināllietā.

- Taisnība, - es sacīju. - Esmu uzstājies tiesā Ccisa de los Ninos lietā par galveno liecinieku. Manas ekspertīzes nav sniegušās tālāk par bērnu aizbildniecības lietām un miesas bojājumu nodarīšanu.

- Saprotu. - Viņš uz mirkli iegrima domās. - Atvainojiet, ja jums šķiet, ka pārbaudu jūsu kompetenci. Ko jūs zināt par tādu jēdzienu kā nepieskaitāmība?

- Zinu, ka tas ir juridisks, nevis medicīnisks vai psiholoģisks jēdziens.

-Tieši tā, - Sauza noteica, acīm redzami apmierināts. - Aizstāvamais var būt īsts vājprātīgais, traks mēnessērdzīgais, bet juridiski skaitīties pilnīgi vesels. Viss atkarīgs no tā, vai viņš spēj atšķirt labu no ļauna. Ja rīcībspēja ir ierobežota, vainas jēdziens atkrīt. Es vēlos, lai jūs palīdzētu sagatavot Džeimija aizstāvību, balstoties uz viņa nepieskaitāmību.

- Manuprāt, šādos gadījumos likums neļauj psihiatram dot liecību.

Sauza iecietīgi pasmaidīja.

- Lai nerastos jezga? Nebūt ne. Psihiatriem un psihologiem vairs neļauj stāties pie liecinieka pults un izdarīt secinājumus, ka aizstāvamais nav pieskaitāms, taču viņi drīkst iesniegt klīniskus datus, uz kuriem balstoties, šos secinājumus var izdarīt. Mums šoreiz tāda atšķirība gandrīz neko nenozīmē.

- Ar visu to, - es sacīju, - nepieskaitāmības noteikšana ir saistīta ar daudzām problēmām.

- Vai tiešām? Kas jūs tik ļoti nodarbina, doktor?

- Pirmkārt, mums jānodarbojas ar daudz ko tādu, kas nav mācīts, un jāveic neiespējamais, proti, jāielien cita cilvēka smadzenēs un jārekonstruē viņa pagātne. Tā ir tikai oficiāli sankcionēta minēšana, un nespeciālisti sāk to saprast. Turklāt pārāk daudz neģēļu tādējādi tiek cauri sveikā.

Sauza vienā mierā pamāja ar galvu.

- Teorētiski tas izklausās ļoti jauki. Bet sakiet - kāds Džeimijs jums likās, kad runāja pa telefonu?

- Satraukts, apjucis, halucināciju varā.

- Psihiski slims?

- Nevar noteikt diagnozi pa telefonu, taču ļoti iespējams, ka jums ir taisnība.

- Es saprotu jūsu profesionālo piesardzību, taču ticiet man, ka viņš ir psihiski slims. Paranojālā šizofrēnija smagā formā. Viņš slimo jau labu laiku - dzird balsis, redz vīzijas, ir atrauts no realitātes, turklāt slimība pastāvīgi progresē. Doktora Meinvorin-ga prognozes neiepriecina. Zēna rīcība ir nevadāma. Kā jums šķiet, vai tas būs godīgi, ka viņam nāksies atbildēt par rīcību, kuras saknes meklējamas šajā neprātā? Vai ir godīgi uzskatīt viņu par neģēli? Viņu vajag aprūpēt, nevis sodīt. Viņu var glābt vienīgi nepieskaitāmība.

- Jūs tātad pieļaujat, ka viņš izdarījis astoņas slepkavības?

Sauza pievilka krēslu man pretī un apsēdās tik tuvu, ka mūsu ceļgali gandrīz saskārās.

- Doktor, man jau ir izdevies ieskatīties visos policijas savāktajos materiālos. Laika robežas saskan, arī lietiskie pierādījumi ir neapstrīdami. Pēc vardarbīgās izbēgšanas no Kanjonouk-sas viņš tika atrasts nozieguma vietā ar slepkavības ieročiem rokās. Čanselora mājā visur bija viņa pirkstu nospiedumi. Un pilnīgi droši var teikt, ka nāks klāt vēl citi pierādījumi. Ar tiem, kas jau ir savākti, policija neapmierināsies, mēs nespēsim atspēkot faktus. Lai nepieļautu, ka zēns kļūst par nāves sprieduma kandidātu, mūsu stratēģijai jābalstās uz to, ka viņa veselības stāvoklis kļuvis pavisam slikts un apziņa atslēgusies.

Es klusēju. Sauza pieliecās tik tuvu, ka kļuva jūtama viņa elpa.

- Varu teikt, ka mēs nenodarbosimies ar neobjektīvu izmeklēšanu, jo viņa slimības vēsture ir ļoti smaga un uzvedības ekscesi skaidri liecina par slimības pasliktināšanos. Arī ģenētiskie dati ir mūsu pusē. Viņa vecāmāte un tēvs...

Kadmuss pielēca kājās.

- Neaiztiec viņus, Horas! Mūs tāpat diezgan vazās pa dubļiem.

Sauza piecēlās uz savām druknajām kājām un nikni paskatījās uz jauno vīrieti. Tomēr viņš ierunājās pavisam mierīgi:

- Aizmirsti, Dvait, ka tuvākajā laikā varēsi dzīvot noslēgti. Tu tagad būsi visiem uz mēles.

- Es nesaprotu, kāpēc...

Sauza apklusināja viņu ar rokas mājienu.

- Ej mājās, dēls, un atpūties. Tu esi pārdzīvojis milzu stresu.

Kadmuss protestēja, taču pavisam vārgi.

- Es gribu zināt, kas notiek. Viņš ir mans...

- Tu uzzināsi. Man jāpārrunā ar ārstu tehniskas dabas jautājumi. Tiklīdz būsim nonākuši pie vienota slēdziena, tu pirmais to uzzināsi. Bet tagad mazliet paguli. Tullijs pārvedīs tevi mājās.

Diskusija bija galā.

Advokāts piegāja pie rakstāmgalda un nospieda pogu. Pēc maza brīža parādījās šoferis. Sauza deva rīkojumu, un Kadmuss sekoja līdzi Antrimam uz durvīm.

Līdzko bijām palikuši divi vien, Sauza kā žēlodams papurināja galvu.

- Diemžēl jūs nepazināt viņa tēvu, - sacīja Sauza. - Vīrs kā bullis, dzīves baudītājs. - Viņš pieklusa. - Dažreiz jāsāk domāt, vai asinis nav līdzīgas bagātībai - ar katru nākamo paaudzi kļūst šķidrākas.

Sauza nospieda citu pogu, un parādījās eleganta jauna sieviete feminizētā lietišķā kostīmā.

- Lūdzu, Veronika, tēju. Un jums kafiju, doktor?

- Es dotu priekšroku tējai.

Sauza teica sekretārei:

- Lūdzu, mīļā, pilnu kannu.

- Labi, ser.

Viņa paņēma no servīzes tējkannu, it kā tā būtu no cukura vates, un devās uz durvīm. Pagaidījis, kamēr viņa iziet no kabineta, Sauza no jauna pievērsa uzmanību man.

- Es jau teicu, ka datu, kas apstiprinātu viņa nepieskaitāmību, netrūkst. Jums nevajadzēs riskēt.

- Jūs jau sadarbojaties ar Meinvoringu, - es sacīju. - Kādēļ vēl es esmu vajadzīgs?

- Ja vajadzēs, es izmantošu Meinvoringa liecību, taču ar viņu ir dažas problēmas.

- Kādas?

Sauza uzmanīgi izraudzījās vārdus.

- Pirmām un galvenām kārtām zēns izbēga no Meinvoringa aprūpes, līdz ar to prokuroram radusies iespēja viņu pacepināt.

Sauza piecēlās, aizbāza pirkstus aiz bikšturiem un ierunājās skanīgā, teatrālā balsī:

- “Doktor Meinvoring, jūs nupat paziņojāt, ka misters Kadmuss nespēj atšķirt labu no ļauna. Ja tā patiešām ir, tad kāpēc jūs pieļāvāt, ka viņš izkļūst brīvībā? Ka viņš sāk šo amoka skrējienu un izdara divas šaušalīgas slepkavības?” Pēc tam prokurors ietur dramatisku pauzi, es sparīgi iebilstu, taču ļaunums jau ir izdarīts. Zvērinātie uzskatīs, ka Meinvorings nav pelnījis uzticību un viņa liecība nenāks mums par labu.

Nospriedis, ka priekšnesums ir galā, es sacīju:

- Jūs runājāt par problēmām daudzskaitlī. Kas vēl?

Sauza pasmaidīja, gluži kā pieķerts blēdībā.

- Gadu gaitā doktors Meinvorings ieguvis aizstāvības psihiatra reputāciju, tāda cilvēka reputāciju, kurš izvirza dažādas bioloģiskas teorijas daudzu jo daudzu grēku attaisnošanai. Citi eksperti vai zvērinātie ne vienmēr šīm teorijām piekrīt.

- Vārdu sakot, viņš ir pērkama dvēsele un pārāk bieži piedzīvojis neveiksmi.

- Tā varētu teikt.

- Tad kāda joda pēc Džeimijs bija nodots viņa ārstēšanā? -Mēs abi jutāmies pārsteigti par niknumu, ar kādu es pateicu šos vārdus.

- Tā nav kļūda, doktor. Viņš kā klīnicists tiek augstu vērtēts. Taču kā tiesu eksperts - ne visai.

Pieklauvējusi ienāca sekretāre ar tējkannu, divās krūzītēs ielēja tēju un pienesa mums uz sudraba paplātes. Pielējusi Sauzas tējai krējumu, no kura es atteicos, viņa izgāja.

Advokāts iedzēra malku. Izsmalcinātā tasīte viņa masīvajā rokā neiederējās.

- Savukārt jūs, doktor Delaver, mūsu komandai būtu ieguvums.

- Jūtos glaimots, - es sacīju, - bet nez vai tā ir taisnība. Man nav pieredzes darbā ar krimināllietām, es nebūt neesmu psihožu speciālists, turklāt jau teicu, kāda ir mana attieksme pret nepieskaitāmības izmantošanu aizstāvībā.

Sauza cauri tējas garaiņiem vērīgi uz mani paskatījās.

- Manuprāt, - viņš sacīja, - vajadzīga atklātība.

- Ja tās nebūtu, tad nebūtu jēgas turpināt sarunu.

- Labi. Tātad atklātība. Pirmkārt, atļaujiet atgādināt, ka es tiešām painteresējos par jums. Es uzzināju, ka atsauksmes par jums ir vislabākās. Noskaidroju visai daudz. Divdesmit četru gadu vecumā jūs esat kļuvis doktors, divdesmit deviņu gadu vecumā uzrakstījis nozīmīgu grāmatu un trīsdesmit četru gadu vecumā varējāt kļūt pilntiesīgs profesors. Jūsu karjera pirms aiziešanas no darba bijusi lieliska. Ne viens vien jūs raksturo kā izcilu, bieži vien līdz apsēstībai stūrgalvīgu speciālistu. Izcilība ir vērtīga īpašība. Tā nozīmē, ka jūs ātri aizpildīsiet robus zināšanās. Arī apsēstība ir laba īpašība, jo, iekļāvies mūsu rindās, jūs cīnītos kā gladiators. Lai būtu līdz galam patiess, piebildīšu, ka psihiatrijas speciālistu man netrūkst. Varu aicināt palīgā arī citus, kas papildinās jūsu liecību.

Viņš paliecās uz priekšu.

- Mana stratēģija ņem vērā arī citus faktorus, ne tikai profesionālās īpašības vien. Pirmkārt, jūs nodarbojāties ar Džeimiju pirms vairākiem gadiem, kad viņš vēl nebija psihiski slims. Ja gulēšu uz ausīm, jūs savā komandā centīsies iesaistīt apsūdzība un jums vajadzēs liecināt, ka zēns bija pie pilna saprāta un atbildēja par savu rīcību. Pamatojoties uz jūsu liecību, tiks izteikts apgalvojums, ka psihiskā slimība izdomāta pavisam nesen un ka nepieskaitāmība ir tikai juridisks triks. Jūs jau pieminējāt, ka nespeciālisti ar neuzticību raugās uz psihiatru liecībām, tāpēc viss pierādījumu nastas smagums gulsies uz mums. Es gribu parādīt, ka vājprātības saknes meklējamas tālā pagātnē. Jums šajā ziņā varētu būt liela nozīme. - Viņš pasmaidīja un turpināja: - Otrkārt, jums ir sakari policijā, jo esat to konsultējis. Jūs pat esat personiski saistīts ar vienu no policistiem, kas izmeklē šo lietu, - ar detektīvu Stērdžisu. Tas nozīmē, ka varēšu jūs uzdot par cilvēku, kurš aizstāv likumu un kārtību un kuru nez vai iespējams piemuļķot. Ja uzskatīsiet, ka Džeimijs pilnībā nav spējis atbildēt par savu rīcību, tad tiks atzīts, ka tā arī ir.

Sauza nolika krūzīti uz apakštases.

-Teikšu skaidri un gaiši, ka vēlos jūs kooptēt, doktor Delaver.

- Klausoties jūs, var nodomāt, ka man vajadzēs uzstāties pret savu draugu. Kāpēc lai es to darītu?

- Tāpēc, ka Džeimijs nav jums vienaldzīgs. Jūs atsaucāties uz viņa aicinājumu palīdzēt un izbraucāt no mājām pusčetros naktī. Un, lai cik liela ir jūsu skepse, jūs zināt, ka viņš ir slims, nevis ļauns. Jūs nespēsiet sev piedot, ja nebūsiet darījis visu, lai viņš neaizietu nāvē.

- Nāvē? Jau sen šajā štatā neviens nav sodīts ar nāvi.

- Padomājiet labi, doktor. Vai tiešām jūs uzskatāt, ka zēns pārdzīvos ieslodzījumu? Viņš ir sajucis. Pašnāvniecisks. Pirms Dvaits sāka apvainoties, es teicu, ka ģimenē ir noslieksme uz pašnāvību. Nebūs jāgaida ne pāris nedēļu, kad viņš atradīs iespēju pārgriezt vēnas vai pakārties palagā. Jau šobrīd viņa ieslodzīšana cietumā dara lielas raizes. Labi vēl, ka Meinvorings tagad personiski rūpējas par viņu. Sankventina cietumā rūpes par viņu izpaudīsies vienīgi kā anālā apstrāde katru nakti. - Viņš ierunājās klusāk. - Zēnam jāatrodas slimnīcā. Un es lūdzu jūs palīgā, lai viņu turp nogādātu.

Man vajadzēja nelielu brīdi, lai apjēgtu dzirdēto. Es atbildēju:

- Jūs sarežģījat manu stāvokli. Par to jāpadomā.

- Ļoti labi! - Sauza tūlīt atsaucās. - Es neprasu atbildi uz līdzenas vietas.

- Ja nolemšu sadarboties, mister Sauza, tad tikai ar saviem noteikumiem. Un man ļoti nepatīk kaut ko darīt pa pusei. Jūs gribat zināt Džeimija agrāko psihisko stāvokli. To var noskaidrot, tikai rekonstruējot viņa agrāko dzīvi, ja sapratīsim, kādi notikumi viņu noveduši tik tālu. Man nav pārliecības, ka tas ir iespējams, bet, ja ir, man vajadzēs tikties gan ar ģimenes locekļiem, gan Meinvoringu, gan visiem, kas, pēc manām domām, tajā spēlējuši kādu lomu.

- Visas durvis būs jums atvērtas.

- Daži jautājumi, kurus uzdošu, varētu būt nepatīkami. Es redzēju, ka ar Dvaitu Kadmusu šajā ziņā var rasties grūtības.

- Neraizējieties par Dvaitu! Pasakiet tikai, ko un kad no viņa vēlaties, un es parūpēšos, lai viņš būtu atsaucīgs.

- Jāņem vērā vēl kas, - es sacīju. - Pat sadarbojoties ar jums, es neapsolu, ka iznākums būs vēlamais. Iespējams, es izdarīšu secinājumu, ka Džeimiju nevar atzīt par nepieskaitāmu.

Sauza palocīja galvu.

- Esmu par to domājis, doktor. Protams, es to nevēlos, taču ceru, ka fakti būs manā pusē. Kaut arī jūs neatbalstīsiet mani, lūgšu tikai ievērot konfidencialitāti, lai iegūtā informācija nenonāktu apsūdzības rīcībā.

-Taisnīga prasība.

- Labi. Tātad es varu cerēt uz jūsu palīdzību?

- Dodiet man divdesmit četras stundas laika izlemšanai.

- Ļoti jauki. Vēl atliek jautājums par samaksu. Kāds ir jūsu honorārs?

- Simt divdesmit pieci dolāri stundā, ieskaitot zvanīšanu pa telefonu un ceļā no vienas vietas uz otru pavadīto laiku. Tāpat kā juristiem.

Viņš iesmējās.

- Tā tam arī jābūt. Vai desmit tūkstoši dolāru liels avanss jūs apmierina?

- Pagaidīsim ar to, līdz noskaidrosies, vai strādāsim kopā.

Sauza piecēlās un paspieda man roku.

- Strādāsim, doktor, gan strādāsim.

Sauza nospieda Antrima izsaukuma pogu, uzzināja, ka viņš vēl nav atgriezies no Kadmusa, piezvanīja uz automašīnu un deva viņam jauno rīkojumu. Kamēr gaidījām, Sauza ielēja vēl tēju. Izdzēris krūzi, viņš teica:

- Vēl kas. Policija zina, ka Džeimijs jums zvanījis, un droši vien gribēs jūs tāpēc iztaujāt. Runājiet brīvi. Ja jūtat, ka nepieciešams akcentēt sarunas psiholoģiskos aspektus, dariet to. Būtu labi, ja jūs neko neteiktu par zēna ārstēšanu.

- Es nestāstītu, pat ja to lūgtu, jo mūsu pārrunas bija konfidenciālas.

Sauza piekrītoši pamāja ar galvu.

Galvenie jautājumi bija izsmelti, un satuna novirzījās uz vispārīgiem tematiem, kas nevienu no mums neinteresēja. Beidzot durvīs ar cepuri rokās parādījās šoferis.

Sauza pavadīja mani uz priekštelpu. Pie rakstāmgalda tagad sēdēja elegantā, jaunā sekretāre. Pieglaudis neesošas matu cirtas uz spīdīgās galvas, Sauza vēlreiz ar smaidu man pateicās. Skats bija tāds, it kā būtu pārplīsusi ola.

Vēlēdamies nokļūt mājās, Antrima pavadībā atstāju Sauzas biroju. Viņa runas par komandu un stratēģiju lika man daudz ko apsvērt, jo vismazāk es vēlējos iesaistīties kaut kādās spēlītēs.

6

Sauza bija ievācis par mani informāciju. Es nolēmu sekot viņa paraugam.

Piezvanīju Beverlihilzas advokātam Melam Vērtijam, kas darbojās šķiršanās jomā. Mēs bijām strādājuši kopā vairākās ar aizbildniecību saistītās prāvās. Mels bija ne tikai runīgs un patiess, bet arī talantīgs, spožs un godprātīgs jurists. īpaši svarīgs bija apstāklis, ka Losandželosā viņš pazina gandrīz visus.

Meļa sekretariāta darbiniece pateica, ka viņš tā agrāk aizgājis ēst lenču. Man izdevās izvilināt no sekretāres informāciju, ka Mels devies uz “Ma Maison", un sazvanīju viņu tur. Mels pienāca pie telefona, vēl ēzdams.

- Sveiks, Aleks! Kas lēcies?

- Man vajadzīga neliela informācija. Kas tev zināms par tādu Horasu Sauzu, juristu?

- Tu esi viņa pusē vai pret viņu?

- Patlaban ne šur, ne tur. Viņš vēlas iedabūt mani savā komandā.

- Viņa komanda ir viņš pats. Vairāk nekas viņam nav vajadzīgs. Sauzam strādā vesela armija, un parādi komandē viņš. Ja vēlies būt uzvarētāju pusē, turies pie Horasa. - Brīdi klusējis, Mels turpināja: - Man gan liekas, ka viņš visai reti ķeras pie civillietām.

- Šī ir krimināllieta, Mel.

- Vai tu paplašini savu darbības jomu?

- Vēl neko neesmu izlēmis. Vai viņš ir godīgs vīrs?

- Vai kādreiz esi saticis labu juristu, kas ir godīgs? Mēs visi esam pakalpiņi. Sauza ir lielmeistars, jau sen strādā par advokātu.

- No viņa izteikumiem var spriest, ka viņš sadarbojas ar apsūdzētā ģimeni ilgu laiku. Ļaudis ar mantotu naudu, nevis karjeru taisījuši kriminālisti. Sauzas kantoris pa gabalu ož pēc aristokrātijas. Izskatās, ka tur nodarbojas ar nekustamo īpašumu, nevis ar krimināllietām.

- Sauza ir viens no tās iznīkstošās veco un reto buku sugas, kuriem erudīcija ļauj nodarboties ar visu ko. Viņš ir Bei-kersfīldas zēns, kas paša spēkiem izsities uz augšu, - vispirms ieguvis pieredzi armijā, pēc tam izcēlies Nirnbergas prāvā, nodibinājis milzum daudz pazīšanos, bet četrdesmito gadu beigās izveidojis pats savu kantori. Viņam pieder liela, balta māja Vil-šīrā.

- Viņš joprojām tur mīt.

- Jauka būdiņa, vai ne? Viņam pieder gan māja, gan bulvāra abas puses jūdzes garumā. Tas vīrs nav nabags. Strādā tāpēc, ka darbs viņam patīk. Es atceros viņa runu advokātu asociācijā par laikiem, kad dzīve Losandželosā nebūt nebija droša. Vienu dienu viņš aizstāvējis slepkavas un izvarotājus, bet nākamajā -laupītājus magnātus. Šodien nekā tāda vairs nav. Kādā lietā viņš grib tevi iesaistīt?

Es mirkli vilcinājos, taču zināju, ka par to rakstīs avīzēs, tāpēc pateicu.

- Ko tu saki! Draņķīga padarīšana! Tu kļūsi slavens.

- Apžēliņ!

- Nejūti vēlēšanos? Šajā pilsētā visi alkst pēc slavas.

-Tā nav mana joma. Es nekad neesmu piedalījies krimināllietā, turklāt doma par nepieskaitāmību nerada manī sajūsmu.

- Iesācēja nervu drudzis? Klau, Aleks, vairums tā saucamo psihiatrijas ekspertu ir muldoņas un ielenes. Tiesā viņi uzstājas tik uzpūtīgi un sarunā tādas muļķības, ka tu spīdēsi kā zvaigzne. Un nestāsti man par savu attieksmi pret nepieskaitāmību! Pēc augstskolas beigšanas es dabūju darbu sabiedriskā aizstāvja birojā. Strādāju kā dulls, aizstāvēdams neiedomājamus maitasga-balus. Pasaule būtu daudz labāka, ja tādi nebūtu dzimuši, bet māte iztaisījusi abortu. Tagad pasaule ir īsts zvērudārzs. Es neteikšu, ka man tajā kantorī patika - visai drīz aizgāju -, bet, tur strādādams, apņēmos tos sūdabrāļus aizstāvēt, cik labi vien māku, un tēloju viņus kā nevainīgus mocekļus. Jūtas es nodalīju par sevi, darbu - par sevi. Vismaz deviņdesmit deviņos procentos gadījumu. Neņemos apgalvot, ka tāda salikšana pa plauktiņiem ir derīga arī tev, Aleks, taču ņem to vērā. Valsts arhīvā zem stikla glabājas kāda papīra skranda, uz kuras rakstīts, ka ikvienam ir tiesības uz taisnu tiesu un kvalificētu aizstāvību. Par piedalīšanos šādā lietā nebūtu jākaunas. Vai saprati?

- Sapratu, - es atbildēju, gribēdams beigt sarunu. - Paldies par uzmundrinošajiem vārdiem.

- Nav par ko. Visu labu! Mani atkal gaida pīles gaļas salāti.

Piecos pēcpusdienā pie manas mājas apstājās automašīna bez pazīšanās zīmēm. No tās izkāpa divi vīri - viens augumā liels un drukns, otrs - īss un slaids. Sākumā nodomāju, ka lielais vīrs ir Milo, taču, kad abi uzkāpa terasē, izrādījās, ka esmu maldījies.

Atvēru durvis, pirms viņi paguva pieklauvēt. Abi nācēji no-zibināja apliecības vienlaikus kā pēc komandas.

Izrādījās, ka lielākais vīrs ir slepkavību izmeklēšanas nodaļas detektīvs Kelvins Vaitheds. Viņš bija ģērbies gaišzilā uzvalkā un koši zilā kreklā ar tumšzilu kaklasaiti, ko rotāja zelta pa-kaviņu raksts. Vaitheds bija gaišmatis ar vasarraibumiem, gaišbrūnām acīm, īsi apgrieztiem, labajā pusē pāršķirtiem samazgu krāsas matiem. Viņam bija plati pleci, maza galva, meitenī-gas lūpas, atkārušās ausis un tik īgns skatiens kā vidusskolas sportistam, kurš apvainojies, ka neviens viņam neuzgavilē. Mazākais bija detektīvs Ričards Kešs no Beverlihilzas policijas departamenta. Šis melnīgsnējais vīrs nēsāja tonētas lidotāja brilles, smilškrāsas itāliešu griezuma uzvalku, un viņa lapsas purnam līdzīgajā sejā dominēja šķēlumam līdzīga plata mute bez lūpām.

Es aicināju abus ienākt. Detektīvi atpogāja žaketes, atklājot skatienam plecos iekārto pistoļu makstis. Vaitheds apsēdās uz dīvāna. Kešs iekārtojās klubkrēslā un pārlaida skatienu dzīvojamai istabai.

- Jauka vietiņa, - viņš sacīja. - Vai noslīdeņi neapdraud?

- Pagaidām ne.

- Mans brālis ārsts pirms pāris gadiem nopirka māju Kold-voteras kanjonā. Pēc pēdējā lielā lietus puse pagalma - kā nebijusi.

- Ļoti nepatīkami.

- Lielāko daļu zaudējumu sedza apdrošināšana.

Vaitheds nokrekšķinājās.

- Ser, - viņš ierunājās, - mums jāparunā par noziedznieku, vārdā Džeimss Vilsons Kadmuss.

- Kur ir Milo? - es pajautāju.

Policisti saskatījās.

- Patlaban viņš ir aizņemts, - Kešs pasmaidījis atbildēja.

- Nodarbojas ar citiem lietas aspektiem, - Vaitheds viņu papildināja.

- Šī lieta skar trīs teritorijas, - paskaidroja Kešs. - Mēs sadalījām pienākumus. - Kešs pasmaidīja vēlreiz un piemetināja: - Viņš lika pasveicināt.

Bija skaidrs, ka pēdējais paziņojums ir meli.

Vaitheda sejā parādījās neapmierināta un nepacietīga grimase. Žokļi, košļājot gumiju, sakustējās ātrāk. Radās iespaids, ka atkal kārtējo reizi sadarbojas “labie” un “ļaunie” policisti.

- Ser, - viņš sacīja, - mums kļuvis zināms, ka Kadmuss zvanījis jums dažas stundas pirms apcietināšanas.

- Tā tas ir.

- Cikos viņš zvanīja, doktor? - jautāja Kešs, izvilkdams pildspalvu un piezīmju bloknotu.

-Apmēram piecpadsmit pāri trijiem.

- Cik ilgi jūs runājāt?

- Aptuveni desmit minūtes.

- Par ko jūs sarunājāties?

- Runāja viņš. Es galvenokārt klausījos. Nekas liels no Džei-mija runas nebija saprotams.

- Kas nebija saprotams? - tūlīt pajautāja Vaitheds. Viņam piemita nepatīkams paradums izteikt jautājumus tādā veidā, ka tie izklausījās kā apsūdzība.

- Nekas nebija saprotams. Viņš bija satraukts un, šķiet, halucināciju varā.

- Halucinācijas, - Vaitheds atkārtoja, it kā dzirdētu šo vārdu pirmo reizi. - Tas ir, viņam rēgojās?

- Halucināciju vairums ir dzirdes halucinācijas. Man radās iespaids, ka viņš dzird balsis. Džeimijs bija pārliecināts, ka viņu grib nogalināt. Protams, viņam varēja arī rēgoties.

- Mēģiniet atcerēties visu, ko viņš jums sacīja! - policists pavēlnieciski noteica.

Es atkārtoju visu, ko no Džeimija murgojuma spēju atcerēties, - par miesas ēdājiem, baltajiem zombijiem, kūpošiem asmeņiem, stikla kanjonu un nemitīgo smirdēšanu. Kamēr runāju, Kešs skribelēja. Pateicis par sirds vārstuļa pārplīšanu, piepeši atcerējos, ka tā ir rinda no mūsu pēdējās tikšanās laikā noskaitītā

Četertona dzejoļa. Negribēdams pieskarties pagātnei, paturēju faktu neatklātu.

- Kopā tas viss izklausās stipri draudīgi, - noteica Kešs, pārbaudīdams pierakstus. - Un paranojāli.

- It kā viņš kaut kam gatavotos, - piebilda Vaitheds, - un visu iepriekš pārdomātu.

- Viņš bija nobijies, - es sacīju.

Vaitheds samiedza acis.

-No kā?

-Nezinu.

- Vai viņa runa jums nelikās paranojāla?

- Jūs gaidāt no manis diagnozi?

- Protams.

- Tādā gadījumā varu atbildēt, ka man tās nav. Par viņa veselības garīgo stāvokli vislabāk zinās viņa ārsts.

- Man likās, ka viņš ir jūsu pacients, ser.

- Pareizāk būtu teikt - bija. Pirms pieciem gadiem.

- Cik bieži jūs šajā laikā tikāties?

- Mēs nesatikāmies. Tagad viņš piezvanīja pirmo reizi.

- Jā, jā, - Vaitheds izklaidīgi novilka. - Vai jūs esat psihiatrs?

- Psihologs.

- Un nevarat pateikt, vai viņa runa bija paranojāla vai ne?

- Viņš bija nobijies. Ja bailēm nav racionāla skaidrojuma, tā var būt paranoja. Ja bailēm bija pamats, paranojas nav.

- Jūs tātad sakāt, ka viņa bailēm bija pamats.

- Nē. Es saku, ka to nezinu.

Sarunā iejaucās Kešs.

- Izklausās pēc automašīnu uzraksta, Kel. “Arī paranoiķim ir ienaidnieki.” - Kešs iesmējās, taču neviens viņam nepiebiedrojās.

Vaitheds neatlaidīgi turpināja:

- Ko pirms pieciem gadiem jūs viņam ārstējāt?

- Šāda informācija par pacientu ir konfidenciāla.

Meitenlgajās lūpās uzplauka bāls smaids kā līķim.

- Labi. - Viņš nikni pasmaidīja. - Atgriezīsimies vēlreiz pie zvanīšanas. Jūs teicāt, jums radies iespaids, ka viņu kāds grib nogalināt. Kas tie būtu?

- To viņš neteica.

- Jūs sacījāt, ka, pēc viņa domām, zombiji, - kā tieši viņš teica?

Kešs pāršķīra lapu un skaļi izlasīja:

- Miesas ēdāji un baltie zombiji.

- Kolosāls nosaukums filmai, vai ne? - Vaitheds nosmīnēja. Kad nereaģēju, viņš turpināja: - Vai jums neradās iespaids, ka tie miesas ēdāji un baltie zombiji cenšas tikt viņam klāt?

- Nezinu. Tobrīd man likās, ka par baltajiem zombijiem viņš sauc slimnīcas darbiniekus.

- Vai viņš neteica, ka grib nokārtot rēķinus ar slimnīcas darbiniekiem? Kaut ko tādu, ka grib šos samalt kotletēs?

Es papurināju galvu.

- Pēc jūsu uzdotajiem jautājumiem var nodomāt, ka viņš runajis sakarīgi. Ne uz to pusi. Viņš runāja pavisam saraustīti. Domas nepavisam nebija savstarpēji saistītas.

- Nūjā. Vai viņš neko neteica par cilvēku nogalināšanu?

-Nē.

- Vai to graizīšanu ar smirdošu asmeni?

-Ar kūpošu asmeni, - palaboja Kešs.

- Kā vēlies, - noteica Vaitheds. - Vai viņš neko tamlīdzīgu neteica?

-Nē.

- Ko, pēc jūsu domām, viņš uzskatīja par miesas ēdājiem?

-Nav ne jausmas.

- Ak tā. Man liekas, - Vaitheds sacīja, - ka miesas ēšana bija domāta vārda tiešā nozīmē, kā melnie savā laikā ēda misionārus, vai...

- Metaforiski, - ierunājās Kešs.

- Jā, metaforiski. Kā peņa sūkāšana. - Viņš pasmīnēja ņirdzīgi kā bērns, kas pateicis nepieklājīgu vārdu, un nu gaidoši lūkojās manī.

Es klusēju.

- Mēs zinām, - Vaitheds turpināja, - ka Džeimijam Kadmu-sam ir novirzes. Cilvēkiem ar novirzēm patīk izteikties, ka viņi varētu apēst viens otru. Ar miesas ēšanu var saprast seksuālas novirzes. Vai jums šajā ziņā nav nekādu domu?

- Ne vairāk kā jums.

Vaitheds skābi nosmīnēja.

- Es cerēju, ser, ka zināsiet ko vairāk.

Es neko neatbildēju.

- Cik sen jūs strādājat par psihiatru, ser?

- Esmu psihologs. Jau trīspadsmit gadu.

- Darbs ir interesants, vai ne?

- Man tas patīk.

- Iznāk ārstēt daudzus ar seksuālām problēmām?

- Nē. Mans darbs galvenokārt saistīts ar bērniem.

- Ar bērniem, kam ir novirzes?

- Ar visādiem bērniem.

- Kur jūs ieguvāt izglītību?

- Kalifornijas universitātē.

- Ļoti laba universitāte.

- Gluži manas domas.

- Vai bērniem, kurus jūs ārstējat, piemīt vardarbīgas tieksmes? Vai viņi necērt gabalos mazus dzīvnieciņus, nerauj mušām nost spārnus?

- Man nav tiesību atklāt pacientu slimības vēstures saturu.

- Vai kādreiz ejat uz “Bruin” spēlēm?

- Dažreiz aizeju.

- Un kā ar Kadmusu? Vai viņš nodarbojās ar sportu?

- Kā lai es to zinu?

- Vai bez seksuālajām novirzēm ievērojāt, ka viņam būtu dīvainības vai noslieksme uz vardarbību?

- Neko tamlīdzīgu.

- Nekā tāda, kas būtu jāārstē?

- Šis ziņas ir konfidenciālas.

Detektīvs neapmierināts pakošļāja gumiju.

- Mēs izmeklējam slepkavību, ser. Mēs varam izpildīt nepieciešamās formalitātes un informāciju, vienalga, iegūt.

-'Tādā gadījumā dariet to.

Vaitheds dusmās piesārta.

- Vai jūs zināt, ko aizstāvat? Viņš noslaktējis tos..

- Kel... - iejaucās Kešs, - doktors dara tikai to, kas ir viņa pienākums. - Viņš uzsmaidīja man pāri ietonēto briļļu stikliem. - Visam jānotiek pēc likuma. Pareizi, doktor?

Ārēji situācija izskatījās kā banāla parodija, parastā labā un ļaunā policista sadarbība, taču kolēģim veltītais niknais Vaithe-da skatiens padarīja mani domīgu.

- Pareizi, - es atsaucos un novērsos, lai nerastos maldīga biedriskuma sajūta.

Vaitheds izvilka no bikšu kabatas “Juicy Fruit” košļājamās gumijas paciņu, attina divas plāksnītes un pievienoja mutē jau esošajam kumšķim. Žokļi ar šļakstu sakustējās.

- Protams, - viņš noteica un apveltīja mani ar aukstu, pārgudru smaidu. - Noteikumi jāievēro. Sakiet, ser, - no kura laika jūs zināt, ka viņam ir seksuālas novirzes?

Es neatbildēju.

Viņš cieši paskatījās uz mani. Piepeši kā suns, kas čurājot iezīmē teritoriju, viņš tēloja, ka ērti iekārtojas, - izstiepa rokas virs dīvāna muguriņas, izstiepa un sakrustoja kājas. Uz kāju lieliem kļuva redzams sarkanīgs apmatojums.

- Ziniet, - viņš ierunājās, - vienmēr iespējams pateikt, ka uzdarbojies pediņš. Tādi dur vairāk un dziļāk. Septiņdesmit astoņdesmit un pat simts dūrienu vienā līķī. Kā jums šķiet, kāpēc viņi tā rīkojas, ser?

- Nemāku teikt.

- Nē? - viņš atsaucās ar tēlotu vilšanos. - Man likās, ka jūs varētu to zināt. Es reiz apjautājos par šo lietu kādam psihiatram, un viņš man kaut ko stāstīja par aizturētu naidu. Šie jaukie zēni uzvedas mīlīgi un maigi, taču būtībā aiz naida vārās. Un tāpēc pataisa otru par hamburgeru. Vai tas jums kaut ko izsaka?

- Ar atsevišķu gadījumu nekad nav iespējams izskaidrot visas grupas rīcību.

- Nūjā, nūjā. Es tikai iedomājos, ka jums varētu būt savi uzskati.

Vaitheds, kā iegrimis domās, novalstīja aiz vaiga mēli.

- Un kā paliek ar Kadmusu? Vai viņš nelikās tāds cilvēks, kas staigā apkārt ar aizturēta naida slogu?

- Es jau pirmīt teicu, ka nenosaku diagnozi pa telefonu.

- Vai arī Sauzam jūs tā teicāt?

- Mana saruna ar Sauzu ir...

- Konfidenciāla, - Vaitheds novilka. - Jūs esat visai stūrgalvīgs cilvēks, ser.

- Runa ir nevis par stūrgalvību, bet par profesionālo ētiku.

- Ārsta un pacienta attiecībām?

-Tieši tā.

- Bet viņš nav vairs jūsu pacients?

- Jā.

- Kas tad viņš ir?

- Es nesapratu jūsu jautājumu.

No jauna parādījās aukstais smaids.

- Viņš jums piezvanīja, pat nebūdams pacients. Jūs esat draugi vai kas tamlīdzīgs?

-Nē.

- Tātad viņa zvanīšana nāca negaidīti kā sniegs no skaidrām debesīm?

- Man nav īsti skaidrs, kāpēc viņš piezvanīja. Varbūt bija atcerējies mani kā cilvēku, ar kuru var parunāties.

- Pēc pieciem gadiem.

-Jā.

- Skaidrs. Sakiet - vai viņš kādreiz pieminēja Aivoru Dig-biju Čanseloru?

- Ne.

- Un Ričardu Emetu Fordu?

-Nē.

- Darelu Gonsalesu? Metjū Higbiju?

-Nē.

- Rolfu Paiperu? Džonu Henriju Spinolu? Endrū Terensu Boilu? Reifordu Bankeru?

- Nevienu no nosauktajiem.

- Un ko jūs teiksiet par šiem vārdiem? Rūsainā Nagla, Zvārgulītis, Eņģelītis, Ceturtdaļsmaids?

-Nē.

- Ne reizi neviens no viņiem netika pieminēts?

- Neviens.

- Vai jūs zināt, kas viņi ir par cilvēkiem?

- Jādomā, ka Lavandas Slaktera upuri.

- Tieši tā, viņi krituši par upuri jūsu mazajam Džimijam Kadmusam. Jūsu agrākajam pacientam.

Mēģinādams pārsteigt un iegūt psiholoģisku pārsvaru, viņš bija apbēris mani ar netiešiem un savstarpēji nesaistītiem jautājumiem. Man šis paņēmiens bija zināms, es biju redzējis, kā to liek lietā Milo un daži psihoterapeiti, kam patīk visādas viltības. Bet Milo bija virtuozs, kas pirms izšķirošā trieciena izdarīšanas prata izlikties stulbs un neprasmīgs. Vaitheds izskatījās neprasmīgs bez kādām viltībām. Viņa netiešie jautājumi neko nedeva, viņš nebija uzzinājis gandrīz neko, tāpēc tagad bija apjucis.

- Runājot par zelli, kuru tā aizstāvat, - viņš dusmīgi noteica, - atļaujiet pastāstīt, ko viņš darījis. Vispirms viņš upurus nožņaudzis, bet pēc tam pārgriezis rīkli no vienas auss līdz otrai. Laboratorijas vīri to sauc par “otro smaidu”. Viņš visus apveltījis ar skaistu, milzīgu smaidu, bet pēc tam ķēries pie acīm. Izrāvis ar pirkstiem un saspaidījis. Kad tas bijis izdarīts, viņš ķēries pie bumbiņām ķermeņa apakšdaļā.

Detektīvs iepazīstināja ar visiem nogalināšanas sīkumiem, ar katru jaunu pretīgo detaļu kļūstot arvien niknāks, un skatījās uz mani tā, it kā es būtu ielicis nazi Džeimija rokās. Viņa naidīgums likās neizprotams. Es neko nebiju varējis palīdzēt, jo gandrīz neko nezināju. Bet viņam bija radusies pārliecība, ka es slēpju informāciju. Es sapratu Vaitheda apjukumu. Taču viņa acīs vīdēja klajš nicinājums, kas nebija izskaidrojams ar apjukumu vien.

Kad šausmu uzskaitījums bija galā, viņš paņēma piezīmes no Ričarda Keša un lēnām pārlasīja. Šķita, ka Beverlihilzas detektīvam kļūst garlaicīgi, un viņš sāka niekoties, demonstrējot narcismu viena cilvēka izpildījumā - nogludināja naža asumā iegludinātās bikšu vīles, rūpīgi pārbaudīja manikīru, noņēma no deguna iesārtās brilles, pacēla pret gaismu, uzspļāva stiklam un ar mīlestību notīrīja. Kad tas bija izdarīts, viņš piecēlās un apstaigāja istabu.

- Tās ir ļoti jaukas, - viņš teica, nopētījis ierāmētās ziloņkaula miniatūras. - Indiešu?

- Persiešu.

- Ļoti jaukas.

Kešs aplūkoja gleznas, ieskatījās grāmatās uz kafijas galda, aptaustīja mēbeļu audumu, nopētīja savu atspulgu Viktorijas laika spogulī ar slīpleņķa stūriem.

- Lieliski iekārtota istaba, - viņš paziņoja. - Vai izmantojāt interjerista pakalpojumus?

-Nē.

- Pats visu iekārtojāt?

- Gadu gaitā.

- Jums ir laba gaume, - detektīvs noteica. - Izsmalcināta.

Viņš smaidīja. Likās, ka viņa vārdos saklausāms kas līdzīgs

ņirgām, bet īsti drošs par to nebiju, jo tonētās brilles labi slēpa emocijas.

- Labi, ser, - ierunājās Vaitheds. - Atgriezīsimies pie telefona sarunas vēlreiz. Izskatīsim to no sākuma līdz beigām.

Tā bija apnicīga nodarbošanās. Es gribēju protestēt, bet sapratu, ka situāciju tā tikai sarežģītu, tāpēc pakļāvos kā skolas bērns, kas atstāts pēc stundām. Vaitheds izņēma no mutes plūmes lieluma košļājamās gumijas kunkuli, ietina mutautā un iebāza kabatā. Ielicis mutē jaunu kumšķi, viņš turpināja pratināšanu.

Šai nodarbībai nebija nekādas jēgas. Vaitheds atkārtoja vecos jautājumus, pievienodams dažus jaunus. Tie bija nesakarīgi vai neattiecās uz lietu. Kamēr mēs gājām pa ceļu, kas nekur neveda, Kešs turpināja pētīt istabu. Vaitheds izturējās tā, it kā viņa kolēģa telpā nebūtu.

Es secināju, ka man nav darīšana ar tradicionālo labā un ļaunā kruķa scenāriju. Scenārija vispār nebija.

Viņi ienīda viens otru.

Ceturksni pāri pieciem pratināšana bija galā. Bez desmit minūtēm piecos mājās bija pārnākusi Robiņa. Kad iepazīstināju policistus ar viņu kā ar savu līgavu, abu acīs parādījās izbrīns.

Piepeši man viss kļuva skaidrs - Vaitheda antipātijas, komentāri par cilvēkiem ar novirzēm, Keša interese par mājas iekārtojumu.

Viņi bija nosprieduši, ka esmu gejs.

Kad cilvēks pārstāj domāt, viņa skatiens uz pasauli kļūst ierobežots, - es draudzējos ar policistu homoseksuālistu, es biju ārstējis un izrādījis cilvēcisku interesi par padsmitgadīgu homoseksuālistu. Mana māja bija skaisti iekārtota. Reducējot dzīvi uz vienkāršām aritmētiskām darbībām, viņi bija izmantojuši muļķīgu aritmētisku formulu, veikuši aprēķinus un ieguvuši glītu rezultātu.

Viens plus viens ir zilais.

Kamēr detektīvi knosījās, gatavodamies doties prom, manī krājās dusmas. Ne par to, ka biju noturēts par homoseksuālistu, bet par to, ka biju iedalīts noteiktā kategorijā - kā lieta. Es iedomājos par Džeimiju. Viņa dzīve līdzinājās īstai kategoriju virknei. Bārenis. Ģēnijs. Dzīvei nepiemērots. Samaitāts. Tagad vajadzēja klausīties, ka viņš ir briesmonis, bet es zināju pārāk maz, lai to apstrīdētu. Šobrīd man kļuva skaidrs, ka nevaru atiet no Džeimija lietas, neuzzinājis ko vairāk.

Sauza bija nostādījis mani grūtas izvēles priekšā. Divi policijas detektīvi palīdzēja pieņemt lēmumu.

7

Nākamajā rītā piezvanīju advokātam un, atgādinājis savus noteikumus, piekritu sadarboties.

- Labi, doktor, - viņš sacīja, it kā es šajā situācijā būtu pieņēmis vienīgo pareizo lēmumu. - Sakiet - kas jums vajadzīgs?

- Pirmām kārtām es gribu redzēt Džeimiju. Pēc tam man vajadzēs iepazīties ar viņa ģimenes vēsturi. Kurš ģimenes loceklis sākumam būtu pats piemērotākais?

- Kadmusu ģimenes vēsturi neviens labāk par mani nezina, -Sauza paziņoja. - Es došu vispārēju ieskatu, bet pēc tam varēsiet aprunāties ar Dvaitu vai kādu citu pēc paša izvēles. Kad vēlaties redzēt zēnu?

- Jo agrāk, jo labāk.

- Tad es noorganizēšu tikšanos jau rīt no rīta. Vai esat kādu apciemojis cietumā?

-Nē.

- Tādā gadījumā vajadzēs dabūt kādu cilvēku, kas jūs sagaida un palīdz orientēties. Paņemiet līdzi dokumentu, kas apliecina, ka esat ārsts.

Devis vajadzīgos norādījumus, advokāts piedāvājās atsūtīt ar kurjeru desmit tūkstošus dolāru kā iepriekšēju honorāru. Es ieteicu, lai viņš patur naudu pie sevis, līdz būšu pabeidzis vērtējumu. Tas bija simbolisks žests, robežojās ar sīkumainību, taču tādējādi es izvairījos no neērtas situācijas.

Apgabala cietums atradās Bočetstritā netālu no Jūnjenas stacijas uz austrumiem no pilsētas tirdzniecības centra, rūpniecības un graustu rajonā. Līdzās lētām viesnīcām un tukšiem, piedrazo-tiem zemes gabaliem atradās kravas mašīnu novietnes, noliktavas un mehāniskās darbnīcas.

Iekļūt cietumā varēja caur automašīnu apakšzemes novietni. Krēslainajā gaismā atradu ieeju blakus ar rūsas plankumiem

klātai baltas krāsas “Chrysler Imperial” automašīnai. No lielās mašīnas kāpa ārā divas svinīgi biklas melnās sievietes ar lakatiņiem galvā.

Sekojot viņām, pa dzelzs kāpnēm iekļuvu nelielā, klusā pagalmā, kuru veidoja burta U veidā novietotās cietuma un garāžu ēkas. U burta kreisajā malā atradās durvis. Pagalmu šķērsoja īss, netīrs kājceliņš ar dzeltenu, izkaltušu zālienu abās pusēs. Vienā pusē zālienā auga liela egle. Otrā no zemes spraucās panīcis stāds, salīcis, retiem zariem - gluži kā novārtā atstāts lielā koka bērns. Kājceliņš beidzās pie spoguļstikla dubultdurvīm, kas bija ierīkotas augstajā cietuma sienā bez logiem.

Ēka atgādināja betona bluķi - masīva, izpletusies uz visām pusēm, smoga krāsā. Raupjo, līdzeno betona bluķi un garāžu virs galvas savienoja betona sijas. Tās veidoja tikpat nežēlīgi skarbu taisnu leņķu labirintu kā vienkrāsainās Mondriana gleznas un meta pagalmā krusteniskas ēnas. Vienīgais ornaments bija paralēlas rievas - it kā pirms sacietēšanas kāds būtu pārvilcis betonam ar milzu grābekli.

Sievietes piegāja pie dubultdurvīm. Viena no viņām pavilka rokturi, un spogulis pašķīrās. Man pa priekšu viņas iegāja neatbilstoši mazā telpā ar spīdīgām, bālgani dzeltenām sienām. Grīdu klāja nodeldēts linolejs. Pie sienas pa labi atradās mantu glabājamie skapīši. Uzraksts virs tiem vēstīja, ka tur jāatstāj ieroči, ja tādi ir paņemti līdzi.

Tieši pretī atradās nākamais spogulis, kas norobežoja kinoteātra biļešu kontrolierim līdzīgu kabīni. Sudrabotajai sienai pa vidu bija ierīkots skaļrunis ar režģi priekšā. Zem skaļruņa bija rene no nerūsējošā tērauda. Pa labi no kabīnes atradās zilu tērauda stieņu aizsargbarjera ar uzrakstu CAURLAIDE. Aiz zilajām restēm bija redzama tukša telpa ar tumšām metāla durvīm pretējā galā.

Sievietes piegāja pie kabīnes. Skaļrunī atskanēja uzklie-dziens, kas beidzās ar jautājuma zīmi. Viena sieviete noteica: “Hokinss, Reiners P.” Pēc nākamā uzkliedziena mečāla renē iegūla divas automašīnas vadītāja apliecības, un pēc neilga brīža režģi atvērās. Sievietes iegāja, un režģi atkal aizvērās ar metālisku troksni, no kura aizkrita ausis. Sievietes, kuru nogurušais izskats neatbilda viņu vecumam, stāvēja caurlaidē un mīņājās. Atbildot uz trešo uzkliedzienu, viņas pasniedza savas rokassomas pa kreisi, atbildēja uz dažiem jautājumiem un gaidīja atkal. Piepeši atvērās metāla durvis un tajās parādījās uzraugs dzeltenbrūnā formastērpā. Viņš nevērīgi pamāja, un sievietes viņam līdzi iegāja pa durvīm. Tās aizvērās ar tik skaļu troksni, ka tas izsauca atbalsi. Procedūra bija ilgusi desmit minūtes.

- Ser, - skaļrunī atskanēja gluži kā rējiens.

Pagājos uz priekšu un nosaucu savu vārdu. Stāvot tuvumā, stikla otrā pusē varēju saskatīt ēnainu kustību, jaunu seju ar asu skatienu.

Skaļrunis pieprasīja personas dokumentus, un es iemetu renē savu Rietumu bērnu slimnīcas nozīmi.

Pagāja minūte, kamēr to pārbaudīja.

- Labi, doktor. Ieejiet caurlaidē!

Gaidīšanai paredzētā telpa bija sienā iebūvēta drēbju skapja lielumā. Vienā pusē bija ierīkots ar atslēgu slēdzams lifts. Pa kreisi - tērauda barjera ar ietonēta stikla bīdāmiem logiem. Aiz tiem sēdēja uzraugi - trīs ūsaini vīrieši un viena sieviete. Visi gaišmataini un ne vecāki par trīsdesmit gadiem. Vīrieši uzmeta man īsu mirkli un no jauna iegrima žurnāla “Hustler” pētīšanā. Sieviete sēdēja grozāmajā krēslā un blenza uz saviem ienadžiem. Kambarī atradās elektroniskā pults, bet tā sienas bija noklātas ar dažādiem cietuma noteikumiem.

Es stāvēju un gaidīju, iespiests starp brīvību un to, kas paredzams durvju otrā pusē. Es nebiju cietumnieks, tomēr šobrīd atrados to cilvēku gūstā, kuri spaidīja pogas. Mani sāka mākt nemiers - gluži kā bērnu, kas, piesprādzēts pie apšaubāmas drošības karuseļa sēdekļa, gaida brauciena beigas.

Tumšās durvis atvērās, un parādījās jauns spānietis civilā apģērbā - bāli zilā kreklā ar zilzaļu rūtainu kaklasaiti zem bordo-krāsas adīta bezroča, pelēkās velveta biksēs, briežādas kurpēs ar rievainu zoli. Pie apkakles piespraustā apliecība vēstīja, ka viņš ir patronāžas darbinieks. Vīrs bija augumā garš, vājš, garām rokām un kājām. Bālo seju iekļāva spīdīgi, īsi apgriezti, melni mati. Lielo, rūķim līdzīgo ausu dēļ viņš stipri atgādināja misteru Spoku, un šī līdzība neizzuda arī tad, kad vīrs ierunājās. Viņa balss bija tikpat neizteiksmīga un bez emocijām kā Morzes signāli.

- Doktor Delaver, es esmu Patriks Montess. Man uzdots jūs pavadīt. Lūdzu, nāciet līdzi!

Aiz durvīm sākās plats un tukšs dzeltens koridors. Kad iegāju tajā, viens no stikla būrī sēdošajiem uzraugiem pabāza koridorā galvu un nopētīja to abos virzienos. Montess veda mani uz liftu. Uzbraukuši vairākus stāvus uz augšu, mēs iegājām vēl spīdīgākā dzeltenā gaitenī ar zilu ornamentu. Gaiteņa galā aiz pavērtām durvīm vīdēja nekārtīgi saklātas slimnīcas gultas.

- Mans kabinets ir tur. - Montess norādīja uz pretējo pusi.

Blakus kabinetam pie sienas stāvēja no latām taisīts koka

sols. Katrā sola galā bija apmetušies divi vīri dzeltenā ietērpā. Tuvākais bija resns, melnmatains sešdesmit gadus vecs meksikānis ar alkoholiķa skatienu un iekritušu seju. Otrs bija iededzis, muskuļains padsmitnieks ar vējdēļa braucēja izbalējušo matu kodaļu. Viņam bija ideāla vīrieša modeļa seja, vienīgi tiks lika vaibstiem raustīties kā Galvani vardei. Kad gājām garām, alkoholiķis novērsa skatienu. Blondais zēns pagriezās uz mūsu pusi. Viņa skatienā pavīdēja kaut kas mežonīgs, no mutes izlauzās gārdziens.

Pēkšņi viņš sasprindzinājās, lai pieceltos. Es pametu ašu mirkli uz Montēšu, taču viņš nelikās neko manām. Blondais zēns norūcās, atrāva dibenu no sola collas attālumā un strauji, kā neredzamas rokas spiests, nokrita atpakaļ. Izrādījās, ka viņa rokas ir ieslēgtas važās - rokudzelžos, kas piestiprināti pie solā ievietotām skrūvēm.

Parādījās uzraugs ar smagu steku rokās. Blondais zēns apslāpēti iekliedzās. Uzraugs no attāluma noskatījās, kā apcietinātais, smagi elpodams un klusu lādēdamies, vairākas reizes triecas ar muguru pret latām.

- Nāciet, doktor, - noteica Montess, it kā nekas nebūtu noticis, izvilka riņķi ar atslēgām, atslēdza durvis un atvēra.

Kabinetā bija standarta iekārtojums - krēsli, pelēks krāsots metāla galds un plāksne ar tai piespraustiem oficiāliem dokumentiem. Logu nebija, vēdināšanu nodrošināja ventilators pie griestiem. Uz galdiņa blakus rakstāmgaldam stāvēja pods ar efeju un novērošanas ierīce, kas sīca un dīca. Montess pieliecās un to izslēdza.

- Šī ir pasaulē lielākā cietumu sistēma, - viņš sacīja. - Oficiāli tās maksimālā ietilpība ir pieci tūkstoši simts iemītnieku. Patlaban te ievietoti septiņi tūkstoši trīs simti. Nedēļas nogalē, kad pilsētā sākas viesības, mēs apstrādājam tūkstoš seši simti klientu.

Viņš iebāza roku atvilktnē un izvilka konfekšu paciņu.

- Nevēlaties?

- Paldies, nē.

Montess iemeta konfekti mutē.

- Jūs esat psihologs?

-Jā.

- Teorētiski šeit pastāv divas sistēmas, kurām jānodrošina ieslodzījums un garīgā veselība. Paredzēts, ka tām jāsadarbojas. Cietumu vada šerifa pārvalde, kuru interesē darbs ar noziedzniekiem un to uzturēšana. Psiholoģiskais aspekts tiek vērtēts kā līdzeklis šā darba veikšanai.

-Tam ir jēga, - es ieminējos.

Viņš pamāja ar galvu.

- Es iesaistījos šajā spēlē tāpēc, ka cilvēki, kas rūpējas par garīgo veselību, allaž interesējas par mūsu ārstēšanas filozofiju un terapijas veidiem, - tas, protams, ir vajadzīgs. Bet šeit ir viens milzīgs lopu aploks - mēs turam viņus aiz atslēgas un daudzmaz rūpējamies par veselību līdz tiesai. Ja arī mums atrastos laiks psihoterapijai, šaubos, vai lielākajai daļai ieslodzīto tā kaut ko dotu. Apmēram piecpadsmit procentu no viņiem ir ar vērā ņemamiem psihiskiem traucējumiem - turklāt nopietnākiem nekā apgabala slimnīcas pacientiem. Visīstākie psihiskie slimnieki tajā pašā laikā ir ari slepkavas, izvarotāji un laupītāji. Ja viņiem pievieno sociopātus, kurus uzskata par pārāk bīstamiem, lai atbrīvotu pret drošības naudu līdz tiesai, skaits būs trīsreiz lielāks. Tad vēl paklīdeņi un muļķi, kas izdarījuši kādu īpašu negantību un nespēj sagādāt desmit procentus no septiņdesmit piecus dolārus lielās drošības naudas. Arī šo cilvēku vairumam galvā viss nav kārtībā.

- Vai jūs dodat viņiem arī zāles?

- Ja apcietinātajam, tādam kā Kadmusam, ir savs psihiatrs, kas gatavs dot zāles un uzraudzīt devas, viņš tās saņem. Citādi ne. Trūkst darbinieku, kas ar to nodarbotos. Pa visu cietumu ir viens psihiatrs, kas strādā nepilnu slodzi un retumis te parādās, kā arī dažas medicīnas māsas.

Sarēķinājis, ka cietumā atrodas turpat vai tūkstotis noziedznieku ar psihiskiem traucējumiem, es apjautājos, cik ilgu laiku viņi caurmērā te pavada.

- Parasti dažas dienas, ne jau nu nedēļas. Viss atkarīgs no darba procesa. Mums jāizlaiž no cietuma tikpat cilvēku, cik tajā ienāk, jo citādi pietrūks vietu. Tagadējā situācijā ieslodzītie vasarā guļ uz jumta, bet, tiklīdz laiks kļūst vēss, - ejās. Dažreiz gadās, ka bijis jāatbrivo pirms mēneša, bet tas nav izdarīts, jo noklīduši dpkumenti vai viņa jurists nav pietiekami kompetents. Daudzi advokāti nemitīgi klaigā un raksta, taču neizprot sistēmu un rezultātā rada saviem klientiem liekas nepatikšanas.

- Daudzi, bet ne visi, - es sacīju.

Montess pasmaidīja un piesita ar konfekti pie zobiem.

- Pirms pāris stundām no augšas pienāca pavēle sarīkot jums lielo ekskursiju. Patlaban mēs to rīkojam. Tas kaut ko liecina par Sauzas ietekmi.

- Esmu pateicīgs, ka veltāt man laiku.

- Daru to labprāt. Neliela atelpa no kvernēšanas pie papīriem.

Vīrs sakoda un norija konfekti - un paņēma nākamo. Klusumu, kas iestājās, pārtrauca skaļš kliedziens, kuram sekoja vēl daži. Daži skaļi būkšķi satricināja sienu aiz muguras - pret to vairākas reizes smagi atsitās dēļu sols. Sekoja jauni kliedzieni, soļu troksnis, klusa rosība. Drīz atkal iestājās klusums. Montesa sejā nepakustējās ne muskulis.

- Marku kārtējo reizi nāksies ieslēgt, - viņš sacīja.

- To blondo zēnu?

- Jā. Sarijies narkotikas, viņš mēģinājis savai draudzenei nogriezt galvu.

- Un tādu zelli netur aiz atslēgas kamerā?

- Viņš ienāca pārāk sajucis, lai viņu ieslodzītu kamerā, bet pārāk vesels, lai liktu slimnīcā. Mums ir slimnīca ar trīsdesmit piecām stacionārām gultām to ieslodzīto izolācijai, kuru ievietošana kopējās kamerās būtu apšaubāma. Mēs turam viņus šeit, bet, tiklīdz prāts viņiem sāk apskaidroties, ievietojam nodaļā, lai atbrīvotu vietu nākamajam cietumniekam, kas ir vēl trakāks. Nodaļas pacienti, kas atrodas uzraudzībā, var pārvietoties. Šorīt jauneklis kļuva pārāk aizdomīgs, tāpēc uzlikām viņam rokudzelžus. Acīmredzot viņš kārtējo reizi jūdzas nost. Pulverīšu lietotājiem tas ir raksturīgi. Tādu vajadzētu izolēt, taču nav, kur, tāpēc viņu tur korpusā aiz atslēgas visu diennakti. Tiklīdz atbrīvosies kāda telpa, viņu pārvietos uz turieni.

- Kaut kas līdzīgs žonglēšanai, - es sacīju.

- Ar dzīvām vālītēm. Tas gan nenozīmē, ka sistēma nekur neder. Sabiedrība prasa neliešus ķert un izolēt, taču neviens nevēlas izdot naudu, lai būtu piemērota vieta to uzturēšanai. Patlaban apgabalā šī varbūt ir sistēma, kas funkcionē vislabāk. Mums ir tāds daudzums varmācīgu noziedznieku, ka ar tiem varētu aizpildīt nelielu pilsētu, un tomēr nekādas aizķeršanās šeit nenotiek. Teiksim, kaut vai ar sākotnējo dokumentu noformēšanu. Lai jaun-pienācēju kaut kur ievietotu, jānoskaidro, vai viņš nepieder pie kādas ielu bandas vai cietuma grupējuma. Līdz šim mums nebija pat datora, taču sarežģījumi gadījās ļoti reti. Pretējā gadījumā gaiteņos lītu asinis. Kad pēdējo reizi tos pārbaudīju, sienas vēl arvien bija dzeltenas.

- Un zilas. - Es pasmaidīju.

- Pareizi. Te ir tādas pašas krāsas kā skolā. Varbūt kādam pilsētu plānotājam šķiet, ka tās spēj nomierināt mežoņus.

Iezvanījās telefons. Montess pacēla klausuli un parunāja par Kohrena pārvietošanu no 7100. kameras uz 4500. kameru, apjautājās par Lopesa augoni uz kājas, noteica, ka Butiljēram nepieciešama diennakts aprūpe, pabeidza sarunu un piecēlās.

- Ja esat gatavs, varam apskatīt teritoriju. Pēc tam aizvedīšu jūs pie jūsu klienta.

Vispirms mani aizveda uz stacionāru, kurā bija trīsdesmit piecas atsevišķas telpas ieslodzītajiem ar nopietnām psihes problēmām. Piecu telpu durvis rotāja uzraksts COED*, tās bija paredzētas sievietēm, taču trijās atradās vīrieši. Visas telpas varēja novērot pa durvīs ierīkotu režģu logu. Zem loga piestiprinātajā papīra zīmītē bija telpā ievietotā cilvēka vārds. Uz dažām zīmītēm bija arī šifrētas ziņas.

Šifrētā veidā tur bija norādītas īpašības, kurām jāpievērš uzmanība, - tieksme uz pašnāvību, narkotiskā atkarība, neprogno-zējamība, garīga atpalicība, agresivitāte, medicīniska rakstura novirzes vai fiziski trūkumi - kā pirmajā telpā bezzobainajam ieslodzītajam ar amputētām abām kājām, viņš stāvēja uz kāju stumbeņiem un skatījās grīdā. Zīmītē šifrētā informācija vēstīja, ka viņš ir ārkārtīgi viegli aizkaitināms.

Montess mudināja apskatīt ieslodzītos, un es to darīju, kaut jutos neērti un uzmācīgs. Telpas bija nelielas - sešas reiz četras pēdas. Katrā atradās gulta un metāla tualetes pods, vairāk nekā. Lielākā daļa ieslodzīto gulēja gultā, ietinušies sagumzītos palagos. Daži bija aizmiguši, citi neko neredzošām acīm skatījās tukšumā. Vienā istabā ar elektronisko novērošanu es ieraudzīju uz poda sēžam melno sievieti. Iekams paguvu novērsties, mūsu ska-

‘ Elektroniskā uzraudzība.

tieni sastapās, viņa izaicinoši nosmīnēja, papleta kājas, iztaisnojās un noglāstīja kaunumu, ar mēli aplaizīdama lūpas. Citā kamerā trīssimt mārciņu smags, tetovējumiem klāts baltais vīrietis stāvēja stingi kā katatoniķis ar augšup paceltām rokām un stiklainām acīm. Aiz blakusdurvīm bez apstājas soļoja ogļmelns jauneklis ar skulptora veidotiem muskuļiem, skūtu lodveida galvu un kustināja muti. Skaņu izolācija noslāpēja teikto, taču no lūpām varēja nolasīt vārdus: “Esuzdiršu-jumsunjūsmanesuzdiršujumsunjūsman.” Viņš atkārtoja šo sakāmo atkal un atkal kā katehismu.

Kad pateicu, ka esmu redzējis pietiekami daudz, Montess veda mani atpakaļ pie lifta. To gaidot, pajautāju, kāpēc Džeimijs nav nevienā no stacionāra telpām.

- Viņš ir pārāk bīstams un ieslodzīts korpusā ar pastiprinātu apsardzi, bet ar to es iepazīstināšu vēlāk.

Pienāca lifts, un mēs iegājām tajā. Montess nospieda vajadzīgā stāva pogu un atslējās pret durvīm.

- Ko pagaidām varat teikt?

- Stingra kārtība.

-To, ko redzējāt, var pielīdzināt viesnīcai “Hilton”. Ikviens advokāts vēlas dabūt savu klientu kādā no šīm telpām, un ieslodzītie tēlo trakos, lai tikai šeit nokļūtu. Te ir droši, neviens netiek nodurts vai izvarots, bet par korpusiem to nevar teikt.

- Septiņi tūkstoši pretendentu uz trīsdesmit piecām vietām, -es sacīju. - Fantastika.

- Vārds vietā. Ekskluzīvāka iestāde nekā Hārvarda.

Tuvojoties cietuma centram, izolatoram raksturīgo klusumu

nomainīja zema, tāda kā insektu dūkoņa. Montess bija lietojis vārdu teritorija, un, lai cik dīvaini, ārēji šis nosaukums, kādā parasti apzīmēja mācību iestādi, šķita atbilstošs - plati, gaiši gaiteņi ar rosīgu un tik enerģisku jaunu cilvēku drūzmu kā universitātē dokumentu iesniegšanas nedēļā.

Tikai šīs koledžas sienas bija netīras un piesūkušās ar iesīkstējušu vīriešu smārdu, te nebija studentu mirdzošās acis. Mēs gājām garām desmitiem vīru ar sastingušām sejām, veselai aukstu radara skatienu ierindai.

Ieslodzītie brīvi staigāja, un mēs viņu vidū bijām neaizsargāti.

Ģērbušies spilgti zilos kombinezonos, ieslodzītie stāvēja pa vienam vai nelielās grupās. Dažs ar papīra lapām rokās kaut kur mērķtiecīgi gāja. Cits apātiski zvilnēja plastmasas krēslā vai rindā gaidīja cigaretes vai konfektes. Dažbrīd parādījās kāds uzraugs formastērpā, tas staigāja apkārt un novēroja, taču ieslodzīto bija nesalīdzināmi vairāk. Nekas neliedza uzbrukt viņiem vai mums un saplosīt gabalos.

Montess ievēroja, ar kādām acīm es raugos apkārt, un pamāja ar galvu.

- Es jau jums teicu, ka sistēma ir ellišķīga. To balsta lūgšanas un steks.

Mēs gājām tālāk. Šī pasaule piederēja jauniem cilvēkiem. Lielākā daļa ieslodzīto bija jaunāki par divdesmit pieciem gadiem. Uzraugi neizskatījās daudz vecāki. Visur plati pleci un izspīlēti muskuļi. Es zināju, ka tie izskaidrojami ar milzum daudz brīvā laika. Iemīļotākā cietumnieku izklaide bija nodarbošanās ar smagatlētiku.

Cietumnieki lielākoties pulcējās pēc rasu piederības. Vairums bija melnie. Milzum daudz spirālveidīgu cirtu, smalkās bizītēs sapītu matu, skūtgalvju, atliku likām spīdīgas, apdeguma brūcēm līdzīgas naža rētas tumšajā miesā. Otra lielākā grupa bija latīņamerikāņi - mazāka auguma, bet tikpat drukni, augstām, ar lakatu apsietām bandas locekļu frizūrām, sātanisku kazbārdu un zvalstīgu gaitu. Baltie bija mazākumā, galvenokārt motociklistu tipi - smagnēji, bārdaini tēvaiņi ar nekaunīgiem mūļiem un netīrām rokām, kuras rotāja tetovēti dzelzs krusti.

Par spīti atšķirībai, visus vienoja acis. Saltas un nedzīvas, nekustīgas, taču caururbjošas. Es biju redzējis šādas acis pavisam nesen, tikai nevarēju atcerēties, kurā vietā.

Montess aizveda mani uz iemītnieku vairumam paredzēto korpusu, kurā lielākā daļa kameru stāvēja tukšas - to iemītniekus mēs nupat bijām redzējuši -, bet pēc tam uz korpusu, kurš stāvēja aizslēgts visas divdesmit četras stundas un kuru pildīja mežonīgi, dzeltenās pidžamās ģērbušies izdēdējuši vīri, kas plosīja seju un staigāja kā zooloģiskā dārza dzīvnieki. No divu stāvu starpā iekarinātas taisnstūrainas stikla kabīnes visu nikni vēroja viens vienīgs uzraugs. Ieraudzījis mūs, viņš atslēdza durvis.

Iegājis kabīnē, es jutos kā nirējs haizivju krātiņā. No neskaitāmiem korpusā ierīkotiem skaļruņiem dārdēja nēģeru mūzika. Tā pat kabīnē bija skaļa. Atcerējos psiholoģijas žurnālā nesen lasīto rakstu par nepārtrauktas skaļas mūzikas iedarbību uz žurkām -sākumā grauzēji kļūst nemierīgi, bet pēc tam tos pārņem garīga slimnieka pasivitāte. Es lūkojos uz soļojošajiem dzeltenajiem vīriem un nez kuro reizi brīnījos, ka ar dzīvniekiem veikto eksperimentu rezultātus var attiecināt uz cilvēkiem.

Pie vienas sienas atradās konsole ar elektronisku iekārtu. Virs tās uz plaukta bija nolikti divi šaujamieroči. Zemāk ieslodzītais haki krāsas kombinezonā vilka pa ieziepēto betona grīdu lupatu.

- Uzticams? - es pajautāju.

- Jā. Viņi visi ir sadalīti krāsās. Lielākoties tā ir zila. Haki krāsa nozīmē, ka cilvēks ir uzticams. Transportniekiem ir sarkanas lentes uz rokas, tiem, kas strādā virtuvē, - baltas lentes. Vīri dzeltenajās pidžamās ir psihiskie, tos no kamerām neizlaiž.

-Ar ko viņi atšķiras no stacionārā ievietotajiem?

- Oficiāli viņu psihiskie traucējumi nav pārāk lieli, taču īstenībā viss atkarīgs no nejaušības.

Ierunājās uzraugs, drukns maza auguma vīrs ar tabakas krāsas karavīra ūsām un rētainu seju.

- Ja rodas kāds īsts iemesls, viņu pārvieto uz stacionāru, vai ne, Patrik?

Montess reaģēja uz uzrauga smiekliem ar vārgu smaidu.

- Viņš grib teikt, - paskaidroja Montess, - ka jāizdara kaut kas pavisam traks, piemēram, jānokož pirksts vai jāapēd mārciņa paša ekskrementu, lai izkļūtu no šā korpusa.

Kāds cietumnieks, kā noklausījies sarunu, augšējā kameru rindā novilka pidžamu un sāka onanēt.

- Nekas neiznāks, Rufus, - noņurdēja sargs. - Uz mums tas neatstāj nekādu iespaidu.

Viņš pagriezās pret Montēšu un kādu brīdi pļāpāja par kino. Plikais ieslodzītais bija panācis orgasmu un izšļāca spermu cauri restēm. Neviens nepievērsa viņam uzmanību, un vīrs elsodams saļima uz grīdas.

- Lai nu kā, - iedams uz durvīm, noteica Montess, - to ir vērts apskatīties, Deiv. Protams, tas nav Trifo, bet filma ir laba.

- Tiks izdarīts, Patrik. Uz kurieni tu dodies?

- Vedu doktoru uz stingrā režīma korpusu.

Uzraugs paskatījās uz mani ar palielinātu interesi.

- Mēģināsiet panākt, lai kādu no tiem klauniem atzīst par nepieskaitāmu? - viņš jautāja.

-Vēl nezinu.

- Kadmuss, - paskaidroja Montess.

Uzraugs pavīpsnāja.

- Izredzes ir lielas, - viņš noteica, piespiezdams pogu pneimatiskās atslēgas atbrīvošanai.

- Te ir pēdējā robeža, - teica Montess, - līdz kurai nokļūst nelabie zēni.

Mēs stāvējām pie slēgtām durvīm bez uzraksta, kuru novērošanai bija ierīkotas divas videokameras. Pa kreisi atradās telpa, kurā advokāti tikās ar klientiem. Advokāti sēdēja pretī saviem klientiem pie rindā novietotiem galdiem ar starpsienu vidū. Viņiem aiz muguras bija ierīkotas vairākas telpas ar stikla sienām.

- Stingrajā režīmā tur cietumniekus, kuru lietas guvušas plašu ievērību, cietumniekus, kas varētu bēgt, kā arī īstus briesmoņus. Tādus, kas šauj uz prezidentu, uzspridzina banku ar visiem cilvēkiem, sadala gabalos duci bērnu. Korpusā ir simt piecdesmit kameru, un, lai tiktu tajās, ir rinda. Uzraudzība ir pastāvīga un cietumsargu skaits liels. Režīms ļoti stingrs - ēdienreizēs maltītes pabīda pa durvju apakšu, durvis no tērauda, to šifrs pastāvīgi mainās. Mēs nevarēsim korpusā ieiet, man vajadzēs viņu no turienes izvest.

Montess nospieda zvana pogu, un videokameras ar klusu dūkoņu sāka griezties. Pēc brīža durvīs parādījās sarkanmatains milzis uzrauga formastērpā un nopētīja mūs ar aizdomām. Montess gandrīz čukstus pateica dažus vārdus. Sarkanmatis noklausījās un klusēdams nozuda aiz durvīm.

- Mēs pagaidīsim šeit, - sacīja Montess, norādot uz tikšanās telpu. Viņš veda mani garām cilvēkiem, kas, redzot mūs, pārtrauca savas klusās un piesardzīgās sarunas. Advokātiem bija tikpat šaudīgas acis kā viņu klientiem. Kāds advokāts, noskrējies vīrs sintētiska auduma uzvalkā, sēdēja pretī savam klientam, plikpaurainam neliela auguma mulatam ar biezām brillēm uz acīm, un stoiski klausījās skaļas runas par personas neaizskaramību un pašam veltītās lamas.

- Tiesas norīkojums, - paskaidroja Montess. - Priecīgs darbiņš.

Tikšanās telpā patrulēja vairāki uzraugi ar portatīvajām rācijām. Montess vienam no viņiem pamāja. Uzraugs bija tumsnējs, ar sārtiem vaigiem, pēc izskata maigs, ar priekšlaikus izkritušiem matiem. Montess paskaidroja situāciju. Pavērojis mani, uzraugs pamāja ar galvu, atslēdza vienu no stikla kabīnēm un pakāpās atpakaļ.

- Vai ir kādi jautājumi? - painteresējās Montess.

- Tikai viens, bet tas ir mazliet personiskas dabas.

- Tas nekas.

- Kā jūs spējat te izturēt pilnu darbadienu?

- Nav nekā tāda, ko vajadzētu izturēt, - viņš neizteiksmīgi noteica. - Man patīk šis darbs. Varēja būt mazāka noņemšanās ar papīriem, taču citur darbs ir tāds pats, turklāt daudz garlaicīgāks. Šeit neviena diena neatkārtojas. Es aizraujos ar kino, un te dzīve rit īsti Fellīni garā. Vai esmu atbildējis?

- Ļoti izteiksmīgi. Paldies par izglītojošo ekskursiju.

- Vienmēr gatavs palīdzēt.

Mēs paspiedām viens otram roku.

- Palieciet tepat. Vajadzēs brīdi pagaidīt, - viņš noteica, paskatījies uz plikpauraino uzraugu. - Tagad par jums parūpēsies uzraugs Zonnenšeins.

Nostāvēju pie stikla kabīnes labu laiciņu, bet Zonnenšeins staigāja pa tikšanās telpu. Beidzot viņš pienāca pie manis tik neveiklā un zvalstīgā gaitā, it kā ķermenis vispirms būtu sadalīts gabalos un pēc tam viduklī vaļīgi sastiprināts. īkšķus viņš turēja aizāķētus aiz jostas cilpām, maksts kūļājās pie sāna. Zem matiem, kas bija sākuši izkrist, ieraudzīju neparasti bērnišķīgu, apaļu seju, un tuvumā atklājās, ka uzraugs ir pavisam jauns.

- Jūsu pacientam jābūt klāt kuru katru brīdi, - viņš sacīja. - Izkļūšanai no stingrā režīma korpusa vajadzīgs laiks. - Viņš pameta mirkli uz stikla kabīni. - Man jūs jāpārmeklē, tāpēc ieiesim tur.

Viņš pavēra durvis un ielaida mani pirmo. Telpā stāvēja zils, pie grīdas pieskrūvēts metāla galds un divi tādi paši krēsli. Viņš palūdza novilkt žaketi, pārbaudīja kabatas, viegli pārbrauca ar rokām augumam, atdeva žaketi, izskatīja portfeli un lika parakstīties dežūržumālā. Izrādījās, ka astoņos no rīta Džeimiju apciemojis Sauza, bet stundu agrāk - Meinvorings.

- Tagad varat apsēsties, - sacīja uzraugs.

Es apsēdos uz viena, bet viņš uz otra krēsla.

- Jūs esat atnācis, lai konstatētu viņa nepieskaitāmību, vai ne? - viņš pajautāja.

- Vispirms man viņš jāsatiek un jāaprunājas.

- Lai jums veicas! - uzraugs noteica.

Uzmanīgi paskatījos uz viņu, vai šiem vārdiem nav sarkasma piedeva, taču neko tādu nemanīju.

- Es gribēju teikt... - Iesprauslojās rācija, un saruna aprāvās. Viņš paklausījās, pielika rāciju pie mutes, nosauca dažus skaitļus, paziņoja, ka viss ir sagatavots, un, uzlicis rokas uz gurniem, piegāja pie durvīm un sāka gaidīt.

- Jūs gribējāt kaut ko teikt, - es atgādināju.

Uzraugs papurināja galvu.

- Gan redzēsiet pats. Tūlīt viņu atvedīs.

8

Sākumā es viņu pat neredzeju. Iespiests starp diviem milzu auguma uzraugiem, viņš nebija pamanāms. Vispirms sarkanmatains milzis pabāza galvu pa stingrā režīma korpusa durvīm, pārbaudīja mani un tikšanās telpu, pateica, ka viss ir kārtībā, un tikai pēc tam telpā ienāca pārējie. Viņi soļoja saskaņoti kā liels, dzeltenbrūns zirneklis, līdz lēnām pašķīrās, atklājot skatienam važās saslēgto zēnu.

Es nebūtu pazinis Džeimiju, ja viņš ietu garām uz ielas. Viņš bija izaudzis sešas pēdas garš, taču svēra ne vairāk par simt trīsdesmit mārciņām. Dzeltenā pidžama uz izdēdējušā auguma brīvi nokarājās. Pubertāte apaļo seju bija izstiepusi garumā. Vaibsti bija pareizi, taču askētiski, asos kaulus klāja plāna miesas kārta. Melnie, joprojām garie mati nokarājās pār pieri un taukainās grīstēs krita uz kaulainajiem pleciem. No vaigiem un virslūpas spraucās melni bārdas punkti. Uz viena vaiga rēgojās liela, sarkana pinne. Abas acis bija aizvērtas. No viņa nāca sūra smaka.

Uzraugi kustējās klusi un precīzi. Masīvās rokas stingri turēja Džeimija skaliem līdzīgos delmus. Viens pāris roku piebīdīja ieslodzīto pie galda. Otrs pāris nosēdināja. Roku un kāju dzelži tika piestiprināti pie nekustīgā krēsla. Sēdēt šādā stāvoklī nebija ērti, taču Džeimijs ļāva manipulēt ar sevi kā bezsaturīga marionete.

Tad sarkanmatis pienāca pie manis un stādījās priekšā kā seržants Kučers.

- Cik ilgs laiks jums būs vajadzīgs, doktor? - viņš jautāja.

- Iekams neesmu sācis ar viņu runāt, grūti pateikt.

- Būtu vēlams ne ilgāk par vienu stundu. Mēs ieradīsimies pēc sešdesmit minūtēm. Ja jums vajadzēs vairāk laika, iepriekš brīdiniet uzraugu Zonnenšeinu.

Zonnenšeins, savilcis pieri, pamāja ar galvu.

- Vai ir kādi jautājumi? - pavaicāja Kučers.

- Nav.

Viņš padeva zīmi pārējiem, un viņi devās prom. Pēdējais izgāja Zonnenšeins un nostājās pie stikla kabīnes ar sakrustotām rokām tā, ka varēja pārredzēt gan stikloto kabīni, gan tikšanās telpu. Es pārcēlu skatienu no viņa uz zēnu galda pretējā pusē.

- Sveiks, Džeimij! Es esmu doktors Delavers.

Mēģināju ieraudzīt bālajā sejā kādu zīmi, kas liecinātu, ka

viņš mani pazīst, taču neredzēju neko.

- Es atnācu, lai tev palīdzētu, - sacīju. - Vai tev neko nevajag?

Nesaņēmis atbildi, ļāvu iestāties klusumam. Nekādas reakcijas. Klusi un mierinoši sacīju, ka viņš droši vien ir nobijies un ka es ļoti labprāt palīdzēšu. Izteicu prieku, ka viņš mani sameklējis.

Pēc divdesmit minūtēm Džeimijs atvēra acis. Uz mirkli modās cerība, ka viņš sācis uztvert mani. Bet tad es paskatījos uz zēnu vērīgāk, un cerība izgaisa.

Viņa acis bija aizplīvurotas un neko neredzēja, to baltumi bija kā pelēks netīrs audums, ko caurvij sarkanas dzīsliņas. Viņš skatījās manī, neko neredzot.

Mutes kaktiņā parādījās slienas un notecēja pa zodu uz leju. Paņēmu kabatlakatiņu, noslaucīju zodu un mēģināju nodibināt acu kontaktu. Bez panākumiem, jo skatiens palika tukšs un nedzīvs.

Es uzliku viņam uz pleca roku. Zonnenšeins uztvēra šo kustību ar acs kaktiņu, pagriezās un asi paskatījās cauri stiklam. Liku manīt, ka viss ir kārtībā, viņš ieņēma brīvāku stāju, taču skatienu vairs nenovērsa.

Džeimijs nekustējās. Viņa pidžama bija piesūkusies ar sviedriem. Bija jūtams, ka zem mitrā auduma viņš ir sastindzis un auksts. Tikpat labi es būtu varējis pieskarties līķim. Piepeši viņš ievilka elpu, pastiepa uz priekšu lūpas un izpūta sasmakušu gaisu. Galva noslīga, un viņš nodrebinājās. Pāri visam augumam līdz manu pirkstu galiem pārskrēja trīsas, norima un sākās no jauna. Enerģijas uzplūds nāca tik negaidīts, ka man vajadzēja savaldīties, lai neatrautu roku. Šādu kļūdu es jau biju pieļāvis un nevēlējos atkārtot.

Saspiedu savus pirkstus vēl ciešāk. No Džeimija izlauzās šņukstoša skaņa, pleci sacēlās uz augšu un noslīga. Acis no jauna aizvērās un galva pirms nokrišanas uz galda neizprotami sa-zvāļojās. Viņš gulēja ar vaļēju muti uz galda un vaigu pie metāla un smagi elpoja. Nekas, ko es teicu vai darīju, neaizgāja viņam līdz apziņai.

Džeimijs gulēja pilnīgā stuporā. Vēroju viņu, un katra vārgo krūšu cilāšanās samazināja cerības. Es biju iedomājies, ka sa-stapšos ar psihozi, taču nebiju paredzējis, ka stāvoklis būs tik ļauns. Garīgā stāvokļa noteikšanai domātie standarta jautājumi -par orientēšanos vietā un laikā, deformācijām domāšanā vai greizu uztveri - nebija izmantojami. Pa telefonu Džeimijs - kaut arī minimāli - bija atbildējis uz jautājumiem. Viņš bija pateicis Mi-lo, ka zvanījis man, tātad apziņa kaut cik bija darbojusies. Šobrīd viņš līdzinājās zombijam. Gribējās zināt, vai tā ir pārejas faze no smagas depresijas uz šizofrēnijas uzliesmojumu vai arī kas ļaunāks - beigu sākums.

Šizofrēnija ir sarežģīts garīgu traucējumu kopums. Kopš psihiskos slimniekus dedzināja kā burvjus un raganas, psihiatrija bija nogājusi garu ceļu, tomēr vājprāta izcelsme vēl arvien bija tumsā tīta. Psihiatri ar medikamentiem spēja kontrolēt šizofrēnijas simptomus, taču īsti neizprata, kāpēc tie iedarbojas. Tā bija pali-atīva dziedināšana, kam maz kopēja ar patiesu ārstēšanu. Trešdaļai pacientu slimība izzūd pati no sevis. Trešdaļa labvēlīgi reaģē uz medikamentiem un psihoterapiju. Tomēr uz daļu nelaimīgo neiedarbojas nekāda ārstēšana un viņi nenovēršami slīd pretī garīgai bojāejai.

Skatoties uz saļimušo augumu, radās jautājums, kurai no minētajām grupām pieskaitāms Džeimijs.

Bija vēl kāda iespēja, tiesa, visai mazticama. Tādus simptomus kā trīcēšanu, slienāšanos, elpas iesūkšanu un izpūšanu varēja izskaidrot ar pārmērīgi lielu psihotropo zāļu devu izraisītu diskinēziju. Tādi simptomi parasti parādās vecākiem slimniekiem pēc gadiem ilgas ārstēšanas, kaut atsevišķos gadījumos akūta dis-kinēzija vērojama arī pēc minimālas zāļu lietošanas. Sauza bija teicis, ka Meinvorings turpina Džeimija ārstēšanu arī cietumā, un es atzīmēju, ka jāuzzina kaut kas vairāk par viņam dotiem medikamentiem un to devām.

Džeimijs sāka skaļi krākt. Viņam grimstot arvien dziļāk miegā, šķita, ka augumam zūd saskare ar manu roku, tas kļūst ļengans un izplūst, it kā kauli būtu izkusuši. Elpošana palēninājās. Es turēju roku Džeimijam uz pleca un runāju, cerēdams, ka cauri stuporam izkļūs kaut neliels mierinājums.

Šādā stāvoklī mēs palikām līdz tikšanās stundas beigām. Es noņēmu roku tikai pēc tam, kad atnāca uzraugi, lai vestu Džei-miju atpakaļ uz kameru.

Seržants Kučers uzdeva Zonnenšeinam izvadīt mani no cietuma.

- Saprotu, ko bijāt domājis, pieminot veiksmi, - es ierunājos pa ceļam. - Panākt, ka viņš atbild.

- Taisnība.

- Cik bieži viņš atrodas šādā stāvoklī?

- Gandrīz pastāvīgi. Dažreiz sāk raudāt vai kliegt. Parasti tikai sēž un stīvi blenž, līdz aizmieg.

- Vai tāds viņš ir visu laiku, kopš atrodas šeit?

- Pirms pāris dienām, kad viņu atveda, viņš bija stipri uzbudināts. It kā būtu sašņaucies narkotikas. Vajadzēja uzvilkt tra-kokreklu. Bet nepagāja ilgs laiks, kad viņš sāka norimt.

- Vai viņš ar kādu sarunājas?

- Es gan neko tādu neesmu redzējis.

- Un kā ar advokātu?

- Ar Sauzu? Nē. Sauza izturas pret viņu kā tēvs - apliek roku, dod dzert sulu un baro ar cepumiem. Kadmuss absolūti nereaģē.

Nogriezušies ap stūri, gandrīz sadūrāmies ar ieslodzīto grupiņu. Ieraudzījuši Zonnenšeina formastērpu, ieslodzītie strauji mainīja virzienu.

- Manuprāt, viņam tas der, - uzraugs noteica.

-Kas?

- Ka viņam ir tāda... dekompensācija.

Pamanījis, ka esmu izbrīnījies par speciālo terminu lietošanu, uzraugs pasmīnēja.

- Specializējos psiholoģijā, - viņš paskaidroja. - Vēl gadu jāmācās, gribu iegūt bakalaura grādu. Strādājot šeit, man radās interese par psiholoģiju.

- Jūs gribat teikt, ka viņš tēlo psihiski slimu, lai tiktu atzīts par nepieskaitāmu?

Uzraugs paraustīja plecus.

- Jūs esat doktors.

- Bet kādas ir jūsu personiskās domas? Neoficiāli runājot.

Zonnenšeins uzreiz neatbildēja.

- Nezinu. Viens otrs taisa klaunādi, kam ir skaidri redzams mērķis. Iekļuvis cietumā, tāds tūlīt sāk uzvesties tā, it kā būtu nepilnīgs. Tikai zināšanu trūkuma dēļ parasti viņi pārspīlē - visas zināšanas ņemtas no televīzijas un dažādām filmām. Vai saprotat, ko ar to domāju?

- Protams. Jauniesaucamo simulācija.

- Jūs sapratāt. Kadmuss tādas muļķības nedara, taču esmu dzirdējis, ka viņš bijis tāds kā ģēnijs, tāpēc prot tēlot mazliet smalkāk.

- Jūs teicāt, ka viņš dažreiz klaigā. Ko viņš kliedz?

- Neko. Vienkārši kliedz. Bez vārdiem. Kā sašauts briedis.

- Vai jūs nevarētu pierakstīt, ja izdodas kaut ko saprast, un parādīt man, kad ieradīšos nākamreiz?

Uzraugs papurināja galvu.

- Nekas neiznāks, doktor. Ja es kaut ko ziņošu jums, vajadzēs ziņot ari apgabala prokuroram. Ja to darīšu, katrs nāks ar līdzīgu lūgumu. Nebūs ilgi jāgaida, kad es par velti nodarbošos ar izmeklēšanu, bet atstāšu novārtā īsto darbu.

- Labi, - es noteicu, - es tikai pajautāju.

- To nevienam nevar liegt.

- Tādā gadījumā vai drīkstu vēl kaut ko jautāt? Vai jums ir žurnāls, kurā pierakstāt novērojumus par stingrā režīma ieslodzīto uzvedību?

- Protams. Tajā fiksē incidentus, dažādas dīvainības. Bet kliegšana nav nekas neparasts. Dažreiz tā skan visu nakti.

Mēs jau bijām pie lifta un gaidījām tā pienākšanu.

- Sakiet, - Zonnenšeins ierunājās, - vai jums patīk jūsu darbs?

- Parasti tā ir gan.

- Vai tas vienmēr ir interesants?

- Ļoti.

- Patīkami dzirdēt. Man tiešām patīk lekcijas psiholoģijā, īpaši par visādām patoloģijām, un es gudroju, vai nemācīties tālāk par maģistru. Tas nozīmē, ka nāksies mācīties daudz vairāk, pieņemt lēmumu nav viegli, tāpēc izprašņāju arī psihiatrus, vai viņiem patīk viņu darbs. Pēdējais, kuram prasīju - Kadmusa otrs ārsts -, paskatījās tik jocīgi, it kā es būtu uzdevis viltīgu jautājumu, aiz kura kaut kas slēpjas.

- Tā ir profesionāla slimība, - es paskaidroju, - proti, tendence visam meklēt nevajadzīgu skaidrojumu.

- Iespējams, taču man radās iespaids, ka viņam nepatīk policisti.

Mēģināju atcerēties Sauzas izteikumu, ka Meinvorings ieguvis slavu kā aizstāvības eksperts, bet neko neteicu.

Pagāja vēl īss mirklis.

- Tātad, - sacīja Zonnenšeins, - darbs jums tiešām patīk.

- Man grūti iedomāties, ka varētu strādāt ko citu.

- Lieliski. - Viņš pasmaidīja, taču tūlīt kļuva nopietns. - Strādājot šeit zināmu laiku, redzot ieslodzītos un zinot, ko viņi izdarījuši, rodas vēlēšanās saprast, kāpēc cilvēks tāds kļūst. Vai saprotat, ko ar to gribu teikt?

- Protams.

Lifta durvis atvērās. Mēs klusēdami iegājām liftā un braucām lejā. Kad durvis atkal atvērās, uzrauga sejā jau bija stoiķa maska. Es novēlēju viņam panākumus mācībās.

- Paldies! - viņš atsaucās, izgāja no lifta un pieturēja ar roku durvis, neļaudams tām aizvērties. - Ceru, ka jums izdosies iegūt par šo puiku kādu skaidrību. Ja es varētu, labprāt palīdzētu. Diemžēl es to nedrīkstu.

Iegāju caurlaides telpā. Ieejas pusē aiz zilajām restēm divi vīri stāvēja ar muguru pret mani un patlaban noglabāja skapīšos savus ieročus. Kad, paņēmis dokumentus, jau gāju ārā, viņi piegāja pie renes. Viens bija Kels Vaitheds. Otrs bija ražens liela auguma vīrs ar bālu ādu, bieziem, melniem matiem un neparasti zaļām acīm, kas slēpās zem spurainām, melnām uzacīm. Biezie mati bija apgriezti īsi galvas virspusē un pie ausīm, gar kurām stiepās gara, nemoderna vaigubārda. Matu vilnis klājās virs pieres. Seja bija plata, raupji veidota, un tās zēnisko izskatu maitāja pūtītes, pamatīgs deguns, pilnīgas, maigas lūpas un biezas ausis. Vīrs bija ģērbies maisīgā, saņurcītā brūna velveta žaketē ar piepogājamiem atlokiem un jostiņu aizmugurē, dzeltenbrūnās triko auduma biksēs, kas klājās virs novalkātiem tuksneša zābakiem, un brūnā mākslīgā zīda kreklā ar sinepju krāsas kaklasaiti.

- Ei, tas taču ir psihiatrs, - ierunājās Vaitheds.

Ignorēdams viņu, es skatījos uz otru vīru.

- Sveiks, Milo!

- Sveiks, Aleks! - Bija skaidri redzams, ka, atņemot sveicienu, viņš nejūtas omulīgi.

Iestājās neveikls klusums, ko beidzot pārtrauca skaļruņa ienešanās. Milo noņēma no atloka Losandželosas policijas personas karti un iemeta renē. Vaitheds to pašu izdarīja ar savu šerifa apliecību.

- Kā tev labi klājas? - es pajautāju.

- Labi, - viņš atbildēja, skatīdamies uz kurpju purngaliem.

- Un kā pašam?

- Labi.

Milo noklepojās, aizgriezās un, it kā mazgātos bez ūdens, novilka pār seju savu lielo, mīksto roku.

Neveiklais klusums ievilkās. Likās, ka Vaithedu tas uzjautrina.

- Klau, doktor, - viņš ierunājās. - Kā jūtas jūsu pacients? Vai ir gatavs stāties pie bikts un aiztaupīt mums liekas klapatas?

Milo saviebās un veltīja man zīmīgu skatienu, kas acumirklī nozuda.

- Tikai nestāstiet, - dzēlīgi turpināja Vaitheds, - ka viņu galīgi nevar pazīt. Ka viņš čurā biksēs, ēd savus sūdus un nespēj atšķirt labo no ļaunā.

Es spēru soli, lai dotos prom. Vaitheds ar savu masu nostājās priekšā durvīm.

- Vakar jūs neko nezinājāt teikt, mister. Šodien jūs esat eksperts.

- Nomierinies, Kel! - ierunājās Milo.

- Ak jā, atvaino, aizmirsu, - Vaitheds noteica vienā mierā.

- Jūs taču esat draugi, un nav nekāds brīnums, ka viņš cenšas panākt, lai apsūdzēto atzīst par nepieskaitāmu.

Caurlaides telpas durvis atvērās.

- Iesim, Kel, - sacīja Milo, kaut arī es redzēju, ka viņam sažņaudzas dūres.

Vaitheds paskatījās uz mani, nogrozīja galvu, pasmaidīja un pagāja sānis. Apgriezies viņš Milo pa priekšu iegāja caurlaides telpā.

Restotās durvis aizcirtās. Vaitheds tūlīt sāka pamācīt kabīnē sēdošos uzraugus. Milo stāvēja caurlaides telpas otrā pusē viens. Pirms aiziešanas es mēģināju notvert viņa skatienu, taču Milo to bija pievērsis netīrajai grīdai.

9

Sauzam griežot gaļu, no tas izdalījās asinis, un uz balta porcelāna izveidojās iesārta peļķe. Viņš ielika jēlās gaļas gabalu mutē, lēnām sakošļāja, norija, noslaucīja lūpas un pamāja ar galvu.

- Tāds viņš bija jau agri no rīta, kad tikāmies, - Sauza sacīja. - Stuporā.

Mēs vieni paši sēdējām viņa juridiskās firmas ēkas ēdamistabā. Tā bija klusa un krēslaina. Gandrīz visā telpas garumā stiepās pulēts, ovāls sarkankoka galds, kas mirdzēja kā spogulis, ar puķainu brokātu apvilktiem pieskaņotiem krēsliem apkārt. Pie vienas sienas slējās milzīgs, no kāda Hempšīras kungu nama ņemts kamīns. Tumša parketa grīdas sedza persiešu paklāji. Pie kokgriezumiem rotātām, zarainām un lakotām priežkoka sienām karājās antīkas karikatūras no žurnāla “Punch” un dažādas medību ainas. Visos telpas kaktos rievoti pjedestāli balstīja literātu krūšutēlus. Augstus arkveida logus klāja aizkari no tāda paša brokāta, ar kādu bija pārvilkti krēsli, un vienīgais gaismas avots bija virs galda centra pakārtais Voterfordas svečturis.

- Kāds uzraugs stāstīja, ka cietumā viņš iegājis satraukts, bet pēc tam arvien vairāk noslēdzies sevī.

- Pareizs novērojums. Slimības vēsture rāda tikai un vienīgi stāvokļa pasliktināšanos. Kanjonouksas slimnīcā reizēm iestājās gaišie brīži, kas ilga pat vairākas dienas. Ikviens, kas ar viņu tad sarunātos, brīnītos, kas viņam slimnīcā meklējams. Džeimijs bija brīnumbērns, iekams... sākās šī nelaime. Viņa spējas, īpaši valodnieciskās, iedvesa bijību. Ar savu intelektu viņš spēja pārliecināt citus, ka ielikts slimnīcā nepamatoti, un darīja to tik prasmīgi, ka pat es reizi vai divas sāku šaubīties, vai lēmums bijis pareizs. Taču, ja iznāca pavadīt kopā ar viņu ilgāku laiku, psihiskā saslimšana lika sevi manīt.

- Kādā veidā?

- Dažbrīd ar nevietā pateiktu vārdu, citreiz ar samudžinātu domu. Loģiski nesaistītu tematu apvienošanu. Iesācis teikumu, viņš apklusa vai nobeigumā pateica pavisam kaut ko nesakarīgu. Ja viņam pajautāja, kāpēc tā dara, Džeimijs reizēm tik ļoti satraucās, ka uzbudinājums robežojās ar histēriju, viņš lēca kājās un izkliedza aizvainojošas apsūdzības. Pamazām gaišie periodi kļuva arvien īsāki, bet Džeimijs arvien nesakarīgāks, viņa rīcība nebija prognozējama. Ar viņu kļuva neiespējami normāli sarunāties. Meinvorings raksturoja šo stāvokli kā smagu paranoju. - Sauza nogrozīja galvu un nopūtās. - Un stāvoklis acīmredzot kļūst arvien sliktāks.

- Vai ar to, ka viņa rīcība nebija prognozējama, domāta agresivitāte?

- Īstenībā ne, kaut arī, palicis bez kontroles, viņš būtu varējis kaut ko izdarīt. Izlēkt pa logu, lēkāt, plosīt seju, raut matus. Reizi vai divas viņš izrādīja nelielu agresivitāti, taču pirms bēgšanas nevienu nekad nebija savainojis. Neviens jau nedomāja, ka viņam ir slepkavnieciskas tieksmes, ja tieši tas jūs interesē.

- Šorīt viņš slienājās, trīcēja un izdarīja ar muti sūcošas kustības. Vai arī agrāk tas bija novērojams?

- Vakar es to redzēju pirmo reizi. Protams, agrāk man nebija ar viņu tik cieša saskare, tāpēc droši nevaru apgalvot. Par ko šie simptomi liecina?

- Nespēju vēl pateikt. Man jādabū precīzas ziņas, kādu ārstēšanu viņš ir saņēmis - medikamentus, elektroterapiju, psihoterapiju, vārdu sakot, visu.

Sauza savilka uz augšu uzacis.

- Jūs gribat sacīt, ka tādējādi varētu izpausties toksiska reakcija?

- Šobrīd es zinu pārāk maz, lai kaut ko minētu.

- Labi, - viņš noteica tāds kā vīlies. - Es noorganizēšu jums tikšanos ar Meinvoringu, un viņš sniegs trūkstošo informāciju. Noteikti paziņojiet man, ja jūtat, ka bojātas smadzenes. Šāda informācija var izrādīties noderīga.

- Katrā ziņā.

Sauza paskatījās uz neaiztikto ēdienu manā šķīvī.

- Vai neesat izsalcis?

- Patlaban ne.

Pirms sarunas turpināšanas viņš pacēla pie lūpām glāzi ar aukstu ūdeni un padzērās.

- Viņa stāvokļa nopietnība izraisa pārdomas, doktor. Sākumā gribēju iesniegt lūgumu atlikt tiesu, jo viņš nespēj stāties tās priekšā, bet tad nospriedu, ka tas neko nedos. Tobrīd jutu, ka izredzes ir vienādas ar nulli. Viņam bija garīgi traucējumi, taču viņš spēja runāt un dažu brīdi bija saprātīgs. Ja tādā reizē ar Džeimi-ju runātu psihiatrs, tas varētu izdarīt maldīgu secinājumu, ka viņš simulē. Kad jāizskata lieta, kura saista sabiedrības interesi, tiesneši mēdz būt konservatīvi. Tikai retais spēs izturēt brēku, kas sāksies pēc prāvas atlikšanas. Stāvoklis tagad ir tāds, ka es ne par ko neesmu drošs. Ja slimība paliek pašreizējā līmenī vai pasliktinās, pat apsūdzības psihiatri var atzīt viņa nekompetenci. Kā domājat jūs?

- Vai jums nav radušās aizdomas, ka viņš simulē?

Sauza bija sācis griezt nākamo gaļas gabalu, bet jautājums lika viņam pacelt skatienu, un nazis un dakšiņa sastinga pusceļā.

- Nē, nekādā ziņā. Es zinu, ka viņš ir ļoti slims.

- Taču tik vesels, lai spētu izdarīt astoņas slepkavības, kuras vajadzēja rūpīgi izplānot.

Sauza nolika galda piederumus.

- Jūs esat nonācis līdz lietas būtībai, doktor. Man tas patīk. Jā, jums ir taisnība. Mums nav darīšana ar eksplozīvu asinskāri, nazis lietots ar perversu rūpību, turklāt nāv apieti sīkumi. Tas liecina par spēju domāt analītiski, bez emocijām, līdz ar to kļūst sarežģīta iecere aizstāvībā balstīties uz nepieskaitāmību. Tomēr man šķiet, ka esmu izdomājis, kā tikt galā ar šo sarežģījumu, bet par to runāšu vēlāk. Kāda ir jūsu attieksme pret lūgumu atlikt tiesas procesu?

- Kāds no atlikšanas ir praktisks labums?

- Turēšana izolācijā tik ilgi, līdz būs konstatētas viņa prāta spējas, un šajā gadījumā tas nozīmē vai, nevis kad. Bet vai tas atbilst zēna interesēm? Izolāciju iespējams nodrošināt valsts slimnīcā, taču tās ir šausmīgas. Galu galā viņš nokļūtu garīgi atpalikušo nodaļā, un tas nozīmētu nāves spriedumu. Ja nonāktu līdz tiesai un aizstāvībai izdotos izmantot viņa nepieskaitāmību, rastos plašākas iespējas nodrošināt viņa aprūpi nākotnē.

Es sapratu, kas Sauzam padomā. Cita privātā slimnīca, kur ārstēšanu un lēmumu par izrakstīšanu noteiks ģimenes nauda. Džeimiju tur noturētu tik ilgi, līdz troksnis norimst, bet pēc tam klusītēm nodotu aizbildņiem kā ambulatorisko slimnieku.

Prātā ienāca stindzinošs scenārijs. Vai uz ielas nenokļūs vēl viena psiholoģiska bumba ar laika degli, ārsta izrakstītu torazīna recepti un norīkojumu pie psihoterapeita, jo kāds eksperts zemu uzvedības aktivitāti maldīgi izskaidrojis kā nozīmīgu veselības uzlabošanos? Šādā gadījumā droši varēja paredzēt, ka zāļu lietošana ar laiku būs pārtraukta un ārsts vairs netiks apmeklēts. Tam sekos nenovēršama atgriešanās dēmonu valstībā. Sajukums, sāpes. Naksnīgas pastaigas. Pēkšņa, paranojālu baiļu izraisīta izlādēšanās. Asinis.

Tik tālu es biju spējis iesaistīties Džeimija lietā - līdzjūtīgi sēžot viņam pretī -, jo biju norobežojis sevi no noziegumiem, kuros viņu apsūdz, kā arī noliedzis iespēju, ka viņš noslepkavojis astoņas cilvēciskas būtnes. Likās, ka pat Sauza uzskata viņu par vainīgu, un, klausoties runas par aizstāvības stratēģiju un lielākām aprūpes iespējām, biju spiests apsvērt savas līdzdalības sekas.

Ja Džeimijs bija izdarījis to, par ko tika apsūdzēts, es nevēlējos domāt par aprūpes iespējām, bet tikai par to, lai viņš atrastos aiz atslēgas uz visiem laikiem.

Ir nu gan aizstāvības eksperts!

Mels Vērtijs bija runājis par emocionālo mierinājumu, kādu dod jūtu atdalīšana no darba. Taču es nebiju advokāts un tāds nevarēju būt. Skatoties, kā Sauza griež gabalos gaļu un bāž mutē, es domāju, cik ilgi izturēšu viņa komandā.

- Nezinu, - es atteicu. - Tas ir smags jautājums.

- Labi, doktor, - viņš pasmaidīja, - tā ir mana, nevis jūsu problēma.

Sauza atbīdīja šķīvi, un viņa sejas apakšdaļa tajā pašā mirklī nozuda aiz baltas salvetes.

- Ja vēlaties, es varu piezvanīt uz virtuvi, lai atnes ko citu -augļus, kafiju?

- Paldies, nevajag.

Blakus ūdens krūzei stāvēja misiņa trauks ar piparmētru košļājamām gumijām pēc maltītes. Viņš piedāvāja man, bet, kad atteicos, paņēma vienu pats. Nospiedis pogu zem galda malas, viņš izsauca filipīnieti melnā formastērpā, lai novāc traukus.

- Tātad, - Sauza ierunājās, kad filipīniete bija aizgājusi, - ko jūs vēlētos zināt par Kadmusu ģimeni?

- Vispirms mani interesē, kas bija Džeimija audzinātāji un kādas bija viņa attiecības ar cilvēkiem, kuri viņam kaut ko nozīmējuši, kā arī vecāku nāve.

- Nūjā, - Sauza domīgi noteica, - lai visu labāk saprastu, vajadzēs atgriezties par vienu paaudzi pagātnē un sākt ar vecotēvu.

- Ļoti labi. - Es paņēmu piezīmju burtnīcu un pildspalvu.

- Es iepazinos ar Džonu Džeikobu Kadmusu Vācijā tūlīt pēc kara. Biju armijas jurists, un mani norīkoja darbā kara noziegumu izmeklēšanas nodaļā, kur Kadmuss pārstāvēja ģenerāladju-tantu, kas vadīja lietu ierosināšanu pret šiem neģēļiem. Viņš bija sācis karu kā ierindnieks, kājnieks, izrādījis varonību vairākās svarīgās kaujās un divdesmit septiņu gadu vecumā uzdienējis par pulkvedi. Mēs iedraudzējāmies, un, kad es devos atpakaļ uz Ka-lifomiju, Melnais Džeks - tā viņu sauca īra melno matu dēļ -nolēma man piebiedroties. Pats viņš bija baltimorietis, taču bez dziļām saknēm, tāpēc nolēma izmantot lielās iespējas, kādas pavērās Rietumos.

Viņš gluži kā gaišreģis paredzēja dzimstības pieaugumu pēc kara un gaidāmo dzīvokļu trūkumu. Tajā laikā Sanfemando ieleja bija vāji attīstīta - daži rančo un dārzi, daži federālajai valdībai piederoši zemes gabali, kas bija paredzēti armijas bāzēm, kuras netika uzbūvētas. Visu apkārtni klāja sarkani putekļi un krūmi. Džeks centās nopirkt ielejā tik daudz zemes, cik vien bija iespējams. Viņš aizņēmās milzum daudz naudas, taču spēja atvairīt kreditorus tik ilgi, līdz apguva arhitektūru un celtniecību un nolīga celtnieku brigādes. Līdzko sākās dzimstības bums, viņš bija uzbūvējis desmitiem dzīvojamo rajonu - tūkstošiem ēku, galvenokārt piecistabu vasarnīcu tipa mājas uz četrdesmit reiz astoņdesmit jardus lieliem zemes gabaliem. Viņš parūpējās, lai ikvienā gabalā būtu augļu koks - apelsīns, citrons, aprikoze -, un reklamēja visā valstī, ka pārdod Kalifornijas sapni. Mājas pirka tikpat strauji, cik viņš spēja būvēt, un trīsdesmit gadu vecumā Džeks bija vairākkārtējs miljonārs. Galu galā viņš apguva arī komerciālus un rūpnieciskus projektus, un tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā “Ccidmus Construction” jau bija trešā lielākā celtniecības firma štatā. Kad Džeks sešdesmit septiņu gadu vecumā šķīrās no dzīves, viņa firma jau bija sākusi nozīmīgu projektu īstenošanu Saūda Arābijā, Panamā un pusē Eiropas valstu. Viņš bija liels vīrs, doktor.

Tā bija slavas dziesma mirušam cilvēkam, un es nesapratu tās jēgu.

- Kāds viņš bija kā vīrs un tēvs?

Sauzam jautājums nepatika.

- Viņš mīlēja savus zēnus un bija labs pret sievu.

Dīvaina atbilde. Tas atspoguļojās manā sejā.

- Antuanete bija slima sieviete, - Sauza paskaidroja. - Viņa nāca no izputējušas Pasadīnas labāko aprindu ģimenes, kam bija izdevies noturēties savā sociālajā stāvoklī. Džeks iepazinās ar viņu labdarības ballē un tūlīt iemīlējās. Antuanete bija skaistule. Slaida, ļoti bāla, ļoti trausla, ar milzīgām, skumjām acīm - Džei-mijam ir tādas pašas acis -, un man viņa allaž likās dīvaina. Atsvešināta un ļoti viegli ievainojama. Manuprāt, Džeku saistīja tieši tā ievainojamība. Diemžēl drīz pēc apprecēšanās viņas problēmas atklājās visā pilnībā.

- Kādas tās bija?

- Problēmas, ar kādām nodarbojaties jūs. Sākumā šķita, ka viņa pārliekas kautrības dēļ vairās no sabiedrības. Vēlāk kļuva skaidrs, ka viņa baidās iziet no mājām, baidās no dzīves vispār. Tam droši vien ir kāds speciāls apzīmējums.

- Agorafobija.

- Agorafobija, - viņš atkārtoja. - Tā bija Antuanetes lielā nelaime. Toreiz, saprotiet, domāja, ka viņa slimo ar kādu fizisku kaiti. Ka viņa ir vāja no dabas. Džeks viņai kāzās uzdāvināja spāņu stilā celtu greznu savrupnamu Mūrfīldā, dažu kvartālu attālumā no šejienes. No tā paveras skats uz lauku klubu, tagad nams pieder ķirurgam pakistānietim. Iekārtojusies viņa no mājas vairs neizgāja, pat dārzā ne. īstenībā viņa reti izgāja pat no istabas, visu dienu pavadīja gultā, kricelēja uz papīra lapiņām dzeju, strēba vāju tēju un sūrojās par visām iespējamām sāpēm un grūtumiem. Džeks maksāja honorārus pusei pilsētas speciālistu, visi viņi izrakstīja gan zāles pret dažādām kaitēm, gan tonizējošus līdzekļus, taču sievai labāk nekļuva. Galu galā viņš padevās, samierinājās ar sievas vājumu un ļāva viņai dzīvot, kā grib.

- Viņa tomēr bijusi tik stipra, lai iznēsātu bērnus, - es teicu.

- Brīnumaini, vai ne? Pīters - Džeimija tēvs - piedzima četrdesmit astotajā gadā, desmit mēnešus pēc kāzām, Dvaits - gadu vēlāk. Džeks cerēja, ka grūtniecība neļaus sievai grimt depresijā, taču stāvoklis kļuva arvien sliktāks, un abu grūtniecību laikā viņa bieži lietoja nomierinošas zāles. Pēc Dvaita piedzimšanas viņa noslēdzās vēl vairāk, atgrūda bērnu, atteicās viņu zīdīt vai pat ņemt rokās. Galu galā viņa ieslēdzās un nevēlējās redzēt nedz Pīteru, nedz Džeku. Divus turpmākos gadus viņa neizgāja no is-nolēma man piebiedroties. Pats viņš bija baltimorietis, taču bez dziļām saknēm, tāpēc nolēma izmantot lielās iespējas, kādas pavērās Rietumos.

Viņš gluži kā gaišreģis paredzēja dzimstības pieaugumu pēc kara un gaidāmo dzīvokļu trūkumu. Tajā laikā Sanfemando ieleja bija vāji attīstīta - daži rančo un dārzi, daži federālajai valdībai piederoši zemes gabali, kas bija paredzēti armijas bāzēm, kuras netika uzbūvētas. Visu apkārtni klāja sarkani putekļi un krūmi. Džeks centās nopirkt ielejā tik daudz zemes, cik vien bija iespējams. Viņš aizņēmās milzum daudz naudas, taču spēja atvairīt kreditorus tik ilgi, līdz apguva arhitektūru un celtniecību un nolīga celtnieku brigādes. Līdzko sākās dzimstības bums, viņš bija uzbūvējis desmitiem dzīvojamo rajonu - tūkstošiem ēku, galvenokārt piecistabu vasarnīcu tipa mājas uz četrdesmit reiz astoņdesmit jardus lieliem zemes gabaliem. Viņš parūpējās, lai ikvienā gabalā būtu augļu koks - apelsīns, citrons, aprikoze -, un reklamēja visā valstī, ka pārdod Kalifornijas sapni. Mājas pirka tikpat strauji, cik viņš spēja būvēt, un trīsdesmit gadu vecumā Džeks bija vairākkārtējs miljonārs. Galu galā viņš apguva arī komerciālus un rūpnieciskus projektus, un tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā “Cadmus Construction” jau bija trešā lielākā celtniecības firma štatā. Kad Džeks sešdesmit septiņu gadu vecumā šķīrās no dzīves, viņa firma jau bija sākusi nozīmīgu projektu īstenošanu Saūda Arābijā, Panamā un pusē Eiropas valstu. Viņš bija liels vīrs, doktor.

Tā bija slavas dziesma mirušam cilvēkam, un es nesapratu tās jēgu.

- Kāds viņš bija kā vīrs un tēvs?

Sauzam jautājums nepatika.

- Viņš mīlēja savus zēnus un bija labs pret sievu.

Dīvaina atbilde. Tas atspoguļojās manā sejā.

- Antuanete bija slima sieviete, - Sauza paskaidroja. - Viņa nāca no izputējušas Pasadīnas labāko aprindu ģimenes, kam bija izdevies noturēties savā sociālajā stāvoklī. Džeks iepazinās ar viņu labdarības ballē un tūlīt iemīlējās. Antuanete bija skaistule. Slaida, ļoti bāla, ļoti trausla, ar milzīgām, skumjām acīm - Džei-mijam ir tādas pašas acis -, un man viņa allaž likās dīvaina. Atsvešināta un ļoti viegli ievainojama. Manuprāt, Džeku saistīja tieši tā ievainojamība. Diemžēl drīz pēc apprecēšanās viņas problēmas atklājās visā pilnībā.

- Kādas tās bija?

- Problēmas, ar kādām nodarbojaties jūs. Sākumā šķita, ka viņa pārliekas kautrības dēļ vairās no sabiedrības. Vēlāk kļuva skaidrs, ka viņa baidās iziet no mājām, baidās no dzīves vispār. Tam droši vien ir kāds speciāls apzīmējums.

-Agorafobija.

- Agorafobija, - viņš atkārtoja. - Tā bija Antuanetes lielā nelaime. Toreiz, saprotiet, domāja, ka viņa slimo ar kādu fizisku kaiti. Ka viņa ir vāja no dabas. Džeks viņai kāzās uzdāvināja spāņu stilā celtu greznu savrupnamu Mūrfīldā, dažu kvartālu attālumā no šejienes. No tā paveras skats uz lauku klubu, tagad nams pieder ķirurgam pakistānietim. Iekārtojusies viņa no mājas vairs neizgāja, pat dārzā ne. īstenībā viņa reti izgāja pat no istabas, visu dienu pavadīja gultā, kricelēja uz papīra lapiņām dzeju, strēba vāju tēju un sūrojās par visām iespējamām sāpēm un grūtumiem. Džeks maksāja honorārus pusei pilsētas speciālistu, visi viņi izrakstīja gan zāles pret dažādām kaitēm, gan tonizējošus līdzekļus, taču sievai labāk nekļuva. Galu galā viņš padevās, samierinājās ar sievas vājumu un ļāva viņai dzīvot, kā grib.

- Viņa tomēr bijusi tik stipra, lai iznēsātu bērnus, - es teicu.

- Brīnumaini, vai ne? Pīters - Džeimija tēvs - piedzima četrdesmit astotajā gadā, desmit mēnešus pēc kāzām, Dvaits - gadu vēlāk. Džeks cerēja, ka grūtniecība neļaus sievai grimt depresijā, taču stāvoklis kļuva arvien sliktāks, un abu grūtniecību laikā viņa bieži lietoja nomierinošas zāles. Pēc Dvaita piedzimšanas viņa noslēdzās vēl vairāk, atgrūda bērnu, atteicās viņu zīdīt vai pat ņemt rokās. Galu galā viņa ieslēdzās un nevēlējās redzēt nedz Pīteru, nedz Džeku. Divus turpmākos gadus viņa neizgāja no istabas, dzēra tonizējošos līdzekļus un pilulas, rakstīja dzeju un snauduļoja. Miegā viņa klaigāja, it kā redzētu briesmīgus sapņus. Pēc tam viņa sāka apsūdzēt Džeku, kalpotājus un pat bērnus, ka tie sazvērējušies viņu nonāvēt. Tās bija parastās para-nojālās muļķības. Kad sieva pārtrauca ēst un sāka izskatīties kā kauli un āda, Džeks saprata, ka viņa jāievieto slimnīcā, un gatavojās viņu nosūtīt uz Šveici. To gribēja izdarīt slepus, taču viņa droši vien kaut ko bija uzzinājusi, jo pēc nedēļas jau bija mirusi no kaut kādu medikamentu pārdozēšanas. Acīmredzot zāļu sastāvā ietilpis opijs, un viņa bija tās ieņēmusi tik daudz, ka apstājās sirds.

- Kas šajā laikā rūpējās par zēniem?

- Džeks algoja guvernantes. Vēlāk viņi nonāca internātskolā. Džeks tajos apstākļos neko labāku nevarēja izdarīt. Tāpēc, doktor, uz jautājumu par tēvu es devu tieši tādu atbildi.

Pamāju ar galvu.

- Tagad tiek uzskatīts, ka šizofrēnijas izcelsme ir ģenētiska, vai ne? - viņš pajautāja.

-Ar šizofrēniju slimo atsevišķās ģimenēs. Varbūt slimību izraisa iedzimtība un vide.

- Manuprāt, Džeimijs lielā mērā ir gēnu produkts. Džeks viņam devis visaugstāko intelektu. Viss cits - nesabiedriskuma tendences, paranoja, slimīgā aizraušanās ar fantāzijām un dzeju -nāk no pretējās puses. Vai šāda ķīmiska reakcija var dot normālu rezultātu?

Viņš centās izskatīties iejūtīgs, taču jūtas šķita tēlotas un runa iepriekš pārdomāta.

Es nevis atbildēju uz jautājumu, bet savukārt pats paprasīju:

- Kā mātes trūkums ietekmēja Pīteru un Dvaitu?

- Viņi izauga katrs citāds, tāpēc grūti izdarīt konkrētus secinājumus. Dvaits vienmēr izturējās kā krietns zēns un centās izpatikt. Konformists. Jau agri viņš dzīvē izvēlējās vidusceļu un no tā nav novērsies. Pīters bija pavisam citāds. Izskatīgs, nevaldāms, vienmēr uz galējībām. Viņam, Pīteram, bija gaiša galva, taču viņš nekad to neapgrūtināja ar mācībām, un Džekam nācās ziedot ēku, lai dabūtu viņu koledžā. Uzņemts viņš turpināja muļķoties un pēc trim semestriem tika izslēgts. Džekam vajadzēja izvirzīt dēlam stingrākas prasības, taču viņš tam izdabāja - kā jau mīļākajam dēlam. Sporta mašīnas, kredītkartes, agra atļauja izmantot trasta fondu. Rezultātā zēns izauga ar vāju raksturu. Tāda visatļautība kopā ar sešdesmito gadu aplamībām viņu pilnīgi samaitāja.

-Narkotikas?

- Narkotikas, alkohols, gadījuma rakstura dzimumsakari -viss kontrkultūras idiotisms atrada Pītera dabiskajā hēdonismā auglīgu augsni. Deviņpadsmit gadu vecumā viņam jau bija savs ferāri. Viņš kursēja ar mašīnu pa Saulrieta bulvāri, uzlasīdams meitenes. Kādu vakaru iegriezās bārā zem klajas debess, ieskatījās vienā dejotājā un, nozibinājis savu smaidu un naudas žūksni, aizrāva meiču uz Sanfrancisko. Tas notika sešdesmit astotajā gadā, hipiju ziedu laikos. Abi iekļuva hipiju kustības murskulī - dzīvoja kopienā kaut kādā Haitešberijas midzenī, lietoja narkotikas, kādas pagadījās pa rokai, un Dievs vien zina, ko vēl darīja. Dēles, ar kurām viņš dzīvoja kopā, bija pratušas atrast, kam piesūkties, un trasta fonds drīz sāka izsīkt.

Sauza sašutis sarauca pieri.

- Vai tēvs nemēģināja dēlu vest pie prāta?

- Protams, mēģināja. Viņš lika man nolīgt privātdetektīvus, kas atrada dēlu dažu dienu laikā. Džeks izlidoja pie Pītera un piedzīvoja tādu šoku kā vēl nekad mūžā. Zēns, kuru viņš pazina, bija izskatījies izcili labi, viņa rūpes par apģērbu un ārieni bija robežojušās ar iedomību. Sanfrancisko Džeks nonāca aci pret aci ar gandrīz nepazīstamu radījumu. Es vēl tagad atceros Džeka vārdus: “Horas, viņš izskatījās kā tikko no krusta noņemts miris Jēzus.” Džeks stāstīja, ka Pīters bijis netīrs, smirdīgs, izvārdzis, ar stiklainām acīm un neskaidru runu. Garie mati zirgastē, pinkaina, nekopta bārda. Džeks pavēlējis atgriezties mājās, bet, kad Pīters nav gribējis to darīt, piedraudējis, ka nedos vairs naudu. Pī-ters pateicis, lai nejaucas citu darīšanās, turklāt rupji, un viss beidzies ar roku palaišanu. Arī dēles iesaistījušās darbībā, un Džeks piekauts. Viņš atgriezās Losandželosā emocionāli satriekts.

Galu galā meiča kļuva grūta. Bērns piedzima bez nepieciešamās medicīniskās aprūpes, meiča ievēroja kaut kādu brūnā rīsa diētu un lietoja pašbrūvētas zāļu kompreses. Dzemdības bija smagas, viņa noasiņoja un nomira. Bērns tomēr palika dzīvs, un Pīters bija tik saprātīgs, lai nogādātu to slimnīcā. Bērnam bija bronhīts, izsitumi un visādas infekcijas, tomēr viņš atkopās.

Atcerēdamies Sauza nogrozīja galvu.

- Tādi ir apstākļi, doktor Delaver, kuros Džeimijs nāca pasaulē. Sākums nav daudzsološs, vai ne?

Uz brīdi es pārtraucu rakstīt.

- Kā sauca māti?

- Mārgarita Nortone, - Sauza atbildēja tik izklaidīgi, it kā nedz vārds, nedz tā nēsātāja neko nenozīmētu. - Viņa sauca sevi par Saulaino Margo. Mēs centāmies par meiču kaut ko uzzināt. Bēgle no Ņūdžersijas. Vienīgais tuvinieks - māte, ko alkohols novedis kapā. Toreiz, kad Pīters ieraudzīja meiteni dejojam kailu, viņai bija septiņpadsmit gadu. Viena no daudzajiem bērniem, kas bez noteikta mērķa atklīduši uz šejieni. Taču viņa izrādījās īstajā laikā un vietā, lai noķertu Kadmusu.

Un nomirtu, es nodomāju, taču nepateicu to skaļi.

Sauza, iegrimis aproču pogu pētīšanā, turpināja stāstu:

- Tagad jums būtu jāsaprot, kāpēc biogrāfija var izrādīties noderīga, lai viņu atzītu par nepieskaitāmu. Ko mēs zinām? Drausmīgi gēni, nepilnvērtīgs uzturs mātes grūtniecības laikā, vecāki narkomāni, tāpēc neliels smadzeņu defekts varēja rasties jau pirms dzimšanas. Ja vēl pieskaita traumatiskās dzemdības, infekcijas noķeršanu zīdaiņa vecumā un mātes vairīšanos no bērna, iznāk skumja litānija.

- Kas Džeimiju audzināja? - es pajautāju, ignorēdams Sau-zas stāstījumu.

- Pīters. Nevar gan teikt, ka viņš tam būtu bijis kā radīts.

Taču šķita, ka Pīters kļūst pieaudzis un sāk apzināties savu sūtību. Džekam bija zināmas šaubas par Džeimija paternitāti, taču pārsteidza viņa līdzība ar tēvu. Kad viņi pārradās mājās, Džeks sagaidīja abus ar atplestām rokām, maksāja labākajiem ārstiem, medicīnas māsām un auklēm, kā arī uzbūvēja vislabāko bērnudārzu. Sākumā likās, ka bērns no jauna tuvinās Džeku ar Pīteru. Abi visiem spēkiem centās mazo iepriecināt, bet tas nebija viegli, jo bērnu mocīja vēdergraizes un viņš bez apstājas raudāja. Tiklīdz Pīteram aptrūkās pacietības, viņa vietu ieņēma Džeks. Viņi kļuva tik tuvi kā nekad agrāk. Bet tad, sešdesmit devītā gada novembrī, Džeks saslima. Ar aizkuņģa dziedzera vēzi. Pēc dažām nedēļām viņa vairs nebija.

Mēs visi apstulbām, bet vissmagāk nelaime skāra Pīteru. Piepeši sastapies ar milzīgajiem pienākumiem, viņš bija šokā. Līdz divdesmit viena gada vecumam tēvs bija palīdzējis dēlam tikt galā ar visām grūtībām, bet tagad ar tām viņam bija jācīnās pašam. Vajadzēja rūpēties ne tikai par bērnu, bet arī vadīt uzņēmumu. Džeks bija tipisks dabas dots līderis, tikpat kā neuzticēja savu atbildību vai pienākumus citiem, visu paturēja galvā vai pierakstīja uz papīra lapiņām. Nabaga Pīteram vajadzēja tikt galā ar haosu, kuru viņš bija saņēmis mantojumā.

Bēru dienā Pīters pienāca pie manis un vārda tiešā nozīmē trīcēja no šausmām, jo nezināja, kā tikt galā ar savu dzīvi, nemaz nerunājot par firmas vadīšanu vai mazuļa audzināšanu. Ar nožēlu jāatzīst, ka viņam bija taisnība. Pīteram nebija uzņēmēja dotību. Dvaits šajā ziņā jau bija sevi mazliet apliecinājis - Sten-fordā viņš specializējās uzņēmējdarbībā. Dvaitam tikko bija apritējis divdesmit gadu, tāpēc mudināju viņu turpināt studijas.

Pieņēmu darbā profesionālus menedžerus, kas firmas vadībā ieviesa konvencionālas metodes. Tas prasīja gadu. Tikmēr Pīters dzīvoja dīkā. Viņš gan mēģināja iesaistīties korporācijas darbā, taču drīz vien viņu sāka mākt garlaicība. Arī manu ierosinājumu atgriezties koledžā viņš nepieņēma. Pīteram dzīvē nebija mērķa, viņš grima depresijā un pamazām sāka atrauties arī no bērna. Vēsture atkārtojās, un es piedāvāju meklēt palīdzību pie psihiatra. Viņš nevēlējās to darīt un sāka strauji ripot no kalna lejā. Skatiens kļuva mežonīgs, un viņš stipri nokritās svarā. Dienām ilgi dzīvojis pa istabu, viņš ielēca vienā no savām mašīnām un nozuda uz ilgāku laiku.

- Kā Džeimijs reaģēja uz pārmaiņām tēvā?

- Šķiet, ka viņš iemācījās nereaģēt uz Pītera noskaņojuma maiņām. Jau mazotnē atklājās, ka Džeimijam ir neparasti gaiša galva. Viņš mēdza pieiet pie tēva un izteica savam vecumam pārgudras piezīmes, lai tikai saistītu viņa uzmanību. Bet pāragrā attīstība nesajūsmināja tēvu, drīzāk jau viesa bailes. Viņš atraidīja Džeimiju, pat dzina prom fiziski.

Es pats neesmu bijis tēvs, tomēr sapratu, kādu iespaidu tas var atstāt uz bērnu. Runāju ar Pīteru par to, taču viņš noskaitās, nosauca Džeimiju par jocīgu un piebilda, ka tas esot “šausmīgs” bērns. Runājot par dēlu, viņš kļuva nikns, tāpēc bailēs par Džei-mija drošību es šim jautājumam vairs nepieskāros.

- Vai viņš vienmēr bija tik untumains?

- Agrāk ne. Viņš ātri iekaisa, tāpat kā Džeks, taču nebija nekā nopietna. Bet drīz viņš kļuva nekontrolējams. Sīkumi, bērnu parastās delverības, par ko normāls cilvēks neskaistos, padarīja viņu vai traku. Ne reizi vien nācās Pīteru savaldīt, lai viņš nesistu Džeimijam ar dūri. Auklēm tika uzdots ne mirkli neizlaist zēnu no acīm. Kad Pīters zaudēja interesi par bērnu kā tēvs, neviens necentās to novērst.

- Vai bija arī īsta fiziska vardarbība?

- Nē. Tā kā Pīters bija atteicies no tēva pienākumu pildīšanas, bērnam nekas vairs nedraudēja, jo atteikšanās bija pilnīga. Tāpat kā māte, viņš aizcirta durvis uz dzīvi un kļuva vientuļnieks. Un tāpat viņš beidza savu nelaimīgo eksistenci, aiziedams no dzīves.

- Kādā veidā?

- Pakārās. Mājā bija balles zāle ar augstiem, velvētiem griestiem un resnām ozolkoka sijām. Pīters nostājās uz krēsla, apmeta virvi ap siju, cilpu kaklā - un aizspēra krēslu.

- Cik Džeimijam bija gadu tajā laikā?

- Pīters pakārās septiņdesmit otrajā gadā, tātad zēns bija apmēram trīs gadus vecs. Mēs pasargājām viņu no sīkāka izklāsta. Vai domājat, ka viņš var atcerēties tik senus gadījumus?

- Iespējams tas ir. Vai viņš nekad par to nav izteicies?

- Tikai vispārējos vilcienos - runājis par dzīvošanu bez tēva, kā arī filozofējis par pašnāvību. Es apspriedos ar Dvaitu un Heteri. Cik man zināms, viņš nekad nav interesējies par drūmo notikumu sīkumos un neviens par to nav stāstījis. Vai viņš kādreiz pieminējis pakāršanos jums?

- Nē. Izteikumos par sevi viņš bija ļoti atturīgs. Kāpēc tas ir tik svarīgi?

- Tam varētu būt sakars ar aizsargbarjeru izveidošanos. Slepkavības apstākļi, īpaši Čanselora nogalināšana, lika man padomāt par bērnības atmiņu ietekmi uz pieaugušā uzvedību. Visi upuri pirms saduršanas ir nožņaugti, bet Digs Čanselors tika atrasts pakārts pie sijas. Es negribu ticēt, ka tā ir nejaušība.

- Tātad, pēc jūsu domām, slepkavības bija simbolisks tēva nogalināšanas akts?

- Jūs esat psihologs, doktor. Es paļaujos uz jūsu interpretāciju.

- Vai slepkavību motivācijas noskaidrošana nekaitēs lietai? Vai noziegums neizskatīsies labāk pārdomāts?

- Nē, ja motivācija liksies neloģiska vai nenormāla. Zvērināto prāts necieš tukšas vietas. Trūkstot motīvam, viņi atradīs paši savu. Ja izdotos pierādīt, ka zēns bijis sen nomāktu ļaunu impulsu varā, es varētu pavērst zvērināto domas man vēlamā virzienā. Vārdu sakot, jo vairāk psiholoģijas būs prāvā, jo lielākas cerības uz panākumiem.

Sauza arvien domāja stratēģiski.

Es atteicos no vilinājuma tēlot Freidu un pajautāju, kas audzināja Džeimiju pēc tēva pašnāvības.

- Dvaits. Viņš tad jau bija ieguvis biznesa maģistra grādu un strādāja "Cadmus Construction” par administratoru. Praktiski bērnu aprūpēja guvernantes un aukles, taču Dvaits uzņēmās papildu pienākumus - ņēma zēnu līdzi izbraukumos un mācīja spēlēt bumbu. Katrā ziņā veltīja Džeimijam daudz lielāku uzmanību nekā tēvs.

- Jūs runājāt par guvernantēm daudzskaitlī. Cik to bija?

- Nevar teikt, ka maz. Viņas nāca un gāja. Neviena neuzkavējās ilgāk par dažiem mēnešiem. Džeimijs bija grūts bērns, untumains, ar mainīgu garastāvokli. Viņa prāta spējas situāciju vērta tikai sliktāku, jo viņš prata izmantot mēli par iebaidīšanas rīku. Vairākas sievietes aizgāja no darba, mirkdamas asarās.

- Kur ģimene dzīvoja šajā laikā?

- Mūrfīldas namā. Drīz pēc Pītera nāves Dvaits beidza studijas un atgriezās mājās. Apprecējies ar Heteri, viņš māju pārdeva un nopirka ne tik plašu mītni tepat.

- Kā Džeimijs uzņēma precības?

Pirmo reizi sarunas laikā Sauzas atbilde mirkli aizkavējās.

- Jādomā, ka viegli viņam nebija. Loģiski apsverot, grūtībām vajadzēja būt - taču ārēji nekas neizpaudās.

- Kā Džeimijs sapratās ar Heteri?

Jauns klusuma brīdis.

- Manuprāt, labi. Hetere bija jauka meitene.

Sauzas runā visu laiku skanēja pārliecība, bet tagad viņš bija kļuvis tāds kā domīgs. Es ieminējos par to.

- Tā ir taisnība, - viņš sacīja. - Es paļāvos uz Dvaitu, un, tiklīdz viņš ņēma audzināšanu savās rokās, mana līdzdalība ģimenes jautājumos mazinājās. Viņš ar Heteri par pēdējā laika notikumiem mācēs pastāstīt daudz labāk.

- Skaidrs.

Sauza piezvanīja, izsauca apteksni baltā tērpā un pasūtīja tēju. Pēc brīža viņa parādījās ar ratiņiem, uz kuriem atradās kabinetā redzētā porcelāna servīze. Šoreiz es neatteicos no tējas krūzes.

- Šķiet, - es sacīju, - jūs esat kas vairāk nekā ģimenes jurists vien.

Sauza nolika tasi un aplaizīja lūpas ar strauju, ķirzakveidīgu mēles kustību. Seja dusmīgi pietvīka, un runājot tā piesārta vēl vairāk.

- Labāka drauga par Melno Džeku Kadmusu man nekad nav bijis. Mūs tuvināja grūtības. Sākdams iepirkt zemi, viņš piedāvāja man piecdesmit procentu līdzdalību. Es izturējos piesardzīgi, jo nespēju noticēt, ka krūmu audzes var pārvērsties pilsētā, tāpēc piedāvājumu noraidīju. Ja būtu to pieņēmis, šobrīd es būtu viens no bagātākajiem Kalifomijas vīriem. Kad sākās naudas lietu kārtošana, Džeks uzstāja, ka man, vienalga, jāsaņem nozīmīga summa, jo es esot sniedzis viņam juridisku palīdzību, līdzējis noformēt īpašumtiesības un sastādījis līgumus. Tā, protams, bija taisnība, taču viņš samaksāja nesalīdzināmi vairāk, nekā mani pakalpojumi bija vērti. Par saņemto naudu es nodibināju šo firmu, nopirku šo namu, ieguvu visu, kas man pieder. Es nekaunos teikt, ka tas nav maz.

Viņš paliecās uz priekšu, un, atstarodamās uz kailās galv-virsas, uzplaiksnīja lustras sveču liesmiņas.

- Par to, kas es šodien esmu, man jāpateicas Džekam Kad-musam, doktor. Tādas lietas neaizmirst.

- Protams, ne.

Tikai pēc kāda brīža raupjie sejas vaibsti atguva profesionālu mierīgumu. Es biju izrādījis nevainīgu interesi par viņa attiecībām ar klientu. Taču atbilde bija izraisījusi spēcīgu reakciju. Varbūt viņš. domāja, ka psihologs nedrīkst izrādīt nevainīgu interesi. Bet varbūt neapmierinātības pamatā bija jaukšanās personiskajā dzīvē. Reakcija droši vien bija pārspīlēta, taču cilvēki, kas pelna maizi ar psiholoģiju, bieži vien neļauj citiem ietīt savu dzīvi noslēpumainības plīvurā.

- Vai vēl ko vēlaties zināt? - viņš atkal laipni ierunājās, un es pārstāju izvirzīt hipotēzes.

- Jā. Gribu uzzināt ko vairāk par Aivoru Digbiju Čanseloru. Avīzes viņu raksturo kā ievērojamu baņķieri un geju aktīvistu, taču tas man neko īpašu neizsaka. Dvaits Kadmuss jūsu birojā nosauca viņu par perversu tipu. Vai viņš ar Džeimiju bija mīlnieki?

- Jūs atkal pieskaraties jautājumiem, uz kuriem Dvaits un Hetere atbildēs labāk. Es savu iespēju robežās cenšos dot vispārēju priekšstatu. Jā, viņu attiecības bija tuvas, bet nez vai es tās sauktu par mīlestību.

Sauza pastiepa uz priekšu lūpas, it kā būtu ieēdis kaut ko bojātu.

- Varbūt viņu attiecības var saukt par pederastiju.

- Vai tāpēc, ka Džeimijs bija nepilngadīgs?

- Tāpēc, ka tur pa gabalu oda pēc izmantošanas, - viņš nikni piebilda. - Digam Čanseloram kadru pietika, ko drāzt. Viņam nebija ne mazākās vajadzības pavedināt viegli ietekmējamu, psihiski nestabilu zēnu. Dievs sodi, doktor, bet Čanselors bija pietiekami vecs, lai būtu viņa tēvs. īstenībā Čanselors un Pīters militārajā skolā bija kursabiedri.

- Tātad ģimenes bijušas sen pazīstamas.

- Viņi bija kaimiņi, dzīvoja viena kvartāla attālumā, sabiedrībā apgrozījās vienās aprindās. Čanselori ir izcili grāmatvedības un banku speciālisti. Lieli, spēcīgi cilvēki - pat viņu sievietes ir ražena auguma. Digs bija pats garākais - sešas pēdas un piecas collas, pleci kā kalni, un viņam patika futbols, teniss, polo. Bija precējies ar mantinieci no Filadelfijas, no smalkā Meinlainas dzīvojamā rajona. Vīrietis kā vīrietis, vismaz tā visi domāja. Līdz brīdim, kad laulība tika šķirta, neviens nenojauta, ka viņam ir novirzes. Pēc tam paklīda runas - kokteiļu vakaros stāstīja nepatīkamus gadījumus. Baumas varbūt pieklustu, bet tad Digs parādījās sabiedrībā kādā demonstrācijā par geju tiesībām roku rokā ar diviem frizieru tipiņiem. Attēls iekļuva avīžu pirmajās lapās, par to ziņoja telegrāfa aģentūras.

Piepeši es atcerējos pieminēto fotogrāfiju. Tā bija iestrēgusi atmiņā un iztēlē radīja priekšstatu par mirušo cilvēku - varena auguma direktora tips ar stūrainu žokli, pelēkā uzvalkā un brillēs bez ietvara soļo pa Santamonikas bulvāri divu nolaizītu ūsainu punduru sabiedrībā. Fonā transparenti. Zem attēla komentārs par mantotās naudas savienošanos ar jauno morāli.

- Līdzko džins bija izlaists no pudeles, viņš sāka ar to dižoties, - Sauza noteica ar pretīguma pieskaņu balsī. - Ģimene tika ierauta skandālā, tāpēc viņš atšķēlās no tās un nodibināja pats savu Beverlihilzas trasta banku. Lika tai pamatus, piesaistot homoseksuālā biznesa kontus, - ziniet, tur apgrozās liela nauda. Pēc tam lika lietā bagātību un ietekmi, lai nopirktu simpatizējošos politiķus. Iegādājies filmu biznesa magnāta īpašumu uz ziemeļiem no Saulrieta bulvāra, viņš ļāva to izmantot līdzekļu vākšanai gan Amerikas pilsoņu tiesību aizstāvju apvienībai, gan māksliniekiem, kā arī rīkoja tajā vīriešu diskotēkas. Vārdu sakot, tādā garā.

- Jums viņš nepatika.

Sauza nopūtās.

- Man jau nezin cik gadu ir loža Holivudas “Bowl”. Vienā sektorā ar Digu. Nebija iespējams nesaskrieties ar viņu koncertos, neparunāt, nepacienāt ar uzkodām vai degustēt vīnus. Tajā laikā viņš cienīja pašus elegantākos pēc pasūtījuma šūtos uzvalkus un vienmēr viņam rokā bija iekārušies kāda jauna dāma. Viņš bija ļoti galants. Vienu gadu viņš pēkšņi parādījās vaļīgā Romas imperatora togā ar peroksīda izbalinātiem un sacirtotiem matiem, krāsotām uzacīm. Nu viņu pavadīja nevis sieviete, bet no Maksfīlda Periša žurnāla izkāpis zēnu pulciņš. Viņš sirsnīgi sveicināja mani un sniedza roku, it kā nebūtu noticis nekas neparasts. Perversi.

Sauza, pieri saraucis, maisīja tēju.

- Saprotiet,, es neturu naidu uz homoseksuāļiem, kaut arī nekad neesmu uzskatījis viņus par normāliem. Lai tikai nelien acīs un netraucē. Taču tik diskrēta izturēšanās nebija Čanselora garā. Viņš reklamēja savas novirzes un izmantoja nevainīgos. Lai tas maitasputns ir nolādēts!

Viņš atkal bija aizsvilies un pietvīcis. Liekas, šoreiz es sapratu, kāpēc tā notiek.

- Tam lieliski vajadzētu iederēties jūsu stratēģijā, - es sacīju.

Karotīte krūze saka griezties atrak, un Sauza asi palūkojas manī. Izteiksme viņa sejā liecināja, ka esmu trāpījis tieši mērķī.

-Jā?

- Pirmīt jūs teicāt, ka esat izdomājis, kā apvienot nepieskaitāmību ar slaktiņa iepriekšējo plānošanu. Tas lieliski izdarāms, attēlojot Čanseloru kā slepkavību organizētāju, bet Džeimiju kā viņa piemuļķotu upuri. Var pat apgalvot, ka īstenībā slepkavojis Čanselors, bet Džeimijs pasīvi vērojis, kas notiek. Tā visu vainu var uzvelt mirušajam, un vienīgo Džeimija slepkavību, nogalinot tādu sadistisku nelieti kā Čanseloru, var iztulkot kā cēlu rīcību.

Sauza smaidīja.

- Ļoti iespaidīgi, doktor. Jā, es apsvēru šādu iespēju. Nav noslēpums, ka visi Slaktera upuri nogalināti citā vietā un pēc tam nomesti pilsētas tuvumā. Es palikšu pie tā, ka slepkavības izdarītas Čanselora namā un ka Džeimijs bijis vecāka, psihiski slima cilvēka pavedināts vienkāršs vērotājs. Viņš, protams, juties vainīgs, ka bijis slepkavību liecinieks, tāpēc pārdzīvojis nervu sabrukumu un rezultātā ievietots slimnīcā.

- Kamēr viņš atradās slimnīcā, slepkavības nenotika.

Sauza pamāja ar roku, atgaiņādams šo faktu.

- Mums zināms, ka Čanselors bija slims cilvēks. Bet ja nu izrādās, ka viņam piemitušas vairākas novirzes - viņš bijis ne tikai zilais, bet ari ekshibicionists? Daudzi zilie tādi ir. Izdarot noziegumu, viņam bija vajadzīgi skatītāji, un šai lomai viņš izraudzījās Džeimiju. Nav šaubu, ka viņa attiecības ar zēnu bija sarežģītas. Es neapgalvoju, ka Džeimijs ir pavisam nevainīgs. Bet šajā gadījumā ir svarīgi, kas spēlēja galveno lomu. Kas visu organizēja un plānoja? Spēcīgs un valdonīgs pieaudzis vīrietis vai apjucis padsmitnieks. Pat viņa izbēgšana var nākt mums par labu. Mani detektīvi meklē liecinieku, cilvēku, kurš redzējis zēnu tajā naktī. Ja izdotos pierādīt, ka Čanselors palīdzējis Džeimijam izkļūt no Kanjonouksas, varēs apgalvot, ka zēns ir nolaupīts, lai kļūtu par jaunu asiņainu orģiju liecinieku. Čanselors pārvedis zēnu mājās un noslepkavojis Ričardu Fordu. Taču šoreiz Džeimijs nav spējis samierināties ar šīs mežonības skatīšanos. Viņi sastrīdējušies, cīnījušies, un zēnam nezināmā kārtā izdevies nogalināt to miesnieku.

Pieaicinot mani Džeimija aizstāvībai, Sauza bija uzskatījis, ka gadījums ir gandrīz bezcerīgs. Tagad, pēc nepilnām divām dienām, viņš jau bija konstruējis glītu psiholoģisku drāmu, pārvērtis Džeimiju no briesmoņa par garīgu vergu un visbeidzot par pūķa nogalinātāju. Tikai nebija skaidrs, cik stipri viņš tic šādai Svengali stratēģijai. Manuprāt, tai bija daudz trūkumu.

- Jūs sacījāt, ka Čanselors bija liela auguma cilvēks. Džeimijs ir pavisam trausls. Kā viņš varēja pieveikt Čanseloru un uzvilkt pie sijas?

- Digs tika pārsteigts negaidot, - Sauza pavisam mierīgi paskaidroja, - savukārt Džeimijam spēku piedeva pirms tam apslāpētās negantās dusmas. Jūs noteikti zināt par adrenalīna iedarbību. Un taisni apbrīnojami, kādu smagumu var pacelt maza auguma cilvēks, ja ir piemērots atbalsta punkts. Man ir pazīstams kāds slavens ārsts, kas to apliecinās.

Sauzas izskats mudināja uzdot vēl jautājumus.

- Čanseloram bija savrupnams, - es sacīju, - un tas nozīmē, ka viņam bija arī kalpotāji. Slepkavošana ir visai netīra lieta. Kā to iespējams noslēpt no kalpotājiem?

- Viņš izmantoja kalpotājus, kas nāca tikai pa dienu, - dārzniekus, istabeni, pavāru. Un mājā dzīvoja tikai viens cilvēks, Er-no Redovics apvienoja miesassarga un pārvaldnieka pienākumus. Redovics ir cilvēks, kas neiedveš uzticību. Viņš strādājis policijā, bet no turienes padzīts. Reizi vai divas, iekams nebiju sapratis, kas Redovics ir par putnu, es izmantoju viņu kā detektīvu. Es nebrīnītos, ja arī viņš būtu iejaukts notikumā, tomēr šobrīd viņš ir tīrs, jo slepkavības naktij viņam ir alibi. Liekas, ceturtdienas viņam ir brīvas. Reizi nedēļā viņš pārguļ laivā, kas noenkurota laivu piestātnē. Redovics atsaucas uz sievieti, kura apliecina, ka visu ceturtdienu viņi pavadījuši kopā. Šis fakts apstiprina manu teoriju, jo Slaktera upuri izmesti piektdienās agri no rīta. Tiesu ekspertīzes slēdzienā teikts, ka viņi nogalināti dažas stundas iepriekš, ceturtdienas naktī. Tagad mēs zinām, kāds tam iemesls. Ja Redovics neatrodas uz vietas, nav arī liecinieku.

- Vai laboratorijas izmeklējumi apliecina, ka izmantots ir Čanselora nazis?

- Cik zinu, nē. Tāpat nav pierādījumu, ka nazi lietojis Džeimijs. Rokturis bijis notraipīts ar asinīm, pirkstu nospiedumi neskaidri. Lai arī kāda būtu īstenība, šim faktam nez vai ir liela nozīme, vai ne? Pats galvenais ir iesēt zvērināto prātos pamatotas šaubas. Jāliek apsvērt citādu scenāriju, nekā piedāvā apsūdzība.

Gaidīdams atbildi, Sauza neatlaidīgi skatījās manī. Kad neko neteicu, viņš novērsās un novilka ar strupo pirkstu pa tasītes malu.

- Jūs uzdevāt labus jautājumus, doktor. Atbilžu meklēšana uz tiem līdzēs man saglabāt modrību. Vai vēl ko gribat zināt?

Es aizvēru bloknotu.

- Ņemot vērā Džeimija slimības vēsturi, mani māc raizes, ka viņš var izdarīt pašnāvību.

- Tāpat kā mani. Iesniedzot attiecīgajām iestādēm lūgumu par viņa atbrīvošanu līdz tiesai, tas bija apsvērums, kuru es minēju pirmām kārtām. Apgabala prokuratūrā man pateica, ka stingrajā režīmā ieslodzītos novēro visu diennakti, tāpēc bailēm nav iemesla. Tiesnesis domāja tāpat.

- Vai tā patiešām ir?

- Visā visumā - jā. Lielākas drošības nav nekur. Bet vai pilnībā var izslēgt pašnāvību?

- Nē, - es atzinu, - ja kāds apņēmies to izdarīt, agri vai vēlu viņam izdosies.

Sauza pamāja ar galvu.

- Šobrīd Džeimijs ieslīdzis tik dziļā letarģijā, ka nespētu padarīt sev galu. Tomēr, ja pamanāt kādas draudīgas pazīmes, lūdzu, tūlīt ziņojiet! Vai ir vēl kas jautājams?

- Pagaidām nav. Kad būs iespējams aprunāties ar Dvaitu un Heteri Kadmusiem?

- Vairīdamies no preses, viņi paslēpušies pie draugiem Mon-tesito. Hetere iecerējusi tur palikt ilgāk. Vai jums nepieciešams tikties ar abiem reizē?

- Nē. īstenībā būtu labāk tikties ar katru atsevišķi.

- Lieliski. Es to nokārtošu un piezvanīšu jums. Zvanīšu arī Meinvoringam un vienošos par tuvāko laiku, kad jūs varētu ierasties pie viņa uz pārrunām un iepazīties ar slimības vēsturi.

- Brīnišķīgi.

Mēs piecēlāmies kājās abi reizē. Sauza aizpogāja žaketi un pavadīja mani cauri ēdamistabai un gaitenim līdz ēkas ārdurvīm. Bija vēla pēcpusdiena, un metās jau krēsla. Apaļā zāle bija nevainojami koptu, elegantu jaunu vīriešu pilna - partneri un tehniskie darbinieki devās uz mājām, pāri rūtainajai marmora grīdai ritmiski soļoja modeļu apavi un augstpapēžu kurpes, gaisā virmoja smaržas un odekolons. Parādoties Sauzam, visi reaģēja ar smaidu vai iztapīgu galvas palocīšanu. Ne par vienu nelikdamies ne zinis, Sauza aizveda mani nostāk no šā pulka, uzlika roku man uz pleca un pasmaidīja.

- Jūsu stratēģiskā doma par Čanseloru, kā arī nelielā iztaujāšana, doktor, bija visaugstākajā līmenī. Varbūt jūs neesat izvēlējies īsto profesiju.

Atvirzījos tālāk no viņa rokas un devos uz durvīm.

- Es tā vis nedomāju, - noteicu un gāju projām.

Braucot uz mājām, apstājos pie Piko košerdelikatešu veikala un iegādājos šo to ēdamu - mārciņu liellopu gaļas, svaigi marinētus gurķīšus, zaļu kāpostu salātus un biezās šķēlēs sagrieztu rupjmaizi. Vakara satiksme atgādināja biezu hromētu zupu, taču man izdevās nokļūt savā ielejā līdz pusseptiņiem. Ticis mājā, pabaroju krāsainās karpas, uzmetu skatienu pasta sūtījumiem, devos uz virtuvi, sagatavoju sviestmaizes un ieliku ar visu paplāti ledusskapī. Kad Robiņa iebrauca zem nojumes, es jau gaidīju uz terases ar “Grolsh” alu rokās. Gandrīz visu pēcpusdienu viņa bija zāģējusi un ēvelējusi, tāpēc izskatījās nogurusi. Ieraudzījusi ēdienu, viņa atplauka.

Pēc vakariņām iekārtojāmies dzīvojamā istabā, saslējām kājas uz augšu un sadalījām “Times” numuru. Kad biju ticis līdz trešajai lapai, acu priekšā parādījās Džeimija seja.

Tā bija dokumenta fotogrāfija un, šķiet, uzņemta pirms pāris gadiem. Melnbaltajā attēlā viņa acis izskatījās duļķainas. Citā kontekstā uz leju pavērstos lūpu kaktiņus varētu iztulkot kā skumju izpausmi, tagad tie vēstīja kaut ko ļaunu. Rakstā blakus attēlam viņš bija nosaukts par “ievērojama būvindustrijas dūža atvasi”, bija arī pieminēts, ka ģimenei ir “nopietnas psihiskas problēmas”. Rindkopas beigās bija teikts, ka policija pēta Aivora Digbija Čanselora pagātni. Sauza netūļojās.

10

Nākamajā rītā uzvilku džinsus, polo kreklu, sandales, paņēmu portfeli un devos pa ieplaku uz Kalifornijas universitāti. Iela bija mašīnu pilna - ļaudis brauca savā ikdienas svētceļojumā uz darbu Vestsaidā. Vēroju, kā mašīnas lēnītēm kustas uz priekšu, un manas domas pievērsās Melnajam Džekam Kadmu-sam. Gribējās pajautāt, cik daudziem braucējiem uz viņu zemes gabala aug augļu koks.

Šķērsojis Saulrieta bulvāri, pa Hilgarda ielu un pa Stretmo-ra ielu nokļuvu līdz universitātei. Pēc nelielā pārgājiena atrados pie veselības centra - ķieģeļu behemotu kompleksa, par kuru klīda runas, ka tajā ir pat vairāk gaiteņu nekā Pentagonā. Biju pavadījis šajos gaiteņos krietnu savas jaunības daļu.

Iegājis pirmajā stāvā, devos pa jau zināmo ceļu. Gaitenis pa labi uz biomedicīnisko bibliotēku bija pilns ar stikla vitrīnām. Šajā mēnesī te bija izstādīta ķirurģijas instrumentu attīstībai veltīta ekspozīcija, un es nolūkojos uz terapeitisko ieroču arsenālu, sākot no primitīviem akmens trepāniem, kuri atsedza manekena galvaskausa smadzeņu audus, līdz lāzeriem asinsvadu operācijām.

Bibliotēka bija tikko atvērta, tajā vēl valdīja klusums. Dienas vidū te būs pilns ar medicīnas studentiem un tiem, kas tādi grib kļūt, ar pastāvīgajiem apmeklētājiem, kuri cīnās ar miegu, kā arī nopietniem aspirantūras studentiem, kas noslēpušies aiz uzziņu materiāla kaudzēm.

Apsēdos pie ozolkoka galda, atvēru portfeli un izvilku no mājām līdzpaņemto Fiša “Šizofrēnijas” sējumu. Tas bija trešais izdevums, samērā jauns, un pēc divu stundu lasīšanas gandrīz neko nezināmu es nebiju atradis. Nolicis grāmatu, sāku meklēt jaunāku informāciju - apskatus un žurnālu rakstus. Pēc pusstundas ilgas darbošanās ar mikrofilmu aparātu un kartotēkas pārlūkošanas, kā arī trīs stundu darbošanās pie grāmatu plauktiem acīs ņirbēja un galvā dūca. Es taisīju pārtraukumu un devos pie tirdzniecības automātiem.

Apsēdies āra pagalmiņā, dzēru kafiju bez cukura, gremoju vakardienas virtuli un prātā pārcilāju to faktu mazumiņu, ko biju atradis teoriju un hipotēžu jūrā.

Šizofrēnija. Šis jēdziens bija pazīstams kā “sašķelts prāts”, taču nosaukums nebija pareizs. īstenībā šizofrēnija nozīmēja prāta sadalīšanos. Tā ir ļaundabīga nekārtība, domāšanas procesa vēzis, garīgo aktivitāšu izkliedēšanās un erozija. Šizofrēnijas simptomi - ilūzijas, halucinācijas, neloģiska domāšana, atraušanās no realitātes, dīvainas runas vai uzvedība - nespeciālistam nozīmē vājprātu. Šie simptomi parādās apmēram vienam procentam katras sabiedrības locekļu, un neviens nezina izskaidrot, kāpēc tā notiek. Kā iemesls tiek minēta gan dzemdību trauma, gan smadzeņu bojājumi, gan fiziskais tips, gan nepietiekama aprūpe bērnībā. Nekas nav pierādīts, daudzas teorijas ir atspēkotas, un Sauza itin priecīgi bija pieminējis, ka pierādījumi vedina noslieksmi uz vājprātu izskaidrot ar ģenētiku.

Slimības gaita ir tikpat neprognozējama kā uguns izplatīšanās vētrā. Dažiem slimniekiem gadās viena vienīga slimības epizode, kas vairs neatkārtojas. Citi pēc vairākkārtējiem slimības uzliesmojumiem atveseļojas. Bieži vien traucējumi ir hroniski, taču statiski. Visnopietnākajos gadījumos stāvoklis pasliktinās, līdz notiek pilnīgs sabrukums.

Lai gan slimībai ir daudzveidīgas slimības izpausmes, vājprāta un slepkavību kopsakarības izpaužas skaidri: vairums šizofrēniķu ir nekaitīgāki par mums visiem citiem. Daži tomēr ir neparasti bīstami. Paranoiķi piepeši aizsvilstas nevaldāmās dusmās un itin bieži sakropļo vai nogalina tos, kas visvairāk grib viņiem palīdzēt, - vecākus, laulātos draugus, terapeitus.

Šizofrēniķi nenodarbojas ar sērijveida slepkavībām.

Sadisms, rīcība ar iepriekšēju nodomu, Lavandas Slaktera ri-tuālās izdarības piemita citam psihiatrijas džungļu iemītniekam.

Tas ir dzīvnieks, kas staigā uz divām kājām. Uz ielas viņš izskatās normāls, pat apburošs. Taču viņš klīst pa ielām un, ieslēpies civilizācijas čaulā, aukstām acīm seko laupījumam. Likumi un noteikumi, kas atšķir cilvēku no mežoņa, nav domāti viņam. “Dari ar citiem visu, ko vēlies,” - tāds ir viņa kredo. Viņš ir izmantotājs un manipulators, kam iejūtība un sirdsapziņa ir svešas. Upuru kliedzieni labākajā gadījumā neko nenozīmē, ļaunākajā - kalpo par prieka avotu.

Tāds ir psihopāts, kuru psihiatrija izprot vēl mazāk, nekā tā izprot šizofrēniķi. Vājprāta simptomus bieži var mainīt medikamenti, taču nav zāļu pret ļaunumu.

Vājprātīgais vai monstrs? Kurš no abiem ir Džeimijs?

Zonnenšeins ar policistam raksturīgo cinismu domāja, ka monstrs. Es zināju, ka viņš vadās no savas pieredzes, jo psihopāts pēc notveršanas pirmām kārtām tēlo vājprātīgo. Tā bija rīkojies Jorkšīras Ķidātājs, Mensons, Bianki un Sema Dēls. Visi bija iekrituši, bet tikai pēc vairāku ekspertu piemuļķošanas.

Gadu gaitā biju izmeklējis ne vienu vien nākamo psihopātu - rupjus un tukšus bērnus,* kas dara pāri mazākajiem, nodarbojas ar dedzināšanu un bez žēlastības moka dzīvniekus. Septiņus, astoņus, deviņus gadus veci bērni jau varēja būt ļoti bīstami, tikai viņi nepavisam nebija tādi kā Džeimijs. Džeimijs šķita pārlieku jūtīgs un pārāk iegrimis sevī. Bet cik labi es īstenībā viņu pazīstu? Kaut arī cietumā redzētā dekompensācija nebūt nelikās tēlota, vai es varēju būt absolūti drošs, ka viņš ne-simulē?

Es gribēju ticēt Sauzam, man bija nepieciešama pārliecība, ka kalpoju labajam, taču šobrīd varēju balstīties vienīgi uz Sau-zas propagandēto Kadmusu ģimenes vēsturi, kas varēja būt precīza vai aplama.

Bija pienācis laiks mājasdarbam. Vajadzēja iedziļināties pagātnē, lai skaidrāk iezīmētos tagadne, vajadzēja veikt psiholoģisku sekciju, kas izgaismotu jaunā ģēnija krišanu.

Tikšanās ar Kadmusiem un Meinvoringu bija paredzēta tikai pēc vairākām dienām. Līdz psiholoģijas fakultātes ēkai bija īss skrējiens cauri universitātes teritorijai.

Sameklēju telefona automātu, uzgriezu psiholoģijas fakultātes numuru un palūdzu, lai sekretāre savieno ar Saritu Flauersu. Atskanēja septiņi signāli, un tikai tad atbildēja vēsa jaunas sievietes balss.

- Doktores Flauersas kabinets.

- Te doktors Delavers. Esmu kādreizējais doktores Flauersas kolēģis. Gadījuma pēc esmu iegriezies universitātē, tāpēc gribētu zināt, vai nevaru aiziet pie viņas un aprunāties.

- Visu pēcpusdienu viņa atradīsies apspriedē.

- Un kad viņa atbrīvosies?

- Ne agrāk par rītdienu.

- Varbūt viņa tomēr vēlēsies aprunāties ar mani jau šodien? Vai jūs nesazinātos ar viņu un nepajautātu?

Balss aizdomīgi saspringa.

- Piedodiet, kāds bija jūsu vārds?

- Delavers. Doktors Alekss Delavers.

- Jūs taču neesat reportieris?

- Nē, esmu psihologs. Es konsultēju simt sešdesmito projektu.

Šaubu mirklis.

- Labi, pagaidiet!

Kad sieviete pēc brīža atgriezās pie aparāta, viņas balsī skanēja tāds kā aizvainojums.

- Viņa var tikties ar jums pēc divdesmit minūtēm. Mani sauc Karena. Gaidīšu jūs pie lifta ceturtajā stāvā.

Viņa parādījās ap stūri, līdzko biju izgājis no lifta. Gara un stūraina, sarkanbaltā Daienas fon Firstenbergas kleitā, kas jūtami uzsvēra ādas melnumu. Mati bija apgriezti puscollas garumā, izceļot mazās ausis un izciļņos vaigukaulus. Abās ausīs karājās ziloņkaula gredzeni, un vienu melnkoka krāsas delmu greznoja ziloņkaula rokassprādze.

- Vai doktors Delavers? Es esmu Karena. Nāciet līdzi!

Viņa pieveda mani pie durvīm ar uzrakstu NETRAUCĒT -

NOVĒROJUMI.

- Jūs varat pagaidīt tepat. Viņa pēc brīža iznāks.

- Paldies!

Karena vēsi pamāja.

-Atvainojiet, ka pirmīt nebiju sevišķi laipna, bet kopš tā atgadījuma ar Kadmusu prese vairs nedod mieru. Šorīt vajadzēja izsaukt universitātes drošības dienestu, lai izvada vienu “Enquirer” zelli.

- Neraizējieties par to.

- Vēlaties kafiju vai ko citu?

- Paldies, nē.

- Tādā gadījumā es eju. - Viņa pieskārās durvju rokturim, taču tūlīt to nenospieda. - Jūs esat atnācis sakarā ar Kadmusu, vai ne?

-Jā.

- Vajadzēja ar notikt tādam trakumam. Tagad projektam draud visai nopietnas grūtības. Viņa jau tā dzīvo stresā, bet nu stāvoklis kļūst vēl ļaunāks.

Nezinādams, ko teikt, es līdzjūtīgi pasmaidīju.

- Patiešām draņķīga lieta, - Karena noteica, atvēra durvis un aizgāja.

Istabā valdīja tumsa. No griestiem, kurus, tāpat kā trīs sienas, klāja skaņu izolējošas plāksnes, nokarājās mikrofons. Ceturtā siena bija vienpusīgs spogulis. Invalīdu ratiņos sēdēja sieviete un skatījās cauri stiklam. Klēpī viņa turēja aktu vākus ar papīru kaudzīti. Man ienākot, sieviete pagriezās un pasmaidīja.

- Aleks, - viņa čukstus teica.

Es pieliecos un noskūpstīju sievieti uz vaiga. No viņas nāca vēss un tīrs Kalifornijas aromāts - iedeguma losjons un hlors.

- Sveika, Sarita!

- Ļoti jauki, ka atkal tevi redzu, - viņa sacīja un, saņēmusi manu roku, spēcīgi paspieda.

- Arī es priecājos, tevi redzot.

Viņa sēdēja augstu krēslā, ģērbusies vienkārši, bet lietišķi -tumši zilā vējjakā, bāli zilā blūzē un nevainojami baltās biksēs, kas nespēja noslēpt atrofējušos kāju kontūras.

. - Pēc brītiņa es būšu galā, - viņa sacīja, rādīdama uz spoguli. Tā otrā pusē atradās balta, gaiša telpa bez logiem, ar linoleja grīdu. Istabas vidū blakus elektriskajam rotaļu vilcienam sēdēja bērns.

Mazais bija sešus vai septiņus gadus vecs, tukls, apaļiem vaigiem, karameļu krāsas matiem, ģērbies džinsu biksēs, dzeltenā T kreklā un sporta apavos. Miniatūrais dzelzceļš bija rūpīgi izstrādāts - spīdīgi vagoni, sudrabainas sliedes, papjēmašē ainava ar tiltiem, ezeriem un nolaideniem pakalniem, koka stacijas un semafori, samērīgas divstāvu mājiņas aiz sērkociņu stabu žogiem.

Zēnam pie pieres un galvas bija piestiprināti elektrodi, no kuriem uz elektroencefalogrāfa monitoru pa grīdu izlocījās melni vadi. No aparāta lēnām, bet nemitīgi slīdēja papīra lente ar diagrammu līknēm.

- Izvelc sev sēdekli, - aicināja Sarita, rakstīdama ar pildspalvu.

Apsēdos uz salokāmā krēsla un vēroju. Zēns bija dīdījies, taču patlaban izturējās pavisam mierīgi. Atskanēja klusa dūkoņa, un vilciens sāka vienmērīgi ripot pa sliedēm. Zēns smaidīdams skatījās platām acīm, taču pēc brīža viņa uzmanība novirzījās citur. Vilciens apstājās. Zēna skatiens atgriezās pie lokomotīves, seja sastinga, rokas iegūla klēpī, un šķita, ka viņš iegrimst transā. Tuvumā nebija neviena slēdža, un varēja nodomāt, ka vilciens brīdi vēlāk sāk pats no sevis kustēties.

- Viņam jau ir labi panākumi, - sacīja Sarita. - Piecdesmit astoņus procentus laika viņš velta uzdevumam.

- Uzmanības deficīts?

- Ļoti nopietns. Pirmo reizi ieradies pie manis, viņš nespēja nostāvēt uz vietas. Māte bija gatava bērnu vai nosist. Man ir ducis viņam līdzīgu mazo. Mēs pētām, kā bērniem ar uzmanības deficītu iemācīt sevi kontrolēt.

- Izmantojot bioloģisko atgriezenisko saiti?

Sarita pamāja ar galvu.

- Mēs konstatējām, ka bērni parasti ir visai saspringti, un es iedomājos, ka viņus ar rotaļu vilciena palīdzību var relaksēt. Vadi zem grīdas savieno vilcienu ar elektroencefalogrāfa monitoru. Iestājoties alfa ritma stāvoklim, vilciens brauc. Vienam bērnam vilcieni nepatīk, tad mēs izmantojam magnetofonu un mūziku. Grafiku iespējams izstrādāt tā, ka, uzmanībai uzlabojoties, bērns var nosēdēt ilgāku laiku. Līdztekus uzmanības uzlabošanai palielinās arī paškontrole, palielinot pašcieņu. Man ir aspirants, kas gatavo disertāciju par šo tematu.

Ieskanējās pulksteņa signāls. Sarita izslēdza signālu, kaut ko atzīmēja, pastiepa roku un novilka uz leju mikrofonu.

- Ļoti labi, Endij. Šodien vilciens tev ripoja patiešām labi.

Zēns pacēla skatienu un pieskārās elektrodam.

- Niez, - viņš sacīja.

- Es tūlīt ieiešu un to noņemšu. Mirkli pagaidi, Aleks.

Sarita piebrauca pie durvīm, atvēra tās un izbrauca ārā. Es

sekoju līdzi gaitenī. Pie blakusdurvīm, uz kurām nebija uzraksta, pieslējusies pie sienas, stāvēja jauna sieviete ar novecojušu seju, ģērbusies šortos. Ar vienu roku viņa virpināja garu, melnu matu šķipsnu, bet otrā turēja cigareti.

- Sveicināta, Greivzas kundze! Mēs gandrīz jau esam beiguši. Endijs šodien bija brīnišķīgs.

Sieviete paraustīja plecus un nopūtās.

- Ceru, ka tā arī ir. Šodien no skolas saņēmu vēl vienu ziņojumu.

Sarita paskatījās sievietē, pasmaidīja, viegli uzplikšķināja viņai pa roku un atvēra durvis. Piebraukusi pie zēna, viņa noņēma elektrodus, sabužināja matus un atkārtoja, ka šodien viņam veicies labi. Iebāzusi roku vējjakas kabatā, Sarita izvilka rotaļu ma-šīniņu un pasniedza zēnam.

- Paldies, doktore Flauersa! - viņš pateicās un apgrieza ar tuklajiem pirkstiem dāvanu otrādi.

- Spēlējies vesels, Endij! Turpini strādāt tikpat labi, norunāts?

Aizrāvies ar jauno rotaļlietu, zēns jau bija izskrējis no istabas un neko vairs nedzirdēja.

- Endij! - māte asi uzsauca. - Kas doktorei jāsaka?

- Es jau pateicu!

-Tādā gadījumā pasaki vēlreiz!

- Paldies! - Balsī skanēja aizvainojums.

- Uz redzēšanos! - atvadījās Sarita, mātei ar dēlu aizejot. Kad viņi vairs nebija redzami, Sarita nogrozīja galvu. - Milzīgs stress. Bet nu iesim uz kabinetu, Aleks.

Telpa neizskatījās vairs tāda, kādu to atcerējos, bet bija kļuvusi spartiskāka, mazāk profesionāla. Tūlīt atskārtu, ka Sarita to pielāgojusi savai invaliditātei. Grāmatu plauktus, kas reiz sniedzās no grīdas līdz griestiem, bija nomainījušas zemas, gar trim sienām izvietotas plastmasas sekciju mēbeles. Smagnējais rakstāmgalds ar kokgriezumiem bija nozudis, tā vietā stūrī stāvēja zems galds. Sienu aiz tā kādreiz bija rotājis desmitiem fotogrāfiju - eseja attēlos par kabineta saimnieces sportistes karjeru. Tagad sienu rotāja tikai dažas fotogrāfijas. Pie sienas bija pieslieti daži salokāmie krēsli, bet pārējā telpas daļa - gandrīz tukša. Sa-ritai iebraucot kabinetā ar ratiņiem, tukšuma iespaids pagaisa.

- Ludzu, - viņa sacīja, noradīdama uz kresliem. Es atlocīju vienu un apsēdos.

Sarita pievirzījās pie galda un nolika aktu vākus. Kamēr viņa pārskatīja atstātos ziņojumus, es aplūkoju palikušās fotogrāfijas - starojošu padsmitnieci, kas Insbrukā saņem zelta medaļu, pabālējušu un padzeltējušu 1965. gada Ledus svētku programmu, melnbaltu mākslas fotogrāfiju ar jaunu, vingru sievieti, kas, matiem plīvojot, slīd pa ledu, ierāmētu sieviešu žurnāla vāku ar “slidojošo superzvaigzni” Saritu un solījumu lasītājām saņemt viņas padomu par skaistuma un veselības kopšanu.

Sarita apgriezās un pārlaida kabinetam skatienu.

- Minimālista mītne. - Viņa pasmaidīja. - Tā viegli var visam piekļūt un nesajukt prātā. Kopš nodarbojos ar pētījumiem, jūtu, ka mani sāk pārņemt klaustrofobija. Kustību ierobežotības dēļ. Šāds izkārtojums dod iespēju aizslēgt durvis un griezties kā vāverei ritenī. Dervišu terapija.

Viņa silti iesmējās.

- Mīļais zēn, - viņa noteica, paskatījusies uz mani, - laiks tevi maz pārvērtis.

- Tāpat kā tevi, - es atsaucos un tajā pašā brīdī jutos kā galīgs muļķis.

Pēdējo reizi biju saticis Saritu Amerikas Psihologu asociācijas kongresā. Tajā laikā viņa atguvās no izkliedētās sklerozes lēkmes un spēja staigāt ar spieķa palīdzību. Gribējās pavaicāt, cik ilgi viņa jau izmanto ratiņus. Spriežot pēc kājām, varēja nodomāt, ka uz tām viņa stāvējusi pirms laba laika.

Ievērojusi manu samulsumu, Sarita norādīja uz saviem ceļgaliem un vēlreiz iesmējās.

- Ja nelūkojas tur, es vēl varētu būt itin nevainojama, vai ne?

Uzmetu viņai vērīgu skatienu. Sarita bija četrdesmit gadus

veca, bet viņas seja bija kā desmit gadus jaunākai sievietei - saulaina un atklāta, vasarraibumiem nokaisīta tipiskas amerikānietes seja. Biezie, gaišie mati patlaban bija apgriezti kā pāžam. Ieplestās acis vaļsirdīgi raudzījās man pretī.

- Par to nav ne mazāko šaubu.

- Melis! - Sarita klusu iesmējās. - Kad nākamo reizi kritīšu depresijā, tev vajadzēs atbalstīt mani ar labdabīgiem meliem.

Es pasmaidīju.

- Labi, - viņa noteica, kļūdama nopietna. - Parunāsim par Džeimiju. Kas tevi interesē?

- Kad viņam parādījās psihiskas saslimšanas pazīmes?

- Mazliet vairāk nekā pirms gada.

- Vai tās atklājās pamazām vai uzradās pēkšņi?

- Pamazām. Tās piezagās nemanāmi. Tu nodarbojies ar viņu, Aleks, un atceries, cik dīvains zēns bija Džeimijs. Mainīgs garastāvoklis, naidīga, izaicinoša izturēšanās. Intelekta koeficients kosmiskos augstumos, taču viņš neļāva sevī ieskatīties. Citi nopietni iekļāvās mācību procesā un guvuši brīnišķīgus panākumus. Viņš apmeklēja dažus kursus, taču drīz tos pameta. Neveiksmīgais sākums nozīmēja līguma neievērošanu, es būtu varējusi no viņa atteikties, taču man Džeimija bija žēl, un es to nedarīju. Mazs, skumīgs zēns bez vecākiem, un es cerēju, ka gan viņš ar visu tiks galā. Liekas, viņu interesēja vienīgi dzeja - ne rakstīšana, bet lasīšana. Viņš bija tik ļoti aizrāvies ar dzeju, ka varēja no viņa gaidīt kaut ko radošu. Tomēr - nekā tamlīdzīga. Faktiski kādu dienu viņš pilnībā atsala pret dzeju un negaidīti sāka interesēties par uzņēmējdarbību un ekonomiku. Pēc tam vairs nespēra ne soli bez “Wall Street Journal” un pamatīga rakstu žūkšņa par finanšu jautājumiem.

- Kad radās šī interese?

Sarita brīdi domāja.

- Manuprāt, pirms pusotra gada. Tās nebija vienīgās pārvērtības. Kopš pazinu Džeimiju, viņš absolūti nelikās zinis par to, ko ēd. Visi smējās, ka viņš apēstu sakaltušu bifeļa pļecku, ja uz tās uzliktu putukrējumu. Piepeši viņš neko citu vairs negribēja ēst kā Briseles kāpostus, sojas biezpienu, nemaltus graudus un nefiltrētu sulu.

- Vai vari iedomāties, kāds bija šīs pārvērtības iemesls?

Sarita papurināja galvu.

- Es apjautājos - īpaši par ieinteresētību ekonomikā, jo tas varēja nozīmēt pozitīvu pavērsienu un norādīt, ka viņa attieksme pret mācībām kļūst nopietna. Bet viņš apveltīja mani ar skatienu, kas teica, lai nejaucos viņa darīšanās, un aizgāja. Aizritēja pāris mēnešu, viņš joprojām neapmeklēja nodarbības, bet bija ieracies uzņēmējdarbības bibliotēkā. Tajā brīdī es nolēmu atteikties no Džeimija. Bet, iekams radās izdevība zēnam to pavēstīt, viņa izturēšanās kļuva pavisam dīvaina. Sākumā tā neatšķīrās no agrākās, tikai kļuva pavisam savāda. Vēl lielākas garastāvokļa maiņas, dziļāka depresija un atsvešināšanās - viņš pārstāja sarunāties. Pēc tam parādījās patoloģisks trauksmes stāvoklis: piesārtusi seja, sausa mute, elpas trūkums, drebuļi. Divas reizes viņš pat paģība.

- Cik šādu lēkmju bija?

- Mēneša laikā pusducis. Pēc tam Džeimiju sāka mākt aizdomas, viņš kā apsūdzot skatījās uz visiem un centās nemanāmi nozust. Tāda rīcība darīja raizes citiem bērniem, taču viņi bija pret Džeimiju labvēlīgi. Džeimijs turējās savrup, tāpēc tas nebija grūti.

Satraukusies Sarita apklusa un atsvieda no sejas matu šķipsnu.

- Aleks, diagnostika nekad nav bijusi mana stiprā puse. Arī aspirantūrā es turējos tālāk no psihiski slimajiem un galveno uzmanību pievērsu uzvedības tehnoloģijai, tomēr neesmu akla. Es nedrīkstu darīt tikai savu darbu un ļaut, ka viņš aiziet postā. Stāvoklis nebija tik dramatisks, lai tas notiktu. Bērns nepazina konformismu un centās pievērst sev uzmanību. Man šķita, ka tā ir pārejoša parādība, kas ar laiku beigsies pati no sevis.

- Džeimijs piezvanīja man tajā naktī, kad izbēga, - es pateicu. - Viņš bija ļoti slims. Vēlāk es mēģināju vainot sevi, vai neesmu kaut ko atstājis nepamanītu. Tas neko nedeva. Man bija grūti iedomāties, ko vēl būtu bijis iespējams darīt. Bērni dažkārt jūk prātā, un neviens to nevar novērst.

Sarita paskatījās uz mani un pamāja.

- Paldies par uzticības apliecinājumu.

- Jebkurā laikā.

Viņa nopūtās.

- Introspekcija nav manā dabā, taču pēdējā laikā es bieži ar to nodarbojos. Tu zini, kā man vajadzēja cīnīties, lai projekts netiktu pārtraukts. Vēl tikai trūka skandāla ar prātā jukušu ģēniju, bet es tiku ar to galā. Vislielākā ironija ir tā, ka paturēju zēnu grupā ilgāk, nekā pienāktos, lai neparādītos nelabvēlīgas preses atsauksmes. Un ari tāpēc, ka man ir mīksta sirds.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Fakts ir tāds, ka es viņu paturēju arī vēlāk. Es jau teicu, ka tieši pirms tam, kad Džeimijs sabruka, es biju nolēmusi izslēgt viņu no projekta. Bet viņš sāka izskatīties emocionāli tik trausls, ka lēmumu atliku. Nobijos, ka reakcija var būt dramatiska. Tika izskatīts jautājums par projekta finansējuma atjaunošanu. Bija iegūti brīnišķīgi rezultāti, zinātniskā puse bija kārtībā, taču apcirptā budžeta dēļ politiķi gvelza visādas muļķības - kāpēc jāatvēl nauda ģēnijiem, ja bērniem ar attīstības traucējumiem tā vajadzīga nesalīdzināmi vairāk. Kāpēc projektā nav iekļauti melnie un latīņamerikāņi? Un vai pats jēdziens ģēnijs nav elitārs un rasistisks? Vēl tikai trūka, lai Džeimijs zaudētu prātu un to uzzinātu avīzes. Es cerēju, ka viss vērsīsies uz labu, un nogaidīju. Bet stāvoklis kļuva ļaunāks.

- Vai finansējumu atjaunoja?

- Tikai uz gadu, un tas nav nopietni, jo tik ilgi, kamēr nolems finansējumu pārtraukt, man ir saistītas rokas. Tas nozīmē, ka nevaru ķerties pie kaut kā būtiska.

- Jūtu līdzi.

- Viss kārtībā, - viņa skumīgi noteica. - Man vismaz būs pietiekami daudz laika, lai sagrabinātu finansējumu citur. Kamēr nenotika šī nelaime, izredzes bija samērā labas. - Viņa rūgti pasmaidīja. - Fondiem nepatīk, ja kāds no pētāmajiem nomiedz astoņus cilvēkus.

Centos pievērsties atkal Džeimijam.

- Kas notika pēc tam, kad stāvoklis pasliktinājās?

- Aizdomīgums pārvērtās paranojā. Un atkal - pakāpeniski un nemanāmi. Drīz Džeimijs sāka apgalvot, ka viņu kāds indē, un žēlojās, ka zombiji saindējuši zemi.

- Vai neatceries vēl kaut ko no zēna halucinācijām? Viņa teiktos vārdus?

- Nē, vairāk neko. Tikai par indēšanu un zombijiem.

- Baltajiem zombijiem?

- Varbūt. Man tas neko nenozīmēja.

- Vai Džeimijs izteica konkrētas aizdomas, kas viņu indē?

- Viņš turēja aizdomās visus. Mani. Citus bērnus. Savu tanti un tēvoci. Viņu bērnus. Mēs visi bijām zombiji, kas sazvērējušies pret viņu. Es piezvanīju tantei un pateicu, ka Džeimijam vajadzīga palīdzība un ka zēns turpmāk nevar piedalīties projektā. Šķiet, viņu tas nepārsteidza. Viņa pateicās un apsolīja kaut ko darīt lietas labā. Nākamajā nedēļā Džeimijs tomēr ieradās, izskatījās stipri nemierīgs un kaut ko murmināja zem deguna. Pārējie turējās no viņa pa gabalu. Visvairāk mēs brīnījāmies par to, ka viņš pievienojās grupai - varbūt pirmo reizi gadā. Pusi nodarbības viņš sēdēja klusēdams, bet tad pārrunu vidū pielēca kājās un sāka kliegt. Kliegšana radīja iespaidu, ka viņš redz halucinācijas -dzird balsis, redz režģus.

- Kādus režģus?

- Nezinu. Viņš lietoja tieši tādus vārdus. Aizlicis acīm priekšā rokas, viņš kliedza par asiņainiem režģiem. Man kļuva bail, Aleks, tāpēc izsteidzos ārā un piezvanīju drošības dienestam, un Džeimiju aizveda uz medicīnisko centru. Līdz nodarbības beigām es mierināju pārējos bērnus. Mēs vienojāmies klusēt par incidentu, lai nekaitētu projektam. Es Džeimiju vairs neredzēju, un man šķita, ka visam pielikts punkts. Līdz šodienai.

- Sarita, vai viņš kādreiz nav lietojis narkotikas?

- Nē. Viņš bija godīgs zēns, pat vecmodīgs. Kāpēc tu jautā?

- Halucinācijas ar režģiem. Parasti tādas redz LSD lietotāji.

- Par to es stipri šaubos, Aleks. Kā jau teicu, viņš ir konservatīvs un pat pārlieku piesardzīgs. Turklāt pēdējā laikā, kad Džeimijs sāka lietot veselīgo ēdienu, viņš vēl mazāk vēlētos paklupt.

- Ja viņš lietoja narkotikas, - es sacīju, - tu varēji to arī nezināt. Pusaudži par to nerunā ar pieaugušajiem.

Sarita sarauca pieri.

- Tev droši vien taisnība. Tomēr es neticu, ka viņš būtu lietojis LSD vai ko citu. Un kāda tam nozīme? Narkotikas nevarēja izraisīt psihisku saslimšanu.

- Nē. Taču tās varēja radīt kritisku situāciju.

- Arī to ne.

- Sarita, viņš pārvērties no problēmu apsēsta bērna par maniakālu slepkavu. Tas ir milzu kritiens, un mans pienākums ir noskaidrot, kāpēc tā noticis. Es labprāt aprunātos ar citiem projektā iekļautajiem bērniem, lai noskaidrotu, vai viņi ko zina.

- Būtu labāk, ja tu to nedarītu, - Sarita iebilda. - Viņiem jau tā bijis daudz jāpārdzīvo.

- Es nedomāju viņus pakļaut vēl lielākam stresam. Tieši otrādi, izrunājušies par visu, kas noticis, viņi varētu justies labāk. Es viņus savā laikā esmu konsultējis, tāpēc nebūšu gluži svešinieks.

- Tici, - Sarita palika pie sava, - nav vērts to darīt. Viņi nezina neko tādu, ko neesmu tev stāstījusi.

- Tev noteikti ir taisnība, taču mana pienākuma apziņa neļauj neaprunāties ar cilvēkiem, kas pēdējos piecus gadus bijuši Džeimija draugi.

Izdzirdējusi, ka ieminos par pienākuma apziņu, Sarita saviebās. Saspringtā un nomāktā balsī, cenzdamās to nomaskēt ar smaidu, viņa teica:

- Džeimijam nebija draugu, Aleks. Parastajā izpratnē. Viņš bija vientuļnieks. Ne ar vienu viņš nebija satuvinājies.

Nesaņēmusi no manis atbildi, Sarita paraustīja plecus.

- Tev būs vajadzīga visu piecu piekrišana. Divi no viņiem vēl ir nepilngadīgi, tāpēc nepieciešama arī vecāku atļauja. Es nevaru garantēt, ka viņi to vēlēsies. Būs tikai liela noņemšanās, bet rezultāts pavisam niecīgs.

- Es riskēšu, Sarita. Par vajadzīgajiem papīriem parūpēsies aizstāvības advokāts, vīrs, vārdā Horass Sauza.

Sarita pabrauca no manis tālāk un sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Esmu runājusi ar misteru Sauzu, - viņa sacīja. - Tas ir uzstājīgs cilvēks un manipulators, kuru grūti kontrolēt. Ja atteikšos, gan viņš atradīs kādu iespēju panākt savu.

- Nomierinies, Sarita! Tik tālu tas neaizies.

Viņa nopūtās un apgrieza apkārt ratiņus. Riteņi nočiepstēja kā tikko izšķīlies cālis.

- Kopš tas viss tiek atspoguļots presē, es cenšos nenokļūt uzmanības lokā. Man šķiet, ka tā ir zaudēta cīna. Patiešām dī-vaini, Aleks, ka es pārvaru grūtību pēc grūtības, lai noturētu projektu pie dzīvības. Un tagad tam jābeidzas tādā veidā.

- Kāpēc tu domā, ka projektam beigas?

- Tas ir pagalam, Aleks. Džeimijs to iznīcinājis - tāpat kā tos cilvēkus.

Es papurināju galvu.

- Šaubu nav, ka prese varēs izrakstīties par viņa intelekta koeficientu tāpat kā tajā gadījumā ar Leopoldu un Lēbu. Bet tavs īstais ienaidnieks ir neziņa. Ļaužu prātos pastāvošais mīts par ģēnijiem. Ja tu noturēsies un neatklāsi nekādus faktus, ļaudis atgriezīsies pie agrākajiem mītiem. Jo vaļsirdīgāka tu būsi, jo lielākas izredzes tikt galā ar popularitāti un iepazīstināt ar saviem ieskatiem.

Sarita brītiņu klusēja.

- Labi, - viņa strupi noteica. - Es sarunāšu. Bet tagad - atvaino, man mazliet jāpastrādā.

- Paldies, ka veltīji man laiku, - es atbildēju, celdamies kājās.

Viņas rokasspiediens bija paviršs, atvadu smaids mehānisks.

Tūlīt aiz manis aizvērās durvis, un, ejot projām, es izdzirdēju čirkstošu skaņu, gumijai beržoties pa vinilu. Griešanās uz riņķi. Vēl un vēlreiz.

11

Mans lūgums Sauzu izbrīnīja.

- Doktor, jūs redzēsiet vienīgi lielu, asinīm pietašķītu telpu. Bet, ja domājat, ka jums istaba jāredz, to var nokārtot.

- Tas būtu ļoti noderīgi.

Viņš klusēja tik ilgi, ka es jau nodomāju, vai telefons nav atvienojies.

- Kādā ziņā, doktor?

- Ja viņa prāts vairs nenoskaidrojas tik lielā mērā, lai ar viņu varētu runāt par slepkavību, es gribētu zināt par to iespējami sīkāk.

- Labi. - Sauzas balsī ieskanējās skepse. - Neviens eksperts gan nav griezies pie manis ar šādu lūgumu, taču es aprunāšos ar policiju un dabūšu vajadzīgo atļauju.

- Pateicos!

- Bet, ja runājam par ikdienišķiem jautājumiem, es vēlētos zināt, vai jūsu slēdziena sagatavošana virzās uz priekšu.

īsumā atstāstīju viņam sarunu ar Saritu Flauersu. Viņu tūlīt ieintriģēja halucinācijas ar režģiem un mana interese par narkotiku lietošanu.

- Kā izskatās tie režģi?

- Cilvēki stāsta, ka reizumis pēc LSD lietošanas redz spožus, daudzkrāsainus, šaha dēlītim līdzīgus rakstus. Bet Džeimijs runājis par asiņainiem režģiem, tāpēc tie var nozīmēt pavisam ko citu.

- Interesanti. Ja viņš patiešām redzējis režģus, cik liela nozīme šim faktam varētu būt?

- Iespējams, ka tas nenozīmē neko. Kaut arī šizofrēniķiem redzes halucinācijas nav tik raksturīgas kā dzirdes halucinācijas, tās tomēr sastopamas. Turklāt doktore Flauersa ir gandrīz pārliecināta, ka viņš nekad nav lietojis narkotikas.

- Taču tāda veida halucinācijas ir raksturīgas LSD lietotājiem?

- Jā, bet ne jau viņiem vien.

- Tas palielina mūsu izredzes, doktor.

- Fakts, ka Čanselors cienājis Džeimiju ar narkotikām, pārvēršot viņu robotā?

- Kaut kas uz to pusi.

- Pagaidām es nesteigtos izvirzīt šādu teoriju. Fakti vairāk liecina par šizofrēniju. Šizofrēniķiem bieži rodas nopietni runas traucējumi, vārdi iegūst dīvainas nozīmes. Viņiem asiņaini režģi var nozīmēt arī spageti.

- Man nav svarīga zinātniska precizitāte, doktor, mani interesē, kādas izredzes paveras.

- Šobrīd tādu nav. Nav arī citu pazīmju, ka viņš lietojis narkotikas. Uzņemot viņu slimnīcā, Meinvoringam vajadzēja izdarīt analīzes. Vai tās uzrāda, ka lietotas kādas vielas?

- Nē, - Sauza atzina. - Viņš sacīja, ka tā ir skaidra šizofrēnija. Pat ja zēns lietojis narkotikas, tāpēc viņš nevarēja sajukt prātā.

- Tā ir taisnība.

- Es saprotu, doktor. Bet, ja uzzināt vēl kaut ko, kas norāda uz narkotiku lietošanu, lūdzu, tūlīt zvaniet!

- Piezvanīšu.

- Labi. Starp citu, Dvaits var tikties ar jums trijos pēcpusdienā.

- Tas būtu ļoti labi.

- Lieliski. Ja neiebilstat, vislabāk būtu tikties “Cadmus Construction ” administratīvajā ēkā. Tālāk no ziņkārīgām acīm.

- Kā vēlaties.

Viņš iedeva man korporācijas adresi Vestvudā un vēlreiz piedāvājās samaksāt honorāru. Sākumā gribēju atteikties, bet tad nospriedu, ka, jaukdams atteikšanos ar neatkarību, kļūstu bērnišķīgs. Neatkarīgi no naudas es jau biju iesaistījies šajā lietā pārāk tālu, lai tagad kāptos atpakaļ. Pateicu, lai atsūta man pusi honorāra, un Sauza apsolījās izrakstīt čeku par pieciem tūkstošiem dolāru, tiklīdz beigsim telefona sarunu.

Vienpadsmitos ierados cietumā, kur mani, neko nepaskaidrojot, noturēja vestibilā četrdesmit piecas minūtes. Diena bija karsta, smogā tīta, un gaisa piesārņojumu varēja just arī iekštelpās. Krēsli telpā bija cieti un neērti. Mani pārņēma nemiers, un es apjautājos, kāds ir kavēšanās iemesls. Balss no spoguļstikla kabīnes pavēstīja, ka to nezina. Beidzot ieradās sieviete uzraudze, lai aizvestu mani uz stingrā režīma korpusu. Liftā viņa pastāstīja, ka iepriekšējā dienā kāds ieslodzītais nodurts.

- Tagad tiek veikta divkārša pārbaude, tāpēc viss notiek lēnāk.

- Vai šajā notikumā iesaistītas kādas bandas?

- Pēc manām domām, jā, ser.

Pie stingrā režīma korpusa ieejas gaidīja melnādains uzraugs, vārdā Sims. Ievedis nelielā kabinetā, viņš pārmeklēja mani ar pārsteidzoši viegliem roku pieskārieniem. Kad iegāju stikla kabīnē, Džeimijs tur jau bija priekšā. Sims atslēdza durvis, pagaidīja, kamēr apsēžos, un tikai tad izgāja ārā, nostājās kā Zonnenšeins netālu no kabīnes un neuzkrītoši, bet modri vēroja mūs.

Šoreiz Džeimijs bija nomodā un centās izgrozīties no savām važām. Viņa lūpas bija sakniebtas, acis - kā ķīniešu biljarda bumbiņas. Kāds pa roku galam bija noskuvis viņu, bet dažviet uz sejas rēgojās melni bārdas rugāji. Dzeltenā pidžama bija tīra, bet saņurcīta. Kabīnē ātri izplatījās ķermeņa smaka, tāpēc radās jautājums, kad viņš pēdējo reizi mazgāts.

- Tas atkal esmu es, Džeimij. Doktors Delavers.

Acis pārstāja kustēties, sastinga, bet tad lēnām pagriezās uz manu pusi un apstājās. Zīlītēs uz mirkli pavīdēja apskaidrība, it kā acu iedobumus būtu apgaismojis zibens uzplaiksnījums, taču tūlīt to zilums aizmiglojās un kļuva stiklains. Minimāla reakcija, taču vismaz kaut kas līdzīgs apziņas izpausmei.

Es pateicu, ka man ir prieks viņu atkal satikt. Džeimijs neko neatbildēja, bet viņam sāka tecēt sviedri. Uz virslūpas un pieres parādījās spīdīgas lāses. Viņš aizvēra acis. Tiklīdz plakstiņi bija ciet, uz kakla izspiedās dzīslas.

- Džeimij, atver acis un paklausies, ko es gribu teikt.

Plakstiņi bija kā aizlīmēti. Viņš notrīcēja, un es sāku gaidīt

vēl kādas diskinēzijas izpausmes. Tomēr citas neparādījās.

- Vai tu zini, kur atrodies?

Reakcijas nebija.

- Kāda šodien diena, Džeimij?

Klusums.

- Kas es esmu?

Jautājums palika bez atbildes.

Es nepārtraucu runāt. Džeimijs šūpojās un grozījās, bet viņa kustības atšķirībā no pirmās tikšanās šķita apzinātas. Divas reizes viņš atvēra acis, lai paskatītos uz mani kā caur miglu un tūlīt tās no jauna aizvērtu. Tad acis palika aizvērtas un viņš vairs nereaģēja uz manas balss skaņām.

Es jau gribēju atteikties no divdesmit minūtēm, kas bija atlikušas līdz tikšanās beigām, bet tad Džeimija mute sakustējās, nekustīgās lūpas papletās, it kā viņš gribētu runāt, bet nespētu. No piepūles viņš apsēdās taisnāk. Es pieliecos tuvāk. Ar acs kaktiņu pamanīju haki krāsas plankumu - tur Sims pieliecās pie stikla, lai ieskatītos kabīnē. Nelikos par viņu ne zinis, bet visu uzmanību veltīju zēnam.

- Ko tu gribi teikt, Džeimij?

Āda ap lūpām izstiepās un nobāla. Mute ieguva melnas elipses izskatu, no tās iznāca vairākas seklas izelpas, kurām sekoja viens vienīgs, tikko dzirdams vārds.

- Stikls.

- Stikls? - Es pievirzījos viņa mutei tik tuvu, ka sajutu elpas siltumu. - Kāds stikls?

Aizsmacis gārdziens.

- Parunā ar mani, Džeimij. Saki, kas tur bija.

Izdzirdēju atveramies durvis. Ierunājās Sims:

- Lūdzu, atvirzieties no viņa, ser.

- Pasaki, kas tas ir par stiklu, - es neatlaidos, mēģinādams no viena vienīga čukstus izteikta vārda izveidot dialogu.

- Ser, - Sims ierunājās jau uzstājīgāk, - jūs atrodaties pārāk tuvu ieslodzītajam. Atvirzieties nostāk!

Es pakļāvos. Tajā brīdī Džeimijs sarāvās, saguma plecos un nolieca galvu. Radās iespaids, ka tā ir primitīva aizsardzība, ka ar šādu sakņupšanu viņš kļūst nekam nederīgs laupījums.

Sims stāvēja turpat blakus un skatījās.

- Viss kārtībā, - es sacīju, palūkojies pār plecu. - Es ievērošu distanci.

Pirms atgriešanās savā postenī uzraugs brīdi vienaldzīgi nopētīja mani.

Es no jauna pievērsos Džeimijam.

- Ko tu gribēji teikt, pieminot stiklu?

Galva palika noliekta uz leju. Džeimijs pašūpoja to no vienas puses uz otru un nedabiski piespieda pie pleca - kā putns, kas, gatavojoties gulēšanai, iebāž knābi krūšu spalvās.

- Tajā naktī, kad piezvanīji, tu kaut ko teici par stikla kanjonu. Man likās, ka tā ir slimnīca. Varbūt tas ir kas cits?

Džeimijs fiziski arvien vairāk sarāvās, un, par spīti važām, viņam izdevās saritināties gandrīz nemanāmā kamolā. Šķita, ka viņš izgaist manu acu priekšā, un es nespēju to novērst.

- Varbūt tu runā par šo telpu ar stikla sienām?

Es mēģināju nodibināt kontaktu, taču bez panākumiem. Viņš bija pārvērties inertā sainī - ar piesvīdušu audumu apvilktā miesā, kuru varētu noturēt par nedzīvu, ja tikko manāmi nekustētos iekritušās krūtis.

Viņš palika šādā stāvoklī tik ilgi, kamēr ienāca Sims un pateica, ka mūsu tikšanās laiks beidzies.

Kadmusa korporācija atradās Vilšīrā starp Vestvudu un Se-pelvedu vienā no lielajiem spoguļstikla paralēlskaldņiem, kuri kā paštīksmināšanās arhitektūras paraugi slējās no zemes visā Los-andželosā. Ēkas priekšā trīs stāvu augstumā pacēlās no sarūsējušām naglām sametināta skulptūra - milzīga roka. Plāksnīte ar uzrakstu CENTIENI par vainīgo nosauca itāliešu mākslinieku.

Vestibilā zem melnās granīta velves kondicionētājā gaisā es gandrīz nosalu. Telpas kaktos pulēta tērauda podos auga milzīgi gumijkoki. Aiz granīta letes bija redzami divi apsardzes vīri - viens sirms, ar spēcīgu žokli, otrs tikai mazliet pāri pusaudža gadiem. Viņi nopētīja mani, kamēr es skatījos telpu sarakstā. Ēka piederēja juristiem un grāmatvežiem. “Cadmus Construction" aizņēma visu augšējo stāvu.

- Ko jūs vēlaties, ser? - pajautāja vecākais vīrs. Kad biju stādījies priekšā, viņš palūdza uzrādīt kādu dokumentu. Pārbaudījis to un klusu parunājis pa telefonu, viņš pamāja, un jaunais cilvēks pavadīja mani līdz liftiem.

- Vai apsardze vienmēr tik stingra?

Jauneklis papurināja galvu.

- Tikai šonedēļ. Drošības pasākumi pret reportieriem un dullajiem.

Viņš noņēma no jostas atslēgu gredzenu un atvēra liftu, kas acumirklī uzrāva mani augšējā stāvā. Durvis atvērās, un mani apsveica korporācijas emblēma: sarkans lielākā, zilā C burtā ievietots mazāks C. Uzgaidāmās telpas rotāja Albēra grafikas hromētos ietvaros un organiskā stikla vitrīnās ievietoti arhitektūras paraugi. Slaida tumšmate sagaidīja mani un izveda cauri foajē, kam vienā pusē atradās sekretariāts, kur rinda sieviešu ar dzedrām sejām bez apstājas bungoja pa tastatūras taustiņiem, bet pretējā pusē bija metāla dubultdurvis ar uzrakstu NEPIEDEROŠAJIEM IEEJA AIZLIEGTA. Tumšmate atvēra durvis, un es sekoju viņai pa gaiteņa melno paklāju. Dvaita Kadmusa kabinets atradās gaiteņa galā. Viņa pieklauvēja, atvēra durvis un ielaida mani.

- Mister Kadmus, ieradies doktors Delavers.

- Paldies, Džūlija! - Sieviete aizgāja un aizvēra durvis.

Dvaits Kadmuss stāvēja milzīgās telpas vidū - bez žaketes,

virs elkoņiem uzrotītām krekla piedurknēm - un saliecies ar kaklasaites galu slaucīja brilles. Pie apmestajām, pelēki brūnajām sienām karājās arhitektoniskas ainavas un glezna ar arābu karavānu, kas jāšus šķērso viļņainu kāpu. Ārsienas veidoja dūmakains stikls no grīdas līdz griestiem. Prātā ienāca vienīgais Džeimija nočukstētais vārds, taču padomājis es izmetu to no galvas.

Stikla sienas bija par fonu zemam lakota rožkoka rakstāmgaldam ar rasējumu kaudzi un apaļu kartona futrāli. Perpendikulāri pret rakstāmgaldu stāvēja liels bārs, pret kuru bija nolikti divi ar rakstainu, melnu kokvilnas audumu pārvilkti klubkrēsli. Uz viena krēsla bija nomesta žakete.

- Jūtieties kā mājās, doktor.

Apsēdies krēslā, es gaidīju, kad viņš beigs pulēt brilles. Saules gaismā tumšais stikls bija ieguvis dzintara toni, šķita, ka misiņa pilsēta ir pavisam tālu apakšā.

Kadmuss uzlika brilles uz deguna, piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās grozāmajā krēslā un nolūkojās uz rasējumiem, vairīdamies paskatīties uz mani. Mati viņam uz pakauša bija sevišķi plāni, un - par mierinājumu, ka daži vēl palikuši, - viņš tos noglaudīja.

- Vai drīkstu kaut ko piedāvāt? - Kadmuss jautāja, paskatījies uz bāru.

- Paldies, nē.

Automašīnu signālu kakofonija uzskanēja pat līdz divdesmitajam stāvam. Kadmuss savilka uzacis, pagriezās un paskatījās uz ielu lejā. Kad viņš no jauna pagriezās pret telpu, seja neko neizteica.

- Ko es varētu darīt jūsu labā?

- Es vēlos, lai jūs izstāstāt par Džeimija dzīvi no dzimšanas līdz šodienai.

Kadmuss ieskatījās pulkstenī.

- Cik ilgs laiks tam būtu vajadzīgs?

- Viss nav jāizstāsta vienā reizē. Cik daudz laika ir jūsu rīcībā?

- Tā arvien ir par maz.

Es neticīgi palūkojos uz viņu. Skatieniem satiekoties, viņš mēģināja saglabāt sejā vienaldzību, taču tā savaikstījās.

- Varbūt es neizteicos gluži pareizi. Es nemēģinu izvairīties, bet vēlos palīdzēt, cik ir manos spēkos. Dievs mans liecinieks, ka to vien daru, kopš kļuva zināms, kas noticis. Mēģinu līdzēt. Tas ir kā murgs. Cilvēks dara, ko var, lai dzīvotu normāli, lai viss ritētu nevainojami, un domā, ka zina, par ko var justies drošs, bet - še tev nu bija - vienā naktī viss izjūk un sabrūk.

- Es zinu, jums neklājas viegli...

- Manai sievai ir grūtāk. Džeimijs viņai patiešām nebija vienaldzīgs. Mums abiem, - viņš tūlīt piebilda, - taču visu laiku ar viņu mājās bija tieši mana sieva. Ja vēlaties uzzināt ko sīkāk par Džeimija dzīvi, viņa zinās pastāstīt daudz vairāk nekā es.

- Esmu ieplānojis aprunāties arī ar viņu.

Kadmuss grozīja kaklasaites mezglu.

- Jūsu uzvārds ir dzirdēts, - viņš noteica, atkal pievērsis skatienu grīdai.

- Mēs runājām pa telefonu pirms pieciem gadiem, - es sacīju.

- Pirms pieciem gadiem? Vai tā bija kāda īpaša saruna?

Es nešaubījos, ka viņš to atceras, kaut arī pārjautāja. Tad viņš sacīja:

-Ak jā! Tagad atceros. Jūs gribējāt, lai aizvedu zēnu pie psihiatra. Es mēģināju, taču Džeimijs pretojās ar kājām un rokām, un es negribēju likt lietā varu. Tāda rīcība nav manā dabā. Man patīk risināt problēmas, nevis tās radīt. Ja piespiedām viņu darīt kaut ko ar varu, agrāk radās sarežģījumi.

- Kādi sarežģījumi?

- Konflikti. Kautiņi. Mutes palaišana. Mums ar sievu ir divas mazas meitenes, un es nevēlos, ka viņām jāredz vai jādzird tādas lietas.

- Droši vien bija grūti pieņemt lēmumu ievietot viņu slimnīcā pret paša gribu.

- Grūti? Nē. Tobrīd nekas cits neatlika. Tas bija jādara viņa paša interesēs.

Kadmuss piecēlās, piegāja pie bāra un sajauca sev viskiju ar zelteri.

- Vai tiešām nevaru neko piedāvāt?

- Paldies, nē.

Viņš aizgāja ar glāzi pie galda, apsēdās un iedzēra. Roka tikko manāmi trīcēja. Kadmuss izskatījās nervozs un atturīgs, un es jutu, ka viņš mēģinās atrast citu paņēmienu, lai izvairītos no sarunas. Pajautāju pirmais:

- Jūs sākāt rūpēties par Džeimiju pēc sava brāļa nāves. Kāds zēns bija toreiz?

Jautājums apmulsināja Kadmusu.

- Mazs puika. - Viņš paraustīja plecus.

- Citi bērni ir saticīgi, citi ir viegli sakaitināmi. Kā uzvedās Džeimijs?

- Kā kuro reizi. Cik atceros, viņš daudz raudāja. Katrā ziņā vairāk nekā manas meitenes. Pirmais, kas krita acīs, bija viņa attapība. Jau tad, kad vēl bija zīdainis.

- Vai viņš agri sāka runāt?

- Protams.

- Kādā vecumā?

- Ak kungs, tas bija tik sen!

- Mēģiniet atcerēties.

- Viņš nevarēja būt vecāks par gadu. Varbūt viņam bija seši mēneši. Atceros, ka pēc semestra beigām biju ieradies mājās brīvdienās. Tēvs ar Pīteru mainīja viņam autiņus, bet šis knauķis ie-čiepstas un paziņo: “Autiņus ne.” Turklāt pasaka skaidri, nevis kā mazs bērns. Dzirdot, ka tik mazs sīkulis runā, pārņēma dīvaina sajūta. Tēvs mēģināja pajokot, teikdams, ka tam kukainim vajag iedot cigāru, taču arī viņš bija izbrīnījies.

- Un kā ar Pīteru?

-Arī viņš raizējās. Bet kāds tam sakars ar tagadējo situāciju?

- Man jāuzzina par viņu tik daudz, cik vien iespējams. Vai viņa pāragrā attīstība izpaudās vēl kādā veidā?

- Tā izpaudās visā.

- Vai jūs neminētu kādu piemēru?

Kadmuss nepacietīgi sarauca pieri.

- Varēja nodomāt, ka viņš darbojas ar septiņdesmit astoņiem apgriezieniem minūtē, kamēr visi citi griežas ar trīsdesmit trīs un trešdaļa ātrumu. Gada vecumā viņš varēja ieiet restorānā un pasūtīt sviestmaizi. Mums bija aukle dāniete. Un Džeimijs piepeši sāka runāt dāniski. Turklāt brīvi, lai gan tikai no klausīšanās. Viņš pats iemācījās lasīt apmēram trīs gadu vecumā. Ap to laiku es paņēmu viņu pie sevis. Kādu vakaru iegājis istabā, ieraudzīju Džeimiju ar grāmatu un pavaicāju, vai viņš nevēlas, lai palasu priekšā. Viņš paskatījās uz mani un noteica: “Nē, tēvoci Dvait. Es pats māku lasīt.” Nodomāju, ka viņš tēlo, tāpēc atteicu: “Nu tad paklausīsimies.” Pats par sevi saprotams, ka mazais lasīja. Labāk nekā dažs mans darbinieks. Piecu gadu vecumā viņš varēja izlasīt dienas avīzi no viena gala līdz otram.

- Pastāstiet, kā viņam gāja ar mācīšanos.

- Es visu dienu biju aizņemts firmā, tāpēc nodevu Džeimiju bērnudārzā. Viņš padarīja skolotājas vai trakas. Varbūt tāpēc, ka bija attapīgāks nekā viņas. Skolotājas gaidīja, ka viņš darīs to pašu, ko citi bērni, un vadījās pēc principa: tu esi dumjš. Kad apprecējos, sieva pamatīgi nopūlējās, mēģinādama atrast viņam īsto skolu. Viņa izmeklējās ilgu laiku - bija daudzās iestādēs, runājās ar daudziem skolotājiem un darbiniekiem, līdz atrada īsto. Tas bija Henkoka parka labākais bērnudārzs, un to apmeklēja labi bērni no krietnām ģimenēm. Džeimijs bērnudārzā tā atļāvās izrunāties, ka viņu no turienes izmeta pēc diviem mēnešiem.

- Par pretī runāšanu?

- Par sistēmas neievērošanu. Viņš vēlējās lasīt pieaugušo grāmatas - ar to es nedomāju pornogrāfiju. Folkneru, Steinbeku. Skolotāji nosprieda, ka ar tādu rīcību viņš var atstāt sliktu ietemi uz citiem bērniem, un viņus var ari saprast. Skola ir sistēma. Katrai sistēmai ir sava uzbūve. Bet, tiklīdz sistēma atslābst, viss sāk jukt. Džeimijam vajadzēja iekļauties sistēmā, taču viņš nevēlējās to darīt.

Kad Džeimiju mēģināja saukt pie kārtības, viņš palaida muti, krita gar zemi, spēra skolotājiem pa kājām. Šķiet, kādu skolotāju viņš nosauca par nacistu vai ko tamlīdzīgu. Galu galā viņi to vairs nespēja izturēt, un zēnu no bērnudārza izmeta. Varat iedomāties, kā jutās mana sieva, jo viņa tikai ar milzu pūlēm bija bērnu tur iedabūjusi.

- Kur viņš mācījās pēc tam?

- Nekur. Līdz septiņu gadu vecumam ar puiku nodarbojās mājskolotāji. Gada laikā viņš apguva latīņu valodu, piecu gadu matemātikas un visu vidusskolas angļu valodas programmu. Sieva gan aizrādīja, ka saskarsmē ar citiem viņš joprojām ir mazs bērns, tāpēc mēģinājām viņu sūtīt dažādās skolās. Pat uz kādu apdāvinātiem bērniem paredzētu skolu tepat ielejā. Viņš nekur nespēja iedzīvoties. Allaž domāja, ka ir gudrāks par citiem, un neievēroja nekādus noteikumus. Tāda izturēšanās, lai arī kāds būtu intelekta koeficients, pie laba gala neved.

- Tātad viņš nepazīst tradicionālo apmācību klasē?

- Tik tiešām ne. Mēs labprāt būtu redzējuši viņu normālu bērnu pulkā, bet nekas no tā neiznāca.

Kadmuss atmeta galvu atpakaļ un iztukšoja glāzi.

-Tas līdzinājās lāstam.

-Kas?

- Zēns bija pārāk gudrs, lai tas nāktu viņam par labu.

Es pāršķīru piezīmju burtnīcas nākamo lapu.

- Cik Džeimijam bija gadu, kad jūs apprecējāties?

- Mēs esam precējušies trīspadsmit gadu. Viņam tātad tajā laikā bija pieci.

- Kā viņš reaģēja uz jūsu laulībām?

- Priecājās. Mēs izraudzījāmies viņu par gredzenu nesēju kāzās. Heterei ir daudz mazu zēnu brālēnu, kas vēlējās nest gredzenus, bet viņa izvēlējās Džeimiju. Teica, ka zēnam jāveltī īpaša uzmanība.

- Un viņš jau sākumā labi sapratās ar Heteri?

- Protams. Kāpēc ne? Viņa bija ļoti jauka meitene un lieliski sapratās ar bērniem. Viņa devusi Džeimijam vairāk nekā daudzas īstās mātes. Tagad viņas sirds ir salauzta.

- Vai rūpes par tik sarežģītu bērnu neradīja spriedzi jūsu laulībā?

Kadmuss pacēla viskija glāzi un savirpināja pirkstos.

- Vai jūs esat precējies?

-Nē.

- Tas ir lielisks institūts, vērts izmēģināt. Bet tā saglabāšanai jāpieliek pūles. Mācīdamies koledžā, es braucu ar jahtu. Laulību var pielīdzināt lielai jahtai. Ja tās uzturēšanai ziedo laiku, prieks uz to noskatīties. Pietiek, ja kļūst nevērīgs, un ātri vien rodas sūce.

- Vai Džeimijs laulības uzturēšanā radīja papildu grūtības?

- Nē, - viņš atbildēja. - Hetere mācēja ar viņu tikt galā.

- Tieši ar ko viņai vajadzēja tikt galā?

- Gribu teikt, doktor, ka jūsu jautājumu ievirze sāk man nepatikt.

- Kādā ziņā?

- Jūsu pieeja. Kaut vai jautājums “kādā ziņā”. Viss iepriekš ieprogrammēts. Kā scenārijā. Es sāku justies tā, it kā sēdētu uz kušetes un tiktu analizēts. Nesaprotu, kāda nozīme ir manai laulībai, lai Džeimijs nonāktu slimnīcā, nevis cietumā.

- Jūs esat nevis pacients, bet svarīgs informācijas avots. Un mans slēdziens var balstīties tikai uz informāciju, kas ir manā rīcībā. Tāpat jūs rīkojaties, būvējot ēku.

- Jā. Taču mēs nerokam pamatus par collu dziļāk, nekā ieteikuši ģeologi.

- Mana specialitāte, par nelaimi, nav tik precīza kā ģeoloģija-

- Tieši tas man nepatīk.

Es aizvēru piezīmju burtnīcu.

- Varbūt mūsu sarunai nav izraudzīts īstais brīdis, mister Kadmus.

- Nez vai cits brīdis būs labāks. Es gluži vienkārši nevēlos novirzīties no temata.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un sāka skatīties kādā punktā pāri manam plecam. Acis aiz briļļu stikliem šķita tikpat neizteiksmīgas un necaursitamas kā bruņu plāksne.

- Jūs tomēr nedrīkstat aizmirst vienu faktu, - es mierīgi noteicu. - Tiesa ir līdzīga izrādei. Tā ir publiska pēriena psiholoģiskais ekvivalents. Līdzko pie darba ķersies advokāti, netiks apiets neviens jūsu vai Džeimija dzīves moments. Jūsu mātes slimība, attiecības starp jūsu vecākiem, brāļa apprecēšanās un pašnāvība, kā arī jūsu laulība kļūs likumīgs žurnālistu, skatītāju un zvērināto laupījums. Ja izrādīsies, ka tas ir visai sensacionāls, kāds var uzrakstīt grāmatu. Salīdzinājumā ar to mūsu saruna ir tikai bērnu spēle, un, ja tā jums par smagu, jūs patiešām gaida grūti laiki.

Kadmuss nosarka un sakoda zobus, mute sāka raustīties. Pleci iztaisnojās un atkal saguma. Piepeši viņš izskatījās bezpalīdzīgs kā bērns, kas rotaļādamies ielīdis direktora uzvalkā.

Paverot muti no jauna, viņš aiz dusmām tikko spēja parunāt.

- Tā mazā nekrietneļa dēļ mēs esam spiesti tērēt un tērēt naudu - gadu no gada. Un nu viņš piepeši izdara tādas lietas.

Es piecēlos un piegāju pie bāra. Viņš bija sev ielējis “Glen-livet”, kas apmierināja arī mani. Ielējis sev glāzē divu pirkstu līmenī, sagatavoju viskiju ar zelteri arī viņam un pasniedzu.

Nespēdams runāt, viņš pateicīgi māja ar galvu un paņēma dzeramo. Mēs tukšojām glāzes un labu laiku klusējām.

- Lai notiek, - viņš beidzot teica. - Izrunāsim visu līdz galam.

Turpinājām no vietas, kur bijām apstājušies. Kadmuss vēlreiz apgalvoja, ka Džeimija audzināšana nav ietekmējusi viņa laulību, kaut arī atzina, ka ar zēnu nekad nav bijis viegli. Tikai tāpēc, ka sieva bijusi pacietīga un pratusi apieties ar bērniem, nebija radušies konflikti.

- Vai viņa jau agrāk strādājusi ar bērniem? - es pajautāju.

- Nē. Viņa ir studējusi antropoloģiju. Pēc maģistra grāda iegūšanas Hetere sāka strādāt, lai kļūtu par doktori. Manuprāt, šī prasme viņai ir no dabas.

Pielāgodamies viņam, liku izsekot Džeimija psihiskās slimības gaitai. Viņa stāstījums daudzējādā ziņā sakrita ar Saritas Flau-ersas teikto: lēna, bet nemitīga prāta zaudēšana, kas netika laikus pamanīta zēna mainīgā noskaņojuma dēļ.

- Kad jūs sākāt nopietni uztraukties?

- Kad parādījās īstas paranojas pazīmes. Mēs nobijāmies, ka viņš var kaut ko nodarīt Dženiferai ar Nikolu.

- Vai viņš kaut kādā veidā draudēja meitenēm vai iespaidoja fiziski?

- Nē. Viņš gluži vienkārši kļuva nekrietns. Kritisks un sarkastisks. Dažreiz viņš saukāja meitenes par mazajām raganām. Tas gan nenotika bieži, jo no sešpadsmit gadu vecuma Džeimijs dzīvoja mūsu viesu namā aiz garāžas un mēs viņu tikpat kā neredzējām. Tomēr šāda viņa uzvedība darīja mums raizes.

- Vai pirms tam jūs dzīvojāt vienā mājā?

- Protams. Viņam bija sava istaba ar vannasistabu.

- Kāpēc viņš pārcēlās uz viesu namu?

- Teica, ka vēlas dzīvot atsevišķi. Mēs pārrunājām to un piekritām. Viņš galvenokārt bija uzturējies savā istabā, tāpēc necik daudz nemainījās.

- Tomēr viņš joprojām apmeklēja jūsu māju un apgrūtināja meitenes.

- Šad tad viņš tur parādījās, varbūt četras piecas reizes mēnesī. Galvenokārt, lai paēstu. Viesu namā ir virtuve, bet es ne reizi netiku redzējis viņu kaut ko gatavojam. Viņa pārtikas krājumi glabājās mūsu ledusskapī, dažreiz viņš paņēma to, kas mums bija palicis pāri, un ēda, stāvot kājās pie izlietnes. Rija strauji kā dzīvnieks. Hetere piedāvājās uzklāt skaistu galdu un pagatavot normālas pusdienas, taču viņš atteicās. Vēlāk Džeimijs kļuva vai ķerts uz veselīgu ēdienu, pārstāja ņemt to, kas mums bija atlicis, un mēs viņu redzējām vēl retāk. Un labi vien bija, jo viņš allaž visus apsaukāja. Sākumā mums tā likās vīzdegunības izpausme, bet drīz sapratām, ka ar viņu vairs nav labi.

- Kāpēc jums tā likās?

- Es jau pieminēju paranoju. Viņu arvien māca aizdomas, un visur viņš redzēja slēptus motīvus. Tagad stāvoklis mainījās. Ienācis virtuvē, Džeimijs tūlīt sāka ostīt ēdienu kā suns, kliedza, ka tas ir saindēts un ka mēs gribam viņu noindēt. Kad mēģinājām viņu nomierināt, sauca mūs visvisādos vārdos, pietvīka sarkans, skatiens kļuva mežonīgs, acis izvalbījās un galva kustējās, it kā viņš atrastos citā pasaulē un klausītos, ko kāds saka no citurienes. Vēlāk doktors Meinvorings mums paskaidroja, ka viņš dzird balsis.

- Vai atceraties, kādos vārdos viņš jūs sauca?

Kadmuss sāpīgi paskatījās uz mani.

- Viņš sacīja, ka mēs smirdam, ka esam plēsoņas un zombi-ji. Kādu dienu viņš norādīja ar pirkstu uz Dženiferu un Nikolu un nosauca meitenes par zombītēm. Mēs sapratām, ka ir kaut kas jādara.

- Kādas bija viņa attiecības ar meitenēm, iekams parādījās garīgās saslimšanas simptomi?

- Kamēr meitenes bija mazas, viņi sapratās patiešām labi. Džeimijam bija desmit gadu, kad piedzima Dženifera, un divpadsmit, kad nāca pasaulē Nikija. Pietiekami vecs, lai kļūtu greizsirdīgs. Hetere mudināja viņu piedalīties bērnu kopšanā. Viņš mainīja autiņus un smīdināja meitenes. Ja Džeimijs gribēja, ko visu viņš izdomāja - rīkoja meitenēm leļļu teātra izrādes, izgudroja fantastiskas rotaļas. Kad kļuva vecāks, apmēram četrpadsmit gadu vecumā, šī ieinteresētība izgaisa. Zinu, ka meitenēm tas nepatika, jo agrāk viņš bija tām veltījis lielu uzmanību. Tagad viņš teica: “Ejiet projām, lieciet mierā!” - turklāt ne sevišķi mīlīgi. Bet abas meitenes ir ļoti jaukas, ļoti mīļas, un netrūkst cilvēku, kas ar viņām noņemas. Nav jāšaubās, ka viņas ātri aizmirsīs Džeimiju. Meitenes sāka vairīties no Džeimija bez mūsu teikšanas. Tomēr mēs, vienalga, esam noraizējušies.

- Un kāds bija iemesls, kura dēļ jūs nolēmāt viņu ielikt slimnīcā?

- Pēdējais piliens bija mūsu bibliotēkas iznīcināšana.

- Kad tas notika?

Kadmuss dziļi ievilka elpu un sāka stāstīt:

- Tas notika mazliet vairāk nekā pirms trim mēnešiem. Bija nakts. Mēs visi jau gulējām. Piepeši lejā atskanēja neiedomājams troksnis - kliegšana, bļaušana, skaļš laušanas troksnis. Hetere piezvanīja uz policiju, bet es ņēmu pistoli un gāju skatīties. Džeimijs bibliotēkā stāvēja kails, meta no plauktiem ārā grāmatas, plēsa, plosīja tās un kliedza kā maniaks. Es nekad to neaizmirsīšu. Es uzsaucu, lai Džeimijs mitējas, bet viņš tā paskatījās uz mani - it kā man cauri, it kā es būtu... parādība. Pēc tam viņš nāca man virsū, it kā ierocis neko nenozīmētu. Seja sarkana un uztūkusi, elpošana smaga. Es atkāpos aiz durvīm un tās aizslēdzu. Viņš turpināja plosīties pa bibliotēku, bija dzirdams, kā plīst un krīt uz grīdas grāmatas. Daži sējumi bija ļoti veci un maksāja milzu naudu. Tos man bija atstājis tēvs. Bet es biju spiests ļaut, lai turpinās šis posta darbs, jo baidījos, ka viņš kādu var ievainot.

- Cik ilgi viņš atradās bibliotēkā?

- Varbūt piecpadsmit minūtes. Bet šķita, ka stundas. Beidzot ieradās policija un Džeimiju savaldīja. Tas nebija viegli, jo viņš metās tai uzbrukumā. Policija domāja, ka viņš ir sarijies “eņģeļu putekļus” vai kādu citu narkotiku, un izsauca ātro palīdzību. Policija jau gribēja vest viņu uz apgabala slimnīcu, bet mēs pirms nedēļas bijām runājuši ar Meinvoringu, tāpēc teicām, lai ved uz Kanjonouksu. Radās nelieli sarežģījumi, bet atbrauca Horass -Hetere bija piezvanījusi arī viņam - un visu nokārtoja.

- Kas jums ieteica doktoru Meinvoringu?

- Horass. Horass jau agrāk bija sadarbojies ar ārstu un teica, ka labāka par viņu nav. Mēs piezvanījām Meinvoringam, pamodinājām viņu, un viņš teica, lai vedam tūlīt. Džeimijs pēc stundas jau bija uzņemts Kanjonouksā.

- Uz septiņdesmit divām stundām?

- Jā. Meinvorings tūlīt lika saprast, ka viņam vajadzēs kādu laiku tur palikt.

Kadmuss skumīgi paskatījās uz tukšo glāzi un "Glenlivet" pudeli bārā.

- Viss cits, kā mēdz teikt, - viņš lakoniski piebilda, - pieder vēsturei.

Kadmuss veselu stundu bija atsaucīgi atbildējis uz maniem jautājumiem un tagad izskatījās nomocīts. Es ierosināju sarunu beigt un turpināt citā reizē.

- Pie joda, - viņš noteica, - diena tāpat ir pagalam. Jautājiet vien!

Viņš no jauna paskatījās uz bāru, un es sacīju, lai nekautrējas un ielej sev vēl.

- Nē, - viņš pasmaidījis atbildēja, - es nevēlos, lai jums rodas iespaids, ka man ir noslieksme uz alkoholismu, un ierakstāt to savā slēdzienā.

- Par to neraizējieties, - es teicu.

- Nu nē, viss ir kārtībā. Savu normu jau esmu izdzēris. Sakiet - ko vēl gribat zināt?

- Kad jūs sākāt nojaust, ka viņš ir homoseksuāls? - es pajautāju, gaidīdams aizsargreakciju. Man par brīnumu, Kadmuss to uzklausīja mierīgi, gandrīz priecīgi.

- Nekad.

- Kā, lūdzu?

- Es nekad neesmu domājis, ka viņš ir homoseksuāls, jo viņš tāds nav.

- Viņš tāds nav?

- Sasodīts, nav! Viņš ir no ceļa nomaldījies pusaudzis, kurš īsti nesaprot, kas pats ir. Arī normāls pusaudzis tādā vecumā īsti neapzinās, kas viņš ir, par sajukušu nemaz nerunājot.

- Viņa attiecības ar Digu Čanseloru...

- Digs Čanselors ir pediņš ar stāžu, un viņam patīk jauni zēni. Es neapgalvoju, ka viņš nav izmantojis Džeimiju, bet tad tā bijusi izvarošana.

Kadmuss paskatījās uz mani, gaidīdams apstiprinājumu. Es klusēju.

- Izdarīt šādus secinājumus ir stipri par agru, - viņš palika pie sava. - Tādā vecumā pusaudzis īsti nesaprot nedz sevi, nedz dzīvi, lai zinātu, vai ir homoseksuāls. Tā taču ir?

Viņa sejā parādījās izaicinoša grimase. Jautājums nebija retorisks, viņš gaidīja atbildi.

- Vairums homoseksuālistu atceras, ka jau bērnībā viņu izjūtas nav bijušas tādas kā pārējiem, - es sacīju, nepieminēdams faktu, ka Džeimijs bija man stāstījis par tām vairākus gadus pirms tikšanās ar Čanseloru.

- Kā jūs to varat zināt? Es tam neticu.

- Tas konsekventi atklājas visos pētījumos.

- Kādos pētījumos?

- Slimību vēsturēs, pārskatos.

- Tas nozīmē, ka jūs ticat visam, ko viņi jums stāsta.

- Parasti tā ir.

- Bet varbūt viņi melo, gribēdami izskaidrot savas novirzes kā iedzimtas. Psihologi taču nezina, kas izraisa šīs novirzes, vai ne?

-Nē.

- Redziet nu, kāds labums no tādas zinātnes. Es ticu savai nojausmai, un tā apgalvo, ka Džeimijs ir nomaldījies pusaudzis, kuru perverss tips aizvedis pa nepareizo ceļu.

Es nesāku strīdēties.

- Kā viņš iepazinās ar Čanseloru?

- Viesībās, - dīvaini iekaisis, atbildēja Kadmuss un noņēma brilles. Negaidot viņš pielēca kājās un saberzēja acis. - Liekas, es būšu maldījies, doktor. Jūtos kā izšauta plinte. Tiksimies kādā citā reizē, labi?

Noliku savas piezīmes, noņēmu brilles un piecēlos.

- Labi. Kad tā reize var pienākt?

- Nav ne jausmas. Piezvaniet manai sekretārei, un viņa visu nokārtos.

Kadmuss veikli pavadīja mani līdz durvīm. Es pateicos par man veltīto laiku, bet viņš, ar acs kaktiņu vērodams bāru, izklaidīgi klausījās. Nevajadzēja but gaišreģim, lai saprastu, ka, tiklīdz būšu prom, viņš taisnā ceļā dosies pie viskija pudeles.

12

Starp Vestvudu un Vilšīru bija apstājusies automašīna “Ferrari Dino”. Divi šortos un vestītē ģērbušies vidēja vecuma pludmales zēni mēģināja to nostumt malā, nelikdamies ne zinis par brīdinot paceltiem pirkstiem un citu vadītāju signāliem. Viņu dēļ pēcpusdienas satiksme bija kļuvusi par īstu putru. Sēžot savā kadiljakā, prātā pārcilāju sarunu ar Kadmusu un secināju, ka esmu uzzinājis ļoti maz. Pārāk daudz laika bija paņēmusi pretestības pārvarēšana, bet par nepieciešamo bija runāts maz. Daudziem jautājumiem mēs nebijām pat pieskārušies. Nesapratu, kādus noslēpumus viņš cenšas neizpaust - cilvēki, kuriem kaut kas jāslēpj, parasti ierīko psihiskus nocietinājumus -, bet gatavas atbildes nebija, tāpēc nolēmu vispirms nodarboties ar meklējumiem citā virzienā un tikai pēc tam tuvoties viņam.

Dino beidzot tika nostumts malā, un automašīnu mudžeklis pamazām sāka atšķetināties. Pirmajā izdevīgajā brīdī nogriezos pa kreisi un braucu pa Vestvudas sānu ielām, līdz nonācu Saulrieta bulvārī. Pēc piecām minūtēm biju mājās.

Pastkastītē kopā ar visādām drazām mani gaidīja Beverlihil-zas kurjerdienesta piegādāta vēstule. Tajā atradās aploksne ar čeku par pieciem tūkstošiem dolāru un zīmīte, lai piezvanu Bred-fordam Belčam uz Sauzas biroju.

Neveiksmīgās intervijas rezultātā iegūtā nulle lika justies neveikli. Šaubas, vai pieņemt Sauzas čeku, nebūt nebija izgaisušas. Tagad tās cēlās manī kā ūdenslīmenis upē pēc lietus. Biju sagatavojis savai intervijai loģisku pamatojumu. Iepazinies ar Džei-mija pagātni, es spētu viņu labāk saprast un kaut kādā veidā palīdzēt. Ticot sev, biju to apņēmies, taču tagad mana apņēmība likās tukši vārdi. Kaut arī iepazīšanās ar slimības vēsturi varēja mest ieskatu pagātnē, tā reti atklāja vājprāta noslēpumu. Bija jāšaubās, vai es jebkad savākšu tik daudz faktu materiāla, lai pareizi saprastu, kāpēc viņš saslimis. Bet, ja saprastu - un tas bija galvenais -, ko tas dos? Es varētu tēlot pagātnes pravieti, kā vēlas Sauza. Vai arī izmantot doktora grādu, lai ar zinātniskumu nomaskētu pesteļošanu.

Arī visizcilāko psihologu vai psihiatru, kas stājas liecinieka vietā un atkāpjas no stingra zinātniskuma, lai spertu soli pieņēmumu purvā, kuru sauc par nepieskaitāmību, prokurors ar viduvējām spējām var pataisīt par idiotu. Tomēr netrūka psihologu vai psihiatru, kas bija gatavi uz šādu pazemojumu. Daži tika nopirkti kā ielasmeitas uz vienu dienu, taču vairums bija godājami speciālisti, kurus uz šā ceļa noveda iedoma, ka viņi spēj ielīst cita prātā. Es vienmēr biju uzskatījis visus, kas deva šādas liecības, par oficiāli atzītiem šarlatāniem, bet tagad pats grasījos pievienoties viņu pulkam.

Es nevarēju nodot zvērestu, lai ar pārliecību kaut ko teiktu par Džeimija prāta stāvokli pirms nedēļas, dienas vai pat minūtes. Neviens to nespēja.

Pie velna, kur gan es biju iesaistījies?

Tajā brīdī sapratu to, ko zemapziņā jau biju apjautis pašā sākumā, proti, Sauza nedabūs no manis, ko gribēja. Kaut arī nebiju neko apsolījis, durvis uz sadarbību nebiju aizcirtis. Varēju izlikties arī turpmāk, taču tā būtu manipulēšana - viņa, bet ne manis iecienīts spēles paņēmiens. Šis jautājums prasīja atrisinājumu tuvākajā laikā, bet ne tūlīt. Ieinteresētība, sentimentalitāte vai vainas apziņa neļāva man pamest šo lietu, pamest Džeimiju.

Es stāvēju un apsvēru iespējas, vienlaikus locīdams čeku, līdz tas kļuva līdzīgs abstraktam origami. Visbeidzot nonācu pie tāda kā kompromisa: es izdarīšu atlikušās aptaujas it kā savām vajadzībām un naudu neņemšu. Ielicis čeku atpakaļ aploksnē, iegāju bibliotēkā un ieslēdzu rakstāmgalda atvilktnē. Piemērotā brīdī to varēšu atdot.

Piepeši atskārtu, ka gaiss mājā ir karsts un piesmacis. Noģērbos, uzvilku skrējēja šortus, atvēru dažus logus un izvilku no ledusskapja “Grolsh” alu. Paņēmis pudeli rokās, piezvanīju Bredfordam Belčam. Izrādījās, ka viņš ir viens no Sauzas partneriem. Pārmērīgi dedzīgā, spalgā un nervozā balss lika domāt, ka viņš ir jauns cilvēks.

- Ak jā, doktor! Misters Sauza lūdza jums piezvanīt un pateikt, ka policija ir ar mieru apmierināt jūsu lūgumu un ielaist Čanselora mītnē. Vai neesat pārdomājis?

-Nē.

- Tādā gadījumā viss ir kārtībā. Lūdzu, esiet tur rītdien deviņos no rīta.

Viņš iedeva adresi, pateicās, ka esmu piezvanījis, un nolika klausuli.

Domas kavējās pie telefona sarunām. Sauza pirmo reizi nebija zvanījis pats, un es zināju, kāpēc. Pēdējā nedēļā viņš bija lencis mani kā Nacionālās basketbola līgas jaunu talantu meklētājs astoņas pēdas garu zēnu ar zibenīgu reakciju - glaimojis, vizinājis rolsroisā, uzaicinājis uz lenču savā privātajā ēdamistabā un, pats svarīgākais, bijis personiski pieejams bez izpalīgu starpniecības. Viņš bija gribējis iedabūt mani savā komandā, turklāt ar saviem noteikumiem - viņš ir kapteinis, bet man jāzina sava vieta. Lūgums apskatīt nozieguma vietu tika uztverts kā nevēlama neatkarība. Kaut arī Sauza bija apmierinājis lūgumu, viņš bija skaidri paudis neapmierinātību, liekot, lai kāds no viņam darbiniekiem sazinās ar mani.

Smalki, bet nepārprotami. Šis atgadījums deva nelielu nojausmu, ko nozīmē atrasties pretējā nometnē.

Kad smogs Dienvidkalifornijā kļūst sevišķi biezs, apkārtne sāk izskatīties tik iluzora, it kā būtu nofotografēta ar aparātu, kura objektīvs noziests ar vazelīnu. Debesis sāk atgādināt netīru bronzu, ēku silueti izgaist dūmakā, augu valsts iegūst slimīgu fosfo-rescējošu nokrāsu.

Tieši tādā rītā braucu pa Saulrieta bulvāri uz pilsētas austru-mu robežas pusi. Likās, pat vislielākās ēkas netīrajā tveicē ņirb, atmiekšķējas un sāk izskatīties kā kūstoši saldējuma kubi ar marcipāna palmu garnējumu visapkārt.

Canselora nams stāvēja pakalnā uz piecus miljonus dolāru vērta zemes gabala bulvāra ziemeļu pusē, un no tā pavērās skats uz viesnīcu “Beverly Hills”. īpašumu ieskāva sešas pēdas augsta mūra sēta, kuru vēl augstāku padarīja trīs pēdas kaltas dzelzs. Restu smailes beidzās ar zeltītām bultām, kas šķita tik asas, lai izlaistu zarnas ziņkārīgajiem, kuri gribētu pārlīst tām pāri.

Mūri pārdalīja līdz galam atvērti arkveida dzelzs vārti, kurus apsargāja formā tērpies Beverlihilzas policists. Es piebraucu ar kadiljaku collas attālumā no viņa izstieptās rokas un apstājos. Policists pienāca vadītāja pusē, noskaidroja, kas esmu, pakāpās atpakaļ un ierunājās portatīvajā rācijā. Pēc brītiņa viņš ar rokas mājienu atļāva man braukt tālāk.

Miršu noēnots grantēts ceļš tūlīt aiz vārtiem meta asu līkumu. Tālāk augstās mirtes nomainīja zems baltu acāliju dzīvžogs, bet gludais ceļš burta S veidā izlīkumoja cauri smaragdzaļam mauram uz augšu. Zāliena virsotnē slējās stadiona lieluma ēka grieķu renesanses stilā. Marmora pakāpieni veda uz platu kolonādi, perpendikulāri kāpnēm mirdzēja dīķis, stratēģiski izdevīgās vietās noliktās statujas cildināja vīrieša augumu. Māja, par spīti smogam, izskatījās žilbinoši balta.

Ainavā valdīja ģeometrija, nevis kaprīzas formas: apaļas dobes ar baltām rozēm, cirpti ligustru dzīvžogi, krūmi, kas izveidoti kā uz pjedestāla novietota lode, Itālijas ciprešu rindas. Šāda vide prasīja pastāvīgu uzmanību, bet tās kopš neilga laika trūka. Par to liecināja nekopti dzinumi, dažs nepaklausīgs zars, novītušas ziedlapiņas un sausi, uz samtainā maura neiederīgi plankumi.

Pie pakāpieniem stāvēja melnbalts plimuts bez atšķirības zīmēm un “Mazda RX-7” pelēkā perlamutra krāsā. Es apstājos blakus mašīnām, izkāpu un pāri iekšējam pagalmiņam devos uz balti lakotajām dubultdurvīm. Pie tām, atspiedušies pret Mikelandže-lo Dāvida kopiju, stāvēja vīrietis un sieviete. Sieviete bija ģērbusies eleganti piegrieztā Beverlihilzas policijas formastērpā, vīrietis virs melnajām biksēm bija uzvilcis sīkrūtainu sporta žaketi. Uztvēru sarunas fragmentu (“Jā, tādi ir visi Strēlnieka zīmē dzimušie...”), iekams viņi izdzirdēja manus soļus un pagriezās. Vīrietim acis aizēnoja lidotāja saulesbrilles. Es pazinu detektīvu Ričardu Kešu, kas bija ieradies pie manis mājās kopā ar Vaithedu.

- Sveiks, doktor! - viņš draudzīgi sacīja. - Vai esat gatavs lielajai ekskursijai?

- Jebkurā laikā.

- Lai notiek! - Kešs noteica un saberza cigareti uz marmora grīdas. Pagriezies pret jauno, gaišmataino policijas darbinieci, viņš pasmaidīja un atglauda atpakaļ matus. - Labi, Diksija. Katrā ziņā to izdarīsim. Noķeršu tevi vēlāk.

- Izklausās vilinoši, Dik.

Viņa pasmaidīja, pabāza vaļā pasprukušu matu šķipsnu zem cepures, atdeva godu un aizgāja.

Pavadījis policisti ar skatienu, Kešs klusu iesvilpās.

- Man patīk tāda atsaucība. - Viņš piemiedza aci un pavēra vienu durvju pusi.

Šķita, ka ieejam sniegputenī. Viss - sienas, grīdas, griesti un pat koka daļas - bija nokrāsots balts. Tas nebija mierīgs baltums, ko mīkstina brūns vai zils tonējums, bet tīrs un nežēlīgs balināta kaļķa spīdums.

- īsta nevainības krāsa, vai ne? - ierunājās Kešs, vedot mani garām spirālveida kāpnēm un tālāk zem marmora arkas uz gaišu, platu foajē, kas atdalīja dzīvojamo istabu no ēdamistabas.

Piena vannas motīvs turpinājās: baltas mēbeles, balti paklāji, balts kamīns, baltas porcelāna vāzes ar baltām strausa spalvām. Sniegbaltās virsmas iztraucēja vienīgi dažs spogulis vai kristāls, taču to atstarojums vēl vairāk izcēla citu krāsu trūkumu.

-Šajā nama ir trīsdesmit piecas istabas, - paziņoja Kešs. - Domāju, ka jūs nevēlēsieties apskatīt visas.

- Tikai telpu, kur tas noticis.

- Labs ir.

Foajē beidzās ar stikla sienu. Kešs nogriezās pa labi, un es viņam līdzi iegāju lielā ātrijā, aiz kura atradās lodžija ar kolonnām. No lodžijas pavērās skats uz terasveidīgu zālienu un figūr-krūmiem. Terases apakšā mirdzēja taisnstūrains olimpisko spēļu rīkošanai piemērots tirkīza krāsas baseins. Baseinu ieskāva baltas flīzes, tā galos bija novietoti balti eņģelīši, kas virs galvas turēja urnas ar baltām petūnijām. Baseins sniedzās līdz īpašuma robežai un, šķiet, ietiecās debesīs, tā dibenā bija balta jūraszirdziņa attēls. Pilsētas ainavu lejā aizēnoja brūngansārta dūmaka.

- Te nu mēs esam, - garlaikotā balsī pavēstīja Kešs.

Ātrijā nebija augu. Augsti griesti, balti krāsota dēļu grīda un

baltas rotangpalmas mēbeles. Vairāki krēsli bija apgāzti un dīvāna viena kāja nolauzta. Pie griestiem vīdēja balti krāsotas krusteniskas sijas. Vienu no tām collu plata pelēka svītra pārdalīja uz pusēm.

- Tajā vietā bija piesieta virve?

- Ahā.

Baltās sienas izraibināja rūsas krāsas plankumi, kuri kā Ror-šaha traipi un izšļakstīti punkti atkārtojās uz spīdīgās grīdas. Milzum daudz asiņu. Visur. It kā apkopēja ar slapju lupatu būtu šļakstījusies uz visām pusēm. Redzot, ka es to visu ievēroju, Kešs ierunājās:

- Beidzot kaut kas krāsains?

Uz grīdas bija uzvilktas cilvēka ķermeņa kontūras, taču baltā krīta vietā bija izmantots melns parafīna zīmulis. Kontūrlīniju vietām pārtrauca rūsa. Sevišķi liels tumšs plankums atradās zem virves vietas. Asiņu traipi bija redzami arī uz sijas. Pat izkaltuši šie traipi uzbūra tēlus, kas iedvesa šausmas.

Es pagājos uz priekšu. Kešs apstādināja mani ar roku.

- Skatieties, bet nekam nepieskarieties. - Viņš smaidīja. No brllMVl zibsnīdama atstarojās gaisma. Roka šķita ožam pec Bruta.

Es pakāpos atpakaļ.

Atrija dziļumā atradās bīdāmas stikla durvis. Viena puse stāvēja daļēji pavērta, taču no lodžijas nepūta ne mazākā vēsmiņa. Iesmakušais gaiss telpā metāliski oda.

- Vai viss norisinājies šeit? - es jautāju.

- Galvenokārt.

- Vai te kaut kas arī meklēts?

- Mjā, bet tas nav sarunas temats.

- Vai kaut kas ir paņemts?

Kešs augstprātīgi pasmaidīja.

- Laupīšana tā nav.

- No kurienes atnesta virve?

- No glābšanas riņķa pie baseina.

- Kādi ieroči izmantoti?

- Virtuves piederumi: gaļas griežamais nazis, iesms, gaļas cērtamais cirvītis. Joka pēc atstāts neliels purpurkrāsas zīda gabals. Velnišķīgi asiņains skats.

- Daudz ievainojumu?

-Jā.

- Tāpat kā pārējās Slaktera slepkavībās?

Kešs pavēra muti. Zobi viņam bija nevainojami, taču ar nikotīna pēdām.

- Labprāt ar jums par to parunātu, taču nedrīkstu.

Es vēlreiz uzmanīgi nopētīju telpu, bet tad ļāvu skatienam aizklīst aiz stikla durvīm. Baseinā peldēja kritušas lapas un pe-tūniju ziedlapiņas ar nobrūnējušām malām. Kaut kur tālumā no-kērcās vārna.

Kešs sameklēja cigareti un aizsmēķējis nevērīgi nometa sērkociņu uz grīdas.

- Vai apmierinājāt savu ziņkārību? - viņš pajautāja.

Es pamāju ar galvu.

Pārbraucis mājās, devos uz dārzu, apsēdos uz apsūnojuša akmens un baroju karpas. Ūdenskrituma troksnis ieaijāja mani transā, tādā stāvoklī, kāds bija raksturīgs Saritas Flauersas pārmēru aktīvajiem vilciena vadītājiem. Pēc zināma laika mani no šā stāvokļa izrāva balsis.

Tās nāca no mājas pretējās puses. Pakāpos līdz terases pusei - diezgan augstu, lai redzētu, kas notiek, bet pats paliktu neredzams.

Milo sarunājās ar kādu vīru. Nebija saprotams, par ko viņi runā, taču abu ķermeņa stāja un sejas izteiksme liecināja, ka tur nenotiek draudzīga papļāpāšana.

Otrs vīrs bija nedaudz vecāks par četrdesmit gadiem, tumšu bronzas krāsas ādu, spēcīgu augumu. Viņš bija ģērbies modelētāja šūtos džinsos un spīdīgā, melnā vējjakā, zem kuras vīdēja miesaskrāsas T krekls. Mati viņam bija cieti un asi, apgriezti gandrīz tikpat īsi kā armijā. Bārda uz zoda sirma, citur - sarkanbrūna.

Vīrs kaut ko teica.

Milo atbildēja.

Vīrs pavīpsnāja, pateica vēl kaut ko un grasījās pabāzt roku zem vējjakas.

Milo reaģēja neticami zibenīgi. Nākamajā mirklī vīrs atradās zemē uz vēdera, bet Milo ceļgals viņam uz krustiem. Detektīvs veikli atlauza viņa rokas uz muguras, uzlika rokudzelžus un aptaustījis atrada metamo nazi un pistoli, kuru redzot, kļuva neomulīgi.

Milo pacēla ieročus un sacīja vēl kaut ko. Vīrs izlieca muguru, paslēja augšup galvu un iesmējās. Krītot viņš bija savainojies, un smiekli skanēja pāri asiņainajām lūpām.

Nokāpu lejā un pa dārza otru malu ātri aizskrēju līdz mājas priekšpusei.

Zemē guļošais vīrs vēl aizvien smējās. Ieraudzījis mani, viņš to darīja vēl skaļāk.

- Ei, doktor Delaver, paskaties, cik tā draņķa policija rupji strādā!

Asinis bija iekrāsojušas bārdu sarkanu, un, viņam runājot, pār to lidoja sīkas šļakatas. Pagriezis galvu atpakaļ, lai redzētu Milo, viņš izaicinoši noteica:

-Ak, mīļumiņ, cik negants!

- Deviņu milimetru bereta, - pārbaudījis ieroci, Milo mierīgi konstatēja. - Sešpadsmit patronu. Vai gribēji pašaudīties, Ērnij?

- Pistole ir reģistrēta un likumīga, pēdiņ.

Milo salika ieročus kabatās un izvilka savu dienesta pistoli. Stāvēdams viņš uzrāva bārdaino vīru kājās.

- Paej nostāk, Aleks, - viņš sacīja un iebakstīja bārdainim ar revolveri nierēs.

-Alekss? - Vīrs ņirdza. - Cik mīļi! Viņš arī ir viens no tiem?

- Kusties! - uzkliedza Milo. Ar vienu roku sagrābis vīru pie skausta, bet otrā turēdams ieroci, viņš stūma apcietināto pa no-kalni uz leju. Es sekoju vairāku soļu attālumā.

Apgriešanās vietā stāvēja divas automašīnas. Milo bronzas krāsas matadors bez pazīšanās zīmēm un pie Čanselora mājas redzētā “Mazda RX-7". Milo nopētīja apkārtni, un viņa skatiens apstājās pie eikaliptiem. Piespiedis revolvera stobru bārdainim pie krustiem, viņš piedzina vīru ar seju pie koka un spārdīja tā kāju iekšpusi tik ilgi, līdz tās pašķīrās. Kad tas bija izdarīts, viņš atslēdza rokudzelžus un pievilka vienu vīra roku pie koka.

- Ķeries apkārt! - viņš pavēlēja.

Vīrs apskāva eikaliptu, Milo no jauna uzlika viņam rokudzelžus un iebāza roku tā džinsu bikšu kabatā.

- Ak, cik debešķīga sajūta! - Vīrs smējās.

Izvilcis no kabatas mašīnas atslēgas, Milo piegāja pie “RX-7” un atslēdza durvis.

- Nelikumīga kratīšana? - nokliedzās vīrs.

- Raksti sūdzību! - atteica Milo, iespiedis savu lielo augumu sporta mašīnā. Brīdi izmeklējies un neko neatradis, viņš aizgāja pie mašīnas aizmugurējām durvīm, atvēris tās, pacēla augšup bagāžnieka vāku, izvilka diplomātu, nolika zemē un attaisīja.

Tajā atradās izjaukts automāts “Uzi

- īsts arsenāls, Ērnij. Par tāda glabāšanu tu būsi sūdos līdz ausīm.

- Ejiet uz poda! Tas ir uz mistera Čanselora vārda. Viņam ir visu dižvīru atļaujas.

- Čanselors bija ķerts uz šaujamrīkiem?

- Nē, stulbeni. Viņu interesēja pirmšķirīga aizsardzība.

- Un tu, bez šaubām, to nodrošināji.

- Ej un izdrāz sevi no pēcpuses, ķēms tāds!

Milo sasprindzis pasmaidīja.

- Es tev ieteiktu raizēties par paša pēcpusi, Ērnij. Šo nakti tu pavadīsi ieslodzījumā aiz restēm, un mums abiem labi zināms, kā tur izturas pret agrākajiem žandarmiem.

Vīram mute bija ciet. Viņa acis mežonīgi iegailējās.

Milo paņēma ieročus un ieslēdza matadora bagāžniekā. Pēc tam viņš apsēdās priekšējā sēdeklī un izsauca palīgspēkus.

Vīrs skatījās uz mani un smējās.

- Tu būsi liecinieks, Aleks. Es ierados aprunāties ar tevi, bet šis sūdabrālis man uzbruka.

Milo izkāpa no mašīnas un pavēlēja viņam apklust. Vīrs atbildēja ar lamuvārdu straumi. Es mēģināju uzsākt sarunu ar draugu.

-Milo...

Viņš pacēla roku, lai es neko neteiktu, izņēma piezīmju burtnīcu un sāka rakstīt. Pēc brīža pa kalnu augšup rēkdama uzbrauca melnbalta policijas mašīna un strauji apstājās. Mirkli vēlāk tai piebiedrojās vēl viena patruļmašīna. No pirmās izlēca divi policisti, no otrās - viens. Visi trīs turēja roku uz maksts. Pieaicinājis ar rokas mājienu policistus pie sevis, Milo nodeva instrukcijas. Sarunas laikā viņi skatījās uz vīru, kas bija piesiets pie koka, un māja ar galvu. Vīrs sāka lamāties. Viens policists piegāja viņam klāt un apstājās.

Gūsteknis sāka smieties, viņa izturēšanās bija izaicinoša, taču sargs nelikās par to ne zinis.

Apspriede beidzās. Bārdaiņa sargam pievienojās otrs policists. Divatā viņi atslēdza rokudzelžus, atbrīvoja rokas un iegrūda vīru uz matadora aizmugurējā sēdekļa. Viens policists apsēdās apcietinātajam blakus. Milo pagaidīja, kamēr viņi iekārtojas, un pats apsēdās priekšā. Palikušais policists pienāca pie manis. Viņš bija jauns, tumšmatains, ar izteiktu bedrīti zodā. Uzraksts uz žetona vēstīja, ka viņu sauc Dežardēns.

- Es vēlētos uzklausīt jūsu paskaidrojumu, ser.

- Necik daudz nevaru pateikt.

- Lai cik tas būtu, ser.

Izstāstīju to mazumiņu, ko zināju, un pajautāju, kas īsti notiek.

- Nelielas nekārtības, ser.

Viņš pagriezās, lai ietu prom.

- Kas ir tas vīrs ar bārdu? - es pajautāju.

- Ļaundaris, - viņš atteica un devās projām.

Milo izkāpa no mašīnas. Policisti formastērpos pārvietoja vīru no matadora vienā no melnbaltajām patruļmašīnām. Milo atdeva Dežardēnam konfiscētos ieročus, jaunais policists ielika tos bagāžniekā, aiztaisīja to un apsēdās pie stūres. Abas patruļmašīnas aizbrauca.

Ceļš piepeši kļuva kluss. Milo pieslējās pie savas mašīnas, nopūtās un pārvilka ar roku pār seju.

- Pie joda, ko tas nozīmē? - es jautāju.

- To vīru sauc Redovics, un viņš ir pamatīgs psihs.

- Čanselora miesassargs?

- Jā, - izbrīnījies sacīja Milo.

- Horass Sauza minēja miesassarga vārdu un paskaidroja, ka viņš ir psihiski nenosvērts.

- Tas ir ļoti pieticīgs raksturojums. Viņš tev sekoja no Čanselora mājas. Es to ievēroju un uzsēdos šim uz astes.

- Tu tur biji? Es gan tevi neredzēju.

- Mana mašīna atradās aiz stūra. Redovics vēl nav izslēgts no aizdomīgo skaita, un es viņu neizlaižu no acīm.

- Viņš izteicās, ka ieradies aprunāties. Kas viņam būtu vajadzīgs no manis?

- Ja var ticēt, viņš apgalvo, ka izmeklē Čanselora slepkavību uz savu roku un gribējis dabūt informāciju par zēnu.

- Viņam vajadzēja zināt, ka es nerunāšu ar viņu.

- Aleks, ja runā par šo vīru, tad loģika nav viņa stiprā puse. Es pazīstu viņu sen. Viņš strādāja policijā, un akadēmijā mēs mācījāmies vienā kursā. Pat būdams kursants, viņš bija tikpat dulls kā Džons Veins un nešķīrās no šaujamā. Ja viņš parādījās uz ielas, nelaimi nevajadzēja ilgi gaidīt - septiņos gados piecas reizes tika lietots ierocis, un iznākums bija fatāls, nerunājot nemaz par daudziem uzbrukumiem uz tiesību pārkāpuma robežas. Uzbruka tikai melnajiem. Tad Ēmiju pārcēla uz tikumības policiju, bet tur viņš brutāli izturējās pret ielasmeitām. Pēc tam viņu norīkoja darbā pie papīriem, bet tur viņš sagāja ragos ar vadību. Neviens negribēja strādāt kopā ar viņu, un tā nu šo vīru dzenāja no iecirkņa uz iecirkni. Viņa pēdējā pieturvieta bija Losandželosas Rietumu iecirknis. Pēc trīs mēnešus ilga darba statistikā viņu padzina kā psiholoģiski nepiemērotu. Sācis strādāt, viņš man piesējās un vairs nelika mieru - lika skapītī iesmaržinātas, detektīvam Zvārgulītim adresētas zīmītes un darīja citas tādas pašas muļķības.

- Dīvaina uzvedība tādam cilvēkam, kas strādā pie Čanselora.

- Īstenībā ne. Es vienmēr esmu uzskatījis Ēmiju par latento. Varbūt viņam iznākusi ar to saskare un viņš nojūdzies. Šis ir viens no iemesliem, kāpēc mēs nenolaižam no viņa acis. Jebkurā gadījumā viņš ir bīstams. Ja ieraugi, turies pa gabalu.

- Kāda velna pēc viņš ķēries pie lietas izmeklēšanas?

- Viņš apgalvo, ka to liek darīt lojalitāte pret Čanseloru, ka tavs Sauza gatavojas aptraipīt bosa labo vārdu un viņš gribot, lai uzvar taisnība. Kas to lai zina? Skaidrs ir vienīgi tas, ka vīrs ir ne tikai jucis, bet arī slavens melis. Varbūt viņš glābj savu pēcpusi, jo zina, ka mēs turpinām par viņu interesēties. Tikpat labi viņš var dzīvot fantāziju pasaulē un tēlot detektīvu. Ērnijs kādu laiku strādāja par privātdetektīvu - pēc padzīšanas no policijas viņš pamanījās dabūt licenci - un, iekams Čanselors padarīja dzīvi pilsētā drošāku, paņemdams šo vīru pie sevis, veica šādus tādus advokāta uzdevumus. Tomēr ilgi viņš nespēja nostrādāt, jo bija pārāk vieglprātīgs un smadzeņu vietā lika lietā muskuļus. Vai ievēroji, kā viņš visu laiku smējās?

Es pamāju.

- Tā viņš dara, kad ir saniknots. Dīvaini. - Milo piesita pie galvas. - Viņam tur kaut kas nav kārtībā, Aleks. Tu noteikti zini par tādām lietām vairāk nekā es. Galvenais, turies pa gabalu! Esmu diezgan daudz sarakstījis, lai paturētu viņu aiz restēm pāris dienu, bet galu galā viņu atlaidīs. Tāpēc uzmanies!

- Ņemšu vērā.

- Es zinu, ka tu to darīsi. Patlaban. Bet mēs abi zinām arī to, ka tev patīk aizrauties un izmest no galvas tādus niekus kā personisko drošību. Norunāts?

Viņš pameta uz mani piktu mirkli un atvēra mašīnas durvis.

- Uz kurieni tu brauksi? - es pajautāju.

- Atpakaļ uz darbu, - viņš atbildēja, skatīdamies sānis.

- Vienkārši tāpat?

Milo paraustīja plecus, iekāpa mašīnā un aizvēra durvis. Logs bija nolaists lejā, un es pieliecos pie tā.

- Milo, pie joda, kas ar tevi notiek? Nu jau mēnesis, kopš no tevis ne čiku, ne grabu. Es cenšos tevi sameklēt, bet tu nezvani. Liekas, tu esi ielīdis kādā alā un ieejai aizvēlis priekšā akmeni. Piepeši tu parādies, uz mana īpašuma apcietini kādu maniaku un stāsti, ka tas ir tavs ikdienas darbs.

- Man nav tiesību par to runāt.

- Pie joda, kāpēc ne?

- Kadmusa lietā mēs strādājam pretējās nometnēs. Jau tas, ka mūs ierauga kopā, nekur neder. Ja Redovics nebūtu tik impulsīvs maniaks, es būtu izsaucis viņa apcietināšanai kādu citu.

- Varbūt tev taisnība, taču tas neizskaidro tavu nekomuni-kabilitāti jau pirms šīs lietas izmeklēšanas.

Viņš iekoda lūpu zobos un ielika atslēgu aizdedzē. Ieslēdzis rāciju, Milo brīdi klausījās policijas vāvuļošanā un atkal izslēdza.

- Tas nav tik vienkārši, - viņš noteica.

- Man nekur nav jāsteidzas.

Milo pastiepa uz priekšu roku, iemeta acis savā "Timex” pulkstenī un sāka lūkoties cauri vējstiklam.

- Es patiešām nevaru kavēties, Aleks.

- Tādā gadījumā varam satikties citur. Kur neviens mums nepievērsīs uzmanību.

Viņš pasmaidīja.

- Kā dunča un apmetņa bruņinieki?

- Saki, kā gribi, draugs.

Stīvi skatīdamies aparātu panelī, viņš nervozi bungoja ar pirkstiem pa stilbu. Aizritēja kāds brīdis.

- Ir viena vieta, - viņš beidzot noteica. - Tā atrodas Aviācijas ielā netālu no lidostas. Saucas “Zelta ērglis”. Tur var sēdēt un piesūkties, un tajā pašā laikā klausīties pilotu sarunas ar vadības torni. Es ieradīšos deviņos.

Pirmā doma, kas ienāca man prātā, bija tāda, ka viņš atkal sācis dzert.

- Uz tikšanos tur, - es sacīju.

Milo iedarbināja motoru, es padevu roku. Viņš paskatījās uz to kā uz kaut ko neredzētu. Negaidīti viņa ādamābols sakustējās, manu roku saņēma divas lielas ķetnas un spēcīgi saspieda. Pēc mirkļa Milo jau bija projām.

13

" Zelta ērglis” bija vienstāva šokolādes krasas trapezo-īds rūpnieciskā ielā, gar kuru stiepās noliktavas un automašīnu stāvlaukumi. Bārs bija iekārtots ēnā zem Sandjego maģistrāles pārvada tik tuvu Losandželosas starptautiskās lidostas skrejceļiem, ka spoguļi virs bāra trīcēja un šķindēja kā vibrofona plāksnītes. Par spīti atrašanās vietai, bārs bija ļaužu pilns.

Noslēpuma atslēga bija iespēja noklausīties - ērtas sešstūraino galdu malām pieslēgtas austiņas ļāva dzērājiem noklausi-ties aviodispečeru sarunas, bet cauri stikla sienai vērot skrejceļu no malas.

Deviņos bārs bija tumšs un piesmēķēts. Visi galdiņi bija aizņemti, bet Milo nekur nebija redzams. Pusloka veidā no priedes izgatavoto bāra leti klāja collu bieza ar vinilu polsterēta epoksīdsveķu kārta. Smaidīgs tirgonis, ar resno vēderu pieslējies pie letes, dzēra, ēda meksikāņu plāceņus ar sieru un mēģināja sadraudzēties ar stjuartēm, kas šeit īsināja laiku līdz nākamajam reisam. Cauri drūzmai ar augstu paceltām paplātēm lauzās viesmīles laškrāsas minibruncīšos un tīkliņzeķēs ar vīli. Bāra stūrī atradās neliela, no saplākšņa taisīta skatuve. Tās vidū sēdēja kārns vidēja vecuma vīrs spilgti zaļā žaketē, laima krāsas kreklā ar vaļēju apkakli, tumšsarkanās kurpēs ar paaugstinātu papēdi un skaņoja elektrisko ģitāru. Turpat bija arī mikrofons un skaļrunis. Uz skaļruņa stāvēja ritma sintezators, bet zeltīts, kaligrāfisks uzraksts uz kartona plāksnes tā priekšā vēs-tīja:SEMIJA DEILA DAUDZĀS NOSKAŅAS. Semijs Deils nēsāja kazas bārdiņu un tumšu, mazliet nošķiebušos parūku, un šķita, ka viņš mokās sāpēs. Pabeidzis skaņošanu, viņš padarbojās ar ritma sintezatoru, līdz tas sāka darboties rumbas ritmā, un pateica mikrofonā kaut ko nesaprotamu. Pagāja astoņas taktis, un čukstošā baritonā viņš sāka dūdot dziesmas “Ņujorka, Ņujorka” spānisko variantu.

Es atgāju bāra kaktā. Bārmenis izskatījās kā koledžas students, kas piepelnās pa naktīm. Pasūtīju neatšķaidītu "Chivas” un, kad viņš to atnesa, iedevu piecus dolārus dzeramnaudai un palūdzu dabūt man galdiņu, tiklīdz būs iespējams.

- Paldies! Protams. Šovakar pie dažiem iekārtojušies tūristi, bet tam galdiņam drīz vajadzētu atbrīvoties.

- Lieliski.

Ceturksni pāri deviņiem es tiku pie galdiņa. Milo ieradās pēc desmit minūtēm smilškrāsas biksēs, mīkstās zamšādas kurpēs, brūnā polo kreklā virs biksēm un sporta žaketē ar lielām rūtīm. Viņš pārlaida skatienu telpai, it kā meklētu noziedznieku, ieraudzīja mani un nāca klāt. Viņam aiz muguras sekoja oficiante gluži kā nēģis asarim.

- Atvaino, ka aizkavējos, - viņš sacīja, atslīgdams uz krēsla. Uz skrejceļa nolaidās “Boeing 747", logu stikli vibrēja. Melnādaino pāris pie blakusgaldiņa ar austiņām uz galvas rādīja ar roku uz lidmašīnu un smaidīja.

- Ko jūs vēlētos? - jautāja oficiante.

Milo brīdi domāja.

- “Beefeater” un toniku. Tonikas nedaudz.

- “Dž” un “t”, “B” un nedaudz “t”, - pierakstīdama murmināja oficiante. Palūkojusies uz manu pustukšo glāzi, viņa pasmaidīja.

- Jums vēl vienu, ser?

- Paldies, nē.

Viņa aizsteidzās un drīz atgriezās ar dzeramo, kartona paplāti un meksikāņu siera plāceņu bļodu. Milo pateicās, apēda čipsu sauju un nocēla no glāzes malas laima šķēlīti. Domīgi to izsūkājis, viņš savilka uz augšu uzacis, apēda mīkstumu, ielika miziņu pelnutraukā un iztukšoja glāzi.

- Redovics ir iekšā, augstākais, uz divām diennaktīm.

- Paldies par mājienu.

- Nav jau žēl.

Mēs dzērām klusēdami. Telpu pildīja bezpersonisks troksnis. Semijs Deils, kas neizprotamā kārtā bija pārslēdzis ritma sintezatoru uz lēno valsi, tagad dziedāja par sekošanu savām vēlmēm.

- Vai viņš kā aizdomās turamais if nopietni ņemams? - es pajautāju.

- Tu esi pretinieka nometnē, - Milo sacīja ar tikko jaušamu smaidu uz lūpām, - nav paredzēts, ka man jābrāļojas ar tevi, nemaz nerunājot par iepazīstināšanu ar izmeklēšanu.

-Aizmirsti, ko jautāju.

- Nūjā, - viņš novilka, izdzēra glāzi un pamāja, lai atnes vēl vienu. - Tas nav nekas tāds, ko Sauza nezinātu. Es negribu modināt veltīgas cerības, ka Džeimijs Kadmuss nav vainīgs, un klupt virsū Redovicam. Tāpēc teikšu - nē, kā aizdomās turamais viņš īpašu interesi neizraisa. Galvenais vainīgais ir Kadmuss. Tomēr Redovics ir pietiekami nenormāls, lai mēs neizlaistu viņu no acīm un uzskatītu vismaz par līdzdalībnieku. Vai skaidrs?

- Skaidrs.

Milo paskatījās man acīs, bet tad pievērsās galda virsmas pētīšanai.

- Ja es kaut ko nesaprotu, - Milo sacīja, - tad tikai to, ka esi ļāvis sevi ievilkt tādā pasākumā kā viņa nepieskaitāmības konstatēšana.

- Es nekur neesmu ievilkts. Es vācu faktus, bet neesmu uzņēmies nekādas saistības.

- Vai tiešām? Klīst runas, ka Sauza uzskata tevi par galveno liecinieku, kas vērts desmit tūkstošus.

- Kur tu to dzirdēji? - es dusmīgi vaicāju.

-Apgabala prokuratūrā. Nebrīnies, jo informācija par šo lietu ceļo ātri. Aizvakar viņi ievilka mani pie sevis, lai ievāktu ziņas par tevi. Es nebūt nebiju sajūsmināts, kaut arī teicu, ka tevi nevar pieskaitīt pie bezmugurkaulniekiem. Tas, protams, nenozīmē, ka tevi necentīsies attēlot kā pērkamu ielasmeitu, ja stāsies pie liecinieka pults.

Es izstāstīju par savu nodomu atdot naudu atpakaļ.

- Ļoti cēli. Bet, kamēr nebūsi atsacījies piedalīties šajā izmeklēšanā, no tevis, vienalga, nāks nelaba smaka.

- Es nevaru aiziet.

- Kāpēc?

- To liedz profesionālais pienākums.

- Beidz, Aleks! Kad pēdējo reizi tu esi to zeņķi redzējis? Pirms pieciem gadiem? Vai tiešām tu jūti pret viņu pienākumu?

- Pirms pieciem gadiem es varēju rīkoties pareizāk, tāpēc tagad gribu būt drošs, ka daru to, kas ir manos spēkos.

Milo paliecās uz priekšu un drūmi paskatījās. Bāra dzeldī-gajā gaismā viņa seja spokaini iekrāsojās.

- Izklausās visai abstrakti, vecīt. Un kā īstas blēņas. Savā mūžā tu neko neesi darījis pa roku galam. Un, lai arī ko tu būtu darījis agrāk, tagad viņš ir noziedzies, un nav tavos spēkos kaut ko mainīt.

- Vārdu sakot, tev par viņa vainu nav ne mazāko šaubu.

- Pie joda, tā ir, - Milo atbildēja, it kā mutē būtu paņēmis ledu.

Oficiante atnesa otro dzēriena glāzi. Redzot, kādā ātrumā tā tukšojas, bija jūtams, cik izmocīts ir Milo.

- Ja runājam par atsacīšanos, - es sacīju, - kāpēc tu to nedari? Darbs kopā ar tādiem homoseksuālistu nīdējiem kā Vait-heds un Kešs nekādā ziņā nevar iepriecināt.

Milo rūgti iesmējās.

- It kā man būtu izvēles iespēja.

- Manuprāt, jums ir elastīga politika un jūs varat izvēlēties, ar kuru lietu nodarboties.

- Tā bija Dona Millera laikā. Bet nu jau pagājis pāris mēnešu, kopš Millers miris.

Milo sadrūma un mēģināja noslēpt seju aiz glāzes. Es zināju, ka viņam bija simpātijas pret kapteini, stingru, bet iecietīgu vīru, kurš atzina viņa detektīva spējas, par spīti homoseksualitātei.

- Kā tas notika?

- Viņš paklupa Rančo parkā pie divpadsmitās bedrītes. Nosprostojušos artēriju dēļ viņš droši vien labu laiku bija jutis sāpes krūtīs, tikai nevienam nebija teicis. - Milo nogrozīja galvu. - Četrdesmit astoņi gadi. Atstāja sievu un piecus bērnus.

- Briesmīgi. Žēl, ka tā noticis, Milo.

- Daudziem ir žēl. Viņš bija cēlsirdības iemiesojums. Traka vieglprātība aiziet no dzīves šādā veidā. Viņa vietā ielika to draņķi Sirilu Trepu. Kādreiz vislielāko Rampartas iecirkņa plenci, tablešu rijēju un ielasmeitu mīļotāju. Bet tad viņš atrada Jēzu un kļuva par vienu no tiem atgrieztajiem, pēc kura domām, ikviens, kam ir citādi uzskati, pelnījis gāzes kameru. Viņš publiski sludinājis, ka pediņi ir grēcīgi un amorāli, tāpēc lieki teikt, cik ļoti viņš mani dievina.

Milo atlieca galvu un izdzēra pēdējās džina lāses. Parādoties oficiantei, viņš pamāja, lai atnes trešo glāzi.

- Situācija nebūtu tik ļauna, ja viņš netaisītu tik lielu troksni - īsts veco laiku ienaids. Es neuzkrītoši varētu panākt pārcelšanu, atsaucoties uz personisku konfliktu, un varbūt tas izdotos. Man patīk strādāt Rietumu Losandželosā, manai personas lietai par labu tas nenāktu, taču nekas briesmīgs nenotiktu. Bet tā es sagādātu Trepam prieku. Viņš vēlas mani izēst no policijas, tāpēc rīkojas smalkāk - ar psiholoģisku karu. Uzplāj uz sejas laipnu masku un pienākumus sadala tā, ka padara manu dzīvi nožēlas vērtu.

- Uztic grūtas lietas?

- Pēdiņu lietas! - Viņš pacēla savu lielo dūri un uzsita ar spēku pa galdu. Melnādainais pāris paskatījās uz mūsu pusi. Es pasmaidīju, un viņi turpināja atkal klausīties sarunas austiņās. - Pēdējos divus mēnešus, - Milo nu jau klusu un neskaidri ierunājās, - es izmeklēju vienīgi lietas, kad geji kāvušies ar nažiem, geju apšaudes, geju spārdīšanu ar kājām, geju izvarošanas. Tiklīdz kaut kas atgadās ar pediņiem, zvana Milo Stērdžisam. Jau drīz es sapratu, no kuras puses vējš pūš, un protestēju. Treps nolika pie malas Bībeli, pasmaidīja, pateica, ka saprot, kā es jūtos, taču viņš nevar atļauties neizmantot manu vērtīgo pieredzi. Es esot speciālists. Ar to saruna beidzās.

Milo savieba lūpas.

- Tas viss nav tik vienkārši. Treps iegrozījis visu tādā gultnē, lai izvirzītu jautājumu, ko es daru gultā. Un, ķēries pie tā, viņš nerimsies, par mani kļūs zināms sabiedrībā, vai arī man klusējot jāsamierinās. Katrā ziņā Amerikas pilsoņu tiesību aizstāvju asociācija labprāt man palīdzētu, taču es nevēlos nokļūt avīzēs. Būtībā nenoliedzu, kas esmu, un tu jau zini, ka tiku ar to galā pirms vairākiem gadiem, taču es nekad neesmu izlicis savu apakšveļu publiskai apskatei.

Es atcerējos, ko Milo reiz bija teicis par savu bērnību Indi-ānas štata dienvidos, kur bija audzis strādnieka ģimenē. Viņš bijis neparasti liela auguma un pārlieku smags zēns. īsti vīrišķīga tēva dēls piecu vīrišķīgu un ņipru brāļu pulkā. Arēji būdams tāds pats kā pārējie, iekšēji viņš jau no sešu gadu vecuma bija apjautis, ka ir citāds. Šis noslēpums bija grauzis viņu kā tārps, un, dzirdot brāļu nicinošos izteikumus par homoseksuālistiem un pedi-ņiem, viņš zinājis, ka tā izpaušana var nest nelaimi un varbūt pat nāvi. Un tā viņš smējies par brāļu jokiem, dažreiz izteicis kādu pats, iekšēji juzdamies nelāgi, taču saglabādams sevi. Un agri apzinājies privātās dzīves vērtību.

- Es to zinu, - sacīju, - taču alternatīva neizklausās vilinoša.

- Jā, tieši tāpat domā Riks. Viņš vēlas, lai es neslēpju, kas esmu, un sāku cīņu. Taču vispirms jātiek skaidrībā pašam par savu attieksmi pret to visu. Jāatbrīvo sevi no sloga. Tās ir terapeitiskas sarunas, vai ne? Riks apmeklē psihiatru un tagad vēlas, lai eju kopā ar viņu. Es pretojos, un tās ir mūsu galvenās domstarpības.

- Ja jūties tik slikti, - es bildu, - terapija var palīdzēt.

Atnāca oficiante ar jaunu dzēriena glāzi. Milo paņēma to, iekams viņa paguva nolikt uz galda. Tiklīdz oficiante aizgāja, vihš pielika glāzi pie mutes, un, kad atņēma, gandrīz nekas tajā vairs nebija palicis.

- Es par to šaubos, - viņš sacīja. - Grozi, kā gribi, ar runām vien šajā tūkstošgadē nav iespējams mainīt ieskatu, ka gejs nevar būt policists. Es zināju, ka, stājoties darbā policijā, klāsies grūti, tāpēc noslēdzu ar sevi paktu, ka nekādos apstākļos nezaudēšu pašcieņu. Un manu apņēmību diezgan bieži pārbaudīja instruktori fašisti un tādi maitas kā Redovics. Galvenokārt ar ledainu klusēšanu. Desmit gadu ilga izolācija. Daži pēdējie gadi slepkavību izmeklēšanas nodaļā bija labāki, jo Millera attieksmi pārņēma arī zemākie slāņi un mani cienīja par labi padarītu darbu. Tas man rūp visvairāk. Bet, kopš pie vadības stūres nostājies Treps, sākusies rīdīšana pret Milo.

Arī trešā glāze bija nozudusi.

- Lielākā nelaime ir tā, - viņš iereibis pasmaidīja, - ka apziņas dziļumos arī es neciešu homoseksuālistus. Parādi man geju sieviešu drēbēs vai tādu, kas izrotājies kā Ziemassvētku eglīte, un man sametas šķērmi. Vai atceries pagājušās vasaras geju solidaritātes gājienu Rietumu Holivudā? Mēs ar Riku aizgājām un stāvējām malā, jo nevarējām sadūšoties, lai piedalītos. Tas bija visīstākais cirks, Aleks. Geji ar pēcpusei pielīmētām astēm, geji ar suspensorijiem piestiprinātām zeķēm vai no biksēm izlaistiem peņiem, geji mazās, glītās sieviešu biksītēs vai zeķbiksēs, geji ar purpurkrāsas matiem un zaļām bārdām. Vai tu vari iedomāties feministes vai melnos, kas politiskos nolūkos ģērbjas kā jukušie?

Viņš pārlaida skatienu telpai, meklēdams oficianti.

- Un tāds pats ekshibicionisms parādās, kad lieta nonāk līdz slepkavībai. Ja geji sāk galēt viens otru, viņi to dara tik nenormāli un asinaini kā neviens cits. Reiz man nācās izbraukt uz no-tikuma vietu, kur līķis bija sadurts simt piecdesmit septiņas reizes. Vai vari to iedomāties? Uz ādas nebija ne tik daudz veselas vietas, lai uzlīmētu pastmarku. Gejs, kas to bija izdarījis, svēra deviņdesmit septiņas mārciņas un izskatījās kā Pīters Pens. Upuris bija viņa mīļākais, un vainīgais par tā zaudēšanu raudāja kā bērns. Cits jokupēteris bija saņēmis sauju naglu, iebāzis otram gejam pēcpusē, atlaidis vaļā un grozījis, kamēr tas noasiņojis līdz nāvei. Es varu tev izstāstīt daudzus gadījumus, taču būtību tu jau būsi sapratis. Tas ir visīstākais tualetes pods, kurā Treps dienu no dienas bāž manu galvu un nenoskalo ūdeni.

Viņš uztvēra oficiantes skatienu un pamāja, lai pienāk.

- Vai vēl vienu, ser? - viņa kā šaubīdamās pajautāja.

- Nē. - Viņš iereibis pasmaidīja. - Prasās pēc vitamīniem. Atnes degvīnu ar apelsīnu sulu un ledu.

- Jā, ser. Jūs joprojām neko nevēlaties, ser?

- Man tasi kafijas.

Milo pagaidīja, kamēr oficiante aiziet, un turpināja:

- Treps uzskata, ka man šis tualetes pods patīk, jo pats tajā peldu. Pat ja viņa uzskati būtu pareizi, tās ir vislielākās muļķības. It kā lieciniekiem būtu jāzina par manām simpātijām pret gejiem un tāpēc jābūt atklātiem pret mani. Tā redz! Bet, līdzko es parādos, viņi skatās ar tādām pašām aizdomām kā uz jebkuru policistu. Vai tiešām šā nolādētā darba vārdā man jāklāsta viss par sevi un, sākot pratināšanu, jādara zināma sava seksuālā orientācija?

Tika atnesta kafija un degvīns. Es iedzēru malku, Milo pacēla glāzi. Vēl nepielicis pie lūpām, viņš, juzdamies vainīgs, paskatījās uz mani.

- Jā, es saprotu. Nemaz nerunājot par vakariņās iztukšotu pusduci aliņu.

Es klusēju.

- Pie joda, esmu viena cilvēka minoritāte un varu to atļauties. Priekā!

Degvīnam tukšojoties, Milo galva sāka šūpoties. Viņš pasūtīja vēl glāzi un izdzēra vienā rāvienā. Liekot glāzi uz galda, rokas viņam trīcēja, bet acu baltumos tīkloja sarkani asinsvadi.

- Iesim, - es sacīju, piecēlies kājās un nometis uz galda dažas naudaszīmes. - Dosimies no šejienes projām, kamēr tu vēl vari paiet.

Milo pretojās, apgalvodams, ka vēl nav pat lāgā iereibis, un sāka dungot par to dziesmiņu. Galu galā man izdevās viņu izvadīt no “Zelta ērgļa” naksnīgajā gaisā. Mašīnu stāvvietā oda pēc reaktīvās degvielas, taču pēc bāra reibinošajiem tvaikiem tā bija patīkama pārmaiņa.

Milo gāja iedzērušam cilvēkam raksturīgajā piesardzīgajā gaitā, bet es raizējos, kaut viņš nepakristu. Mani nesajūsmināja izredzes celt kājās un vilkt divi simti trīsdesmit mārciņu smagu piedzērušu detektīvu, un, ticis līdz savai mašīnai, es atvieglojumā uzelpoju. Aizvedis Milo pasažiera pusē, atvēru durvis, un viņš ieklupa mašīnā.

- Uz kurieni? - viņš noprasīja, izstiepa kājas un nožāvājās.

- Mazliet pavizināsimies.

- Kolosāli.

Atvēru logus, iedarbināju motoru un izbraucu uz 405. ceļa ziemeļu virzienā. Mašīnu bija maz, uz 90. ceļa es nokļuvu drīz, bet, nobraucot no tā pie Marinadelrejas, Milo jau bija aizmidzis. Virzoties pa Mindanao ceļu, pabraucu garām pāris moderniem iepirkšanās centriem un nogriezos uz ostu. Pūta mitrs un sāļš vējš, smirdoņa bija tikko jūtama. Melni spīdīgajā ūdenī šūpojās izpriecu jahtu flotile ar tik daudziem mastiem kā niedres purvā. Mēness uz līča virsmas sašķīda krēmkrāsas drumslās.

Mašīnā iepūta asa vēja brāzma. Milo atvēra acis, norūcās un apsēdās taisni. Paskatījies pa logu, viņš neizpratnē palūkojās uz mani.

- Klausies, - viņš teica no izdzertā alkohola vēl neskaidrā balsī, - es ieteicu tev uzmanīties.

- Par ko tu runā?

-Šis ir Redovica rajons, vecīt. Tam draņķim kādā no šīm piestātnēm ir noenkurota jahta.

-Ak jā, - es atcerējos. - Sauza kaut ko tādu ieminējās.

Milo pieliecās man tuvāk, un es saodu sviedrus un džinu.

- Un tev tāpat vien gadījās šeit piebraukt?

- Nekļūsti paranoiķis, Milo! Es pavisam vienkārši iedomājos, ka jūras vējš izvēdinās tavu noreibušo pauri.

- Atvaino, - viņš nomurmināja, no jauna aizvērdams acis. - Esmu pieradis uzmanīt savu aizmuguri.

- Tāda dzīve gan sagādā prieku.

Milo paraustīja plecus un negaidīti norīstījās. Es redzēju, ka viņš sāpēs saliecas un saķer vēderu, tāpēc nobraucu ceļa malā un nobremzēju. Apskrējis mašīnai otrā pusē, paguvu laikus atvērt durvis. Milo sazvēlās uz priekšu un vairākas reizes izvēmās. Sameklējis cimdu nodalījumā papīra mutautiņus, paņēmu vairākus uzreiz un, kad vemšana beidzās, noslaucīju viņam muti.

Smagi elpodams, Milo apsēdās taisni, atlieca galvu atpakaļ un nodrebinājās. Aizvēru durvis un atgriezos pie stūres.

- Vai krāsojums necieta? - viņš sēcoši pavaicāja.

- Nē, tev neizdevās to samaitāt. Vai nu jūties labāk?

Milo neatbildēja, tikai novaidējās.

Apgriezu mašīnu, aizbraucu līdz Linkolna bulvārim un cauri Santamonikai tālāk uz ziemeļiem. Milo sausi noklepojās, ieslīga sēdekli un ļāva galvai nolīkt uz krūtīm. Pēc mirkļa viņš jau gulēja krākdams.

Lēnām braucu pa piekrastes miglā ietītajām ielām, elpoju jūras gaisu un apkopoju domas. Bija pāri vienpadsmitiem un ietves tukšas, vienīgi klaidoņi, deģenerāti un meksikāņi trauku mazgātāji devās uz mājām no tumsā ieslīgušajiem lētajiem restorāniem. Nogriezies pa labi Montānas ielā, sameklēju tukša asfaltēta laukuma malā dzelteni krāsotu diennakts virtuļu kiosku, no kura nāca saldens tauku smārds. Piebraucis pie tā, atstāju Milo snaužam, izkāpu un no pūtaina jaunekļa ar “Walkman” magnetofoniņu kaklā nopirku pamatīgu krūzi melnas kafijas.

Kad atgriezos pie mašīnas, Milo jau sēdēja. Viņa mati bija sajukuši un acis aiz noguruma vērās ciet. Paņēmis krūzi, viņš satvēra to abās rokās un pielika pie lūpām.

- Dzer tukšu, - es sacīju. - Tev jāatgriežas pie Rika sveikam un veselam.

Milo sejā parādījās stoiska izteiksme, kas tūlīt pagaisa.

- Riks atrodas Akapulko, - viņš sacīja. - Dzīvo tur jau pāris nedēļu.

- Vai jūs atvaļinājumu pavadāt atsevišķi?

- Kaut kas uz to pusi. Viņam vajadzēja tikt no manis prom, jo es izturējos kā īsts maitasgabals.

- Kad viņš atgriezīsies?

No kafijas tases augšup vijās garaiņi, aprasojot seju un noslēpjot tās izteiksmi.

- Nav skaidri zināms. Neesmu saņēmis no vina nekādu zi-ņu, tikai atklātni ar laika apstākļu aprakstu. Darbā viņam ir atvaļinājums, viņš iekrājis labu naudu un teorētiski var būt projām ilgu laiku.

Milo pielieca galvu un iedzēra kafiju.

- Ceru, ka viss nokārtosies, - es teicu.

- Jā. Es arī.

Garām aizdārdēja degvielas cisterna, pēc tam iestājās klusums. Virtuļu kioskā putainais jauneklis aiz letes pārbaudīja eļļas katlus, lēkādams magnetofona mūzikas ritmā.

- Ja tev rodas vēlēšanās ar kādu aprunāties, - es sacīju,

- nekautrējies un piezvani. Mums nav jāpārvēršas par svešiniekiem.

Milo pamāja ar galvu.

- Paldies, Aleks! Es zinu, ka atrodos ziemas guļā. Bet vientulība ir dīvaina. Sākumā tā sagādā mokas, bet vēlāk iepatīkas. Kad veselu dienu esi runājis ar visiem pēc kārtas un cilvēka balss jau kaitina, gribas vienīgi klusumu.

- Ja man vajadzētu strādāt kopā ar Vaithedu un Kešu, arī es ilgotos pēc klusuma.

Milo iesmējās.

- Jauks pāris! Divas superzvaigznes.

- Tā kā mēs esam draugi, viņi nosprieduši, ka arī es esmu

gejs.

- Klasisks aprobežotas domāšanas paraugs. Šā iemesla pēc viņi nav visai vērtīgi detektīvi. Atvaino, ka viņi tevi apgrūtināja.

- Nevar teikt, ka viņi būtu sevišķi ļauni, - es sacīju, - vai daudz neprasmīgāki par citiem. Es tikai nesaprotu, kā tu spēj ar viņiem sastrādāties.

- Pirmīt jau teicu, ka man nav izvēles. Un stāvoklis nav nemaz tik ļauns, kā varētu būt. Vaitheds ir stulbenis un geju nīdējs, taču viņš ienīst visus - ebrejus, melnos, sievietes, konservatīvos, veģetāriešus, mormoņus, vecāku un skolotāju asociāciju -, tāpēc grūti viņa naidu uztvert personiski. Turklāt viņš turas pa gabalu

- varbūt baidās saslimt ar AIDS. Kešs nebūtu ne uz pusi tik slikts, ja mazāk nodarbotos ar brunču medībām un sava iedeguma kopšanu.

- Bez darba nespēj dzīvot?

- Dikijs? Kā tad! Nezinu, vai esi dzirdējis, bet pirms pāris gadiem federālā valdība finansēja projektu, kas paredzēja, ka Be-verlihilzas policija apcietina visus narkotiku tirgoņus, kuri apgādā ar kokainu filmzvaigznes. Kešs toreiz tēloja slepeno aģentu. Viņu apgādāja ar firmas “Giorgio” garderobi, nometināja Trusdeila ielā, viņam iznomāja auto “Excalibur" un atvēra krietnu bankas kontu. Kešs kļuva par neatkarīgo producentu, karali Mēslvaboli. Sešus mēnešus viņš gāja uz viesībām, dancināja zvaigznītes un pirka kokaīnu. Iznākumā tika apcietināti daži sīktirgotāji, un pat tos atbrīvoja kā provokācijas upurus. īsts tiesībsargājošo struktūru triumfs. Pēc šīs operācijas Kešam palika apģērbs, bet viss pārējais izčibēja. Atgriešanās uz zemes bija traumatiska. Viņš bija nogaršojis ko saldu, un nu šis kumoss tika no mutes izrauts. Reāls darbs viņam sāka likties kā mūža ieslodzījums, tāpēc viņš ļauj to darīt citiem. Darbā viņš pavada tikai pusi laika. Daži domā, ka viņš ved pārrunas ar informatoriem, taču pēc ierašanās policijā viņa mašīnā ir smiltis un viņš ir vēl mazliet vairāk nosauļojies. Pat darbā viņš runā tikai par scenāriju, kuru sacerot, - par kādu no dzīves ņemtu patiesu detektīvgabalu. Vorenam Bītijam tas patīkot, vēl tikai jātiekas ar aģentiem, jāizstrādā līgums un tā tālāk un tā joprojām.

- Gandrīz vai izklausās kā Losandželosas blūzs.

-Tu jau saproti.

Milo runāja skaidri, un šķita, ka reibums izgājis, tāpēc iedarbināju mašīnu un braucu uz dienvidiem. Saruna par Kešu bija pamodinājusi dažas asociācijas sakarā ar rīta pusē skatīto telpu.

- Vai varam parunāt par darbu? - es jautāju.

Milo bija pārsteigts par negaidīto sarunas pavērsienu, taču ātri atguvās. Izdzēris palikušo kafiju, viņš saņurcīja papīra glāzi un sāka mētāt no rokas rokā.

- Kā jau iepriekš teicu - nekādus izmeklēšanas sīkumus! Turklāt par ko šajā gadījumā ir vērts runāt?

- Viegli atrisināma lieta, vai ne?

- Tā pavirzījusies pietiekami tālu, lai varētu uzskatīt, ka manas lūgšanas uzklausītas.

- Vai tas nedara tevi domīgu?

- Kas, vai panākumi? Protams, bet es mācos ar tiem samierināties.

- Es runāju nopietni, Milo. Pusducis slepkavību, par kurām policija lauzījusi galvu pusgadu, atrisinās kā uz burvja mājienu. Vai tev tas neliekas jocīgi?

- Tā gadās.

- Nebūt ne bieži un ne sērijveida slepkavībās. Vai sērijveida slepkavām nepatīk demonstrēt varas iestādēm savu ego un spēlēt paslēpes? Viņi mēdz dot kādu mājienu un pavazāt policiju aiz deguna, bet vairās no atklāšanas. Daudzi - Džeks Ķidātājs, Zodiaks, Grīnriveras Žņaudzējs - slepkavo gadiem un netiek noķerti.

- Tomēr daudzus noķer, draugs.

- Protams. Neveiksmes vai bezrūpības dēļ - kā Bianki un Jorkšīras Ķidātāju. Bet neviens nav sēdējis uz vietas ar nazi rokās un gaidījis, lai noķer. Tādai rīcībai nav jēgas.

- Arī cilvēku griešanai gabalos nav jēgas, taču to dara, turklāt biežāk, nekā tu domā. Vai nebūs labāk, ja mainīsim tematu?

- Mani nodarbina vēl kāds jautājums. Džeimija slimības vēsturē nekas neliecina par sadismu vai psihopātiju. Viņš ir psihiski smagi slims, viņa apziņa ir pārāk neskaidra, lai izplānotu un īstenotu tādus slaktiņus.

- Tu atkal sāc runāt abstrakti, - teica Milo. - Man tava diagnoze ir pie vienas vietas. Viss atkarīgs no pierādījumiem.

- Atļauj pajautāt tev vēl kaut ko. Vai pirms viņa apcietināšanas jums bija vēl kādas hipotēzes, kas ir slepkava?

- Tu droši vien joko.

- Vai bija?

- Pat ja hipotēžu būtu bijis četri simti, tām nav vairs nekādas nozīmes. Lieta ir galā.

- Uzlabo manu garastāvokli! Kādas tās bija?

- Beidz lauzīt par to galvu, Aleks. Es negribu par to runāt.

- Aizstāvība var iepazīties ar izmeklēšanas materiāliem. Es varu šo informāciju iegūt no Sauzas, bet labāk to uzzināt no tevis.

- Tiešām? Kāpēc?

- Tāpēc, ka es tev uzticos.

- Jūtos glaimots, - Milo norūca.

Turpinājām ceļu klusēdami.

- Tu esi neatlaidīgs tipiņš, - viņš beidzot sacīja, - taču tu necenties pārtaisīt mani un es nepūlos pārtaisīt tevi. Ja izstāstīšu, vai tu liksies mierā?

- Bez šaubām!

- Labi. Nē, mums nebija hipotēzes. Mums bija milzum daudz informācijas - cilvēku ziņojumi par kaimiņiem vai bijušajiem mīļākajiem. Tie neveda nekur. Vienīgā daudzmaz noderīgā informācija bija tāda, ka trīs upuri pirms nozušanas redzēti kopā ar motociklistiem līdzīgiem ļaudīm. Bet nepriecājies. Es tikai tāpēc pieminēju šo informāciju, ka mēs pārbaudījām visu vairākkārtīgi un trīs reizes uzpeldēja motociklisti. Ja tu pazīsti Bois-taunu, tad zini, ka šim faktam nav liela nozīme. Ādas jaku tur netrūkst, ik nakti viņi izdara desmit, piecpadsmit dullību, cilvēki gluži vienkārši nevar nenonākt saskarē ar kādiem asajiem vīriem. Kā krietni sabiedrības kalpi mēs pārbaudījām visus ādainu bārus, bet neko neatradām. Vai esi apmierināts?

- Kas tie bija par motociklistiem?

- Motociklisti. Slamsti ar braucamajiem. Ne vārda, ne krāsas, ne kluba simbola, ne fiziska apraksta. Izrādījās, ka tās ir veltas pūles, jo vainīgie nedauzījās apkārt visu nakti ar “Harley ” motocikliem, Aleks. Krietnie zēni nomušīti Beverlihilzas lielās, baltās mājas klusumā. Vai saprati?

- Sapratu.

Mēs atgriezāmies pie “Zelta ērgļa” tieši pirms pusnakts.

- Ar kādu mašīnu tu brauc?

- Ar poršu. Tepat tas ir.

Laukuma tālākajā stūrī starp divām japāņu mazlitrāžas mašīnām stāvēja balts 928. poršs un spīdēja kā mēness. Kāds jauns pāris apbrīnoja mašīnu un novērsa no tās skatienu tikai tad, kad nobremzēju pie aizmugurējā bufera.

- Ķerra uz goda, - noteica vīrietis.

- Jā, - piebilda Milo, izliecies pa logu. - Tādu ir vērts zagt.

Pāris saskatījās un aizsteidzās.

- Nav glīti baidīt godīgus pilsoņus, - es sacīju.

- Jārūpējas taču par doktora Rika ķerras drošību.

- Uzskati to par labu pazīmi, - es sacīju. - Neviens neatstās piecdesmit tūkstošus vērtu mašīnu cilvēkam, ar kuru vairs negrib tikties.

Milo apdomāja dzirdēto.

- Netiešs pierādījums, vai ne?

- Skaidrs.

Viņš satvēra durvju rokturi.

- Priecājos, ka satiku tevi, Milo, - es sacīju.

- Es tāpat. Paldies par atbalstu, un papūlies neiekļūt nepatikšanās!

Mēs paspiedām viens otram roku, viņš izkāpa no kadiljaka, pavilka uz augšu džinsus un, meklj^ams mašīnas atslēgas, pārbaudīja kabatas. Sameklējis zeltīto komplektu, atskatījās uz por-šu un pasmaidīja.

- Ļaunākajā gadījumā vismaz būs alimenti.

14

Kamer nokļuvu majas, pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem, taču Robiņa vēl bija nomodā un, uzvilkusi T kreklu uz kailas miesas, gultā lasīja.

- Pēc tavas aizbraukšanas es atgriezos darbnīcā, - viņa paskaidroja. - Roka Billijs piezvanīja no Ņujorkas. Viņš ieradīsies Losandželosā un vēlas pasūtīt vēl vienu ģitāru.

Es noskūpstīju Robiņu uz pakauša, izģērbos un palīdu zem segas.

- Atkal kādu augli? Ko viņam vajadzēja pēdējā reizē - vai mango?

- Sešstīgu papaju. - Robiņa iesmējās. - Ilgspēlējošās plates “Tropiskie sapņi” ierakstam. Nē, šoreiz viņš pievērsies augstajai tehnoloģijai. Nākamnedēļ viņš sāk uzstāties ar dziesmu “Brašā Rodžera bugi” un vēlas doties turnejā ar instrumentu, kas veidots kā lāzerierocis - mirgojoši gaismas signāli, savienojums ar sintezatoru, tehniskas papildierīces.

-Ak, māksla!

- Tā ir antimāksla, un tas ir iemesls vēl lielākai jautrībai. Dažbrīd, kad instruments viņam ir jau pusgatavs un es sāku justies muļķīgi, iedomājos, ka darbnīcas stūrī sēž Marsels Djūkamps un labvēlīgi māj ar galvu.

Tagad bija mana kārta smieties.

- Es gribētu redzēt to štrumentu gatavā veidā, - es sacīju, - un, riskējot ar dzīvību, uzspēlēt dažus akordus.

- Iegriezies, kad atbrauks Billijs. Tev varētu būt patīkami iepazīties ar viņu. Lai nu kā; Iļļt viņš neizskatās kā tipisks entuziasmu zaudējis rokeris. Viņu var noturēt par garmatainu biznesmeni.

- Varbūt vajadzēs iepazīties ar šo zēnu. Tu ziedo viņam krietni daudz laika.

- Neraizējies, mīļais, nav mans tips. Pārāk kaulains,- Robiņa sāka runāt nopietni. - Kas ar Milo?

Es izstāstīju.

- Nabaga cilvēks, - viņa sacīja. - Savā būtībā viņš ir tik maigs. Vai mēs nekā nevaram viņam palīdzēt?

- Viņš zina, ka var nākt pie mums, taču man šķiet, ka viņš kādu laiku turēsies viens.-Bez tam, kamēr strādājam pie Kadmu-sa lietas pretējās pusēs, nebūtu sevišķi labi tikties.

- Tas ir briesmīgi. Cik ilgi vēl tu ar to nodarbosies?

- Nezinu.

Nenoteiktā atbilde lika viņai savilkt uz augšu uzacis. Robiņa paskatījās uz mani un turpināja.

- Ja jau sākām par to runāt, - viņa sacīja, - zvanīja Horass Sauza. Viņš vēlējās, lai nododu ziņu personiski, un es to pierakstīju. Burvīgs vecs āzis, vai ne?

- Nekad neesmu par viņu domājis šādā aspektā.

- Bet tāds viņš ir, mīļais. Ļoti galants, ļoti izsmalcināts. Kā labvēlīgs tēvocis. Ir sievietes, kam tāds tips patīk.

- Vīrieši viņu uzskata par manipulatoru un aprēķina cilvēku. Katrs viņa solis izdomāts stratēģiskajā plānā, lai uzvarētu spēli.

- Jā, es saptotu, - Robiņa piekrita. - Bet, ja tev gadītos iekļūt nepatikšanās, vai tu nevēlētos, lai tevi aizstāv tieši tāds cilvēks?

- Droši vien, - sapīcis atbildēju. - Ko viņš gribēja?

- Doktors Meinvorings var tikties ar tevi rīt desmitos. Ja tu nepiezvanīsi, viņš uzskatīs, ka tikšanās ir.spēkā.

- Labi, paldies!

Robiņa paslējās uz augšu un ieskatījās man acīs. Vaigam pieskārās mīkstas, smaržīgas matu cirtas.

- Nabaga Milo, - viņa noteica VSPeiz.

Es klusēju.

- Vai tu jūties slikti, Aleks?

- Nē, esmu tikai noguris.

- Ceru, ka ne pārāk noguris. - Viņas mēles galiņš pieskārās manai apakšlūpai. Augumam pārskrēja prieka vilnis.

- Pārāk noguris es neesmu nekad, - sacīju un apskāvu viņu.

Dienas gaismā Kanjonouksas slimnīcas betona sienas izskatījās pelēkas kā slimnieka gulta, kas tikai tumsas dēļ šķiet balta. Tās slējās uz zaļajiem pakalniem augšup kā kapakmeņi.

Desmitos Meinvorings vēl nebija savā kabinetā, un sekretāre pavēstīja, ka doktors kavējas apzināti. Viņa aizveda mani uz nelielu lasītavu gaiteņa galā un iedeva Džeimija slimības vēsturi.

- Doktors teica, lai vispirms izlasāt to. Ap to laiku, kad būsiet ar to iepazinies, viņš varēs jūs pieņemt.

Istaba bija pelēcīga, bez logiem, tajā atradās tikai melna vinda kušete, galds un alumīnija stāvlampa. Pelnutrauks uz galda bija vecu izsmēķu pilns. Es apsēdos un atvēru slimības vēsturi.

Meinvoringa pirmie ieraksti bar Džeimija uzņemšanu Kan-jonouksas slimnīcā bija sīki un precīzi. Pacients bija raksturots kā satraukts, apjucis, agresīvs unfvienaldzīgs pret psihiskā stāvokļa izvērtējumu. Bija atzīmēts fakts, ka viņu atvedusi ātrā palīdzība, kuru pavadījuši policisti. Meinvorings bija veicis plašu neiroloģisku izmeklēšanu un nebija atklājis neko, kas liecinātu par smadzeņu audzēju vai citiem organiskiem traucējumiem. Viņš bija īpaši atzīmējis, ka līdz ar pacienta nevēlēšanos sadarboties plašāks izvērtējums nav iespējams. Bija pievienota arī datorto-mogramma un elektroencefalogramma. Analīžu rezultāti izslēdza LSD, PCP, kokaīna vai opija lietošanu. Slimības vēsture par psihiatrisko un terapeitisko ārstēšanu bija saņemta no mistera Dvaita Kadmusa un viņa kundzes Heteres Kadmusas, zēna oficiālajiem aizbildņiem, advokāta Horasa Sauzas klātbūtnē. Parastajā slimības vēsturē nebija nekā ievērības cienīga. Psihiatriskās ārstēšanas vēsture atainoja slimīf^1®; progresu: šizofrēniķim vai slimniekam ar robežstāvokļa personības traucējumiem pirms saslimšanas piemita vajāšanas mānija un varbūtējas dzirdes halucinācijas. Darba diagnoze: “Šizofrēniskas novirzes ar dažādu izpausmi (paranojas tips DSM#297.3x, iespējamā pārtapšanas stadijā par nediferencētu DSM#295.6x tipu).” Meinvorings slimnieku hospitalizē un ārstēšanu sāk ar hlorpromazīna kursu - iekšķīgi četras reizes dienā pa simt miligramiem.

Ierakstu par uzņemšanu papildināja policijas ziņojuma kopijas un tiesas dokuments, kas deva tiesības paturēt zēnu slimnīcā trīs diennaktis, pēc tam pakļaujot viņu ilgtermiņa ārstēšanai, kā arī konsultējošā neiroradiologa slēdziens par divas dienas pēc uzņemšanas izdarīto datortomogrammu, ka organiskas izcelsmes patoloģija nav atklāta. Radiologs ar vāji slēptu aizkaitinājumu ziņo, ka pacienta agresīvās uzvedības dēļ tikai ar grūtībām izdevies izdarīt tomogrāfiju, bet elektroencefalogrāfija nebūtu ieteicama, kamēr pacients nav kļuvis atsaucīgāks. Viņš piemetina, ka smadzeņu ritma testam varētu būt maza vērtība, jo pacients ir garīgi slims un pēc elektroencefalogrammas nav iespējams izda-rit noteiktus secinājumus par psihiski slimajiem. Turklāt pacients jau ir saņēmis zāles, tātad pārbaude absolūti neko nedos. Viņš izsaka pateicību Meinvoringam par nosūtījumu un parakstās. Tālāk seko Meinvoringa pateicība radiologam par konsultāciju un ieteikumiem. Viņš atzīmē, ka psihiskā saslimšana ir nopietna un tāpēc pirms encefalogrāfiskās novērošanas nepieciešams īss ķī-mijterapijas kurss.

Turpmāk ieraksti kļūst krietni skopāki. Meinvorings apmeklējis Džeimiju vienu vai divas reizes dienā, tomēr šo apmeklējumu saturs nebija atspoguļots. Atzīmes bija īsas - “stāvoklis stabils, pārmaiņu nav” vai “halucinācijas pastiprinājušās” -, bet tām sekoja norādījumi, cik lielas medikamentu devas jālieto. Lasot noskaidrojās, ka Džeimija reakcija uz medikamentiem bijusi dažāda, tāpēc devas bieži mainītas.

Šķiet, neilgu laiku pēc uzņemšanas viņš labvēlīgi reaģējis uz torazīnu. Slimības simptomi sākuši izpausties vieglākā formā un ne tik bieži. Meinvorings atzīmē, ka divas reizes bijusi iespējama “īsa saruna ar pacientu”. Par sarunas saturu nekas nebija minēts. Jau drīz seko akūts slimības uzliesmojums, Džeimijs kļūst ļoti satraukts un agresīvs. Meinvorings palielina zāļu devu, bet, kad zēna stāvoklis pasliktinās, nevis uzlabojas, meklēdams “optimālo terapeitisko devu”, to nemitīgi palielina.

Dienas devai sasniedzot tūkstoš četri simti miligramus, seko jauns uzlabošanās periods, kaut arī pacients ir nejutīgs un miegains. Par uzlabošanos tiek spriests pēc tā, ka Džeimija rīcība nav neprognozējama, nevis pēc tā, ka viņa runa vai domas kļuvušas sakarīgākas. Seko jauns slimības uzliesmojums. Šoreiz halucinācijas ir sevišķi “krāšņas” un pacients tik agresīvs, ka seko norādījums viņu turēt visu laiku piesietu. Meinvorings atsakās no to-razīna un sāk lietot citus fenotiazīna grupas trankvilizatorus -haloperidolu, tioridazīnu, flufenazīnu. Svārstības atkārtojas ar katru jaunu medikamentu. Šķiet, sākumā Džeimija stāvoklis stabilizējas, miera periodi ilgst no dažām dienām līdz dažām nedēļām. Bet tad iestājas paranoja, viņš ir uzbudināts, satraukts un apjucis. Pierakstu beigu daļā fiksēts, ka parādījušās cikliskas lūpu, mēles un auguma kustības, cietumā redzētajiem līdzīgi ieilgušās diskinēzijas simptomi. Reakcija uz medikamentiem bija nevis labvēlīga, bet toksiska.

Šāda slimības attīstība mulsināja, un kādu dienu šis morļfcnts bija radis atspoguļojumu Meinvoringa strupajā prozā. Slimībai saasinoties pēdējo reizi, viņš izsaka hipotēzi, ka Džeimijs slimo ar ļoti netipisku psihozi, kura kaut kādā veidā varētu būt saistīta ar viņa lēkmēm - “limbiskās sistēmas traucējumiem, ko nav iespējams atklāt tomogrāfiskajā izmeklēšanā”. Pēc viņa domām, faktu, ka diskinēzija progresē tik strauji, kā arī organisma dīvaino reakciju uz fenotiazīnu var izskaidrot ar pacienta nenormālo nervu sistēmu. Atsaukdamies uz žurnāliem, Meinvorings piemin veiksmīgu citu netipisku saslimšanu izārstēšanu, lietojot pretkonvulsīvos preparātus. Uzsvēris, ka ārstēšana bijusi eksperimentāla, viņš ierosina dot trīskāršu pretkonvulsiju līdzekļa karbamazepīna devu, līdzko būs saņemta rakstiska aizbildņu piekrišana un iegūta ence-falogramma. Bet, iekams nonāk tik tālu, Džeimija stāvoklis no jauna uzlabojies, viņš kļuvis mierīgāks un pakļāvīgāks nekā brīdī, kad tika uzņemts slimnīcā, un atkal spēj sarunāties ar īsiem teikumiem. Vienlaikus parādās stipra emocionāla depresija, taču tā liekas mazāk svarīga kā psihozes simptomu trūkums. Meinvorings ir apmierināts un turpina ārstēt ar tām pašām zālēm.

Pēc divām dienām Džeimijs aizbēg.

Medicīnas māsu pieraksti neko nedeva. Dežūru žurnālā bija cītīgi pierakstītas ziņas par ekskrēciju, ēdināšanu, šķidruma patēriņu un temperatūru. Māsas bija raksturojušas Džeimiju kā “neatsaucīgu” vai “naidīgu”. Vienīgi M. Sērtisai, licencētai medicīnas māsai, bija atradies labs vārds, ka zēns dažreiz uzsmaidījis un atzinīgi uzņēmis muguras masāžu vakaros. Taču viņas optimismu pastāvīgi noraida nākamās maiņas pieraksti, kurus ignorē vecākā rrīāsa A. Vena, kas atzīmē vienīgi būtiski svarīgo un vairās izteikt komentārus.

Kad vēru ciet slimības vēsturi, ienāca Meinvorings. Viņš ieradās tik precīzi, ka gribējās zināt, vai viņš nav mani vērojis. Ceļoties kājās, mēģināju kaut kur saskatīt slēptu novērošanas kameru. Nekas nebija redzams.

- Doktor Delaver, - viņš uzrunāja mani, spiezdams roku. Virs baltā krekla ārsts nēsāja garu, baltu žaketi, melnu kaklasaiti, tvīda bikses un melnas zamšādas kurpes. Pārlaižot skatienu man no galvas līdz kājām, vilka sejā iespīdējās šaudīgas, brūnas acis.

- Labrīt, doktor Meinvoring!

Viņš paskatījās uz slimības vēsturi manā rokā.

- Ceru, ka spējāt atšifrēt rokrakstu.

- Grūtību nebija, - es sacīju, atdodams aktu vākus. - Tā bija ļoti izglītojoša.

- Labi. Ikvienam jācenšas strādāt pamatīgi.

- Es būtu pateicīgs, ja varētu dabūt kopiju savām vajadzībām.

- Protams. Es jums nosūtīšu. - Viņš atkāpās pie durvīm un atvēra tās. - Lai arī cik rūpīgi strādāts, man šķita, ka jums būs jautājumi.

- Ir daži.

- Jauki! Iesim pie manis uz kabinetu.

Pēc neilga gājiena nonācām pie durvīm ar plāksnīti. Kabinets bija slikti mēbelēts nekārtības templis ar papīru un grāmatu kaudzēm. Meinvorings noņēma no krēsla ar taisnu atzveltni žurnālu kaudzi, nometa uz grīdas un piedāvāja apsēsties. Aizmanev-rējis pie vienkārša koka rakstāmgalda, viņš apsēdās, paliecās uz priekšu un pasniedzās pie apaļa, no caurulēm gatavota plaukta, kas pa daļai bija aizslēpies aiz kaudzēm ar rēķinu veidlapām. Izvilcis no svārku kabatas ādas maku, viņš izvēlējās virškoka pīpi, piepildīja ar tabaku un rituāla veidā aizsmēķēja, piebāza vēl un no jauna pielaida uguni. Pēc mirkļa telpu piepildīja sīvi dūmi.

- Tātad, - viņš sacīja, neizlaizdams no mutes pīpes kātu, - mēs droši vien saskaņosim savus ziņojumus.

Nebiju domājis par sadarbību, tāpēc nedevu tiešu atbildi, bet paskaidroju, ka lieta ir sarežģīta un es vēl nepavisam neesmu gatavs rakstīt ziņojumu.

- Saprotu. Vai esat strādājis ar daudziem šizofrēniķiem, doktor?

- Tā nav mana specialitāte.

Meinvorings pāris reižu nopakšķināja pīpi un izpūta sīvus dūmus. Pavadījis ar skatienu vērpeti, kas cēlās pret griestiem, viņš nolaida to atkal lejā un savilka lūpas tādā kā platā smaidā.

- Tātad, - viņš sacīja, - ko īsti jūs vēlaties uzzināt?

- No slimības vēstures redzams, ka slimnīcā Džeimijs reti izturējies sakarīgi. Tomēr jūs pieminat dažus gaišus periodus, kad ar viņu bijis iespējams sarunāties. Es gribētu zināt, kāds bija jūsu sarunu temats?

- Nūjā. Vai tas ir viss?

- Vēsturē ir ieraksti par dzirdes un redzes halucinācijām. Vai, pēc jūsu domām, tās kaut ko nozīmē? Un ko viņš saka par dzirdēto vai redzēto?

Meinvorings domīgi sakļāva kopā pirkstus. Viņa nagi bija gari, gandrīz sievišķīgi, un klāti ar caurspīdīgu laku.

- Kā redzu, - viņš sacīja, - galvenokārt jūs interesē saturs. Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

- Tas varētu dot ieskatu par procesiem, kas norisinās viņa prātā.

Šādu atbildi Meinvorings nebija gaidījis, un no jauna uzradās bezlūpainais smaids.

- Skaidrs ir tas, - viņš sacīja, - ka mēs balstāmies uz atšķirīgas teorētiskās bāzes. Tā kā mums vajadzēs sadarboties, vispareizāk atsegt savas kārtis. Jums ir klasiskā psihodinamiskā pieeja: problēmas rada zemapziņas konflikti. Atliek tikai interpretēt cilvēka nesakarīgo izteikumu saturu, lai zemapziņā noslēptais iznāktu virspusē un viss atrisinātos pats no sevis. - Nopakšķēja pīpe. - Manuprāt, tā arī ir, ja adaptācijas traucējumi ir niecīgāki. Tomēr ar šizofrēnijas slimniekiem stāvoklis ir citāds. Psihozes, doktor Delaver, savā būtībā ir fizioloģisks fenomens - ķīmiskā līdzsvara izjukšana smadzenēs. Tam, ko pacients saka šā līdzsvara izjukšanas brīdī, klīniski ir pavisam maz nozīmes vai vispār nav nekādas nozīmes.

- Es nedomāju nodarboties ar katras nianses psihoanalīzi, -sacīju, - es respektēju arī šizofrēnijas bioloģiskās izmeklēšanas datus. Tomēr, kaut arī garīgajām saslimšanām ir noteiktas kopīgas pazīmes, šādi slimnieki ir tikpat atšķirīgi kā pārējie cilvēki - viņiem ir raksturīgas jūtas. Un konflikti. Nekas ļauns nenotiks, ja mēs uzzināsim iespējami vairāk par Džeimiju kā indivīdu.

- Vispusīga pieeja?

- Tikai iespējami plašāka.

- Ļoti labi, - Meinvorings atteica, viegli iekaisis. - Turpināsim. Ko īsti jūs gribējāt zināt? Ak, vai redzes un dzirdes halucinācijas ir kaut kas neparasts. Statistiski - jā. Klīniski - nē. Šajā gadījumā slimības gaita ir netipiska jau sākumā. Vai jūs domājat, ka tā varētu būt saistīta ar halucinogēno vielu lietošanu?

- Tā ir skaidri redzama alternatīva.

- Protams, taču šī alternatīva ir izslēgta. Atzīstos, tūlīt pēc Džeimija uzņemšanas nodomāju, ka viņš ir PCP lietotājs. Tēvocis un tante neko par to nezināja, taču man tas neko neizteica. Nevarēja gaidīt, ka zēns viņiem stāstītu par šādām lietām. Tomēr analīzes bija nepārprotami negatīvas.

Pīpe bija nodzisusi. Meinvorings ar miniatūru karotīti izņēma no galviņas virsējo pelnu kārtu, piespieda tabaku un aizdedzināja no jauna.

- Nē, - viņš sacīja, - baidos, ka šis gadījums nav saistīts ar narkotiku lietošanu. Šizofrēnijas diagnoze ir noteikta. Psihožu gadījumos redzes halucinācijas nav parasta parādība, tomēr tās sastopamas, īpaši kopā ar dzirdes halucinācijām. Tas liek izdarīt svarīgus secinājumus. Zēns raksturojams kā ļoti nesakarīgs un grūti saprotams. Likās, ka viņam rādās un viņš dzird balsis, taču neesmu par to pilnīgi drošs. Tikpat labi iespējamas vienīgi dzirdes halucinācijas.

- Ko īsti viņš dzirdēja un redzēja?

- Atgriežamies pie satura, vai ne? - Meinvorings izņēma pīpi no mutes un rotaļājās ar to tik ilgi, ka šķita - viņš apklusis pavisam. Beidzot viņš sarauca pieri un ierunājās: - Patiesību sakot, es vairs precīzi neatceros, ko tieši viņš teica.

- Sauza stāstīja, ka sākumā viņš bijis itin sakarīgs. Viņš esot apgalvojis, ka ievietots slimnīcā aiz pārpratuma. Turklāt darījis to ļoti pārliecinoši.

- Jā, tā patiešām bija, - ārsts steidzīgi piebilda. - Sākumā bija parastā paranojālā domāšana - kāds grib viņu nogalināt, viņš nav vairāk sajucis kā jebkurš cits. Pēc tam stāvoklis tik ļoti pasliktinājās, ka viņš izteica gan klajas apsūdzības, gan ņurdēja zem deguna par indēm un ievainojumiem - stāstīja par asiņojošu zemi un līdzīgas blēņas. Ja paskatās uz diagnozi, nekas neparasts. Turklāt tam nav nekāda sakara ar ārstēšanu.

- Un kā ar vizuālajām problēmām?

- Redzes vīzijas bija saistītas ar krāsu. Liekas, viņš redzēja spilgtas krāsas, jo īpaši sarkano. - Meinvorings tikko jaušami pasmaidīja. - Manuprāt, tas izskaidrojams ar apstākli, ka uztverošā acs daļa bija asiņu pilna. Ņemot vērā turpmāko slimības gaitu, nav nekāds brīnums.

- Bet par ko viņš runāja, - es jautāju, - kad uznāca apskaidrības brīži?

Meinvorings papurināja galvu.

- Ja neminam periodu tūlīt pēc ievietošanas slimnīcā, runas par apskaidrības brīžiem ir pārspīlējums. Vairāk jārunā par minimālu reakciju. Manis lietotais termins sarunas ir visai nosacīts. Lielāko daļu laika viņš bija nepieejams - autiski norobežojies. Kamēr Džeimijam deva zāles, viņš spēja atbildēt vienkārši ar “jā” un “nē”. Taču normāli runāt nespēja.

Domās atgriezos pie Džeimija telefona zvana krīzes brīdī. Pēc savas iniciatīvas viņš bija mēģinājis mani sazvanīt un sazvanījis spēja pateikt, kur atrodas. Kaut arī runas lielākā daļa bija nesakarīga, atsevišķi teikumi tomēr bija ar jēgu. Par tiem nevarēja sacīt, ka ir normāli teikumi, tomēr kas vairāk nekā “jā” vai “nē”. Ieminējos par to Meinvoringam, taču viņš palika vienaldzīgs.

- Pēdējās remisijas laikā viņš sāka runāt mazliet vairāk. Modās cerība, ka pēdējās zāles varētu būt īstās.

- Vai jūs tās dodat arī tagad?

Meinvorings drūmi paskatījās uz mani.

- Tā varētu teikt. Cietumā nav neviena speciālista, kam ir pietiekama kvalifikācija, lai novērotu viņa reakciju, tāpēc ar zāļu devu man jābūt ļoti uzmanīgam. Tā nav ārstēšana vārda tiešā nozīmē, tikai tāda lāpīšanās, un no jauna ir parādījusies atšķirīga reakcija.

- Tā varētu izskaidrot to, ko redzēju, kad ierados pie viņa. Pirmajā reizē šķita, ka Džeimijs nav nomodā, un viņš izrādīja ieilgušas diskinēzijas pazīmes. Otrajā reizē viņš bija mazliet modrāks un neiroloģiskais stāvoklis nebija tik slikts.

Psihiatrs nokrekšķinājās.

- Es gribu teikt, - viņš maigi ierunājās, - ka vajag izvairīties no tādiem vārdiem kā modrs un relatīvi skaidra apziņa, un nevajag pat pieminēt tādu jēdzienu kā ļaunprātīga narkotiku lietošana. Tas patiktu apsūdzībai, jo dotu iespēju izjaukt ainu, kādu mēs mēģinām radīt.

- Nepieskaitāmību paranojālās šizofrēnijas dēļ.

- Tieši tā. Ja nerada liekus sarežģījumus, nespeciālistam šis jēdziens ir visai grūti saprotams.

Un ne bez iemesla, es nodomāju, taču neko neteicu. Cieši palūkojies manī, Meinvorings sāka pārbaudīt papīrus uz galda.

- Vai vēl ko vēlaties zināt, doktor? - viņš pajautāja.

- Jā. Sērtisas kundzes pieraksti ir pozitīvāki nekā pārējiem. Vai viņas ziņojumi ir precīzi?

Meinvorings atliecās atpakaļ un uzlika kāju uz galda. Vienai kurpei zolē bija redzams caurums.

- Sērtisas kundze pieskaitāma pie tiem labvēlīgajiem un mā-tišķīgajiem ļaudīm, kas izglītības un prāta trūkumu kompensē, veidojot ar pacientiem personiskas attiecības. Skatoties uz viņu, citas māsas uzjautrinās, taču viņām ar Sērtisu nav nekādu problēmu. Es nebūt nevēlējos viņu izmantot, bet ģimene bija noraizējusies, uzskatīja, ka zēnam nepieciešama individuāla aprūpe, un es nospriedu, ka viņa nevar nodarīt kaut ko sliktu. Nav izslēgts, ka esmu bijis pārāk pieļāvīgs.

Vai arī dolāru banknošu ietekmēts.

Iekožoties pīpē, ārsts savilka žokļus. Viņš vērīgi paskatījās uz mani, gaidīdams apstiprinājumu, ka rīkojies pareizi.

-Tātad viņa jums nevieš uzticību.

- Viņa ir bērnaukle, - Meinvorings strupi atteica, - nevis profesionāle. Tagad, ja tas būtu viss...

- Vēl tikai viens lūgums. Es gribētu aprunāties ar Vēnas kundzi.

- Vēnas kundze vairs nestrādā pie mums.

- Vai viņa atlaista sakarā ar Džeimija bēgšanu?

- Nē. Viņa aizgāja pirms pāris dienām pati.

- Vai viņa minēja iemeslu?

- Pateica, ka nostrādājusi šeit piecus gadus un tagad gribot mainīt vidi. Es jutos vīlies, taču ne pārsteigts. Darbs ir grūts, un tikai retais šeit iztur tik ilgi. Vena ir ļoti laba māsa, un man žēl, ka viņa aizgājusi.

- Jūs tātad neuzskatāt, ka bēgšanā vainojama viņa?

Meinvorings savilka kopā uzacis, uz pieres parādījās grumbu tīkls.

- Doktor Delaver, mūsu saruna sāk atgādināt pratināšanu. Man likās, ka jūs ieradāties iegūt informāciju, nevis nodarboties ar izmeklēšanu.

Es atvainojos par savu uzstājību. Šķiet, Meinvorings tomēr nenomierinājās. Izņēmis no mutes pīpi, viņš apgrieza to otrādi un dusmīgi uzsita ar galviņu pa pelnutrauka malu. Pacēlās un noplaka maziņš pelnu mākonis, atstādams uz nekārtībā izmētātajiem papīriem pelnu kārtiņu.

- Varbūt jums grūti iedomāties, kāds milzu uzdevums mums jāveic, - viņš sacīja. - Nebūs viegli pārliecināt divpadsmit cilvēkus bez attiecīgās izglītības, ka zēns nespēj atbildēt par savu rīcību. Jautājums par vainu ir no citas operas, tas mūs saistīs. Mēs esam eksperti, nevis tiesneši. Kāpēc mums jānovirzās sānis?

- No mana skatpunkta nebūt nav skaidrs, kas ir no citas operas un kas ir novirzīšanās sānis.

- Ticiet man, - ārsta balsī jau ieskanējās izmisums, - šī lieta nebūt nav sarežģīta. Zēna šizofrēnija ir sliktas iedzimtības rezultāts. Slimība skārusi smadzenes, iznīcinot viņa tā saucamo brīvo gribu. Postošā slimība bijusi ieprogrammēta jau no dzimšanas, padarot viņu par tādu pašu upuri kā nogalinātos cilvēkus. Tā nav hipotēze, tā ir atziņa, kuras pamatā daiļrunīgi medicīniskie dati. Tomēr jārēķinās ar nespeciālistu neziņu, tāpēc lieti der pastiprināt argumentus ar socioloģiskām vai psiholoģiskām teorijām. Es ļoti jums ieteiktu vērst enerģiju tieši tajā virzienā.

- Paldies par ieteikumu.

- Nav par ko, - Meinvorings bezrūpīgi atteica. - Es uztaisīšu jums slimības vēstures kopiju tuvākajās dienās. Tagad atļaujiet atvadīties.

Mēs piecēlāmies un izgājām no kabineta. Slimnīcas gaiteņi bija klusi un tukši. Uzņemšanas telpā sēdēja rokās sadevies labi ģērbies laulātais pāris un skatījās grīdā. Sieviete turēja klēpī neatvērtu žurnāla “Vogue” numuru. Vīrietim lūpās rēgojās cigarete. Izdzirdējuši mūsu soļus, viņi pacēla acis un, ieraudzījuši Mein-voringu, paskatījās uz viņu tik cerīgi kā uz dievību.

Psihiatrs pamāja ar roku, pateica: - “Vienu mirklīti!” - un piegāja sasveicināties. Pāris piecēlās, un Meinvorings abiem enerģiski paspieda roku. Es mazu brīdi gaidīju, vai saruna nebeigsies, taču jutu, ka mana klātbūtne ir aizmirsta, un nepamanīts izslīdēju pa durvīm.

15

Šermenouksa iegriezos kafejnīca paēst lenču un tikmēr domās pārcilāju sarunu ar Meinvoringu. Ar visām savām farmakoloģijas zināšanām viņš nebija devis ne mazāko ieskatu par

Džeimiju kā cilvēku. Nekas tāds viņu neinteresētu, ja viņam liktu tādām lietām pievērst uzmanību. Viņš bija iecēlis sevi tāda bioķīmijas inženiera godā, kuru neinteresē gandrīz nekas, ja tas organismā nenotiek molekulārā līmeni. Agrāk Meinvorings būtu uzskatīts par ekstrēmistu, bet tagad viņš bija lietas kursā par visu un gāja kopsoli ar jauno vilni psihiatrijā, kas nozīmēja aizraušanos ar bioloģisko determinismu, atstājot novārtā personības aspektu. Šāds pavērsiens nebija bez pamata, jo psihiatrijas efektivitāte psihožu ārstēšanā bija izrādījusies maza, taču ar medikamentiem bija panākta būtiska, kaut arī neprognozējama, simptomu apvaldīšana.

Šai lietai bija politiski motīvi - kā ārsti psihiatri varēja distancēties no psihologiem un citiem dziedniekiem, kas ārstēja bez medikamentiem, - un ekonomiski motīvi, jo apdrošināšanas sabiedrības nelabprāt maksāja par kaut ko tik nenoteiktu kā pārrunu terapiju. Savukārt asins analīžu, smadzeņu pārbaužu, injekciju un citu medicīnisko procedūru apmaksa problēmas neradīja.

Arī psihologu vidū bija zināma daļa inženieru - Saritai Flau-ersai līdzīgi uzvedības tehniķi, kas nerēķinājās ar tādiem traucējošiem faktoriem kā jūtas un domas un cilvēka esamību iztulkoja kā sliktu ieradumu kompleksu, no kura var glābt vienīgi Skiners.

Gan viens, gan otrs uzskats bija ļoti šaurs un bezgala ierobežots, jo akli pielūdza visu to, ko var izmērīt vai saskaitīt, priekšlaikus sevi slavinot un redzot pasauli tikai melnajā un baltajā krāsā. Starp šīm krāsām tomēr bija ļoti daudz pelēkās, kur pacients varēja nozust.

Man nebija skaidrības, vai tā nav noticis ar Džeimiju.

Divos dienā atgriezies mājās, piezvanīju Sauzam un palūdzu noorganizēt tikšanos ar Marti Sērtisu.

- Ak Marti? Viņa ir jauka sieviete. Es piezvanīšu uz darba biroju, kur izmanto viņas pakalpojumus, un painteresēšos, kā viņu atrast. Vai jums nekas vēl nav ziņojams, doktor? Es negaidu slēdzienu, tikai gribu gūt priekšstatu par lietas virzību.

- Pagaidām ne. Es joprojām vācu informāciju.

- Skaidrs. Kad, pēc jūsu domām, būsiet pietiekami sagatavojies, lai rakstītu ziņojumu?

- Grūti pateikt. Iespējams, ka pēc nedēļas.

- Labi. Man jābūt tiesā uz iepriekšēju noklausīšanos mēneša beigās. Es vēlētos ierasties pilnā bruņojumā.

- Darīšu, ko varēšu.

- Jā, par to es nešaubos. Starp citu, agrāk mēs runājām par iespējamo saindēšanos ar narkotikām. Vai šajā ziņā jums radušies kādi secinājumi?

- Doktors Meinvorings ir pilnīgi drošs, ka Džeimija stāvoklis nav narkotiku radīts un runas par to var radīt šķēršļus viņa atzīšanai par nepieskaitāmu.

- Meinvorings nav advokāts. Ja izdotos pierādīt, ka Čanse-lors devis zēnam narkotikas, tas nāktu par labu, nevis kaitētu.

- Patlaban narkotiku lietošanu diemžēl nevar pierādīt. Simptomi, kurus es redzēju, vairāk gan norāda uz medikamentu izraisītu ieilgušu diskinēziju. Tie parādījušies Kanjonouksas slimnīcā. Tāda reakcija pēc neilgas ārstēšanas ir netipiska, bez tam Meinvorings domā, ka arī Džeimija šizofrēnija ir netipiska.

- Netipiska, - Sauza skaļi domāja. - Pareizi formulēts, šis fakts var mums noderēt un padarīt neatkarīgus no precedenta. Ļoti labi, turpiniet pētījumus un padodiet ziņu, ja atklāsiet vēl ko. Starp citu, kas jums šodien vēl paredzēts?

- Nekas.

- Lieliski. Vakar no Montesito ieradās Hetere un, vairīdamās no preses, atlidoja pusnaktī ar helikopteru. Bērnus viņa nav ņēmusi līdzi, tāpēc, ja vēlaties aprunāties, šī būtu īstā reize.

- Protams.

- Vai pulksten piecos jums būtu parocīgi?

- Tas ir piemērots laiks.

- Brīnišķīgi. Es nešaubos, ka viņa jums liksies burvīga jauna sieviete. Starp citu, man bija liels prieks sarunāties ar jūsu Robiņu.

Sauza sacīja laipnības, taču man likās, ka saklausu viņa vārdos kaut ko līdzīgu baudkārei. Nekā tāda, uz ko varētu norādīt ar pirkstu, tomēr jutu, ka iekšēji saspringstu.

- Viņa ir ļoti jauka, - es sacīju.

-Tieši tā. Lai jums labi klājas, doktor!

Viņš pateica man Kadmusu mājas adresi un mundri atsveicinājās.

No Henkoka parka vecās finanšu aristokrātijas dvaka nāk pa gabalu.

Beverlihilzā, kur neierobežots budžets mēdza apvienoties ar sliktu gaumi, bieži vien bija radīti dīvaini, miljoniem dolāru vērti arhitektūras šedevri: pilis ar torņiem, rakstainas pseidovillas, postmodernisma briesmoņi kliedzošās krāsās, zemas kvalitātes “Tara” atdarinājumi, kas vientulīgi alka pēc aplausiem ar palmām apstādītā kvartālā.

Če^s jūdzes tālāk uz austrumiem Henkoka parkā valdīja neuzmācība. Šeit bija vērojama stilu dažādība - Tjūdoru, Džor-dža, pavaldonības laiku un Vidusjūras valstu stils -, un tie mierīgi sadzīvoja. Viss ļoti klusināts un cieņas pilns. Nami no tā laika, kad dienā tika nodarbināti daudzi kalpotāji, parasti bija lielāki nekā to trokšņainie Beverlihilzas radinieki. Tie cēli slējās aiz plašiem, ideāli gludi nopļautiem zālieniem pa gabalu no platajām, kļavu noēnotajām ielām. Ainava bija atturīga - cēla, vientuļa priede zāliena vidū, īvju dzīvžogi, dažviet rets ziedu plankums. Piebrauktuvēs daudzvietīgas vieglās automašīnas ar koka iekšējo apdari, mersedesi, volvo neitrālās krāsās. Ja neskaita dažas formās ģērbušās auklītes ar bērnu ratiņiem vai jaunas precētas dāmas ar platīnblondiem mazuļiem pie rokas, ielās valdīja tāds pats spokains tukšums kā vairumā Losandže-losas dzīvojamo rajonu. Uz šejieni gan bija pārcēlušies daži ebreji un aziāti, taču Henkoka parks visā visumā bija balto, anglosakšu un protestantu valstība. Kaut arī netālu atradās vairākas nepatīkamas ielas un noziedzības līmenis tur bija augstāks, nekā daži vēlas atzīt, Henkoka parks joprojām bija nepietiekami novērtēts bagātnieku anklāvs.

Kadmusu nams, Tjūdoru stila divstāvu ķieģeļu ēka ar kontrastējošiem akmens un koka elementiem, atradās Džūnstrītā, Be-verlijas ziemeļu pusē, netālu no Losandželosas lauku kluba. Zālienu pāršķēla ar āboliņu cauraudzis plākšņu celiņš. Tā abās pusēs stāvēja sargi tādos pašos formastērpos kā "Cadmus Construc-tion ” vestibilā. Bet šie sargi bija bruņoti ar pistolēm un policistu stekiem. Viņu atrašanās iemesls šeit bija nepārprotams - uz ietves drūzmējās reportieru bariņš. Tiklīdz kāds pavirzījās uz mājas pusi, sargs pagājās pretī. Reportieri ar saviem mēģinājumiem un sargi ar savu pretdarbību izpildīja dīvainu menuetu. Mazliet malā zem vārtu ailas, pagriezis priekšgalu pret kaltajiem dzelzs vārtiem, stāvēja Sauzas rolsroiss. Tullijs Antrims stāvēja blakus gigantiskajai mašīnai un, vērodams ar vienu aci ielu, pulēja ar zamšādu rolsroisa spīdīgos sānus. Ieraudzījis kadiljaku, viņš pamāja, lai apstājos aiz Sauzas mašīnas.

Reportieri bija pamanījuši kustību un, līdzko iegriezos piebraucamajā ceļā, barā drāzās uz priekšu. Sargi metās viņiem pakaļ. Kāds žurnālists, jauns, briļļains vīrs brūnā velveta uzvalkā, nepalaizdams garām izdevību, joza uz parādes durvīm.

Antrims strauji sakustējās. Ar trim gariem soļiem viņš nokļuva reportierim blakus. Ar nākamo soli viņš jau atradās starp reportieri un durvīm. Veltījis puisim zvērojošu skatienu, viņš pavēlēja doties projām. Reportieris sāka strīdēties. Antrims papurināja galvu. Reportieris negaidīti sakustējās, taču šofera labā roka šāvās uz priekšu, trāpot saules pinumā. Jaunais cilvēks nobāla, mute pavērās, un sāpēs viņš saķēra vēderu. Antrims spēcīgi viņu pagrūda, un vīrs atmuguriski paklupa. Nu jau uz notikuma vietu bija atsteigušies sargi, kas izvilka bez elpas palikušo jaunekli no teritorijas.

Vēroju notikumu no mašīnas, pie kuras logiem bija piespiestas sejas un acu augstumā tika vicināti magnetofoni. Piekumuro-jis pie savas mašīnas, vīrs brūnajā uzvalkā kaut ko uzkliedza kolēģiem, kas iekaucās dusmās pret Antrimu un sargiem. Viņi atgāja nost no manas mašīnas, un es izmantoju situāciju, lai izkļūtu ārā un drāztos pie rolsroisa. Antrims ieraudzīja mani un metās uz priekšu. Kamēr reportieri pārstāja kliegt un saprata, kas notiek, viņš jau bija saņēmis mani aiz rokas, izvilcis atslēgu komplektu un atslēdzis kaltos dzelzs vārtus.

- Kaut velns viņus parautu! - viņš norūca, bez īpaša maiguma vilkdams mani iekšā.

Reportieri spiedās pie limuzīna, cenzdamies pāri augstajam jumtam kaut ko ieraudzīt. Sargi sekoja viņiem, un konfrontācijas troksnis kļuva skaļāks.

Antrims aizveda mani līdz sānu ieejai un pieklauvēja. Blakus durvīm atradās mazs logs ar aizkariem priekšā. Aizkari pašķīrās, parādījās seja, aizkari sakļāvās, durvis atvērās. Pa tām iznāca sargs ar lielu vēderu.

- Tas ir doktors, viņu jau gaida, - Antrims sacīja un pavirzīja sargu sāņus.

Mēģinādams radīt varas ilūziju, sargs pieskārās pistoles spalam un stingrā balsī noteica:

- Ejiet iekšā!

Es sekoju šoferim cauri lielai sinepju krāsas virtuvei, kuras centrā atradās ar rūtainu galdautu klāts galds. Uz galda stāvēja lukturītis, termoss, divas plēvē ietītas sviestmaizes ar šķiņķi un “National Enquierer” numurs. Uz viena krēsla bija uzmesti pelēki formas svārki. Antrims pagrūda atsperu durvis, un mēs izgājām cauri kalpotāja kambarim un ēdamistabai ar tumšām sienām un misiņa svečturiem pie tām. Pēc strauja pagrieziena pa kreisi nonācām priekštelpā ar kupolveida griestiem un kokā grieztām ozola kāpnēm, kuru augšā dūca putekļsūcējs.

No priekštelpas nokāpām divus pakāpienus lejup lielā austeru krāsas dzīvojamā istabā ar smilškrāsas vilnas grīdsegu. Visus logus aizklāja aptumšošanas aizkari, un par vienīgo gaismas avotu kalpoja divas galda lampas.

Istabā bija redzamas dažas dārgas mēbeles: cieti, ar pelēku sēņu krāsas damastu apvilkti dīvāni, pāris ar tādu pašu audumu apvilktu karalienes Annas krēslu, stipri pēc citronu eļļas smaržojoši čipendeila galdi ar ļoti tievām kājām. Vienā kaktā atradās melns “Steinway” flīģelis. Pie sienām karājās otršķirīgas angļu mākslinieku klusās dabas un ainavas sarkankoka rāmjos ar satumsušām, gandrīz neatšķiramām krāsām. Virs aukstā kamīna slējās kaļķakmens karnīze. Uz tās stāvēja vienīgās te neiederīgās lietas - pusducis tuklu no raupja, pelēka akmens izkaltu seju ar slīpām acīm.

Uz dīvāna sēdēja sieviete, tieva un gara kā modes demonstrētāja. Man ienākot, viņa piecēlās.

- Labdien, doktor Delaver! - viņa sveicināja gaisīgā mazas meitenes balsī. - Es esmu Hetere Kadmusa. - Pievērsusies An-trimam, viņa piebilda: - Pateicos, Tullij! Tagad vari iet.

Šoferis devās projām, bet es gāju sievietei klāt.

Zināju, ka Hetere ar vīru ir apmēram vienā vecumā, taču viņa izskatījās desmit gadus jaunāka. Iegarenā, bālā seja bez grumbām beidzās ar smailu, stingru zodu. Vienīgi acis bija tikko manāmi ietonētas, citur neredzēju nekādu kosmētiku. Kastaņbrūnie, līdz pleciem nogrieztie mati galos vijās, vieglas cirtas sedza augsto un gludo pieri. No cirtu apakšas skatījās lielas, apaļas, pelēkas acis, bet tām perpendikulāri bija plāns, taču spēcīgs, mazliet uz augšu uzrauts deguns ar nedaudz saspiestām nāsīm, - kopta, meitenīgi jauka debitantes seja. Vienaldzība pret bagātību atainojās arī apģērbā: sārts krekls ar piepogājamu apkaklīti, ogļmel-ni svārki, gludas, brūnas mokasīntipa kurpes, nekādu rotaslietu, tikai laulības gredzens ar briljantu. Viņa padeva roku - smalku, ar gariem, slaidiem pirkstiem.

- Priecājos iepazīties ar jums, Kadmusa kundze.

- Sauciet mani par Heteri, lūdzu, - viņas balss noskanēja kā zvārgulītis. - Vai nevēlaties apsēsties? - Viņa no jauna apsēdās, bet uz pašas dīvāna maliņas. Izslējusies pavisam taisni, viņa nogludināja svārkus un pie potītēm sakrustoja kājas. Es izmantoju vienu no karalienes Annas krēsliem un centos neievērot diskomfortu.

Hetere nervozi pasmaidīja un ielika rokas klēpī. Pēc mirkļa durvīs parādījās istabene spāniete melnā formastērpā. Saimniece pieaicināja viņu ar galvas mājienu pie sevis, un abas brītiņu sarunājās steidzīgā spāņu valodā.

- Vai varu jums kaut ko piedāvāt, doktor?

- Paldies, nē.

Hetere atlaida kalpotāju.

Istabā cauri aizkariem no ielas ieplūda klusināts troksnis. Pagriezusies uz skaņas pusi, viņa ierunājās:

- Nevajadzēja braukt atpakaļ tik ātri. Mājai sarīkots īsts aplenkums. Labi, ka vismaz meitenēm tas nav jāredz. Viņas jau tā piedzīvojušas pārāk daudz.

- Jūsu vīrs stāstīja, ka Džeimijs nejauki izturējies pret viņām,

- es sacīju, paņemdams piezīmju burtnīcu.

- Tā patiešām bija, - Hetere klusu piekrita. - Viņas ir tikai mazas meitenes, Džeimijs baidīja viņas. - Heterei aizlūza balss.

- Es nepārstāju raizēties, kādu iespaidu tas viss atstās uz meitenēm. Arī vīrs dzīvo neiedomājamā stresā.

Es līdzjūtīgi palocīju galvu.

- Lūdzu, tikai saprotiet mani pareizi, - viņa sacīja. - Džeimijs nekādā ziņā nav man vienaldzīgs. Bet domāt par to, kas ar viņu noticis, ir... pārāk smagi.

- Pēc jūsu teiktā var secināt, ka jūs esat bijuši ļoti tuvi.

- Es... es arī tā domāju. Man šķita, ka viņš arī izturas labi pret mani. Tagad ne par ko vairs neesmu droša.

Balss viņai aizlūza vēlreiz, klēpī guļošā roka sagrāba svārku audumu un saspieda tā, ka pirkstu kauliņi nobāla.

- Hetere, es vēlos uzdot dažus jautājumus, kas var likties nepatīkami. Ja neesmu ieradies piemērotā brīdī, varu atbraukt citreiz.

- Ak nē, viss ir kārtībā. Lūdzu, dariet, ko esat nodomājis.

- Labi. Sāksim ar jūsu apprecēšanos. Džēimijam toreiz bija pieci gadi. Kā viņš reaģēja uz jūsu ienākšanu ģimenē?

Hetere sarāvās, it kā jautājums būtu viņu ievainojis, un skumji atbildēja:

- Mums visiem tas bija grūts laikposms. Piepeši no vientuļas meitenes es kļuvu par audžumāti. Tā ir briesmīga loma, par kuru teikts tik daudz slikta. Katrā ziņā divdesmit četru gadu vecumā es par sevi tā nedomāju. Uzskatīju, ka esmu gatava šādai lomai, taču izrādījās, ka tā nav.

- Ar kādām problēmām jums vajadzēja sastapties?

-Tādām, kas jau bija paredzamas. Džeimijs bija greizsirdīgs

uz manu vīru. Tas ir saprotams, jo Dvaits viņam bija īstāks tēvs nekā jebkurš cits. Bet tad negaidīti parādījos es. Viņš uztvēra mani kā konkurenti un darīja visu iespējamo, lai no manis atbrīvotos. No bērna puses tāda rīcība ir pilnīgi loģiska.

- Ko viņš darīja?

- Apvainoja, neklausīja, izlikās, ka manis nav. Viņš izmantoja savas spējas un bija visai nežēlīgs. Bet es sapratu, ka tādas rīcības pamatā ir bailes, un apņēmos izturēt. Izlikos, ka neko nemanu, un sakodu zobus. Galu galā viņš samierinājās ar manu klātbūtni, un pēc zināma laika mēs sākām jau sarunāties. Dvaits bija līdz ausīm iegrimis sabiedrības darbā, bet es dzīvoju mājās. Tas nozīmēja, ka vecāku pienākumus galvenokārt veicu es. Ar laiku mēs daudz ko pārrunājām. Mēs gan nerunājām par sevi - Džeimijs bija savrupnieks un savas izjūtas nevienam neatklāja. Kad piedzima mani bērni, es sapratu, cik noslēgts viņš īstenībā ir, -tomēr reizi pa reizei Džeimijs man uzticējās.

Hetere apklusa un paskatījās uz savām rokām, kas bija saķērušas svārkus kā putna nagi. Viņa dziļi ievilka elpu un apzināti atlaida rokas vaļā.

- Ja atskatās uz bijušo, doktor, es zinu, ka nekas liels tur nav, taču toreiz man likās, ka mēs lieliski sapratāmies.

Heterei notrīcēja apakšlūpa, un viņa novērsās. Viens no gaismekļiem apspīdēja profilu, pārvēršot dabiska lieluma kamejā.

- Vai viņš kādreiz runāja arī par homoseksuālismu?

Kadmuss uz šo jautājumu bija reaģējis noliedzoši un dusmīgi, taču Hetere saglabāja iekšēju mieru.

- Nē. Viņš ļoti daudz laika sāka pavadīt kopā ar Digu Čan-seloru, un viņam vairs nebija gandrīz nekādu darīšanu ar mums.

- Vai jums liekas, ka Čanselors ir kaut kādā veidā iejaukts visā, kas noticis?

Hetere uz bridi iegrima domās.

- Manuprāt, viņš varēja parādīt ceļu, kļūdams par atdarināšanas paraugu. Bet, ja gribat zināt, vai viņš ietekmēja Džeimiju, es atbildētu, ka ne.

- Tātad jūs domājat, ka viņš ir homoseksuāls?

Jautājums izbrīnīja Heteri.

- Par to nav šaubu.

- Jūsu vīrs domā pavisam citādi.

- Doktor! - Hetere nopūtās. - Mans vīrs ir ļoti jauks cilvēks. Strādīgs, krietns tēvs. Taču viņš var būt ļoti stūrgalvīgs. Ja viņam galvā ieperinās kāda doma, pat neloģiska, iestāstīt ko citu nav iespējams. Viņš ļoti mīl Džeimiju un vēl pavisam nesen izturējās pret zēnu kā dēlu. Viņš gluži vienkārši nespēj pieņemt domu, ka Džeimijam ir seksuālas novirzes.

Tā kā Džeimija dēļ bija notikusi konfrontācija ar daudz skarbāku realitāti, nebija saprotams, kāpēc zēna seksuālās noslieksmes tik stipri ietekmē Kadmusa aizsargsistēmu. Bet šobrīd nebija īstā reize par to runāt.

- Kad jūs atskārtāt, ka viņš ir gejs? - es pajautāju.

-Aizdomas man bija jau zināmu laiku. Reiz, pārbaudot, kā

istabene uzkopj istabu, es uzdūros homoseksuālai pornogrāfijai. Man likās, ka tā ir pagaidu parādība. Ja es pateiktu to Dvaitam, viņš ārdītos kā negudrs, tāpēc attēlus itin vienkārši izmetu. Taču pēc dažām nedēļām izmesto attēlu vietā zēns bija sagādājis jaunus un pat papildinājis kolekciju. Nācās atzīt, ka viņam patiešām ir problēmas. Pēc tam es sāku salīdzināt atsevišķus faktus. Džeimiju neinteresēja sports vai spēles ar citiem zēniem, arī no meitenēm viņš vairījās. Mēs aktīvi piedalāmies sabiedriskajā dzīvē, un viņam netrūka iespēju iepazīties ar jaunām lēdijām. Tiklīdz mēģinājām viņu ar kādu iepazīstināt, viņš kļuva dusmīgs un lavījās projām. Kad viņš sāka tikties ar Digu, manas aizdomas pastiprinājās.

- Kā viņš iepazinās ar Čanseloru?

Hetere iekoda lūpā, likās, ka viņai nav ērti par to stāstīt.

- Vai mums patiešām par to jārunā? Tas ir ļoti... delikāts jautājums.

- Tiesā no tā nevarēs izvairīties.

Viņa pasniedzās pēc platīna cigarešu etvijas uz kafijas galda. Es paņēmu blakus noliktās platīna šķiltavas. Kamēr viņa lika cigareti ar filtru pie lūpām, es jau biju uzšķīlis liesmu.

- Pateicos, - viņa noteica, izpūzdama smalku dūmu strūklu. - Pirms diviem gadiem biju atmetusi. Tagad smēķēju pusi paciņas dienā.

Pagaidīju, kamēr viņa izsmēķēs trešdaļu cigaretes. Nolikusi pārpalikumu uz kristāla pelnutrauka malas, viņa turpināja:

- Vai esat pārliecināts, ka... tas kļūs zināms atklātībai?

- Baidos, ka tā notiks. Kaut arī šim jautājumam nepieskartos apsūdzība, Džeimija un Čanselora attiecības saviem nolūkiem gatavojas izmantot aizstāvība.

- Jā, - Hetere drūmi novilka. - Horass mani jau brīdināja. Jādomā, ka viņš saprot, ko dara. - Viņa ievilka vēl vienu dūmu un nolika cigareti atpakaļ. - Ja vēlaties to zināt, tad viņi satikās šeit. Vakara viesībās. Toreiz notika lietišķa, oficiāla jauna “Cad-mus Construction" projekta atklāšana, uz to bija jāierodas ar melnu kaklasaiti. Projektā naudu bija ieguldījusi Diga banka un vēl dažas institūcijas. Lai sākums būtu labs un tiktu demonstrēta vienotība, Dvaits gribēja sapulcināt visus investorus. Vakara sākums izdevās brīnišķīgs - uzkodas no “Perino”, šampanietis, orķestris, dejas. Savām meitenēm atļāvu neiet gulēt un būt par mazajām saimniecēm. Saprotams, bija ielūgts arī Džeimijs, taču viņš visu vakaru uzturējās savā istabā un lasīja. Es to labi atceros, jo biju sagatavojusi zēnam pārsteigumu - vakara uzvalku. Saņēmis dāvanu, viņš negribēja uz to pat paskatīties.

- Viņš tātad pie viesiem nemaz neiznāca?

- Pat ne uz mirkli. Digs droši vien bija uzmaldījies otrajā stāvā, kaut kādā veidā viņi bija satikušies un sākuši runāties. Viesību laikā Dvaits viņus atrada. Viņš bija uzgājis augšā iedzert aspirīnu un ieraudzīja abus sēžam uz Džeimija gultas un lasām dzeju. Vīrs pārskaitās, jo labi zināja par Diga... gaumi. Dvaits saprata, ka Digs ļaunprātīgi izmanto mūsu viesmīlību, iegāja istabā un novadīja viņu lejā pa kāpnēm - pieklājīgi, bet bez ierunām. Incidents sabojāja vīram visu vakaru, tomēr viņš to neizrādīja. Tajā pašā vakarā mēs pārrunājām atgadījumu, un Dvaits atzinās, ka jau labu laiku raizējas par Džeimija seksualitāti. Mēs varbūt naivi nospriedām, ka viņš vēl jūtas nenobriedis pusaudzis, kurš var nosliekties uz vienu vai otru pusi, un, lai nu kas, bet Digs Džeimijam nav vajadzīgs. Mēs lūdzām Dievu, lai šī nejaušā tikšanās paliktu vienīgā, bet, protams, tā nenotika. Jau nākamajā rītā, līdzko Dvaits aizbrauca uz darbu, ieradās Digs, iesēdināja Džeimiju mašīnā, un abi nozuda uz visu dienu. Nākamajā rītā atkārtojās tas pats. Drīz Džeimijs vairāk dzīvoja pa Diga māju nekā pie mums. Vīrs bija nikns kā nelabais, jo vainoja pats sevi, ka ļāvis abiem iepazīties. Viņš gribēja braukt pie Diga un vest Džeimiju mājās. Man tomēr izdevās viņu pārliecināt, ka no tādas rīcības ļaunums būs lielāks nekā labums.

- Kādā ziņā?

- Es negribēju, lai vīrs ķeras pie fiziskas ietekmēšanas. Dvaits ir fiziski spēcīgs, taču Digs bija milzīga auguma vīrs un nodarbojas ar smagumu cilāšanu. Man bija bail par Džeimija reakciju konfrontācijas gadījumā.

- Jūs baidījāties no varmācības?

- Nē, toreiz ne. Es baidījos, ka Džeimijs uzbruks ar vārdiem un nebūs vairs iespējams ar viņu sadzīvot.

- Vai psihiskais stāvoklis pasliktinājās pirms vai pēc iepazīšanās ar Čanseloru?

- Horass man jautāja to pašu, un es pārcilāju atmiņas, mēģinādama atcerēties. Precīzi noteikt, kurā brīdī tas notika, ir grūti. Nav jau tā, ka viņa rīcība kļuva dīvaina piepeši. Džeimijs nekad nebija tāds kā citi, pārmaiņas notika pamazām. Varu teikt, ka situācija pasliktinājās apmēram tajā laikā, kad Digs sāka izrādīt par viņu interesi.

- Vai jūs vai jūsu vīrs kādreiz runājāt ar Čanseloru par Džeimiju?

- Ne vārda. Mēs cietām klusējot.

- Šāda situācija noteikti radīja saspīlējumu jūsu attiecībās ar Čanseloru.

- īstenībā ne. Starp mums patiesībā bija tikai veikala attiecības.

- Un tās vēl pastāvēja?

Pelēkās acis iekvēlojās dusmās, vaigos sakāpa sārtums. Glītie žokļa muskuļi notrīsēja, un Heteres balss kļuva spiedzīga.

- Doktor, ja jūs domājat, ka mēs atsvešinājāmies tādēļ, lai iebāztu kabatā vairāk naudas, es varu droši teikt...

- Man tas nenāca ne prātā, - es viņu pārtraucu. - Man tikai gribas zināt, kādu ietekmi attiecības ar Čanseloru atstāja uz ģimeni.

- Kā tās iespaidoja mūs? Tās rāva mūs uz pusēm. Nē, mēs nepārtraucām darījumu attiecības. Neviens nepamet miljoniem dolāru vērtu projektu, kurā nodarbināts tūkstošiem cilvēku, personisku motīvu dēļ. Ja tā rīkotos, pasaulē nekas netiktu izdarīts.

Hetere paņēma cigareti un vairākas reizes nikni ievilka dūmu. Viņa atguva mieru tikai pēc brītiņa. Beigusi smēķēt, viņa nodzēsa nodeguli un, pieglaudusi matus, ar mokām pasmaidīja.

-Atvainojiet, - viņa sacīja. - Man neklājas viegli.

- Nevajag atvainoties. Jautājumi nav viegli.

Hetere pamāja ar galvu.

- Lūdzu, turpiniet!

- Vai vīrs vēl arvien vaino sevi par to, kas noticis starp Džeimiju un Čanseloru?

- Jā. Es mēģinu viņam teikt, ka tas būtu noticis agri vai vēlu, ka homoseksuālisms ir iedzimts, ka nevienu ar pārliecināšanu nevar padarīt par tādu. Bet Dvaits ir stūrgalvīgs, es jau sacīju.

Kļuva redzamāks, kāpēc Kadmuss nebija atzinis Džeimija novirzes, un tagad es sapratu, kāpēc saruna ar viņu pārtrūka, līdzko biju pieminējis Džeimija attiecības ar Čanseloru.

- Dvaits ir tik ļoti vainas apziņas pārņemts, - Hetere piebilda, - ka es baidos par viņa veselību.

Es atcerējos kāri, ar kādu viņš skatījās uz “Glenlivet” pudeli, un iedomājos, kāda veida veselības problēmas dara viņai raizes. Lai mainītu sarunas tematu, pavaicāju:

- Varbūt jūs zināt, vai Digs Čanselors lietoja narkotikas?

- Es jau minēju, ka nepazinu viņu sevišķi labi, tāpēc neko droši nevaru teikt. Intuīcija saka - nē. Kā daudzi no šiem, viņš fanātiski rūpējās par savu ķermeni - veģetārisms, dabisks ēdiens, smagumu cilāšana. Digs bija veselības iemiesojums, vieni vienīgi muskuļi. Viņa ietekme uz Džeimiju bija tik liela, ka zēns pārstāja ēst mūsu mājā. Tāpēc nespēju iedomāties, ka viņš varētu sevi indēt.

Tas bija loģiski, taču necik daudz šie vārdi nenozīmēja. Pat visfanātiskākie veselības kopēji atļāvās izņēmumus, tiklīdz dienas kārtībā uzradās jautājums par apreibināšanos ar kokaīnu vai orgasma panākšanu ar amilnitrātu.

- Un kā ar Džeimiju? Vai viņš narkotikas lietoja?

- Kad sākās dīvainības, man tas ienāca prātā. Faktiski es to iedomājos pirmām kārtām.

- Kāpēc?

- Viņa izturēšanos varēja izskaidrot ar LSD vai PCP, vai pat sliktas kvalitātes amfetamīna iedarbību.

Aristokrātes mutē spriedelēšana par narkotikām likās dīvaina. Redzot manu izbrīnu, viņa pasmaidīja.

- Es brīvprātīgi piedalos Junioru līgas sponsorētā rehabilitācijas centra darbā. Tas ir tāds kā konsultāciju centrs pusaudžiem, kuri mēģina atbrīvoties no narkotikām. Mēs izveidojām centru pēc tam, kad pirmā lēdija lūdza pilsoņus iesaistīties šajā darbā. Pēdējā pusotra gada laikā pavadu tur piecas dienas nedēļā un esmu ļoti daudz uzzinājusi. Neteikšu, ka mani priekšstati par narkotikām būtu naivi - sešdesmitajos gados studēju Stenfordā -, taču situācija kopš tā laika kļuvusi krietni ļaunāka. Grūti noticēt tam, ko stāsta bērni, - atkarība no heroīna desmit gadu vecumā, halucinogēnās narkotikas, bērni narkomāni jau no dzimšanas. Rezultātā esmu kļuvusi sevišķi jūtīga pret šo milzu problēmu. Tiklīdz Džeimija uzvedība man šķita dīvaina, piezvanīju kādai konsultantei centrā. Viņa izteicās, ka tā varētu būt halucinogēno narkotiku iedarbība, tomēr piebilda, ka iespējama arī garīga saslimšana. Kā par nelaimi, es dzirdēju tikai pusi teiktā par narkotikām, bet pārējo izslēdzu no apziņas.

Piepeši samulsusi, viņa apklusa.

- Varbūt tas, ko gribu pastāstīt, liksies muļķīgi, taču es nezināju, kā rīkoties, jo baidījos par ģimeni.

- Lūdzu, turpiniet! Manuprāt, jūs neesat rīkojusies muļķīgi.

Hetere paliecās uz priekšu kā grēku nožēlniece.

- Es pārvērtos par okšķeri, doktor. Uzmanīgi novēroju Džeimiju, kad viņš, kā šķita, to nemanīja, - ieskatījos acu zīlītēs, slepus pārbaudīju, vai uz rokas nav manāmas injekciju pēdas. Vairākas reizes ielavījos viņa istabā un apgriezu to otrādi, cerēdama atrast šļirci, tabletes vai pulverus, vienalga, ko, kam centrā varētu izdarīt analīzi. Neko vairāk kā dažas neķītras bildītes neatradu. Reiz, cerot, ka varēs izdarīt urīna palieku analīzi, paņēmu pat apakšbikses. Ne pie kādas skaidrības netiku, bet viņa stāvoklis pasliktinājās arvien vairāk. Galu galā nospriedu, ka viņam varētu būt garīga slimība.

Hetere izņēma no etvijas vēl vienu cigareti, bet pārdomāja un nolika to atpakaļ uz galda.

- Esmu pavadījusi bezmiega naktis un domājusi, ka stāvoklis varētu būt citāds, ja pārmaiņas būtu pamanītas agrāk. Doktors Meinvorings izsakās, ka šizofrēnija ir ģenētiski ieprogrammēta un ar to var saslimt neatkarīgi no ārstēšanas. Kā domājat jūs?

- Šizofrēnija nav vēzis. Ārstēšana vairāk ir atkarīga no indivīda bioloģiskajām īpatnībām, nevis no tā, cik ātri sākta. Justies vainīgai jums nav iemesla.

- Paldies! - Hetere sacīja. - Es patiešām tāda jūtos. Vai vēlaties vēl kaut ko uzzināt?

- Jūs teicāt, ka agrāk viņš mēdzis jums uzticēties.

- Dažreiz.

- Skaidrs. Un ko jūs runājāt šajās retajās reizēs?

- Par aizvainojumiem, bailēm, nedrošību. Parastās bērnības likstas. Džeimijs gribēja kaut ko uzzināt par saviem vecākiem un pārdzīvoja laikposmu, kad, pēc viņa domām, bija atgrūsts. Es centos Džeimiju balstīt un nostiprināt viņa pašcieņu.

- Ko viņš zina par vecākiem?

- Tas ir, kas viņi bija par cilvēkiem? Samērā daudz. Sākumā es piegludināju asākās šķautnes, bet Džeimijs man pārmeta, ka es izvairos, un neatlaidās. Nospriedu, ka godīgums ir tas labākais. Fakts, ka vecāki lietojuši narkotikas, darīja viņam raizes, un, ja padomā ar prātu, tas ir vēl viens iemesls, kāpēc viņš nez vai kaut ko lietoja.

- Vai viņam bija zināmas arī tēva pašnāvības detaļas?

- Jā, viņš zināja, ka Pīters ir pakāries. Viņš gribēja arī zināt, kāpēc, bet atbildes uz šo jautājumu, protams, nav.

- Kāda bija Džeimija attieksme pret šo notikumu?

- Viņš bija briesmīgi nikns. Teica, ka pašnāvība ir nožēlojama rīcība un viņš ienīst tēvu, ka tas atņēmis sev dzīvību. Es ie-bildu, ka Pīters tā nav rīkojies, lai sāpinātu dēlu, bet tāpēc, ka jutis dvēseles mokas. Uzsvēru arī vecāku pozitīvās īpašības - Pī-tera labo izskatu un burvību, mātes dejotājas talantu. Es gribēju, lai zēns jūtas apmierināts ar savām saknēm un sevi.

Izdvesusi daļēji smiekliem, daļēji šņukstiem līdzīgu skaņu, viņa strauji ieelpoja un nosusināja acis.

Pirms uzdevu nākamo jautājumu, ļāvu viņai nomierināties.

- Es gribētu kaut ko uzzināt par Džeimija bērnību.

- Protams. Kas tieši jūs interesē?

- Sāksim ar miegu. Vai viņš labi gulēja?

- Nē. Viņš arvien bija nemierīgs un viegli pamodināms.

- Vai baidījās no tumsas, vai bieži mocīja murgi un vai viņš staigāja miegā apkārt?

- Reizumis gadījās kāds ļauns sapnis, bet nekas ārkārtējs.

Dažus mēnešus pirms ievietošanas slimnīcā viņš dažkārt naktī pamodies kliedza. Pēc doktora Meinvoringa domām, tās ir nakts bailes, kam varētu būt kāda saikne ar neiroloģiskām problēmām.

- Cik bieži tas notika?

- Vairākas reizes nedēļā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mēs ļāvām Džeimijam pārcelties un viesu namiņu. Iespējams, ka stāvoklis nemainījās vai kļuva pat sliktāks, bet droši tas nav zināms, jo nekas no namiņa nav sadzirdams.

- Vai kliedzot viņš izteica kādus vārdus?

Hetere papurināja galvu.

-Tikai vaidi un kliedzieni. - Viņa nodrebinājās. - Šausmas.

- Vai viņš slapināja gultā?

- Slapināja. Kad mēs ar Dvaitu apprecējāmies, tas notika pastāvīgi. Ko visu es izmēģināju, lai tas beigtos, - kukuļoju, bāru, ierīkoju zvanu, bet nekas nelīdzēja. Deviņu vai desmit gadu vecumā čurāšana gultā beidzās pati no sevis.

- Un kā ar dedzināšanu?

- Nē, nekā tamlīdzīga, - Hetere apmulsusi atbildēja.

- Un kā viņš izturējās pret dzīvniekiem?

- Pret dzīvniekiem?

- Mājkustoņiem. Vai draudzējās ar tiem?

- Mums nav nedz kaķu, nedz suņu, jo man ir alerģija. Bibliotēkā stāvēja akvārijs ar tropiskām zivīm, kuras viņš labprāt vēroja. Vai to jūs gribējāt zināt?

- Jā. Paldies!

Hetere joprojām bija neizpratnē, un varēja just, ka mani jautājumi viņai liekas nesakarīgi. Taču tie bija uzdoti ne jau bez iemesla. Slapināšana gultā bērniem nav nekas neparasts un netiek uzskatīta par patoloģiju. Taču slapināšana gultā, dedzināšana un nežēlīga izturēšanās pret dzīvniekiem veido triādi, kas pareģo turpmāko. Bērniem, kam piemīt visi trīs šie simptomi, kad viņi kļūst pieauguši, uzvedība daudz biežāk ir psihopātiska. To apliecina statistika, tas nav dzelzs likums, taču, ja darīšana ar sērijveida slepkavībām, ņemams vērā.

Beidzis interesēties par bērna attīstību, es palūdzu izstāstīt, kā noticis Džeimija nervu sabrukums. Heteres un Dvaita stāstījums atšķīrās tikai vienā ziņā. Viņa jau pirms daudziem gadiem gribējusi vest Džeimiju pie psihiatra, bet Dvaits nav bijis ar mieru. Hetere izvairījās no klajas vīra kritizēšanas, dziedāja viņam slavas dziesmas kā vīram un tēvam, bet Dvaita pretošanos izskaidroja kā labi domātu stūrgalvību. Tiklīdz Hetere beidza runāt, es pateicos un aizvēru piezīmju burtnīcu.

- Vai tas ir viss? - viņa apjautājās.

- Ja vien pati nevēlaties pastāstīt vēl kaut ko.

Hetere vilcinājās.

- Ir viena lieta. Līdz pēdējam laikam neesmu to nevienam stāstījusi, jo nezinu, vai Džeimijam tas nāks par labu vai kaitēs. Vakar aprunājos ar Horasu, un viņš sacīja, ka tas var noderēt, pierādot Čanselora kaitīgo ietekmi uz zēnu. Viņš lūdza arī būt maksimāli izpalīdzīgai, tāpēc droši vien nedrīkstu klusēt.

- Es nedarīšu neko tādu, kas Džeimijam var kaitēt, ja tas jūs uztrauc.

- Iepazinusies ar jums, ticu, ka tā patiešām ir. Viņš zvanīja jums, kad jutās slikti, tātad jūs esat cilvēks, kas viņam kaut ko nozīmē.

Hetere pielika roku pie mutes un iekodās vienā pirkstā.

Es gaidīju.

- Man bija kleita, - viņa iesāka, - lavandas krāsas zīda kleita. Kādu dienu meklēju kleitu savā drēbju skapī, bet neatradu. Apjautājos par kleitu istabenei un tīrītavā. Tur bija pierakstīts, ka kleita izņemta, tomēr tā nekur nebija atrodama. Tobrīd jutos ļoti neapmierināta, taču ar laiku atgadījums aizmirsās. Bet tad kādu vakaru, kad Dvaits bija aizbraucis uz pilsētu, bet es gultā lasīju, mājas sētaspusē aizcirtās mašīnas durvis un atskanēja smiekli. Pie manas guļamistabas ielas pusē ir balkons. Izgājusi uz balkona, es ieraudzīju kaut ko neparastu - Digu ar jaunu meiteni. Viņš bija iebraucis ar mašīnu no sētaspuses piebrauktuves, atstājis motoru darbojamies un sēdēja. Es pazinu Digu tāpēc, ka mašīna bija labi zināmais “Thunderbirds” ar lejā nolaižamo jumtu, bet spuldze pie garāžas spīdēja viņam tieši sejā. Meitene stāvēja otrā pusē, it kā nupat būtu izkāpusi no mašīnas. Viņa šķita no lētajām - balināta blondīne, apkārusies ar lētām rotaslietām un... ģērbusies manā kleitā. Meiča bija garāka par mani, un viņai tā izskatījās kā minikleita. Es noskaitos uz Džeimiju, ka viņš kleitu nozadzis un atdevis bezgaumīgai ielenei. Tā rīkoties bija nekrietni. Kamēr stāvēju uz balkona un noskatījos, kā abi smejas un sarunājas, meitene pieliecās un abi saskūpstījās.

Hetere apklusa. Viņa strauji satvēra pirmīt nolikto cigareti, ielika starp lūpām un paķēra šķiltavas ātrāk par mani. Rokas trīcēja, un tikai pēc vairākkārtēja mēģinājuma viņai izdevās iedegt uguni. Nolikusi šķiltavas ar troksni uz galda, viņa alkaini ievilka dūmus un izpūta tikai pēc paturēšanas plaušās. Cauri dūmiem bija redzams, ka acīs ieriešas asaras. Tās izlocījās kā sīkas straumītes pār vaigiem.

- Viņi saskūpstījās vēlreiz, - Hetere runāja elsām pa vidu. - Tad meitene atliecās taisni un paskatījās uz gaismu. Tobrīd es ieraudzīju, ka tā vispār nav meitene, ka tas ir Džeimijs - parūkā, augstpapēžu kurpēs un manā lavandas krāsas kleitā. Viņš izskatījās tik grotesks un spokains, it kā būtu izkāpis no ļauna murga. Stāstot par to, man kļūst nelabi.

Hetere ieklepojās, kā apstiprinādama teikto. Es apskatījos visapkārt, meklēdams mutautiņus, un pamanīju tos uz maza galdiņa blakus klavierēm. Izvilcis vienu, sniedzu to Heterei.

- Pateicos! - Viņa šņukstēdama nosusināja acis. - Tas ir šausmīgi. Man likās, ka esmu gana izraudājusies.

Viegli pieskāros viņas rokai un sacīju, ka viss ir kārtībā. Tikai pēc brīža viņa spēja turpināt pavisam vārgā balsī.

- Es paliku nomodā visu nakti, mani mocīja bailes un nelabums. Nākamajā dienā Džeimijs piekravāja ceļasomu un aizveda pie Diga. Pēc viņa aizbraukšanas steigšus devos uz viesu namiņu un meklēju kleitu, jo gribēju to saplēst gabalos un sadedzināt. It kā ar šādu rīcību es varētu izdzēst no atmiņas re-dzeto. Bet kleitas nebija. Džeimijs bija paņēmis to līdzi. Gluži kā... pūru.

- Vai jūs kādreiz runājāt ar viņu par zādzību?

- Nē. Ko tas būtu devis?

Man nebija, ko atbildēt.

- Kad tas notika? - es pajautāju.

- Vairāk nekā pirms gada.

Pirms tam, kad sāka darboties Lavandas Slakteris.

Viņa nolasīja manas domas.

- Mazliet vēlāk sākās slepkavības. Es neiedomājos par iespējamo sakarību. Bet, kad Džeimiju apcietināja Čanselora mājā, dabūju kā ar mietu pa pieri. Iespēja, ka mana kleita izmantota šādā veidā...

Teikums izgaisa it kā pats no sevis, Hetere ielika cigareti pel-nutraukā nenodzēsusi.

- Horass domā, ka transvestisms var dot papildu priekšstatu par garīgajiem traucējumiem. Vēl viņš domā, ja kleita aizvesta pie Diga, tas nozīmē daudz ko. Kleita norāda, ka slepkavības notikušas pie Diga un Digs tajās spēlējis galveno lomu. Bet viņš grib zināt, ko jūs par to domājat.

Šķita, ka viss nobāl jaunā, bet būtiskā fakta priekšā - Hete-res rīcībā bija jauns pierādījums, kas saistīja Džeimiju un pastarpināti arī Čanseloru ar Lavandas Slakteri. Sauzas loģika sāka mani mulsināt.

- Vai es darīju nepareizi, stāstīdama par to, doktor?

- Nē, taču pagaidām es negribētu iedziļināties šajā jautājumā vēl vairāk.

- Es cerēju, ka jūs tā teiksiet. - Hetere atvieglota nopūtās.

Noliku piezīmju burtnīcu un piecēlos. Apmainījušies ar laipnībām, devāmies uz durvīm. Hetere bija atguvusies un atkal pārvērtusies laipnā mājas saimniecē. Ejot prom, manu uzmanību vēlreiz saistīja skulptūras uz kamīna dzegas, un es piegāju tuvāk tās apskatīt. Nocēlis no dzegas vienu galvu - daļēji ar vardes, daļēji ar cilvēka seju un tādu kā spalvām rotātu ķiveri -, es to nopētīju.

Primitīvā un rupji veidotā, bet spēcīgā skulptūra iemiesoja laika bezgalību.

- Meksikāņu?

- Centrālamerikas.

- Vai jūs to atradāt arheoloģiskajos izrakumos?

Jautājums viņu izbrīnīja.

- Kāpēc jūs domājat, ka esmu piedalījusies izrakumos?

- Misters Sauza teica, ka jūs esat antropoloģe. Turklāt jūs lieliski runājat spāniski. Iztēlojies sevi par detektīvu, es nodomāju, ka esat studējusi spāniešu kultūru.

- Horass pārspīlē. Pēc augstskolas es ieguvu maģistra grādu antropoloģijā, jo nezināju, kur likties.

- Garīgi vai fiziski?

- Mazliet gan viens, gan otrs. Iepazinusies ar Dvaitu, atmetu visu pārējo kā mazsvarīgu. Bez mazākās nožēlas. Ja es kaut ko patiešām vēlējos, tad kopt savu pavardu.

Jutu, ka viņa grib dzirdēt no manis atbalstu šim solim.

- Tas ir svarīgs darbs, - es sacīju.

- Priecājos, ka to kāds atzīst. Nav nekā svarīgāka par māju. Daudzi bērni rehabilitācijas centrā nezina, ko nozīmē dzīve mājās. Ja zinātu, viņi nekad nebūtu iekļuvuši nelaimē.

Šis paziņojums nāca kā izmisuma izraisīts neīsts drosmes apliecinājums. Šķiet, viņa neuztvēra vārdos paslēpto ironiju. Es nepateicu savas domas un izprotoši pasmaidīju.

- Nē, - viņa sacīja, skatīdamās uz skulptūriņu manās rokās. - Es to dabūju, kad biju maza meitene. Mans tēvs strādāja diplomātiskajā dienestā Latīņamerikā, un es tur uzaugu. Divpadsmit gadu vecumā es pārvaldīju divas valodas. Var likties, ka es brīvi runāju spāņu valodā, bet patiesībā man tā ir visai neizkopta.

Es noliku akmeni atpakaļ uz dzegas.

- Jūs varat aiziet pa jau zināmajām sānu durvīm. Tie mai-tasputni nekur vēl nav izklīduši.

Mēs gājām cauri virtuvei pa to pašu ceļu kā iepriekš. Smagnējais sargs sēdēja pie galda un lasīja “Enquirer”. Ieraudzījis mūs, viņš piecēlās. Hetere nelikās par viņu ne zinis un vadīja mani uz durvīm. Tuvumā viņa smaržoja pēc ziepēm un ūdens. Mēs apmainījāmies ar rokasspiedienu, un es pateicos par man veltīto laiku.

- Paldies jums, doktor! Un atvainojiet, ka zaudēju savaldīšanos. Ziniet... - viņa pasmaidīja, uzlikusi vienu roku uz šaurajiem gurniem, - es patiešām baidījos no jūsu vizītes, taču pēc sarunas ar jums jūtos labāk.

- Priecājos.

- Patiešām daudz labāk. Vai tas, ko pastāstīju, noderēs, lai palīdzētu Džeimijam?

- Protams, - es meloju. - Noderīgs var izrādīties viss, ko izdodas uzzināt.

- Labi. - Viņa pienāca tuvāk, it kā gribētu dalīties noslēpumā. - Mēs zinām, ka viņš sadarījis briesmu darbus un nedrīkstētu staigāt pa ielām. Tomēr vēlos, lai viņš nonāk vietā, kur atrodas drošībā un kur par viņu rūpējas. Lūdzu, doktor Delaver, palīdziet viņu nogādāt tur.

Es pasmaidīju, noņurdēju kaut ko, ko varēja saprast kā piekrišanu, un atvadījos.

16

Kad septiņos ierados majas, pirms divām stundām man bija pienākusi ziņa no Saritas Flauersas. Ja neesmu pārdomājis, varu tikties ar 160. projekta dalībniekiem nākamajā dienā astoņos no rīta. Lūgums informēt, kā rīkošos. Piezvanīju uz psiholoģijas fakultātes informācijas centru un pateicu, ka būšu. Septiņos četrdesmit ieradās Robiņa, un mēs sameistarojām vakariņas no tā, ko mājās izdevās atrast. Pēc tam izgājām uz terases, paņēmuši līdzi trauku ar augļiem, un ēdām tos, skatoties zvaigznēs. Vienai darbībai sekoja nākamā, un mēs agri devāmies gulēt.

Otrā rītā pamodos sešos un jau pēc stundas soļoju uz universitāti. Psiholoģijas fakultātes ēkas pakāpienus bija apsēdis baložu bars. Svētlaimīgā neziņā par ēkas draudīgajām briesmām - apakšstāva laboratorijas bija pilnas ar Skinera būriem, baložu pēdējo ieslodzījuma vietu, - putni dūdoja, knābāja un mēsloja betonu.

Saritas kabineta durvis bija ciet. Klauvēšanu izdzirdēja Ka-rena un izpeldēja aiz stūra līganā gaitā. Sarauktu pieri viņa sniedza man divas kopā sašūtas papīra lapas.

- Jums taču doktore Flauersa nebūs nepieciešama?

- Nē, man jāsatiek tikai grupas dalībnieki.

- Labi. Viņa patlaban ir aizņemta.

Mēs uzbraucām ar liftu divus stāvus augstāk uz telpu, kur notika grupas nodarbības. Karena atslēdza durvis, strauji apgriezās un aizgāja.

Es pārlaidu skatienu telpai. Piecos gados tā gandrīz nebija pārvērtusies: tās pašas ar plakātiem un karikatūrām izraibinātās žultaini zaļās sienas, tikpat izsēdēti nocenotu mēbeļu veikalā pirkti dīvāni un galdi ar plastikāta virsmu. Vienu sienu aizņēma divas nišas ar noputējušiem logiem un stiepļu tīklu priekšā. Zināju, ka pa logiem ir redzama ķīmijas fakultātes kravas rampa, ar eļļu notraipīts asfaltēts laukums, kur biju reiz atdevis Džeimijam kurpes un ļāvis viņam izslēgt mani no savas dzīves.

Apsēdos uz viena dīvāna un ielūkojos sašūtajās papīra lapās. Sarita bija apkopojusi savu aizbilstamo veikumu ar viņai raksturīgo pamatīgumu.

MEMORANDS

Kam: A. Delaveram, Dr. filoz.

No kā: Saritas Flauersas, Dr. filoz., direktores

Temats: 160. PROJEKTA DALĪBNIEKU SASNIEGUMU APSKATS

Priekšvārds. Kā jau Tu zini, Aleks, 1982. gada rudenī projektā tika iesaistīti seši bērni desmit līdz četrpadsmit gadu vecumā. Līdz 1986. gada vasarai, kad Gērijs Jamaguči nolēma kļūt par mākslinieku, no grupas atkrita vienīgi Džeimijs. Gerijam toreiz bija astoņpadsmit gadu, viņš bija beidzis trīs psiholoģijas bakalaura kursus Kalifornijas universitātē. Pēdējo reizi pēc Sten-forda-Binē testa viņa intelekta koeficients novērtēts ar 167 punktiem, bet verbālās spējas - doktora līmenī. Mēģinājumi sazināties ar viņu, lai šodien, kā paredzēts, tiktos, bija neveiksmīgi. Viņam nav telefona, viņš neatbildēja arī uz pastkarti, kas tika nosūtīta uz pēdējo zināmo adresi.

Uz sarunu ieradīsies šādi eksperimenta dalībnieki:

1. Felisija Blokere. Viņa patlaban ir piecpadsmit gadus veca, mācās Kalifornijas universitātes pēdējā kursā, un gada beigās viņai jāiegūst matemātikas bakalaura grāds. Felisija uzņemta vairāku universitāšu doktorantūrā filozofijas doktora grāda iegūšanai, un viņas izvēle krīt uz Prinstonu. Pagājušajā gadā viņa saņēmusi Holija-Dekmena balvu par studenta darbu matemātikā. Intelekta koeficients pēc Stenforda-Binē patlaban ir 188 punkti. Verbālās spējas - doktora līmenī, kvantitatīvie rādītāji neietilpst nevienā patlaban zināmā vērtējuma skalā.

2. Deivids Kronglass. Viņam patlaban ir deviņpadsmit gadu, Kalifornijas tehnoloģiskajā institūtā viņš ieguvis zinātņu bakalaura grādu fizikā un zinātņu maģistra grādu fizikālajā ķīmijā. Viņa uztveres testa rezultāti uzņemšanai medicīniskajā skolā ietilpst desmit labāko skaitā visā valstī. Deivids paredzējis nākamruden piedalīties Čikāgas universitātes apvienotajā programmā medicīnas un filozofijas doktora grāda iegūšanai. Pašreizējais SB intelekta koeficients - 177 punkti. Verbālās spējas - doktora līmenī, kvantitatīvie rādītāji neiekļaujas nevienā zināmā vērtējuma skalā.

3. Dženifera Līvita. Patlaban septiņpadsmit gadus veca un Kalifornijas universitātes psihobioloģijas pirmā kursa aspirante. Publicējusi trīs zinātniskus darbus vienaudžu žurnālā, pati ir divu darbu vienīgā autore. Pēc filozofijas doktora grāda iegūšanas paredzējusi mācīties medicīnas skolā. Izrāda lielu interesi par psihiatriju. Pašreizējais SB intelekta koeficients -169 punkti. Verbālās un kvantitatīvās spējas - doktora līmenī.

4. Džošua Marsijano. Patlaban astoņpadsmit gadus vecs Kalifornijas universitātes pēdējā kursa students, kam jāsaņem bakalaura grāds krievu valodā un politiskajās zinātnēs. Izveidojis datorprogrammu, kas veic vienlaicīgu ekonomikas attīstības, pasaules veselības un starptautisko attiecību tendenču analīzi, un patlaban ved sarunas par tās pārdošanu Pasaules Bankai. Džošua ir pieņemts neskaitāmu aspirantūru programmās un pirms studiju sākšanas Hārvarda universitātes Kēhedija starptautisko attiecību skolā, kur paredzējis iegūt filozofijas doktora grādu, bet pēc tam grādu justīcijā, vēlas pavadīt gadu kā interns Ārlietu ministrijā. Pašreizējais SB intelekta koeficients -171 punkts. Verbālās un kvantitatīvās spējas - doktora līmenī.

Iespaidīgs rezumējums, zinātniskas dotācijas vērts, un, ja ņem vērā manas vizītes mērķi, pat Saritai detaļās bagāts. Tomēr starp rindiņām bija lasāms cits, patiesais memoranda mērķis: “Ar Džeimiju piedzīvota neveiksme, Aleks. Paskaties, ko esmu panākusi ar pārējiem.”

Durvis atsprāga vaļā, un ienāca divi jauni cilvēki.

Deivids, ko atcerējos kā maigu, augumā atpalikušu zēnu, bija izstiepies futbolista garumā - sešas pēdas un trīs collas, gandrīz muskuļi vien, un svēra vismaz divi simti trīsdesmit mārciņu. Sarkanīgie mati bija apcirpti pēc jaunākās modes - uz galvas īsi, bet aizmugurē uz kakla atstāta gara, sarkanīga šķipsna -, turklāt pietiekami daudz bija izaugusi gaiša pūka, lai iznāktu nokarenas ūsas un zodbārdiņa. Viņš nēsāja apaļas brilles bez ietvara, maisveida haki bikses, melnas skrējēja kurpes ar spilgti zaļu apmalojumu, pie apkakles atpogātu rūtainu kreklu košās krāsās un tievu ādas kaklasaiti, kas beidzās dažas collas virs jostas. Viņš satvēra manu roku kā dzelzs spīlēs.

- Sveiks, doktor!

par mākslinieku, no grupas atkrita vienīgi Džeimijs. Gerijam toreiz bija astoņpadsmit gadu, viņš bija beidzis trīs psiholoģijas bakalaura kursus Kalifornijas universitātē. Pēdējo reizi pēc Sten-forda-Binē testa viņa intelekta koeficients novērtēts ar 167 punktiem, bet verbālās spējas - doktora līmenī. Mēģinājumi sazināties ar viņu, lai šodien, kā paredzēts, tiktos, bija neveiksmīgi. Viņam nav telefona, viņš neatbildēja arī uz pastkarti, kas tika nosūtīta uz pēdējo zināmo adresi.

Uz sarunu ieradīsies šādi eksperimenta dalībnieki:

1. Felisija Blokere. Viņa patlaban ir piecpadsmit gadus veca, mācās Kalifornijas universitātes pēdējā kursā, un gada beigās viņai jāiegūst matemātikas bakalaura grāds. Felisija uzņemta vairāku universitāšu doktorantūrā filozofijas doktora grāda iegūšanai, un viņas izvēle krīt uz Prinstonu. Pagājušajā gadā viņa saņēmusi Holija-Dekmena balvu par studenta darbu matemātikā. Intelekta koeficients pēc Stenforda-Binē patlaban ir 188 punkti. Verbālās spējas - doktora līmenī, kvantitatīvie rādītāji neietilpst nevienā patlaban zināmā vērtējuma skalā.

2. Deivids Kronglass. Viņam patlaban ir deviņpadsmit gadu, Kalifornijas tehnoloģiskajā institūtā viņš ieguvis zinātņu bakalaura grādu fizikā un zinātņu maģistra grādu fizikālajā ķīmijā. Viņa uztveres testa rezultāti uzņemšanai medicīniskajā skolā ietilpst desmit labāko skaitā visā valstī. Deivids paredzējis nākamruden piedalīties Čikāgas universitātes apvienotajā programmā medicīnas un filozofijas doktora grāda iegūšanai. Pašreizējais SB intelekta koeficients - 177 punkti. Verbālās spējas - doktora līmenī, kvantitatīvie rādītāji neiekļaujas nevienā zināmā vērtējuma skalā.

3. Dženifera Līvita. Patlaban septiņpadsmit gadus veca un Kalifornijas universitātes psihobioloģijas pirmā kursa aspirante. Publicējusi trīs zinātniskus darbus vienaudžu žurnālā, pati ir divu darbu vienīgā autore. Pēc filozofijas doktora grāda iegūšanas paredzējusi mācīties medicīnas skolā. Izrāda lielu interesi par psihiatriju. Pašreizējais SB intelekta koeficients -169 punkti. Verbālās un kvantitatīvās spējas - doktora līmenī.

4. Džošua Marsijano. Patlaban astoņpadsmit gadus vecs Kalifornijas universitātes pēdējā kursa students, kam jāsaņem bakalaura grāds krievu valodā un politiskajās zinātnēs. Izveidojis datorprogrammu, kas veic vienlaicīgu ekonomikas attīstības, pasaules veselības un starptautisko attiecību tendenču analīzi, un patlaban ved sarunas par tās pārdošanu Pasaules Bankai. Džošua ir pieņemts neskaitāmu aspirantūru programmās un pirms studiju sākšanas Hārvarda universitātes Kenedija starptautisko attiecību skolā, kur paredzējis iegūt filozofijas doktora grādu, bet pēc tam grādu justīcijā, vēlas pavadīt gadu kā interns Ārlietu ministrijā. Pašreizējais SB intelekta koeficients -171 punkts. Verbālās un kvantitatīvās spējas - doktora līmenī.

Iespaidīgs rezumējums, zinātniskas dotācijas vērts, un, ja ņem vērā manas vizītes mērķi, pat Saritai detaļās bagāts. Tomēr starp rindiņām bija lasāms cits, patiesais memoranda mērķis: “Ar Džeimiju piedzīvota neveiksme, Aleks. Paskaties, ko esmu panākusi ar pārējiem.”

Durvis atsprāga vaļā, un ienāca divi jauni cilvēki.

Deivids, ko atcerējos kā maigu, augumā atpalikušu zēnu, bija izstiepies futbolista garumā - sešas pēdas un trīs collas, gandrīz muskuļi vien, un svēra vismaz divi simti trīsdesmit mārciņu. Sarkanīgie mati bija apcirpti pēc jaunākās modes - uz galvas īsi, bet aizmugurē uz kakla atstāta gara, sarkanīga šķipsna -, turklāt pietiekami daudz bija izaugusi gaiša pūka, lai iznāktu nokarenas ūsas un zodbārdiņa. Viņš nēsāja apaļas brilles bez ietvara, maisveida haki bikses, melnas skrējēja kurpes ar spilgti zaļu apmalojumu, pie apkakles atpogātu rūtainu kreklu košās krāsās un tievu ādas kaklasaiti, kas beidzās dažas collas virs jostas. Viņš satvēra manu roku kā dzelzs spīlēs.

- Sveiks, doktor!

Džošs bija slaids un vidēja auguma, viņa pusaudžu elka iz-skatīgums bija izveidojies vīrišķīgā skaistumā: spīdīgas, glīti apgrieztas melnas cirtas, biezas uzacis virs lielām stirnas acīm, stūrains, spēcīgs zods ar ideālu bedrīti, āda šķietami bez porām. Galvenajās līnijās viņš bija ģērbies kā privātskolas audzēknis -flaneļa bikses ar atlokiem, netīras briežādas kurpes, pogājama krekla apkakle pār bordokrāsas svītera ar V veida kaklu. Es atcerējos viņu kā vienu no tiem laimīgajiem, kuru Dievs svētījis ar labu izskatu, prātu, burvību un kuru šķietami nemocīja nekādas šaubas. Šorīt viņš gan šķita saspringts.

Džošs ar piespiešanos pasmaidīja un noteica:

- Lieliski, ka atkal tiekamies. - Smaids nodzisa. - Tikai slikti, ka šādos apstākļos.

Deivids piekrītoši pamāja ar galvu.

- Kaut kas neaptverams!

Uzaicināju abus apsēsties, un viņi atslīga uz dīvāna man pretī. Džošs sarauca pieri.

- Kad doktore Flauersa pateica, ka jūs vēlaties mūs satikt, lai uzzinātu ko vairāk par Džeimiju, mēs atskārtām, cik maz paši zinām, jo viņš centās no grupas distancēties.

- Tā bija ne tikai distancēšanās, - piebilda Deivids, noslīgdams zemāk un izstiepdams kājas. - Viņš izvairījās no mums. Lika skaidri saprast, ka cilvēciskas būtnes, jo īpaši mēs, viņam nav vajadzīgas. - Viņš noglauda ūsas un savilka pieri. - Tas gan nenozīmē, ka nevēlamies palīdzēt, kaut arī būsim slikts informācijas avots.

- Vienīgais, ar ko viņš sarunājās, bija Gērijs, - sacīja Džošs, - turklāt reti.

- Žēl gan, bet Gērijs neieradīsies, - es sacīju.

- Viņš jau kādu laiku ir nozudis, - ieminējās Deivids.

- Kur gan viņš būtu meklējams?

Abi puiši neveikli saskatījās.

- Pagājušajā vasarā viņš aizgāja no vecākiem. Pēdējās ziņas ir tādas, ka viņš klimstot pa pilsētas centru.

- Doktore Flauersa sacīja, ka viņam parādījusies interese par mākslu. Tā ir pārslēgšanās, vai ne?

- Viņu tagad nevar ne pazīt.

Es atcerējos Gēriju, viņš bija kārtīgs un kluss trešās paaudzes japāņu ieceļotāju zēns, perfekcionists, kas aizrāvās ar projektēšanu un pilsētu plānošanu. Viņa hobijs bija sīki izplānotu megapilsētu projektēšana, tāpēc Sarita bija iedēvējusi viņu par savu Mazo Bakiju Fuleru. Gribējās uzzināt, kādas pārmaiņas laika gaitā notikušas, bet, iekams paguvu to pajautāt, atvērās durvis un ienāca neliela auguma meitene ar cirtainiem matiem. Vienā rokā viņa nesa prāvu audekla rokassomu, otrā - svīteri. Viņa izskatījās apjukusi, brīdi vilcinājās, paskatījās grīdā, bet tad bikli tuvojās man. Es piecēlos un pagājos pretī.

- Sveiks, doktor Delaver! - viņa kautrīgi pasveicināja.

- Sveika, Felisija! Kā tev labi klājas?

- Labi, - viņa nodziedāja. - Un jums?

- Arī labi. Paldies, ka atnāci.

Es apjautu, ka esmu pieklusinājis balsi un runāju tik maigi kā ar nobijušos bērnu, taču tieši tā viņa izskatījās.

Felisija apsēdās malā, tālāk no zēniem. Paņēmusi rokassomu klēpī, viņa pakasīja zodu un nopētīja kurpes. Pēc tam kļuva nemierīga.

Felisija projektā bija pati jaunākā un visvairāk attīstītā un vienīgā iekļāvās ģēnija stereotipā. Augumā neliela, sapņainām acīm, kautrīga, viņa dzīvoja skaitlisku abstrakciju ēteriskajā pasaulē. Atšķirībā no Džoša un Deivida viņa bija pārvērtusies maz. Izskatījās, ka meitene drusciņ paaugusies - varbūt līdz piecu pēdu garumam -, bija parādījušās arī fiziska brieduma pazīmes - zem baltās kokvilnas blūzes izslējušies pāris pum-puriņu un uz pieres uzradušās pūtītes. Citādi viņa izskatījās bērnišķīga - plata un šķīsta bāla seja, uz strupā deguna brilles ar bieziem stikliem, kuru dēļ likās, ka acis atrodas jūdzi viena no otras. Viļņainie, brūnie mati sasieti vaļīgā zirgastē, bet īsās rokas vēl glabāja bērnišķīgu apaļumu. Grūti bija saprast, kas gaidāms vispirms - filozofijas doktora grāds vai pubertātes beigas.

Mēģināju uztvert viņas skatienu, taču meitene jau bija izņēmusi piezīmju burtnīcu un iebāzusi tajā degunu. Viņa bija vientuļ-niece, tāpat kā Džeimijs, taču viņas savrupības pamatā bija nevis dusmas vai sarūgtinājums, bet nerimtīga garīga rosība. Meitene no dabas bija jauka un gribēja izpatikt, taču centieni iekļauties sabiedrībā parasti izjuka, viņai iegrimstot teorētiskās fantāzijās.

- Mēs nupat runājām par Gēriju, - es pavēstīju.

Viņa pacēla skatienu, it kā gribētu kaut ko teikt, bet atkal iegrima grāmatā. Zēni sāka klusu sarunāties savā starpā.

Es ieskatījos pulkstenī. Desmit minūtes pāri astoņiem.

- Vēl desmit minūtes pagaidīsim Dženiferu un tad sāksim.

Džošs atvainojās, ka viņam kaut kur jāpiezvana, bet Deivids

piecēlās un sāka staigāt pa istabu, sizdams knipjus un kaut ko aplam dungodams. Pēc minūtes ar vainīgu izskatu aizelsusies atskrēja Dženifera.

- Sveiks, Aleks! - viņa iesaucās, strauji pieliecās un uzspieda man uz vaiga buču.

- Sveika, Džena!

Viņa pakāpās soli atpakaļ, nopētīja mani no galvas līdz kājām un noteica:

-Tu nemaz neesi pārvērties!

- Par tevi gan to nevar teikt, - es pasmaidījis atbildēju.

Viņa bija nogriezusi savus garos pelnkrāsas matus un tagad

nēsāja saulaini rūsganu zēngalviņu. Draisko seju ar izcilnajiem vaigukauliem rotāja abās ausīs iekarināti lieli plastmasas karekļi. Tērpa augšdaļu veidoja kaut kas līdzīgs vaļīgai sarāpei ar vidū izgrieztu caurumu, no kura rēgojās kails plecs. Plastmasas sandalēs ieauto kāju augšdaļu ieskāva pieguļoši minibruncīši. Viņas āda bija kā kafija ar krietnu krējuma piedevu, uz collu garajiem roku, kā arī pieskaņotā tonī krāsotajiem kāju nagiem sārti spīdēja laka. No pirmā acu uzmetiena - Kalifornijas bulvāru slīpētāja pelīte.

- Gribētos cerēt, ka tā nav, - Dženifera atteica, apsēzdamās uz salokāmā krēsla. - Redzams, - viņa piebilda, apskatījusies visapkārt, - ka es vismaz neesmu pēdējā.

- Padomā nu vien! - Deivids pasmaidīja un aizgāja pasaukt Džošu.

-Atvainojiet! - Dženifera noteica tēlotā pazemībā. - Es vērtēju eksāmenu atbildes, un mani aizkavēja viena pavisam neizlasāma.

- Neraizējies!

Zēni atgriezās. Telpā brīdi skanēja nervoza čala, bet tad iestājās klusums. Palūkojies uz četrām jaunajām, svinīgajām sejām, es teicu savu sakāmo.

- Brīnišķīgi, ka atkal visus jūs redzu. Doktore Flauersa iedeva man pārskatu par jūsu veikumu, un tas ir iespaidīgs.

Viņi atsaucās ar pienācīgo smaidu. Runā par lietu, Aleks.

- Esmu ieradies tāpēc, ka mani lūdza piedalīties Džeimija aizstāvībā. Tas nozīmē, ka man jāsavāc informācija par viņa garīgo stāvokli. Jūs esat cilvēki, ar kuriem viņš pēdējos četrus piecus gadus pavadīja kopā ne vienu dienu vien, tāpēc gribas cerēt, ka spēsiet atcerēties ko tādu, kas varētu izskaidrot viņa garīgo sabrukumu. Iekams sākam, gribu teikt, ka jums varbūt ir nepatīkami runāt par tādiem jautājumiem. Lūdzu, nekautrējieties!

Klusēšana ieilga. Par brīnumu, pirmā to pārtrauca Felisija.

- Manuprāt, ir skaidri redzams, - viņa gandrīz čukstus paziņoja, - ka šis notikums mūs galīgi izsitis no līdzsvara, turklāt dažādos līmeņos. Mēs izprotam Džeimiju un jūtam pret viņu simpātijas, tomēr fakts, ka četrus gadus esam uzturējušies viņa sabiedrībā, liekas briesmīgs. Vai šajā laikā mums draudēja briesmas? Vai mēs būtu varējuši kaut ko darīt, lai nepieļautu to, kas noticis? Vai mēs būtu varējuši kaut ko darīt, būdami viņa vienaudži? Un, visbeidzot, egocentriskas dabas jautājums, proti, noziegumi var radīt projektam negatīvu popularitāti un sagandēt mums dzīvi. Nezinu, kā ir ar jums, bet mani apsēduši reportieri.

Džošs papurināja galvu.

- Mans mājas telefons nav sarakstos.

- Tāpat kā manējais, - piebilda Dženifera. - Pāris reižu tika zvanīts uz doktora Austerlica laboratoriju, bet viņš paskaidroja, ka esmu izbraukusi no valsts.

- Mans telefons ir telefongrāmatā, un tas zvanīja kā apsēsts trīs dienas pēc kārtas, - pastāstīja Deivids. - Galvenokārt mazās avīzītes, viszemākā līmeņa prese. Atbildēt ar noraidījumu nebija jēgas, jo viņi zvanīja atkal un atkal. Es sāku runāt latīniski, un tas līdzēja. - Viņš vērsās pie Felisijas. - Nākamreiz tā dari arī tu.

Felisija nervozi iesmējās.

- Tu lieliski apkopoji problēmu kopumu, - es noteicu. - Mēs varam tās visas pārrunāt. Vai kādai dodama priekšroka?

Jaunieši tikai paraustīja plecus un nodūra acis. Es tomēr negribēju pieļaut, ka jautājumi tik vienkārši tiek atvairīti.

Kaut arī ģeniāli, viņi bija tikai pusaudži, kurus savā varā turēja paštīksmināšanās un fantāzijas par nemirstību. Viņiem arvien bija atgādināts, ka viņi ir apdāvināti un tas ļauj pārvarēt visu, kas dzīvē sagaidāms. Tagadējais notikums bija sadragājis viņu visvarenības izjūtu. Tas varēja traumēt.

- Labi, - es ierunājos. - Vispirms par to, vai jūs visus pārņēmusi sajūta, ka jūs būtu varējuši kaut ko darīt, lai nepieļautu to, kas noticis ar Džeimiju. Un, ja tā patiešām ir, vai tāpēc jūs moka vainas apziņa?

- Tā nav vainas apziņa, - sacīja Dženifera, - gluži vienkārši mani nodarbina doma, ka es būtu varējusi darīt ko vairāk.

- Ko tieši?

- Nezinu. Gandrīz droši varu apgalvot, ka es biju pirmā, kas ievēroja, ka kaut kas īsti nav kārtībā. Varbūt man vajadzēja rīkoties, lai viņš saņemtu palīdzību.

Neviens neiebilda.

- Viņš arvien mani valdzināja, - Dženifera paskaidroja, - jo vienmēr bija ļoti iegrimis sevī un nepārprotami neatkarīgs no citu cilvēku ieskatiem, tomēr arī dziļi nelaimīgs savā būtībā. Pāris reižu, kad mēģināju ar Džeimiju runāt, viņš visai strupi atvairījās no manis. Sākumā jutos aizskarta, bet pēcāk mēģināju viņu saprast. Es pat ieskatījos grāmatās par psihes nenormālībām un meklēju ko tādu, kas atbilstu viņa uzvedībai. Šķita, ka viņš pilnīgi iekļaujas šizoīdas personības raksturojumā. Šizoīdi nav spējīgi nodibināt attiecības ar citiem cilvēkiem, bet tas viņiem neko nenozīmē. Viņi ir kā cilvēki salas. Pirmie psihoanalītiķi atzīst, ka tas ir pirmsšizofrēnijas stāvoklis, un, kaut arī vēlākie pētījumi parāda, ka vairums šo cilvēku nesaslimst ar garīgām slimībām, viņi tomēr tiek uzskatīti par šajā ziņā neaizsargātiem. - Viņa apjukusi apklusa. - Jūs droši vien nevēlaties dzirdēt manus prātojumus.

- Lūdzu, turpini!

Dženifera mirkli svārstījās.

- Es saku to nopietni, Džena.

- Labi. Galu galā es sāku vērot, vai nepamanīšu viņam kādas garīgas saslimšanas pazīmes, kaut arī klusībā cerēju, ka tā nebūs. Pamanījusi īstus simptomus, es biju satriekta.

- Kad tas notika?

- Vairākus mēnešus pirms tam, kad doktore Flauersa lūdza viņu aiziet no mums. Vienu brīdi Džeimijs bija noslēdzies pat vairāk nekā parasti - es toreiz jau zināju, ka šāds periods var iestāties pirms saslimšanas, - taču pirmo reizi viņa rīcība kļuva īsti dīvaina trīs vai četras nedēļas pirms aiziešanas. Tā bija otrdiena. Tas ir pilnīgi droši, jo otrdiena man ir brīvdiena, un es lasītavā mācījos. Bija vēla pēcpusdiena, un lasītavā es atrados viena pati. Džeimijs ienāca, devās uz kaktu, pagriezās pret sienu un sāka sev zem deguna kaut ko murmināt. Drīz murmināšana kļuva skaļāka, viņš kā para-noiķis sāka strīdēties ar kādu, kura nemaz nebija klāt.

- Vai tu atceries, ko viņš sacīja?

- Šī šķietamā persona darīja Džeimiju nemierīgu, viņš to apsūdzēja, ka tā mēģina viņam darīt pāri, ka no tās nāk indīgas vērpetes. Sākumā man šķita, ka Džeimijs teica “vērmeles”, bet vēlāk viņš atkārtoja vārdu vairākas reizes. Vērpetes. Vēl viņš bieži pieminēja sinirclēšcinu, runāja, ka šķietamā persona smird pa gabalu. Tas bija interesanti, es gribēju palikt un klausīties, taču man kļuva bail un es atstāju telpu. Viņš pat nepamanīja manu aiziešanu. Liekas, viņš vispār nemanīja manu klātbūtni.

- Vai šajās halucinācijās netika pieminēti zombiji vai stikla kanjoni?

Dženifera sāka bungot ar pirkstiem pa ceļgalu un kļuva domīga.

- “Stikla kanjons” būtu tā kā dzirdēts. - Viņa brīdi klusēja. - Jā, noteikti. Atceros, toreiz es nodomāju, ka vārdi vairāk skan kā dzeja, nevis halucinācijas. Tīra un skaidra dzeja. Varbūt tāpēc sākumā neko nesapratu. Kā tu to zini, Aleks?

- Kā viņš izskatījās? - painteresējās Džošs.

- Ne sevišķi labi, - es sacīju.

- Var nodomāt, - sacīja Dženifera, - ka halucināciju saturs ir visai nemainīgs.

- Daļēji tā ir.

- Vai tas nenorāda, ka halucinācijām varētu būt saistība ar kādu konfliktu vai smagu krīzi?

Gajs Meinvorings, medicīnas doktors, gan tā nedomāja.

- Tas ir ļoti iespējams, - es sacīju. - Vai jūs kaut ko zināt 110 Džeimija dzīves, kam sakars ar vērpetēm  smirdēšanu?

Visi klusēja.

- Un kā ar zombijiem un stikla kanjoniem?

Viņi galvu vien nogrozīja.

- Es neredzēju Džeimiju sarunājamies ar sevi, - ieminējās Felisija, - jo nekad nebiju tik tuvu, lai dzirdētu, ko viņš runā. Man no Džeimija bija bail, un, redzot viņu nākam, es tūlīt gāju prom. Vienu reizi ievēroju, ka viņš raud.

Felisija aplika sev apkārt rokas un novērsa skatienu.

- Vai neviens no jums neko par to neteica doktorei Flauer-sai? - es pajautāju.

- Tūlīt ne, - atbildēja Dženifera. - Tieši tas mani uztrauc. Man vajadzēja to darīt. Kad satiku Džeimiju pēc vairākām dienām, viņš likās normāls. Pat pasveicināja. Es nospriedu, ka tas bijis atsevišķs gadījums, varbūt narkotiku iedarbība. Taču pēc dažām dienām viss atkārtojās - gan satraukums, gan halucinācijas. Devos taisnā ceļā pie Saritas, bet viņa bija izbraukusi. Es nezināju, kam lai zvanu, jo negribēju sagādāt Džeimijam nepatikšanas, tāpēc nogaidīju nedēļas beigas, kad Sarita atgriezās, un visu izstāstīju. Viņa pateicās, paskaidroja, ka zina par Džeimija problēmām, un ieteica turēties no viņa tālāk. Es gribēju apspriest ar Saritu to, ko biju redzējusi, taču viņa nevēlējās to darīt. Toreiz man likās, ka tas nav sevišķi laipni. Vēlāk sapratu, ka tādi jautājumi ir konfidenciāli.

- Es gribēju viņai izstāstīt, tomēr neko neteicu, - Felisija ierunājās, valdīdama asaras. - Es baidījos, ka viņš kaut ko var izdarīt, ja to uzzinās.

- Arī es ievēroju, ka Džeimijs sarunājas ar sevi, - sacīja Džošs. - Vairākas reizes. Sapratu, ka kaut kas nav kārtībā, un tagad man ir skaidrs, ka nedrīkstēja klusēt. Viņš jau bija ķezā, jo neapmeklēja nodarbības, un es nospriedu, ka tā viņa situāciju tikai pasliktināšu. - Viņš apklusa un novērsa skatienu. - Tagad tas liekas nekam nederīgs aizbildinājums, bet toreiz es tā domāju.

- Tagad mana kārta, - pieteicās Deivids. - Es nekad neko tamlīdzīgu neredzēju, man no Džeimija metās nelabi, un es centos no viņa izvairīties. Pirmo reizi ko tādu pamanīju, kad viņš sāka jocīgi uzvesties grupā.

- Tas bija briesmīgi, - ieteicās Dženifera, un citi piekrītoši pamāja ar galvu. - Kā viņš toreiz kliedza, kļuva pavisam sarkans, kādas izskatījās acis! Mums nevajadzēja pieļaut, ka viss aiziet tik tālu.

Noskaņojums telpā kļuva arvien drūmāks. Es uzmanīgi izvēlējos vārdus, jo, atrodot īstos, bija iespējams vērsties gan pie viņu intelekta, gan jūtām.

- Gandrīz visus, ar kuriem esmu runājis par šo gadījumu, moka vainas apziņa, - es sacīju, - turklāt neizskaidrojama. Cilvēks iet postā, un neviens nezina, kāpēc. Zinātnei garīgās slimības joprojām ir traģisks nezināmais, un nekas nepadara cilvēkus tik bezpalīdzīgus kā neizskaidrojama traģēdija. Mēs visi vēlamies būt noteicēji par savu likteni, bet, līdzko notikumi atņem iespēju to kontrolēt, uzdodam jautājumus, meklējam iemeslus un pārmetam sev, ka mums būtu vajadzējis vai arī bijis iespējams rīkoties citādi. Džeimija sajukšana nav atkarīga no tā, ko jūs esat vai neesat darījuši. Ja arī jūs būtu runājuši ar doktori Flauersu, tas neko nedotu, jo šizofrēnijai ir pašai savi attīstības ceļi.

Un es atkārtoju iepriekšējā dienā Heterei Kadmusai teiktos mierinājuma vārdus. Viņi, četras lieliskas datu apguves sistēmas, klausījās un visu pārstrādāja.

- Labi, - pavēstīja Deivids, - tam ir zināma jēga.

- Es saprotu visu, ko jūs sakāt, taču tāpēc nejūtos labāk, -bilda Felisija. - Kamēr mēs apgūsim šo informāciju emocionāli, droši vien paies laiks.

- Vai varam parunāt arī par ko citu? - pētīdama nagus, pajautāja Dženifera.

Neviens neiebilda, tāpēc es sacīju, ka varam gan.

- Šī doma jau labu laiku nodarbina manu prātu, - viņa teica. - Pēc Džeimija apcietināšanas aizgāju uz bibliotēku un izlasīju par sērijveida slepkavām visu, ko varēju atrast. Šādas literatūras ir pavisam maz, bet tajā, kuru atradu, slepkavas bija sadistiski sociopāti, nevis šizofrēniķi. Zinu, ka dažas autoritātes uzskata sociopātus par vāji maskētiem psihiskiem slimniekiem -Kleklijs raksta, ka viņi staigā ar vesela cilvēka masku, - taču parasti dekompensācija nav vērojama un garīgi viņi nesaslimst, vai ne?

- Parasti ne.

- Tātad tas neko nedod, vai ne?

- Varbūt slepkavības izdarītas pirms dekompensācijas? - ierunājās Džošs.

- Tas nevar būt, - Dženifera iebilda. - Slepkavības sākās apmēram pusgadu pēc Džeimija aiziešanas no projekta, un tad jau viņš bija aizgājis visai tālu. Un pēdējās divas izdarītas pēc Džei-mija izbēgšanas no psihiatriskās slimnīcas. Protams, ja vien nav notikusi remisija.

- Runājot par Džeimiju, ir gan recidīvs, gan remisija, - es sacīju. - Jūs jau daļēji to aprakstījāt: vienu dienu viņa rīcība bijusi para-nojāla un viņam zudusi orientācija, bet pēc pāris dienām viņš spējis pateikt “sveiks!”. Taču tava atziņa, ka psihopātija reti - ja vispār tas notiek - pārvēršas garīgā saslimšanā, ir pareiza. Es neievēroju Džei-mijā sadista vai psihopāta iezīmes, tās nav pamanījis arī neviens cits, ar ko līdz šim esmu runājis. Vai jūs esat ievērojuši?

- Nē, - atbildēja Džošs. - Viņš bija nesabiedrisks un rupjš, taču nežēlīgs gan ne. Viņa sirdsapziņa, varētu teikt, bija pat pārāk attīstīta.

- Kāpēc tu tā saki?

- Pateicis vai izdarījis kaut ko nepatīkamu, viņš allaž kļuva skumīgs. Džeimijs neatvainojās, taču vienmēr bija noprotams, ka viņš izsists no sliedēm.

- Likās, ka viņš ne visai patīk arī sev, - piebilda Felisija. - Varēja nodomāt, ka dzīve viņam ir par slogu.

Zēni piekrītoši pamāja, bet Dženifera sāka nepacietīgi dīdīties.

- Atgriezīsimies pie temata, - viņa noteica. - Ir skaidri redzams, ka starp diagnozi un viņam izvirzīto apsūdzību pastāv liela nesaskaņa. Vai kāds ir nopietni apsvēris iespēju, ka slepkavības nav izdarījis viņš? Varbūt šis ir viens no gadījumiem, kad policija atradusi grēkāzi un ne par ko citu vairs negrib domāt?

Viņas sejā uzplaiksnīja sašutums. Un nožēla, ka man kaut kas tāds jāizdzird.

- Par spīti pretrunām, Džena, ir neapstrīdami pierādījumi, ka viņš iesaistīts slepkavībās.

-Tomēr...

- Manuprāt, nekādu pretrunu nav, - bilda Deivids. - Salīdzinājumam padomājiet par šādu hipotēzi. Džeimijs ir garīgi slims, bet viņa draugs psihopāts Čanselors ar manipulācijām panāk, ka Džeimijs nogalina cilvēkus. Redziet nu, visas neatbilstības izgaist.

Es apsēdos taisnāk.

- Kā tu nonāci pie šīs domas?

- Nekāda spīdoša dedukcija nav vajadzīga. - Viņš paraustīja plecus. - Šis vīrs mēdza piebraukt pēc Džeimija. Uzkrītošs un dīvains zellis, taču viņam bija milzīga ietekme uz Džeimiju.

- Kādā ziņā dīvains?

- Gan pēc izskata, gan uzvedības. Liela auguma - uzpumpējis muskuļus kā Švarcenegers -, ģērbies kā baņķieris, balinātiem matiem, ar ilgviļņiem, krāsotām uzacīm, nopūderējies un grimēts, un viņš lietoja smaržas un kustējās kā sieviete.

- Tu pateici tikai to, - iejaucās Dženifera, - ka viņš bija gejs. Liela muiža!

- Nē, - Deivids nepiekāpās. - Tas, ka viņš bija gejs, nav viss. Viņš... uzkrītoši centās to izrādīt. Kā teātrī. Viņš likās aprēķina cilvēks. Nevaru norādīt, tieši kādā veidā, bet likās, ka viņam patīk manipulēt ar cilvēkiem. - Deivids apklusa un paskatījās manī. - Vai tam ir kāda jēga?

- Protams. Kāpēc tu domā, ka viņam bija liela ietekme uz Džeimiju?

- Ikviens, kas redzēja abus kopā, saprata, ka varoņa kults ir pilnā plaukumā. Džeimijs pret citiem bija neiecietīgs. Pie joda, viņam bija interese par smalkajām mākslām. Bet pietika durvīs parādīties Čanseloram, kad viņš viscaur atplauka un sāka tarkšķēt kā rēzus pērtiķis.

- Tā ir taisnība, - piekrita Džošs. - Pārmaiņas krita acīs. Pēc iepazīšanās ar Čanseloru Džeimijs mainīja savu intelektuālo orientāciju. No dzejas uz uzņēmējdarbību un ekonomiku. - Viņš uzsita ar pirkstiem knipi.

- Viņš pat veica Čanseloram pētījumus, - piebilda Deivids, - dirnēja pie grāmatām, kurām agrāk nebūtu ne pieskāries.

- Kas tās bija par grāmatām?

- Manuprāt, par ekonomiku. Es nepievērsu īpašu uzmanību, jo ari mani tādas lietas garlaiko.

- Reiz es sadūros ar viņu uzņēmējdarbības bibliotēkā, - stāstīja Džošs. - Pamanījis mani, Džeimijs aizvēra grāmatas un paziņoja, ka ir aizņemts. Es tomēr redzēju, ka viņš taisa diagrammas un tabulas. Izskatījās, ka viņš pēta vērtspapīru - akciju un obligāciju - cenas.

- Traks var palikt! - Deivids pasmaidīja. - Ja Čanseloram izdevies piedabūt Džeimiju uz kaut ko tādu, tad slepkavība nieks vien būtu.

- Tās ir muļķīgas runas, - atcirta Dženifera. Bārdainais puisis izbrīnījies paskatījās un paraustīja plecus.

- Ko tu teiksi par Deivida teoriju, Džena? - es pajautāju.

- Manuprāt, zināma jēga tajā ir, - viņa bez sajūsmas atbildēja. - Konceptuāli nekas nav iebilstams.

Pagaidīju, vai Dženifera kaut ko nepiebildīs. Kad viņa to nedarīja, es turpināju:

- Pirms brīža tu ieminējies, ka tā varētu izpausties narkotiku iedarbība. Kādas narkotikas viņš lietoja?

Istabā iestājās ledains klusums. Es pasmaidīju.

- Mani neinteresē jūsu privātā dzīve, mīļie cilvēki.

- Nav runa par mūsu privāto dzīvi, - sacīja Džošs. - Jautājums skar cilvēku, kura te nav.

Vajadzēja brīdi, lai dzirdēto apjēgtu.

- Vai Gērijs lieto narkotikas? - es pajautāju.

- Jau pirmīt teicu, ka jūs viņu nepazītu.

- Pagājušajā vasarā ar viņu notikušas lielas pārmaiņas, - paskaidroja Dženifera. - Šis temats pie mums ir visai kutelīgs.

- Kāpēc?

Deivids ciniski iesmējās.

- No augšas dots mājiens, ka jebkuras runas par misteru Ja-maguči ir nevēlamas. Ja divi no sešiem projekta dalībniekiem izkrīt, cerības uz finansējuma atjaunošanu mazinās.

- Mani neinteresē personiskie ieskati, - es sacīju. - Tāpat es nedomāju uzmākties Gērijam. Bet, ja viņš devis Džeimijam narkotikas, man tas ir jāzina.

- Mums nav nekādu pierādījumu, - sacīja Džošs.

- Pietiks ar saprātīgiem minējumiem.

- Es pateikšu savējos, - ierunājās Dženifera. - Nolēmis vairs nebūt labs un paklausīgs zēns, Gērijs sāka lietot narkotikas - amfetamīnu, LSD, kokaīnu, trankvilizatorus, metakvalo-nu. Visu pērno gadu viņš pavadīja kaifā. Pirmo reizi mūžā viņš bija sadumpojies un kā jauns atgrieztais vairs nezināja mēru. Katra apreibināšanās nāca kā kosmiska atklāsme, un katram to vajadzēja izmēģināt. Džeimijam nebija draugu, un Gēriju par tādu visdrīzāk varēja uzskatīt. Abi turējās atsevišķi, tāpēc brīžos, kad neapvainoja viens otru, viņi iekārtojās kaktā un smīnēja par mums, pārējiem. Ļoti iespējams, ka Gērijs kaut ko Džeimijam devis.

Šķita, ka Džošs grib ko teikt, bet viņam neērti runāt.

- Vai tu kaut ko zini? - es noprasīju.

- Es manīju ko tādu, kas liecina, ka viņi varētu būt saistīti arī ciešāk. Reiz, kad Čanselors iegriezās bibliotēkā pēc Džeimija, uzradās Gērijs, un viņi aizbrauca visi kopā. Nākamajā dienā Gērijs ķircināja Džeimiju, ka viņš esot Čanselora mazais harēma zēns.

- Vai Gērijs ir gejs? - es pajautāju.

- Nekad neesmu par to domājis, bet kas to lai zina?

- Kā Džeimijs reaģēja uz apcelšanu?

- Viņš tikai ar izklaidīgu skatienu vērās izplatījumā un neteica neko.

- Man vajadzēs aprunāties ar Gēriju, - es teicu. - Kur viņu var atrast?

Šoreiz atbilde nebija tik ilgi jāgaida.

- Es redzēju viņu pirms pāris mēnešiem, - sacīja Deivids. - Pie ziemeļu korpusa tirgoja zālīti. Izskatījās kā panks un izturējās ļoti naidīgi, plātījās, ka jūtas brīvs, kamēr mēs, pārējie, vergojot doktorei Flauersai. Teica, ka dzīvo bēniņos pilsētas centrā kopā ar citiem māksliniekiem un ka drīzumā kādā galerijā tiks sarīkota viņa darbu izstāde.

-Ar kādu mākslu viņš nodarbojas?

Visi raustīja plecus.

- Mēs neko neesam redzējuši, - bilda Deivids. - Varbūt nodarbojas ar apģērba šūšanu karalim.

- Aleks, - ieteicās Dženifera, - vai tu gribi teikt, ka narkotikas varētu būt ietekmējušas Džeimija sabrukumu?

- Nē. Šobrīd man nav zināms nekas tāds, lai varētu to apgalvot.

Tā bija klaja atrunāšanās, un atbilde nevarēja apmierināt. Viņa tomēr neuzstāja. Drīz vien es beidzu pārrunas un pateicos, ka viņi veltījuši man laiku. Felisija ar zēniem aizgāja pavisam drīz, bet Dženifera aizkavējās un, sameklējusi vīlīti, tēloja, ka vīlē nagus.

- Par ko tu domā, Džena?

Viņa nolika vīlīti un paskatījās uz augšu.

- Nekas šajā lietā nesaderas. Konceptuāli.

- Un kas jo īpaši tevi neapmierina?

- Džeimijs nekādā ziņā neiederas sērijveida slepkavas lomā. Man viņš nepatīk, es zinu, ka viņam ir nopietnas problēmas, bet ar visu to viņš nu nekādi neiekļaujas šajā personības profilā.

Cilvēciskajam dzīvniekam nepatīk, ka viņu mēģina ievietot tādā glītā un prognozējamā iesaiņojumā kā psiholoģiskie profili. Es viņai to neteicu. Studējusi vēl pāris gadu, viņa pati pie tā nonāks. Taču viņas pieminētie jautājumi krustojās ar manējiem, un pārrunas bija pārsniegušas teoretizēšanas robežas.

- Tātad Deivida scenārijs tev nepatīk?

Viņa papurināja galvu, un plastmasas auskari sašūpojās kā pulksteņa svārsti.

- Vai tas, ka Čanselors ar viņu manipulējis? Nē. Džeimijs varēja apbrīnot Čanseloru, taču viņš bija neieprogrammējams individuālists. Man grūti viņu iedomāties bandinieka lomā.

- Bet ja nu garīgā saslimšana viņa individualitāti pavājinājusi un viņš kļuvis neaizsargāts?

- Psihopāti izvēlas cilvēkus ar vāju gribu, ar zemu pašcieņas līmeni vai defektīvas personības, vai ne? Tikai ne šizofrēniķus. Ja Džeimijs ir psihiski slims, viņš būtu pārāk neprognozējams, lai viņu ieprogrammētu, vai ne?

Doma bija spīdoša un tieša, jautājumā skanēja jaunības kvēle.

- Tu uzdod labus jautājumus, - es teicu. - Es priecātos, ja varētu uz tiem atbildēt.

- Ak nē, - viņa atteica, - es uz atbildēm neceru. Psiholoģija ir pārāk neprecīza zinātne, lai dotu konkrētas atbildes.

- Vai tevi tas nomāc?

- Nomāc? Tieši otrādi, tas mani intriģē.

Ieraudzījusi mani ejam uz Saritas kabineta pusi, Karena panācās pretī. Viņas ķermeņa valoda liecināja par kareivīgumu.

- Liekas, jūs teicāt, ka bez viņas varēsiet iztikt.

- Uzradušies daži jautājumi. Tie neprasīs daudz laika.

- Varbūt es varu palīdzēt?

- Paldies, bet - nē. Man jāaprunājas ar viņu pašu.

Karenas nāsis ietrīsējās, pilnīgās lūpas sakniebās. Es pagājos

uz kabineta pusi, taču viņa aizšķērsoja ceļu ar savu augumu. Pēc īsa naidīguma mirkļa viņa graciozi paslīdēja sānis, pagriezās un aiz-soļoja. Paviršs vērotājs neko aizdomīgu nebūtu pamanījis.

Uz manu klauvējienu atsaucās gumijas riteņu čīkstēšana un švīkstēšana pa vinila grīdu, un durvis atvērās uz āru. Sarita pagaidīja, kamēr es ieeju, un pati tās aizvēra. Ripinādama ratiņus atpakaļ, viņa apstājās pie rakstāmgalda ar datorizdruku kaudzi.

- Labrīt, Aleks! Vai no tikšanās bija kāds labums?

- Šie jaunieši spēj iedziļināties citā.

- Vai ne? - Sarita mātišķi pasmaidīja. - Viņu attīstība ir brīnišķīga. Lieliski paraugi.

- Tev vajadzētu gūt no viņiem lielu gandarījumu.

- Tā arī ir.

Iezvanījās telefons. Sarita pacēla klausuli, vairākas reizes nopūtās un smaidīdama nolika.

- Tā bija Karena. Viņa teikusi, ka esmu aizņemta, taču tu, vienalga, izlauzies cauri.

- Ļoti aizbildnieciska, vai ne?

- Uzticama. Mūsu dienās uzticami cilvēki gadās ārkārtīgi reti. - Sarita aizgriezās ar krēslu uz otru pusi. - Viņa patiešām ir neparasta jauna sieviete. Ar ļoti gaišu galvu, kaut augusi Votsā, vienpadsmit gadu vecumā aizgājusi no skolas, aizbēgusi, piecus gadus dzīvojusi uz ielas un darījusi daudz ko tādu, kas nedz tev, nedz man nerādās sapņos. Sešpadsmit gadu vecumā saņēmusies, atgriezusies vakarskolā un triju gadu laikā ieguvusi vidusskolas diplomu. Izlasījusi rakstu par projektu, viņa nospriedusi, ka radusies iespēja izglītību papildināt, kādu rītu ieradās un palūdza, lai viņu pārbauda. Viņas dzīvesstāsts mani valdzināja, ari viņas prāts likās ass, tāpēc biju ar mieru viņu testēt. Rezultāti bija augsti, virs simt četrdesmit, bet ar to nepietika, lai viņu uzņemtu. Tomēr Karena bija pārāk spējīga, lai ļautu viņai tā vienkārši aiziet, tāpēc pieņēmu viņu darbā par asistenti un pierakstīju kā studenti ar nepilnu slodzi. Patlaban viņa domā par izglītības turpināšanu Boaltas vai Hārvarda juridiskajā skolā. Nešaubos, ka viņa savu panāks. - Sarita vēlreiz pasmaidīja un notrausa no atloka neesošu pūku. - Bet kā es varu tev palīdzēt?

- Man jāsatiek Gērijs Jamaguči, tāpēc man vajadzīga viņa pēdējā adrese.

Saritas smaids izdzisa.

- Es tev to iedošu, taču jēgas no tās nebūs. Pēdējos sešus mēnešus viņš klaiņo apkārt.

- Zinu. Tomēr centīšos atrast.

- Labi, - Sarita vēsi attrauca. Strauji apgriezusi ratiņus, viņa atrāva vaļā dokumenta skapja durvis un izņēma aktu vākus. - Te būs. Vari norakstīt.

Es izvilku savu piezīmju burtnīcu. Iekams biju to atvēris, viņa steidzīgi nosauca adresi Piko ielā, no centra uz rietumiem. Tas bija netīrs un nolaists rajons, kur starp graustiem, šūšanas darbnīcām un noplukušiem bāriem mita nelegālie imigranti un ielu iemītnieki. Pēdējā laikā daži esošie un topošie mākslinieki bija iekārtojuši darbnīcas ražošanas telpu bēniņos un mēģināja radīt ko līdzīgu Rietumu SoHo. Pagaidām Losandželosa to negribēja atzīt.

- Paldies!

- Ko tu gaidi no sarunas ar viņu? - Sarita noprasīja.

- Es gluži vienkārši cenšos izveidot maksimāli pilnīgu datu bāzi.

- Ceru, tu neaiziesi pārāk tālu, izmantojot...

Telefons iezvanījās no jauna. Viņa satvēra klausuli un asi atsaucās: - Jā! - Saritai klausoties, dusmas viņas sejā nomainīja pārsteigums, kas drīz pārvērtās šokā.

- Nevar būt! Tas ir briesmīgi. Kad... jā, viņš patlaban ir šeit. Jā, pateikšu.

Sarita nolika klausuli.

- Zvanīja Sauza. No cietuma. Šorīt agri Džeimijs mēģinājis darīt sev galu. Sauza vēlas, lai tu ierodies, cik ātri vien vari.

Es pielēcu kājās un noliku piezīmju burtnīcu.

- Cik nopietni viņš ir savainojies?

- Viņš ir dzīvs. Tas ir viss, ko zinu.

Teikdama atvainošanās un samierināšanās vārdus, vina vir-zījās ar ratiņiem uz manu pusi, taču es biju pārāk steidzīgs, lai kaut ko dzirdētu.

17

Viņš bija pārvietots uz stacionāro slimnieku telpām, kuras Montess bija man rādījis, vadājot pa cietumu. Pie durvīm sardzē stāvēja trīs uzraugi, arī Zonnenšeins. Pa lodziņu durvīs bija redzams Džeimijs, kas gulēja uz gultas, viņa galva bija aptīta ar asiņainiem pārsējiem. Izstīdzējušie locekļi bija ieslēgti polsterētos rokudzelžos, bet vienā rokā iedurta intravenozās iešļircināšanas adata. Marles turbānam pa vidu varēja saskatīt tikai dažas vietiņas sadauzītajā un pietūkušajā sejā. Viņš vai nu gulēja, vai bija bezsamaņā. Sasārtušie plakstiņi bija aizvērti, sasprēgājušās, pavērtās lūpas - nedzīvas.

Sauza stāvēja blakus mazam, trīsdesmit gadus vecam bārdainam vīram. Advokāts bija ģērbies ieroču tērauda krāsas zīda uzvalkā, kas atgādināja bruņas. Ieraudzījis mani, viņš spēra dažus soļus uz priekšu un pikti ierunājās:

- Viņš vairākas reizes no visa spēka triecies pret kameras sienu. - Sauza veltīja uzraugiem zvērojošu skatienu, bet vīru akmeņainajās sejās nepakustējās ne vaibsts. - Kauli veseli, arī redzamu iekšķīgu ievainojumu nav. Visvairāk cietusi galva, pēc doktora Pleta domām, viņam ir smadzeņu satricinājums. Doktors Plets grib Džeimiju pārvest uz apgabala hospitāli.

Plets neteica neko. Ārstam virs džinsiem un darba krekla bija uzvilkts saburzīts balts virsvalks, un rokā viņš turēja melnu ādas somu. Kartīte pie atloka vēstīja, ka viņš ir ārstējošais neirologs. Es painteresējos, kāds ir cietušā stāvoklis.

- Grūti pateikt, - Plets klusu atbildēja. - īpaši tāpēc, ka jāņem vērā psihiskais uzslāņojums. Mani steidzami izsauca, un es neesmu paņēmis līdzi daudz instrumentu. Šķiet, ar refleksiem viss ir kārtībā, taču nekad nav zināms, kādas sekas var būt galvas savainošanai. Pāris dienu viņu novēros, un ceru, ka pēc tam radīsies skaidrāks priekšstats.

Es vēlreiz ieskatījos lodziņā. Džeimijs nebija pakustējies.

- Drošība te ir zem katras kritikas, - Sauza noteica tik skaļi, lai dzirdētu uzraugi. - Šā atgadījuma dēļ lieta var ņemt jaunu virzienu.

Viņš sameklēja portfelī miniatūru magnetofonu un tādā balsī, kādā parasti uzstājas tiesas zālē, sīki aprakstīja pašnāvības apstākļus. Piegājis pie uzraugiem, Sauza nopētīja viņu žetonus un pārspīlēti skaidri ierunāja magnetofona lentē viņu vārdus. Nelikās, ka šāda rīcība kādu iebaidītu.

- Kas ir intravenozajā sistēmā? - es pajautāju Pletām.

- Tikai barības vielas. Viņš izskatījās stipri vājš, un organisms nedrīkst zaudēt šķidrumu, ja būtu sākusies iekšējā asiņošana.

- Šķiet, ka viņš pamatīgi apdauzījies.

- Tiesa. Viņš ar visu sparu meties virsū šai sienai.

- Ne sevišķi patīkams paņēmiens, lai padarītu sev galu.

- Droši vien.

- Vai bieži gadās ko tādu piedzīvot?

Ārsts papurināja galvu.

- Galvenokārt es nodarbojos ar rehabilitāciju - ar muskuļu dziļo elektromiogrāfiju. Ārste, kurai parasti no cietuma zvana, ir dzemdību atvaļinājumā, un es viņu aizvietoju. Viņai ar šādiem gadījumiem nākas saskarties bieži, parasti tā ir narkotiku pēcie-darbība.

- Šis zēns nekad nav lietojis narkotikas.

- Tā runā.

Gaitenī atskanēja soļi. Parādījās pāris sanitāru ar nestuvēm. Viens uzraugs atslēdza durvis, iegāja telpā, bet pēc brīža iznāca un paziņoja, ka viss ir kārtībā. Tūlīt viņam piebiedrojās otrs uzraugs. Zonnenšeins palika ārpusē, un, mūsu skatieniem sastopoties, viņš zīmīgi pamāja. Pa durvīm pabāza galvu otrs uzraugs un aicināja Pletu un sanitārus ieiet. Sanitāri ar nestuvēm piegāja pie durvīm un līdz pusei tās iedabūja telpā. Sauza ar niknu sejas izteiksmi kā sargādams piegāja pie durvīm, es viņam sekoju. Mazliet padarbojušies, sanitāri atvienoja sistēmu, noripināja Džei-mija ļengano augumu no gultas uz nestuvēm un pievienoja sistēmu no jauna. Klusumu traucēja vienīgi klusas rosības simfonija. Viens sanitārs pacēla uz augšu intravenozās iešļircināšanas pudeli un paziņoja:

- Ja esat gatavi, man viss ir kārtībā.

Plets pamāja ar galvu.

- Kustamies!

Otrs sanitārs un divi uzraugi izgāja uz priekšu un pacēla nestuves. Džeimija galva sašūpojās kā laiva nemierīgos ūdeņos.

- Es pavadīšu savu klientu uz ātrās palīdzības mašīnu, - paziņoja Sauza. Neviens neiebilda. Pēc tam viņš uzrunāja mani: - Mums jāapspriežas. Lūdzu, gaidiet mani pēc desmit minūtēm pie cietuma ieejas.

Es atbildēju, ka gaidīšu, un noskatījos uz nestuvēm, kas attālinājās.

Tiklīdz bijām palikuši divatā, Zonnenšeins savilka uz augšu vienu uzaci un aicināja mani līdzi. Viņš nesteidzīgi veda mani pa galveno gaiteni uz slēdzamo liftu. Uz latu soliem sakumpušie cietuma iemītnieki dzeltenajās drēbēs pavadīja mūs ar skatienu. Aiz stūra atskanēja operetisks kliedziens. Nodaļā oda pēc vēmekļiem un dezinfekcijas šķīduma.

Zonnenšeins pagrieza atslēgu, un lifta durvis atvērās. Viņš ieslēdza liftu, un mēs nobraucām līdz apakšējam stāvam. Vēl viens atslēgas pagrieziens, un lifts apstājās. Uzraugs pieslējās pie kabīnes sienas un iesprieda roku sānos. Lai maskētu neveiklības sajūtu, viņš mēģināja savai mēnesim līdzīgajai sejai piešķirt niknu izteiksmi.

- Man neklātos vērt vaļā muti, un, ja atsauksieties uz mani, es teikšu, ka melojat.

Es pamāju, ka esmu sapratis.

- Vai vēl arvien gribat zināt, ko viņš neprātā klaigā?

-Jā.

- Šorīt plosīdamies viņš klaigāja par saindētu zemi un asiņainām vērpetēm. Viss pārējais bija tikai vaidi un stenēšana. Vienu reizi viņš ieminējās par nožēlu vai kaut ko tamlīdzīgu.

- Nožēlojamu rīcību?

- Varbūt. Vai tas ir svarīgi?

- Tā sauc pašnāvību.

- Hmm... - Uzraugs neomulīgi pasmaidīja. - Liekas, šorīt viņa stāvoklis bija stipri nožēlojams.

- Kad viņš sāka nīcināt sevi?

- Kliegšana sākās ap sešiem. Es pārbaudīju, kas notiek, un likās, ka viņš nomierinājies un tūlīt aizmigs. Pēc desmit minūtēm atskanēja būkšķis, it kā ar kalēja veseri kāds dauzītu meloni. Viņš bija apgriezies otrādi, šūpoja galvu uz priekšu un atpakaļ, kā gribēdams nomest no pleciem, un trieca pret sienu. Viss pakausis viņam tagad ir kā biezputra. Bija vajadzīgi četri vīri, lai viņu sasietu.

- Vai stingrajā režīmā tā bieži notiek?

- Nekādā ziņā. Parasti kaut kas tāds atgadās ar jaunpienākušajiem. Nokļuvuši stingrajā režīmā, visi ir mierīgi un rāmi. Es jau stāstīju, ka arvien atrodas kāds, kas mēģina tēlot garīgi slimu, taču ne tādā mērā, lai sevi nopietni savainotu.

Uzraugs izskatījās noraizējies. Es zināju, kāds tam iemesls, un ierunājos par to.

- Vai jūs vēl arvien domājat, ka viņš simulē?

Noslaucījis ar roku pieri, uzraugs pasniedzās pēc atslēgas un

to pagrieza. Lifts trokšņaini sāka laisties uz leju.

- Jūs gribējāt zināt, ko viņš runā, un es to pateicu. Tas ir

viss.

Lifts strauji apstājās pirmajā stāvā, tā durvis atvērās uz caurlaides telpu.

- Ejiet uz priekšu, ser, - noteica uzraugs, palaizdams mani ārā. Es tā arī darīju, bet viņš atgriezās liftā.

- Paldies! - skatīdamies taisni uz priekšu un lūpas gandrīz nekustinādams, klusi noteicu.

- Lai jums labi klājas! - viņš atsaucās, pieskāries ar roku pistoles spalam.

Es pagriezos. Uzrauga seja līdzinājās nekustīgai maskai, kuru durvis, vērdamās ciet, arvien vairāk sašaurināja. Es skatījos, līdz seja nozuda pavisam.

Sauza gaidīja pie ieejas. Ieraudzījis mani, viņš palūkojās pulkstenī un aicināja tālāk.

Mēs nogājām pa pakāpieniem un možā solī devāmies uz mašīnu stāvvietu. Antrims jau bija piebraucis ar rolsroisu un stāvēja, atvēris mašīnas vienas durvis. Tiklīdz bijām iekšā, viņš tās aizvēra, pats apsēdās pie stūres, un rolsroiss klusi sāka slīdēt uz priekšu. Likās, lielā mašīna lidinās gaisā kā melns briesmonis, mezdama ēnu pār betona rifu.

- Ieturēsim lenču, - ieminējās advokāts. Likās, vēlme sarunāties līdz ar to izzuda, jo, brīdi aplūkojis mašīnas dzelteno polsterējumu, viņš paņēma mašīnā ierīkotā telefona klausuli, sastādīja numuru un nokliedza saviem padotajiem pavēles.

Modernākie restorāni atradās pilsētas finanšu rajona rietumu puses lepnāko namu augšējos stāvos, no tiem pavērās skats uz pilsētu, un pie lenča tur trīs reizes pasniedza martīni. Taču Antrims vadīja mašīnu uz pretējo pusi un cauri klaidoņu rajonam iebrauca Losandželosas austrumu daļā. Viņš brauca ātri un mierīgi, līdz strauji iegriezās grambainā sānielā un pēc tam stāvlaukumā starp četrstāvu noliktavām. Laukuma otrā pusē uz blokiem bija novietota “Jetstream” pārvadājamā māja ar baltām gofrēta skārda sienām un efejām klātu jumtu. Caur efeju lapām bija izspraukusies ar roku krāsota koka plāksne, kam katrā galā bija uzzīmēts sombrero un uzraksts vēstīja: ROZAS MEKSIKĀŅU VIRTUVE.

Antrims palika pie mašīnas, bet mēs abi ar Sauzu iegājām restorānā. Tur bija šauri un karsti, taču telpas bija tīras. Pie ārsienas virknējās sešas mahagonija kabīnes, trijās no tām sēdēja meksikāņu strādnieki. Pie logiem karājās aizvelkami katūna aizkari, bet virs durvīm mirgoja “Dos Equis” zīme. Virtuve bija redzama, un to no ēdamtelpas šķīra līdz vidum augsta koka lete. Aiz letes pie krāsnīm, eļļas un tvaika katliem stoiski svīda resns, T kreklā un stīvinātā priekšautā ģērbies ūsains vīrs. Citā stūrī pie sudrabaini mirdzoša kases aparāta sēdēja tikpat apaļīga sieviete un lasīja “La Opinion”. Kafejnīcā virmoja čili un cūkgaļas aromāts.

Ieraudzījusi mūs ienākam, sieviete tūlīt piecēlās. Viņai varēja būt gadu septiņdesmit, melnās acis dzirkstīja, un sirmo matu pīni viņa bija uzspraudusi virs galvas.

- Misters S.! - vina teica, saņemdama Sauzas abas rokas.

- Sveika, Roza! Vai menudo* šodien ir?

- Atvaino, vairs nav, taču ir ļoti garšīgi plāceņi ar cāļa gaļu.

Mēs apsēdāmies vienā no tukšajām kabīnēm. Ēdienkartes nebija. Sauza atpogāja žaketi un ērti iekārtojās.

' Pikanta meksikāņu zupa.

- Es vēlos zupu albondigas, - viņš paziņoja, - divus plāceņus - vienu ar cāļa, otru ar cūkas gaļu -, pildītus čili piparus, ceptas pupiņas ar rīsiem un krūzi ūdens ar ledu.

- Ļoti labi. Un jums, ser?

- Vai jums ir vēršgaļas salāti?

- Šeit tie ir paši labākie pilsētā, - ierunājās Sauza. Sieviete pietvīka koši sarkana.

- Vēršgaļas salātus un “Carta Blanca”.

Sieviete piekrītoši pamāja un nodeva pasūtījumu pavāram. Tas pasniedza paplāti, kura saturu nolika uz galda: šķīvi ar viegli nobrūninātiem zilās kukurūzas plāceņiem un sviesta trauku laivas izskatā. Sauza deva šķīvi man, bet, kad es atteicos, paņēma plāceni, ātri apzieda ar sviestu, salocīja un nokoda trešo daļu. Ritmiski sakošļājis kumosu, viņš to norija un uzdzēra ūdeni.

- Tā kā jūs neēdat, - viņš ierunājās, - varbūt varat dot nelielu ieskatu par to, ko esat uzzinājis.

Es atskaitījos, taču man radās iespaids, ka lietas klīniskie aspekti viņu neinteresē. Kad par to ieminējos, Sauza smagi nopūtās un apzieda nākamo plāceni ar sviestu.

- Es jau teicu, ka lietas aspekts mainījies. Es enerģiski cenšos panākt tiesas atlikšanu. Šārīta notikums skaidri liecina, ka-apgabala iestādes nespēj rūpēties par zēna drošību, un mana pārliecība, ka viņš jāizolē kādā privātā iestādē, kļūst arvien stiprāka.

- Par spīti bēdīgajai slavai, kādu guvusi šī lieta?

- Mums par laimi, šajā pilsētā varmācīgu noziegumu netrūkst, un notikums jau nozudis no avīžu pirmajām lapām. Vakardienas “Times” par to bija tikai neliels rakstiņš divdesmit septītajā lappusē. Šīsdienas avīzē nebija nekā. Es gaidīju, ka pašnāvības mēģinājuma dēļ lieta no jauna kādu laiku būs uzmanības centrā, bet pēc tam iestāsies miers, jo ceturtās varas mai-tasputni būs atraduši jaunu upuri, kam uzklupt.

Roza atnesa frikadeļu zupu, ūdeni ar ledu un man “Carta

Blanca”. Karstajā kafejnīcā pār pieri tecēja sviedri, taču aukstais alus bija uz mēles gluži kā lāsteka. Sauza norija karoti garojošās zupas bez aizķeršanās.

- Gribu jums jautāt, doktor, vai šādas mūsu stratēģijas dēļ jūs nejūtaties neērti?

- Es vēl neesmu beidzis izvērtējumu...

- Jā, es saprotu. Varu vienīgi apbrīnot pamatīgumu, ar kādu jūs strādājat. Bet vai neesat mēģinājis radīt sev priekšstatu par viņa tiesībspēju?

- Gribu pagaidīt, kamēr manā rīcībā būs visi dati, un tikai tad formulēšu savu viedokli.

- Hmm...

Sauza no jauna pievērsās zupai, šmakstinādams iztukšoja bļodu un izslaucīja ar plāceņa gabalu no tās pēdējās lāses.

Baltos bieza meksikāņu porcelāna traukos tika atnests ēdiens -viņam paplāte, man - šķīvis.

- Nobaudiet, doktor!

Un Sauza ķērās pie ēšanas.

Mēs ēdām klusējot, apkārt skanēja smiekli. Salāti bija lieliski, gaļas šķēlītes mazliet pikantas, bet maigas, dārzeņi citronu un piparu mērcē stingri un svaigi. No asajām garšvielām un tveices uz pieres izspiedās sviedru lāses, un es jutu, ka krekls jau līp pie miesas. Sauza apņēmīgi pieveica cepto pupiņu kalnu, notiesāja lielāko daļu pildīto čili piparu un iztukšoja ūdens krūzi. Rozā tūlīt to piepildīja no jauna.

Kad no čili bija palikuši tikai garaiņi un daži rīsa graudi, viņš atbīdīja paplāti. Roza atnesa trauku ar saldinātiem kaktusa gabaliņiem. Nogaršojis vienu, es secināju, ka tas ir stipri līdzīgs gumijai. Sauza ar saviem stiprajiem, strupajiem zobiem košļāja tos, kamēr nekas nepalika pāri. Noslaucījis muti, viņš uzlūkoja mani.

- Jums tātad nav ne mazākā priekšstata, kāds vērtējums paredzams?

- Nē, patiešām nav. Nevienā tikšanās reizē Džeimijs nebija rīcībspējīgs, viņa slimības vēsture uzrāda gan remisiju, gan recidīvus, tāpēc nav iespējams paredzēt, kāds viņa stāvoklis būs rīt.

- Rītdiena mani neinteresē. Vai šodien jūs varat parakstīt ziņojumu, ka, divas reizes tiekoties ar Džeimiju un mēģinot uzsākt sarunu, viņš nebija rīcībspējīgs?

Es apsvēru Sauzas priekšlikumu.

- Manuprāt, varu, ja ziņojums būs pietiekami apdomīgs.

- Jūs varat to formulēt pats.

- Labi.

- Tas nu būtu nokārtots. - Viņš apēda vēl vienu saldināto kaktusa gabaliņu. - Attiecībā uz nepieskaitāmības atzīšanu laikam es nekļūdīšos, ja teikšu, ka šajā lietā nepiedalāties?

- Esmu paredzējis turpināt izvērtēšanu...

- Doktor Delaver, tas vairs nav jādara. - Sauza pasmaidīja. - Ja viss ies pēc plāna - ņemot vērā cietuma darbinieku neiedomājamo nolaidību -, lieta nonāks tiesā tikai pēc laba laika. Kaut arī zinu jūsu divējādo attieksmi pret nepieskaitāmības izmantošanu aizstāvībā un nevēlēšanos rīkoties pret sirdsapziņu, es priecāšos, ja piedalīsieties aizstāvībā.

Iedzēru krietnu malku alus.

- Vārdu sakot, - es teicu, - jūs esat atradis citus ekspertus, kam nav manas divējādās attieksmes un kas ir ar mieru liecināt.

Sauza savilka uz augšu vienu uzaci un nolaizīja no lūpas cukura palieku.

- Lūdzu, neņemiet ļaunā, - viņš glaimīgi sacīja. - Mans pienākums ir darīt visu iespējamo, lai palīdzētu klientam. Mēs vienojāmies par sadarbību pēc jūsu noteikumiem, taču nekas man neliedz runāt arī ar citiem ārstiem.

- Kurus jūs esat sarunājis?

- Čepinu no Hārvardas un Donelu no Stenfordas.

- Vai viņi ir pārbaudījuši Džeimija veselības stāvokli?

- Vēl ne. Bet, ņemot par pamatu manu aprakstu, viņi nešaubās, ka zēnu atzīs par nepieskaitāmu.

- Tātad viņi ir cilvēki, kādus jūs meklējat.

- Varu teikt, ka es un visa Kadmusu ģimene esam jums parādā pateicību par jūsu pūlēm, gan nodarbojoties ar terapiju, gan vērtēšanu. Hetere teica, ka pēc sarunas ar jums viņa jutusies labāk, un tas pēc viņas pārdzīvotā nav maz.

Sauza paaicināja Rozu, pasniedza divdesmit un desmit dolāru naudaszīmes un vēlēja atlikumu paturēt. Sieviete pateicīgi ievidžinājās un notrausa ar ātru kustību Sauzas žaketei putekļus.

Tiklīdz bijām atpakaļ limuzīnā, viņš uzsita man uz pleca.

- Es cienu jūs kā principiālu cilvēku, doktor. Varat ticēt, ka mūsu attiecības nekas neapēnos.

- Nekādā ziņā. - Atcerējos Meļa Vērtija kādreiz teiktos vārdus. - Katrs karavīrs darīs visu iespējamo, lai uzvarētu karā.

- Tieši tā. Paldies, ka saprotat. - Sauza iebāza roku portfelī un izvilka biezu čeku grāmatiņu. - Cik vēl esmu jums parādā?

- Necik. īstenībā es vēlētos atdot jau izrakstītos piecus tūkstošus.

- Lūdzu, nevajag! Ar to jūs radīsiet sajukumu firmas grāmatvedības dokumentos, turklāt mūsu attiecības vairs nebūs profesionālas, ja nu kāds iedomāsies tās pārbaudīt. Tiesa netic nekam, par ko nav samaksāts.

-Atvainojiet, bet man ir neērti naudu pieņemt.

- Tādā gadījumā ziedojiet savai iemīļotajai labdarībai.

- Man ir padomā kas labāks. Es nosūtīšu čeku jums, un jūs to ziedosiet savai iemīļotajai labdarībai.

- Ļoti labi, - viņš noteica, un, iekams platajā sejā no jauna iegūla miers, tā savilkās dusmās.

Biju guvis sīku uzvaru, taču īstajā brīdī.

Antrims brauca atpakaļ uz cietumu. Stikla starpsiena bija aizbīdīta, taču galvas kustības liecināja, ka viņš klausās mūziku. Pamanījis, ka vēroju Antrimu, Sauza pasmaidīja.

- Brīva dvēsele. Taču viņš ir pirmšķirīgs mehāniķis.

- Jādomā, ka viņš uztur kārtībā mašīnu.

- Ak jā! Ne tikai mašīnu, bet ari daudz ko citu.

Sauza atkal paņēma telefonu, sazvanīja firmu un pierakstīja ienākušos ziņojumus. Neviens nebija tik svarīgs, lai izpelnītos viņa uzmanību, un sekretārei tika dots rīkojums tos nodot Bred-fordam Belčam.

- Vēl kaut kas, - viņš ierunājās, nolicis klausuli. - Tā ir tikai formalitāte. Tā kā jūs vairs nenodarbosieties ar šo lietu, jums nav tiesību to pārspriest ar kādu citu.

- Man tas ir zināms, - es vēsi atteicu.

- Jā, zinu, - viņš sacīja, kaut ko rakstīdams dzeltenajā piezīmju burtnīcā. Kricelējumos saskatīju savu vārdu.

Mēs piebraucām pie cietuma automašīnu stāvvietas. Rols-roiss apstājās blakus manam kadiljakam.

- Doktor, sadarbība ar jums man sagādāja patiesu prieku, -sacīja Sauza, spiezdams manu roku.

Apveltīju advokātu ar smaidu, kas neko neizteica.

- Un tomēr gribu uzdot jums vienu jautājumu, mister Sauza.

- Proti?

- Vai jūs patiešām domājat, ka Džeimijs nogalinājis visus tos cilvēkus?

Viņš atlaida vaļā manu roku, atliecās pelēkā filca sēdeklī un teltsveidā salika kopā pirkstus.

- Uz šo jautājumu es nespēju dot atbildi, doktor Delaver.

- Kāpēc?

- Gluži vienkārši tāds jautājums ir pretrunā ar manu advokāta lomu. Ja sākšu tā domāt, vairs nespēšu pildīt savu pienākumu.

Uzzibsnījis man vēl vienu smaidu, viņš aizgriezās. Apgājis mašīnai apkārt, šoferis pienāca pie durvīm un tās atvēra. Nebiju vēl iekāpis savā kadiljakā, kad limuzīns bija nozudis.

Noliku portfeli un izstaipījos. Pirmo reizi mūžā man bija uzteikts darbs. Lai arī cik dīvaini tas būtu, taču es jutos labi.

18

Braucot ārā no stāvvietas, sāku domāt par savu atlaišanu. Sauza bija sameklējis mani ekspertu jūrā, bija glaimojis un atsaucies uz profesionālo atbildību - mana līdzdalība aizstāvībā esot būtiski svarīga gan tāpēc, ka esmu Džeimiju ārstējis agrāk, gan mana augstā profesionālisma dēļ. Bet nu, pirmajā izdevīgajā brīdī, viņš bija ielaidis mani atpakaļ ūdenī, jo bija piepildījis spaini ar lielākām zivīm. Tas gan nebija nekāds brīnums. īsti labi mēs nebijām sapratušies - saspīlētās attiecības bija maskējusi ārēja sirsnība. Sauzas panākumu pamatā bija prasme manipulēt ar citiem cilvēkiem, bet es biju izrādījies nepakļāvīgs, tātad norakstāms. Galu galā viņš bija dabūjis Čepinu no Hārvardas un Donelu no Stenfordas, divus profesorus, kurus publicēja un respektēja. Kāda tam nozīme, ka abi diagnosticēja vājprātu, neredzējuši pacientu. Šādi speciālisti labi iederējās Sauzas sistēmā.

Mani nemāca nožēla par atskaitīšanu no komandas, taču man kremta, ka par Džeimiju bija uzzināts pārāk maz. Bija radies daudz vairāk jautājumu, nekā es zināju atbildes. Kaut kas līdzīgs vienprātībai pastāvēja tikai vienā jautājumā - par Džeimija garīgo saslimšanu. Visi, atskaitot Zonnenšeinu, domāja, ka viņš ir jucis. Uzrauga cinisms gan bija mazinājies, redzot zēna nopietnos savainojumus. Lai nu kā, bet garīgi slimie neizdara tādus noziegumus, kādos tika apsūdzēts Džeimijs, un to bija ievērojusi pat pirmā kursa studente. Sauza veikli uzvēla vainu mirušam cilvēkam, turklāt uzrādot motivāciju. Gan aizbildņi, gan vienaudži bija ievērojuši Aivora Digbija Čanselora lielo ietekmi uz Džeimiju. Čanselors bija novirzījis viņa interesi no sonetiem uz vērtspapīriem un kolu nomainījis ar Briseles kāpostiem. Taču tas, vai šī ietekme sniedzās arī līdz sērijveida slepkavībām, nebūt nebija skaidrs.

Rūpīgi ieskatoties, arī šizofrēnijas diagnoze nebija īsti pārliecinoša. Slimības gaita bija netipiska un Džeimija reakcija uz medikamentiem mainīga. Turklāt bija netiešas liecības, ka viņš varētu lietot narkotikas. Sarita Flauersa un Hetere Kadmusa pauda pārliecību, ka viņš nekad narkotikas nav lietojis. Tomēr 160. projekta bērni domāja citādi. Meinvorings par to galvu nelauzīja, jo nekonsekvences varēja izskaidrot ar nenozīmīgiem smadzeņu defektiem. Psihiatram varēja izrādīties taisnība, taču, lai noteiktu diagnozi, viņš nebija veicis plašus neiroloģiskus pētījumus. Interese vienīgi par medikamentu devu lielumu, kā arī paviršie ieraksti slimības vēsturē īpašu ticību viņa secinājumiem neradīja.

Vēl viens svarīgs moments bija Kadmusu ģimenes vēsture -ciltskokā bija redzama noslieksme uz psihiskām patoloģijām. Vai līdzība Antuanetes un Pītera novirzēs kaut ko nozīmēja? Vai Čanse-lora sasiešana nav primitīvs simbolisks tēva slepkavības mēģinājums? Katrā ziņā bija vērts aprunāties ar Dvaitu Kadmusu vēlreiz.

Protams, bija arī citi cilvēki, ar kuriem vēlējos aprunāties: Gērijs Jamaguči un medicīnas māsas - raudulīgā Sērtisa un sarkastiskā Vēnas kundze. Abas sievietes atšķīrās ar vēl kādu niansi: privātā māsa raksturoja Džeimiju daudz pozitīvāk nekā pārējie. Tomēr bēgot Džeimijs bija uzbrucis tieši viņai. Andrea Vena uzskatīja zēnu par bīstamu, taču tas nebija traucējis tajā naktī atstāt nodaļu bez vajadzīgā darbinieku skaita. Un tagad viņa bija aizgājusi no darba.

Jautājumu daudz, atbilžu maz. Un visi par sadauzījušos jaunu cilvēku, kuram lemts vadīt mūža dienas rēgu pasaulē.

Sauza bija izslēdzis mani no spēles, iekams biju paguvis kaut ko noskaidrot.

Kamēr gremdējos domās, kadiljaks bija aizvedis līdz Jūnje-nas rajonam, kur, ja Saritas dotā adrese bija pareiza, mita Gērijs.

Sauza bija atgādinājis manu ētisko pienākumu. Es nedrīkstēju apspriest uzzināto ar citiem, taču neviens neliedza man turpināt izmeklēšanu kā brīvam aģentam.

Ēka atradās kvartāla vidū, un ielas līmenī to ieskāva snaudošu dzērāju rinda. Pudeļu, skārdeņu un suņu mēslu dēļ gājiens pa ietvi pārvērtās par kaut ko līdzīgu krampjainam baletam. Sarūsējušās un apdauzītās metāla durvis kādreizējās fabrikas apdru-pušajā ķieģeļu sienā izskatījās kā augoņi. Starp ķieģeļiem bija saskatāma betona josla ar uzrakstu PELTAS VIRTUVE, 1923. Saplaisājušie burti bija baložu aptraipīti. No durvīm pa labi atradās divas pogas. Pie katras pogas - rāmītis adresēm. Pirmais rāmītis bija tukšs, bet otrā iesprausta zīmīte mašīnrakstā ar R. Bog-danas vārdu. Es nospiedu abas pogas, taču neviens neatsaucās. Pārbaudīju durvis, taču izrādījās, ka tās ir aizslēgtas. Braucot pa aleju, biju pamanījis ieejas durvīm līdzīgas sētaspuses durvis, bet arī tās bija aizbultētas. Neatlika nekas cits kā braukt mājās.

No Kanjonouksas bija pienākusi Džeimija slimības vēsture. Ieslēdzu to rakstāmgaldā un izvilku Sauzas čeku. Pēc tam uzrakstīju uz aploksnes adresi, ieliku aploksnē čeku, aizlīmēju, uzlīmēju mārku, aizskrēju līdz tuvākajai pastkastītei un iemetu spraugā. Pusčetros piezvanīja dežurante un pateica, ka man atstāta ziņa no Robinas: agri no rīta pilsētā ielidojis Billijs Orlīns, kas līdz pieciem uzturēsies darbnīcā. Pēc viesa aizbraukšanas mēs varētu kopīgi paēst vakariņas. Uzvilcis džinsus un svīteri ar pieguļošu apkaklīti, braucu pie Robinas.

Robinas darbnīca atradās Pasifika avēnijā netālu no Okvu-das graustu rajona veikala telpās bez izkārtnes. Ārsienu rotāja bandu grafīti, logi nobalsināti. Viņa ne vienu gadu vien bija mitinājusies pašas projektētajos un izbūvētajos bēniņos, bet apakšstāvu izmantojusi par darbnīcu. Katram, nemaz nerunājot par vientuļu sievieti, tas bija bīstami, taču tā viņa apliecināja savu neatkarību. Tagad darbnīcā bija ierīkota signalizācija, tās īpašniece dalīja gultu ar mani, tāpēc miegs man bija daudz mierīgāks..

Abas stāvvietas aiz darbnīcas bija aizņēmis balts linkolns ar sešām durvīm un aptumšotiem logiem, baltmalainām gangsteru riepām un televīzijas antenu aizmugurē. Atslējies pret mašīnu, tur stāvēja trīssimt mārciņu smags miesassargs - piecdesmit gadus vecs, ar saulē iedegušu angļu doga pumu, smilškrāsas matiem un sirmu zobu birstīti ūsu vietā. Vīrs bija ģēbies baltās biksēs ar aizvelkamo auklu, sandalēs un sarkanā vestē, kura gandrīz vai plīsa. Uz krūtīm sakrustotās rokas bija Virdžīnijas šķiņķa krāsā un tikpat resnas.

Apturējis kadiljaku, es skatījos, kur to novietot. No darbnīcas puses nāca zemi, pulsējoši skaņu viļņi.

- Hallo, ser! - miesassargs moži ierunājās. - Vai tu esi tas draugs psihologs?

- Tas pats.

- Mani sauc Džekijs. Man lika tevi sagaidīt. Atstāj vāģi ar visām atslēgām tepat, es to pieskatīšu.

Pateicis paldies, pa sētas puses durvīm iegāju darbnīcā. Tajā, kā vienmēr, oda pēc skujkokiem un zāģskaidām. Taču elektrisko urbju un zāģu rūkoņu bija nomainījis citāds troksnis - no visām sijām un sienām atbalsojās pērkonīgi akordi un ritmiski atkārtotas popmūzikas frāzes.

Aizgājis līdz darbnīcas galam, kur stāvēja izmēģinājuma skaļruņi, ieraudzīju Robiņu noputējušā priekšautā virs darba drēbēm un polsterētiem, līdz pusei matu cirtās iegrimušiem ausu aizsargiem. Viņa vēroja izstīdzējušu vīrieti, kas cīnījās ar raķešvei-dīgu sudrabaini mirdzošu elektrisko ģitāru. Pēc katra pieskāriena instruments iegaismojās un iemirdzējās, un, līdzko tika nospiesta poga blakus dēkai, atskanēja tāda skaņa, kā raķetei atstājot starta laukumu. Ģitāra bija pievienota diviem maksimālā skaļumā ieslēgtiem “Mesa Boogie” skaļruņiem. Tievā vīra pirkstiem skraidot pa grifu, ģitāra kliedza un vaidēja. Virs grifa kūpēja starp stīgām iespraustā cigarete. Logi trīcēja, un man jau likās, ka tūlīt ausis sāks asiņot.

Pamanījusi mani, Robiņa pamāja ar roku. Teiktais nebija dzirdams, bet no lūpām es nolasīju vārdus: “Sveiks, mīļais!” Viņa pienāca pie manis. Kalsnais vīrs pievērtām acīm gremdējās mūzikā un pamanīja mani tikai pēc brīža. Viņa labā roka aprima, studiju pārņēma sēras. Robiņa noņēma polsterētos ausu aizsargus. Izrāvis ģitāras kontaktdakšiņu, virs paņēma cigareti, ielika starp lūpām, maigi novietoja ģitāru statīvā un pasmaidīja.

- Pasakaina!

Viņš bija apmēram mana vecuma, ar iekritušiem vaigiem, gariem, melni krāsotiem matiem, bāls. Kaulainos plecus sedza zilzaļa ādas veste, bet kājās bija uzvilktas košsarkanas izpletņ-auduma bikses. Uz vienas kalsnās rokas bija uztetovēta zilgana rozīte. Augstpapēžu kurpju un bikšu krāsa saskanēja. Vienā vestes kabatā rēgojās līdz pusei iebāzta “Camel" paciņa. Viņš izņēma no mutes kūpošo cigareti, nodzēsa, izvilka no paciņas jaunu un aizsmēķēja.

- Billij, tas ir Alekss Delavers. Aleks - Billijs Orlīns.

Rokeris sniedza garu, aprepējušu roku un uzsmaidīja. Kreisās rokas pirkstu nagi bija gari, lai būtu iespējams izspēlēt melodiju. Vienā priekšzobā mirdzēja briljants.

- Sveiks, Aleks! Ķerto dakteris, vai ne? Orķestra garīgais noskaņojums ir tik svārstīgs, ka mēs varētu jūs izmantot koncert-ceļojumos.

Es atsaucos ar smaidu.

- Mana specialitāte ir bērni.

- Es teicu, ka mēs varētu jūs izmantot koncertceļojumos. - Billijs pagriezās pret Robiņu. - Tā ir pasakaina, mis Zelta Rokas. Mazliet vēl paknibinies ar sensoru, lai augstajos reģistros skaņa ir spēcīgāka, bet viss pārējais ir ideāli. Kad ģitāra būs gatava pavisam?

- Kā ar ceturtdienu?

- Ļoti labi. Es lidoju uz Sanfrancisko apciemot vecākus, bet pēc tam atgriezīšos, lai piektdien sniegtu vienu koncertu. Atsūtīšu pēc ģitāras Džekiju vai kādu viesizrāžu administratoru. Bet tagad pievērsīsimies jautrākām lietām.

Viņš atvilka vienas izpletņa bikšu kabatas rāvējslēdzēju un izvilka žūksni ar simtdolāru naudaszīmēm.

- Nicināmie gruži, - viņš noteica, nošķirdams no vīstokļa apmēram trīsdesmit banknotes un pasniegdams Robinai. Žūkšņa biezums tāpēc nemainījās. - Vai pietiks?

- Jūs man iedevāt trīs simtus par daudz. - Izskaitījusi naudu, Robiņa nolika sānis trīs banknotes.

- Paturi vien! Grūti atrast ideālu meistaru, un man šī manta neko nenozīmē. - Viņš pārlika naudu no vienas rokas otrā.

- Nedemonstrējiet to šajā apkārtnē! - brīdināja Robiņa.

Billijs iesmējies nolika naudu.

- Tā rīkoties būtu bezgaumīgi, vai ne?

- Man vairāk gan šķiet, ka tas būtu bīstami.

- Ak jā, droši vien. - Viņš paraustīja plecus. - Tāpēc man ir Džekijs. Lodes viņu neņem. Turklāt viņš ir ātrāks par lokomotīvi. Brokastīs ēd kniedes. Es pieņēmu viņu darbā pēc notikuma ar Džonu Lenonu. Sāka uzdot nervi. Daudziem tā bija. Liekas, Džekijs pēc mafijas pasūtījuma nodarbojies ar kāju laušanu, bet pie manis viņam nav nekā cita ko darīt kā vienīgi nikni skatīties uz visām pusēm.

Robiņa izrakstīja kvīti par naudas saņemšanu, un Billijs devās uz durvīm.

- Bija patīkami ar jums iepazīties, Aleks.

Viņš saņēma Robiņu aiz abām rokām un tās noskūpstīja.

- Neļauj tām zaudēt formu. Tagadējā tirgū viss atkarīgs no vizuālā izskata. Man vajadzēs vēl daudzus mākslas objektus. - Viņš nozibināja briljanta smaidu. - Labi, bet tagad ceļš mani ved uz Sanfrancisko, kur gaidāma tikšanās ar doktoru Ornsteinu un kundzi.

Man ienāca prātā kāda doma.

- Billij, - es ierunājos. - Vai jūs esat audzis Sanfrancisko?

- Faktiski Atertonā. - Viņš nosauca vienu no dārgajiem rajoniem blakus pilsētai.

- Vai jums nebija nekādu sakaru ar Heitu un Ešberiju?

Viņš iesmējās.

- Tajā laikā biju mazs, paklausīgs mūlāps un gribēju kļūt or-todonts kā tēvs. Sešdesmitajos gados urbos pa bioloģijas grāmatām. Kāpēc jūs jautājat?

- Gribu kaut ko uzzināt par dažiem cilvēkiem, kas toreiz dzīvoja Heitā.

Viņš papurināja galvu.

- Nekad neesmu tur bijis, bet kaut ko varētu zināt Rolands Oberheims jeb Rollijs. Viņš ir producents un kādreiz bija grupas “Lielā, zilā nirvāna” basģitārists. Vai atceraties šo grupu?

- Domāju, ka jā. Cītaras uz smaga ritma fona.

- Pareizi. Un hinduistu pops. Grupa izlaida pāris zelta plašu, bet pēc tam saslima ar patmīlības vēzi un izira. Rollijs bija starp Kena Kīzija draiskuļiem, stipri lietoja LSD un dēvēja sevi par kapteini Kaifu. Viņš pazina visus Heitas iemītniekus. Viņš arī tagad tur mitinās un rīko patstāvīgus izbraukuma koncertus. Ja vēlaties, varu savest kopā ar viņu.

- Es būtu pateicīgs.

- Labi. Šovakar pat es viņam piezvanīšu, bet pēc tam padošu ziņu. Ja aizmirstu, piezvaniet un atgādiniet. Robinai zināmi visi mani telefona numuri.

- Lai tā būtu. Paldies!

Gaisā noplandīja muzikanta mati - un prom viņš bija.

Mēs ar Robiņu apmainījāmies skatieniem.

- Rokmūziķis Billijs Ornsteins? - mēs reizē noteicām.

Nākamajā rītā atgriezos pie nama Piko. Šoreiz durvis stāvēja mazliet pavērtas. Es tās pagrūdu un iegāju.

Mani sagaidīja platas kāpnes no priežkoka un itāliešu virtuves aromāts. Kāpņu augšā šķietami vienaldzīgi pret svešinieka parādīšanos gulēja divi muskuļaini dobermaņi.

- Mierā, zēni! - es noteicu un paspēru soli uz augšu. Viens dobermanis piecēlās kājās un brīdinot ieņurdējās. Abus suņus pie kāpņu augšējiem stabiņiem saistīja kakla ķēde, pārāk gara, lai es justos drošs.

Suņi atkailināja zobus un draudīgi ierūcās. Nezinu, vai tonis bija pareizais, taču dueta sniegumā nekādā ziņā netrūka emociju.

- Kas tur ir? Kas jums vajadzīgs? - jautāja sievišķīga balss. To izdzirdējuši, suņi kļuva mazliet mierīgāki, un es pasaucu augšup:

- Es meklēju Gēriju Jamaguči.

Starp abiem suņiem materializējās purpurkrāsas bumbieris ar rīvētiem burkāniem pa virsu.

- Viss kārtībā, mīlulīši, tas ir labs zēns, - dūdoja bumbieris. Suņi paklausīgi apgūlās un nolaizīja ķepas. - Jā, mīļumiņi, jā, mani cukura gabaliņi, mammai patīk, ka jūs nezaudējat modrību.

Tikko dzirdami kaut kas noklikšķēja, un kāpņu augšdaļā iedegās kaila spuldze. Bumbieris pārvērtās par neparasti smagnēju, apmēram trīsdesmit gadus vecu sievieti purpursarkanā havajiešu mājastērpā. Viņas galvu rotāja hennas krāsas matu murskulis, uz sejas gluži vai ar ķelli bija uztriepts blāvs kosmētikas slānis. Iespriedusi rokas ar bedrītēm varenajos gurnos, viņa atsaucīgi sašūpojās.

- Ko jums vajag no viņa?

- Mani sauc Alekss Delavers. Pirms vairākiem gadiem es konsultēju Gēriju, bet tagad gribu viņu satikt, lai parunātu par citu pacientu, viņa draugu.

- Konsultējāt? Jūs esat psihoterapeits?

- Psihologs.

Sievietes seja atplauka.

- Es mīlu psihologus. Divi mani pirmie vīri bija psihologi. Vai esat precējies?

- Jā, - es sameloju, lai nerastos sarežģījumi.

- Tas nekas. Vienalga, jūs varat nākt augšā.

Paskatījies uz dobermaņiem, es nesteidzos.

- Nebaidieties, - viņa iesmējās, - suņi jūs neapēdīs, ja vien es nelikšu to darīt.

Ar bailīgi trīcošām potītēm piesardzīgi devos augšup.

Kāpnes beidzās pie plaša laukumiņa. Pa kreisi varēja redzēt salauztas, bet pa labi - vaļējas durvis. Pa tām nāca stipra bazilika smarža.

- Rendija Bogdana, - sveicinādama sacīja sieviete. Mēs apmainījāmies ar īsu rokasspiedienu. - Nāciet iekšā, doktor Aleks, psiholog!

Viņa ielīgoja pa durvīm. Aiz tām atradās trīstūkstoš kvad-rātpēdu liela telpa ar tumšām laškrāsas sienām. Pie vienas bija novietota līdz mirdzumam nopulētu jūras bruņrupuču čaulu ekspozīcija. Pārējās sienas bija kailas. Grīda nolakota melna. Pie jumta logiem izvijās spilgti sarkanas ventilācijas caurules. Mēbeles eklektiskas - pārdomāts dekoratīvā, modernā un nejauša stila sajaukums: pelēcīgas ķīniešu vāzes, cits zem cita savietojami caurspīdīgas plastmasas galdi, sārti gu-ļamdīvāni ar brūnganiem ruļļiem, augsts, ar jūras gliemežvākiem inkrustēts melnkoka krēsls, zīdaini amariļļi akmeņdārzā no grubuļainiem oļiem un daudz tukšas vietas. Viss ārēji vienkāršs, bet ļoti dārgs.

Telpas centrā atradās milzīga rūpnieciskā virtuve - no nerūsējošā tērauda bez neviena traipiņa. Pie metāla sijas bija nostiprināti plaukti ar kapara katliem. Kalta metāla galdi ar marmora ielaidumiem mīklas rullēšanai. Uz “Wolf” plīts ar deviņiem degļiem kūpēja lieli katli un čurkstēja pannas. Gandrīz neciešams bazilika smārds izplatījās visapkārt. Rendija iegāja smaržu mākonī un pārbaudīdama sāka cilāt katlu vākus. Reizi vai divas viņa savilka degunu un pagaršoja, pēc tam katlā iebēra šķipsnu kaut kādu piedevu. No kaudzītes stūrī es pacēlu sārtu, samtainu vizītkarti, uz kuras bija uzrakstīts RENDIJAS RESTORĀNS un Beverlihilzas telefona numurs.

- Tas telefona numurs domāts pasūtījumu pieņemšanai, - viņa paskaidroja, nolaizīdama pirkstu. - Lai izskatītos šiki. Taču viss tiek brūvēts šeit, atvainojiet šo analitāti.

- Vai Gērijs dzīvo kaimiņos?

- Nūjā, - viņa nevērīgi atteica, kaut ko meklēdama uz galda un veikli lādēdamās. Beidzot viņa atrada papīru, pacēla un sāka skaļi lasīt: - Mistera un misis Čestera Lamma saviesīgajam vakaram Malibu. Auksta ziemas meloņu zupa, zosgaļas salāti ar aveņu etiķi, saldmaize ar trifelēm apetītes ierosināšanai, līdakas un vēžu knēdeļi, brūnināts cālis ar sīciņiem, sārtiem piparu graudiņiem, makaroni neiztrūkstošajā modīgajā mērcē, bet nobeigumam drusku apcepts kazas siers un gurķu un ananasu šerbets. īsts mistrojums - kaut kas neiedomājams, vai ne? Taču tiem jaunajiem naudasmaisiem jo dullāk, jo labāk.

Es iesmējos. Atbildot ar to pašu, viņai sašūpojās krūtis.

- Vai zini, ko es vislabāk gatavotu? Burgerus. Taukos ceptus kartupeļu salmiņus un īstus laucinieku galviņsalātus bez cigoriņiem vai endiviem.

- Izklausās vilinoši.

- Ha! Pamēģini kaut ko tādu pārdot un paprasīt simtnieku no galviņas!

Sieviete iegrūda dakšiņu pannā, uzdūra sārtus makaronus un pacēla.

- Pagaršo tos!

Es paliecos pāri galdam un pavēru muti. Ēdienam bija pievienots tik daudz bazilika, ka tas šķita rūgts.

- Garšo lieliski, - es sacīju.

- Par to nav šaubu. Saimniece prot gatavot.

Viņa deva nogaršot arī citus ēdienus. Pat dzīvojot badā, nez vai tie man sagādātu baudu. Pēc krietnām, kopā ar Robiņu paēstām brokastīm tikai ar piespiešanos spēju kaut ko nogaršot.

Pēc melīgas slavināšanas no manas puses un pašcildināša-nās no otras puses man izdevās ievadīt sarunu par Gēriju.

- Jā, viņš te dzīvoja kopā ar tādiem pašiem ķertajiem.

- Dzīvoja?

- Pilnīgi pareizi. Pagātnē. Pagājušajā naktī kāds te bija ielauzies, izvandījis Gērija dzīvokli, un viņš aizlaidās. Šajā rajonā tas nav nekas jauns, tāpēc man ierīkota signalizācija. Vienos naktī pēc viesībām ieradusies mājās, ieraudzīju, ka blakusdurvis salauztas. Man nekas nebija aiztikts, signalizācija nebija nostrādājusi, bet es, vienalga, piezvanīju vecākiem un aizņēmos Nurijevu un Barišņikovu. Lai justos drošāk. Abi ir īsti asinssuņi - pērn kādam zaglim atņēma tēva laimi. Cerībā, ka tie kretīni atgriezīsies un es varēšu palaist vaļā savus mīlulīšus, durvis neaizslēdzu.

- Kad tie... ķertie pārnāca mājās?

- Apmēram divos. Viņi parasti guļ līdz pusdienlaikam, tad pie viesnīcas “Biltmore” nodarbojas ar diedelēšanu, pēc tam nāk mājās un priecājas līdz rītam. Es izdzirdēju troksni, paskatījos pa durvīm un ieraudzīju, ka šie laižas lapās. Tavs konsultējamais izskatījās stipri nobijies.

- Vai nevarat iedomāties, uz kurieni viņi devās?

- Nē. Šitā cilts te dzīvoja par brīvu - māja pieder viena ķertā tēvam -, viņi nāca un gāja. Klīda apkārt, visu noniecināja un iedomājās, ka pieder pie bohēmas.

- Mākslinieki?

- Ja viņi ir mākslinieki, tad patlaban uz plīts top visaugstākā līmeņa kulinārijas māksla. Tie puišeļi tēloja nihilistus. Saproti, viņi uzvedās kā panki: dzīvei nav nekādas jēgas, tāpēc, kamēr vecais maksā īri, var ķepēt matos visādus asumus un māžoties ar amfetamīnu. Es pati koledžas gados izgāju tam cauri. Kā tu?

Studenta gados es dienā biju apmeklējis koledžu, bet naktīs strādājis, taču to neteicu. Neatbildējis uzdevu nākamo jautājumu:

- Vai šie stipri aizrāvās ar amfetamīnu?

- Domāju, ka jā. Vai tad amfetamīns nav īstā panku narkotika?

Viņa noregulēja vienam gāzes deglim mazāku liesmu. Es atcerējos Gērija lielīšanos Džošam un pajautāju:

- Gērijs izteicies, ka paredzējis rīkot izstādi kādā centra galerijā. Kura tā varētu būt?

Sieviete pielika pie lūpām pirkstu un nolaizīja tā galiņu.

-Ak jā, viņš man teica. Kādu vakaru mēs satikāmies kāpņu telpā, un viņš nonievāja manu ēdienu - redzi, kāds viņš ir sūdabrālis. Es teicu, lai iesprauž savu Būdas galviņu sev pakaļā, kaut tāpēc vajadzētu izlocīties kā tārpam. Viņam tas iepatikās, un viņš iedeva savas tā saucamās izstādes reklāmla-piņu. Kopā ar citiem tādiem pašiem ķertajiem viņš izstāda savus darbus galerijā “Tukšums”. Es noteicu: “Prīmā, pipelīt, taču man tu, vienalga, būsi mazs, nopuņķojies perdelis.” Gē-rijam patīk piedauzīga izrunāšanās. - Viņa nogrozīja galvu. -Vai vari stādīties priekšā tādas runas ar šiem mazajiem dul-buriem?

Es pajautāju, cik puišeļu šeit dzīvoja.

- Bija viņš, viņa mazā draudzenīte, tipiska ielejas blondīne, ne vecāka par četrpadsmit gadiem. Vēl saimnieka dēls - bagātais Ričards -, viņa skuķe un pa reizei dažādi pieklīdeņi. Pagājušo nedēļu te dzīvoja tikai Jamaguči ar savu blondīni, jo Ričards aizbrauca kaut kur brīvdienās un visi pieklīdeņi brauca līdzi. Ko tev no viņiem vajag?

- Informāciju.

- Veltas cerības. Šie zeļļi nav no tiem, kas palīdzēs citam.

Es sacīju, ka viņai droši vien ir taisnība, un pateicos, ka ļāva uznākt augšā.

- Vai jums nebūs iebildumi, ja ielūkošos Gērija dzīvoklī?

- Kāpēc lai es par to raizētos?

- Vai nevarat pievaldīt Nurijevu un Barišņikovu, kamēr es tur būšu?

- Protams. Īstenībā abi ir neparasti mīļi sunīši.

Man aizejot, viņa uzsauca nopakaļ:

- Ceru, ka tavam degunam ir aizcietējums.

Šis atvadu sauciens nebija tukši vārdi. Gērija miteklis smirdēja kā netīrīta mazmājiņa. Visās malās sūri dvakoja apģērbs, ēdiena paliekas, rēgojās nepatīkami traipi. Tualete bija aizdam-bējusies un uz nekrāsotās dēļu grīdas izveidojies brūngans receklis. Mēbeles, ja redzamās par tādām varēja saukt, bija sanaglotas no malkas steķiem un saplākšņa. Lai arī kas bija dzīvoklī ielauzies, tas lielāko daļu mēbeļu bija apgāzis un salauzis. Uz darbgalda stāvēja acetilēna deglis, dažādi šabloni un veidnes, zivju asakas, Bārbijas lelles ar norautu un blakus noliktu galvu, kā arī apogļojušies plastmasas gabali. Viens telpas kakts bija atvēlēts sešas pēdas augstai mitru un appelējušu avīžu kaudzei, citā atradās prusaku pilna cepumu paciņu un tukšu limonādes skārdeņu kolekcija. Iekams smaka kļuva neciešama, kādu brīdi visu pārlūkoju, taču neko neatradu.

No jauna izgājis bazilika smārda piesātinātajās kāpnēs, uzsaucu atvadu vārdus un stīvām kājām devos starp dobermaņiem lejup pa kāpnēm. Viņi rādīja zobus un rūca, taču nekustējās. Ticis ārā, kāri ievilku plaušās gaisu - šķita, ka pat smogam ir jauka smarža.

Kad slēdzu vaļā automašīnu, man uz pleca uzgūla roka. Strauji apgriezies, nonācu aci pret aci ar melnādainu dzērāju tik sadriskā-tā, netīrā apģērbā, ka krāsas ziņā tas neatšķīrās no ādas. Robeža, kur beidzās apģērbs un sākās miesa, bija tik nenosakāma, ka viņš atgādināja kailu, spalvām apaugušu alu iemītnieku.

Vīra acu baltumi bija iesmakuša sviesta krāsā, zīlītes aizmiglojušās un apātiskas. Četrdesmit līdz astoņdesmit gadus vecā sakumpusī būtne bija bez zobiem, ar iekritušu, izmocītu seju, kuru klāja dzelzs skaidām līdzīgi bārdas rugāji. Uz galvas līdz ausīm uzmauktajai netīrajai slēpotāju cepurei bija piesprausta glīta nozīmīte ar uzrakstu: ES MĪLU LOSANDŽELOSU. Vārda “mīlu” vietā bija sirds.

Vīrs sita ar rokām pa ceļgaliem un smējās. Viņa elpa oda pēc muskatvīna un pārgatavojušās siera. Es saviebos. Maniem ošanas orgāniem šis bija mocību rīts.

- Tu nesmuks, - vīrs ieklukstējās.

- Paldies, - es atbildēju un virzījos tālāk.

- Nu nē, tu esi patiešām nesmuks.

Es pagriezos, un roka no jauna uzgūla man uz pleca.

- Diezgan! - es aizkaitināts noteicu un atbīdīju roku.

Vīrs iesmējās skaļāk un sāka dejot.

Pagriezu mašīnas durvju atslēgu. Vīrs tuvojās. Es aizspiedu nāsis.

-Tu nesmuks, pavisam nesmuks. Un bagāts.

Ak kungs, šis nu gan bija rīts! Iebāzu roku kabatā un izvilku tik daudz sīknaudas, cik varēju atrast. Vīrs noskatīja monētas un apveltīja mani ar dzērāja smaidu.

- Tu patiešām nesmuks! Un tu patiešām bagāts! Ja tev kas būs priekš manis, man būs kaut kas priekš tevis.

Tagad viņš elpoja man tieši virsū un neizrādīja ne mazākās pazīmes, ka gribētu doties prom. Citi alkoholiskā letarģijā ieslīgušie dzērāji nelikās par mums ne zinis. Garām smiedamies pagāja pāris meksikāņu zeņķu. Vīrs irgdams pieliecās tuvāk. Es būtu varējis viņu atgrūst, taču viņš bija pārāk nožēlojams, lai es ļautu vaļu rokām.

- Ko tu gribi? - es gurdi pajautāju.

-Tu meklē to mazo japošku ar naglām matos, vai ne?

- Kāpēc tu tā domā?

- Tu nesmuks, bet gudrs gan ne. - Vīrs uzsita pa savām vārgajām krūtīm. - Smilšu Rausis ir gudrs.

Viņš ceremoniāli pastiepa trīcošu kafijkrāsas plaukstu ar melnām līnijām.

- Labi, Smilšu Rausi, - es atteicu un, sameklējis kabatas portfeli, izvilku piecnieku. - Ko tu gribēji teikt?

- Cūcība, - viņš noteica, saķerdams naudaszīmi un noslēpdams savās bezveidīgajās lupatās, - tik daudz maksā dziesma un dancis. Tu nesmuks un bagāts, kāpēc tu nedod Smilšu Rausim to, kas viņam pienākas?

Dabūjis desmit dolārus un mazliet patielējies, melnais ierunājās:

- Tu ieradies vakar, bet pēc tam atgriezies un sāki okšķerēties. Bet tu nebiji vienīgais. Japošku meklēja arī citi baltie zēni. Nesmuki, bet ne tādi kā tu. Nesmuki no tiesas. Kā no zaraina koka drāzti.

- Cik viņu bija?

- Pārītis.

- Kad vini ieradās?

- Pusnaktī. Varbūt pusnaktī, varbūt pusstundu agrāk.

- Pagājušo nakti?

- Varbūt.

- Kāpēc tu esi tik drošs, ka viņi meklēja japāni?

- Smilšu Rausis sēdēja tepat tumsā un ēda vakariņas, bet šie garāmiedami noteica, ka jādabū rokā tas mazais šķībacis. Pēc tam viņi iegāja iekšā, bet, nākot ārā, spļaudījās: “Nolādēts!” - un: “Velns parāvis!”

Vīrs iesmējās, nokrekšķinājās, un uz bulvāra pusi aizlidoja spļāveklis.

- Kā viņi izskatījās?

- Nesmuki. - Viņš apklusa. - Kā divi baltie.

Vēl desmit dolāri pārgāja no rokas rokā.

- Viens bija kaulu kambaris, bet otrs apaļš, saprati? Abi melnās ādās.

- Motociklisti?

Vīrs paskatījās manī ar neizpratni.

- Tādā apģērbā staigā tie, kas brauc ar motocikliem. - Es turpināju iztaujāt. - Viņi izskatījās kā elles eņģeļi?

- Laikam jau.

- Vai viņi brauca ar motociklu?

- Iespējams. - Vīrs paraustīja plecus.

- Tu tātad neredzēji, ka viņi brauktu?

- Smilšu Rausim bija bail. Šie izskatījās pēc nacistiem, vai saproti?

- Vai vari pastāstīt par viņiem vēl ko? Cik viņi bija gari, kāda runas maniere?

Melnais drūmi palocīja galvu.

- Absolūti.

- Tas būtu?

- Abi nesmuki.

Gandrīz pie Mazās Tokijas es atradu telefona kabīni un piezvanīju Milo. Viņš bija izgājis, tāpēc atstāju ziņu. Kabīnē pie ķēdes karājās puse no telefona grāmatas. Par laimi, otrā pusē atradu, ka galerija “Tukšums” ir Losandželosas ielā uz dienvidiem no šūšanas fabriku rajona. Piezvanīju uz galeriju, un adenoidāla vīrieša balss automātiskajā atbildētājā ņirdzīgi informēja, ka iestāde slēgta līdz četriem pēcpusdienā. Līdz četriem bija sešas stundas laika. Es paēdu vieglu lenču un devos uz galveno publisko bibliotēku Piektajā ielā. Pusvienos apsēdos pie mikrofdmu aparāta un sāku pārlūkot filmiņas. Jau itin drīz atradu meklēto.

19

Avīzes “Los Angeles Times" 1947. gada 5. jūlija smalko aprindu dzīves lapas galvenais notikums bija Antuanetes Ho-sas Simpsones no Pasadīnas un pulkveža Džona Džeikoba Kad-musa laulības. Līdzās jūsmīgajam aprakstam par kāzām, kas notikušas jaunlaulāto nesen būvētā vaniļas krāsas savrupnama rožu dārzā, bija ievietots pāra oficiāls portrets - gara auguma līgavainis, ar kuplām ūsām un stūrainu zodu un desmit gadus jaunākā Renuāra tipa līgava ar kraukļmelniem matiem un baltu tējasrožu pušķi rokās un ģipsenes zariņu pie visai pieticīgajām krūtīm. Vedēju pulkā bija redzami pilsētas municipalitātes vīri, senators un citi izmeklēti ļaudis. Rakstītājs klīrīgi pavēstīja, ka vedējtēvs, majors Horass A. Sauza, nesen pavadījis līgavas māsu Lūsiju uz “Las Flores” debitanšu balli.

Bija redzams, ka Kadmusu ģimenes attiecības ar Sauzu jau sen saista ne tikai profesionāli pakalpojumi vien. Nekas neparasts starp ļoti bagātiem cilvēkiem un viņu advokātiem. Taču līdz šim nekas nebija norādījis uz šo attiecību romantisko dabu. Man ierunājoties par šo tematu, Sauza bija sabozies, un izvirzījās jautājums, vai tikai tāpēc, ka biju pieskāries viņa personiskajai dzīvei. Aiz tā slēpās kaut kas personisks, varbūt vienpusēja mīlestība.

Dabūjis vēl dažus mikrofilmu rullīšus, mēģināju atrast vēl kaut ko par viņu un Lūsiju. Sākumā meklējumi bija veltīgi, avīzēs neviens nebija pieminēts, bet tad, 1948. gada jūnijā, ieraudzīju rakstu, kas apstiprināja manas aizdomas: tika paziņots, ka

Lūsija no Ņūportas, Rodailendā, precas ar doktoru Džonu Arbat-notu no Ņujorkas un Ņūportas.

Bridi izjutu gandarījumu, ka esmu veiksmīgi ticis galā ar kabineta detektīva lomu, bet tad atcerējos, ka Sauzas mīlas lietas nav nekādā saistībā ar manu bibliotēkas apmeklējumu. Vajadzēja izsaukt no nebūtības otru dzīves nomocīto Simpsonu meitu, kura, pēc Sauzas izteikumiem, apveltījusi Džeimiju ar defektīvām hromosomām.

Atgriezos agrākos laikos un pārlūkoju filmas, gribēdams kaut ko sameklēt par Antuaneti. Nekāds brīnums, ka neatradu neko, kas vēstītu par psihisku saslimšanu. Pavasarī tika paziņots par saderināšanos, bet pirms tam bija pārmērīga slavināšana sakarā ar viesību apmeklējumiem, labdarības ballēm un dažādām altruisma izpausmēm, ko mode prasīja no privileģēto šķiru jaunajām lēdijām.

Taču 1946. gada septembrī aprakstā par nakts viesībām uz jahtas, kas laiski peld no Sanpedro uz Katalīnu, parādās kaut kas neparasts.

Brauciens bija organizēts, lai vāktu līdzekļus ievainotajiem kara veterāniem. Tas bija “jautrs pasākums, ko papildināja slavenā Santabarbaras viesnīcas “Biltmore ” šefpavāra Romāna Galē virtuve un Fredija Mārtiņa orķestra dzirkstošās skaņas”. Viesu saraksts bija ņemts tieši no Losandželosas “zilās grāmatas”, un līksmotāju pulkā bija pieminēta “jaukā Antuanete Hosa Simpsone, kas visu nakti dejoja ar savu pielūdzēju majoru Horasu A. Sau-zu, eskvairu, kurš nesen atgriezies no Eiropas frontes”.

Ieintriģēts atradu vēl trīs rakstus, kuros nākamā Kadmusa kundze bija minēta kopā ar Sauzu. Visi raksti bija iespiesti 1946. gada vasarā, un no reportiera sajūsminātā toņa bija noprotams, ka pāra attiecības ir nopietnas, jo kādā attēlā abi stāv, sadevušies rokās, Santaanitas uzvarētāju aplī, citā - piedalās vakariņās ar šampanieti Holivudas “Bowl”, vēl bija fotogrāfija, kur viņi augusta tveicē no “Albacore Club" ar kondicionēto gaisu aprīkotās atpūtas telpas vēro paisuma vilni. Droši vien reizē ar vasaru beidzās arī Antuanetes mīlestība, viņas vārds vairākus mēnešus blakus vīrieša vārdam netika pieminēts līdz brīdim, kad parādījās ziņa par laulībām ar Džeku Kadmusu.

Pavisam citāda atraidīta mīlestība.

Izrādījās, ka Sauzas attiecības ar Kadmusiem ir daudz samudžinātākas, nekā man bija licies. Nebija skaidrs, kādā veidā viņš no kavaliera bija kļuvis par skatītāju. Vai viņi bijuši sāncenši, vai Džeks Kadmuss pārkāpis pāri izplēnējušas mīlestības ugunskuram? Fakts, ka Sauza kāzās piedalījies par vedējtēvu, liecināja, ka naida starp abiem nav bijis. Taču tas nenozīmēja, ka nenotikusi cīņa. Varbūt tāpēc, ka Sauza pielūdza Džeku Kadmusu, otra vīrieša uzvara šķita taisnīga. Uzvarējis bija labākais. Tādi apsvērumi vislabāk iederējās zemas pašcieņas kontekstā, taču Sauza nebūt neatgādināja cilvēku, kas turētos ēnā. Četrdesmit gadu laikā gan daudz kas varēja mainīties, un es nedrīkstēju izslēgt iespēju, ka reiz advokātam nācies ar daudz ko samierināties.

Tagad viņš Džeku Kadmusu bija iecēlis dievības statusā, bet Antuaneti iztēloja kā nožēlojamu, nekam nederīgu cilvēku, kas bioloģiski atbildīga par mazdēla garīgo saslimšanu un tāpēc arī par viņa noziegumiem. Vai to sacīt viņu mudināja nesadzijusī brūce, vai arī Sauza savu sāpi bija apracis tik dziļi, ka spēja būt objektīvs? Kādu laiku par to prātoju, bet tad rimos. Lai arī kā es aplūkoju notikumu, tas bija sens, tam nebija skaidri redzama sakarība ar Džeimija pašreizējo stāvokli.

Ieliku aparātā jaunākās filmas. Kā jau bija gaidāms, smalko aprindu hronika klusēja par Pītera Kadmusa un Mārgaritas Norto-nes jeb Saulainās Margo savienību. Dvaita precības ar Heteri Pal-meri tomēr nepalika neievērotas, kaut kāzas bija rīkotas Paloalto. Līgava pat dižojās ar savu ciltskoku - viņas māte bija nelokāma Amerikas revolūcijas meita, bet tēvs ievērojams diplomāts, kas kalpojis Kolumbijā, Brazīlijā un Panamā, kur piedzimusi nākamā Kadmusa kundze. Nekā tāda, kas man jau nebūtu zināms.

Atdevu mikrofilmas un bez ceturkšņa četros izgāju no bibliotēkas. Transporta kustība, kas šajā laikā arvien bija sarežģīta, šķita pārvērtusies par sastingušām tērauda lentēm. Strādnieki oranžās vestēs lauza asfaltu - kādam līguma slēdzējam municipalitātē bija draugs un uz brauktuves sadistiskā nekārtībā bija saliktas apbraukšanas ceļa zīmes. Pusjūdzi garais ceļš līdz Los-andželosas ielai prasīja četrdesmit minūtes, un, nokļuvis galā, biju satraukts un nikns. īstais noskaņojums, es nodomāju, lai tiktos ar jaunā viļņa mākslu.

Galerija “Tukšums”, kā izrādījās, bija melni nokrāsota vienstāva veikala priekštelpa ar ūdeņaini pelēkām, laika apstākļu radītām švīkām. Izkārtne atgādināja vingrinājumus ķeburu rakstīšanā - uz netīrumiem apķepuša tirkīzzila saplākšņa gabala bija saspiesti melni burti. Citās kvartāla ēkās atradās nocenota apģērba tirgotavas, un, iekams pār veikalu bija nākusi mākslinieciska apgaismība, galerijas telpas bija kalpojušas tādam pašam nolūkam. Vairums veikalu bija slēgti vai arī tos vēra ciet, un to tumšās fasādes slēpās aiz sabīdāmiem režģiem. Daži veikali, kas bija atvērti, vilināja pircējus ar zemas kvalitātes preču paraugiem, kas bija izlikti uz ietves. Novietojis kadiljaku maksas stāvvietā, iemetu dažus dolārus automāta spraugā un iegāju galerijā.

Šķita, ka galerija ir apzināta antiestētikas izpausme. Grīdu klāja netīrs un lipīgs, ar cigarešu galiem piemētāts linolejs. Gaiss oda pēc savalkāta apģērba. Zemos griestus izraibināja kaut kas līdzīgs bojātam biezpienam. Tā saucamie mākslas darbi šķībi un greizi karājās pie nekrāsotām sienām, un tos apgaismoja dienasgaismas spuldzes, liekot dažiem darbiem gaismā spīdēt, bet citus atstājot tumsā. No lētas stereoiekārtas blarkšķēja kas līdzīgs robotu riesta dejai - cauri metāliskam bungu ritmam spraucās sintezatora čīkstieni un pīkstieni. Tālākajā stūrī pa labi pie skolēnu skolas sola sēdēja vīrietis un mehāniski graizīja avīzi. Uz manu ienākšanu viņš nereaģēja.

Pie sienām piekārtie darinājumi bija rupji un zemiski. Nebija šaubu, varbūt kādam mākslas kritiķim tie liksies pirmatnēji tieši un jaunības naidīgumā vibrējoši, taču mana neskolotā acs tajos saskatīja vienīgi kaut ko karaļa ģērbšanas žanrā, kā jau bija izteicies Deivids Kronglass.

Kāds Skroto no nūjiņām un robainām līnijām bija uzzīmējis primitīvu cilvēku sēriju. Garīgais līmenis kā četrus gadus vecam bērnam, bet es vēl nebiju redzējis, ka bērns ar tādu prieku attēlotu grupveida izvarošanu vai sakropļošanu. Attēli bija zīmēti uz tik plāna un lēta papīra, ka zīmulis vairākās vietās bija tam izrāvis caurumus - droši vien tas īpaši tā tika darīts -, taču ietvari bija pavisam citā kvalitātē: grezni, zeltīti, kā muzejā.

Otra sērija attēloja nevīžīgi gleznotus cilvēkus ar mazām galviņām, idiotisku sejas izteiksmi un milzīgiem, desveidīgiem peņiem. Autors vai autore uzdevās par Sēliju Veidoru Deli un burta “1” vietā izmantoja mazu marinētu gurķīti. Līdzās desu vīriem stāvēja no stāvlampas alumīnija caurules darināta skulptūra, viscaur noklāta ar saspraudēm un skaviņām. Skulptūras nosaukums bija “Darba ētika”. Tālāk karājās milzīga, ar šellaku apstrādāta, no lielveikalu žurnāliem izgrieztu ēdienu recepšu un žurnāla “Hustler” klaji ginekoloģiskas vidējās lapas kolāža.

Gērija Jamaguči darbi atradās dziļāk telpā. Tagad viņa vārds bija Gerišs, un viņš izmantoja lelles Bārbiju un Kenu, kā arī bezveidīgos tīras plastmasas klučos iekausētus objektus. Viens darbs attēloja tipisku amerikāņu laulāto pāri sēžam pūstošas zivs vēderā, kurā čum un mudž dažādi tārpi. Darba nosaukums: “Šovakar japāņu kvartālā pieēdīsimies sašimi trašimi*” Otrs darbs rādīja divus sarkanā kabrioletā sēdošus leļļu pārus bez galvām. Galvas bija glīti sarindotas uz motora pārsega, bet fonā uz melna krepa pletās sēņveidīgs mākonis. “Divkāršs randiņš un vienreizēja maigošanās: Hirosima un Nagasaki.” Trešajā darbā Bārbijai bija piešķirts aziātisks izskats - melna geišas parūka, slīpas acis, kimono no alumīnija folijas. Lelle sēdēja uz gultas malas ar paplestām kājām, smēķēja, lasīja grāmatu un nepievērsa uzmanību Kenam, kura traumētā galva atradās starp lelles plastmasas kājām.

Taču manu uzmanību saistīja pēdējais un lielākais darbs -caurspīdīgas plastmasas kubs ar divas pēdas garu malu. Tajā Gē-rijs bija rekonstruējis miniatūru sešdesmito gadu padsmitnieka gu-

‘ Sašimi - japāņu ēdiens, plānās šķēlītēs sagriezta zivs. Trash (angļu vai.) - atkritumi.

ļamistabu: collu garas piezīmju papīra strēmeļu mīlestības vēstules ar lūpukrāsas pēdām, trīsstūraini filca gabaliņi futbola komandas vimpeļu vietā, pastmarka ar “The Beatles” attēlu kā plakāts. Uz grīdas mētājās uzpirksteņa lieluma zāļu pudelītes, sīciņas Bār-bijas fotogrāfijas un saplaisājusi nesamērīgi liela grāmata ādas vākos ar vaska krītiņu uzrakstu lavandas krāsā - “Dienasgrāmata”.

Dažādajām drazām pa vidu pie saldējuma kociņa sijas karājās galvenais tēls - Kens ar cilpu ap kaklu. Sarkanā krāsa aizvietoja asinis, un tās netrūka. Acīmredzot kāds bija nospriedis, ka Kenam ar pakāršanu par maz, tāpēc lelles vēderā bija iedurts rotaļu nazis. Tā rokturi bija saķērušas mazas, sārtas rociņas. Ja nu kāds kaut ko nesaprastu, pie līķa kājām gulēja kaudze ar asiņainām iekšām. Par zarnām kalpoja gumijas caurules, tās pārklāja stiklaina masa, kas atgādināja gļotas. Skats bija nepatīkami reālistisks.

Šim pašizteiksmes paraugam bija pievienots uzraksts: “Ak, mīļumiņ, bolača harakiri: nožēlojama rīcība.” Uz darbam pievienotās zīmītes bija cena: 150 dolāru.

Es novērsos un piegāju pie vīra, kas sēdēja pie skolas sola. Viņa melnos, īsi apgrieztos matus sānos rotāja bordo un elektro-zilas krāsas joslas, ausīs bija iespraustas drošības adatas, bet badīgajā haizivs sejā dominēja šauras, tukšas acis. Vīrs izskatījās mazliet jaunāks par trīsdesmit - par vecu, lai tēlotu kā pusaudzis dumpīgo, - tāpēc gribējās pajautāt, ko viņš tēlojis, iekams nācis pie atklājuma, ka Losandželosā dīvains izskats var noderēt daudzu ļaunu nodomu maskēšanai.

Viņš zīmēja trīsstūrus, pārvilka tiem krustu, un turpināja mani ignorēt.

- Mani interesē viens no jūsu māksliniekiem, - es ierunājos.

Vīrs norūcās.

- Gerišs.

Sekoja nosprauslošanās.

- Jums jārunā ar īpašnieku. Es tāpat vien te sēžu un visu pieskatu. - Tā bija automātiskajā atbildētājā ierakstītā ņirdzīgā balss.

- Kas ir īpašnieks?

- Doktors no Ensino.

- Kad viņš te iegriežas?

Vīrs apātiski paraustīja plecus un nožāvājās.

- Nekad.

- Viņš vispār te neiegriežas?

- Nē, cienītais. Tas viņam ir tāds kā... vaļasprieks.

Vai līdzeklis nodokļu norakstīšanai.

- Es neesmu šajā pusē pārāk bieži, - paskaidroju, - tāpēc būtu pateicīgs, ja jūs piezvanītu viņam un pateiktu, ka es vēlos nopirkt vienu no Geriša spilgtajiem darbiem.

Vīrs paskatījās uz augšu un izstaipījās. Uz rokām pavīdēja vecas adatu rētas.

- To, kurā attēlota pašnāvība, - es turpināju. - “Nožēlojamā rīcība”. Es gribētu aprunāties arī ar mākslinieku.

- Spilgts darbs. - Vīrs smaidā pavēra muti. Varēja nodomāt, ka viņa mutei cauri izgājis viesulis, kas atstājis tikai dažus brūnus, aplauztus zobus. - Tāda ir dzīve, cienītais. Mēslu bedre. No spilgtuma ne smakas.

- Kā to ņem. Vai jūs varētu piezvanīt viņam, lūdzu?

- Nav paredzēts. Viņš droši vien visu laiku pavada ķirurģiskajā nodaļā.

- Bet vai nevar samaksāt skaidrā naudā un ņemt darbu līdzi? Piesviedīšu vēl simtnieku kā komisijas naudu. - Es izņēmu kabatas portfeli.

Vīra seja apmācās.

- Protams. Nauda par baudu. - Vīrs tēloja apātiju, taču viņa acis gaidot iedzirkstījās un viņš pastiepa apskretušu roku. - Ja tik ļoti kārojat pēc šā darba, varat dabūt par divi simti piecdesmit.

- Cenā ierēķināta arī saruna ar Gerišu. Sameklējiet viņu, un darījums stājas spēkā.

- Te ir “Tukšums”, - viņš iestenējās, - nevis draņķa birojs pazudušu cilvēku meklēšanai.

- Dabūjiet Gerišu šurp līdz sešiem, un komisijas nauda palielināsies uz simt piecdesmit.

Vīrs nolaizīja lūpas un uzsita ar zīmuli pa galdu.

- Vai tikai jūs nedomājat, ka esmu nopērkams, cienītais?

- Esmu ar mieru uz to saderēt.

- Lai ieliktu mani savā mākslas darbā, mister Smalkais?

Nelikos par jautājumu ne zinis un tēloju vienaldzību.

- Es varu atrast mākslinieku arī pats, - sacīju, - taču gribu satikt viņu šodien. Ja to nokārtosiet, pusotra simta varēsiet iebāzt savā kabatā.

Svītrainā galva pacēlās uz augšu un sašūpojās.

- Pie joda, kā lai es zinu, kur šis meklējams?

- Viņa darbi ir izstādīti pārdošanai. Ja nopirkšu darbu, autoram vajadzēs atdot viņa daļu. Man liekas, jūs reizi pa reizei sazināties.

Vīrs klausījās manī ar sarauktu pieri. Gribējās pajautāt, cik bieži viņam izdodas kaut ko pārdot.

- Dabūjiet viņu šurp līdz sešiem, - es sacīju. - Padodiet ziņu, ka Alekss Delavers vēlas nopirkt “Nožēlojamo rīcību” un aprunāties ar autoru.

Vīrs papurināja galvu.

- Nekādu zinu, cienītais. Es tik daudz nevaru atcerēties.

- Delavers, - es lēni atkārtoju, - tāpat sauc arī štatu. Viņš mani pazīst.

Vīrs sakauts paraustīja plecus, taču, ejot prom no galerijas, es zināju, ka viņš pūlēsies nopelnīt naudu.

Vienā stāvvietas stūrī atradās telefona kabīne. Tās durvis bija izlauztas, un transporta troksnis neļāva saklausīt izsaukuma signālu. Aizlicis vienai ausij priekšā roku, sastādīju dežurantes numuru. Vienīgā interesantā ziņa bija tā, ka zvanījis Milo.

Noķēru Milo, kad viņš jau devās projām no apgabala slimnīcas.

- Man gadījās dzirdēt, ka tavs zēns sevi krietni apstrādājis, -viņš sacīja.

- Nepatīkams skats. Viņam vajadzēja būt stipri nomāktam.

- Tā var izpausties vainas apziņa, - Milo noteica, taču veiklā atbilde izklausījās tēlota, un viņš mainīja izteiksmi. - Kas nodarbina tavu prātu, Aleks?

Es izstāstīju par motociklistiem, kas bija ielauzušies Gērija miteklī.

- Hmm... Un to tev stāstīja dzērājs.

- Viņš bija gudrāks, nekā izskatījās.

- To es nenoliegšu. Labāko informāciju es parasti dabūju no muļķiem. - Uz mirkli viņš apklusa. - Tu tātad saisti šo faktu ar to, ko es teicu, - ka Slaktera upuri redzēti kopā ar motociklistiem.

- Tā varētu būt sagadīšanās.

- Aleks, tas Jamaguči ir panks, vai ne?

-Jā.

- Desmit pret vienu, bet tas nozīmē, ka viņš vai nu osta tādu draņķi kā līmi, vai rij amfetamīnu. Noziedzīgie motociklisti ir galvenie amfetamīna piegādātāji šajā štatā. Nav vajadzīga sevišķi plata piere, lai izprastu notikumu gaitu. Jamaguči droši vien pie viņiem iegādājās narkotikas, bet laikus nesamaksāja.

- Viņš pats bija izplatītājs.

- Jo labāk. Tātad ar viņa biznesu kaut kas sagājis greizi. Ādaini nemīl griezties šķīrējtiesā, bet labāk nokārto rēķinus pēc sava paraduma.

- Labi, - es noteicu, - tikai man ienāca prātā, ka tev šis fakts jāzina.

- Tu pareizi darīji, ka piezvanīji, un, ja tev ienāk prātā vēl kaut kas, padod ziņu, protams, ja Sauza spējīgs pārdzīvot, ka tu brāļojies ar ienaidnieku.

Gribēju pastāstīt Milo par “Nožēlojamo rīcību”, taču sapratu, ka viņš to var uzskatīt tikai par pseidomākslinieka priekšstatu par slepkavību, kas patapināts no avīzēm. Es tikai pavēstīju:

- Sauza šorīt no manis atbrīvojās.

- No tevis vairs nebija nekāda labuma?

- Tāds ir vispārējais priekšstats.

- Skaidrs. Kopš apcietināšanas puikas stāvoklis arvien pasliktinās, un pašnāvības mēģinājums dod iemeslu īslaicīgi atzīt, ka viņa rīcībspēja ir ierobežota. Ar šo lietu var nočammāties tik ilgi, ka tā nemaz nenokļūst tiesā.

- Par kādu čammāšanos tu runā?

- Papīru padarīšanas. Atlikšana pēc atlikšanas.

- Cik ilgi tās var vilkties?

- Ja var maksāt tādam vīram kā Sauza, viņš izdomās, kā aizkavēt saules lēktu. Viņam to vien vajag kā atrast iespēju neļaut puikam nonākt sabiedrības uzmanības lokā tik ilgi, kamēr visiem šī lieta būs pie vienas vietas. Lieliska sistēma, vai ne?

- Kolosāla.

- Nenokar degunu, vecīt! Nevar būt šaubu, ka tādi cilvēki kā Kadmuss nedrīkst staigāt pa ielām. Sienas, aiz kurām šis atradīsies, būs mīkstas.

- Jā, droši vien.

- Kad mēs vairs neesam pretējās nometnēs, ko tu saki par kopīgām vakariņām un interesantu parunāšanu?

Viņa balss skanēja līksmi, un es ieminējos uz labu laimi:

- Divatā vai četratā?

- Četratā. - Milo apklusa un tad piebilda: - Viņš piezvanīja un pateica, ka rīt atgriežas.

- Priecājos, ka tagad viss ir kārtībā, Milo.

- Jā, es zinu. Paldies par atbalstu grūtā brīdī.

- Nav par ko.

Neilgi pirms tumsas iestāšanās ierados galerijā “Tukšums” vēlreiz. Ieraudzījis mani, vīrs pielēca kājās un sāka nervozi kustināt svītraino galvu.

- Viss kārtībā? - es vaicāju.

Viņš pamāja uz vietu pie sienas, kur bija karājusies “Nožēlojamā rīcība”, - tā bija tukša.

- Pēc jūsu aiziešanas ienāca kāds vīrs, cienītais, un piesolīja vairāk.

- Man likās, ka mēs jau bijām vienojušies.

- Klau, cienītais, brīvā iniciatīva...

- Kas to nopirka?

- Kāds smalks vīrs.

- Jūs varējāt ievērot ko vairāk.

- Redziet, cienītais, es nemēdzu pētīt citu cilvēku sejas.

- Cik viņš samaksāja?

- Kāda tam nozīme? Ja jums patīk tādas draņķības, iegādājieties kādu citu.

Es būtu varējis atteikties, taču skulptūras iegāde ietilpa plānā, kas paredzēja tikšanos ar autoru. Svītrainais joprojām bija mana vienīgā iespēja atrast Gēriju.

- Lai tā būtu. Bet vai līguma otra puse vēl ir spēkā?

- Protams! - Viņš pastiepa roku. - Divi simti.

- Simt piecdesmit pie skulptūras cenas. Bet, tā kā jūs piemānījāt mani, cena krītas līdz simt divdesmit pieciem.

Vīrs savieba seju, iegrūda rokas kabatās un sāka staigāt. Cerības uz īslaicīgu bagātību bija palielinājušas viņa apetīti līdz narkotiska sapņa augstumiem.

- Pie joda, nē! Simt piecdesmit.

Es izņēmu no kabatas portfeļa trīs piecdesmit dolāru banknotes, vienu iedevu viņam, pārējās paturēju.

- Tās dabūsiet, kad satikšu autoru.

Svītrainais lādēdamies paķēra naudu un atgriezās pie skolas

sola.

- Pagaidiet tepat! Es pateikšu, kad pienāks īstais brīdis.

Viņš atgriezās pie savas nodarbošanās, bet es pavadīju desmit minūtes, kā muļķis staigādams pa galeriju. Skatoties darbus otro reizi, neviens no tiem nelikās labāks. Beidzot svītrainais piecēlās, pamāja un cauri glabātavai izveda mani pa sētaspuses durvīm krēslainajā alejā. Noslaucījis piedurknē degunu, viņš pastiepa roku.

- Dod šurp!

- Kur ir Gērijs?

- Drīz būs klāt, cienītais.

- Tādā gadījumā arī naudu saņemsi drīz.

- Kā vēlaties, - viņš nošņācās un atkāpās ēnā.

Es apskatījos visapkārt. Aleja bija šķība un greiza saplaisājuša asfalta lente ar pārpildītām atkritumu tvertnēm. Zemi kā konfeti klāja gruži, nekustīgi spīdēja ar atkritumu ūdeņiem pilnās bedres. Viss smirdēja. Es iedomājos par Džeimiju, kas lietoja šo vārdu, tikai nevarēju iedomāties, kāda veida pūšana rosinājusi viņa iztēli.

Pēc brīža aiz vienas atkritumu tvertnes kaut kas sakustējās un kļuva dzirdama grauzēju darbošanās.

No ēkas otras puses izslīdēja divas ēnas un iznāca klajumā. Kailā spuldze virs galerijas sētaspuses durvīm meta uz asfalta aukstu trīsstūrveida gaismas plankumu. Ēnas turējās atstatu, taču gaismas pietika, lai varētu saskatīt, ka tām ir trīs dimensijas.

Lielākā ēna bija Gērijs. Viņa biezie, melnie mati bija nogriezti, vienīgi galvas vidū atstājot jūras ziluma šķipsnu kā mohikānim. Pie stīvi salakotās šķipsnas bija pielīmētas naglas, izveidojot augstu un robainu gaiļa seksti. Uz kailās ādas viņš bija uzvilcis bruņuvesti, bet netīrās, melnās džinsu bikses iebāzis plastmasas ūdenszābakos. Virs krūtīm no tērauda ķēdes darinātā kaklarotā karājās sarūsējusi žilete, bet vienā auss ļipiņā - spalvu auskars. Par jostu kalpoja auklas gals, kam bija piestiprināts salokāmais nazis. Atcerējos, ka Gērijs ir stipri tuvredzīgs, taču tagad brilles bija nozudušas. Vai nu viņš izmantoja kontaktlēcas, vai arī, atradis jaunas vērtības, nonācis ar jaunatrastajām vērtībām fiziskās pretrunās.

Meitenei nebija vairāk par piecpadsmit gadiem, viņa bija tieva un četras pēdas desmit vai vienpadsmit collu gara. Nebēdnīgi uz augšu uzrauts deguns, pūtīšu izraibināta lellītes seja ar boršča krāsas Medūzas pinkām virspusē. Seja nopūderēta balta, ap acīm ar melnu zīmuli iekrāsoti riņķi, kurus sliktie dzīves apstākļi bija papildinājuši ar savām ēnām. Uz priekšu izvirzīto priekšzobu dēļ melni krāsotās lūpas stāvēja mazliet pavērtas, atklājot sudrabaini mirdzošu ortodonta darbu. Interesanti, vai kāds bija maksājis par skavu uzlikšanu un vai kāds turpināja tās uzraudzīt. Par spīti mākslotajai pozai un niknajam izskatam, abi šķita trausli un nevainīgi kā raganas neceļos novestie Ansītis un Grietina.

- Viss kārtībā, cienītais? - noprasīja vīrs ar svītraino galvu.

Iedevu viņam divus palikušos piecdesmitniekus, un viņš steidzīgi atgriezās galerijā.

- Gērij!

- Nu? - Viņa balss bija klusa un nomākta, tā nepauda nekādas emocijas - gluži kā galerijā dārdošā mūzika.

Ar kādu citu es būtu mēģinājis nodibināt kontaktu, viegli patērzējot un pārcilājot tīkamas senas atmiņas. Taču man ar Gēriju agrāk nekādu tuvāku attiecību nebija, un būtne manā priekšā neizskatījās noskaņota uz pļāpāšanu.

- Paldies, ka atnāci! Es gribētu aprunāties ar tevi par Džei-miju.

Gērijs sakrustoja uz krūtīm rokas, bruņukrekls iešķindējās.

Es paspēru soli uz priekšu, Gērijs - atpakaļ. Atkāpšanās nebija ilga, jo viņš paklupa grambā un atmuguriski salīgojās. Meitene saķēra Gēriju aiz rokas un neļāva pakrist. Tiklīdz viņš nostājās stabili, meitene kā sargājot viņu pieturēja. Tuvumā varēja redzēt, ka viņa skatiens ir saspringts un blāvs. Uz mani viņš ne-palūkojās.

- Kas jums vajadzīgs? - viņš jautāja. Kailā spuldze no mugurpuses meta gaismu uz naglām matos.

- Tu zini, kādā nelaimē viņš iekļuvis.

- Jā. - Ne mazākās kustības.

- Džeimija advokāts lūdza izdarīt viņa psihiskā stāvokļa izvērtējumu. Es personiski cenšos izprast, kas īsti noticis.

Gērijs vienaldzīgi paraudzījās miglainajā plankumā, kas bija mana seja. Viņa runasveids un intonācija bija mehāniska, it kā personība būtu izoperēta, iebāzta sintezatorā un iegūts kaut kas tikai pa daļai organisks. Ar viņu nekad nebija viegli sarunāties, un panka bruņas bija jauna kārta, kuru vajadzēja nolobīt. Necerot uz īpašiem panākumiem, es turpināju:

- Citi projekta dalībnieki sacīja, ka jūs esat draugi un ka Džeimijs runājis ar tevi vairāk nekā ar pārējiem. Vai atmiņā nav palicis kas tāds, kas būtu saistāms ar notikušo?

- Nē.

- Jūs taču sarunājāties?

-Jā.

- Par ko?

Gērijs paraustīja plecus.

- Vai neatceries?

- Tā ir pagātne, kas mirusi.

Es mēģināju atrast tiešu pieeju.

- Tu uztaisīji skulptūru, kurā apvienoti elementi no viņa tēva pašnāvības un Lavandas Slaktera darbošanās.

- Māksla atdarina dzīvi, - viņš citēja.

- Tu nosauci savu darbu par “Nožēlojamu rīcību”, Gērij. Džeimijs ar šādiem vārdiem apzīmēja pašnāvību.

-Jā.

- Kāpēc? Ko tas viss nozīmē?

Uz viņa lūpām parādījās un nodzisa vārs smaids.

- Māksla runā pati par sevi.

Meitene pamāja ar galvu un pieķērās Gērijam ciešāk.

- Gērijs ir ģēnijs, - viņa paziņoja, un pirmo reizi es ievēroju, cik abi ir tievi.

- Reizēm gadās, - es teicu, - ka ģēnijus nenovērtē viņu dzīves laikā. Cik procentu galerija jums maksā par katru pārdoto darbu?

Gērijs izlikās jautājumu nedzirdējis, bet meitenes acīs parādījās kas līdzīgs izsalkumam.

Juzdamies kā minifonds, es sameklēju kabatas portfeli un izvilku dažas naudaszīmes. Gērijs varbūt redzēja naudu, bet nolēma nelikties par to ne zinis. Taču meitene naudu paņēma, apskatīja un aizbāza aiz jostas. Nauda negarantēja ilgāku sadarbību, bet varbūt zināma tās daļa tiks izlietota pārtikas iegādei.

- Gērij, - es jautāju, - vai Džeimijs lietoja narkotikas?

-Jā.

Nevērīgā atbilde mani mulsināja.

- Kā tu to zini?

- Viņam rādījās halucinācijas.

- Kā no LSD lietošanas?

-Jā.

- Vai tu kādreiz redzēji viņu lietojam LSD?

-Nē.

- Tu tātad izdari secinājumus, spriežot pēc uzvedības.

Viņš pieskārās auskara spalvainajai malai.

- Es zinu, kas ir halucinācijas.

- Doktore Flauersa un citi ir pārliecināti, ka viņš narkotikas nav lietojis.

- Viņi ir mazattīstīti androīdi.

- Vai par viņa narkotiku lietošanu tu vēl kaut ko vari pastāstīt?

-Nē.

- Vai tu redzēji viņu lietojam ko citu, ne tikai LSD?

-Nē.

- Vai tu domā, ka viņš lietoja vēl kaut ko?

- Jā.

- Kas tas būtu?

- Amfetamīnu. Trankvilizatorus. Smagos.

-PCP?

-Jā.

- Un, spriežot pēc viņa uzvedības, tu domā, ka Džeimijs lietoja šīs narkotikas?

- Jā. - Atbildē jautās garlaicība.

- Gērij, vai tu uzskati, ka viņš spēja nogalināt visus tos cilvēkus?

Atskanēja piesmakuši un neprātīgi smiekli, pēkšņi un satraucoši kā naksnīga lēkme. Pametusi jautājošu mirkli uz Gēriju, sāka smieties arī meitene.

- Kāpēc tu smejies, Gērij?

- Ir nu gan muļķīgs jautājums!

- Kāpēc?

- Vai viņš spēj kādu nogalināt? - Gērijs iesmējās no jauna. - Vai viņš spēj paelpot?

- Vai tas ir viens un tas pats?

- Protams. Cik viegli izdarīt vienu, tik otru. Tā ir daļa no cilvēka un dzīvnieka vienības.

Meitene no jauna piekrītoši pamāja.

- Vai tu vari man pateikt vēl ko?

-Nē.

Gērijs viegli pamāja meitenei ar galvu, un viņi pagriezās, lai ietu prom. Es ierunājos vēlreiz:

- Šodien jau biju iegājis pie tevis mājās. Kāds vīrs man teica, ka dzīvokli izārdījuši motociklisti - viens resns, otrs tievs.

Es cerēju uz atbildi, bet to nesagaidīju.

- Vai tu vari iedomāties, kas tie bija?

- Nē.

- Un ko domā tu? - es jautāju meitenei.

Viņa papurināja galvu un sabozās, taču uzvedībā pavīdēja bailes.

- Vai jums draud nepatikšanas?

- Cilvēks nav šķirams no dzīvnieka, - viņa atkārtoja kā papagailis. - Mēs visi pārtopam padibenēs.

Viņi pagriezās pret mani ar muguru.

- Uz kurieni jūs dosieties? - es uzsaucu. - Ja man rastos vajadzība parunāties ar jums vēlreiz?

Gērijs apstājās un, cenzdamies nezaudēt līdzsvaru, lēnām pagriezās. Alejas vārgajā gaismā viņa seja izskatījās neizteiksmīga, bāla un skarba.

- Mēs dodamies uz Midlvilu, ASV, - viņš citēja. - Es dabūšu darbu pie Forda konveijera un montēšu busiņiem durvis. Šķirba iestāsies Vecāku un skolotāju asociācijā. Mums būs trīs mazuļi. Šķirba katru dienu dos man līdzi termosu ar lenču un cepumu paciņu. Mēs skatīsimies televīziju un nomirsim miegā.

Viņš brīdi kā sastindzis stāvēja atkritumu ielenkumā, bet tad nikni satvēra meiteni pie rokas un rāva prom. Drīz abi nozuda skatienam.

20

Kad ierados majas. Robina virtuve jau maisīja salatus. Noslaucījusi rokas, viņa apveltīja mani ar ķiploku un anšovu skūpstu.

- Sveiks! Šodien zvanīja Billija menedžeris un teica, ka Rolands Oberheims var satikties ar tevi rīt trijos. Adrese ir uz tava naktsgaldiņa.

- Lieliski, - es apātiski atteicu. - Nākamreiz tiekoties pasaki manā vārdā paldies.

Robiņa jautājoši paskatījās manī.

- Aleks, man vajadzēja mazliet papūlēties, lai to nokārtotu. Tu varēji demonstrēt kaut nelielu sajūsmu.

- Tev taisnība. Piedod!

Viņa atgriezās pie salātu gatavošanas.

- Vai bija smaga diena?

- Tikai tāds izpriecas brauciens pa pilsētas purviem. - Es sniedzu sterilizētu izklāstu par pēdējās desmit stundās piedzīvoto.

Robiņa klusēdama noklausījās, bet tad sacīja:

- Izskatās, ka Gērijs ir patiešām noraizējies.

- Viņš ir kritis no vienas galējības otrā. Pirms pieciem gadiem zēns bija atklāts un pakļāvīgs. Enerģijas pilns, strādāja ar aizrautību. Pēc sadumpošanās visa enerģija aizgājusi nihilismā.

- Tavs skulptūras apraksts liek domāt, ka viņam vēl piemīt milzīga aizrautība. Lai izgatavotu tādu darbu, viss sīki jo sīki jā-i/.plāno.

- Droši vien tev ir taisnība. Darbi bija iecerēti šokējoši, taču tie izskatījās kārtīgi - gandrīz rituāli.

- Japāņiem tipiski. Pērn, kad apmeklēju Tokiju, redzēju uzstājamies ar dejām japāņu jauniešu bandas, kuras ģērbjas kā piecdesmito gadu meksikāņi. Tur tās sauc par zoku - kompānijām. Ir vairākas konkurējošas grupas, un svētdienu pēcpusdienās tās Jo-jogi parkā iezīmē katra savu teritoriju. Viņi ģērbjas melnā ādas apģērbā kā huligāni, ņirgājas un žākstās, uzstāda kasešu magnetofonus ar lieljaudas skaļruņiem un dejo Badija Holija mūzikas pavadībā. Tas šokē vecāko paaudzi, un tieši to viņi grib panākt. Bet, ieskatoties uzmanīgāk, redzams, ka nekas nenotiek spontāni. Dejas - katra kustība vai žests - ir stingri izstrādātas horeogrāfijas daļa. Katrai bandai ir savas tradīcijas. Nav nekādu noviržu vai individualitātes izpausmju. So jauniešu dumpīgums pārtapis sintoistu rituālā.

Es atcerējos Gērija atvadu monologu par Midlvilu. Tas tagad šķita kā korālis.

Robiņa izvilka no bļodas mīkstu lapu, nogaršoja un iespieda salātu bļodā vēl mazliet citrona sulas. Es apsēdos pie virtuves galda, atrotīju piedurknes un stīvi skatījos galda virsmā. Vēl brīdi viņa nodarbojās ar garšas uzlabošanu. Sameklējusi pudeli ar mērci, viņa pajautāja:

- Vai tevi nodarbina vēl kaut kas, Aleks? Izskatās, ka tu esi noraizējies.

- Es domāju par diviem no sešiem projekta bērniem, kas piedzīvojuši smagu kritienu lejup.

Robiņa apgāja apkārt galdam, apsēdās man pretī un atspieda zodu rokās.

- Varbūt Gērijs nekur nemaz nav kritis, - viņa sacīja. - Varbūt viņam iestājies pusaudžiem raksturīgais savas identitātes meklējumu periods un, jums tiekoties nākamreiz, viņš būs iestājies Kalifornijas tehnoloģiskajā institūtā.

- Es gan neesmu par to pārliecināts. No viņa dvesa fatālisms, kas viesa bailes - it kā viņam būtu vienalga, dzīvot vai mirt. Un emociju trūkums nav saistāms ar dumpīgumu. - Es gurdi pašūpoju galvu. - Robiņa, runa ir par diviem zēniem ar satriecoši augstu intelektu, kuri zuduši dzīvei.

- Un tas apstiprina seno mītu par vājprātīgo ģēniju.

- Mācību grāmatās teikts, ka tas ir mīts. Arvien, līdzko kāds sāka šo lietu pētīt, atklājās, ka sevišķi augstas prāta spējas apvienotas ar labāku, nevis sliktāku emocionālo adaptāciju. Taču parasti tika pētīti cilvēki, kuru intelekta koeficients svārstījās no simt trīsdesmit līdz simt četrdesmit pieciem, - viņi bija diezgan izcili, taču ne tik atšķirīgi, lai nespētu iekļauties starp pārējiem. Simt sešdesmitā projekta bērni ir citādi. Trīs gadus vecs bērns, kas tulko no grieķu valodas, jau ir novirze. Sešus mēnešus vecs bērns, kas tekoši runā angliski, piemēram, Džeimijs, baida. Viduslaikos uzskatīja, ka ģēniji ir ļauno garu apsēsti. Mēs lepojamies ar savu ap^ gaismību, taču ārkārtīgi attīstītas smadzenes mums vieš bailes. Šā v iemesla pēc mēs ģēnijus izolējam un atgrūžam. Tieši tā noticis ar Džeimiju. Paša tēvam Džeimijs šķita briesmonis. Tēvs nelikās par dēlu ne zinis un pameta viņu. Aukles nāca un gāja. Tēvocis un tante vārdos apliecināja, ka darījuši zēna labā visu iespējamo, taču bija skaidri redzams, ka viņi ir nomocījušies.

Robiņa klausījās ar skumjām acīs. Es turpināju skaļi prātot:

- Kāds cilvēks savā laikā teicis, ka civilizācijas vēsture ir ģēniju vēsture. Talantīgi cilvēki radījuši, visi pārējie atdarinājuši. Daudzi neparasti talanti izauguši par ievērojamiem cilvēkiem. Taču daudzi izkvēlojuši jaunībā. Viss atkarīgs, kādu atbalstu bērns saņem no vecākiem. īpaši talantīga bērna audzināšana prasa sevišķu jūtīgumu. Dažiem bērniem veicas. Džeimijam nav laimējies. - Balss man aizķērās. - Lekcija beigusies.

Robiņa paspieda man roku.

- Saki, mīļais, - kas īsti tevi nomoka?

Ilgi neko neatbildēju, bet tad piespiedu sevi runāt.

- Pirms pieciem gadiem viņš atnāca pie manām durvīm, jo nespēja dzīvot bez tēva. Kopā pavadītais laiks droši vien radīja viņam ilūziju, ka beidzot tas ir atrasts. Kaut kādā veidā šī ilūzija bija pārvērtusies romantiskā mīlestībā, un, kad viņš man to pateica, es viņu atgrūdu. Tas bija pagrieziena punkts. Ja es būtu at-tadis pareizo pieeju, viņa turpmākā dzīve varēja būt laimīgāka.

- Aleks, tevi pārsteidza nesagatavotu. Neviens nebūtu rīkojies citādi.

- Ar manām zināšanām man vajadzēja būt uz to gatavam.

- Tu biji konsultants ar nepilnu darbalaiku, nevis projekta vadītājs. Kur paliek Saritas Flauersas atbildība? Ja divi bērni no sešiem sajūk prātā, vai tas kaut ko neliecina par viņu kā vadītāju?

- Sarita ir vairāk inženiere, nevis psiholoģe, un nepretendē uz sevišķu jūtīgumu. Tieši tāpēc viņa pieņēma mani, lai es uzmanītu bērnu emocionālo adaptāciju. Diemžēl biju pārlieku liels optimists, vadīju savas mazās sarunu grupas un maldināju sevi ar domu, ka nekas no uzmanības loka nav izkritis.

- Tu esi pārāk bargs pret sevi, - noteica Robiņa, atlaida manu roku un atgriezās pie salātu gatavošanas. Izvilkusi no ledusskapja divus steikus, viņa sāka to parasto apstrādi ar gaļas cirvīti un marinēšanu. Es klusējot vēroju.

- Aleks, - Robiņa beidzot ierunājās. - Džeimijs bija trauksmes stāvoklī ilgi pirms tam, kad sākās darbs ar projektu. Nupat tu minēji tam vairākus iemeslus. Domāt, ka viens incidents daudz ko mainītu, nav loģiski. Tevi pārņēmušas šausmas, un tu esi zaudējis perspektīvu. Tevi atlaizdams, Sauza izdarijis tev pakalpojumu. Izmanto to.

Paskatījos uz Robiņu. Viņa izskatījās svinīga, acīs vīdēja raizes. Es gan biju dīvains cilvēks.

- Varbūt tev taisnība, - es noteicu vairāk ar apdomu nekā aiz iekšējas pārliecības.

Lielu daļu nākamās dienas rīta pavadīju, zvanīdams uz slimnīcām un medicīnas māsu darba birojiem. Marte Sērtisa nekur nebija atrodama, bet Andrea Vena izrādījās reģistrēta devītajā birojā, uz kuru es piezvanīju. Parunāju ar sekretāri, un tā savienoja mani ar direktoru Tabsu, vīru ar vecišķu balsi un Kārību akcentu. Tiklīdz apjautājos par Vēnas pašreizējo adresi, balsij tūlīt zuda melodiskums.

- Kā jūs teicāt, kas jūs esat, ser?

- Doktors Gajs Meinvorings. - Es augstprātīgi piebildu: - Kanjonouksas slimnīcas galvenais ārsts.

Iestājās zīmīga pauze.

- Ak jā, - vīrietis atsaucās un piepeši kļuva iztapīgs. Kāda jēga izturēties dzedri pret potenciālu klientu. - Es labprāt jums palīdzētu, doktor, taču man jādomā par reģistrēto cilvēku privātās dzīves neaizskaramību.

- Tas viss ir saprotams, - es nepacietīgi teicu, - bet ne par to ir runa. Vēnas kundze vēl gluži nesen strādāja pie mums, jādomā, viņas iesniegumā tas minēts.

Tā kā attiecīgā iesnieguma nebija Tabsam pie rokas, viņš noņurdēja:

- Jā, protams.

- Personāla nodaļa mani informēja, ka Vēnai jāsaņem papildu samaksa par neizmantoto atvaļinājumu. Mēs nosūtījām viņai čeku, taču saņēmām to atpakaļ ar atzīmi, ka adrese nav zināma un nav iespējams pārsūtīt. Pagājušajā nedēļā jums zvanīja mana sekretāre, kāds apsolīja sazināties ar viņu, taču tas nav izdarīts.

- Vajadzēs pārbaudīt...

- Es nolēmu piezvanīt pats, lai šo birokrātiju izbeigtu.

- Protams. Vai jums vajadzīgs arī telefona numurs, doktor?

- Tas var izrādīties noderīgs.

Vīrs lika pagaidīt un atgriezās pie aparāta pēc minūtes.

- Doktor, Vēnas kundze reģistrējusies pie mums pagājušajā nedēļā, un mēs atradām viņai divas darbavietas. Pa šo laiku viņa nav atbildējusi uz diviem mūsu telefona zvaniem, un mēs neesam saņēmuši no viņas nekādu ziņu.

- Viņas parastā rīcība. - Es nopūtos. - Gudra, spējīga sieviete, bet nekad nevari būt drošs, kurā brīdī viņa nozudīs.

- To der zināt.

- Par to nav šaubu. Bet kā paliek ar adresi? - Es pačabināju dažus papīrus. - Pēc mūsu ziņām, viņa dzīvo Kolfaksā, Ziemeļu I lolivudā.

- Nē, saskaņā ar mūsu datiem viņa mīt Panoramasitijā. - Un l abss pateica to, ko man vajadzēja.

Izrādījās, ka Vēnas telefons ir atvienots.

Līdz ielejas vienkāršajiem rajoniem bija divdesmit piecu minūšu brauciens pa maģistrāli. Adrese, ko iedeva Tabss, bija Kan-talupes ielā, kvartālā ar piecdesmitajos gados būvētām, neiespējamos toņos krāsotām trīsstāvu Kalifornijas ēkām. Meklētā māja bija citronu krāsā ar vizuļiem. Ieeja atradās pie burta U veidā apkārt baseinam izbūvēta pagalma, un virs tās zaļiem gotu burtiem bija uzrakstīts: KANTALUPES IEROČU VEIKALS. Uzraksts pamodināja asociācijas, kas lika galvai griezties. Ēkas priekšā atradās nožēlojams ar sukulentiem apstādīts laukumiņš, bet caur tiem spraucās nedzīva ģipša strūklaka. Garām augiem uz ieeju gāja betona taka.

Mājai nebija īrnieku saraksta, taču tūlīt pa labi no ieejas atradās panelis ar misiņa pastkastēm. To lielākā daļa bija ar uzrakstiem, taču Vēnas kundzes vārdu neredzēju. Septītā un piecpadsmitā dzīvokļa pastkastes stāvēja tukšas. Es iegāju pagalmā, lai apskatītos rūpīgāk.

Katram dzīvoklim logs izgāja uz baseinu, kam bija niervei-da forma un neskaidrs ūdens. Uz to veda atsevišķas olīvzaļas ieejas durvis, bet gar augšējās platformas malu stiepās nedrošas margas olīvkrāsā. Septītais dzīvoklis atradās apakšējā stāvā U burta ziemeļu pusei pa vidu. Uz klauvējienu neviens neatsaucās. Paskatījies cauri aizkariem, ieraudzīju nelielu, tukšu dzīvojamo istabu, bet tālāk aiz saplākšņa starpsienas virtuvīti bez logiem. Nekas neliecināja, ka tur kāds dzīvotu. Es devos pa kāpnēm uz piecpadsmito dzīvokli stāvu augstāk.

Šoreiz uz manu klauvējienu atsaucās. Durvis atvērās, pa tām pabāza galvu samiegojusies glīta, gadus divdesmit piecus veca neliela auguma gaišmate un uzsmaidīja man. Sievietei bija smaila kaķes seja, viņa bija uzvilkusi skrējējas šortus, bet nokarenās krūtis sedza frotē auduma īss krekliņš. Krūšu galiņi bija sīpoliņu lielumā. Pa atvērtajām durvīm plūda spēcīgas smaržas un kafijas aromāts, klusu skanēja Berija Manilova dziesmas refrēns. Pāri vienam baltajam plecam varēja saskatīt nelielu sarkana samta dīvānu un kaltas dzelzs galdiņu. Pie sienas karājās ierāmēta zodiaka tabula un lēta eļļas glezna ar kailu sievieti -līdzīgu tai, kura stāvēja durvīs.

- Čau! - viņa piesmakuša balsi pasveicināja. - Tu droši vien esi Toms. Tu esi ieradies mazliet agrāk, bet tas ir kolosāli.

Viņa paspēra soli man tuvāk un noglāstīja ar vienu roku manu bicepsu.

- Nekautrējies, - viņa mudināja, - nāc iekšā, un līksmosim!

-Atvainojiet, - es pasmaidīju, - nepareizs dzīvoklis.

Sievietes roka nolaidās, seja sastinga un novecoja par desmit gadiem.

- Es meklēju Andreu Venu, - paskaidroju.

Sieviete atkāpās un pastiepa roku pie durvju roktura. Es paliku kāju uz priekšu, neļaudams durvis aizvērt.

- Pie joda... - viņa noteica.

- Vienu mirkli.

- Klausieties, mister, man norunāta satikšanās. - Aizcirzda-mās noblākšķēja automašīnas durvis, un sieviete sarāvās. - Tas var būt viņš. Ātrāk ejiet prom!

- Andrea Vena. Medicīnas māsa. Tumšmataina, izskatīga.

Sieviete iekoda lūpā.

- Lieli pupi un mazs, melnmatains sīkais?

Atcerējos Vēnas teikto, ka esmu palīdzējis viņai tikt galā ar raizēm par bērna negulēšanu.

- Viņa, - es teicu.

- Lejā pa kāpnēm.

- Kurš dzīvoklis?

- Nezinu. Viens no tās puses dzīvokļiem. - Viņa norādīja ar pirksta garo nagu. Tukšajā pagalmā noskanēja soļi. Blondīnes seja pauda izmisumu, un viņa atslējās pret durvīm. - Ejiet, tas ir viņš. Neizcūkojiet man šo dienu, mister!

Es pakāpos atpakaļ, un durvis aizvērās. Gāju lejā pa kāpnēm, pie kurām parādījās vīrietis - jauns, tievs kā diegs, bārdains, džinsos un zilā kreklā ar vārdu “Toms” uz vienas krūšu kabatas. Viņš kaut ko nesa papīra maisiņā un, ejot man garām, centās izvairīties no mana skatiena.

Atgriezos pie septītā dzīvokļa un gudroju, ko darīt, te pēkšņi aiz muguras ieskanējās spalga balss.

- Ko jūs vēlaties?

Pagriezies ieraudzīju vecu sievieti sārtā, stepētā mājastērpā ar pieskaņotas krāsas matu tīkliņu. Alvas krāsas mati zem tīkliņa izcēla sejas pelēkumu. Sieviete bija maza auguma un trausla, greizu muti, nokareniem vaigiem, spēcīgu zodu ar bedrīti un zilām acīm, kas ar aizdomām pētīja mani.

- Es meklēju Vēnas kundzi.

- Jūs esat no viņas ģimenes?

- Tikai draugs.

- Vai tik īsts draugs, lai samaksātu viņas parādus?

- Cik lielu summu viņa ir parādā?

- Viņa nav maksājusi īri par trim pēdējiem mēnešiem. Stāstīja, ka aizkavējies bērna pabalsts un bijis liels ārstu rēķins par bērna ārstēšanu un tādā garā. Man vajadzēja teikt, ka neko nezinu, bet es devu viņai laiku. Tāda ir viņas pateicība.

- Cik liela summa par trim mēnešiem iznāk?

Vecā sieva sakārtoja matu tīkla maliņu un samiedza acis.

- Lai nemelotu, jāatzīstas, ka esmu saņēmusi iemaksu par pēdējo mēnesi un iemaksu par zaudējumiem, bet vēl, vienalga, paliek pusotra mēneša - septiņi simti piecdesmit dolāru. Vai jūs esat ar mieru samaksāt šo summu?

- Neko teikt, - es atbildēju, - mums abiem viens liktenis. Viņa aizņēmusies drusku naudas arī no manis, un tagad es atnācu tai pakaļ.

- Vareni gan! - sieviete iesaucās. - Nekāda labuma nojums nav. - Taču viņas acis pavīdēja tāds kā biedriskums.

- Kad viņa no šejienes aizbrauca?

- Pagājušajā nedēļā. Aizlavījās pa nakti kā zagle. Es to redzēju tikai tāpēc, ka bija vēls, izdzirdēju mašīnas signālu un piegāju pie loga. Nospiedusi signālu, it kā tas bijis nebijis, viņa sarunājās ar kādu cilvēku. Ieraudzījusi mani, nobijās un steidzīgi aizbrauca. Man kremt, ka mašīna bija jauna. Viņa bija tikusi vaļā no savas vecās grabažas un nopirkusi lepnu, jaunu mustangu. Lai mašīnu nopirktu, nauda viņai bija, bet man par īri nepietika. Cik lielu summu viņa ir parādā jums?

- Krietnu. - Es novaidējos. - Vai nezināt, uz kurieni viņa aizbrauca?

- Mīļais, ja es to zinātu, vai tagad mēs sarunātos?

Es pasmaidīju.

- Vai viņa bija pazīstama ar kādu no mājas iemītniekiem?

- Nē. Ja jūs esat viņas draugs, tad vienīgais. Sešu mēnešu laikā, kamēr tā sieviete šeit dzīvoja, es neredzēju viņu ar kādu sarunājamies vai uzņemam ciemiņus. Protams, viņa nakti strādāja un pa dienu gulēja, un tas varēja būt iemesls. Bet man, vienalga, likās, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Nav ticams, ka tik izskatīga sieviete ne ar vienu nesaietos.

- Varbūt jūs zināt, kur viņa pēdējā laikā strādāja?

- Nekur. Agrāk viņa mēdza aizvest puiku uz skolu, pa dienu izgulēties, pārvest bērnu mājās un pēc tam doties uz darbu. Vārdu sakot, durvju atslēga pārgāja no vienām rokām otrās. Ja man kāds jautātu, es teiktu, ka bērnus tā audzināt nedrīkst, bet mūsu dienās tas notiek, kur vien skaties. Pāris reižu viņa palūdza bērnu pieskatīt, gadījās, ka es pacienāju viņu arī ar cepumiem. Pirms dažām nedēļām viss mainījās. Viņa sāka bērnu atstāt mājās, pa dienas vidu iziet un puiku ņemt līdzi. Vispirms nospriedu, ka puika ir slims, taču viņš izskatījās labi. Tad nodomāju, ka viņai ir atvaļinājums. Ja viņa negāja uz darbu, man gan vajadzēja kļūt uzmanīgai, ka nedabūšu savu naudu. Tāda jau ir alga par uzticēšanos, vai ne?

Es līdzjūtīgi pamāju ar galvu.

- Pie joda, bet tā sieviete man patika. Klusa, taču uz goda. Audzināja puiku viena pati. Naudas dēļ vien es nezaudētu miegu - īpašnieks nav tukšinieks, gan iztiks, - taču melošanu es neciešu. Un to, ka otru tur par muļķi.

- Es saprotu.

- Jā. - Sieviete uzlika rokas uz gurniem un noteica: - Man kremt tas mazais, lepnais autiņš.

Atceļā uz maģistrāli manu prātu nodarbināja Andreas Vēnas pēkšņā aizbraukšana. Reģistrēšanās Tabsa birojā tūlīt pēc aiziešanas no darba liecināja, ka viņa nav domājusi pamest pilsētu. Tomēr kaut kas bija licis viņai sakravāt mantas nakts vidū. Nebija zināms, vai tas noticis sakarā ar Džeimiju, - visādu satraukumu, kas spiestu vientuļu sievieti pamest pilsētu, netrūka. Skaidrību varēju gūt, vienīgi runājot ar viņu pašu, bet man nebija ne jausmas, kur viņa meklējama.

Es nobraucu no maģistrāles pie Lorela kanjona, bet tālāk ceļš veda uz dienvidiem, uz Holivudu. Rolanda Oberheima birojs atradās Labrī, mazliet uz dienvidiem no Santamonikas bulvāra. Tā bija neliela divstāvu ēka birojiem ar ciedriem abās pusēs. Pirmo stāvu aizņēma skaņu ierakstu studija. Kāpnes no atsevišķas ieejas gāja uz otro stāvu ar trim izklaides uzņēmumiem: ierakstu firmu “Jaukie trokšņi” (kristīgās mūzikas tīkla filiāli), Drakme-na profesionālā menedžmenta grupu, bet ar korķa paneļiem izliktā gaiteņa galā atradās R. Oberheima firma, un uzraksts uz durvīm vēstīja - “Anavrin Productions”.

Firma aizņēma uzgaidāmo telpu ar kabinetu. Priekšistaba bija klusa, un tās sienas rotāja divdesmit gadus veci grupas “Lielā, zilā nirvāna” psihodēliski koncertplakāti par uzstāšanos dažādās zālēs visā valstī. Vietu starp plakātiem aizpildīja nekad nedzirdētu grupu fotogrāfijas. Pie rakstāmgalda sēdēja košsārtā vinila kombinezonā tērpusies sakumpusi meiča. Viņai bija īsi, samocīti mati un spēcīgi žokļi, kas, viņai lasot “Billboard", ritmiski kustējās. Viņa paskatījās uz mani ar tādu izbrīnu, it kā es būtu pirmais cilvēks, kas gada laikā te parādījies.

- Doktors Alekss Delavers. Esmu ieradies uz tikšanos ar misteru Oberheimu.

- Labs ir! - Sekretāre nolika žurnālu, uzslējās kājās un spēra dažus gurdus soļus uz kabineta pusi. Bez klauvēšanas atvērusi durvis, viņa uzsauca:

- Rollij, pie tevis atnācis kāds vīrs, vārdā Alekss.

Atskanēja tāds kā rūciens, sekretāre pagrieza īkšķi uz kabineta pusi un pateica, lai eju iekšā.

. Kabinets bija mazs, tumšs, bez logiem, ar tumši brūnām rakstainām koka sienām, ozolkoka grīdu, bet mēbeļu vietā, kā izrādījās, bija pusducis batikotu spilvenu. Oberheims jogas pozā sēdēja uz viena no tiem, salicis rokas uz ceļgaliem, un smēķēja konisku krustnagliņu cigareti. Aizmugurē pie sienas, radot dīvainu auras iespaidu, karājās viena vientuļa zelta plate. Malā bija nolikta kaudze ar ilgspēlējošām platēm un vismodernākā stereo-sistēma. Pārējais dekors bija psihodēliski plakāti un kazas ādas paklājs. Uz paklāja gulēja daudz cietusi “Fender" basģitāra.

- Mister Oberheim, es esmu Alekss Delavers.

- Rollijs O. - Viņš pamāja uz grīdas pusi. - Atpūtieties!

Es pietupos viņam iepretī.

- Smēķējat?

- Paldies, nē.

Viņš dziļi ievilka plaušās cigaretes dūmus, paturēja un beidzot izpūta tievu, rūgtu dūmu strūkliņu, kas pirms izklīšanas piešķīra sejai želatīnam līdzīgu izskatu.

Viņa seja pati par sevi interesi neizraisīja - raupji veidota, ar lielu žokli, redzamām porām, sārtu degunu kā kartupeli, lejup pavērstām acīm. Zodu rotāja rētas, bet mute slēpās zem pelēku, nokārušos ūsu sariem. Galva kaila kā ola, vienīgi plāna, nosirmojusi svītriņa stiepās no deniņiem līdz pleciem. Mugurā -melns, izbalējis “Lielās, zilās nirvānas” T krekls ar ģitāras em-blcmu, kājās - zilas ķirurga bikses. Krekls pārāk ciešs un mazs, i.ipēc palika nenosegta spalvaina josla ap vēderu. Pie bikšu lencēm karājās neliela somiņa.

Samiegtām acīm viņš cauri dūmiem paskatījās uz mani.

- Billija draugs, vai ne?

- Vairāk gan paziņa. Mana līgava taisa viņam ģitāras.

- Ak jā, - viņš norūca. - Kosmosa kuģus, saldējumu uz nūjiņas un peņus ar sešām stīgām, vai ne?

- Peņus pagaidām neesmu redzējis, - es pavīpsnāju.

- Gan redzēsi. Uz to pusi iet. Tālāk no mūzikas, lai tikai izskatītos stilīgāk. Uzvelc penim stīgas - un tiksi pie platīna plates. Billijs ir caur un cauri biznesmenis, viņš zina, kas darāms.

Rollijs pamāja ar galvu, apstiprinādams savas domas.

- Jāsaka, šodien pat stils nav stilīgs. Divi sintezatora akordi un virkne neķītru vārdu. Man tas bijis nebijis - esmu diezgan daudz piedalījies zemas proves koncertceļojumos - izteiksmīguma dēļ dziesmā jāiesprauž kāds pikants vārdiņš, tu jau zini. Bet es neesmu no tiem, kas šokē vecmāmiņas.

Viņš pamasēja vēderu un ievilka jaunu dūmu no krustnagliņu cigaretes.

- Lai nu kā, bet tas nav īpaši svarīgi. Billijam ir taisnība -ja tas zēns gribēs, viņš nokāps zemāk. - Viņš ieklepojās. - Tātad tava dāma taisa viņa spēlītes? Droši vien interesanta dāma.

- Taisnība.

- Varbūt jāiegādājas kāds no viņas modeļiem četrstīgu variantā.

Viņš notēloja pantomīmu, pārvietojot pirkstus pa basģitāras grifu.

- Bim-bam-bom, čiki-bom, čaki-bom! Vecais labais vīrieša daikts ar visām spalvām un dobju skaņu. Kā tev liekas?

- Tas paver iespējas.

- Protams. Tādu man vajadzēja Govju pilī sešdesmit astotajā. - Rollijs sāka dungot sev neatbilstošā falsetā. - Bim-bam-bom... Vai esi redzējis, kā gorās pavadītājmeitenes?

Beidzis smēķēt cigareti, viņš to ielika keramikas pelnutraukā.

- Psihologs, vai ne?

- Taisnība.

- Vai Timu Līriju pazīsti?

- Reiz esmu saticis kādā kongresā. Pirms daudziem gadiem, kad vēl biju students.

- Ko tu domā par viņu?

- Interesants tips.

- Ģeniāls vīrs. Pionieris apziņas lietās.

Gaidīdams apstiprinājumu, viņš paskatījās uz mani. Es neitrāli pasmaidīju. Rollijs sakrustoja kājas un salika rokas uz krūtīm.

- Saki, Pateicīgais Aleksandr, - ko tu vēlies uzzināt?

- Billijs teica, ka Heitā tev visi bijuši pazīstami.

- Viņš pārspīlē, taču neko diži. - Rollijs sāka starot. - Tas bija jauks laiks, visi kā viena liela ģimene, gandrīz nekādu ierobežojumu. Rollijs tika uzskatīts par vienu no tētukiem.

- Es mēģinu kaut ko uzzināt par diviem cilvēkiem, kas dzīvoja Heitā sešdesmit sestajā. Pīters Kadmuss un Mārgarita Nor-tone. Viņa pazīstama arī kā Saulainā Margo.

Es cerēju, ka šie vārdi iekustinās atmiņas, taču smaids izdzisa un seja pietvīka.

- Tu runā par mirušiem cilvēkiem, vecīt.

- Vai tu pazini viņus personiski?

- Kādēļ tas viss vajadzīgs?

Es izstāstīju par iesaistīšanos Džeimija lietā, noklusējot faktu, ka esmu atlaists no turpmākā darba.

- Jā, man to vajadzēja zināt. Es lasīju avīzēs par to zēnu. Traki nepatīkami. Ko tu gribi uzzināt? Vai to, ka vecāki lietojuši LSD, lai visu varētu novelt uz samaitātām hromosomām? Atkal raganu medības un marihuānas neprāts? Džo Makartija garā?

- Tas mani neinteresē. Es tikai gribu iegūt priekšstatu, kas viņi bija par cilvēkiem, lai varu labāk saprast Džeimiju.

- Kādi viņi bija? Brīnišķīgi. Viņi piederēja pie šā brīnišķīgā laika.

Rollijs pacēla krustnagliņu cigarešu paciņu, nopētīja, pame-ta sānis un izvilka no somas, kas karājās pie jostas, cigareti ar marihuānu. Nesteidzīgi, ar mīlestību to aizsmēķējis, viņš aizvēra acis, ievilka veselu marihuānas dūmu mākoni un pasmaidīja.

- Tie cilvēki ir miruši, - viņš noteica pēc brītiņa. - Viņu vārdi iekustina neizdzēšamas asociācijas. Kā fona starojums senā, iztēlē redzamā videofilmā. - Viņš papurināja galvu. - Nezinu, vai gribu to visu atcerēties no jauna.

- Vai jūs bijāt tuvi?

Viņš paskatījās uz mani kā uz debilu.

- Mēs nebijām tuvi vai tāli. Visi bija kā viens. Viena liela kolektīvā apziņa. A la Jungs. Miermīlīga. Skaista. Neviens ne-apzaga otru, jo tas būtu tas pats kā izraut sev gabalu miesas.

Vasarā pēc pirmā studiju gada koledžā es biju sameklējis darbu Sanfrancisko un spēlējis ģitāru Marka Hopkinsa centra deju orķestrī. Puķu bērnu kustība tajā laikā bija pašā plaukumā, un es vairākas reizes iegriezos Heitas un Ešberijas hipiju ierīkotajā farmakoloģijas tirgū. Heitas ielās toreiz bija neiedomājams sabiedrības izstumto sajaukums - motociklisti ar lelles sejām, palaistu-ves, suteneri un citādas padibenes. Šim nestabilajam sajaukumam itin bieži parādījās noslieksme uz vardarbību, uz runām par mieru un mīlestību, kā arī par narkotiku izraisītām ilūzijām.

Taču es negribēju izjaukt Oberheima jaukās atmiņas un pajautāju, kā sauca grupu, pie kuras viņi piederēja.

- Viņi mēdza čupoties kompānijā Cūku klubs. Brīnišķīgs prātu pulciņš, dzīvoja vecā mājā pie Ešberijas un rīkoja bezmaksas koncertus parkā. Viņi no atkritumu konteineriem salasīja dārzeņus, vārīja tās lielās rīsu pakas un izdalīja par velti. Visiem. Rīkoja lielas saiešanas. “Nirvānā” tur arvien uzstājās. Tāpat kā Lielais Brālis, Dzīvsudrabs un Mironis. Visīstākās improvizācijas, kuras ilga cauru dienu un no kurām apkārtne līgojās. Tajā vietā apgrozījās visa pasaule. Pat “Eņģeļi” bija kolosāli. Cilvēki cēlās kājās, rāva nost apģērbu un dejoja. Mazā Margo bija visneprātīgākā. Viņai augums bija kā čūskai, vai vari iedomāties?

Viņš ieelpoja, cigaretes ceturtā daļa iekvēlojās. Pēc laba brīža izelpojot, neparādījās neviens dūms, bet sākās sausa klepus lēkme. Kad tā pierima, Rollijs nolaizīja ūsas un pasmaidīja.

- Kāds cilvēks bija Pīters? - es pajautāju.

- Skaists kā Dievs. Mēs saucām viņu par Pīteru Kedu. Visīstākais kauslis - kā tas velna musketieris Erols Flinns, tu taču zini? Tumsnējs, mežonīgs un brīnišķīgi bīstams. Spējīgs uz visu. Arvien gatavs riskēt.

- Kādas riskantas lietas viņš darīja?

Rollijs nepacietīgi atmeta ar roku.

- Prāta spēles. Stāvot uz klints, cēla uz augšu vienu kāju, lai noskaidrotu sava jutīguma galējās robežas. Psihes izpētes pionieris. Kā doktors Tims.

Viņš brīdi pārdomāja teikto un ievilka no cigaretes dūmu.

- Vai arī Margo piedalījās spēlēs?

Rollijs svētlaimīgi pasmaidīja.

- Margo bija maiga. Brīnišķīga. Arvien gatava dot un dalīties. Spēja dejot bugi visu nakti tikai bungu un tamburīna pavadībā. Mistiska un maģiska kā čigāniete.

Kamēr sāka izpausties apskurbums, Rollijs kaifodams izsmēķēja vēl divas pamatīgas marihuānas cigaretes un bez apstājas runāja. Bet tā bija nesakarīga, narkotiku iespaidā teikta runa par visu, kas izraisīja asociācijas. Par koncertiem, kas notikuši pirms divdesmit gadiem, par to, ka tagad grūti dabūt augstas kvalitātes narkotikas, jo policija saindējusi laukus ar parakvatu, par ieceri atkal sapulcināt kādreizējo “Lielās, zilās nirvānas” grupu. (“Tikai ne Dougu, kas tagad ir nolādēts studijas “Metro Goldwyn Mayer” jurists. No tādiem jāturas pa gabalu.”) Tie bija kaņepju izraisīti sapņi, kas man neko nedeva.

Es klusu sēdēju, mēģinādams izlobīt informācijas drumslas par Pīteru un Margo, bet Rollijs bez mitas atkārtoja, ka viņi bijuši brīnišķīgi cilvēki. Turpinājumā viņš nesakarīgi izrunājās par vecajiem labajiem laikiem, bet pēc tam teica sašutuma pilnu runu par sirsnīguma trūkumu mūsdienu mūzikas dzīvē.

- Jāizliek simts dolāru, kaut velns tos parautu, lai redzētu "Duran Duran” blūzmeņu kompānijā, kuri ēd visīstākās kotle-ics no atkritumu kastes. Riebjas.

Trešā cigarete beidzās. Viņš atvēra muti un aprija izdeguli.

- Rollij, vai tu kaut ko neatceries par Pītera tēva vizīti?

- Neko.

- Un par Margo grūtniecību? Vai par to nekas prātā nav palicis?

- Tikai tas, ka viņa bija slima. Viņa mēģināja piecelties un dejot, taču pēc mirkļa kļuva zaļgani bāla un sāka līgoties. Visas cerības vējā.

- Kā viņa ar Pīteru uzņēma grūtniecību?

- Kā uzņēma? - viņš ieņurdējās, galvai miegaini slīgstot lejup.

- Emocionāli. Vai viņi bija laimīgi?

- Protams. - Plakstiņi aizvērās. - Tas bija laimīgs laiks. Ja nebūtu kara un cūcību, kuras Els B. Dž. mēģināja īstenot, viss pārējais bija lustīga padarīšana.

Apspiedis nopūtu, es ierunājos uz labu laimi:

- Tu teici, ka Cūku kluba rīkotos koncertus apmeklēja “Eņģeļi”.

- Ja. Viņi bija kolosāli. Tas notika pirms tam, kad Džegers nāca klajā ar savu Altamontas mēslu.

- Vai Pīteram ar Margo nebija īpašas attiecības ar “Eņģeļiem” vai kādiem citiem motociklistu grupējumiem?

Rollijs nožāvājās un papurināja galvu.

- Nebija nekādu īpašu attiecību. Visi mīlēja. Visi bija vienādi.

- Vai viņi pavadīja laiku kopā ar motociklistiem?

- Nūjā.

Vīrs jau cīnījās ar miegu, bet man vajadzēja uzdot vēl vienu jautājumu. Tas nedeva man mieru jau veselu stundu.

- Rollij, tu raksturoji Pīteru kā cilvēku, kas mīlēja dzīvi...

- Viņš dzīvoja, lai dzīvotu, vecīt.

- Lai tā būtu. Bet pēc dažiem gadiem viņš izdarīja pašnāvību. Kas varēja viņu tik tālu novest?

Mans jautājums Rolliju pamodināja. Viņš pavēra acis un dusmīgi paskatījās.

- Runas par pašnāvību ir muļķības. - Galva viņam sakustējās kā rotaļu sunim automašīnas aizmugurē.

- Kā to saprast?

- Nekā tamlīdzīga, - viņš noteica sazvērnieciskā čukstā. - Tā ir fikcija. Valdošās aprindas izmanto šo vārdu rokeru un garā vājo apzīmēšanai, lai viņi izskatītos kā no sabiedrības izstumtie. Dženi-sa, Džimi, Morisons, Bīrss. Dženisa nepadarīja sev galu, bet nomira no esības sāpēm. Džimi nepadarīja sev galu, jo zināja pārāk daudz. Lai viņš turētu muti, valdība nobendēja viņu ar kaut ko līdzīgu napalmam. Morisons ar Bīrsu nav pat miruši. Cik zinu, Badijs Holijs ir kopā ar viņiem. Varbūt viņi jautri uzdzīvo kādā Grieķijas salā. Runas par pašnāvību ir muļķības. Neviens neko tādu nedara.

- Pīters...

- Pīters sevi nenogalināja. Viņš mira aiz savas pārgudrības. Kā jau es teicu.

- Kas tā bija par pārgudrību?

- Mēģinājumi panākt ekstāzi. Sasniegt robežu.

- Pastāsti ko vairāk!

- Protams! - Rollijs paraustīja plecus. - Kāpēc ne? Viņš pastāvīgi nodarbojās ar šo spēlīti. Izģērbās kails, uzrāpās uz krēsla, uztaisīja no zīda auklas cilpu un apmeta ap kaklu. Iekārās auklā tā, ka tā stingri nostiepās, un glāstīja savu peni, kamēr nogāja. Tas tik bija pārdzīvojums, un viņš vaidēja ekstāzē kā Jēzus. - Rollijs novilka ar strupu mēli pa lūpām un pavēstīja: - Viņš mēdza teikt, ka lielāka jauda dod lielāku baudu.

No Rollija murmulētā gandrīz nekas nebija saprotams, taču es klausījos ļoti uzmanīgi. Viņš aprakstīja fenomenu, vienu no vistrakākajām seksuālajām perversijām, kuru pazina kā erotizēto pakāršanos vai autoerotisko asfiksiju un kuru atzina tie, kam rotaļa ar nāvi pastiprināja orgasmu.

Šie erotomāni masturbē, līdz virve vai kas tamlīdzīgs pamazam tā aizspiež miega artēriju, ka tā kulminācijas brīdī ir gandri/, pilnīgi aizžņaugta. Kāds izmanto sarežģītu trīšu sistēmu, lai Kcvi uzvilktu pie cilpas. Cits atļaujas dīvainas izdarības. Jebkurā gadījumā tas rada asus pārdzīvojumus un ir ļoti bīstami. Ja mas-lurbētājs zaudē samaņu, vēl neatbrīvojies no virves, vai nostājas la. ka virves noņemšana ir apgrūtināta, nāve asfiksijas rezultātā nav novēršama.

- Spēle, vai apjēdz? - Oberheims smaidīja. - Viņam patika spēles. Bet pienāca diena, kad viņš zaudēja. Un tas ir kolosāli.

21

Atstāju Oberheimu krācam viņa kabinetā ka ļenganu egocentrisma monumentu. Saruna bija noritējusi kā pa miglu un ne par tematu, taču es biju atradis vēl vienu Kadmusa psihopa-toloģijas gabaliņu - Pīters bija kāršanās erotomāns, un viņa nāve varbūt bija ekstravagants negadījums. Gribējās noskaidrot, vai Sauza zinājis par kāršanās spēli, un es nospriedu, ka diez vai. Ja šis fakts nonāktu viņa rokās, tas tiktu iekļauts aizstāvības stratēģijā kā pierādījums, ka seksuālas perversijas un psihiskas dabas traucējumi ģimenē ir iedzimti.

Braucot ziemeļu virzienā uz Labrī, iedomājos, ka attiecībās ar Robiņu ir pārāk maz prieka, un atskārtu, ka ne jau Ober-heimam vien ir egocentrisma problēma. Es tik ļoti biju aizņemts ar Džeimiju un savu pamodināto vainas apziņu, ka pārstāju pievērst Robinai uzmanību un izmantoju viņu kā re-zonatoru.

Apņēmies kļūdu labot, pie Fauntinas degvielas uzpildes stacijas nogriezos, devos dienvidu virzienā uz Vilšīru un tad tālāk uz rietumiem, uz Beverlihilzu. Līdz veikalu slēgšanai vēl bija palikusi apmēram stunda, un, novietojis mašīnu pilsētas stāvvietā

Beverlijas alejā, pavadīju šo stundu kā līksmojošs televīzijas spēles uzvarētājs, kas pērk senatnīgu mežģīņu blūzi Kanjonā, smaržas un vannas ziepes “Giorgio” veikalā, Jurgensena veikalā milzīgu gardēža grozu ar “Friisen Glādje” aveņu un šokolādes saldējumu, pie Deivisa un Sonomas viņas iekārotu kapara katliņu, kā arī duci koraļļsarkanu rožu ar papardēm un līgavas plīvuru. Tas bija nevis problēmas atrisinājums, bet solis pareizajā virzienā.

Manevrējot ticis cauri dārgā dzīvojamā rajona mersedesu jūrai, pirms braukšanas uz mājām apstājos vēlreiz pie zivju tirgus Overlendas tuvumā. Kad pusseptiņos pārrados mājās, Robinas mašīna nekur nebija redzama, un viņa bija atstājusi manā servisā dežurantei ziņu, ka mājās ieradīsies bez ceturkšņa astoņos.

- Ir vēl viena ziņa, doktor, - pavēstīja operatore. - Vai gribat uzklausīt?

- Protams.

- Trijos zvanīja Dženifera Līvita. Viņa atstāja divus telefona numurus.

Pierakstīju numurus uz papīra lapiņas. Viens bija universitātes telefons, otrs - Fērfaksas apgabalā. Gribējās uzzināt, kas Dženiferai bijis vajadzīgs, taču ne tik ļoti, lai mainītu savus plānus. Prātā atzīmējis, ka jāpiezvana viņai vēlāk, ieliku lapiņu kabatā.

Ienesu dāvanas guļamistabā un sakārtoju uz gultas, uzvilku džinsus un pavalkātu velveta kreklu, devos uz virtuvi, uzliku uz stereoatskaņotāja Džo Pasu, apsēju priekšautu un ķēros pie vakariņu gatavošanas - uzkodām ar ķiplokiem un maizes drupačām pildītas sēnes, lapiņsalātiem, pipariem un ķīniešu sīpoliņu salātiem, karafi ar estragona etiķi, grilētu Norvēģijas lasi ar kaperiem, svaigām pupiņu pākstīm ar sviestu un pudeli Savojas baltvīna - vīns bija nevainojami balts, no kādas agrāk satiktas tiesneses vīnadārza. “Friisen Glādje ” noderēs desertam.

Robiņa ienāca pa durvīm brīdī, kad beidzu gatavot salātus.

Paņēmis mēteli un portfeli, ievedu Robiņu virtuvē, nosēdināju pie galda un atnesu trauku ar ūdeni roku mazgāšanai.

- Neko teikt! - Robiņa plati pasmaidīja. - Par kādiem nopelniem man tas?

Apklusinājis viņu ar skūpstu, atkorķēju vīna pudeli, piepildīju glāzes un atnesu sēnes ar saldskābmaizes klaipu.

- Aleks, tas ir kaut kas nepieredzēts!

- Volfgang Pak, ēd nu pēc sirds patikas!

Mēs mielojāmies bez steigas un mierīgi un gandrīz nerunājām.

- Lieliski, - viņa noteica, atbīdīdama šķīvi.

- Vai desertam esi gatava?

Robiņa nostenējās un uzplaukšķināja pa punci.

- Vai nevar mazliet pagaidīt?

- Protams! Kamēr te sakopšu, ej mazliet atlaidies.

- Ļauj, es palīdzēšu, - viņa paziņoja, celdamās kājās. - Man tagad vajag pakustēties.

- Labi, bet vispirms no guļamistabas atnes man vēsāku kreklu.

- Protams, mīļais.

Robiņa atgriezās, turot pie krūtīm mežģīņu blūzi un smaidot kā bērns.

- Mīļais, - viņa noteica.

Mēs apskāvāmies un līdz vakara beigām viens otru vairs nelaidām vaļā.

Nākamajā rītā, kad pēc Robinas aizbraukšanas uz darbu pa-karināju džinsus, no to kabatas izkrita lapiņa ar Dženiferas telefonu. Paņēmu aparātu un uzgriezu universitātes numuru. Lēnīgs baritons mani informēja, ka esmu piezvanījis uz psiholoģijas laboratoriju. Fonā skanēja balsu murdoņa.

- Te doktors Delavers, Dženifera Līvita lūdza mani piezvanīt.

-Kas?

- Doktors Delavers.

- Kam jūs zvanāt?

- Dženiferai Līvitai, - es nosaucu pa burtiem.

-Ak tā. Acumirkli. - Vīrietis nolika klausuli, izkliedza Dže-niferas vārdu un pacēla klausuli vēl miegaināks nekā pirms tam. - Nē, viņas šeit nav.

- Kad viņa varētu būt?

- Nezinu. Patlaban pie mums ir kāds pasākums, vai jūs nevarētu piezvanīt vēlāk?

- Vai nevarat viņai nodot ziņu?

- Mēs patiešām ne...

- Pateicos!

Es beidzu sarunu un uzgriezu Fērfaksas numuru. Atsaucās mundra sievietes balss.

- Vai Līvitas kundze?

-Jā.

- Te doktors Delavers. Es strādāju ar Dženiferu pie simt sešdesmitā projekta.

- Ak jā, doktor. Dženifera vai dega nepacietībā aprunāties ar jums. Viņa lika pateikt, ka dienā viņu nevarēs sazvanīt, jo ar Dāniju, savu draugu, aizbrauca uz Lajolu. Bet šovakar viņa atgriezīsies. Kā viņa var jūs sameklēt?

Nosaucu savu mājas telefona numuru un pateicos viņai.

- Bija patīkami aprunāties, doktor. Dženifera vienmēr par jums izteikusies atzinīgi. Iesaistoties projektā. Dženifera bija tik jauna, un jūs patiešām līdzējāt viņai adaptēties.

- Patīkami to dzirdēt.

- Tagad viņa pati gatavojas kļūt par doktori. Vai tas nav brīnišķīgi?

- Jūs droši vien lepojaties ar meitu.

- Taisnība, doktor. Tā patiešām ir.

Daudzmaz sakopu māju, paēdināju krāsainās karpas, mazliet pavingrinājos karatē, noskrēju trīs jūdzes un kārtīgi izmērcējos vannā. Ar rīta pastu bija pienākusi parastā makulatūra un pavēste, kas aicināja ierasties tiesā par galveno liecinieku aizbildniecības lietā, kura, manuprāt, sen bija atrisināta. Tā kā lielu vajadzēja izskatīt pēc mēneša, ieliku pavēsti vākos.

Mierīgi veicot rīta darbus, visu laiku no galvas neizzuda lakts, ka mani kāds pārsolījis, lai iegādātos “Nožēlojamo rīcību”. "Tukšums” kalpoja kādam ķirurgam nodokļu norakstīšanai, nebija paredzams, ka galerija uzsāks rosīgu tirdzniecību, un tomēr apmeklētāji piepeši sāka izrādīt negaidītu interesi par kādu skulptūru. Jo vairāk es domāju par šo faktu, jo mazāk man tas patika.

Bija tikai pusviens, līdz galerijas atvēršanai palikušas vairākas stundas, un es braucu uz centru, cerēdams, ka kaut kur tuvumā atradīšu vīru ar svītraino galvu. Tomēr viņš nebija nekur ieraugāms, galerija stāvēja tumša, un es devos uz ķīniešu kvartālu ieturēt lenču.

Piepildījis vēderu par nenoteiktu summu, divos atgriezos galerijā, bet tā joprojām bija slēgta, taču es pamanīju meklējamo vīru pārlūkojam pie kāda apģērbu veikala izliktās lupatas. Kamēr novietoju mašīnu, viņš bija izvēlējies mākslīgas tīģerādas elastīgās bikses, polietilēna vestīti un sevišķi lielu, baltu, pogājamu Dž. S. Penija kreklu.

- Sveiks! - es klusu viņu uzrunāju.

Viņš salēcās, nometot apģērbu uz ietves. Es to pacēlu un notrausu putekļus. Tirgotavas īpašnieks korejietis ar aizdomām pētīja mūs no durvīm. Svītrainais uztvēra šo aizdomīgumu un vērsa pret mani.

- Kas jums vajadzīgs, cienītais?

- Gribu noslēgt vēl vienu darījumu.

- Darījumu laiks sākas pēc četriem. - Vīrs izlikās, ka aplūko vestīti.

- Mani interesē informācija, nevis māksla.

-Tādā gadījumā zvaniet uz informācijas biroju.

Korejietis iznāca pa durvīm un nostājās mums blakus.

- Jūs pērkat vai tikai skatāties? - viņš noprasīja.

Iekams Svītrainais paguva noirgties vai kaut ko teikt, es atbildēju:

- Pērkam. Cik maksā?

Korejietis nosauca cenu. Es piedāvāju uz pusi mazāk. Galu galā mēs vienojāmies par divām trešdaļām no summas. Svītrainais neticīgi paskatījās un sniedza apģērbu man.

- Paturiet sev, - es atteicu. - Priecīgus Ziemassvētkus!

Viņš sāka iet uz galerijas pusi, un es devos līdzi.

- Jūs esat žīds vai kas? - viņš jautāja.

- Ne viens, ne otrs. Kāpēc jūs to prasāt?

- Jūs kārtojat darīšanas kā ķīnīzeris vai žīds, bet ķīnīzeris jūs nekādā ziņā neesat.

- Prieks izpalīdzēt.

- Ei nu?

- Neņemiet galvā.

Mēs jau bijām pie galerijas. Svītrainais nostājās ar muguru pret dzelzs režģiem, it kā baidītos, ka tas, kas devis, doto var paprasīt atpakaļ.

- Mani interesē, kas nopirka “Nožēlojamo rīcību”.

- Es jau teicu. Kāds tips.

- Kā sauca to tipu?

- Viņš nestādījās priekšā.

- Un kā ar čeku?

- Viņš samaksāja un gribēja nest darbu projām - tāpat kā jūs.

- Izstāstiet, kāds viņš izskatījās.

- Es jau teicu, ka neskatos uz...

Acu priekšā novicinātie divdesmit dolāri aprāva teikumu pusē.

- Piecdesmit, - viņš mēģināja kaulēties.

Es dusmīgi atrāvu naudu atpakaļ.

- Izmetiet šo domu no galvas! Man policijā strādā draugs. Tiklīdz būšu atstājis šo vietu, piezvanīšu viņam un iesniegšu sūdzību par blēdīšanos galerijā.

- Klau, cienītais, es neko tamlīdzīgu neesmu darījis.

- Var jau būt. Varbūt arī ne. Bet, paskatoties uz jums, būs vajadzīgs brītiņš, kamēr noskaidros personību.

Es pagriezos, lai ietu projām. Mani aizturēja kaulaina roka.

- Klausieties, cienītais, es vienkārši centos būt godīgs. Tas otrs tips samaksāja piecdesmit, lai turu muti. Liekas, nojums pienākas tikpat.

Es atbrīvojos no viņa rokas un sāku iet.

- Pie velna, cienītais! Labi jau labi! Lai būtu divdesmit.

Es apstājos un pagriezos atpakaļ.

- Vispirms paklausīsimies, ko varat teikt.

- Tam vīram bija sasodīti liela mute.

- Man vajadzīgs apraksts, nevis personības novērtējums.

- Lai tā būtu, tikai pagaidi. Viņš bija baltais. Nosauļojies. Kā pediņš, kas visu dienu sēž pie sauļošanās lampas.

- Cik garš?

-Tikpat, cik jūs, tikai dūšīgāks.

- Resns?

- Muskuļains.

- Kādi mati?

- īsi. Kā pēdiņām, kas cilā smagumus un augu dienu sevi

lolo.

- Kas vēl?

Mēģinādams atcerēties, vīrs sašķobīja seju.

- Viņam bija bārda. Jā. Tādas tās lietas, cienītais.

- Kādā krāsā?

-Tumša.

Pēc papildinājuma iznāca itin labs Erno Redovica apraksts.

- Vai viņš neteica, kāpēc iekārojis skulptūru?

- Nē, ak... protams! Viņš mīlot mākslu.

Es parādīju vēl divdesmit dolārus un pamudināju:

- Nekautrējies, saki savu sakāmo!

- Klausies, cienītais, es negribu iekļūt ķezā. Tas tips izskatījās pēc īsta sūdabrāļa.

- Viņš nekad neko neuzzinās.

Vīrs paskatījās pa ielu uz abām pūsēm un uz naudu.

- Kad bijāt iegriezies te pirmo reizi, viņš ienāca tūlīt pēc jūsu aiziešanas. Pajautāja, ko jūs esot meklējis, Es atbildēju, ka šeit ir galerija “Tukšums”, nevis informācijas birojs. Pēc tam viņš sataisīja tādu dīvainu seju un demonstrēja mazliet naudas. Es pastāstīju, ka agrāk neesmu jūs redzējis un ka jūs gribat pirkt vienu savārstījumu. Es parādīju to savārstījumu, un viņš piesolīja vairāk. Tādas tās lietas, cienītais. Viss kārtībā?

Milo bija licis, lai piezvanu, ja kaut kur parādītos miesassargs. Devos uz telefona kabīni pie mašīnu stāvvietas un sastādīju policijas Losandželosas Rietumu iecirkņa numuru.

Milo tur nebija, tāpēc palūdzu viņa dažkārtējo partneri Delu Hārdiju. Kamēr detektīvu sameklēja, pagāja zināms laiciņš, un Hārdijs pieskrēja pie telefona aizelsies.

- Doktor! - Viņš elsoja.

- Sveiks, Del! Kas tev lēcies?

-Aerobika... stresa kontroles programmas... pavēles no augšas... nāk pār galvu kā no pārpilnības raga... gaidāms... ka daudzus krietnus vīrus atlaidīs.

- Tas attiecas arī uz Milo?

- Tā var domāt... taču viņš turas... visādi aizbildinās. It kā nodarbojoties ar noziegumu atklāšanu.

Es iesmējos.

- Es labprāt aprunātos ar Milo, kad viņš atgriezīsies. Nekas nesvilst, vienkārši šis tas sakarā ar Erno Redovicu.

Dela balss saspringa.

- To rasistu cūku? Viņš atkal neliek jūs mierā?

- Ne gluži. Bet ir iemesls domāt, ka viņš mani izseko.

- Vai radušās kādas nepatikšanas?

- Nē. Es jau teicu, ka nav nekas steidzams.

- Labi. Varu vienīgi pateikt, ka Milo šodien te nav iegriezies. Manuprāt, viņam ir izsaukums. Stundas laikā viņam jāzvana uz šejieni, un es parūpēšos, lai viņš uzzina, ka zvanījāt. Bet, |n tikmēr pamanāt to zelli slamstāmies apkārt, piezvaniet, lai luaucam savākt.

- Paldies, Del!

Pārbraucu mājās, sameklēju kaudzi ar psiholoģijas žurnāliem un ķēros pie lasīšanas. Patlaban biju iedziļinājies rakstā par priekšlaikus dzimušo bērnu psiholoģisko attīstību, kad piezvanī-l.1 no mana biroja.

- Labi, ka esat mājās, - sacīja operatore. - Seržants Milo zvana jau trešo reizi. Šobrīd gaida savienojumu.

- Savienojiet!

-Tūlīt, doktor! Runājiet, ser! Doktors ir pie aparāta.

- Aleks, vai tu? - Sarunu traucēja sprakšķi, taču Milo balsī skaidri bija jaušams satraukums.

- Kas noticis? - es pajautāju.

- Dels sacīja, ka tev esot kas sakāms par Redovicu. Kas noticis?

Es izstāstīju, ka miesassargs izsekojis mani un nopircis “Nožēlojamo rīcību”.

- Skulptūru?

- Tā bija ne tikai skulptūra, Milo. Tā apvienoja Džeimija tēva nāves un Čanselora slepkavības motīvus. Redovics par to samaksājis krietnu naudu. Tev var rasties vēlēšanās pajautāt, kāpēc viņš tā rīkojies, ja izdosies atrast.

Atbildi nesaņēmu, klausulē skanēja vienīgi sprakšķi un paukšķi.

- Mēs esam viņu atraduši, - Milo klusu noteica. - Viņš guļ dažu pēdu attālumā no manis, uzšķērsts kā zivs.

- Sasodīts.

- Un tas nav viss. Šim notikumam ir aculiecinieks. Ar nazi darbojušies divi cilvēki. Motociklisti. Viens - kārns, otrs - kā mu-čele ar taukiem.

- Kungs Dievs! Kur tas noticis?

- Netālu no Rūgtā kanjona, pie Antilopju ielejas šosejas. Mums jāaprunājas, Aleks. Labi drīz.

- Saki, kurā vietā!

- Vaitheds ar Kešu vēl nav beiguši dalīt laupījumu, bet pēc brīža viņi brauks projām. Es pieteicos nokārtot formalitātes, tāpēc kādu laiciņu vēl palikšu te. Līdz šejienei ir četrdesmit piecu minūšu brauciens, plus mīnus - desmit minūtes. Izbrauc pēc stundas, lai uz maģistrāles kāds nav jāsatiek. Ceļš ir klajš, katra mašīna redzama pa gabalu. Vai zini, kā šurp nokļūt?

- Četri simti piektais ceļš uz ziemeļiem?

- Tieši tā. Brauc, kamēr tas savienojas ar piekto, pēc tam nogriezies dienvidu virzienā uz četrpadsmitā ceļa, kas ved uz Lan-kasteru un Mohaves tuksnesi. Pabrauc garām Soledadas kanjonam, Akvadulčei un Losandželosas akveduktam. Rūgtais kanjons atrodas dažas jūdzes pirms Palmdeilas. Šoseja ved cauri augstienes tuksnesim. Skats te patiešām ir tuksnesīgs, tāpēc nenobīsties. Brauc tikai tālāk, līdz ieraudzīsi vecu “Texaco” degvielas uzpildes staciju. Līķu furgons droši vien vēl būs tepat, tu garām nepabrauksi.

22

Tūlīt aiz Sanfernando ielejas ziemeļu malas sāka parādīties tukši zemes gabali. Līdz ar nogriešanos uz Antilopju ielejas šosejas nozuda ceļa rādītāji uz saliekamo māju civilizācijām -Koloniālo Kičenu, Karovu, Denisu, Picahatu - un skatienam atklājās arvien skarbāka ainava: zemi, ar vērmelēm un kreozotkrū-miem apauguši, saulē balti izdeguši smilšakmens pakalni, kas uz tālo Sangabriela kalnu melnā fona izskatījās zemi un nožēlojami; garas un nelīdzenas grantsbedres; pagājušās vasaras ugunsgrēkā apsviluši dzelkšņu krūmi; nejauši, spilgti dzelteni savvaļas puķu plankumi.

Šoseja bija gandrīz tukša, kā jau Milo paredzēja, - piecas kailas joslas, no kurām atzarojās nobraucamie ceļi uz Plaseritu,

Soledadu, Buketu, kur iegūstamais rūsaini zilais akmens greznoja daudzu Vaskesas un Akvadulčes sapņu māju pagalmiņu$,un dušu telpas Losandželosā.

Nozarojums uz Rūgto kanjonu spēji nogriezās un gāja krasi lejup. Kadiljaks nonāca uz šaura, līkumaina, bet asfaltēta ceļa ar lieliem akmens bluķiem un dažu vēja izkropļotu koku gar maļam. Zemienē kalnu nogāzes bija ūdens izskalotas un rievainas, galvenokārt brūngani dzeltenos un sarkanos toņos, ar nejaušu ceriņkrāsas un zilu ietonējumu. Debesis aizsedza smaga, pelēka mākoņu kārta, caur kuru izspraucies saules stars veidoja spilgti sārtu laukumu uz klinšu veidojumu apakšā. Neticams skaistums, kas bez žēlastības pagaisa.

Gluži kā no nekurienes pēkšņi piecpadsmit jūdžu tālāk parādījās “Texaco” degvielas uzpildes stacija, it kā būtu pārcelta no cita laika. Bīstami grambainā laukuma vidū atradās divi pirmskara laika degvielas sūkņi, bet aiz tiem slējās balta, tikpat veca vienvietīga garāža. Tajā stāvēja zaļš trīsdesmit devītā gada plimuts.

Ar garāžu savienota būda kalpoja par kantori, kura netīrajos logos neļāva ieskatīties papīru kaudzes. Mazliet tālāk slējās kafejnīca ar divām antīkām kokakolas reklāmām katrā galā, izbalējušu izkārtni ar nosaukumu un vēja rādītāju dziedoša gaiļa izskatā virs jumta papes seguma. Gailis nekustīgajā tuksneša gaisā bija nostājies augstprātīgā pozā.

Izskatījās, ka šī kafejnīca nedarbojas jau labu laiku, taču ap to stāvēja vesels bars oficiālu transporta līdzekļu. Iebraucu ar savu mašīnu starp pazīstamo bronzas krāsas matadoru un mobilo kriminālistikas laboratoriju un izkāpu.

Pagalma ziemeļu daļu norobežoja pie improvizētiem mietiņiem nostiprināta virve. Atdalītajā laukumā tehniķi tupus un saliekušies darbojās ar šļircēm, sukām un ģipša veidnēm. Daži noņēmās ar perlamutra pelēku “RX-7”, bet citi līkņāja tai apkārt. Blakus mašīnai gulēja desveidīgs līķu maiss. Dažu pēdu attālumā no maisa uz visām pusēm taustekļus pleta salns plankums.

Noliecies pie līķa, kāds ķīnietis tumšā uzvalkā kaut ko ierunāja kasešu magnetofonā.

Aiz norobežojuma stāvēja apgabala ātrās palīdzības mašīna, kuras motors nebija izslēgts. No tās izkāpa mediķis un palūkojās apkārt. Viņa skatiens apstājās pie Milo, kas stāvēja, atspiedies pret uzpildes stacijas sūkni, un kaut ko rakstīja savā piezīmju burtnīcā.

- Kārtībā?

Mans draugs kaut ko pateica ķīnietim, tas palūkojās augšup un pamāja ar galvu.

- Kārtībā.

Mediķis pamāja ar roku, no mašīnas izkāpa vēl viens vīrs un atvēra aizmugurējās durvis. Parādījās nestuves. Dažu sekunžu laikā līķis tika nevērīgi pacelts un ievietots ar dobju būkšķi transporta līdzeklī. Ātrā palīdzība aizbrauca, saceļot aiz sevis sīku putekļu vētru.

Ieraudzījis mani, Milo nolika piezīmju burtnīcu, notrausa no atloka putekļus un uzlika man uz pleca smagu roku.

- Kas noticis? - es jautāju.

- Šorīt astoņos Redovics ieradies te uz draudzīgu tikšanos ar diviem motociklistiem un uzšķērsts. - Milo norādīja uz asiņu plankumu. - No tā, ko redzējis mūsu liecinieks, var spriest, ka tikšanās bijusi iepriekš sarunāta, lai īstenotu kādu netīru darījumu. Taču no darījuma nekas nav iznācis.

Es paskatījos uz plankumu un uz kailajiem, robainajiem kalniem.

- Kāpēc tieši te?

-To es cenšos noskaidrot. Kuru katru brīdi šeit jāierodas parka uzraugam. Varbūt viņš spēs ieviest kādu skaidrību.

Milo izvilka no kabatas paciņu ar košļājamo gumiju un vienu piedāvāja man. Es paņēmu, un abi sākām nodarboties ar elpas atsvaidzināšanu.

- Varētu būt, ka vienai darījumā iesaistītajai pusei apvidus ir pazīstams, bet otrai ne, taču degvielas uzpildes stacija izman-lut.l par orientieri. Parastos apstākļos ideāls variants, jo vieta ir pamesta. Stacija, iežu atsegums tālāk un piecdesmit akri zemesceļa abās pusēs pieder kādam vīram, vārdā Skegss, kas dzīvo Lan-kasterā un te parādās reti. Nupat beidzu viņu iztaujāt, un Skegss zināja stāstīt, ka pirms četrdesmit gadiem dažas jūdzes tālāk bijusi armijas bāze un kafejnīca atradusies visiem pa ceļam - orķestra estrāde, lieliski steiki un nelegāls alkohols. Šodien te izskatās kā spoku pilsētā.

Pacēlis roku, lai acīs nespīdētu saule, Milo nopētīja tās ap-spidēto tuvāko apkārtni, it kā meklētu apstiprinājumu saviem vārdiem.

- Cik saprotu, Skegsam kafejnīca simbolizē viņa sievu Salliju. Viņš reiz pildījis mašīnās degvielu, bet sieva saimniekojusi pa virtuvi. Sešdesmit septītajā gadā sieva nomirusi, un viņš vēl arvien nespēj tikt tam pāri. Kad, domājot par sievu, garastāvoklis samaitājas pavisam, viņš brauc uz šejieni, apsēžas pie letes un ļaujas atmiņām. Tā noticis arī šonakt, jo pagājis divdesmit gadu kopš sievas nāves. Viņš izvilcis kāzu albumu un pamatīgi apraudājies. Nespēdams to izturēt, uzmetis mugurā dažus apģērba gabalus, paķēris albumu, “Jack Daniel” pudeli, atbraucis uz šejieni, ieslēdzies un piesūcies. Skegsam pasaule vēl ir miglaina, jo viņš ieradies te ap vienpadsmitiem un ap vieniem aizmidzis. Astoņos viņu pamodinājusi klaigāšana. Sākumā vīrs nodomājis, ka redz nelabu sapni, bet tad nākusi apjausma, ka ārā kāds atrodas. Viņš paglūnējis pa logu un, ieraudzījis, kas notiek, noslēpies aiz letes. Nabaga vecais vīrs nobijies tik ļoti, ka palicis tur trīs stundas un tikai pēc tam zvanījis.

Milo paskatījās uz plimutu.

- Tā ir viņa mašīna. Neviens to nav redzējis, jo Skegss iedzinis auto garāžā un aizslēdzis durvis.

- Viņa laime.

Milo nogrozīja galvu.

- Tā nav nejaušība. Mēs atradām pie izpūtēja caurules piestiprinātu šļūteni. Lieki teikt, ka vīram jāpārbauda veselība. No viņa ir maz labuma kā no aculiecinieka, taču viņš lieliski noder, lai atjaunotos mana ticība Dievam.

- Ko viņš redzējis?

- Viņam pamostoties, situācija jau bijusi nepatīkama. Redo-vics un motociklisti klieguši cits uz citu. Skegss nav pārliecināts, bet ādaini tā kā izteikušies, ka Redovics nav ievērojis vienošanos, bet Erno atbildējis savā ierastajā manierē - smējies, lamājies un vicinājis dūres. Pēc tam viss norisinājies ātri. Resnais motociklists droši vien greizi paskatījies, jo Redovics nolicis viņu gar zemi ar sitienu pa vēderu un tūlīt sekojis sitiens starp acīm. Skegss teica, ka resnais novēlies kā pelavmaiss. Taču ar kārno bijis pavisam citādi. Ieraudzījis, ka draugs gar zemi, viņš izvilcis ķēdi un salokāmo nazi un nostājies ielu kaušļa pozā. Redovics bāzis roku kabatā - mēs atradām pie līķa vēl vienu pistoli -, taču kārnais bijis ātrāks. Viņš apmetis ķēdi Redovicam ap kaklu, pievilcis klāt un dūris ar nazi. Eksperts apskatīja brūces un teica, ka apzināti durts, lai nonāvētu. Tiešs trāpījums aknās un vairāki griezieni uz augšu un leju. Pārgriezta arī rīkle, ielu kaušļa pēdējais izšķirošais grieziens, kad Redovics jau bijis beigts. Pēc tam kārnais dabūjis pie samaņas resno, un abi aizlaidušies. Skegss dzirdējis, ka ierūcas motors, taču braucamo nav redzējis, jo pats atradies slēptuvē.

- Tikai viens braucamais? Vajadzēja būt diviem motocikliem.

- Vecais apgalvo, ka dzirdējis tikai vienu. Arī tehniķi atraduši tikai vienus nezināmus riepu nospiedumus, tāpēc jādomā, ka abi iekārtojušies uz viena braucamā. Romantiski, vai ne?

Raudzīdamies uz savām kurpēm, Milo pārvilka ar roku pār

seju.

- Es pats apskatīju līķi, Aleks. Pamatīgi izķidāts. Tu zini, ko es domāju par šo vīru, tomēr nedrīkst tā izrīkoties ar cilvēku.

Mēs sākām attālināties no nozieguma vietas, iedami paralēli ceļam. Uz zemes mētājās liela skrūve, un Milo to paspēra ar kāju. Virs attāla paugura ķērkdams gaisā pacēlās vārnu bars.

- Pastāsti man, kas tā par skulptūru, kuru viņš nopircis, -(īsināja Milo.

- Smags caurspīdīgas plastmasas klucis ar tajā iekausētām visādām rotaļlietām, lai iznāktu spilgts mākslas darbs.

- Tu teici, ka pakārta lelle.

- Cilpa ap kaklu un nazis vēderā. Īstenībā manu uzmanību saistīja skulptūras nosaukums. “Nožēlojama rīcība”. Džeimijs lie-lnļa šo frāzi pašnāvības apzīmēšanai.

- Un mākslinieks ir vēl viens ģēnijs no universitātes.

- Tieši tā. Puisis, vārdā Gērijs lamaguči. Pārējie stāsta, ka viņš ir cilvēks, kuru visdrīzāk var nosaukt par kaut ko līdzīgu Džeimija draugam. Viņš redzēts kopā ar Džeimiju un Čanseloru.

- Pastāsti ko sīkāk par plastmasā ieslēgtajām rotaļlietām.

Es sapratu, ka neesmu aplūkojis skulptūru pietiekami uzmanīgi, taču koncentrējos un mēģināju atsaukt atmiņā detaļas.

- Tur bija attēlota padsmitnieka guļamistaba. Futbolkoman-du vimpeļi, dienasgrāmata, miniatūras zāļu pudelītes - tikai tukšas -, rotaļu nazis, asins imitācija.

Milo savilka pieri grumbās.

- Diezin vai uzskaitītais var izraisīt interesi. Vai nebija vēl kaut kas?

-Jāpadomā. Dažas Bārbijas fotogrāfijas, “The Beatles” plakāts, mīlestības vēstules.

- Kādas tās izskatījās?

- Sīciņas. Collu garas strēmeles ar uzrakstu “Es tevi mīlu”.

- Un tas viss kalpoja kā piedeva Kenam ar nazi vēderā? -Milo nogrozīja galvu. - Neko teikt - māksla.

Mēs brīdi gājām.

- Motociklisti atkal uzpeldējuši, - es ierunājos.

- Mjā.

- Vai tie Slaktera lietai nepiešķir jaunu aspektu?

- Viņi lietu sarežģī, bet, ja tevi interesē, vai tas nāk par labu Kadmusam, es teikšu, ka ne. Viss var beigties ar to, ka Čanselo-ra un Kadmusa nažu klubā kļūst par diviem biedriem vairāk, nekā domājām. Šis apsvērums nav nepamatots, jo mēs neesam atraduši nevienu, kas būtu redzējis Čanseloru braukājam pa Bois-taunu. Tāds virs kā viņš noteikti kristu acis. Čanselors bija vadītāja tips un mēdza uzdot darbus citiem. Tātad viņš varēja nosūtīt motociklistus, lai ievilina lamatās glītos zēnus un aizved uz savrupnamu palīksmoties.

-Tas nozīmē, ka viņus varēja nogalināt motociklisti.

- Mēs atradām Kadmusu ar nazi rokā. Vai tas norāda, ka viņš ir nevainīgs malā stāvētājs?

- Garīgi slims malā stāvētājs.

- Kāpēc tad netika nogalināts arī viņš? Tu kaut ko nesaproti, Aleks.

- Varbūt, - es sacīju, - bet kādā veidā ar šo lietu saistīts Redovics?

- Kādā no brīvajām naktīm viņš varēja uzzināt, kas notiek, bet, līdzko mēģināja motociklistus šantažēt, piedzīvoja neveiksmi.

- Kāpēc tādā gadījumā viņš izsekoja mani? Un kāpēc par katru cenu gribēja iegādāties “Nožēlojamo rīcību”?

Milo nopūtās.

- Saproti, es nesaku, ka īstenībā viss notika tieši tā. Viss ir sasodīti sarežģīti un nepavisam neatbrīvo Kadmusu no atbildības. - Milo sakoda zobus un dziļi ieelpoja. - Nav arī izslēgts, ka Redovics centās novērst Čanselora vārda nomelnošanu - pat sū-dabrāļi dažkārt rīkojas altruistiski -, un viņš varēja nodomāt, ka tu zini kaut ko derīgu, jo nodarbojies ar Kadmusu kā terapeits. Tikpat labi Redovics varēja rīkoties negodīgu motīvu vadīts un domāt, ka jau minēto apsvērumu dēļ tu vari pastāstīt kādas rie-beklības.

- Es neesmu ar Džeimiju nodarbojies piecus gadus.

- Kā viņš to var zināt? Bet ja nu Kadmusi lielījušies, ka tu esi lielisks dakteris, un Redovics nospriedis, ka tu joprojām esi savā vietā?

Atcerējos, ko tajā naktī Kanjonouksā teica Andrea Vena. Dzemijs pieminējis mani ar mīlestību. Gaišajos brīžos.

- Tas, vienalga, neizskaidro, kāpēc motociklisti izvandījuši (Ierija dzīvokli.

- Vai vēlies, lai tēloju cilvēku, kas zina atbildes uz visiem Jnutājumiem? Lai notiek! Arī Jamaguči bija nažu kluba biedrs.

Iedomājoties, ka vēl viens 160. projekta dalībnieks tiek pie-• k.iitits pie slepkavām, es sadumpojos.

- Tādas runas ir smieklīgas.

- Kāpēc? Tu pats teici, ka viņš redzēts izbraucam kopā ar ('anseloru un Kadmusu.

- Ja viņš būtu slepkava, viņš nereklamētu šo faktu ar skulptūras palīdzību.

- Nav noslēpums, ka tā notiek. Pirms dažiem gadiem kāds angļu kriminālromānu rakstnieks devis labu pamatojumu, ka Džcks Ķidātājs bijis gleznotājs, vārdā Sikerts. Vairākas viņa gleznas ir stipri līdzīgas dažām nozieguma ainām. Un tavs stāstījums par Jamaguči liek izdarīt secinājumu, ka racionālisms nav viņa stiprā puse. Vajag tikai ieņemt pietiekami daudz amfetamīna, un smadzeņu apvalks sāks atgādināt Šveices sieru.

- Mums tiekoties, viņš izturējās naidīgi, bet ne iracionāli...

- Saproti, Aleks, es varu šeit stāvēt un teoretizēt visu dienu. Tā būtu lieliska nodarbošanās visiem, kam viesībās tīk uzspēlēt "Kas to izdarīja?”. Bet, ja trūkst pierādījumu, tāda prātošana ir vienas vienīgas blēņas. Motociklisti, Kadmuss, vēlreiz motociklisti. Kā īstā “krievu kalnu” vagoniņā. Bet vizināšanās pa “krievu kalniem” vienmēr man izraisa vemšanu.

Milo pielika soli un iebāza rokas kabatās.

- Ja man kas kremt, tad tikai tas, ka mēs patiešām bijām veikuši pamatīgu darbu, meklējot tos maitasgabalus. Nedēļām ilgi šķetinājām dažādus pavedienus un klausījāmies Vaitheda prāta pērles. Apmeklējām visus Losandželosas motociklistu bārus un redzējām tik daudz ādas, ka tās pietiktu visa štata pistoļu makstīm. Mēs pat izmantojām vairākus vīrus, kurus narkotiku apkarošanas birojs ar lielām pūlēm bija iesaistījis noziedznieku bandās. Tas neko nedeva.

- Tagad tev ir apraksts, kuru vari izmantot.

- Kāds? Viens ir resns, otrs - kalsns? Nezin kāpēc - katrā ziņā iemesls ir socioloģisks - šie draņķi sadalās divās kategorijās: gorclos disgūstos un anoreksiskos amfetamīna lietotājos. Resnais un tievais izslēdz no cilvēku kopskaita tieši nulli procentu.

- Vecais vīrs viņus redzējis. Vai neko vairāk viņš nevarēja izstāstīt?

- Protams, varēja. Resnais bijis plikpauris - vai arī ar pavisam īsiem matiem -, ar lielu vai varbūt vidēja lieluma bārdu, kas bijusi vai nu melna, vai brūna. Kalsnajam bijuši gari un taisni vai viļņaini mati un ūsas - nē, liekas, ūsas un bārda. - Milo neapmierināts nopūtās. - Līdzko jādod apraksts, nekas nav tik apšaubāms kā aculiecinieku precizitāte, bet šis ir astoņdesmit gadus vecs, depresijas nomākts vīrs, kas atgūstas pēc smagas piedzeršanās. Es pat neesmu pilnīgi pārliecināts, vai viņš dzirdējis kādu no sarunām, kuras atstāsta. Man vajadzīgs kaut kas drošs, Aleks. Esmu devis pavēli doties uz piestātni un izpurināt Redo-vica laivu. Varbūt mēs atradīsim skulptūru un izrādīsies, ka tā ir pilna ar smaragdiem. Vai kokaīnu.

- Tieši kā filmās.

- Zini, - Milo savaikstījās, - te ir Losandželosa. Viss ir iespējams, vai ne? - Smīns nozuda no sejas. - Es gribu aprunāties ar Jamaguči. Kur viņš atrodams?

- Viņš klimst pa pilsētas centru. Es sameklēju Gēriju ar galerijas starpniecību, bet šķiet, ka viņš grasās pamest Losandželo-su. Patlaban varbūt viņš to jau pametis.

Milo izņēma savu piezīmju burtnīcu, kurā ierakstīja Gē-rija vārdu un galerijas “Tukšums” adresi. Man ienāca prātā kāda doma.

- Kopā ar viņu bija blonda meitene, kas izskatījās tā, it kā par viņu reiz kāds būtu rūpējies.

- Vārds?

Gerijs sauca viņu par Šķirbu.

Mīļi. Es pārbaudīšu ar Džūvijas palīdzību. Dosimies atpakaļ Man jāpiezvana uz pāris vietām.

Mēs apgriezāmies un sākām iet uz kafejnīcas pusi. Tiklīdz nonācām pie matadora, Milo iekāpa mašīnā un sāka runāt pa rāciju. Gaidīdams es pametu skatienu kafejnīcā. Aiz letes stāvēja ina/s, sarāvies večuks rūtainā flaneļa kreklā un kombinezonā un nlnucīja ar mitru lupatu hromēto virsmu. Krēsli pie letes bija da-i mati kā sēnes ar sarkanu ādas cepurīti un hromētu kāju. Blakus tiešās šķiras Taho ezera eļļas gleznai pie zarainu priedes dēļu sienas karājās nekustīgs Švarcvaldes pulkstenis ar dzeguzi. No lēta trunzistora skanēja kantri mūzika - Džordžs Džonss sūrojās, ka viņa asinis nekādi negrib nomierināties.

Mūzikas skaņas pārmāca motora rūkoņa ziemeļu pusē. Pagriezies ieraudzīju džipu, kas, šķiet, peldēja pie apvāršņa. Mašīna steidzīgi tuvojās, līdz apstājās pie norobežojuma. Šoferis noskatījās uz tehniķiem kriminālistiem, bet galu galā novietoja mašīnu pie kafejnīcas, izslēdza motoru un izkāpa. Uz džipa bi-ja redzama Parku departamenta emblēma, un braucējs bija ģērbies parku uzrauga formastērpā. Viņš bija četrdesmit gadus vecs, stiegrains, nosauļojies, labdabīgu seju, apaļām brillēm me-lula rāmītī un Eiba Linkolna bārdu. No lāča Smoukija platmales apakšas spraucās dzeltenu matu šķipsnas. Kakls bija jēla steika krāsā.

- Vai seržants Stērdžiss? - vīrs pajautāja.

- Viņš ir tur.

- Bills Sarna. - Viņš padeva roku, cietu un sausu kā neģē-rēta āda.

- Alekss Delavers.

- Seržants?

- Konsultants.

Atbilde mulsināja, taču viņš pasmaidīja. Es paskatījos uz Milo pusi.

- Viņam jāatbrīvojas kuru katru brīdi.

Parku uzraugs palūkojās uz atvērtajām kafejnīcas durvīm.

- Iešu apskatīties, kā jūtas Asa.

Vīrs noņēma no galvas platmali un iegāja pa durvīm.

Pēc brīža mēs piebiedrojāmies viņam pie letes. Iekštelpās bija vēl dažas trešās šķiras ainavas un vēl skaidrāk kļuva jūtama pārcelšanās citā laikā: plaukts ar depresijas gada stiklu, darbarīku un štanču sabiedrības 1967. gada kalendārs; pie sienas ēdienkarte, kurā steiks ar olām maksāja dolāru un deviņdesmit piecus centus, bet kafija desmit centus. Visos stūros karājās zirnekļu tīkli. Sasmakušajā gaisā oda pēc pelējuma kā mauzolejā, kas šeit arī bija.

- Sveiki, kungi! - nočērkstēja vecais vīrs. Viņš daudz kustējās, bet bez acīm redzama rezultāta - traucās, staigāja, berzēja neesošus traipus, plaukšķināja ar roku un slaucīja. Vīra mute bija iekritusi, acīmredzot viņš jau ilgāku laiku dzīvoja bez zobiem, rosība šķita teatrāla, un tās mērķis bija piešķirt kafejnīcai apdzīvotības iespaidu.

Sarna piecēlās. Un iepazinās ar Milo.

- Labprāt jums piedāvātu kafiju vai ko citu, - sacīja vecais vīrs, - taču neliels provianta trūkums.

- Viss ir kārtībā, Asa, - atsaucās uzraugs. - Nākamreiz.

- Kāda runa! Cepts cāļa gaļas steiks un sviesta cepumi ar pupiņu pākstīm un cigoriņu kafiju. Varbūt nākamreiz?

- Protams. - Sarna pasmaidīja. - Mēs pagaidīsirņ.

Viņš uzlika roku Skegsam uz pleca, novēlēja labu veselību un mums pa priekšu izgāja no kafejnīcas.

- Kādas ir viņa prāta spējas? - pajautāja Milo.

- Astoņdesmit trīs gadus vecam vīram itin labas.

- Un cik lielā mērā viņš derīgs kā liecinieks?

Uzraugs uzlika galvā platmali.

- Dažreiz vina domas aizklīst sānis.

- Ļoti labi. Vai arī agrāk viņam bijušas pašnāvnieciskas domas?

Sama brīnījās.

- Agrāk?

Kad Milo pastāstīja par šļūteni uz izpūtēja, uzrauga seja sadrūma.

-Tas man ir jaunums. Es vienmēr esmu uzskatījis viņu par stingi ii veci ar krietnu atmiņu. Cik viņš var noderēt par liecinieku - nemāku teikt.

- Vai viņam ir ģimene?

- Es par to neko nezinu.

- Ar ko lai aprunājos par viņa aprūpi?

- Pie baptistu baznīcas ir vecāku pilsoņu grupa. Cik zinu, Asa ir neticīgais. Ja vēlaties, varu apjautāties.

- Es būtu par to pateicīgs, Bili.

Tehniķi uz ceļa sāka kravāties.

- Mans kapteinis teica, ka notikums ir visai nepatīkams, -skatīdamies uz viņiem, bilda Sarna. - Motociklistu darbs ar nažiem?

Milo palocīja galvu.

- Katru gadu dažs tiek sagriezts, galvenokārt Andželas grēdā. Kurš klubs šoreiz iejaukts?

- Nav zināms. Skegss nav spējis saskatīt nevienu krāsu.

- Bet upuris?

- Upuris nav motociklists.

- Hmm... Tas ir nepatīkami. Parasti mums piezvana, kad tie tītari dzērumā salielās un metas cits citam virsū. Bet vispār viņi cenšas vairīties no taisnajiem. Jācer, ka te nav aizsākums kaut kam nezināmam. Vai jums meklēšanā nav vajadzīga palīdzība?

- Paldies, nē. Meklēšana ir beigusies. Pirms vairākām stundām mēs nosūtījām vīrus uz visām pusēm, lai meklē, bet nekas nav atrasts. Tehniķi teica, ka riepu pēdas ved atpakaļ uz šoseju.

- Tas nozīmē, ka viņi varētu būt devušies uz kādu no ziemeļu kanjoniem vai atgriezušies pilsētā. Kad viss noticis?

- Ap astoņiem no rīta.

- Tādā gadījumā par vēlu kaut ko darīt. Vai Asa jums viņus aprakstīja?

- Viens bijis resns, otras tievs. Kuri klubi šeit braukā?

- Tie nozīmīgākie - eņģeļi, mongoļi, sātana mācekļi -, arī sīkākas grupas, kuras nāk un iet. Viņi cenšas izvietot savu vadību Futhilas iecirkņa teritorijā - Tedžungā, Sanlendā - un rīkot saietus uz parka zemes.

- Vai šī ir parka zeme?

- Nē. Sākumā tā piederēja armijai. Pēc tam nokļuva privātās rokās. Apkārtējos kanjonos bija paredzēts izveidot atpūtas rajonus, taču bez kartes ir grūti noteikt šeit robežas. Ja gribat zināt, vai te ir motociklistu aktivitāšu centrs, es teiktu, ka nav.

- Vai kaut kas krimināls šajā apvidū notiek?

- Tieši Rūgtajā kanjonā? Necik daudz. Laiku pa laikam gadās uzdurties līķim, kas nogalināts citā vietā un nomests te. Vēl parastie sīkumi - piedzēruši pusaudži un malumednieki, kas ķersta bruņrupučus. Smago noziegumu nav.

- Mani nodarbina šāds jautājums, - sacīja Milo. - Mūsu upuris varētu būt iejaukts šantāžas mēģinājumā. Iespējams, slepkavība notikusi tāpēc, ka nav maksāts. Vai jūs varat pateikt kādu sakarīgu iemeslu, kāpēc jābrauc uz šejieni kārtot darīšanas?

Sarna noņēma brilles un kļuva domīgs.

- Šī vieta ir tālu no ziņkārīgām acīm. Te ir sasodīti klusa vieta, Milo. Nekāda tūrisma, jo te nav tik skaisti kā citur. Ezers ir iespaidīgs, taču nav piemērots makšķerniekiem vai ūdenssportis-tiem. Pēdējā laikā manāma nedaudz lielāka rosība sakarā ar spēkstaciju - ģeologi, arhitekti, celtnieki -, bet arī viņu nav daudz un viņi parādās reti.

- Kāda spēkstacija? - es painteresējos.

- Hidroelektrostacija.

- Pie ezera?

Milo ziņkārīgi paskatījās uz mani, bet nepārtrauca.

- Tas ir kas vairāk nekā tikai ezers, - bilda Sarna. - Rūgtais kanjons vispār nav kanjons, tas ir ar ūdeni pildīts vulkāna krāteris, kuru ieskauj kalnu nogāzes un baro apakšzemes straumes. Galvenā atšķirība ir šīs straumes, jo ūdens pastāvīgi papildinās.

Tiek lēsts, ka tur ir miljardiem galonu ūdens. Kuri nav iespros-toli. - Viņš jutās priecīgs, ka var nolasīt lekciju. - Izstrādāts desmit gadu plāns ar diviem nākotnes mērķiem: ūdenim jāapgādā ar elektroenerģiju ielejas ziemeļdaļa, kā arī tas jāizmanto par rezervuāru un jāsavieno ar akveduktu.

- Izklausās, ka mierīgie laiki šeit beigušies.

- Līdz ar celtniecības uzsākšanu. Tas ir milzu projekts -spēkstacijai vien vajag četrdesmit piecus miljonus dolāru, nemaz nerunājot par divdesmit pieciem miljoniem pilsētai, kurai te jā-i/aug. Par to runā jau sen. Situācija kļuva nopietna, kad pirms vairākiem gadiem iestājās sausums un visos smalkajos restorānos pie pusdienām vairs nepasniedza ūdeni. Beidzot uznāca lietus, un visi nomierinājās. Jautājums no jauna izvirzījās pirms diviem gadiem, taču, iekams izlaida obligācijas projekta finansēšanai, notika visādi aizmuguriski politiski darījumi.

- Vai ar vides aizstāvjiem?

- Nē. Kā jau teicu, šejienes apkārtne nav no skaistākajām, vienīgi pats ezers, kuru redzējuši nedaudzi cilvēki. Vietējos vairāk interesē darbavietas, nevis kreozotkrūmu saglabāšana. Bija izveidojies interešu konflikts, kuru vajadzēja atrisināt. Sabiedrība, kam pieder zeme, bija pirmais solītājs, kas pieteicās būvēt spēkstaciju.

- “Cadmus Construction”?

- Pilnīgi pareizi, - Sarna izbrīnījies atbildēja un paskatījās uz mums ar pēkšņu sapratni. - Rietumu Losandželosas slepkavību izmeklēšanas brigāde. Jau zināmā lieta, vai ne?

- Bili, - ierunājās Milo, sazvērnieciski paliecies uz priekšu, - nekas vēl nav zināms. Un mēs būsim pateicīgi, ja šī saruna paliks starp mums.

Uzraugs uzlika pirkstus virs lūpām.

- Tās ir aizzīmogotas.

- Muchas gracias. - Mans draugs pasmaidīja. - Tie celtnieki, kas šeit ieradās, - uz kurieni viņi devās?

- Uz krātera dienvidaustrumu malu. Tā ir vienīgā vieta, no kuras pārredzams viss ezers. Viņi tur stāvēja un kala plānus.

- Vai viņi piegāja arī pie paša ezera?

- Nē. Pieredzējis klinšu kāpējs var nolaisties līdz ezeram tikai divās dienās. Ar āķiem un virvēm.

- Vai nevarat pateikt, uz kuru pusi jādodas, lai varam ezeru apskatīt?

-Ar ko jūs braucat?

Milo norādīja uz matadoru.

Uzraugs papurināja galvu.

- Izmetiet tādu iespēju no prāta, ja vien nevēlaties doties ceļā kājām. Ceļš beidzas četras jūdzes no skatpunkta. Lai braukātu pa šo apvidu, vajadzīga četru riteņu piedziņa.

Kratīdamies mēs braucām uz dienvidiem pa ceļu, kas kļuva arvien sliktāks. Pa džipa logiem bija redzams bezgalīgs un nekustīgs spokaini bālu klinšu horizontāls šķēlums. Sarna atdzīvināja vienmuļo braucienu, minot, kā sauc redzamos krūmus, un pievēršot uzmanību retām dzīvības oāzēm - putnu baram, kas mielojās rūgtajos ķiršos, un aligatorķirzakai, kura aizskrēja pa vē-dekļpalmas stumbru. Viņš norādīja, cik skaista ir kāda veca priede, un aprakstīja nežēlīgo ziemu augstajā tuksnesī, pastāstot, cik izturīgām jābūt radībām, kuras spēj te izdzīvot.

Visu šo laiku Milo klusēja, atslīdzis sēdeklī, piemērotā brīdī māja ar galvu, taču viņa domas tikmēr nodarbināja citāda nežēlība.

Zemesceļš, kas bija nomainījis asfaltu, lika džipa šasijai vibrēt kā loka stiegrai. Zemi drīz nomainīja smilts, un riteņi sacēla gaisā putekļu mākoņus. Likās, ka Sarna uztver šo ceļu kā izaicinājumu, jo bremzes viņš neizmantoja, bet brauca uz priekšu, pastāvīgi pārslēdzot ātrumus. Mēs ar Milo turējāmies pie sēdekļa.

Braucām cauri krūmiem uz augšu, uz leju un atkal uz augšu. Atceroties Milo izteikumus par braukšanu pa “krievu kalniem”, es paskatījos uz viņu. Viņš sēdēja ar aizvērtām acīm, sakniebtām lūpām un zaļgani bāls kā ziemas melone.

Džips turpināja braucienu uz augšu. Sarna vēl pēdējo reizi piedeva gāzi, un mēs nokļuvām virsotnē, vēl nesasnieguši no-finotu laukumiņu. Sarna apstādināja mašīnu, pievilka rokas bremzi un izlēca ārā.

- Pēdējo ceļa gabaliņu vajadzēs iet kājām.

Izkāpuši no mašīnas, ieraudzījām priekšā slejamies priedes.

I ielākā daļa koku bija miruši - daži kaili, pelēki stumbri ar līku, nokaltušu zaru rokām bija nokrituši, bet citi izdedzinātajā zemē sasvērušies visdīvainākajos leņķos. Dzīvie koki neizskatījās daudz labāk. Starp stumbriem spīdēja dedzinoša, pelēki balta gaisma, tāpēc skatienu vajadzēja novērst.

Sama atrada taciņu, kas veda starp kokiem. Grimstot līdz potītēm putekļos pārvērtušās skujās, viņam aiz muguras mēs neveikli kāpām pāri trauslu kritušo zaru kaudzītēm. Kāds zars ieķērās Milo bikšu starā, un vajadzēja apstāties, lai no tā atbrīvotos. Viņš jopro-|;lm izskatījās slims, taču sejas krāsa atkal bija kļuvusi normāla.

Aiz kokiem ieraudzījām klajumu, kura tuvumā pelēki baltā gaisma kļuva pavisam neciešama. Pieseguši acis ar roku, lēnām virzījāmies uz klajuma pusi. Sarna apstājās pie kādas klinšu iedobes slīpās, smilšainās malas. Aiz tās bija tfkai kveldējoša, balta gaisma.

- Šajā dienas laikā grūti kaut ko saskatīt, - sacīja uzraugs. - Varbūt mums izdosies atrast nedaudz ēnainu vietu. Un uzmanieties, zeme šeit stāvus iet lejup.

Viņš atrada mums patvērumu aiz klinšu veidojuma: lielu akmeņu kaudzes ar tādu kā pārkārušos smilšakmens klājienu virsū. Nostājušies zem šā klājiena, skatījāmies uz visām pusēm.

Ezers atgādināja saules apzeltītā zemē ievietotu opālu. Tā virsma mirdzēja kā kristāla spogulis un bija tik nekustīga, ka šķita mākslīga. Milo drīz pārliecinājās, ka pietiek, ja pasperu soli ārā 110 ēnas, lai ezers pārvērstos žilbinoši spožā diskā.

- Kungs Dievs! - viņš noteica, aizsedzis seju un atgriezies patvērumā.

Sarna nolieca platmales malu lejup un pamāja.

- Uz krātera dienvidaustrumu malu. Tā ir vienīgā vieta, no kuras pārredzams viss ezers. Viņi tur stāvēja un kala plānus.

- Vai viņi piegāja ar! pie paša ezera?

- Nē. Pieredzējis klinšu kāpējs var nolaisties līdz ezeram tikai divās dienās. Ar āķiem un virvēm.

- Vai nevarat pateikt, uz kuru pusi jādodas, lai varam ezeru apskatīt?

- Ar ko jūs braucat?

Milo norādīja uz matadoru.

Uzraugs papurināja galvu.

- Izmetiet tādu iespēju no prāta, ja vien nevēlaties doties ceļā kājām. Ceļš beidzas četras jūdzes no skatpunkta. Lai braukātu pa šo apvidu, vajadzīga četru riteņu piedziņa.

Kratīdamies mēs braucām uz dienvidiem pa ceļu, kas kļuva arvien sliktāks. Pa džipa logiem bija redzams bezgalīgs un nekustīgs spokaini bālu klinšu horizontāls šķēlums. Sarna atdzīvināja vienmuļo braucienu, minot, kā sauc redzamos krūmus, un pievēršot uzmanību retām dzīvības oāzēm - putnu baram, kas mielojās rūgtajos ķiršos, un aligatorķirzakai, kura aizskrēja pa vē-dekļpalmas stumbru. Viņš norādīja, cik skaista ir kāda veca priede, un aprakstīja nežēlīgo ziemu augstajā tuksnesī, pastāstot, cik izturīgām jābūt radībām, kuras spēj te izdzīvot.

Visu šo laiku Milo klusēja, atslīdzis sēdeklī, piemērotā brīdī māja ar galvu, taču viņa domas tikmēr nodarbināja citāda nežēlība.

Zemesceļš, kas bija nomainījis asfaltu, lika džipa šasijai vibrēt kā loka stiegrai. Zemi drīz nomainīja smilts, un riteņi sacēla gaisā putekļu mākoņus. Likās, ka Sarna uztver šo ceļu kā izaicinājumu, jo bremzes viņš neizmantoja, bet brauca uz priekšu, pastāvīgi pārslēdzot ātrumus. Mēs ar Milo turējāmies pie sēdekļa.

Braucām cauri krūmiem uz augšu, uz leju un atkal uz augšu. Atceroties Milo izteikumus par braukšanu pa “krievu kalniem”, es paskatījos uz viņu. Viņš sēdēja ar aizvērtām acīm, sakniebtām lūpām un zaļgani bāls kā ziemas melone.

Džips turpināja braucienu uz augšu. Sarna vēl pēdējo reizi piedeva gāzi, un mēs nokļuvām virsotnē, vēl nesasnieguši noēnotu laukumiņu. Sarna apstādināja mašīnu, pievilka rokas bremzi un izlēca ārā.

- Pēdējo ceļa gabaliņu vajadzēs iet kājām.

Izkāpuši no mašīnas, ieraudzījām priekšā slejamies priedes. Lielākā daļa koku bija miruši - daži kaili, pelēki stumbri ar līku, nokaltušu zaru rokām bija nokrituši, bet citi izdedzinātajā zemē sasvērušies visdīvainākajos leņķos. Dzīvie koki neizskatījās daudz labāk. Starp stumbriem spīdēja dedzinoša, pelēki balta gaisma, tāpēc skatienu vajadzēja novērst.

Sama atrada taciņu, kas veda starp kokiem. Grimstot līdz potītēm putekļos pārvērtušās skujās, viņam aiz muguras mēs neveikli kāpām pāri trauslu kritušo zaru kaudzītēm. Kāds zars ieķērās Milo bikšu starā, un vajadzēja apstāties, lai no tā atbrīvotos. Viņš joprojām izskatījās slims, taču sejas krāsa atkal bija kļuvusi normāla.

Aiz kokiem ieraudzījām klajumu, kura tuvumā pelēki baltā gaisma kļuva pavisam neciešama. Pieseguši acis ar roku, lēnām virzījāmies uz klajuma pusi. Sarna apstājās pie kādas klinšu iedobes slīpās, smilšainās malas. Aiz tās bija tfkai kveldējoša, balta gaisma.

- Šajā dienas laikā grūti kaut ko saskatīt, - sacīja uzraugs. - Varbūt mums izdosies atrast nedaudz ēnainu vietu. Un uzmanieties, zeme šeit stāvus iet lejup.

Viņš atrada mums patvērumu aiz klinšu veidojuma: lielu akmeņu kaudzes ar tādu kā pārkārušos smilšakmens klājienu virsū. Nostājušies zem šā klājiena, skatījāmies uz visām pusēm.

Ezers atgādināja saules apzeltītā zemē ievietotu opālu. Tā virsma mirdzēja kā kristāla spogulis un bija tik nekustīga, ka šķita mākslīga. Milo drīz pārliecinājās, ka pietiek, ja pasperu soli ārā no ēnas, lai ezers pārvērstos žilbinoši spožā diskā.

- Kungs Dievs! - viņš noteica, aizsedzis seju un atgriezies patvērumā.

Sarna nolieca platmales malu lejup un pamāja.

- Rietot saule atstarojas no klintīm leņķī, kas rada bezgalīgi daudz atspīdumu. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc šejieni apmeklē tik maz cilvēku.

- Pie joda, ezers ir kā stikla gabals, - noteica Milo, berzēdams acis.

- Spāņi domājuši tāpat. Viņi nosaukuši ezeru par El Canon Vidrio, bet vēlāk šis nosaukums vulgarizēts un vieta nodēvēta par Rūgto kanjonu. Kauna lieta, vai jums tā neliekas? Spāniskais nosaukums ir ne vien skaistāks, bet arī precīzāks.

- Vidrio, - atkārtoja Milo.

- Pareizi, - piekrita parka uzraugs. - Stikla kanjons.

23

Srarna aizveda mus atpakaļ uz kafejnīcu, un Milo pavadīja pusstundu ar Asu Skegsu. Ievadījis sarunu par visu ko, viņš mēģināja noskaidrot, vai vecais vīrs pēdējā laikā nav redzējis kādu, kas pēc apraksta atbilstu Džeimijam, Čanseloram vai Gē-rijam. Skegss pārstāja tīrīt auksto pannu, pakasīja galvu un, kustinādams bezzobaino muti, iegrima domās.

- Jamaguči - tas ir japāņu vārds, vai ne?

- Pareizi.

- Mums te bija japāņi. Netālu no Mohaves atradās pārsūtīšanas nometne.

- Otrā pasaules kara laikā?

- Protams. Vēlāk viņus izlaida no tās un pieņēma armijā. Esmu dzirdējis, ka tie mazie pērtiķēni bijuši itin labi karotāji.

- Mani interesē pēdējā laika notikumi, mister Skegs.

- Hmm... Nē, kopš tā laika japāņus šeit neesmu redzējis. Pilsētā pie Sanpedro ielas viņu ir diezgan daudz. To vietu sauc par Mazo Tokiju. Pilsētā man ir pazīstama dāma, Alma Bahmena, ku-fui patīk uz turieni braukt un ēst jēlas zivis. Viņa stāsta, ka pēc ļum jūtoties jaunāka. Tas gan nav ticami, vai ne?

- Ne visai, - piekrita Milo.

- Jūs atceraties tos laikus visai labi, mister Skegs, vai ne? -es ierunājos. - Kara gadus un laiku pēc kara?

- Protams.

- Vai atceraties, kas nopirka armijas bāzi?

- Misteru Melno Džeku Kadmusu? Viņu ir grūti aizmirst, l ādu džentlmeņu tagad vairs nav. Izturējās kā īsts karalis. Staigāja lieliskā apģērbā, getras ieskaitot. Dažreiz viņš atbrauca paskatīties uz ezeru un tad iegriezās uzpildīt degvielu un nomazgāt logus. Atceros viņa mašīnu. Divdesmit septītais “Bugatti”. Četrdesmit pirmais “Royale” - tas ar astoņu cilindru motoru un divu vārstu karburatoru. Spīdīgi melns un liels kā autobuss. Viņš Itālijā bija to restaurējis un atvedis uz šejieni. Auto bija tā uzbūvēts, ka darboties ar vārstiem varēja vienīgi tad, ja izcēla ārā visu motoru. Ekspluatācijas izmaksas tik lielas, ka par tādu naudu varēja veselu gadu uzturēt duci ģimeņu. Dzīvoja lepni, viņam vajadzēja tikai to labāko. Dažreiz, kad mainīja eļļu vai pārbaudīja riepas, viņš ienāca kafejnīcā un apsēdās tieši tur, kur patlaban jūs. Iedzēra tasi kafijas un apēda šokolādes maizīti - šokolāde viņam garšoja. Sallija mēdza teikt, ka ar tik melniem matiem un baltiem zobiem viņš varētu būt filmzvaigzne.

- Vai kādreiz kāds viņam līdzi nebrauca?

- Nē. Visu laiku viens pats. Brauca ar mašīnu, cik tālu varēja tikt, bet pēc tam pāris stundu staigāja pa apkārtni kājām. Es to saku tāpēc, ka dažreiz viņš atgriezās viscaur noputējis un es pavilku viņu uz zoba. “Rāpodams pa klintīm, gribēji atrast nelaimi, pulkvedi Kadmus?” Ar viņu tādā garā varēja runāt, šis vīrs saprata jokus. Viņš pasmaidīja un atbildēja: “Sarunājos ar dabu, Asa. Atgriezos pie pirmsākumiem.”

Vecais vīrs piemiedza ar aci un pieklusināja balsi.

- Nekad es viņam to nejautāju, bet liekas, ka viņš tur rakstīja dzejoļus.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Parasti viņš ņēma sev līdzi mazu grāmatiņu un smalku pildspalvu ar zelta spalvu. Reiz, kamēr tīrīju mašīnai logus, viņš bija atstājis grāmatu uz sēdekļa vaļā. Es tūlīt ievēroju, ka tur rakstītas mazas rindkopas - kā dzejai. Pamanījis mani skatāmies, viņš tūlīt grāmatiņu aizvēra. Varbūt baidījās, lai nedomāju, ka viņš ir mīkstais.

Milo pasmaidīja.

- Kā grāmatiņa izskatījās?

- Neliela, no ādas.

- Melnas ādas?

- Atceros tikai, ka tumša. Varēja būt melna.

- Vai kādreiz negadījās izlasīt, kas tur rakstīts?

- Nē. Nekad neiznāca piekļūt tik tuvu.

- Tomēr jūs esat stipri pārliecināts, ka pēc izskata ieraksti atgādināja dzeju.

- Protams. No kā cita īsts vīrietis lai kaunētos?

Mēs atstājām kafejnīcu. Tehniskie darbinieki bija aizbraukuši un uz ceļa iestājies tāds klusums kā kapsētā.

- Ko nozīmē tavi jautājumi? - painteresējās Milo. - Par dzeju un visu pārējo.

- Skegsa grāmatas apraksts atbilst “Nožēlojamā rīcībā” ie-komponētajai, - es paskaidroju, - kas, ja tagad padomāju, neiederas kopainā. Viss pārējais samazināts, bet grāmata ir dabīgā lielumā. Turklāt tā vairāk izskatījās kā senlieta, nevis kā padsmitnieka dienasgrāmata. Gērijs uz tās uzskricelējis nevīžīgu ceriņkrāsas uzrakstu “Dienasgrāmata”, arī tas neatbilda kopējam stilam. Viņš strādā ar aizrautību, Milo, un pārējos darbos centies būt precīzs.

Virs tumsā slīgstošajiem pakalniem pacēlās vanags un sāka mest lokus. Milo paskatījās uz putnu.

- Zinu, - es sacīju, - ka pasaulē ir tūkstošiem melnu grāma-

Iti, lāču stikla kanjons bija viena no Džeimija visbiežāk lietotajam frāzēm, kad viņš redzēja halucinācijas. Viņš pieminēja šo frāzi, kad naktī man piezvanīja. Tas nozīmē, ka viņa prātu nodarbi-lilliusi šī vieta. Pats vienkāršākais ir no minētās frāzes tikt vaļā, jo viņš ir garīgi slims un vairums ekspertu, arī Meinvorings, psi-lilski slima cilvēka runās neredz īpašu jēgu. Taču Redovics nogalināts šeit. Vai tā ir sagadīšanās?

Milo pārvilka ar plaukstām pāri sejai, saviebās un nokrekšķinājās.

- Uz brīdi ieskatīsimies pagātnē, - viņš sacīja. - Sensenos laikos kādam vecam vīram, vārdā Kadmuss, paticis iegriezties ša-|ā pusē - pie stikla kanjona. Viņš staigāja visapkārt un rakstīja melnā grāmatā dzeju. Pēc četrdesmit gadiem viņa mazdēls - kas ķerts uz dzeju un halucinācijās redz stikla kanjonus - uzšķērž savu draugu un viņa cālīti un lietā par sērijveida slepkavībām ienes pilnīgu skaidrību. Pēc tam drauga miesassargs nopērk panku skulptūru, lai dabūtu melno grāmatu. Viņš to izmanto, lai šantažētu divus motociklistus, bet iznākumā pats tiek nomiegts.

Milo paskatījās uz mani.

- Vai nesāk griezties galva?

Milo piegāja pie matadora, iekāpa mašīnā un aizvēra durvis. Bija redzams, ka viņš paņem rācijas klausuli un kādu brīdi runā, mājot ar galvu un atsviežot no acīm matus. Nolicis klausuli, viņš noraizējies izkāpa no mašīnas.

- Pasifikas iecirknis devies pārmeklēt Redovica laivu. Kāds jau tur bijis un pamatīgi to izvandījis. Nav aiztikti šaujamieroči, naži un stūres stiprinājumā noslēptais naudas žūksnis. Nav paņemta ari urbjmašīna, plastmasas gabaliņi, skaidas un pārējās skulptūrā iekombi-nētās rotaļlietas - vīrs, ar kuru es runāju, bija sajūsmināts par Kenu, kam izdarīts harakiri, - taču melnā grāmata nozudusi. Skegss stāsta, ka Redovics un motociklisti cits citam neko nav nodevuši. Šis fakts mani ne par ko nepārliecina, taču tas, ka laiva izvandīta, norāda, ka tie cilvēki joprojām kaut ko meklē. Un viņi ir vai nu atraduši meklēto, vai ari Redovics to gudri noslēpis.

No dienvidu puses piepeši uzpūta auksta vēja brāzma. Milo aizvilka kaklasaites mezglu, un mēs abi aizpogājām žaketes. Debesis bija kļuvušas ogļmelnas ar indigo un koraļļsarkaniem plankumiem. Vanags pārvērtās par melnu svītriņu un izzuda pavisam, j Bet visapkārt valdīja pirmatnējs klusums.

- Es spēju to iztēloties, - ierunājās Milo. - Līdzās Taco zvanu tornim visur slejas zeltītas arkas, tepat atrodas arī Rūgtā kanjona suvenīru bode ar spēkstacijas atklātnēm un plastmasas mo- 1 deļiem. Progress!

Iztēlojos augstos betona torņus, kas izlīduši no zemajiem, klu- I sājiem pakalniem, kā arī pilsētu - no gataviem blokiem montētas mājas. Pēc tam atcerējos, ko Hetere Kadmusa bija man teikusi.

- Milo, Džeimijs ar Čanseloru iepazinušies Dvaita Kadmusa viesībās, kas rīkotas tiem naudīgajiem cilvēkiem, kuriem vajadzēja atbalstīt Kadmusa celtniecības projektu. Tā ir milzu iecere, un Čanselors bija galvenais investors. Būtu interesanti uzzināt, kas tas īsti par projektu. Un tieši kādā veidā Čanselors tajā piedalījies.

Milo acis iepletās.

- Ļoti interesanti! - Viņš salika rokas aiz galvas un sāka skaļi domāt. - Tas nozīmē, ka jāpiekļūst visu Čanselora finansiālo darījumu pierakstiem. Tātad vajadzētu kārtot ne tikai milzum daudz visādu formalitāšu, no kā samestos nelabi ne vienam vien dižvīram, bet vajadzētu ieskatīties arī Dikija kasē - Čanselora Beverlihilzas bankā. Atkarībā no kases operāciju daudzuma kontus vismaz par mēnesi. Turklāt nebūs iespējams iztikt bez Vaitheda. Un bez pārējiem tā saucamajiem priekšniekiem. Tu pazīsti šos vīrus, Aleks. Pēc viņu domām, Slaktera lieta ir atrisināta. Viņi nu gan būs stāvā sajūsmā, ja sāksim izmeklēšanu šajā virzienā.

- Vai Redovica noslepkavošana viņus neuztrauc?

- Redovics ir izmetams mēslainē. Atrodams un aizmirstams. Domādams, ka es nedzirdu, daiļais Kels reiz Vaithedam teica: “Pēdiņām veicies. Tā lieta gāja uz priekšu ātrāk nekā AIDS.” -

Milo saviebās. - Tāda konkrētība būtu jauka. Ja visu varētu glīti salikt pa plauktiņiem.

- Man liekas, es varu uzzināt par projektu bez šādām formalitātēm, - es sacīju.

Kad izstāstīju, kādā veidā, Milo jutās apmierināts.

- Labi. Dari to! Ja tev izdosies kaut ko atrast, raksim dziļāk.

Viņš ieskatījās pulkstenī.

- Laiks braukt atpakaļ.

- Vēl viens jautājums, - es sacīju. - Zinu, tu esi pārliecināts, ka Džeimijs vainīgs, bet nenāktu par ļaunu ņemt vērā arī citus variantus.

- Ja tu kādu atrod, piespēlē man!

- Pirmkārt, vajadzētu rūpīgāk papētīt Kanjonouksas slimnīcu. Naktī, kad aizbēga Džeimijs, nav bijis neviena dežuranta. Varbūt tā ir parasta parādība, bet varbūt arī ne. Vecākajai māsai bijis itin prāvs parāds. Viņa aizgājusi no darba tūlīt pēc Džeimija apcietināšanas un aizbraukusi no pilsētas pilnīgi jaunā mašīnā.

Milo tikko jaušami pasmaidīja.

- Mazliet tēlo detektīvu?

- Mazliet.

- Kā viņu sauc? - pajautāja Milo, izvilcis piezīmju burtnīcu.

- Andrea Vena. Šķirtene, ceļo kopā ar mazu puiku. - Es iedevu viņam Vēnas Panoramasitijas adresi.

- Kādu mašīnu viņa iegādājusies?

- Mustangu.

- Pārbaudīšu reģistrāciju, redzēsim, kas no tā iznāks. Vai tas

ir viss?

- Vēl ir Meinvorings. Esmu dzirdējis, ka viņš kļūst viegli ietekmējams, līdzko saskaras ar naudu. Piemērots vīrs, ja kādu vajag nobēdzināt bez liekiem jautājumiem. Viņš jau pārkāpis noteikumus, pieļaudams, ka Džeimiju kopj Kadmusu privāta medicīnas māsa. Iespējams, ka viņu var pierunāt ne tikai uz to vien.

-Tu runāji ar šo vīru. Vai nemanīji neko aizdomīgu?

- Nē, - es atbildēju. - Ārstēšana nav bijusi īpaši radoša, taču pietiekama.

- Vai tu būtu ārstējis citādi, nekā viņš?

- Es būtu vairāk sarunājies ar Džeimiju un mēģinājis noskaidrot, kas risinās viņam galvā, bet tas gan nenozīmē, ka es būtu guvis panākumus. Meinvorings nav nemaz mēģinājis to darīt. Džeimija halucinācijas nav mainījušās. Vairākus mēnešus pirms ielikšanas slimnīcā viņam rādījies tas pats, par ko viņš runāja naktī, kad piezvanīja man. Uzmanīgākam cilvēkam šis fakts būtu izraisījis pārdomas. - Es brīdi klusēju. - Vai arī Meinvoringam šis fakts bijis zināms, bet viņš nolēmis to ignorēt.

Milo savilka uz augšu uzacis.

- Tagad tu grasies atklāt īstu sazvērestību, draugs.

- Tikai iepazīstinu ar savām domām.

- Atgriezīsimies pie nemainīgajām halucinācijām. Par ko vēl, atskaitot stikla kanjonus, Kadmuss runāja?

- Viņš bieži lietoja vārdu smird. Zeme smirdot un asiņojot. Pretīgi smirdot. Asiņainas vērpetes. Balti zombiji. Adatu spēlītes.

Milo mirkli nogaidīja.

- Vai tas ir viss?

- Šie elementi atkārtojās visbiežāk.

- Vai kāds no tiem tev kaut ko izsaka?

- Tagad, kad esmu uzzinājis par spēkstaciju, tiem var izrādīties ekoloģiska pieskaņa - zemes asiņošana un smirdoņa var simbolizēt piesārņojumu.

- Kā šajā kontekstā iekļaujas “adatu spēlītes”?

- Adatu spēlītes un cauruļu jūdzes, - es atcerējos. - Dzirdot šos vārdus pirmo reizi, nodomāju, ka tādējādi izpaužas bailes no ārstēšanas. Toreiz, protams, ar stikla kanjonu es sapratu slimnīcu.

- Bet kā lai izskaidro vērpetes un zombijus?

- Nezinu.

Milo brīdi pagaidīja, bet tad pajautāja:

- Vai tā ir?

Kad pamāju, viņš nolika piezīmju burtnīcu.

- Grūti teikt, - es sacīju. - Varbūt Meinvoringam taisnība un manas interpretācijas ir maldīgas. Varbūt viss ir vājprātīgā runas bez mazākās jēgas.

- Kas to lai zina? - atsaucās Milo. - Gadu gaitā man ir radies respekts pret tavu intuīciju, draugs. Bet es negribu modināt nereālas cerības. Vēl tāls ceļš ejams, lai tiktu skaidrībā, vai kadmuss vainīgs vai ne.

- Nav runa par vainu. Es gribu noskaidrot patiesību.

- Vai esi par to pārliecināts?

- īsti ne.

Tiklīdz iegāju pa durvīm, Robiņa apveltīja mani ar draisku smaidu.

- Ik pēc pusstundas tev zvana mīlīga, jauna meitene, vārdā Dženifera.

Noskūpstīju Robiņu un novilku žaketi.

- Paldies! Piezvanīšu viņai pēc vakariņām.

- Vakariņās ir pica un salāti no Andželīno. Vai viņa ir tikpat jauka, cik izklausās pēc balss?

- Par to nav šaubu. Viņa ir arī kādreizējā... studente. Septiņpadsmit gadus veca.

Izlikdamās, ka skaita uz pirkstiem, Robiņa paziņoja:

- Divreiz jaunāka par tevi.

- Tas jau skan drūmāk.

Robiņa pienāca pie manis un piespiedās ar degunu pie auss.

- Viss ir labi. Es mīlu tevi arī vecu un sirmu. - Viņa noglāstīja manus matus. - Sirmais.

- Paldies!

- Saki, vai visas tavas agrākās studentes izrunā vārdu Alekss tik aizrautīgi, ka aizraujas elpa?

- Tikai jaukākās.

- Neģēlis...

Robiņa iekoda man ausī.

-Ai!

Viņa smiedamās atrāvās.

- Es ielikšu picu cepeškrāsnī un, kamēr tā sasils, ieiešu vannā. Te ir daiļās Dženijas numurs. Tu varētu viņai piezvanīt, Aleks, un, kad būsi pietiekami iekarsis, man piebiedroties.

Iedevusi telefona numuru, viņa līganā solī aizslīdēja.

Uz manu zvanu atsaucās Līvitas kundze.

- Ak, Dženifera nupat aizgāja! Taču pēc pāris stundām viņai jābūt atpakaļ.

- Mēģināšu piezvanīt vēlāk.

- Lūdzu, doktor! Es zinu, ka viņa grib runāt ar jums.

Bija dzirdams, kā vannasistabā šalc ūdens. Gribēju piezvanīt vēl uz vienu vietu, tāpēc devos uz bibliotēku un uzšķīru piezīmju grāmatiņu.

Nezinādams, vai Lū Čestāre joprojām izrāda uzmanību treknajiem runčiem uz “The Incentive" klāja vai atgriezies savā Vi-lametas ielejas īpašumā, uzgriezu jahtas numuru un noklausījos magnetofonā ierakstītu vēstījumu, lai zvana uz Oregonu. Vilame-tas automātiskais atbildētājs informēja, ka darba laiks beidzies, bet, ja ir kaut kas neatliekams, misters Čestāre sameklējams pa citu numuru. Galu galā dabūju savienojumu, un man atsaucās kāda pirmsskolas vecuma balss.

- Hallo! Te Brendons Čestāre. Ar ko es runāju, lūdzu?

- Sveiks, Brendon! Mani sauc Alekss. Vai, lūdzu, tavu tēti varētu paaicināt pie telefona?

- Vai tu esi klients?

- Jā. Mani sauc Alekss.

- Sveiks, Aleks!

- Čau! Vai tavs tētis tur ir?

- Viņš ir vannasistabā.

- Un mamma?

- Viņa baro Hilariju ar krūti.

- Ak tā! Cik tev ir gadiņu, Brendon?

- Pieci ar pusi.

- Vai tu māki rakstīt?

- Tikai ar drukātiem burtiem.

- Ja es nosaukšu savu vārdu pa burtiem, vai tu tos uzrakstīsi u/ papīra lapas un iedosi tētim, kad viņš iznāks no vannasistabas?

- Jā. Pagaidi, kamēr dabūšu...

Teikuma beigas noklusināja Lū balss. (“Kas tur zvana, Ķrcn?... Paldies, tīģeri... Nē, viss ir pareizi, es runāšu ar viņu. Ko?... Nē, vari to nedarīt, Brendon. Vairs nav vajadzīgs. Labi, labi, nomierinies, es viņam visu izskaidrošu.”)

Čestāre smiedamies pienāca pie aparāta.

- Te Lū, Aleks. Brendons par katru cenu grib pierakstīt tavu vflrdu.

- Iedod viņam klausuli, - es iesmējies teicu.

Puisēns paņēma klausuli un sacīja:

- Kādi ir tie burti?

Es nosaucu savu vārdu pa burtiem, un zēns tos atkārtoja.

- Viss pareizi, Brendon. Lūdzu, vai tagad ļausi parunāt ar ievu?

- Jā. Viņš tepat ir.

- Paldies. Atā!

-Atā!

- Sveiks vēlreiz! - ierunājās Čestāre.

- Tev ir ļoti apzinīgi darbinieki, Lū.

- Mācu no bērna kājas. Kas lēcies?

- Man vajadzīga informācija par kādām nesen izlaistām obligācijām. Rūgtā kanjona spēkstacija.

- Labas obligācijas, taču tavā vērtspapīru portfelī jau ir diezgan daudz ilgtermiņa obligāciju.

- Es nevēlos pirkt, gribu tikai noskaidrot dažus sīkumus.

- Tām ir aizmugure. Kāds nopircis obligācijas lielā apjomā.

Piepeši viņa balsī saklausīju aizdomīgumu.

- Kāpēc tev šīs ziņas vajadzīgas?

- Tām var būt saistība ar lietu, ar kuru patlaban nodarbojos.

Atbilde uz brīdi viņu apklusināja.

- Kāda psihologam var būt darīšana ar spēkstaciju?

- Es nedrīkstu sīkāk neko stāstīt, Lū.

- Vai tev zināms par šo izlaidumu kas tāds, ko vajadzētu zināt arī man?

- Nē. Es...

- Pie joda! Tam ir trīskāršs A reitings, MBIC apdrošinājums. -Lū apklusa, bet tad turpināja: - Lai gan tādas bija arī Vašingtonas spēkstacijas obligācijas. Viss investīciju bizness balstās uz uzticību. Ņemot vērā dažu pēdējo gadu katastrofas, nav grūti šo ticību sadragāt. Ja gaidāma pēkšņa Rūgtā kanjona obligāciju izpārdošana, es gribētu būt rindas priekšgalā. Kāds tev ar tām sakars?

- Es nedrīkstu tev teikt, Lū.

- Neticu! Tu piezvani man uz mājām, prasi informāciju un nesaki, kam tev tā vajadzīga. Aleks, tu un es...

- Lū, šai lietai nav nekāda sakara ar finansēm. Es neesmu dzirdējis pat mājienu, ka obligācijas ir apdraudētas. Faktiski es nezinu par obligācijām neko. Ja mani kas interesē, tad tie ir cilvēki, kas ar tām saistīti.

- Kādi cilvēki?

- Aivors Digbijs Čanselors. Beverlihilzas trasta banka. Kad-musu ģimene. Un jebkuras to savstarpējās attiecības.

- Tad tāda tā lieta.

- Jā, tāda.

- Un kāds tev sakars ar viņiem?

- Es esmu aizstāvības konsultants.

- Vājprātības dēļ nav vainīgs?

- Kaut kas uz to pusi.

- Esmu dzirdējis, ka šis darbs tev atņemts. Izskatās, ka puika patiešām nav pie pilna prāta.

- Vai ņēmi šo ziņu no “Wall Street Journal”!

- Finanšu baumu birojs. Ik reizi, tiklīdz kāda korporācija iejaukta nepatīkamā lietā, mūsu - finansistu - uzdevums ir izvērtēt sekas.

-Un?

- Un vienprātīgs spriedums ir tāds, ka šis sekas var izteikt ur ciparu nulle. Ja zēns kontrolētu korporāciju un vēlētos pārvērst ezeru par milzīgu burbuļvannu, tad gan vajadzētu uztraukties. Viņa stāvokli nez vai tas ir iespējams, vai ne?

- Nez vai.

- Vai kas ar to saistīts, Aleks?

- Nē. Ja runājam par Čanseloru...

- Manīgs un gudrs vīrs, kas prot citus nolikt uz lāpstiņām, -pareizajā kombinācijā jaunrades moments, piesardzība un co-jones. Beverlihilzas trasta banka ir viena no spēcīgākajām mazajām bankām Rietumu piekrastē. Čanselors labi rūpējas par saviem noguldītājiem, ir veicis diezgan daudz gudru darījumu, lai viņa procentu likmes būtu labākas nekā barvežiem, turklāt viņš pārpūlējies nav. Taisa naudu pa vecam: iestāda un laista, līdz tā izaug liela un skaista. Ja esi bagāts, tu vari just simpātijas pret jauniem zēniem un lietot acu ēnas. Ko vēl tu gribi zināt?

- Vai viņš piedalījās Rūgtā kanjona biznesa projekta izstrādē?

- Ļoti iespējams. Kā galvenās sliedes eļļotājs. Čanseloram jau nez cik gadu ir biznesa attiecības ar Kadmusiem, turklāt viņam ir liela ietekme uz vīriem, kas nodarbojas ar ūdeni un enerģiju, tāpēc viņa līdzdalība ir tikai apsveicama. Taču viņa svars ir īpaši liels, līdzko runa ir par pirkšanu. Beverlihilzas trasta banka bija galvenā pirmo īstermiņa obligāciju pircēja. Es to atceros, jo, kad uzradās piedāvājums, visi izlaidumi, kā izrādījās, bija pievākti. Šis fakts saistīja manu interesi, un es izdarīju nelielus pētījumus. Viņš iegādājies ari ilgtermiņa obligācijas. Pagaidi, kamēr aiziešu līdz telefonam pie datora un sameklēšu attiecīgās ziņas.

Lū lika pagaidīt, bet pēc brīža ierunājās no jauna:

- Klausies! Es tūlīt nosaukšu tev visus datus. Rūgtā kanjona apvienotās energosistēmas obligācijas. Astoņdesmit septītā gada izlaidumi. Te tie ir. Tās ir štata, nevis municipālās obligācijas, jo Rūgtā kanjona municipalitātes pagaidām nav. Runa ir par septiņdesmit pieciem miljoniem - paketēm piecpadsmit tūkstošu dolāru vērtībā piecu tūkstošu dolāru obligācijās pēc nomināla. Astoņpadsmit miljoniem izlaidumu termiņš beidzas no astoņdesmit astotā līdz divtūkstošajam gadam, pārējās obligācijas ir ilgtermiņa - vienai trešdaļai termiņš ir divdesmit gadu, otrai - divdesmit pieci gadi, trešai - trīsdesmit. Katra trešdaļa par deviņpadsmit miljoniem.

- Cik liela ir Čanselora iepirktā daļa?

- Acumirkli. Tas man ir citā failā. Labi, te tas ir. Zinās nav absolūti drošas, jo daļa darījumu veikti slepus, taču kļūda būs niecīga. Pēc maniem datiem, Beverlihilzas trasta banka sagrābusies obligācijas par desmit miljoniem - to vidū visvairāk iekārojamās īstermiņa -, kā arī ilgtermiņa obligācijas par desmit miljoniem. Tie ir bankas darījumi. Čanselors varētu iegādāties obligācijas arī personiski, bet to ir grūti noskaidrot.

Es izdarīju galvā aprēķinus.

- No visām obligācijām vairāk nekā ceturtā daļa. Vai nav pārāk liels pirkums tik mazai bankai?

- Saprotams, ka ir. Turklāt, ja ņem vērā pēdējo desmit gadu lejupejošās tendences, neviena banka neiegādāsies ilgtermiņa obligācijas šādā apjomā. Ir zināms, ja”Čanselors kaut kam noticējis, viņa iepirkšanās politika kļūst agresīva. Nav šaubu, ka viņš paredzējis pārdot obligācijas ar peļņu.

- Kā viņš ticis pie tik lielas daļas?

- Kadmusi un valdība deva šo iespēju, jo darījums bija abpusēji izdevīgs. Ja pieredzējis investors demonstrē tik lielu ticību pasākumam, arī citu entuziasms palielinās.

- Kur palika pārējās obligācijas?

- Izlaidumus līdzīgi sadalīja vairākas finanšu institūcijas: citas bankas, krājaizdevu sabiedrības, biržas, apdrošināšanas sabiedrības. Kad bija sadalītas ilgtermiņa obligācijas, pāri palika pavisam maza daļa dažiem neatkarīgajiem, kam ir ērgļa acs, -tādiem kā es.

- Izklausās, ka obligācijām bijis pieprasījums.

- Tās raušus izrāva. Kad beidzās pieteikumu pieņemšana, nekas vairs nebija palicis. Kāds tam sakars ar Kadmusu puikas aizstāvību?

- Varbūt nekāds. Ļauj uzdot tev vēl vienu jautājumu. Vai tas, ka Čanselors jau iepriekš bija ar mieru iegādāties lielu obligāciju skaitu, varēja ietekmēt lēmumu par spēkstacijas būvi?

- Kā garantija? Protams. Ja projekts jau sākumā bija perspektīvs, nekādā ziņā nekaitēja, ja galvenais ieguldītājs to atbalsta jau iepriekš. Bet situācija ar Rūgtā kanjona projektu bija citāda, Aleks. Obligācijas tika pieprasītas tāpēc, ka darījumus ar tām visi uzskatīja par izdevīgiem. Zeme bija Kadmusu ģimenes īpašumā kopš kara. Viņi bija iegādājušies to no armijas par grašiem, tāpēc varēja pārdot ar krietnu atlaidi un, vienalga, gūt pamatīgu peļņu. Savukārt iegūtā peļņa ļāva pretendēt uz lielu līdzdalības daļu spēkstacijas celtniecībā. Un es patiešām domāju, ka daļa ir liela. Iznākumā par obligācijām bija paredzama liela peļņa. Mūsdienās tas ir daudz, un, tā kā pārskatāmā nākotnē visi paredz zemākas likmes, gaidāma pamatīga piemaksa pie nominālvērtības.

- Roka roku mazgā.

- Tieši tā.

- Es dzirdēju, ka bijusi zināma opozīcija. Izvirzījies jautājums par interešu konfliktu.

- Nekā būtiska. Dažas citas celtniecības sabiedrības mēģināja taisīt troksni, kas norima, neizejot ārpus firmu sienām. To vairums bija par mazu, lai spētu īstenot tik lielu projektu. Divas sabiedrības, diezgan lielas, nespēja nākt klajā ar konkurētspējīgu piedāvājumu. Neatsaucot savus iebildumus, celtniecības firmas riskēja izraisīt sabiedrības sašutumu par lielajiem pierakstījumiem, uz ko tās visas ir nadzīgas, un termiņu neievērošanu. Apkārtējo municipalitāšu spiediena rezultātā projektu apstiprinātu ātri. Nostāties obstrukcionista pozīcijās nozīmētu uzņemties lielu politisku atbildību.

- Saceltos jezga, un līgumi par celtniecību nākotnē butu ja-aizmirst.

- Ne tik klaji, taču galveno domu tu esi sapratis. No politiskā viedokļa nekādu grūtību nebija, nekādu tipinu no Sjerras kluba*, kura klaigātu par svētajiem kaktusiem un augsto bezdarba līmeni. Pirmās zemes lāpstas izrakšanā droši vien paredzama daudzu smaidīgu ļaužu piedalīšanās.

- Kad tai jānotiek?

- Nākamā gada sākumā. Tieši pēc grafika.

- Un Čanselora nāves dēļ nekas nemainīsies?

- Kāpēc lai mainītos? Cilvēki, protams, vēros, kas pārņem banku. Ja nu kāds stulbenis, tad ieguldītāju skaits lēnām, bet stabili samazināsies. Ciest dabūtu visi. Taču tā ir iekšēja lieta, kam nav nekāda sakara ar Rūgto kanjonu. Un ar obligācijām.

- Bet kas var ietekmēt projektu?

- Nekas mazāks kā īstas Dieva dusmas - ir taču jauki vainot Dievu, ja kaut kas noiet greizi, vai ne? Ezers, piemēram, pa vienu nakti izgaro vai “Cadmus Construction” kļūst par sociālistisku uzņēmumu. Aleks, man šī saruna sāk nepatikt, - pie joda, ko tas viss nozīmē?

- Es nezinu, Lū. Patiešām nezinu.

- Klausies, es negribu izrādīties histērisks, taču ļauj izskaidrot manu tagadējo situāciju. Parasti es turos no obligācijām pa gabalu. Gan pats, gan vērtspapīru portfeļi, kas nodoti manā pārziņā. Vēsture rāda, ka nekas labs no obligācijām nav gaidāms, labākajā gadījumā tās pasargā, lai nedabūtu triecienu no flangiem. Diemžēl man ir daži klienti, kas tās pieprasa: tādi konservatīvi tipi kā tu, muļķi, kas ir tik bagāti, ka maldīgi uzskata, it kā viņiem būtu diezgan daudz naudas. Tāpēc es allaž uzmanu, vai neparādīsies kāds labs izlaidums, un ātri to iepērku. Tas gadās reti, taču Rūgtā kanjona obligācijās es ieguldīju lielu naudu. Pagaidām daudzi cilvēki man par to pateicīgi. Bet, ja kaut kas pajuks, tie paši cilvēki būs ļoti nelaimīgi. Tas viņus iznīcinātu. Kaut arī

' Dabas aizstāvju biedrība. (Tulk. piez.)

pērn jutos kā Mids. Pietiek ar vienu kļūdu, un es kļūšu tikpat populārs kā Arafats B 'nai B'rith* locekļu vidū.

- Lū, es jau teicu, ka nekas manās ausis nav nonācis. Ja nonāks, piezvanīšu.

- Zvani gan, - viņš nikni noteica. - Turi acis vaļā! Divdesmit četras stundas dienā.

24

Ierados universitātē nākamajā dienā septiņos no rīta. Kaut ari psiholoģijas fakultātes ēka bija slēgta, sānu durvis stāvēja vaļā, kā Dženifera bija apsolījusi.

Laboratorija atradās divus stāvus zem zemes gara gaiteņa galā aiz dzīvnieku mītnes, kas oda pēc žurku barības un mēsliem. Dženifera sēdēja pie pelēka metāla galda telpā bez logiem un gaidīja mani. Uz galda stāvēja grāmatu kaudzes, žurnālu rakstu fotokopijas un dzeltena papīra loksnes. Aizmugures sienu rotāja Ed-varda Goreja plakāts. Pa kreisi atradās laboratorijas galds ar melnu virsmu, kas, strādājot pie tā ar skalpeli, gadu gaitā bija kļuvusi nespodra, bet pa labi - būri ar dzīvniekiem. Uz galda bija nolikts atvērts preparēšanas piederumu komplekts un spole ar elektrodu vadiem. Būros valdīja dzīva rosība, no vienas puses uz otru skraidīja tumši, gareni plankumi ar baltiem apsējiem - žurkas ar aptītām galvām. Žurkas šķita sevišķi nemierīgas un pārtrauca skraidīšanu tikai tādēļ, lai pakasītos, iepīkstētos, iedzertu ūdeni no pudeļu snīpjiem vai, paužot protestu pret cilvēka nežēlību, grauztu restes. Dažas žurkas bija upurējušās zinātnei, jo uz viņu galvām bija uzliktas sārtas parafīna cepurītes. Es zināju, ka zem cepurītēm atrodas kailas smadzenes ar bojājumiem stratēģiski nozīmīgās vietās. Katras cepurītes vidū uz augšu slējās collu garš elektroda gals va-diņa piestiprināšanai, kas šūpojās reizē ar galvaskausu.

‘ Starptautiska ebreju organizācija. (Tulk. piez.)

- Aleks! - Dženifera satrūkusies strauji piecēlās. Reaģējot uz viņas sakustēšanos, iepīkstējās žurka.

Viņa bija ģērbusies viscaur melnā - vaļīgs svīteris, cieši pieguļoši kokvilnas svārki, augstpapēžu kurpes. Rūsganie mati bija mitri pēc dušas, seja tīri nomazgāta. Ausīs karājās melni plastmasas trīsstūri. Viņa ar pirkstiem nervozi bungoja pa galda virsmu. Efektīga, ļoti skaista jauna dāma. Ne uz pusi tik veca kā es.

- Labrīt, Dženifera!

- Paldies, ka nonāci pie manis lejā. Zinu, ka vakar nebiju īpaši atsaucīga. Tā lieta ir pārāk sarežģīta, lai runātu pa telefonu.

- Ja tev zināms kaut kas tāds, kas var līdzēt Džeimijam, es uzmanīgi klausos.

Viņa nervozi novērsās.

- Man nav... varbūt esmu sevi pārvērtējusi. Pagaidām viss ir tikai koncepcijas līmenī.

Es apsēdos, un viņa sekoja manam paraugam.

- Kas tev ir padomā? - es pajautāju.

- Vai es teicu, ka mani jau pirms laba laika ieinteresēja viņa garīgā stāvokļa pasliktināšanās. Tavi jautājumi lika šai interesei izkristalizēties. Proti, nav nekādas psihopātijas, ir pretmnas starp viņa iedomāto garīgo stāvokli un sērijveida slepkavībām, redzes halucinācijas, jautājums par narkotiku lietošanu. Es ilgi domāju par to un centos izprast. Tas bija vājprāts.

Dženifera paņēma no galda pildspalvu un izmantoja kā diriģenta zizli, uzsvērdama savas runas ritmu.

- Drīz es atskārtu, ka rīkojos aplam, cenšoties pielāgot faktus - noteiktus faktus - nepārbaudītai hipotēzei, ka viņš ir gan garīgi slims, gan sērijveida slepkava. Vajadzēja hipotēzi atmest un sākt visu no gala. Konceptuālā līmenī. Vajadzēja izvirzīt alternatīvas hipotēzes un pārbaudīt.

- Par kādām alternatīvām tu runā?

- Sāksim ar pārstatīšanu. Pieņemsim, ka Džeimijs ir slepkava, bet ne garīgi slims. Džeimijs ir sadistisks, slepkavniecisks psihopāts, kurš simulē šizofrēniju, lai izvairītos no atbildības par izdarītajiem noziegumiem. Šādu taktiku lietojuši sērijveida slepkavas arī agrāk - Piekalnes Žņaudzējs, Sema Dēls -, un tā pilnīgi atbilst psihopātu manipulatīvajai iedabai. Taču esmu lasījusi, ka šāda taktika ne īpaši attaisnojas, vai ne?

- Nē, neattaisnojas, - es piekritu. - Zvērinātie izturas ar neuzticību pret psihiatru liecībām. Tomēr aizstāvis var kaut ko panākt, ja viņam ir pārliecinoši pierādījumi.

- Aleks, pirmām kārtām Džeimijs taču varēja izvairīties no noķeršanas. Grūti saprast, kāpēc tik attīstīts cilvēks - pieņemot, ka viņš nav psihiski slims, - ļauj sevi noķert nozieguma vietā, lai vēlāk izmantotu apšaubāmu stratēģiju. Turklāt psihiska saslimšana nav nekas tāds, ko var uzvilkt kā svīteri. Viņa stāvoklis pasliktinājās jau labu laiku pirms apcietināšanas. Tu taču nedomā, ka viņš simulēja?

- Nē, - es atbildēju. - Viņš mocījās pārāk stipri un pārāk ilgi, turklāt stāvoklis pasliktinājās. Dienā, kad notika mana saruna ar jums, Džeimijs bija meties pret kameras sienu un ieguvis smadzeņu satricinājumu. Skats bija asiņains. Pat cietumsargs, pēc kura domām, Džeimijs bija simulants, pēc tam mainīja savus uzskatus.

Dženifera pagriezās uz krātiņu pusi, noskatījās, kā žurka cenšas izbāzt purnu cauri režģiem, un saviebās.

- Tas ir briesmīgi. Es izlasīju avīzē par to, kas noticis, taču nekas sīkāk tur nebija teikts. Kā viņš jūtas?

- Nezinu. No līdzdalības šajā lietā esmu atbrīvots un kopš tā laika neesmu viņu redzējis.

Dženiferu šis fakts izbrīnīja. Bet, iekams viņa paguva pārsteigumu paust vārdos, es sacīju:

- Katrā ziņā mani nav jāpārliecina, ka viņš nav psihopāts. Kāda ir tava nākamā hipotēze?

- Psihiski slims, bet ne slepkava. Jautājums par redzes halucinācijām, kā arī narkotiku lietošanu nezaudē aktualitāti. Taču atbilde uz abiem varētu būt tāda, ka viņš gan slimojis ar šizofrēniju, gan lietojis narkotikas.

- Vienlaikus?

- Kāpēc ne? Es zinu, ka narkotikas neizraisa šizofrēniju, tomēr robežgadījumos tās dažreiz likušas svaru kausiem nosvērties. Džeimijs, cik es viņu pazīstu, nekad nav bijis īsti adekvāts. Tātad - vai viņš nevar būt ieņēmis LSD vai ko citu, kas aizmēzis visas ego robežas, izraisījis psihisku sabrukumu, un pēc tam turpinājis lietot narkotikas?

- Džena, gandrīz visi apgalvo, ka viņš bijis pret narkotikām. Neviens ne reizi nav redzējis viņu tās lietojam.

- Bet ko saka Gērijs? Vai tu atradi viņu?

- Jā. Džeimijs esot lietojis narkotikas, tā viņš saka. Bet viņš to secinājis pēc Džeimija uzvedības un atzīst, ka ne reizi nav redzējis viņu aizejam halucināciju pasaulē.

- Tātad šis jautājums joprojām ir atklāts. - Dženifera neatkāpās.

-Ar otro hipotēzi saistītajai galvenajai problēmai, - es sacīju, - nav nekāda sakara ar narkotikām vai psihozi. Ja viņš nav slepkava, tad kā galu galā viņa rokās nokļuva nazis?

Dženifera nesteidzās ar atbildi.

- Tagad jautājums kļūst mazliet teorētisks.

- Lai tā būtu.

- Bet ja nu slepkavība ir inscenēta? Tādā gadījumā uzreiz tiek atrisinātas vairākas konceptuālas problēmas. Vispirms jāatbild uz jautājumu - kā? Nokļūstot uz šā ceļa, paveras trešā alternatīva, kas, manuprāt, ir ļoti piemērota, jo novērš visas neatbilstības. Viņš patiesībā nav nedz slepkava, nedz šizofrēniķis. Gan nozieguma aina, gan viņa garīgā stāvokļa pasliktināšanās ir psihobioloģisku manipulāciju rezultāts.

- Tas ir?

- Ķīmiska prāta kontrole, Aleks. Psiholoģiska indēšana. Kāds izmantojis halucinogēnus, lai laupītu viņam saprātu. Un nolicis pēc apstulbināšanas nozieguma vietā.

- Tā ir kvantu pāreja.

Dženifera pāri galdam satvēra manu roku.

- Es zinu, šī teorija izklausās pievilkta aiz matiem, taču uzklausi mani līdz galam.

Iekams paguvu atbildēt, viņa ierunājās no jauna:

- Mana koncepcija galu galā nav nemaz tik dīvaina. Vai psihodēliskie pētījumi neattīstās precīzi pēc plāna, jo psihiatri meklē vielas, kas simulē šizofrēniju? Faktiski, pirms radās termins psihodēlisks, LSD, psilocibīnu un meskalīnu sauca par psi-hotomimētiķiem, jo tie izraisa kaut ko līdzīgu psihozei. Un, kamēr hipiju dēļ LSD neieguva sliktu slavu, pētnieki uzskatīja to par brīnumlīdzekli, kas ļauj no ārienes radīt psihozes modeli. Psihoterapeiti sāka to izmantot, lai uzzinātu, ko pārdzīvo pacienti, bet farmaceiti pētīja molekulāro uzbūvi, lai noskaidrotu neirobioloģiskos... - Viņa apklusa, paskatījās uz mūsu rokām, atrāva savējās un mēģināja noslēpt mulsumu, pārkārtojot grāmatas. - Bet ko es lieki runāju? - viņa noteica. - Tu jau tāpat visu to zini.

- Dženifera, es šaubos, vai tava teorija pievilkta aiz matiem - kā teorija. Jautājums par narkotikām rosās man zemapziņā no brīža, kad iesaistījos šajā lietā. Es jau domāju, kādas ir iespējas Džeimiju attaisnot, tāpēc būtu ļoti priecīgs, ja noskaidrotos, ka viņš ir upuris, nevis vainīgais. Nelaime tikai tā, - es turpināju, - ka šī teorija rada dažas nopietnas problēmas. Naktī, kad Džeimijs tika ievietots Kanjonouksas slimnīcā, pārbaudīts, vai viņš lieto LSD vai citas narkotikas, un analīžu rezultāti bijuši negatīvi. - Ja vien Meinvoringam var ticēt. - Kaut arī šizofrēnijas izpausmes daļēji līdzinās narkotiku iedarbībai, tu zini ne sliktāk par mani, ka savā būtībā tās ir stipri atšķirīgas. Narkotiku izraisītais apdullums ir stereotipisks un vizuāli graujošs. Šizofrēniju raksturo galvenokārt dzirdes...

- Bet Džeimijam bija redzes halucinācijas.

- Tādas varēja būt - dažiem šizofrēniķiem tās rādās -, taču visbiežāk halucinājas skāra dzirdi. Viņš dzirdēja balsis. Šis fakts vairāk norāda uz psihozi. Turklāt viņa garīgās veselības pasliktināšanās bija hroniska. Narkotiku izraisītais apdullums parasti nevelkas ilgi. Lai Džeimijs atrastos šādā stāvoklī, kādam būtu pastāvīgi ar varu viņam jādod LSD. Apmēram kā ar intravenozās iešļircināšanas sistēmu.

- Tas iespējams slimnīcā.

- Bet ne cietumā.

Dženifera apklusa, taču dūšu nezaudēja. Izplēsusi no piezīmju burtnīcas lapu, viņa sāka rakstīt.

- Es patlaban gatavoju visu tavu iebildumu sarakstu. Kas

vēl?

- Labi. Pat ja izdotos pierādīt, ka Čanselora noslepkavošanas naktī Džeimijs sazāļots, lietiski pierādījumi saista viņu ar sešām citām slepkavībām. Vai viņš sazāļots un aizvests uz visu šo slepkavību vietām? Atklāts paliek arī jautājums par viņa bēgšanu. Kā viņš nokļuvis no Kanjonouksas līdz Čanselora mājai? Pat apreibinātam ar narkotikām, Džeimijam, vienalga, vajadzēja kaut ko atcerēties no nakts notikumiem.

Dženifera ieskatījās piezīmēs un pacēla acis.

- Kādas ir tavas domas par lietiskajiem pierādījumiem?

- Es nezinu neko sīkumos, - sacīju, lai nebūtu jāstāsta par Heteres Kadmusas lavandas krāsas kleitu.

- Pirkstu nospiedumus var noņemt un uzlikt vajadzīgā vietā. Pārējais ir pavisam nedrošs. Esmu iepazinusies ar tiesu bioloģiju, un tā nebūt nav tik zinātniska, kā domā vairums cilvēku. Divi eksperti var pārbaudīt vienu un to pašu lietisko pierādījumu un nonākt pie diametrāli pretējiem secinājumiem. Tāpat kā psihologi.

Es pasmaidīju.

- Ja runājam par bēgšanu, - viņa turpināja, - ko tad, ja bēgšanas vispār nav bijis? Varbūt kāds bēgšanu inscenējis, aizvedis Džeimiju no slimnīcas un atstājis pie Čanselora.

Ienāca prātā Andrea Vena, viņas jaunais mustangs, un man radās daži jautājumi. Ja cilvēks nevis bēdzis, bet īstenībā nolaupīts, kāpēc tad Džeimijam ļāva man piezvanīt?

- Un nu, - Dženifera sacīja, atgriezusies pie saviem pierakstiem, - vēl palicis jautājums par narkotiku reibuma un psihožu dažādo dabu. Ja runa ir par LSD un vairumu parasto halucino-gēnu, tev taisnība. Taču nav aplūkotas dažas citas vielas, kas izraisa ilgstošus traucējumus un kropļo dzirdes uztveri.

- Kuras viegli iedodamas slepus, - es piebildu, - iekšķīgi vai injicējot. Un parasti netiek izdarītas analīzes, lai tās atrastu. Tu domā pašas retākās vielas.

Dženifera jūsmīgi pamāja ar galvu.

-Tieši tā!

- Vai tev ir padomā kas konkrēts?

- Nē. Es iedomājos, ka tu varētu zināt.

- Nekas prātā nenāk, - es atteicu. - Neesmu psihofarmako-loģijas speciālists.

- Šo lietu vajag izpētīt, - viņa noteica, skatīdamās man acīs. - Man ir laiks. Kā tev?

Es mirkli domāju.

- Protams, ir.

- Lieliski!

Garām zinātniskajam korpusam gājām uz medicīnas centru. Pulkstenis rādīja pusastoņi, un universitātes teritorijā sāka parādīties cilvēki: skrējēji, nevaļīgi aspiranti, bikli medicīnas un zobārstniecības kursu klausītāji ar grāmatu maisiņiem. Šis bija viens no tiem rītiem, kas aicināja cilvēkus atgriezties zem Losandže-losas tumši zilajām debesīm, zem kurām no okeāna nestais gaiss bija dzeldinoši vēss. Dženifera ciešāk ietinās apmetnī un turpināja spraigi runāt.

- Vispirms es aplūkoju problēmu no izziņas viedokļa. Vai iespējams kādam sajaukt prātu tikai ar psiholoģiskiem paņēmieniem?

- Smadzeņu skalošana?

- Jā, taču nežēlīga, līdz sākas nopietna psihoze. Kā Čārlzs Boijers apstrādāja Ingridu Bergmani filmā “Gāzes gaismā”. Tikai tas ir kino. Reālajā dzīvē nekas tamlīdzīgs neizdotos, jo ar stresu vien nepietiek. Atceries, kādu milzīgu stresu cilvēkiem nācās pārdzīvot nacistu koncentrācijas nometnēs. - Viņas plakstiņi uz brīdi nolaidās un palika ciet. - Mans tēvs pusaudža gados bija nokļuvis Aušvicē, arī daudzi viņa vienaudži ir izdzīvojuši. Esmu runājusi ar viņiem par to laiku. Tā ir trauma uz visu mūžu - nemiers, depresijas, fiziskas kaites -, taču neviens no viņiem nav sajucis prātā. Tētis to apliecina. Psihiskas saslimšanas simptomi parādījušies vienīgi tiem, kas nav bijuši garīgi veseli, jau ierodoties nometnē. Vai tas saskan ar jau zināmajiem faktiem?

- Jā. Un ar klīnisko pieredzi. Šajos gados esmu redzējis tūkstošiem bērnu un pieaugušo neiedomājama stresa apstākļos un neatceros nevienu gadījumu, kad stress būtu izraisījis psihozi. Cilvēka psihe ir neparasti elastīga.

Dženifera pārdomāja dzirdēto un noteica:

- Un tomēr ir pavisam viegli novērst žurku un mērkaķu psihisko uzvedību ar stresu. Doktors Geilords to pierādījis. Pietiek, ja elektrificē būru grīdu, neļauj nevienam aizbēgt, pēc nenoteikta laika dod triecienus ar strāvu, un dzīvnieki vienkārši saritinās, izkārnās un atslēdzas. Tā rīkojoties pietiekami ilgi, viņi nekad vairs neatgūsies. - Dženifera apklusa un uz brīdi ieslīga domās. - Cilvēki ir daudz komplicētāki, vai ne. Kā organismi.

- Jā, - es pasmaidījis atteicu. - Kā organismi.

Palikušo ceļa gabalu mēs nogājām klusējot, ieradāmies pie biomedicīniskās fakultātes bibliotēkas piecas minūtes pirms atvēršanas un īsinājām laiku, dzerdami kafiju no pagalmā ierīkotā kafijas automāta. No gājiena meitenes seja bija pietvīkusi, iedegusī āda piesārtusi. Saulē laistījās jau izžuvušie mati. Acis - debesu zilumā.

Nolikusi grāmatas, viņa turēja tasīti abās rokās un dzerdama moži tērgāja. Katrs izsauciens lika viņai pievirzīties man tuvāk un strauji un bikli, kā pārbaudot karstu gludekli, pieskarties rokai. Vairāki studenti ievēroja mūs, un šķiet, ka daži no viņiem smīnēja.

- Iesim, - es aicināju, paskatījies pulkstenī un iemetis kafijas krūzīti atkritumu tvertnē.

Mēs iegājām bibliotēkā tūlīt aiz diviem zobārstniecības studentiem, kas nesa kastes ar kauliem, un iekārtojāmies pie brīva o/.olkoka galda netālu no plauktiem ar periodiku.

- Kādā veidā tu domā šo jautājumu risināt? - Dženifera vaicāja.

-Apsēdīsimies, uztaisīsim savstarpēji saistīto tematu sarakstu, sadalīsim savā starpā, dosimies uz grāmatu krātuvi un izpētīsim perspektīvākos. Sākumā varam veikt vispārīgu pārbaudi un atzīmēt visu konkrēto.

- Laba doma. Kā būtu, ja ziņas par jaunāko literatūru pameklētu datorā?

- Medicīnas jomā?

- Arī anotācijās par psiholoģiju. Liekas, jābūt pastāvīgam pieslēgumam arī par ķīmiju.

- Katrā ziņā. Un tad tik uz priekšu pa atsauksmju norādīto ceļu.

- Lieliski. Vai tev zināms fakultātes konta numurs? Neviens tur neko nemeklēs, ja nebūs garantēta samaksa.

- Nē. Manā fakultātē tādas lietas kārto pilsētas otrā malā. Tomēr dažreiz iespējams nokārtot maksājumus caur pediatrijas fakultāti. Izmanto manu vārdu, un, ja radīsies problēmas, es sazināšos ar viņiem.

Mēs uztaisījām sarakstu, sadalījām, norunājām satikties pusdivpadsmitos, un mūsu ceļi šķīrās atbilstoši vecumam - viņa devās taisnā ceļā pie datoriem, bet es pirms ieiešanas divpadsmit-stāvu datu tornī, kas pazīstams kā Biomedicīnas grāmatu krātuve, veselu stundu šķirstīju kartotēku un pierakstīju pieprasījuma numurus.

Meklējumus sāku ar psihiatriju, bet pēc tam izskatīju neiroloģiju un psihobioloģiju. Anotācijas kļuva arvien noslēpumainākas un plašākas. Divās stundās biju izsijājis veselu dokumentu kalnu, bet uzzinājis maz.

Kā jau Dženifera pieminēja, psihodēliskie pētījumi bija sākti kā mēģinājums atveidot psihozes, no trīsdesmitajiem līdz piecdesmitajiem gadiem publicētie raksti lielākoties bija sausi traktāti, kas aplūkoja molekulārās struktūras, un tajos pavīdēja piesardzīgs optimisms par iespējamiem panākumiem turpmākajos šizofrēnijas pētījumos. Es uzdūros Hofmena aprakstam par LSD sintezēšanu, kā arī anotācijām par citiem nozīmīgiem notikumiem, taču nekur neviens nebija aplūkojis apzinātu psihes in-dēšanu.

Sešdesmitajos gados zinātniskais klimats mainījās. Toreiz biju students un tik centīgi apguvu zināšanas, ka nebija laika pievērsties bioķīmiskām izpriecām. Tomēr atcerējos, kā Līrijs, Alperts un citi sāka propagandēt narkotikas, ka tām piemīt filozofiskas, reliģiskas un politiskas īpašības, un kā tad sekoja narkomānijas vilnis, kad šīs runas nonāca ausīs tiem, kam nevajag.

Sešdesmito gadu raksti atdzīvināja atmiņas par tiem laikiem - traģisku hroniku, kas tika pasniegta kā dzīves proza: narkotiku apreibinātie Ikara visvarenībā dodas ērgļa lidojumā no desmitā stāva loga, kaili skraida pa automaģistrālēm, bāž rokas mucās ar verdošu ūdeni vai rīko pašiznīcināšanās orģijas. Kamēr psihologi un psihiatri nodarbojās ar narkotiku izraisītās saindēšanās ārstēšanas metožu pilnveidošanu, to zinātniskā vērtība zuda. Paplašinoties garīgi veselo narkomānu psihožu spektram, atklājās, ka halucinogēni ir sevišķi bīstami robežgadījumos, kā arī personām, kam “nav stingri noteiktas ego robežas”, tāpēc no tiem atteicās. Visbiežāk par grēkāzi padarīja LSD, taču bija arī citas vielas: amfetamīni, barbiturāti un psihodēliskie līdzekļi, tādi kā DMT, tos iesauca par biznesmeņu lenča pārtraukuma kaifu, jo tie nodrošināja strauju un spilgtu četrdesmit piecas minūtes līdz divas stundas ilgu apreibināšanos.

Dažreiz lenča pārtraukums ievilkās ilgāk, nekā bija paredzēts, gadījās novirzes no normas, kas ilga četras līdz piecas die-uas, un atšķirībā no LSD vielas iedarbība pastiprinājās, ja tika lietots torazīns vai citi fenotiazīna trankvilizatori. Es atcerējos Džeimija atšķirīgo reakciju, kad tika izmantoti medikamenti, atcerējos neizprotamo stāvokļa pasliktināšanos un uzlabošanos, kas bija mulsinājusi Meinvoringu, un sāku domāt, vai tikai tā nav bijusi zāļu iedarbības pastiprinājuma izpausme. Ja Džeimijs būtu saindēts ar kādu DMT līdzīgu vielu, torazīns viņa stāvokli pasliktinātu, nevis uzlabotu. Taču DMT iedarbība bija pārāk neaprēķināma, lai to izmantotu apzinātai prāta kontrolei, kā domāja Dženifera.

Lasot es atradu rakstus par hašišu, psilocibīnu, meskalīnu un dīvainu LSD un DMT sajaukumu, kuru pazina kā STP. Mani ieintriģēja kāds Kalifornijas universitātes Sanfrancisko medicīnas skolas pētnieku grupas slimības vēsturu apkopojums ar secinājumu, ka STP ir “bioķīmiska krievu rulete”, kā arī piezīme, ka to izdevīgā brīdī lieto noziedzīgas motociklistu bandas. Taču aizraušanās ar minēto vielu bija pārāk īsa, jo kokteilis izrādījās pārāk ātri gaistošs pat tādiem dzīvniekiem kā ādās tērptajiem motociklistiem. Atkal motociklisti. Brīdi domāju par atradumu, taču nekas nenāca prātā.

1968. gada apskata parindenī bija pieminēta tāda viela kā Deivisa Parka radītais sernils, īslaicīgs anestezējošs līdzeklis, kas bija paredzēts izmantošanai kaujas laukā, taču atmests, jo, nepareizi lietojot, tas varēja izraisīt psihiskus simptomus.

Saindēšanās ar sernilu līdzinājās šizofrēnijai - pat līdz dzirdes halucinācijām. Apskata autors gan uzskatīja, ka šīs vielas iedarbība ir briesmīga - tā radīja nāves ilūziju, it kā cilvēks slīktu, un citas šausmas, tāpēc viņš prognozēja, ka nez vai tā tiks plaši izmantota. Desmit gadus vēlāk sernilu galvenokārt pazina ar nosaukumu “lokomotīve”, DOA, “eņģeļu putekļi”, PCP vai fenilcilidīns un tas bija kļuvis pilsētu graustos par galveno izklaides narkotiku. Tik daudz par pareģošanas spējām.

Dzirdējis Džeimija nesakarīgo runu pa telefonu un uzzinājis par dažiem visai tipiskiem PCP simptomiem, piemēram, pēkšņi radušos satraukumu vai apmulsumu, kas robežojas ar vardarbību, paranoju, dzirdes halucinācijām, kā arī ilgstošiem dziļas depresijas periodiem, mana pirmā doma bija tāda, ka zēns lietojis fenilcilidīnu. Šo vielu varēja lietot iekšķīgi, un tās iedarbība ilga no dažām stundām līdz vairākām nedēļām. DMT iedarbība nebija prognozējama. Savukārt fenilcilidīna izsauktā reakcija bija atkarīga arī no devas - neliels daudzums varēja izraisīt nejutību vai eiforiju, mērens daudzums - analgēziju. Pārdozēšanas rezultātā viegli varēja iestāties koma un nāve, un vielas daudzums asinīs, kas noteica šo robežu, bija gandrīz netverams. Tas nozīmēja, ka pastāvīgas fenilcilidīna devas viegli var cilvēku nogalināt vai laupīt tam prātu. Pārāk nedroši, lai izmantotu šādu variantu plānotā psihes saindēšanas programmā.

Turklāt, kā es Dženiferai jau teicu, Meinvorings Džeimija asinīs fenilcilidīnu nebija atradis.

Ja vien psihiatram varēja ticēt.

Bet, ja nevarēja, kāda alternatīva tad vēl bija? Scenārijs, ka ļauns ārsts liek lietā savu prasmi, lai laupītu cilvēkam prātu? Jautājumu par devas lielumu var atrisināt, to aprēķinot. “Bioķīmijas speciālistam” būtu jāmāk noregulēt medikamentu devas līmeni tādu, kāds nepieciešams prāta kontrolei. Taču mana gudrošana neko nedeva, jo Meinvorings bija parādījies pie apvāršņa labu laiku pēc tam, kad Džeimija stāvoklis sāka pasliktināties. Un, pat ja viņš būtu iesaistīts pacienta indēšanā, kāds motīvs viņu varēja vadīt?

Galvā veidojās nesakarīga kolāža: panku skulptūras, melnas grāmatas, spēkstacijas un asiņainas lavandas krāsas zīda strēmeles. Ausīs džinkstēja Milo vārdi: “Atkal viena sazvērestība, vecīt?” - un es sapratu, ka esmu ļāvis sevis iesaistīt septiņpadsmit gadus vecas meitenes minēšanas spēlē; tiesa gan, nevarēja noliegt, ka viņai ir izcils intelekts.

Intelektuāli vingrinājumi cilvēkiem, kam nav nekā, ko darīt, es nodomāju, skatīdamies uz grāmatu kaudzi sev priekšā. Un laika šķiešana.

Un tomēr es turpināju lasīt. Un konstatēju, ka esmu kļūdījies.

Es atradu divas daudzsološas anotācijas. Materiāls, kas sākumā zviedra rakstā likās pavirša norāde uz psihes saindēšanu, aizveda mani pie plauktiem, kur nodalījumā par botāniku sāku meklēt Makalistera un citu Stenforda universitātes autoru monogrāfiju. Grāmata diemžēl jau bija paņemta. Es nobraucu ar liftu apakšējā stāvā un devos pie bibliotekāriem noskaidrot, vai vajadzīgā grāmata nav saņemta atpakaļ, bet līdz plauktiem vēl nav tikusi. Bibliotekārs, dūšīgs futbolista tipa melnais, piecas minūtes spaidīja datora tastatūru un šķirstīja lapas, tad pagriezās un pakratīja galvu.

-Atvainojiet, ser. Grāmata nav izsniegta. Tas nozīmē, ka tā cirkulē pa bibliotēku. Dažreiz kāds aiznes grāmatu pie kopējamā aparāta un tur aizmirst.

Es pateicos bibliotekāram, pārbaudīju telpu ar kopējamiem aparātiem, taču neko neatradu. Viena vienīga sējuma meklēšanu tik apjomīgā vietā kā Biomedicīnas bibliotēka var salīdzināt ar adatas meklēšanu siena kaudzē, tāpēc devos pa kāpnēm uz krātuves zemāko līmeni četrus stāvus zem zemes, lai meklētu otru anotācijā minēto grāmatu.

Attapos noplukušā pagraba kaktā, bet mani no visām pusēm ieskāva metāla plaukti no grīdas līdz griestiem ar antīkiem sējumiem. Šķita, ka grāmatas neiederas augsto tehnoloģiju medicīnā, tāpēc tās kā senili veci cilvēki nobēdzinātas tālāk no acīm.

Tas bija bibliomorgs, kluss, blāvi apgaismots, ar caurulēm pie griestiem, ar pelējuma un rūsas plankumiem uz sienām. No kādas caurules lēni pilēja ūdens, zem grāmatu plaukta bija izveidojusies peļķe, bet dažas grāmatas no mitruma savilgušas un izlocījušās.

Daudzas grāmatas bija ārzemju izdevumi: latīņu, vācu un franču valodā. Lielākā daļa ar atlocītiem stūrīšiem. Lai izlasītu izbalējušos nosaukumus uz laikazoba skartajām muguriņām, vajadzēja cieši ieskatīties. Beidzot atradu meklēto izdevumu un aiznesu uz lasīšanas kabīni.

Grāmata bija iesieta stingrā, baltā audeklā, bet tas laika gai-tā ieguvis tādu krāsu kā kafija ar pienu. Septiņdesmit gadus vecais izdevums bija tik liels kā mākslas grāmata ar elegantiem burtiem un pauspapīra lapām virs gravīrām. “Taksonomija, kā arī fantastikantu un eiforijas botānika: Narkotisko alkaloīdu meklējumu rezultāti pie primitīvajām ciltīm.” Osguds Šiners-Vrī, Britu impērijas ordeņa kavalieris, mākslu bakalaurs, mākslas maģistrs, filozofijas doktors, zinātņu doktors, Oksfordas universitātes botānikas un botāniskās ķīmijas profesors, Britu muzeja zinātniskais līdzstrādnieks.

Uzšķīru lapu, kurā bija priekšvārds. Profesors Šiners-Vrī pompozā stilā kā taisnodamies mēģināja skaidrot, kāpēc desmit gadus klīdis pa džungļiem, meklējot augus, kas iedarbojas uz prātu.

“Cilvēka eksperimenti ar dabu, mēģinājumi iedarboties uz jutekļiem ir tikpat veci kā cilvēce,” viņš rakstīja. “Bet tikai šajā gadsimtā zinātne izstrādājusi paņēmienus, kas visas cilvēces labā ļauj noskaidrot ķīmisko sastāvu augu sugai, kuru esmu klasificējis kā fantastikantus. Visvairāk iegūs plānprātības, kā arī dažādu citu nervu un psihisko slimību dziedniecība. Nav jāšaubās, ka minētajām pievienosies arī citas kaites.”

Pirmajā nodaļā bija apskatīta burvestību vēsture Eiropā viduslaikos. Šiners-Vrī izvirzīja tēzi, ka burves bijušas prasmīgas aptiekāres, kas izmantojušas savu talantu “neveselīgai komercijai”, - gudrākās farmakoloģes pārdevušas savus pakalpojumus “amorāliem augstāko šķiru pārstāvjiem”.

Augstmaņi maksājuši burvēm, lai tās indētu politiskos un personiskos ienaidniekus. Kas tad ietilpis viņu gatavotajā dzirā?

Fantastikantu grupā, kas satur alkaloīdus, ietilpst ne tikai tādi augi kā melnā driģene (Hyoscyamus niger) un dažādi be-ladonnas paveidi (Atropa belladonnci). Šie augi spēj simulēt mulsuma lēkmes un vājprātu, kas ilgst vairākas dienas vai nedēļas, un lielākā koncentrācijā tie ir letāli. Nav jāšaubās, ka vecs, prasmīgs burvis spēj uztaisīt tādu alkaloīdu maisījumu, ka precīzi paredzams, kāds iznākums pēc tā iedzeršanas gaidāms: pārejošs apmulsums, kam seko ilgstošs vājprāts vai nāve - pēc burvja izvēles.

Tātad viduslaiku ragana bija tikai gudra ķīmiķe, kas atsaucās uz dēmoniskiem spēkiem, lai radītu ap sevi visvarenības auru. To pašu var teikt par šamaņiem, kā arī Haiti un citu Kārību jūras salu burvjiem. Viņu tā saucamo burvestību izraisītās garīgās un fiziskās novirzes ir tikai viltīgas alkaloīdu intoksikācijas rezultāts.

Otrā nodaļā Šiners-Vrī aprakstīja ceļojuma maršrutu pa La-tīņameriku un atzīmēja, ka Jaunajā pasaulē ir neparasti liela tādu augu koncentrācija, kuri iedarbojas uz psihi. Miksteku gi-i-va pūpēdis, ar nosaukumu teonancatl (dievišķā miesa) pazīstama acteku svētā sēne, Jarimagvas koka piepe Peru, Vi-ljavisensio (1858) aprakstītā raganu dzira, kuru no banisteriopsis vīna iztvaicējis Saparo, - vārdu sakot, no tām visām bija izdalīts alkaloīds, kas ķīmiskā sastāva ziņā līdzīgs al-kaloīdam, kuru iegūst no Atropa bellcidonnci. Visi iepriekš minētie augi bija dēvēti par fantastikantiem, visi turpmākas izpētes vērti.

“Galveno uzmanību es tomēr pievērsu tādam specifiskam be-ladonnas avotam kā daturas kokam, sevišķi ar unikālām īpašībām apveltītajai brugmansia apakšdzimtai. Šīs īpašības būs aplūkotas grāmatas turpinājumā.”

Pāršķirstīju ilustrāciju lapas, kurās bija attēloti koši, platla-paini krūmi vai koki ar nokareniem taurveidīgiem baltiem vai dzelteniem ziediem un lieliem, gludiem, pākšveidīgiem augļiem, un pārgāju uz trešo nodaļu.

Bezbailīgais profesors Šiners-Vrī rakstīja: “Brugmansia ir fantastikantu arhetips ne tikai tāpēc, ka, apēdot atsevišķu tā daļu, parādās akūtai plānprātībai vai citām garīgām slimībām līdzīgi simptomi, bet arī tāpēc, ka iespējams pakļaut to izpausmi cilvēka kontrolei.”

Cilvēka kontrole. Sirdij skaļi sitot, es lasīju tālāk.

“Šī kontrole iespējama tāpēc, ka brugmansia krūmiem ir tendence uz spontānām un straujām mutācijām, kuras viegli izraisīt, iespraužot stumbra gabaliņu miklā zemē. Tas ir tik vienkārši, ka ar šo uzdevumu tiktu galā pat neattapīgs bērns.

Augsto Andu ielejās esmu atklājis lielu šīs sugas mutantu bagātību, turklāt daži mutanti ir pārvērtušies tik ļoti, ka zaudējuši jebkuru līdzību ar augu, no kura cēlušies. Dīvaini, bet katram augam piemīt unikālas un prognozējamas īpatnības, kuras izraisa pavisam niecīgas augsnes ķīmiskā sastāva pārmaiņas. Jebkurā ciltī šo augu izmantošana nav nekas neparasts. Cibkas, cokas, ke-cua un hivarosi ir tikai dažas primitīvās ciltis, kuras ieguvušas lielu pieredzi minēto augu izmantošanā. (Personiskās drošības dēļ kontakti ar dažām citām netika nodibināti.)

Dažādo paveidu izmantošana ir visai specifiska. Viens noder, lai savaldītu nepaklausīgos bērnus. Bērnam liek izdzert dziru ar ūdenī samaltām auga sēklām. Dzira rada dzirdes traucējumus, bet tikmēr parādas sen aizgājušie senču gari un pamāca jaunuļus. Valda uzskats, ka cits auga paveids ļauj atklāt kapā ieraktus dārgumus, vēl kāds sagatavo karavīru kaujai, parādot viņam izvārdzinātas to cilvēku sejas, kuri jānogalina. Pats gan neesmu pieredzējis, taču esmu dzirdējis, ka vismežonīgākās ciltis izmanto kādu b. aurea pasugu mirušo karavīru sievu un vergu novešanai stāvoklī, kurā viņi bez pretošanās ļauj sevi dzīvu aprakt kopā ar kungu.

Dažādo pasugu iedarbības spēks nav vienāds, un cilšu ša-maņi ļoti labi zina, kuru augu iedarbība ir stipra un kura - vāja. Visvairāk jābrīnās par prasmi, ar kādu šie tā saucamie pirmatnējie cilvēki spēj manipulēt ar cilvēka prātu, selektīvi izmantojot reibinošus alkaloīdus.”

Noliekot grāmatu, jutu, ka mani pārņem nelabums un pār muguru pārskrien aukstas tirpas. Mazliet vairāk nekā pirms gada es biju iegājis šausmu oranžērijā, kur kāds trakais, atriebjoties liktenim, klonēja un audzēja briesmīgus augus. Tagad no jauna biju sastapies ar dabu tās perversākajās izpausmēs. Manas domas iztraucēja soļu troksnis. Ar grāmatu rokās pa kāpnēm lejā nonāca Dženifera un devās pie sekcijas, kurā biju atradis Šinera-Vri grāmatu.

- Hallo! - es ierunājos. Dženifera salēcās, rokas automātiski papletās, un grāmatas nokrita uz grīdas. Viņa piespieda roku pie sirds, nobāla, pagriezās un lielām acīm paskatījās uz mani.

-Ak! - Dženifera dziļi ievilka elpu. - Aleks, tu mani nobaidīji!

- Piedod, - es noteicu, piecēlos un piegāju pie meitenes. - Vai viss kārtībā?

- Viss ir labi, - Dženifera steidzīgi attrauca.

Es pieliecos un pacēlu no grīdas grāmatas.

- Muļķīgas bailes, - viņa sacīja. - Šeit gan īstā spoku vieta. -Viņa nervozi iesmējās. - It kā mēs būtu pirmie cilvēki, kas nonākuši lejā pēc vairākiem gadsimtiem.

- Varbūt tā arī ir, - es atsaucos. - Ko tu meklē?

- Vecu botānikas grāmatu. Es kaut ko atradu, bet te jābūt pirmavotam.

- Nāc līdzi, - es sacīju un, ievedis viņu kabīnē, pacēlu lielo, audeklā iesieto grāmatu. - Vai šo?

Dženifera paņēma sējumu rokās un pāršķīra biezās lapas.

-Jā!

- Vai tikai tavu uzmanību nesaistīja atsauce Stenfordā izdotajā monogrāfijā? Makalisters un citi - tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrais gads?

Izbrīnījusies viņa paskatījās uz mani, izvilka no grāmatu kaudzes plānu sējumiņu, atvēra un sāka lasīt:

- “Augu antiholīnerģisko alkaloīdu lietošana sociālās kārtības uzturēšanai; Sibundojas ielejas indiāņu rituāli ar brugmansia

Kolumbijas dienvidos. Makalisters, Levins un Palmere.” Kā tu to uzzināji?

- No parindeņa rakstā par ķīmisko karu. Un tu?

- No divām norādēm antropoloģijas žurnāla rakstā par dzīvu cilvēku apbedīšanu. Brīnumaini.

- Gudras galvas.

Mēs pārcēlāmies no kabīnes pie lielā galda. Kamēr es sniedzu pārskatu par Šinera-Vri grāmatu, Dženifera klausījās, bet pēc tam pacēla Makalistera monogrāfiju un sacīja:

- Stenfordas grupa gājusi Šinera-Vri pēdās, Aleks. Viņi ņēmuši rokās tā grāmatu un devušies uz Sibundojas ieleju meklēt kultus, kuru laikā izsauc halucinācijas. Makalisters ir profesors, abi pārējie - aspiranti, kas strādājuši viņa vadībā. Ieradušies ielejā, viņi konstatējuši, ka kopš Šinera-Vrī laika gandrīz nekas nav mainījies, - vairākas primitīvas ciltis džungļos Andu pakājē audzēja brugmansia un izmantoja gandrīz visos dzīves gadījumos: reliģiskām vajadzībām, dziedniecībai, pubertātes rituālos. Kolumbijas valdība paredzējusi būvēt šoseju, kas var apdraudēt džungļus un iznīcināt ciltis, tāpēc zinātnieki pasteigušies savākt faktu materiālu. Levins pētījis klonu bioķīmiskās atšķirības. Viņš konstatējis, ka visur ietilpstošais psihotomimētiķis pieskaitāms pie antiholīnerģiskajiem alka-loīdiem un pēc iedarbības ir ļoti līdzīgs atropīnam un skopolamīnam. Taču viņa analīzes neatklāj niecīgās atšķirības, kādas ir starp dažādiem kloniem, es neatradu arī vēlākas publikācijas, tāpēc nav izslēgts, ka pētījumi neko nav devuši. Palmeres orientācija ir viskulturālākā. Un darbs daudz auglīgāks, jo tās ir maģistra darbņ tēzes. Viņas uzvārds droši vien minēts pēdējais tāpēc, ka viņa ir sieviete.

- Es par to nebrīnītos.

- Paldies Dievam, ka ir feminisms. Lai nu kā, bet vina savā pētījumā apraksta antiholīnerģisko vielu izlietošanu sociālajā jomā. Viņas pamathipotēze ir tāda, ka indiāņiem narkotikas ieņem Dieva vietu. Iztirzājumā tiek izteikta doma, ka jebkuras reliģijas pirmsākumi saistīti ar psihodēlisko praksi. Visai radikāla ideja. Taču pats galvenais ir tas, Aleks, ka indiāņi precīzi zinājuši, tieši kurš auga klons vajadzīgs, lai izraisītu vēlamos simptomus. Līdz ar to ir pierādīts, ka tas ir iespējams.

- Atropīna inde, - es sacīju. - Mūsdienu raganu dzira.

- Tieši tā! - Dženifera satraukta iesaucās. - Antiholīnerģis-kās vielas bloķē antiholīnu sinapsēs, izjaucot nervu signālu pārraidi. Šīs vielas cilvēku var pamatīgi sabeigt. Un neviens psihiatrs parastajās analīzēs šo vielu meklēšanu neiekļaus, vai ne?

- Nē. Ja tās nav ielu narkotikas. Vai atradi arī ko tādu?

- Nē. Turklāt es pārbaudīju psihofarmācijas indeksu. Minimālās devās atropīns un skopolamīns atslābina un nopērkams bez receptes kā miegazāles, līdzekļi pret alerģiju, kā mazie aiz auss pielīmējamie plāksteri pret jūras slimību. Agrāk šīs vielas izrakstītas lielākā koncentrācijā, bet tās izraisīja blakusparādības. Skopolamī-nu ieteica sievietēm dzemdētājām, lai atvieglinātu sāpes. To sajauca ar morfiju, lai iestātos tā saucamais miega nokrēslis. Taču tas atstāja nelabvēlīgu iespaidu uz augli un izraisīja psihiskas lēkmes. Atropīnu izmantoja kā līdzekli pret spazmām tiem, kas slimo ar parkinsonismu. Trīcēšana mazinājās, taču pacientiem parādījās pseidosenilitātes pazīmes - atmiņas pasliktināšanās, apjukums, paranoja. Tā bija nopietna problēma līdz brīdim, kad tika sintezētas zāles, kuras neizraisīja nopietnas blakusparādības.

Pseidosenilitāte. Pavīdēja tāda kā atmiņu ēna, tā izskrēja cauri apziņai kā sīka zivtiņa un noslēpās aiz akmens.

- Gadsimtu mijā, - Dženifera turpināja, - bija cigaretes pret astmu, tajās pie tabakas bija pievienota beladonna. Tā izšķīda bronhos, bet, ja sapīpējās mazliet vairāk, sākās delīrijs, halucinācijas vai iestājās nopietni atmiņas traucējumi. Tas ir svarīgs moments -antiholīnerģiskās vielas bojā atmiņu. Ja Džeimijs bijis apdullināts ar šīm vielām, viņu varēja savākt, nolikt, kur vajag, apieties kā ar marioneti. Nākamajā dienā viņš neko neatcerētos.

Dženifera apklusa, ievilka elpu un atvēra piezīmju burtnīcu.

- Tas nav viss, - viņa noteica, ātri pāršķirdama lapas. - Es atradu mazu beladonnas simptomu uzskaitījumu un to norakstīju.

Viņa pasniedza man piezīmju burtnīcu, un es sāku skaļi lasīt.

- “Dumjš kā miets, izkaltis kā siens, sarkans kā biete, akls kā kurmis.”

- Sausa mute un sarkšana, - es sacīju. - Parasimpātiskie simptomi.

- Jā! To izlasījusi, es atcerējos dienu, kad Džeimiju nodarbību laikā pārņēma satraukums. Arī otro reizi viņš bija galīgi sarkans! Sarkans kā biete! Apgrūtināta elpošana! Es to noteikti pastāstīju.

- Tiesa. - Tāpat kā Sarita Flauersa. Un Dvaits Kadmuss, aprakstot zēna plosīšanos bibliotēkā naktī. Es koncentrējos, mēģinādams precīzi atcerēties viņa vārdus. Sarkans, piepampis, aizelsies.

Paskatījies uz Dženiferas savākto literatūru, pajautāju:

- Vai tur ir kaut kas par zāļu mijiedarbību?

Viņa izvilka biezu, sarkanu sējumu un padeva man.

Atšķīru nodaļu par medikamentiem, kas paredzēti parkin-sonisma ārstēšanai, un pārskatīju. Paragrāfa vidū melnā ierāmējumā bija brīdinājums ārstiem.

Antiholīnerģisko vielu iedarbību pastiprina torazīns.

Gan parkinsonisma pacientiem, gan citiem slimniekiem, kuriem dod atropīnu vai tā derivātus, vairums parasto trankviliza-toru varēja izrādīties kaitīgi vai pat liktenīgi, jo bojāja nervu sistēmu un izraisīja delīriju un pseidovājprātu. Pseidosenilitāti.

Zivtiņa izpeldēja no akmens otras puses un ļāva sevi noķert. Naktī Kanjonouksas slimnīcas vestibilā paņemtajā žurnāliņā bija ievietots raksts par vecāku cilvēku antiholīnerģisko sindromu, medikamentozo psihozi, kuras dēļ maldīgi var noteikt senilitātes diagnozi.

Ja Džeimijs patiešām indēts ar beladonnas derivātiem, tad Meinvoringa lietotie medikamenti iegrūduši viņu vājprāta ellē. Scenārijs par ļauno ārstu kļuva arvien ticamāks.

Es noliku grāmatu un centos saglabāt mieru.

- Viss saskan, vai ne? - jautāja Dženifera.

- Saskan, - es atbildēju, - taču bez brugmansia augiem nekas nav īstenojams. Kur tie dabūjami?

- No kāda cilvēka, kas apmeklējis džungļus, - viņa atteica, - iekams tiem cauri braucis buldozers. No botāniķa vai pētnieka.

Paņēmu rokās monogrāfiju un uzmanīgi aplūkoju. Beigās bija ievietotas vairākas fotogrāfijas. Viena saistīja manu uzmanību.

Tajā bija redzams halucinogēnā apbedīšanas rituāla laikā lietojams akmens elks. Es ieskatījos ciešāk. Krupis ar šķībacaina cilvēka seju un spalvām rotātu ķiveri virs rupji veidotās sejas. Primitīvi, bet ļoti iespaidīgi.

Kaut ko tādu biju redzējis pavisam nesen.

Ātri uzšķīris monogrāfijas pirmās lapas, izlasīju autoru vārdus: Endrū Dž. Makalisters, Ronalds Dž. Levins, Hetere Dž. Pal-mere.

Hetere Dž. Palmere. Avīzē pieminēts vārds. Rakstiņā par kāzām jūnijā Paloalto. Līgavas māte - uzticama Amerikas revolūcijas meita. Nelaiķis tēvs kalpojis par diplomātu Kolumbijā, Brazīlijā un Panamā, kur piedzimusi meita.

Nākamā Dvaita Kadmusa kundze tomēr devusies ekspedīcijās, lai iegūtu materiālu zinātniskiem pētījumiem.

25

Tante, - noteica Milo. - Kungs Dievs! Šī lieta arvien vairāk sāk līdzināties vēzim. Tiklīdz paskaties uz citu pusi, tam parādījušās metastāzes.

Viņš pasildīja rokas pie kafijas krūzes, nokoda beigeļa gabaliņu un no jauna ķērās pie Makalistera monogrāfijas lasīšanas.

Lietus bija sācies vēlu pēcpusdienā un, kā mēdz būt ar tropiskajām vētrām, kas ieceļo no jūras iekšzemē, neticamā ātrumā pieņēmies spēkā. Pēdējā tikpat spēcīgā lietus reizē kanjoni bija pārvērtušies dubļu jūrā un krietns Malibu gabals ieskalots okeānā. Par spīti šķietamajai neaizsargātībai, mana māja bija izturējusi iepriekšējo uzbrukumu, lai gan stāvēja uz pāļiem grūti aprakstāmā stāvoklī kā kalna nogāzē nolaidies flamings. Šis fakts tomēr neliedza kraut kaudzē smilšu maisus un, jaunai lietus brāzmai gāžoties pret sarkankoka dēļu apšuvumu, fantazēt par peldošu šķirstu. Likās, ka ieplaka aiz logiem kūst, un mani pārņēma melanholija un īpaša kaliforniska ātri skrejošā laika izjūta.

Debesis pāršķēla zibens, tam sekoja pērkona dārdi. Milo lasīja, bet es tikmēr nespēju mierīgi nosēdēt.

- Tā brugmansia ir viens cūcisks augs, - viņš noteica, neatrāvis skatienu no lapām. - To var iesmērēt visdažādākajos veidos - ar tēju, zupu, ēdienu, cigaretēm.

- To iespējams ievadīt arī caur ādu, - es piebildu. - Tālāk ir nodaļa par kompresēm.

- Apbrīnojami. Un tante ir speciāliste tādās lietās. - Viņš savilka pieri un uzsita ar roku pa galdu tik stipri, ka salēcās krūze. - Maksā dakterim, lai tas samaitā zēnam prātu. Vēsā mierā. Vai tev neliekas, ka vienubrīd viņam radusies apjauta, kas notiek? Tās runas par zombijiem...

- Dievs vien to zina.

- Ak kungs, Aleks! Neciešu ģimenes lietas. Visīstākie mēsli, un, jo ģimene bagātāka, jo lielāka smirdoņa. Nabaga ļautiņi vismaz dara to godīgi - saskaišas, paķer no plaukta revolveri un bliež cits citam virsū. Tiem augšējā slāņa sūdabrāļiem nav ne tik daudz dūšas, lai ļautos savām kaislībām. Varbūt savā vietā viņi liek darboties zarnām. “Atkritumi, pieņemiet sūdu, lūdzu.” - “Jā, kundze.” Milo nogrozīja galvu un brīdi malkoja kafiju.

- Ja runājam par revolveri, - es ieminējos, - tam trūkst smalkuma, tomēr tas ļauj noķert vainīgo.

- Jā, es zinu. Šajā lietā joprojām nav stingru pierādījumu. Ņem to vērā.

- Vai to piezīmju grāmatu meklēja visās vietās?

- Nē, - Milo norūca. - Mēs saucām palīgā brīvprātīgos no Breila institūta, Jāvām labu laiku izklaudzināt galdu ar baltajiem spieķiem un uzskatījām to par panākumu. Kā tu domā?

- Piedod man, seržant!

- Hmm, - Milo noņurdēja, atgriezās pie grāpiatas lasīšanas un sāka aplam dungot “Pirmdienās, kad lietus līst, slikts man garastāvoklis...”.

- Šodien ir ceturtdiena.

- Vienalga.

Es devos uz virtuvi un ielēju vēl vienu tasi kafijas. Apsēdies uz palodzes, gaidīju, vai lietus nepierims. Kad tas nenotika, uzvilku lietusmēteli, uzliku galvā veco kovboja cepuri un devos uz dārzu barot karpas.

Grants ap dīķi bija atmiekšķējusies un acālijas zari padevīgi noslīguši uz leju. Trūka apmēram sešas collas, lai ūdens sāktu plūst pāri malām. Izskatījās, ka zivis priecājas, te sasvērdamās uz sāniem, te izbāzdamas muti virs lietus kapātās ūdens virsmas, te tumsā likdamas uzmirdzēt kinētiskai varavīksnei. Ieraudzījušas mani, zivis drāzās uz priekšu un kā neprātīgas sitās ar saviem resnajiem, daudzkrāsainajiem augumiem pret sūnainajiem akmeņiem. Izņēmu dažas saujas barības no kārbas un iemetu ūdenī.

- Bon appétit, draugi! - Pārgāju pāri dārzam un aplūkoju mājas apakšu. Tā bija dubļaina, bet neskarta, eroziju gandrīz nemanīju. Daži smilšu maisi bija saslapuši.

Pavilku tos sānis no lietus un sāku kraut kaudzē. Tad izdzirdēju Milo saucienu:

-Telefons, Aleks!

Noslaucījis zoles, uzkāpu terasē. Milo vienā rokā turēja klausuli, otrā - monogrāfiju.

- Kāds zellis, kas uzdodas par mākleri. Runā milzīgi ātri.

Es paņēmu klausuli.

- Sveiks! Vai Alekss? Vai tu neko vēl nevari pateikt par Rūgtā kanjona obligācijām?

Es pametu mirkli uz Milo. Viņš sēdēja sakumpis, zodu pret roku atbalstījis, un gremdējās nodaļā par rituāliem un burvestībām.

- Vēl ne. Pagaidi pāris dienu...

- Vari neraizēties. Viss jau ir nokārtots. Pēc mūsu sarunas es sāku meklēt informāciju un Beverlihilzā atradu sīku noplūdi. Lielos daudzumos nekas nav pārdots, reizi pa reizei nejaušas paketes, bet neapšaubāmi notiek izpārdošana pa kluso. Tā var nenozīmēt neko un var arī kaut ko nozīmēt. Šā vai tā - es esmu tīrs.

- Lū, es...

- Neraizējies, Aleks! Es pārdevu krietni virs nomināla un esmu uztaisījis glītu īstermiņa kapitālu. Mani klienti ir apmierināti, un mana aura nav cietusi. Ja kaut kas juks, mēs, vienalga, būsim ieguvēji. Tāpēc izsaku tev pateicību, doktor.

- Par ko?

- Par informāciju. Es saprotu, ka tu neko konkrētu nevarēji pateikt, taču pietiek ar niansi. Tirgus uz to balstās.

- Ja tu tā saki. Priecājos, ja esmu palīdzējis.

- Klau, es patlaban uzpildu savā “Incentive " degvielu un gatavojos braucienam uz Sanlukasa līci. Gribu pameklēt balto jūras asari, arī garspurainais tuncis esot parādījies. Dažas dienas uzturēšos Delrejas piestātnē un pabeigšu kārtot darījumus ar kādu klientu. Ko teiksi, ja es tev piezvanītu un mēs kopā paēstu lenču?

- Labprāt, Lū, - es izklaidīgi atbildēju. - Tas būtu lieliski. Klausies, vai tu vari man atbildēt uz dažiem tehniskiem jautājumiem?

- Jebkurā laikā.

- Runa ir nevis par finansēm, bet par laivām.

Milo atrāvās no lasīšanas.

- Ja gribi iegādāties, man ir zināma ļoti glīta trīsdesmit pēdu gara valzivju medību laiva. To apskatīties...

- Nav runa par pirkšanu, - es noteicu un palūkojos pa logu, kā laukā gāž lietus.

- Par ko tad?

- Lū, ja tu gribētu laivā kaut ko noslēpt, kur tu to noliktu?

- Viss atkarīgs no laivas. Uz “Incentive” ir visādi kakti un spraugas. Ja koka daļu ir daudz, iespējams ierīkot dobumu praktiski jebkurā vietā.

- Nē, es domāju vietu, kur neatrastu pat profesionāļi.

- Profesionāļi?

- Policija.

Milo atrāvās no grāmatas un pievērsa man ciešu skatienu.

- Aleks, - Lī Čestāre jautāja, - kas tev aiz ādas?

- Nekas īpašs, - es atteicu. - Uzskati, ka jautājums ir teorētisks.

Lū klusu iesvilpās.

- Kaut kādā netiešā veidā tas saistīts ar Rūgto kanjonu?

- Varbūt.

Iestājās klusuma brīdis.

- Cik liela ir tā slēpjamā manta?

- Teiksim, piecas reiz astoņas collas.

- Cik bieza?

-Collu.

- Kaut kas neliels. Es jau sāku uztraukties, vai tikai tev nav prātā kas nelikumīgs. Kokaīna pārvadāšana un tā tālāk. Nav vērts nodarboties ar tik neievērojamu kontrabandu... Ja vien nav vajadzīga personiska slēptuve un tu...

- Lū, - es pacietīgi skaidroju, - es nenodarbojos ar narkotiku kontrabandu. Tātad kur tu slēptu...

- Piecas reiz astoņas collas lielu mantu? Vai esi apskatījis filtru?

- Kas tas tāds?

- Motorlaivā - mēs taču runājam par to smerdeli, vai ne?

Es uzliku plaukstu uz klausules un pajautāju Milo:

- Vai Redovicam ir motorlaiva?

Viņš pamāja.

-Jā.

- Motorlaivā motora dzesēšanai izmanto jūras ūdeni. Filtrs būtībā pievada motoram ūdeni no laivas apakšas un nelaiž cauri gružus. Katrā galā tam ir atvere. Ja es patiešām gribētu, lai kaut ko neatrod, es izmantotu atveri, kas ierīkota korpusā. Lai kaut ko noslēptu, jāpanirst zem laivas. Vai to mantu var sabojāt?

-Jā.

- Vai tā ir noderīga virtuvē? Dzīvnieks, augs, minerāls?

Es iesmējos.

- Katrā ziņā, - skaidroja Lū, - es to droši ietītu, atskrūvētu filtra atveres lūku, iebāztu tur to mantu, pieskrūvētu lūku atpakaļ un izmestu padarīto no galvas. Izklausās, ka tu esi kaut kam uz pēdām.

- Varbūt. Paldies, Lū!

- Nav par ko. Mūsu firmai ir visplašākais pakalpojumu klāsts. Tas vēl nav viss, Aleks.

- Kas vēl?

- Brendons liek tevi sveicināt. Tu esi radījis puikā pārliecību, ka viņš ir izpilddirektors.

- Pasveicini arī Brendonu!

Es noliku klausuli. Milo stāvēja man blakus.

- Tātad? - viņš pajautāja.

- Vai tev ir zināms kāds labs akvalangists?

Pūta nikns vējš, brīžiem draudīgi un auksti pārstādams. Stiprākās brāzmas pielieca mazāko burulaivu mastus, liekot šūpoties un lēkāt. Asi oda pēc sastāvējuša ūdens, degvielas un salkainā piekrastes gaisa sajaukuma ar vieglu sāls piedevu.

- Izskatās, ka pret vakaru laiks nomierināsies, - teica Milo, saņemdams ciešāk dzelteno lietusmēteli. Viņa bālā seja vēsumā bija kļuvusi rožaina, bet sasārtušās acis asaroja. Lietusmētelī viņš izskatījās kā liels skolaspuika. - Mēs varam pagaidīt. Tūlīt ūdenī nav jālien.

Vīrs ūdenssportista tērpā pārlaida skatienu piestātnei. Pelnu pelēkās debesis bija ietonējušas ūdeni īgnā, tumšā krāsā, ko vietumis izjauca baltas putas. Viļņi, smaili kā haizivs spura, cēlās uz augšu, izveidoja galotni un, pēkšņi sabrūkot, meta raibus, zaļganus zibšņus. Zem baltajām uzacīm samiedzis acis šaurā sprau-dziņā, jaunais vasarraibumainais vīrietis pārlaida apkārtnei mierīgu skatienu.

- Viss kārtībā, seržant, - viņš noteica. - Ir gadījies arī sliktāks laiks.

Viņš saberzēja rokas, pārbaudīja saspiestā gaisa balonus, somas ar balastu un rīkiem un piegāja pie trauslajiem alumīnija re-liņiem. No kabīnes iznāca vēl viens nirējs. Viņš izskatījās tikpat jauns - ar spēcīgu zodu, pelēkām acīm, uzrautu degunu.

- Vai esi gatavs, Stīv? - viņš jautāja.

Stīvs pasmaidīja un noteica:

- Nav ko kavēties.

Viņi uzlika uz sejas masku, pārkāpa pāri reliņiem un, glumi un melni kā lieli zuši, iegremdējās. Neteikuši ne vārda, abi vīri nozuda zem ūdens.

- Klusā okeāna diviziona jaunie kadri, - paskaidroja Milo. - Vareni sērfingisti.

Mēs stāvējām sešpadsmit gadus vecās Redovica laivas priekšgalā. Tās sānus rotāja nosaukums ar zelta burtiem “Saldā atriebība”, stiklšķiedras korpuss bija apsūbējis un saskrāpēts, slīpais klājs apķepis ar zivju zvīņām, netīrumiem un melnām aļģēm un sen prasījās pēc remonta. Klāja ierīces bija demontētas. Makšķernieka sēdeklis gulēja uz sāniem, kaktā rēgojās vairākas tur ieripojušas skrūves. Duļķainajā ūdenī šūpojās brūno ūdenszāļu stiebri.

Kajītes durvis stāvēja vaļā, un telpā sabāztie saiņi ar apģērbu un kartona kastes radīja klaustrofobijas sajūtu.

- Izskatās, ka Braila institūta cilvēki pamatīgi pūlējušies, -es komentēju.

-Ak jā! - atsaucās Milo. - Bija arī suņi un viss pārējais.

Viņš sameklēja kabatlakatu, izšņauca degunu un paskatījās apakšā uz ūdeni. Strauja vēja brāzma uzsita augšup vilni, laiva sasvērās, un mēs pieķērāmies pie reliņiem. Gļotainais klājs bija slidens, un es tikai ar grūtībām spēju noturēties kājās. Milo sāka slīdēt, likās, ka kritiens nav novēršams, taču viņam izdevās pārvietot smaguma centru uz papēžiem un nenovelties. Tiklīdz vējš pierima, viņa seja bija kļuvusi zaļa, un viņš sāka lādēties.

- Jātiek krastā, - Milo vārgi noteica. - Iekams nav jālaiž pār mēli.

Viņš kā piedzēries pārkāpa no laivas uz piestātni, kur bija slapjš, taču nešūpojās. Smagi elpodams, Milo skatījās uz bangaino jūru. Četrdesmit pēdu garas laivas šūpojās kā rotaļlietas vannā. Viņa bālā seja bija ieguvusi olīvu nokrāsu.

- Vai nejūties labi?

Milo piepūta vaigus, izelpoja un papurināja galvu.

- No šūpošanās man kļūst nelabi. Jau no bērna kājas. Pietika uzkāpt uz klāja, lai būtu skaidrs, ka jūrnieks no manis neiznāks.

- Vai dramamīns nelīdz?

- No tā man ir tikai sliktāk.

- Tu vari pielipināt aiz ausīm īpašus plāksterus. Tie piesūcināti ar skopolamīnu.

- Kaut kas dīvains.

- Nebūt ne, es runāju nopietni. Antiholīnerģiskās vielas ir lieliski kuņģa relaksanti. Tā ir viena no jomām, kur tie likumīgi atļauti.

- Es atturēšos.

Pēc mirkļa viņš pajautāja:

- Vai tos plāksterus var brīvi iegādāties, vai vajadzīgas receptes?

- Vajadzīga recepte. Bet, ja vēlies zināt, citus antiholīnerģi-ķus var iegādāties brīvi, piemēram, miegazāles un zāles pret klepu.

- Vai iespējams tās iegādāties tik lielā daudzumā, lai kādu noindētu?

- Šaubos. Tabletēs ir arī citas sastāvdaļas, turklāt daudz lielākā koncentrācijā, piemēram, adrenalīns klepus zālēs. Iedod par daudz, un sirds neizturēs. Psihozes izraisīšanai nepieciešamajam antiholīnerģisko vielu daudzumam būs klāt tik daudz adrenalīna, ka, iespējams, tas upuri nogalinās. Pat zinot ķīmiju tik labi, lai spētu izdalīt vajadzīgo vielu, vēlamā rezultāta nebūs. Džei-mijs demonstrēja vairākus simptomus, un laika gaitā tie mainījās. Ja vajadzēja - viņš bija miegains, pēc pasūtījuma varēja būt satraukts. Runa ir par mākslīgi izraisītu psihozi, Milo, tai jāatbilst indētāja vēlmēm. Atropīns un skopolamīns tīrā veidā nav tik droši, lai tos varētu pakļaut kontrolei. Ja zēns ir indēts, šim nolūkam izmantots kas neparasts. Dažādās kombinācijās.

- Modificētās narkotikas.

- Tieši tā.

Milo uzslēja uz augšu apkakli un sāka šūpoties uz papēžiem. Bija redzams, ka pēc intelektuālām nodarbībām viņa sejaskrāsa atjaunojusies. Brīdi klusējis, Milo noteica:

- Es atgriezīšos pie mašīnas un mēģināšu sazināties ar apgabalu vēlreiz. Vīrs, ar kuru tur runāju, nebija īpaši atsaucīgs, es gribu dabūt savienojumu ar galveno.

Milo devās prom lieliem, mērķtiecīgiem soļiem, atstājot mani piestātnē vienu. Simts pēdu tālāk atradās ostas degvielas uzpildes stacija kopā ar mazu tirgotavu. Es nopirku glāzi draņķīgas kafijas un glazētu virtuli, izgāju zem nojumes, iedzēru, iekodu, un vēroju, kā liela, mirdzoša jahta piepilda tvertnes. Milo atgriezās pēc divdesmit minūtēm ar piezīmju burtnīcu rokās un paskatījās uz “Saldo atriebību”.

- Nekā?

- Pagaidām nekā. Kā Džeimijs jūtas?

- Joprojām stuporā. Smadzeņu satricinājums ir nopietns. Liekas, ka vērā ņemamu smadzeņu bojājumu nav, taču kaut ko teikt ir pāragri. Sakarā ar iespējamo saindēšanu asins analīzes jau ir laboratorijā, būs gatavas pēc pāris stundām. Es lūdzu izdarīt analīzes ātri, taču tehniski tas droši vien nav iespējams. Galvenais neirologs Plets par atropīna psihozi izteicās visai skeptiski. Sacīja, ka daži viņa pieredzētie gadījumi bijuši pacientiem, kas slimojuši ar parkinsonismu, un tie gadās reti, jo tagad šiem slimniekiem dod citādas zāles. Viņam ne reizi nav gadījies dzirdēt, ka to darītu apzināti. Vēl viņš teica, ja analīzes izrādīsies pozitīvas, zēnu var dabūt laukā no tagadējā stāvokļa visai ātri.

Milo izvilka bloknotu, aizsedza pret lietu un izlasīja:

- Antilīrijs. Neitralizē atropīna iedarbību un attīra nervu galus. Ļoti iedarbīgas zāles, taču zēns ir visai smagi cietis, tāpēc jāatturas no to lietošanas, kamēr nav izdarītas ķīmiskās analīzes un iegūts pozitīvs rezultāts. Pagaidām neoficiāli tiks veikta viņa atindēšana. Vienīgie apmeklētāji bijuši Sauza, viņa tante un tēvocis. Meinvorings nav rādījies četras vai piecas dienas. Viņi mēģina tos neuzkrītoši novērot, bet viela ir viegli absorbējama, Plets spiests atzīt, ka viņi var arī neko nepamanīt. Tikmēr viss tiks sīki pierakstīts dežūržumālā un turpināsies asins analīžu ņemšana. Ar zēna ārstēšanu nodarbojas viņš pats.

Milo ieskatījās pulkstenī.

- Cik ilgs laiks jau pagājis? Četrdesmit minūtes?

- Drīzāk pusstunda.

- Diez cik omulīgi te nav. Runā, ka tāds laiks patīk haizivīm. Tām plēsoņām uzlabojoties asinsrite.

- Vīriem gaisa pietiek vismaz stundai. Un pat vairāk, ja viņi ir tik pieredzējuši, kā izskatās.

- Par viņu pieredzi nav jāšaubās. Hansens, tas ar spēcīgo žokli, piestrādā par akvalangistu apmācības instruktoru. Stīvs Pe-pers ir Havaju salu čempions braukšanā ar vējdēli. Es priecājos, ka viņi ķērās pie šā darba, tomēr tikai trakais šodien brauktu uz šejieni. - Viņš atbīdīja no sejas matu šķipsnu. - Jaunības aizrautība, vai ne? Liekas, kādreiz tā piemita arī man, taču es nespēju atcerēties tik senus laikus. Bet, ja runājam par jaunību, vai mēs varam būt droši, ka tava mazā draudzene Dženifera nevienam neko nestāstīs?

- Noteikti. Sākumā šī lieta viņai bija ar žēlumu pret Džei-miju apvienota intelektuāla izklaide, bet, sastapusies ar realitāti, viņa nobijās ne pa jokam.

- Cerams, šīs bailes nepāries. Ja tiešām notiek indēšana, tas ir smags noziegums.

- Es liku to viņai pie sirds.

Ūdens virsma pašķīrās. Ar šļakstienu parādījās viena galva, tad otra. Maskas pabīdījās uz augšu, mutes atvērās.

- Ei, seržant!

- Mēs to atradām, ser!

Nirēji uzrāpās uz klāja, noņēma pleznas un veikli nolēca no laivas. Hansens kaut ko pasniedza Milo.

- Korpusa atvere bija aizlodēta, - viņš paskaidroja, - tāpēc bija ar laušanu jāatlauž. Viens skrūvgriezis nolūza, tāpēc vajadzēja ilgāku laiku. Kad vāks bija nost, turpmākais nieks vien bija. Stīvs iebāza caurumā roku - un darīts. Tā bija noslēpta kādu sešu collu dziļumā, lai nenobloķētu filtru. Izskatās, ka plēve pasargājusi saturu no izmirkšanas.

- Lieliski strādāts, džentlmeņi. Es iesniegšu ziņojumu jūsu maiņas komandieriem. Rakstisku.

Abi vīri plati pasmaidīja.

- Gatavi palīdzēt jebkurā laikā, seržant, - noteica Pepers, zobiem klabot. Hansens uzsita viņam pa muguru.

- Bet tagad jums vajag sasildīties.

- Jā, ser.

Viņi skriešus devās prom.

- Iesim nu! - aicināja Milo. - Šī manta jāizpēta laboratorijā. Pēc tam es kādā klusā kaktā visu izlasīšu.

26

Nogarlaikojies dežurējošais seržants pavēra pratināšanas telpas durvis un paziņoja Milo, ka viņam zvana. Milo aizgāja pie telefona, bet es paņēmu melno grāmatu un sāku lasīt.

Tas, ko vecais vīrs Skegss bija noturējis par dzeju, īstenībā, kā izrādījās, bija Melnā Džeka impresionistisku iespaidu krājums, viņa dienasgrāmatas variants. Nepabeigti teikumi mijās ar vairākām iedvesmas pilnas prozas lapām, bet daždien nebija rakstīts nekas. Rokraksts bija plašs, slīps uz otru pusi, elegants, gandrīz kaligrāfisks.

Visspilgtākie ieraksti atspoguļoja zemes pirkšanu un uzņēmējdarbību: kā viņš Sanfernando ielejas fermerim izkaulējis par izdevīgu cenu trīssimt akrus lielu dārzu, savaldzinādams tā sievu ar uzslavām par neredzēti gardo pīrāgu un jauko bērnu. “Viņa ņēma darījumu savās rokās, un pēcpusdienā mēs noslēdzām līgumu.” Citos ierakstos bija minēts maksimālais vasarnīcu skaits, kādu iespējams uzbūvēt tuksneša nogabalā ielejas austrumos, aplūkota projekta īstenošanai nepieciešamā ūdens visekonomiskākā piegāde, izdarītas atzīmes par meksikāņu bosu, kam jāpiegādā lēts darbaspēks.

Pastarpām pavisam īsi parādījās personiskā dzīve: laulība, dēlu piedzimšana, pat sievas garīgajai saslimšanai parasti nebija veltīts vairāk par vienu teikumu.

Izņēmums bija 1949. gada augusta paša un Sauzas attiecību analīze:

Horass, līdzīgi man, izsities uz augšu no rensteles. Mums, kas paši esam visu panākuši, ir ar ko lepoties. Es mainu vienu tādu vīru pret simtu to Kalifornijas kluba mīkstpēdiņu, kam finansējums nāk no mammas pupa. Starp viņiem bija arī Antua-netes tēvs, un skat, cik ātri viņi nogāja lejā, līdzko iznāca sastapties ar dzīves realitāti! Manuprāt, rāpjoties uz augšu, nav iespējams iztikt bez skrambām, un grūti spriest, kā vecais zēns Horass tās pārdzīvo.

Pašam par postu viņš ir sasodīti alkatīgs - pārāk egocentrisks! Arī attiecības ar Antuaneti viņš uztvēris pārāk nopietni. Viņa teica, ka Horass visu pārpratis - viņš nekad nav bijis nekas vairāk kā draugs. Pēc tam skriešana kā nejēgam pie neizteiksmīgās Lūsijas, lai tā viņu pamestu ārsta dēļ! Viņš visu uzņem ar smaidu kā labs, maziņš džentlmenis, bet tas dara man raizes. Es zinu, ka viņš vienmēr gribējis iesaistīties manos pasākumos kā pilntiesīgs partneris. Taču jurista, pat laba jurista, darbu nevar pielīdzināt uzņēmēja darbam un riskam, uz kādu tam jāiziet. Pat pēc kara viņš nespēj man līdzināties.

Kaut kur dziļi es jūtu, ka Horass ienīst mani līdz nāvei. Jādomā, kā šo naidu izkliedēt. Es negribu pārtraukt attiecības -viņš lieliski prot kārtot lietas, turklāt ir labs draugs. Lūgumu būt par Pītera krusttēvu dižmaņi nosauks par cēlu žestu no manas puses, taču visa pamatā ir skanošais. Varbūt atalgojumam piemetīšu kaut ko pie viņa Vilšīras paketes, taču es ieņemšu daudz vairāk, tiklīdz būs pabeigts Sentspringsas darījums. Neliela labdarība, kas nomaskēta kā pateicība, var nest augļus nākotnē. Tā ļaus noturēt H. ne tikai savā vietā, bet dos viņam iespēju just savu nozīmību. Tagad viņam vajadzētu savienoties ar kādu jauku meiteni - vēlams tādu, kam nav nekā kopēja ar mani!

Milo atgriežoties, viņa zaļās acis satraukumā spīdēja.

- Zvanīja Plets. Asins analīzes ir pozitīvas. Antiholīnerģis-ko vielu ir daudz. Viņš acumirklī kļuva sparīgs un gribēja zināt, kad par to varēs rakstīt medicīniskajam žurnālam.

Milo apsēdās.

- Tātad šobrīd, - viņš pasmaidījis piebilda, - mums ir vēl kaut kas, ne tikai teorija.

- Kad viņi sāks dot Džeimijam antilīriju?

- Katrā ziņā ne šodien un rīt arī nezin vai. Ar galvas savainojumiem nav tik vienkārši. Nav zināms, cik lielā mērā stuporu radījis smadzeņu satricinājums un cik lielā mērā medikamenti. Viņi grib, lai Džeimija stāvoklis nostiprinās, un tikai tad dot nervu sistēmai jaunu triecienu.

Milo paskatījās uz grāmatu manās rokās.

- Vai kaut ko uzzināji?

- Pagaidām vienīgi to, ka Džeka Kadmusa un Sauzas savstarpējo attiecību vērtējums nesaskan.

Milo pastiepa roku, un es iedevu viņam dienasgrāmatu.

- Kad nu esam tikuši skaidrībā par metodi, derētu pirms zvanīšanas Vaithedam ar viņa bandu noskaidrot rīcības motīvu. Cik tālu tu tiki?

- Līdz četrdesmit devītā gada devītajam augustam.

Viņš atrada attiecīgo datumu, atšķīra dažas lapas atpakaļ, brīdi lasīja un pacēla skatienu.

- Augstprātīgs draņķa gabals, vai ne?

- Rētas, kuras cilvēks iegūst, laužoties uz augšu.

Pagāja divdesmit minūtes, līdz Milo atrada pirmo ierakstu par Rūgto kanjonu.

- Vai redzi, te tas ir - tūkstoš deviņi simti piecdesmitā gada divpadsmitais oktobris. “Man ir labākas pozīcijas sarunās par Rūgto kanjonu, jo Hornburgs meklē mani, nevis otrādi. Tas nozīmē, ka armija ātri grib tikt no tā vaļā, viņi zina, ka es varu likt galdā naudu. Bet kāds tam ir iemesls? Spriežot pēc Homburga tukšajām runām par kopības sajūtu un biedriskumu, viņš centīsies iedarboties uz manām patriotisma jūtām. Ja tā, es izspēlēšu pretī to pašu. Uzdošu jautājumu, vai ar ordeņiem apbalvotam cilvēkam ir tiesības uz godīgu darījumu ar tēvoci Semu. Ja Hornburgs turpinās tēlot draugu, es pajautāšu, ko viņš darījis kara laikā, - Horass savācis šādu tādu informāciju un noskaidrojis, ka viņš ir Vestpointas pediņš un visu kara laiku pavadījis, šķirojot papīrus Biloksi, Misisipi štatā.”

Milo pāršķīra lapu.

- Paskatīsimies, kas vēl viņam ir padomā. Administratīvā ēka pilsētas centrā... gatavojas kādu piekukuļot, lai panāktu pārmaiņas zonēšanā... vai re, te atkal par to pašu. “Hornburgs sarīkoja man ekskursiju pa bāzi. Kad tuvojāmies ezeram, viņš kļuva tāds kā bažīgs, bet nemieru varēja izraisīt arī karstums un gaisma. Ezers atgādina gigantisku lēcu; saules gaismai krītot noteiktā leņķī, tas ir gandrīz neizturami žilbinošs, bet tāds lupata kā Hornburgs mīl sevi palutināt. Braukšanas laikā viņš neaizvēra muti - pulkvedis, bet tarkšķ kā sieviete. Sastāstīja visādus brīnumus par attīstības iespējām: mājas, viesnīcas, varbūt golfa laukums un lauku klubs. Es ļāvu viņam izteikties un piebildu: “Var nodomāt, ka te ir Ēdenes dārzi, Stenton.” Viņš pamāja ar galvu kā marionete. “Kā tad nākas,” es pasmaidīju, “ka armija tik ļoti vēlas atbrīvoties no tādas labas vietas?” Viņš kļuva rāms kā jērs un kaut ko nomurmulēja par miera laika budžeta ierobežojumiem un to, ka Kongresa prasību dēļ jāatbrīvojas no zemes. Visīstākā muldēšana, jo armija rīkojas, kā tai ienāk prātā. Pie joda, runā, ka Aiks* būs nākamais prezidents, tāpēc armijas stāvoklis pat uzlabosies. Jāseko notikumu gaitai.”

Milo saliecās uz priekšu un uzmanīgi skatījās dienasgrāmatā.

-Atkal rakstīts par administratīvo ēku. - Saraucis pieri, viņš

‘ Dvaits Eizenhauers. (Tulk. piez.)

vilka ar rādītājpirkstu pa nodzeltējušajām lapām. - Kukulis savu padarīja... Te ir kaut kas par sievu. Abi ielūgti uz viesībām Han-tingtonas hotelī “Sheraton ”, bet viņa stāvējusi kaktā un ne ar vienu nav runājusi. Kadmuss noskaities... Rūgtais kanjon, kur tu esi palicis?... Varbūt man laimējies, un nekā vairs nav?

Klusēdams Milo rūpīgi pārskatīja septembri un oktobri, pa brīdim kaut ko nolasīdams skaļi. Citējumi raksturoja Džeku Kad-musu kā visīstāko laupītājmagnātu - nežēlīgu, mērķtiecīgu, paštaisnu - ar dažiem sentimentalitātes uzplūdiem. Pret sievu viņš vienlaikus juta dusmas, neizpratni un līdzjūtību. Viņš sludināja mīlestību pret sievu, bet tajā pašā laikā nicināja sievu par tās vājumu. Izteicies, ka abu laulība ir vēl “nedzīvāka kā Hitlers”, viņš Mūrfildas savrupnamu dēvē par “nolādētu kapliču” un nosauc Antuanetes ārstus par “pūšļotājiem ar Hārvardas izglītību, kuri ar vienu roku uzsit pa plecu, bet tikmēr otru bāž kabatā. Neko citu tie neprot kā idiotiski smaidīt un runāt idiotiskā žargonā.” Viņš bija bēdzis no emocionāla tukšuma, metoties darbā, nodarbojoties ar politisku figūru izvirzīšanu un īstenojot darījumu pēc darījuma, ar gandrīz erotisku degsmi piedāvājot lielas likmes pokera spēlē.

- Vai tu re, atkal mēs atgriežamies vecajā vietā, - turpināja Milo. - Trešdiena, piecpadsmitais novembris. “Esmu piespiedis Hornburgu un Savienoto Valstu armiju pie sienas! Pēc vairākkārtējas blefošanas pa telefonu es piekritu doties vēl vienā izbraucienā uz bāzi. Man ierodoties, Hornburgs nožēlojamā kārtā vingrināja muskuļus - atsūtīja ziņu, ka spiests kādu laiku aizkavēties bruņojuma inventarizācijā, bet mani pa apkārtni izvadās viņa šoferis ar džipu. Cik varēja spriest, bāzē nekas nenotika, tā izskatījās tukša. Kad braucām gar koka vasarnīcām austrumu galā, tajā brīdī stīva un ārkārtīgi nopietna starp mājām izsoļoja militārā policija. Likās, ka policija kādu eskortē, tāpēc es paskatījos uz to pusi un, ieraudzījis, ko policija sargā, gandrīz izlēcu no džipa un metos sargājamam pie rīkles. Draņķa zebiekste Kaltenbluds! Mēs ātri aizbraucām tālāk, es redzēju to vīru tikai mirkli, taču pazītu viņa seju vienmēr un visur - Dievs mans liecinieks, esmu to redzējis pietiekami bieži. Kaltenbluds bija Nimbergas prāvas meklējamo sarakstā, taču viņu neizdevās notvert - arvien mēs mazu bridi nokavējām. Radās iespaids, ka tie nolādētie CIP mīkstčauļi viņu nobēdzinājuši, lai dara savu netīro darbu. Izjautāšana šajā virzienā allaž beidzās ar parasto tukšvārdību par slepenības ievērošanu. Tagad bija iegūts pierādījums! Ļaut šai zebiekstei izsprukt sveikā pēc viņa pastrādātajiem briesmu darbiem ir vislielākā netaisnība, taču nav arī jēgas palaist smaku, jo karš beidzies. Nekas ļauns nenotiks, ja izmantošu savu atklājumu, lai iedzītu Homburgu slazdā. Ja tas, ko domāju, ir patiesība, viņa nervozitātei ir pamats un lielā vēlēšanās pārdot bāzi kļūst saprotama. Es tomēr nevēlos piežmiegt Hornburgu tūlīt. Fakts jāpatur pie sevis un jāliek lietā, kad būs nepieciešams.”

- Vai esi kaut ko dzirdējis par to Kaltenbludu? - vaicāja Milo.

Es papurināju galvu.

Viņš brīdi domāja.

- Visi tie sūdabrāļi ir Simona Vīzentāla centra uzskaitē. Tiklīdz būšu beidzis, piezvanīšu uz turieni. - Milo no jauna pievērsās lasīšanai. - Sasodīts, vēl viena novirze no temata. Tagad viņš maina zemi ar Palmspringsas indiāņiem. Nav nevienas vietas, kur nebūtu Melnā Džeka.

Nepacietīgi šķirstīdams lapas uz priekšu, Milo pēc brīža noteica:

- Šķiet, ka atklājas visas kārtis. Divdesmit devītais novembris. “Lenča laikā pie manis kantorī es pavēstīju Homburgam par Kaltenbludu. Teicu, ka zinu, ar kādiem netīriem darbiem bāzē nodarbojas, ja tur uzturas šī zebiekste, tāpēc man ir ļoti labi saprotams, kāpēc armija grib no bāzes atbrīvoties. Hornburgs sākumā šķobījās un gorījās, bet, kad pateicu, ka mēs vai nu varam noslēgt godīgu darījumu, vai ari ļaut informācijai nonākt avīzēs, viņš padevās. Kā jau domāju, viņi bija paglābuši to mērgli no soda, ar armijas lidmašīnu pārveduši uz Ameriku un iemitinājuši bāzē ar visu laboratoriju. Tam neģēlim bija vienalga, vai pakalpojumus sniegt tēvocim Semam vai Šiklgrūberam. Viņš itin vienkārši bez rūpēm turpināja darbu, ražodams tonnām indīgu atkritumu. Kādu laiku tirpinājis Hornburgu, panācu, lai viņš atzīstas, ka atkritumi noglabāti zem zemes. Par drošību esot gādāts, jo metāla kannas apraktas inženierkorpusa speciālistu uzraudzībā. Es gan šiem nejēgām īpaši neticu, jo esmu redzējis diezgan daudz viņu nejēdzību. Noskaidrojās, ka zem bāzes atrodas mīna. Pietiktu ar vienu zemestrīci vai Dievs zina ko vēl, lai inde sāktu sūkties ezerā vai izplatīties zem zemes. Muļķu ķeršana, ja es vispār tādās lietās ko sajēdzu! Armijas vīri droši vien bija noturējuši mani par zaļknābi, jo es pirku zemi vairāk un straujāk nekā jebkurš cits, un gaidījuši, ka es norīšu ēsmu bez liekiem jautājumiem. Ha! Kad devos projām no kantora, zaļknābju lomā izrādījās viņi, bet es biju dabūjis visu, ko vēlējos.

1. Zemi par tādu cenu, ka varēja uzskatīt - tā dabūta par velti. Ja neskaita nelielo Skegsam atstāto gabaliņu, jo viņa sieva neparasti labi gatavo, bet viņš pats prot uzturēt kārtībā “Bugatti”, neviena kvadrātpēda nav pagājusi garām. 2. Viņi sagādā man ģeologu slēdzienu ar parakstu un zīmogu, ka zeme ir tīra kā asara. 3. Visi dokumenti par Kaltenbluda nelietīgo darbību Vašingtonā tiek iznīcināti. 4. Pats nekrietnelis drošības dēļ tiek likvidēts, lai viņš diez ko neiedomātos. Hornburgs apliecināja, ka par to jau ir domāts, ka no viņa labuma vairs nav, taču es pateicu, ka nebūšu apmierināts, iekams nebūšu redzējis šā vīra fotogrāfiju ar monētām uz acīm.

Līdzko viss būs galā, Rūgtais kanjons skaists un cēls piederēs man. Neizskatās, ka patlaban tas būtu izmantojams, taču, ja kanjons iekrīt rokās kā dāvana, es varu atļauties pagaidīt. Varbūt ar laiku atradīšu iespēju to attīrīt vai izmantot citiem nolūkiem -kaut kā uzglabāšanai vai kā izgāztuvi. Ja ne, varu to paturēt arī personiskām vajadzībām. Antuanetes uzvedība spiež mani uzturēties ārpus mājas arvien biežāk, un, par spīti draņķībām, kas paglabātas zem zemes, šai vietai piemīt drūms skaistums - kā An-tuanetei pašai. Ja padomā par samaksāto summu, es varu atļauties turēt zemi atmatā, un galu galā - vai izšķērdība nav droša pazīme, ka tā kādam patiešām pieder?”

- Saindēta zeme, - es ieminējos. - Vērpetes. Džeimija vārdiem ir bijusi jēga.

- Tik daudz jēgas, ka pats vairs nevarēja justies drošs, - noteica Milo, celdamies kājās. - Man tagad vajag piezvanīt.

Viņš aizgāja, bet atgriezās pēc ceturtdaļstundas, starp īkšķi un rādītājpirkstu iespiedis papīra lapiņu.

- Vīzentāla centra ļaudīm viņa vārds ir labi zināms. Herr Doktor, profesors Verners Kaltenbluds. Nacistu ķīmiskā kara vadītājs, indīgo gāzu speciālists. Bijis paredzēts šo vīru tiesāt Nirn-bergā, taču viņš nozudis un vairs nav redzēts. Tā var izrādīties patiesība, ja armija pildījusi ar Melno Džeku noslēgto līgumu.

- Melnajam Džekam vajadzēja uz to pastāvēt.

- Taisnība. Tātad tā mērgļa nāve vairs nerada šaubas. Līdzstrādnieks, ar kuru es runāju, sacīja, ka Kaltenbluds joprojām ir aktīvi meklējamo cilvēku sarakstā un viņu uzskata par dižvīru, kuram izdevies tikt cauri sveikā. Viņš centās izdabūt no manis, ko zinu, taču es atvairījos ar neskaidriem solījumiem. Ja šī lieta kādreiz tiks atrisināta, varbūt spēšu solījumu pildīt.

Milo sāka riņķot pa istabu.

- Spēkstacija, kas uzbūvēta virs indīgo gāzu krātuves, - es sacīju. - Tagad motīvs ir rokā.

- Jā. Un tas maksā septiņdesmit piecus miljonus dolāru. Interesanti, kā dienasgrāmata nonākusi zēna rokās.

- Varbūt nejaušības pēc. Viņš bija nepiesātināms lasītājs, kuram patika rakņāties vecās grāmatās. Naktī, kad Džeimiju nogādāja Kanjonouksā, viņš bija plosījies pa tēvoča bibliotēku.

- Dienasgrāmata glabājusies četrdesmit gadus starp retiem izdevumiem?

- Kāpēc ne? Pēc Pītera nāves Dvaits kļuva par galveno Melnā Džeka mantinieku. Varbūt, mantojis vecā vīra grāmatas, viņš nemaz negribēja tās pārskatīt? Viņš nekādā ziņā neizskatās pēc bibliofila. Ja viņš vai Hetere būtu uzgājusi dienasgrāmatu, tā tiktu iznīcināta. Neviens nemeklēja dienasgrāmatu, jo nezināja par tās eksistenci. Beidzot to atrada Džeimijs un saprata, cik tā ir bīsta-inn. Čanselors bija pamodinājis viņā interesi par uzņēmējdarbību un finansēm un licis nodarboties ar vērtspapīru pētījumiem. Viņam vajadzēja zināt, cik lielu summu Beverlihilzas trasta banka ir ieguldījusi Rūgtā kanjona obligācijās, un viņš taisnā ceļā devās pie Čanselora un pateica, ka tas par divdesmit miljoniem iegādājies potenciāli bezvērtīgu papīru kaudzi, no kuras nebūs iespējams atbrīvoties, nesaistot lieku uzmanību.

Milo bija apstājies, lai klausītos. Viņš stāvēja, atspiedies ar vienu roku pret galda virsmu, bet ar otru domīgi berzēja acis.

- Tavs iemīļotais liekā atmešanas un iznīcināšanas paņēmiens, - viņš klusu noteica. - Ar veselu baru nuļļu galā. Pasmēlies ziņas no dienasgrāmatas, Čanselors varēja nonākt konfliktā ar tēvoci Dvaitu. Varbūt tēvocis zināja par gāzi, varbūt arī ne. Vienādi vai otrādi, bet Čanselors izsaka vēlmi atbrīvoties no obligācijām un pieprasa, lai tēvocis Dvaits tās atpērk. Tēvocis iespītējas. Čanselors piedraud ar noslēpuma atklāšanu. Viss beidzas ar to, ka viņi organizē izpārdošanu. Tai jābūt neuzkrītošai, lai neviens nesāktu izrādīt interesi. Varbūt ar procentiem, lai kompensētu sāpes un ciešanas.

- Vai ari viņš prasa samaksāt virs nomināla.

- Tiesa. - Milo brīdi domāja, tad piebilda: - Tas ātrais runātājs tev sacīja, ka obligācijas slepus pārdotas. Tas nozīmē, ka tēvocis varbūt laidis tās tirgū. Bet ne viņš, ne Čanselors nevarēja atļauties tās pārdot vairumā. Rezultātā risks kļuva divkāršs - gan būvējot spēkstaciju virs noslēptās gāzes, gan pašam par būvdarbiem maksājot.

- Spīles no divām pusēm, - es sacīju.

Milo pamāja.

- Turklāt laiks uzstāj. Tēvocis nevar atpirkt obligācijas tā, lai korporācijas kantora grāmatas nesāktu smirdēt. Meklējot izeju, rodas doma, cik būtu jauki, ja no skatuves nozustu Čanselors - un puika arī. Viņš pastāsta par savām likstām mīļajai sieviņai, kas ir speciāliste cilvēku apstulbināšanā ar augiem, un abi sagudro plānu, kā atbrīvoties no visām raizēm: Čanselors jāsagriež gabalos, bet puika jāpataisa par slepkavu.

Milo pieklusa, bridi padomāja un turpināja:

- Saproti, tas tomēr nenozīmē, ka zēns nevienu nav nogalinājis. To darot, viņš itin vienkārši varēja būt sazāļots.

- Taisnība. Tomēr jautājums par vainu tūlīt mainās. Džeimijs nav rīkojies pēc savas gribas, Milo. Viņš lēni un ārkārtīgi uzmanīgi novests līdz slēgtai palātai. Līdz ar ievietošanu slimnīcā in-dēšana nebeidzās. Kadmusi atrada ārstu, kas bija par naudu gatavs uz visu, arī pārkāpt noteikumus par medicīnas māsām. Lieku desmit pret vienu, ka Sērtisas galvenais uzdevums bija iedot zēnam dienas devu. Meinvoringa virsvadībā.

- Sērtisa, - Milo ņurdēja, rakstīdams piezīmju burtnīcā. - Kāds viņai vārds?

- Marte, ar “e”galā. Ja tas vispār ir vārds. Mediķu darba birojos nekas par viņu nav dzirdēts. Viņa nozuda nākamajā dienā pēc Džeimija izlaušanās no slimnīcas. Tāpat kā Vena, kas nejaušības pēc pārkāpusi noteikumus. No šīs lietas nāk nelaba smaka, Milo. Viņam ļāva izbēgt, pēc tam aizveda uz Čanselora māju un...

-Un?

- Nezinu. Īstenībā negribu par to domāt.

Milo nolika piezīmju burtnīcu un paziņoja, ka licis sameklēt abas medicīnas māsas.

- Varbūt mums vēl veiksies.

- Varbūt, - es drūmi piebalsoju.

- Klau, nepārpūlē empātijas dziedzerus! - Tūlīt gan sekoja maiga piebilde: - Kas tevi nodarbina? Vai joprojām doma par vainu un nevainību?

- Tevi ne?

- Nē, ja iespējams no tā izvairīties. Šādas domas traucē darbā. - Milo pasmaidīja. - Tas, protams, nenozīmē, ka no domāšanas atbrīvoti tādi civilizēti tipi kā tu.

Es piecēlos un atspiedu plaukstas pret pratināšanas telpas zaļo sienu. Likās, ka apmetums uzsūcis pārāk daudz melu un kļuvis mīksts.

- Cerēju, vai neizdosies pierādīt, ka viņš nav vainīgs, - es teicu. - Ka atklāsies, ka viņš nevienu nav nogalinājis.

- Aleks, ja izrādīsies, ka viņš pret savu gribu bijis pakļauts narkotiku iedarbībai, viņš nepavadīs cietumā nevienu dienu.

- Tas nenozīmē, ka nav vainīgs.

- Bet uz to pusi tas ir. Pastāv arī tāds jēdziens kā neapzināta aizsardzība. To attiecina uz vainīgajiem, kuri neapzinās, ko dara, - uz mēnessērdzīgajiem, epileptiķiem lēkmju laikā, galvas savainojumu upuriem, ķīmiski skalotām smadzenēm. Gandrīz nekad šis jēdziens netiek izmantots, jo tas ir vēl grūtāk lietojams nekā nepieskaitāmība. Es zinu to vienīgi tāpēc, ka pirms vairākiem gadiem apcietināju kādu vīru. Ārsti bija saputrojuši zāles un sajaukuši viņam smadzenes, un vīrs miegā bija nožņaudzis sievu. Tas bija ticami, tādu iespēju apstiprināja medicīniski dati, nekādas psiholoģijas - tātad nav arī nozieguma. Pat apgabala prokurors to atzina. Šo vīru atbrīvoja jau iepriekšējās izmeklēšanas laikā. Brīvs un bez vainas. Sauza katrā ziņā to licis aiz auss.

- Ja runā par Sauzu, jāņem vērā tas, ka tieši viņš sameklējis Meinvoringu. Un Sērtisu. Ko tad, ja darbojies arī viņš un aizstāvība ir tikai māžošanās?

- Kāpēc tad viņš sameklēja tevi un ļāva rūpīgi visu izpētīt?

Man nebija, ko atbildēt.

- Klausies, Aleks. Tas, ko mēs esam atklājuši, galvenos vilcienos man patīk. Taču tas nenozīmē, ka mēs kaut aptuveni zinām, kas noticis īstenībā. Vēl ir milzum daudz jautājumu. Kā dienasgrāmata no Čanselora nokļuva pie Jamaguči? Kā Redovics varēja zināt, ka tā jāmeklē? Kāpēc viņš tevi izsekoja? Kas ir tie divi - resnais un kārnais? Kā šajā kontekstā iekļaujas pārējie Slaktera upuri? Un, ja tu dotu mazliet laika, man būtu vēl daudzi jautājumi. Saproti, es nevaru atļauties sēdēt un prātot, nevaru nodarboties ar šo lietu viens pats vēl kādu laiku, jo man par to jāziņo Vaithedam un pārējiem. Bet pirms tam man jāiegūst kas stingrāks nekā vecas grāmatas, uz ko balstīties.

- Kas, piemēram?

- Atzīšanās.

- Kādā veidā tu domā to panākt?

- Ar respektējamiem paņēmieniem. Ar iebiedēšanu.

27

Vētra turpināja plosīties, ta metās pret piekrasti un tina to miglas līķautā. Noslīdeņu un sliktās redzamības dēļ Klusā okeāna piekrastes šoseja aiz Topangas bija slēgta visiem, kuri tur nedzīvoja. Ceļu policija pilnā sastāvā atradās uz šosejas, ierīkoja nosprostojumus un pārbaudīja dokumentus. Milo paņēma uz paneļa nolikto signāluguni ar magnētu, attaisīja logu un piestiprināja pie matadora jumta. Uzlicis slapjo roku atpakaļ uz stūres, viņš nogriezās uz apmales un garām dārgu automašīnu sastrēgumam brauca uz priekšu.

Pēc policijas kapteiņa pavēles viņš nobremzēja, apmainījās ar parastajām policistu pieklājības frāzēm un brauca tālāk. Pēc atgriešanās uz šosejas matadora riteņi slīdēja un buksēja. Milo samazināja ātrumu un iekārtojās aiz BMW ar speciālo numura zīmi “HALA SUVENĪRS”. No policijas rācijas izvirda nelaimes gadījumu litānija: uz Holivudas un Sanbernardīno maģistrālēm sadursmes ar letālu iznākumu, kravas mašīna nosprostojusi Kahuengas pāreju, bet milzīgi viļņi draud aprit to, kas vēl palicis no Santamonikas piestātnes.

- Tā nolādētā pilsēta ir kā samaitāts bērns, - viņš ņurdēja. - Ja nav pa prātam kāds nieks, tūlīt sākas niķi.

Pa kreisi melns viļņojās okeāns, pa labi slējās Santamonikas kalnu dienvidu atzars. Mēs izbraucām pa ceļa posmu, kuru noslīdeņi pirms pāris gadiem bija sadalījuši gabalos. Kalnu nogāzes blakus ceļam stāvēja kailas kā kautķermenis lopkautuvē. Talkā bija nākusi māksla un ķīmija: kailo zemi centās saglābt ar milzīgām, brūngani sārtām stiklplasta plāksnēm. Kaut ko tādu parasti izmantoja topogrāfiskas ilūzijas radīšanai ar mākslīgiem krūmiem un bedrēm, uzņemot filmas. Sintētiski nevainojams Disnejlendas variants.

Līdz mājai no Malibu robežas vajadzēja braukt divas jūdzes, un tā atradās Klusā okeāna piekrastes šosejas nepareizajā pusē - mālu 110 jūras šķīra četras asfaltētas joslas. Virs nelielā piecdesmitajos gados būvētā vienstāva rančo sienām ar rakstainu apmetumu slējās zems, gluds jumts, ieejas puses siena bija mūrēta no lietotiem ķieģeļiem, vienīgais košuma elements bija gar asfaltēto piebraucamo ceļu ierīkotās dobes ar leduspuķēm. Divvietīga garāža savienojās ar māju. Zāliena vietā pletās betonēts laukums ar eļļas plankumiem.

Mājas priekšā stāvēja mersedess sedans zirņu zaļā krāsā. Cauri noēnotajiem logiem vīdēja kaut kas balts - pasažiera sēdeklim uzmests ārsta virsvalks.

- Liekas, esmu sagatavojies itin labi, - ierunājās Milo, piebraucis pie mājas un izslēdzis motoru, - tomēr turi ausis vaļā, ja šis mēģina mani apmulsināt ar medicīniskiem terminiem.

Mēs izkāpām un skriešus metāmies pie ieejas durvīm. Zvans nedarbojās, taču pēc Milo klauvējiena ilgi nevajadzēja gaidīt -durvis pavērās mazā spraudziņā, kurā parādījās šaura seja.

-Jā?

- Policija, doktor Meinvoring. Seržants Stērdžiss - no Los-andželosas Rietumu iecirkņa. Ceru, jūs pazīstat doktoru Delave-ru. Lūdzu, vai atļausiet ieiet?

Meinvoringa skatiens pārlēca no Milo uz mani, no jauna uz Milo un beidzot apstājās pie punkta, kas atradās viņa spēcīgajam stāvam kaut kur vidū.

- Es nesaprotu...

- Labprāt jums visu izskaidrošu, ser, - Milo pasmaidījis teica, - tiklīdz būsim izbēguši no šiem grēku plūdiem.

- Jā, protams.

Durvis atvērās. Mēs gājām iekšā, bet ārsts, nervozi smaidīdams, pakāpās malā. Bez ieņemamā amata un baltā virsvalka viņa izskats nebūt nebija iespaidīgs: novājējis un pārstrādājies vīrs vidējos gados ar sagumušiem pleciem, dienu veciem sirmiem bārdas rugājiem. Turēdams rokas pie sāniem, viņš vilka pirkstus dūrē un laida vaļā. Virs saņurcītām olīvkrāsas sarža biksēm bija uzvilkts pelēks, vaļīgs zvejnieka svīteris, bet kājās - rītakurpes. Zemās ie-šļūcenes ļāva saskatīt marmorbaltu miesu ar zilām dzīsliņām.

Mājas interjers bija tik novecojis un neizteiksmīgs, ka psiholoģiski kļuvis neredzams: balto kastveida dzīvojamo istabu pildīja neskartas, veikalā pirktas visdažādāko stilu mēbeles, pie sienām karājās ainavas un jūras skati, kādus pārdod par mārciņu. Pa puspavērtajām durvīm istabas otrā galā bija saskatāms garš, tumšs gaitenis.

Ēdamistaba blakus bija pārvērsta par darba telpu, un uz galda tur valdīja tāda pati nekārtība kā Meinvoringa svētnīcā Kan-jonouksā. Pret medicīnas žurnālu kaudzi bija atslietas fotogrāfijas -divi skumīgi bērni - septiņus astoņus gadus vecs zēns un pāris gadu vecāka meitene. Turpat uz galda stāvēja ēdamlietas: apelsīnu sula, šķīvis ar cepumiem un nobrūnējis iekosts ābols. Uz grīdas atradās reaktīvā lidmašīna - viena no tām rotaļlietām, kuras mazi, veikli pirkstiņi var pārvērst vismaz trijos atšķirīgos priekšmetos. Aiz ēdamistabas pletās virtuve zaļā pistācijas krāsā, no tās nāca iepriekšējās dienas kāpostu un vārītas gaļas smarža. No Montgomerija Vorda stereoiekārtas skanēja Baha ērģeļu fūga.

- Jūtieties ērti, džentlmeņi! - Meinvorings pamāja uz dīvānu sagremotas auzu pārslu biezputras krāsā.

- Pateicos, - atbildēja Milo, vilkdams nost lietusmēteli.

Psihiatrs paņēma Milo mēteli un manu apmetni, it kā tie būtu slimi.

- Atļaujiet, es tos pakarināšu.

Viņš nozuda aiz puspavērtajām durvīm un palika tumsā tik ilgi, ka Milo kļuva nemierīgs. Tad viņš atgriezās un aizvēra durvis.

- Vai drīkstu piedāvāt kafiju un cepumus?

- Paldies, nē, doktor.

Psihiatrs palūkojās uz cepumiem, bet, brīdi padomājis, apsēdināja savu trauslo skeletu brūna velveta klubkrēslā. Pēc tam viņš no paliktņa uz kafijas galda paņēma virškoka pīpi, piepildi-ļ.i .11 tabaku, aizdedzināja, ievilka dūmu un, izpūtis rūgtu, zilu nIi tiklu, nolika atpakaļ.

- Kā varu jums palīdzēt, seržant?

Milo rokā parādījās piezīmju burtnīca, bet sejā muļķīgs smaids.

- Iedomājieties, ka jums tā ir pārmaiņa - es nodarbošos ar inkstīšanu, bet jūs runāsiet.

Meinvoringa smaidā pavīdēja tikko jaušama nepacietība.

- Vispirms atļaujiet man noskaidrot dažus sīkumus, doktor, lusu vārds?

- Gajs.

- Kā filmā par Foku ģimeni?

Iecietīgais smaids kļuva platāks.

- Jā, seržant.

- Otrs vārds?

- Mārtiņš. - Viņš jautājoši paskatījās uz mani, it kā gaidītu kādu signālu ar acīm vai citu biedriskuma izpausmi. Es novērsos.

- Gajs Mārtiņš Meinvorings... tā... un jūs esat psihiatrs, vai

ne?

- Pilnīgi pareizi.

- Tas tātad nozīmē, ka jūs prasāt par stundu darba desmit dolāru vairāk nekā doktors Delavers, vai ne?

Nezinādams, kāda spēle tiek spēlēta, Meinvorings paskatījās uz mani vēlreiz un naidīgi samiedza acis, jo pēkšņi saprata, ka esmu pretinieka komandā. Viņš neteica ne vārda.

- Jūs runājat ar britu akcentu, vai ne?

-Angļu.

- Kur jūs mācījāties? Vai Lielbritānijā?

- Es mācījos Saseksas universitātē, - psihiatrs sausi atteica. - Iekams ieguvu M. B.

- M. B. ?

- Tas ir M. D. angļu ekvivalents...

- Ko tas B nozīmē?

- Bakalaurs.

- Jūs tātad esat nevis medicīnas doktors, bet bakalaurs?

Psihiatrs nopūtās.

- Tāds ir nosaukums, seržant, taču tas ir līdzvērtīgs medicīnas doktora grādam Amerikā.

- Ak tā. Bet es domāju, ka Lielbritānijā doktoru sauc par misteru doktoru.

- Ārstu, kas nav ķirurgs, uzrunā par doktoru, bet ķirurgu uzrunā par misteru. Tā ir viena no mūsu dīvainajām tradīcijām.

- Kāds ir jūsu grāds te, Amerikā?

- M. D. Lai nerastos pārpratums kā patlaban ar jums. - Kad Milo neko neteica, viņš piebilda: - Man ir likumīgas tiesības tā darīt, seržant.

- Tiesa, noticis pārpratums. Lai izvairītos no sarežģījumiem, varbūt drīkstu jūs saukt vienkārši par Gāju?

Meinvorings iekodās pīpes kātā un vairākas reizes nikni ievilka dūmu.

- Pastāstiet, ko jūs darījāt, kad bijāt ieguvis savu... M. B. grādu, doktor.

- Manā pārziņā tika nodota Londonas Modslija slimnīcas klīniskā ordinatūra, bet pēc tam mani norīkoja lasīt lekcijas psihiatrijas fakultātē.

- Ko jūs mācījāt?

Meinvorings paskatījās uz detektīvu kā uz nesaprātīgu bērnu.

- Klīnisko psihiatriju, seržant.

- Tieši kas tas būtu?

- Es mācīju slimnīcas personālam vispusīgu slimnieku aprūpi. Mana specialitāte bija psihožu ārstēšana. Cilvēka uzvedības bioķīmiskie aspekti.

- Vai veicāt arī kādus pētījumus?

- Nedaudz. Seržant, man patiešām gribas jautāt...

- Es visu to prasu tāpēc, ka doktors Delavers izdarījis daudzus pētījumus un man vienmēr ir interesanti, kad viņš par tiem runā.

- Es par to nešaubos.

- Kādus pētījumus jūs veicāt?

- Es pētīju limbisko sistēmu. Tā ir smadzeņu apakšējā daļa un saistīta ar emocionālo...

- Kādā veidā jūs pētījāt - vai pārbaudījāt cilvēku smadzenes?

- Reizumis.

- Dzīvas smadzenes?

- Līku.

- Tas man kaut ko atgādina, - sacīja Milo. - Bija tāds vīrs, vaidā Kouls. Pērn Nevadā viņu sodīja ar nāvi. Šim vīram uznāca pēkšņas trakuma lēkmes, un viņš žņaudza sievietes. Nožņaudzis apmēram trīspadsmit līdz trīsdesmit piecas. Kad vīrs bija beigts, kāds doktors izņēma no līķa smadzenes, lai mēģinātu atrast skaidrojumu vīra uzvedībai. Tas gan notika pirms laba laika, un es nezinu, vai ārsts kaut ko noskaidroja. Vai nevienā medicīnas žurnālā tas nav rakstīts?

- Es patiešām nezinu.

- Kā domājat jūs? Vai, paskatoties uz smadzenēm, jūs varētu konstatēt kriminālas tendences?

- Jebkuras uzvedības pirmsākumi meklējami smadzenēs, seržant, taču vienkārši paskatoties...

- Ko tad jūs darījāt ar tām līķu smadzenēm?

-Ko?

- Kādā veidā jūs tās pētījāt?

- Es izdarīju bioķīmiskas analīzes...

- Ar mikroskopa palīdzību?

- Jā. Patiesībā es reti nodarbojos ar cilvēka smadzenēm. Parasti tās bija augsti attīstītu zīdītāju - primātu smadzenes.

- Mērkaku smadzenes?

- Šimpanzes.

- Jūs domājat, ka, aplūkojot pērtiķu smadzenes, var daudz ko uzzināt par cilvēka smadzenēm?

- Zināmās robežās. Ja runā par izziņas funkcijām - domāšanu un spriedumu loģiku -, šimpanzes smadzenes ne tuvu nav tik attīstītas kā cilvēkam. Tomēr...

- Tāpat kā dažu cilvēku smadzenes, vai ne? Aprobežotas.

- Diemžēl tā ir taisnība, seržant.

Milo ieskatījās piezīmēs un aizvēra bloknotu.

- Tā, - viņš noteica, - jūs patiešām esat lietpratējs.

Meinvorings tēlotā pieticībā nolaida skatienu un sāka ar svītera apakšmalu spodrināt pīpi.

- Katrs dara to, ko spēj.

Mans draugs pagriezās uz manu pusi.

- Tev taisnība, doktor D. Viņš ir cilvēks, ar kuru der aprunāties.

Milo no jauna uzrunāja Meinvoringu:

- Es ierados, lai dabūtu mazu medicīnisku konsultāciju, doktor. Eksperta konsultāciju.

- Kādā jautājumā?

- Par narkotikām. Kādu iespaidu tās atstāj uz uzvedību?

Meinvorings saspringa un pameta uz manu pusi asu skatienu.

- Sakarā ar Kadmusa lietu? - viņš pajautāja.

- Iespējams.

- Baidos, ka šajā gadījumā no manis būs maz labuma, seržant. Džeimss Kadmuss ir mans pacients, un nekādu informāciju par viņu es nevaru izpaust.

Milo piecēlās, piegāja pie ēdamistabas galda, pacēla bērnu fotogrāfijas un nopētīja.

- Jauki bērni.

- Pateicos!

- Meitene ir līdzīga jums.

- Īstenībā abi bērni ir atsitušies mātē. Seržant, parastos apstākļos es ar prieku palīdzētu, taču man ir uzkrājies milzum daudz darba, tāpēc...

- Darbs mājās, vai ne?

-Atvainojiet?

- Jūs paņēmāt brīvu dienu, lai pastrādātu mājās.

Meinvorings paraustīja plecus un pasmaidīja.

- Dažreiz tikai tā iespējams tikt galā ar papīru plūdiem.

Kas jūsu prombūtnes laikā rūpējas par pacientiem?

Man ir trīs lieliski psihiatri.

Milo atgriezās dzīvojamā istabā un apsēdās.

- Tādi kā doktors Džibuti? Ļoti patīkams cilvēks. Kas viņš Ir, vai irānis?

- Indietis.

- Viņš teica, ka jūs neesot rādījies četras dienas.

- Esmu nepatīkami saaukstējies. - Meinvorings ilustrācijai nošņaukājās.

- Un kā jūs pret to cīnāties?

- Aspirīns, daudz šķidruma, miers.

Milo uzsita ar pirkstiem knipi un muļķīgi pasmaidīja.

- Vai tu re? Un es jau nopriecājos, ka uzzināšu kādu medicīnisku noslēpumu.

- Es priecātos, ja varētu ar tādu iepazīstināt, seržant.

- Un kā ar vistas zupu?

- Saprotams, ka tā ir vakardienas. Labs paliatīvs.

- Parunāsim par narkotikām, - aicināja Milo. - Teorētiskā līmenī.

- Seržant, jūs noteikti zināt, ka man kā mistera Kadmusa aizstāvības lieciniekam ir liegts runāt ar policiju par šo tematu.

- Ne gluži tā, doktor. Ierobežojumi attiecas tikai uz jūsu sarunām ar Kadmusu, jūsu pierakstiem un slēdzienu. Un, liecinot tiesā, pat tie nebūs noslēpums.

Meinvorings nogrozīja galvu.

- Nebūdams prokurors, es nevaru galvot par jūsu apgalvojumu pareizību, seržant. Lai nu kā, bet es nevaru neko piedāvāt teorētiskiem pārspriedumiem. Katrai saslimšanai ir savas īpatnības.

Milo strauji paliecās uz priekšu un noknakšķināja pirkstu locītavas. Meinvorings sarāvās.

- Jūs varat piezvanīt Sauzam, - ierosināja detektīvs. - Ja viņš gribēs būt godīgs, tad atzīs, ka man ir taisnība, un ieteiks sadarboties. Tikpat labi viņš var ieteikt mani tik ilgi atvairīt, līdz izdosies sacept pietiekami daudz papīru, lai mani apstādinātu. Lai neizskatītos kā nejēgas, advokāti mīl spēlēties ar varu. Bet tikmēr jūs velti šķiedīsiet laiku: jūs aizvedīs no šīs jaukās, siltās mājas, liks šajā draņķīgajā laikā doties garā ceļojumā un nosēdinās neglītā Losandželosas Rietumu iecirkņa policijas istabā. Sauza un apgabala prokurors pa to starpu apmainīsies ar piecdesmit dolāru vērtiem vārdiem. Atņemot jums dokumentu kārtošanai paredzēto laiku. Turklāt nav izslēgts, ka, tiklīdz šī jezga beigsies, jūs, vienalga, būsiet spiests ar mani runāt.

- Kā to saprast, seržant? Ko jūs gribat panākt?

- Tāds ir policijas darbs, - atteica Milo, no jauna atvēra bloknotu un sagatavojās rakstīšanai.

Meinvorings spēcīgi sakoda pīpes kātu.

- Seržant, - viņš noteica caur zobiem, - izskatās, ka jūs gribat mani iebaidīt.

- Ne uz to pusi, doktor! Es tikai cenšos iepazīstināt ar perspektīvu.

Psihiatrs paskatījās uz mani zvērojošām acīm.

- Kā piedalīšanās šajā lietā, kas izraisa sašutumu, saskan ar jūsu ētikas principiem?

Nesaņēmis no manis atbildi, Meinvorings piecēlās un piegāja pie telefona galda galā. Viņš pacēla klausuli, piespieda trīs taustiņus un nolika klausuli atpakaļ.

-Tieši ko jūs vēlaties zināt?

- Kā dažādas vielas ietekmē uzvedību.

- Teorētiski?

- Tieši tā.

Meinvorings no jauna apsēdās.

- Par kādu uzvedību ir runa, seržant?

- Par psihozēm.

- Vai tad doktors Delavers jums nav teicis, ka mēs esam pārrunājuši šo tematu? - Viņš pievērsās man. - Kāda velna pēc jūs pievēršaties vecām lietām?

- Jautājumam nav nekāda sakara ar doktoru Delaveru, - noteica Milo. - Es jau jums teicu, ka tāds ir policijas darbs.

- Kāpēc tad viņš ir kopā ar jums?

- Kā tehniskais padomnieks. Varbūt vēlaties, lai viņš pagaidu citā telpā?

Šķita, ka Milo priekšlikums psihiatru satrauc.

- Nē, - viņš sakauts piekāpās. - Vai tas tagad kaut ko mainīs? Turpiniet vien!

- Ļoti labi. Mazliet parunāsim par LSD, doktor. Tas simulē šizofrēniju, vai ne?

- Ne sevišķi efektīvi.

- Nē? Man likās, ka tas ir visai labs psihotomimētiķis.

Izdzirdējis tādu ezoterisku terminu, Meinvorings savilka uz

augšu uzacis.

- Vienīgi pētniecības nolūkos, - viņš atbildēja.

Milo nogaidot skatījās, līdz Meinvorings pacēla rokas uz augšu.

- Grūti kaut ko izskaidrot īsā sarunā, - viņš sacīja. - Pietiks, ja teikšu, ka speciālisti nekad nesajauks LSD intoksikāciju ar hronisku psihozi.

- Es vēlos, lai mani izglīto, - sacīja Milo.

Meinvorings sāka protestēt, bet tad iztaisnoja plecus, nokrekšķinājās un ierunājās pedanta balsī.

- Lizergīnskābes dietilamīds, - viņš vēstīja, - izraisa akūtu, diezgan stereotipisku psihozei līdzīgu reakciju, un savā laikā pētnieki to uzskatīja par pievilcīgu vielu pētījumiem. Klīniski tās iedarbība tomēr ir pavisam citāda nekā hroniskas šizofrēnijas simptomi.

- Ko jūs saprotat ar vārdu pavisam?

- Saindēšanos ar LSD pavada krāšņi vizuāli efekti - krāsu kombinācijas, bieži vien tumši zaļas vai brūnas, pazīstamu priekšmetu izskata vai apveida dramatiskas pārmaiņas, kā arī nepārvarami maldīgas iedomas par savu visvarenību. LSD lietotāji var justies milzīgi augumā, Dievam līdzīgi un spējīgi uz visu. Dažam rodas pārliecība, ka viņš spēj lidot, un viņš izlec pa logu. Šizofrēniķiem raksturīgas dzirdes halucinācijas. Balsis var būt apslāpētas, neskaidras vai saprotamas. Tās var pacientu mācīt, apvainot, sacīt, ka viņš ir nekam nederīgs vai ļauns, mudināt uz dīvainu rīcību. Kaut arī šizofrēniķiem parādās visvarenības izjūta, tā parasti noplok un iekļaujas vispārīgajā paranojā. Vairums šizofrēniķu jūtas nevienam nevajadzīgi, iesprostoti, nenozīmīgi. Un apdraudēti. -Meinvorings atsēdās ērtāk krēslā un visai neveikli mēģināja izskatīties kā profesionālis. - Kas vēl jūs interesē, seržant?

- Man ir gadījies sastapties ar LSD lietotājiem, kuri dzird balsis, - sacīja Milo. - Un daudzi no viņiem bija izteikti parano-jāli.

- Pilnīgi iespējams, - paskaidroja Meinvorings. - Taču, ja lieto LSD, dzirdes traucējumi attiecībā pret vizuālajiem parasti ir sekundāri. Un subjektīvi bieži vien pozitīvi. Pacienti stāsta par jutekļu labāku darbību: mūzika šķiet pilnskanīgāka, tīkamāka. Monotonas skaņas kļūst tembriski bagātas. Jūsu aprakstītā paranoja ir tipiski nepatīkama, tā saucamais “dullais kaifs”. Tomēr ir pierādīts, ka parasti LSD izraisītās reakcijas ir pozitīvas. Tās palielina prāta spējas. Diametrāli pretēji šizofrēnijai, seržant.

-Tātad nav laimīgu prātā jukušo?

- Diemžēl ne. Šizofrēnija ir slimība, nevis izklaide. Šizofrēniķi reti jūt prieku. Tieši otrādi - viņu ciešanas ir lielas, pasaule drūma un šausmu pilna, tā ir personiska elle, seržant. Turklāt pirms bioloģiskās psihiatrijas parādīšanās šī elle itin bieži bija pastāvīga.

- Un kā ar fenilcilidīnu?

- Tika izdarīta pārbaude, vai Kadmuss to lieto. Tāpat kā LSD.

- Mēs nerunājam par Kadmusu. Jūs jau aizmirsāt?

Meinvorings nobāla, samirkšķināja acis un mēģināja atgūt

pedagoga stāju. Lūpas sakniebās, ap tām izveidojās bāli riņķi.

- Jā, protams. Tieši tam es šajā sarunā negribēju pieskarties...

- Kā ar jūsu saaukstēšanos?

Baltie riņķi izpletās lielāki un, psihiatram atslābinoties, nozuda no sejas.

- Paldies, nu jau ir krietni labāk.

- Pēc pirmās reizes jūs ne reizi neesat šņaucis degunu, tā-: es tā nodomāju. Jau četras dienas, vai ne?

- Trīs ar pusi. Tikai nesen simptomi izzuda.

- Tas ir labi. Tādā laikā kā patlaban jāuzmanās. Jāizvairās no stresa.

- Pilnīgi pareizi, - atbildēja Meinvorings, meklēdams detek-nva sejā kādu slēptu teikto vārdu nozīmi.

Milo skatiens neko nepauda.

- Vai varu palīdzēt vēl kaut kā, seržant?

- Mēs iesākām runāt par fenilcilidīnu, - atgādināja Milo.

- Ko jūs vēlētos par to uzzināt?

- Vispirms - cik lielā mērā tas izraisa kaut ko šizofrēnijai lidzīgu?

- Šis ir ļoti sarežģīts jautājums. Fenilcilidīns aizved fantāzijas un ir ļoti grūti saprotams. Nav šaubu, ka pirmām kārtām tas iedarbojas uz neatkarīgo nervu sistēmu. Taču...

- Tas laupa cilvēkam saprātu, vai ne?

- Dažreiz.

- Dažreiz?

- Pilnīgi pareizi. Cilvēku jutīgums pret to ir ļoti atšķirīgs. Dažiem pastāvīgiem fenilcilidīna lietotājiem parādās eiforija, citiem pēc vienas vienīgas devas iestājas smaga psihoze.

- Tāda psihoze kā šizofrēniķiem?

- Tas nav tik vienkārši, seržant.

- Es spēju saprast arī sarežģītas lietas.

- Ļoti labi. - Meinvorings sarauca pieri. - Lai runātu par šizofrēniju augstākā līmenī, nedrīkst aizmirst, ka tā nav viens veselums. Tā ir psihisku traucējumu kopa ar mainīgu simptomu konstelāciju. Mērenas fenilcilidīna devas var izraisīt reakciju, kas līdzīga tai, kuru mēs saucam par katatoniju un kuru raksturo grūtības ar ķermeņa stāvokli un runu. Un pat katatonijai ir vairāki paveidi.

Viņš apklusa, kā gaidīdams, lai teiktais izkristalizētos. Ka pateikts pietiekami daudz.

- Turpiniet! - aicināja Milo.

- Es mēģinu uzsvērt, ka fenilcilidīns ir kompleksa viela, kas izraisa sarežģītu, iepriekš neparedzamu reakciju. Esmu redzējis pacientus ar stuporas katatonijas mēmumu un grimasēm, esmu redzējis klasisko katatoniju ar katalepsiju, kad cilvēks pārvēršas par manekenu. Jums visticamāk gadījies sastapties ar simptomiem, kas stipri līdzīgi uzbudinātajai katatonijai: psihomotorisks uzbudinājums, daudzvārdīgas, bet nesakarīgas runas, pret sevi un citiem vērsta destruktīva rīcība.

- Ko jūs varat teikt par paranojālo šizofrēniju?

- Dažiem pacientiem lielas fenilcilidīna devas var izraisīt pa-ranojālas dzirdes halucinācijas. Citus lielas devas padara pretenciozus un hiperaktīvus, tāpēc iespējams noteikt maldīgu diagnozi par vienpolāru afekta psihozi jeb, nespeciālista vārdiem runājot, māniju.

- Rodas iespaids, ka psihotomimētiķu ir bez savas jēgas, doktor.

- Abstrakti. Bet tam nav īpašas nozīmes. Visas parastās narkotikas ir potenciāli psihotomimētiķi, seržant. Amfetamīns, kokaīns, barbiturāti, hašišs. Pat marihuāna, ja to ieņem pietiekamā daudzumā, var izsaukt psihiskas saslimšanas simptomus. Tāpēc ikviens pieredzējis psihiatrs, iekams nosaka diagnozi par šizofrēniju, pacientu rūpīgi novēros, pārbaudīs, vai viņš nav lietojis narkotikas un vai to pēdas nav atrodamas asinīs.

- Vai šāda pārbaude ir parasta?

Meinvorings pamāja ar galvu.

- Jūs tātad apgalvojat, ka pat tad, kad narkotikas izraisa šizofrēnijai līdzīgu reakciju, būtu grūti piemuļķot ārstu.

- Es tādus vispārinājumus tomēr neizdarītu. Ne visiem ārstiem ir vajadzīgās zināšanas par psihiski aktīvajām vielām. Novērotājs bez pieredzes - ķirurgs, terapeits, pat psihiatrs, kam nav bijusi saskare ar narkotikām, - var maldīgi noturēt saindēšanos ar narkotikām par psihozi. Taču ne ārstu padomes licencētu psihiatru.

- Kāds esat jūs.

- Tieši tā.

Milo piecēlās no dīvāna ar muļķīgu smaidu sejā.

- Es tātad iejaucos, kur nevajag?

- Baidos, ka tā ir, seržant.

Milo piegāja pie Meinvoringa, paskatījās uz leju, nolika bloknotu un jau pastiepa roku. Tiklīdz psihiatrs sāka sniegt pretī savējo, Milo roku atrāva un pakasīja pakausi.

- Vēl viens jautājums, - viņš sacīja. - Vai parastajā pārbaudē tiek iekļautas arī antiholīnerģiskās vielas?

Pīpe Meinvoringa mutē nodrebēja. Viņš satvēra to ar vienu roku, izņēma no mutes pavisam un izlikās, ka pārbauda tabaku.

- Nē, - viņš atbildēja. - Kāpēc tas būtu jādara?

- Es pats uz savu galvu veicu nelielus pētījumus, - sacīja Milo. - Un noskaidroju, ka atropīna un skopolamīna derivāti izmantoti, lai laupītu cilvēkam prātu. Tā rīkojušies Dienvidamerikas indiāņi un viduslaiku raganas.

- Beladonnas dzira? - nevērīgi noteica Meinvorings. Viņam jau trīcēja abas rokas.

- Jūs esat sapratis manu domu.

- Interesanta koncepcija. - Pīpe bija izdzisusi, un tās aizdedzināšanai vajadzēja trīs sērkociņus.

- Vai tad tā nav? - Milo pasmaidīja. - Vai esat ko tādu pieredzējis?

- Piespiedu intoksikāciju ar atropīnu? Nē.

- Vai es ko teicu par piespiedu intoksikāciju?

- Es... mēs runājām par raganām. Es iedomājos, ka jūs...

- Es runāju par jebkuru atropīna intoksikāciju. Vai esat ar tādu sastapies?

- Nezin cik gadus ne. Kaut kas tāds notiek ārkārtīgi reti.

- Un jūs šajā sakarībā neesat veicis nekādus pētījumus, nedz arī kaut ko rakstījis?

Psihiatrs kļuva domīgs.

- Cik atceros, ne.

Milo ar skatienu deva man mājienu.

- Žurnālā “Canyon Oaks Quarterly” bija raksts, - es sacīju, - ka ir ļoti svarīgi, lai vecākiem cilvēkiem tiktu izdarītas an-tiholīnerģisko vielu analīzes, jo citādi iespējams maldīgi nediagnosticēt senilo psihozi.

Meinvorings sāpīgi iekoda lūpā, noglāstīja pīpes kātu un atbildēja klusā, trīcošā balsī:

- Ak jā, tā ir taisnība. Daudzu organisko vielu sastāvā, kuras izmanto parkinsonisma ārstēšanā, ietilpst antiholīnerģiķi. Jaunākās zāles šajā ziņā ir tīrākas, taču daži pacienti uz tām nereaģē. Izmantojot organiskās vielas, ārstēšana var sagādāt pārsteigumus. Raksts bija domāts mūsu finansētāju izglītošanai. Mēs cenšamies veikt ko līdzīgu...

- Kas ir raksta autors? - jautāja Milo, no augšas skatīdamies uz psihiatru.

- Doktors Džibuti.

- Viņš viens pats?

- Galvenajos vilcienos.

- Galvenajos vilcienos?

- Es izlasīju pirmuzmetumu. Viņš bija sākotnējais autors.

- Interesanti, - noteica Milo. - Liekas, parādījusies maza nesaskaņa. Viņš teica, ka jūs esot līdzautors. Ka sākotnējā ideja pieder jums, kaut galvenais rakstītājs bijis viņš.

- Viņš ir nesavtīgs cilvēks. - Meinvorings nervozi pasmaidīja. - Darbabiedra lojalitāte. Lai nu kā, vai tad jāuztraucas par sīku...

Milo spēra soli tuvāk, lai psihiatram, skatoties uz augšu, vajadzētu saliekt kaklu, iesprieda rokas sānos un papurināja galvu.

- Doktor, - viņš klusu noteica, - kā būtu, ja mēs nerunātu muļķības?

Meinvorings neveikli pagrieza pīpi, un tā nokrita. Kvēlojoši pelni izkaisījās pa paklāju. Kā bērns, kas pieķerts masturbējam, viņš noskatījās, kā pelni kvēlo un nodziest, un pacēla uz augšu vainīgu skatienu.

- Nevaru iedomāties...

- Tādā gadījumā ļaujiet paskaidrot man. Tikai pirms pāris stundām es tikos ar veselu speciālistu pulku apgabala slimnīcā. Ar profesoriem mediķiem. Neirologiem, toksikologiem un vēl visādiem logiem. Tādiem pašiem speciālistiem kā jūs. Viņi rādīja laboratorijas izmeklējumu rezultātus. Kā iedarbojas narkotikas. Visu izskaidroja ar tādiem vārdiem, kas saprotami policistam. Šķiet, ka Džeimss Kadmuss sistemātiski indēts ar antiholīnerģis-kajām vielām. Ilgu laiku. Kamēr atradies jūsu aprūpē. Profesori bija šausmās, ka ārsts tā rīkojas ar pacientu. Viņi bija gatavi uz karstām pēdām dot liecību. Viņi pat gribēja iesniegt sūdzību par eksaminētājiem. Es teicu, lai to nedara.

Meinvoringa lūpas sakustējās bez skaņas. Viņš pacēla pīpi un pagrieza kā pistoli.

-Tās ir muļķības. Es nevienu neesmu indējis.

- Profesori domā citādi, Gaj.

- Tādā gadījumā viņi pieļauj briesmīgu kļūdu!

Ļāvis ārstam brīdi uztraukties, Milo ierunājās no jauna.

- Jūs esat devis Hipokrata zvērestu, - viņš sacīja.

- Es teicu, ka nevienu neesmu indējis!

- Profesori secinājuši, ka jūs esat iesmērējis šīs vielas ik reizi kopā ar medikamentiem. Tas darīts neuzkrītoši, turklāt labums, ja to tā var saukt, bijis divkāršs. Šķiet, ka torazīns un citas viņam dotās zāles pastiprinājušas antiholīnerģisko vielu iedarbību. Tas ir ekvivalents milzīgai pārdozēšanai.

- Jūs iesēdinājāt viņu farmakoloģiskā kuģī bangojošā jūrā, -es sacīju. - Viņa nervu galu elektroķīmiskās īpašības tika pastāvīgi mainītas. Šā iemesla pēc Džeimijs reaģēja uz medikamentiem stipri dīvaini: vienu dienu viņš bija mierīgs, bet nākamajā -nekontrolējams. Tiklīdz ķermenis atbrīvojās no antiholīnerģiķiem, zāles darīja savu darbu, kā paredzēts. Taču atropīna klātbūtne padarīja tās par indi, un ar to var izskaidrot arī priekšlaicīgo diski-nēziju. Vai viena no galvenajām teorijām par kavējošo diskinē-ziju nepauž, ka to izraisa holīnerģiskā blokāde?

Meinvorings no jauna nometa pīpi, šoreiz apzināti. Ieķēris abas rokas matos, viņš mēģināja saplūst ar krēslu. Seja nobāla un kļuva mikla kā vārīta menca, acis bailēs drudžaini iespīdējās. Zem lielā svītera vārgi cilājās krūtis.

- Tā nav taisnība, - Meinvorings murmināja, - es nekad neesmu viņu indējis.

- Labi, tātad to darīja kāds izpalīgs, - sacīja Milo. - Bet jūs, būdams speciālists, vadījāt izrādi.

- Nē! Es zvēru! Man nebija ne mazāko aizdomu, līdz...

Viņš apklusa, ievaidējās un novērsa skatienu.

- Līdz?

- Nesen.

- Kopš kura laika?

Meinvorings klusēja.

Milo atkārtoja jautājumu jau asāk. Meinvorings sēdēja kā sastindzis.

- Vai mēs esam iekļuvuši strupceļā, doktor? - pērkona balsī noprasīja detektīvs.

Atbildes nebija.

- Nu, Gaj, - noteica Milo, pavērdams žaketi, demonstrēdams pistoles maksti un pieskardamies rokudzelžiem pie jostas, - izskatās, ka jūs kādu laiciņu varēsiet izmantot savas tiesības klusēt. Droši vien līdz sarunai ar advokātu gribēsiet tēlot muļķi. Paša labā sagādājiet sev advokātu, kam ir pieredze darbā ar smagiem noziegumiem.

Meinvorings ieslēpa seju plaukstās un saguma.

- Es neesmu darījis neko kriminālu, - viņš murmināja.

- Pie joda, tad atbildiet uz jautājumu! Cik ilgi jūs zinājāt par indēšanu?

Psihiatrs atsēdās taisni, pelnu pelēks.

- Zvēru, ka man ar to nav nekāda sakara! Man radās aizdomas tikai pēc tam... kad viņš aizbēga. Pēc tikšanās ar doktoru Delaveru. Viņš gribēja zināt, vai zēns nav lietojis narkotikas, iztaujāja mani par halucināciju saturu, par idiosinkrētisko reakciju uz fenotiazlna lietošanu. Toreiz es tam nepievērsu uzmanību, taču lieta bija tik mīklaina, ka sāku domāt - īpaši par narkotiku lietošanu - un mēģināju saprast, vai nevarētu izpausties to iespaids...

- Un kur šī domāšana jūs noveda? - noprasīja Milo.

- Pie Kadmusa slimības vēstures. To pārlasot, ievēroju kaut to tādu, ko vajadzēja pamanīt jau agrāk...

-Acumirkli! - es dusmīgi iesaucos. - Es lasīju slimības vēsturi un neredzēju neko tādu, kas liecinātu par saindēšanos ar at-ropīnu.

Meinvorings notrīcēja un salika plaukstas kā lūgšanā.

- Pareizi, jums taisnība. Tā nebija... slimības vēsture. Es atskatījos pagātnē. Atcerējos. Brīžus, kurus nebiju fiksējis, kaut būtu vajadzējis to darīt. Nesaskaņas. Pretrunīgus simptomus. Novirzes no normas. Piesārtumu, orientācijas zudumu, mulsumu. Kavējošo sindromu, kas parādījies pirms laika. Es nupat biju rakstījis par antiholīnerģisko sindromu, un raksts vēl stāvēja acu priekšā. Es jutos kā pēdīgais idiots. Ja elektroencefa-logramma būtu izdarīta jau sākumā, es tūlīt visu būtu sapratis. Atropīns sajauc ātro un lēno smadzeņu viļņu aktivitāti, palēnina alfa ritmu, bet paātrina delta un beta ritmus. Redzot pārmaiņas, es būtu visu sapratis tūlīt. Taču elektroencefalogramma netika uztaisīta, tas draņķa radiologs iespītējās. Delaver, jūs lasījāt slimības vēsturi, tur šis fakts ir minēts. Pastāstiet viņam par radiologa ietiepību.

Mēģinādams noslēpt pretīgumu, es aizgriezos un sāku aplūkot jūras ainavu, kas bija tik izplūdusi, ka pat Karmels izskatījās neglīts.

- Gaj, - Milo nicīgi noteica, - vai tikai es nepārklausījos? Jūs, eksperts, ārstu padomes licencēts visaugstākās kvalifikācijas speciālists, gribat teikt, ka esat piemuļķots?

- Jā, - nočukstēja Meinvorings.

- Nepūtiet acīs miglu! - es sacīju.

Milo ar skatienu lūdza mani neiejaukties. Viņš pieliecās

Meinvoringam tik tuvu, ka deguns atradās tikai collas attālumā. Psihiatrs mēģināja parauties tālāk, taču traucēja krēsla atzveltne.

- Labi, - sacīja detektīvs, - pieņemsim uz brīdi, ka jūs patiešām tikāt piemuļķots.

- Kaut pazemojoša, bet tā ir pat...

- Jūs domājat, ka neziņa atbrīvos jūs no vainas? - norēcās Milo. - Jūs nupat atzināties, ka pēc sarunas ar Delaveru esat atskārtis, kas notiek. Jums tas bija zināms veselu nedēļu! Pie joda, kāpēc jūs klusējāt? Kā jūs varējāt pieļaut, ka zēna ciešanas turpinās? - Milo piebāza ārstam pie sejas bloknotu. - Viņu ciešanas ir lielas, pasaule drūma un šausmu pilna, tā ir personiska elle? Kāpēc jūs to nepārtraucāt?

- Es... gribēju to darīt. Bet man vajadzēja laiku, lai formulētu... izdomātu, kā to izdarīt.

- Ak kungs, jaunas blēņas, - noteica Milo ar riebumu balsī.

- Cik viņi jums samaksāja, Gaj?

- Necik!

- Blēņas.

Durvis uz gaiteni atvērās, un istabā ienāca sieviete cieši pieguļošos džinsos un ugunssarkanā svīterī ar augstu apkakli. Jauna, tumšmataina, juteklīga. Nekaunīgās, brūnās acis piesedza garas, melnas skropstas. Vaigukauli un pilnīgās, tumšās lūpas bija kā Sofijai Lorēnai jaunībā.

- Tās nav blēņas, - viņa sacīja.

- Andrea! - pēkšņā enerģijas uzplūdā iesaucās Meinvorings.

- Nejaucies šajā lietā, es pieprasu!

- Tas nav iespējams, mīļais. Vairs ne.

Viņa piegāja pie klubkrēsla, nostājās blakus psihiatram un uzlika roku viņam uz pleca. Pirksti neatlaidās, un Meinvorings nodrebēja.

- Viņš nav gļēvulis, - sieviete sacīja. - Nekā tamlīdzīga. Viņš mēģina aizstāvēt mani. Es esmu Andrea Vena, seržant. Es esmu tā, kam maksāja.

Milo pratināja viņu tikpat skarbi kā tajās reizēs, kuras man bija gadījies redzēt. Viņa pratināšanas laikā izturējās bez bailēm un stoiski, taisni sēdēdama uz dīvāna malas un rokas nekustīgi lūrēdama klēpī. Ik reizi, kad Meinvorings mēģināja iestāties viņai par labu, Vena apklusināja viņu ar dzelžainu smaidu. Galu galā viņš pārstāja iejaukties un iegrima klusēšanā.

- Izstāstiet to vēlreiz! - pieprasīja detektīvs. - Kāds noliek jūsu dzīvoklī piecus tūkstošus dolāru skaidrā naudā kopā ar zīmīti, kurā teikts, ka dabūsiet vēl tikpat, ja noteiktā naktī atstāsiet savu posteni un neuzdosiet jautājumus.

- Tieši tā.

- Kaut ko tādu jūs piedzīvojat katru dienu?

- Nebūt ne. Tas bija kas nereāls, kā laimests loterijā. Vienīgā veiksme pēc daudziem gadiem. Es biju uztraukusies, ka manā dzīvoklī kāds ielauzies, es zināju, ka nauda ir negodīga, bet biju plika un nabaga, un man tas bija apnicis līdz kaklam. Tāpēc paņēmu naudu, nomainīju atslēgu un pat neiepīkstējos.

- Un zīmīti saplēsāt.

- Saplēsu un aizskaloju tualetē.

- Ļoti ērti.

Vina neteica neko.

- Vai atceraties, kāds bija rokraksts? - jautāja Milo.

- Zīmīte bija mašīnrakstā.

- Un papīrs?

Vena papurināja galvu.

- Vienīgais papīrs, ko redzēju, bija zaļš. Piecdesmit dolāru naudaszīmes. Divas piecdesmit banknošu paciņas. Es pārskaitīju divas reizes.

- Par to šaubu nav. Vai skaitot jums neienāca prātā, kāpēc kāds vēlas, lai tajā naktī jūs neatrastos nodaļā?

- Protams, ienāca prātā. Taču es piespiedu sevi par to nedomāt.

Milo pievērsās Meinvoringam.

- Kā jūs to sauktu, Gaj? Represija? Noliegums?

- Es rīkojos alkatīgi, - Vena turpināja. - Vai tā? Ieraudzīju dolārus un visu pārējo aizmirsu. Smadzenes pārstāja darboties. Vai to jūs gribējāt dzirdēt?

- Ja es ko gribu dzirdēt, tad tikai patiesību.

- Tieši to es jums stāstu.

- Labi, - noteica Milo un ķērās pie rakstīšanas.

Vena paraustīja plecus un vaicāja, vai drīkst uzsmēķēt.

- Nē. Kad jūs no jauna nolēmāt iedarbināt savas smadzenes?

- Pēc tam kad Džeimiju apcietināja par slepkavību. Es sapratu, ka esmu iejaukta kādā lielā lietā. Man uznāca bailes - es patiešām nobijos. Es tās pārvarēju un piespiedu sevi nomierināties.

-Kā?

- Iestāstīju sev, ka būšu muļķe, ja bažu dēļ atteikšos no krietnas naudas. Kā hipnotizēdama atkārtoju šo domu vēl un vēlreiz, līdz nomierinājos. Es gribēju dabūt otrus piecus tūkstošus, jutu, ka esmu tos pelnījusi.

- Protams, kāpēc ne? Godīgs atalgojums par godīgu nakts-darbu.

- Klausieties, - ierunājās Meinvorings. - Jūs...

- Viss ir kārtībā, Gaj, - attrauca Vena. - Viņš nevar padarīt stāvokli ļaunāku, nekā tas jau ir.

Milo norādīja ar īkšķi uz Melnvoringu.

- Cik ilgi jums abiem tas turpinās?

- Gandrīz gadu. Nākamajā otrdienā būs gads.

- Priecīga gadadiena. Vai esat paredzējuši precēties?

Viņa apmainījās ar psihiatru zīmīgiem skatieniem. Ārsta acīs vīdēja miklums.

- Tāda doma bija.

-Tad kāpēc tā jāuztraucas un jāvaimanā par nabadzību? Drīz jūs būtu doktora sieva. Bet tikmēr viņš būtu varējis aizdot jums naudu.

- Gajs ir tāds pats nabags kā es. - Viņa pārlaida skatienu noplukušajai istabai. - Vai citādi viņš dzīvotu tādos apstākļos kā patlaban?

Milo pagriezās uz Meinvoringa pusi.

- Vai tā ir taisnība? Un nedomājiet stāstīt niekus! Jau pēcpusdienā es varu noskaidrot jūsu finansiālo stāvokli.

- Dariet to! Nav jau nekā, ko pārbaudīt. Esmu galīgi uz sēkļa.

- Neveiksmīgas investīcijas?

Psihiatrs rūgti pasmaidīja.

- Vēl ļaunāk. Neizdevusies laulība.

- Viņa sieva ir īsta ragana! - Vena iesaucās. - Iztīrīja kopīgos kontus, dabūja sev viņa algu, paņēma pie sevis bērnus, pievāca mēbeles un noīrēja Redondobīčā savrupnamu ar divpadsmit istabām - pieci tūkstoši dolāru mēnesī plus pakalpojumi. Pēc tam viņa iesniedza ar zvērestu apstiprinātu, nekrietniem meliem pilnu liecību, ka Gajs ir slikts tēvs, un panāca, ka viņam liedz apciemot bērnus. Lai dabūtu atļauju tikties ar bērniem, viņam jāiziet pilnīgs psihiatrisks izvērtējums.

- Bija, - izlaboja Meinvorings. - Jautājums tagad ir neskaidrs, Andija.

Viņa pagriezās pret ārstu.

- Nav jādomā par neveiksmi, Gaj. Mēs esam savārījuši ziepes, bet neesam nevienu nogalinājuši!

Klausoties Vēnas kvēlo runu, viņš sarāvās, iekodās pirkstu locītavā un pievērsa skatienu paklājam.

- Atgriezīsimies pie lietas, - turpināja Milo. - Jūs teicāt, ka otrus piecus tūkstošus saņēmāt pēc nedēļas.

- Pēc piecām dienām, - Vena paskaidroja. - Tieši tā, kā divas reizes jums jau stāstīju. Pārstāstot nekas nemainīsies, jo es teicu taisnību.

- Un Gajs absolūti neko nezināja.

- Galīgi neko. Es negribēju viņu iejaukt šajā lietā, negribēju apdraudēt viņa cīņu par aizbildniecību. Man bija paredzēts nolikt naudu, lai varam sākt visu no jauna. Es gribēju viņu pārsteigt, līdzko būsim apprecējušies.

- Vai mustangs arī ir nolikts pārsteigumam?

Vena nokāra galvu.

- Cik tas maksāja?

- Divi tūkstoši tūlīt, pārējais uz nomaksu.

Milo sameklēja kādu dokumentu un sniedza Vēnai.

- Vai tas ir '"īsu līgums?

- Jā. Kā jūs...

- Jūs esat reģistrējusi mašīnu uz sava vārda, bet pirkumu noformējusi uz Demetra vārda. Uzdevusi Bērstovas adresi. Cik nomaksu ir paredzēts kārtot?

Vēnas acis bija ābolu karstvīna krāsā un skatiens tikpat karsts.

- Labi, seržant, es saprotu, ko gribat teikt. Esmu melīga padauza, kuras ētiskie...

- Kas ir Pets Demetrs?

- Mans bijušais vīrs! Mūdzis. Viņš sita mani, atņēma katru grasi, kas man piederēja, un šņauca sev degunā. Mēģināja pataisīt mani par kokaīna palaistuvi, bet, kad atteicos, draudēja sakropļot Sīnu. Es to nestāstu, lai iekarotu jūsu simpātijas, seržant. Bet arī vīrs tās nav pelnījis. Kad viņam sāks iekasēt naudu par mašīnu, tā būs tikai niecīga atmaksa par visu, ko viņš nodarījis man!

- Demetra ir jūsu uzvārds pēc laulībām? - Milo neizteiksmīgi pajautāja.

- Jā. Izšķīrusies es vispirmām kārtām atguvu savu agrāko uzvārdu. Negribēju, lai man kaut kas atgādinātu to draņķi.

- Kur atrodas jūsu dēls?

Vena pameta naidīgu mirkli.

- Jūs gan esat lāga dvēsele, seržant Stērdžis, vai ne?

- Kur viņš ir?

- Pie maniem vecākiem.

- Kurā vietā pie vecākiem?

- Vizālijā. Jā, es zinu, jūs varat noskaidrot vecāku adresi. Viņi ir krietni cilvēki. Nevajag viņus nekur iejaukt.

- Kāpēc jūs viņu aizsūtījāt prom?

- Es nobijos.

- Vai tāpēc, ka tika apcietināts Kadmuss?

- Nē. Tas nav viss, ļaujiet izstāstīt!

- Turpiniet!

Vena ievilka elpu.

- Tas notika pēc tam, kad man bija piegādāta otra samaksas daļa. Kaut arī durvis bija aizslēgtas un jauno atslēgu es uzskatīju par drošu. Nauda atradās uz tualetes vāka, bet durvis atstātas plati vaļā. Lai parādītu nicinošu attieksmi. Lai parādītu, cik viegli mani novākt. Es taisnā ceļā aizbraucu uz skolu pēc Sīna, aizvedu pie draugiem, atgriezos dzīvoklī, sakravājos...

- Viena pati?

- Jā. Man nebija daudz, ko kravāt. - Viņa gaidīja nākamo jautājumu.

- Turpiniet! - mudināja Milo.

- Nogaidīju, kamēr iestājās tumsa, un saliku mantas mašīnā. Tiklīdz gribēju braukt projām, nez no kurienes mašīnas abās pusēs parādījās divi zeļļi, raustīja durvju rokturus, lauzās iekšā un teica, ka grib ar mani aprunāties. Es tikko paguvu noslēgt durvis.

- Kā viņi izskatījās?

- Netīri. No motociklistu bandām. Es viņus pazīstu, jo Bēr-stovas apkaimē tādu ir daudz. Kādā no retajām reizēm, kad Pets strādāja, viņš pildīja degvielu stacijā, kur šie apgrozījās.

- Vai jūs pazītu tos divus?

-Nē.

- Kā viņi izskatījās?

- Tas, kas piebrauca pasažiera pusē, bija resns un bārdains. Manā pusē piebraukušais izskatījās kā spalvains dzīvnieks. Neskuvies, ar lielām ūsām. Lielas rokas - vismaz tad, kad bija piespiestas pie loga, tās izskatījās lielas. Savādas, nedzīvas acis.

-Acu krāsa? Tetovējumi? īpašas pazīmes?

- Neko nezinu. Bija tumšs, un es domāju vienīgi par to, kā tikt projām. Viņi sita pa stiklu, šūpoja mašīnu un rēca. Es mēģināju padot atpakaļ, bet pret aizmugurējo buferi bija nolikts motocikls. Liels braucamrīks, un es nobijos, ka varu uz tā uzkārties un nekur netikt. Tāpēc sāku kliegt, nospiedu signālu, un ārā iznāca Kromatrijas kundze, mājas saimniece. Tam spalvainajam rokā bija āmurs, un viņš jau gribēja sist pa logu. Bet Kromatrijas kundze kliedza: “Kas šeit notiek?” - un nāca tuvāk. Šie abi nobijās. Tiklīdz viņi nozuda, arī es laidos. Četras stundas braukāju apkārt, kamēr pārliecinājos, ka neviens neseko, paņēmu Sīnu un braucu uz šejieni pie Gaja.

- Un viņu šis notikums galīgi satrieca.

- Par to nav jāšaubās. Sacīdams, ka ir piemuļķots, Gajs nemelo. Aizdomas viņam radās tikai tad, kad pateicu par naudu. Mēs neesam svētie, seržant, bet neesam arī cilvēki, kurus jūs meklējat.

- Kas tie varētu būt?

- Ģimene, protams. Tieši ģimene noalgoja to govi Sērtisu, lai dod zēnam indi.

- Kā jūs zināt, ka viņa to darīja?

- Viņa varēja tikt pie zēna jebkurā laikā.

- Tāpat kā citi. Arī jūs ar Gāju.

- Mēs to nedarījām. Kāpēc lai mēs tā rīkotos?

- Nabadzības dēļ ne to vien dara.

- Ja mums būtu maksāts, vai mēs paliktu šeit?

Milo uz jautājumu neatbildēja.

- Seržant, - sacīja Andrea Vena, - es neredzu loģisku skaidrojumu, kāpēc Martei Sērtisai vajadzēja atrasties slimnīcā. Viņa bija dīvaina, slikti apmācīta. Gajs noticēja ģimenes stāstījumam, ka vajadzīga individuāla aprūpe, jo cilvēki tādā situācijā nonāk lielā stresā, viņš juta līdzi, bet...

Detektīvs pagriezās pret Meinvoringu.

- Cik viņi samaksāja, lai ielaiž to sievieti slimnīcā?

- Divus tūkstošus.

- Skaidrā naudā?

-Jā.

- Vai naudu iedeva tēvocis?

-Ar sava jurista Sauzas starpniecību.

- Tie ļaudis ir nekrietnie bagātie, - sacīja Vena. - Šādi tipi valda pār pasauli, manipulē ar citiem. Vai jūs nesaprotat, ka viņi manipulējuši arī ar mums?

Milo drūmi palūkojās uz viņu.

- Tātad jūs tagad esat nonākuši upuru lomā, vai ne?

Pēc neveiksmīga mēģinājuma notvert Milo skatienu Vena galu galā sameklēja cigarešu paciņu. Milo ļāva aizsmēķēt un sāka soļot pa istabu. Ārpusē skanēja tīkama bungu simfonija - tur lietus lāses bikli dejoja uz sienas apmetuma. Ierunājies no jauna, viņš vērsās pie Meinvoringa.

- Manuprāt, Gaj, jūs esat mēslos līdz ausīm. Un, ja būsiet melojis, ka nekur neesat piedalījies - es galvoju, ka to noskaidrošu, - ietupināšu jūs par slepkavības mēģinājumu un līdzdalību slepkavībā. Pat tad, ja teicāt taisnību, jūs esat ārkārtīgi nevērīgi veicis savus pienākumus un pieļāvis daudz ko tādu, par ko apsūdz ārstus, kuri izliekas nezinām par savu pacientu indēšanu. Ceru, ka protat kokgriezēja darbu vai mākat rīkoties ar kases aparātu, jo nākotnē mediķa darbs jums nav paredzams. Nemaz nerunājot par tēva tiesībām.

- Maita! - nošņācās Vena.

- Tas pats attiecas uz jums, - sacīja Milo. - Medicīnas māsas darbu vajadzēs aizmirst - un ardievu, mustang! Ja Pets vēlas nemt mazo Sīnu savā aizbildniecībā, viņam ir reālas izredzes.

Vena apvaldīja niknu kliedzienu.

- Nolādēts, nejauciet viņu šajā lietā! - iesaucās Meinvorings.

Milo pasmaidīja.

- Kā tas ir iespējams, Gaj, ja viņa pati tajā ar laušanos ielauzās?

Meinvorings paskatījās uz Venu, un savaldības paliekas izgaisa. Lūpas ietrīcējās, acīs krājušās asaras vairs nespēja noturēties un sāka ripot pa neskūtajiem vaigiem lejup. Vena pieskrēja pie Meinvoringa, apskāva viņu, un vīrietis iešņukstējās. Skats bija tik aizkustinošs, ka man gribējās nozust. Es paraudzījos uz draugu un manīju, ka viņa skarbajā sejā uz mirkli jaušama izpratne. Taču tā tūlīt nozuda, ja vispār bija parādījusies.

Viņš atturīgi kā ārsts brīdi vēroja, kā abi dalās nelaimē, un tad ierunājās:

- Varbūt es kaut ko varētu darīt.

Meinvorings un Vena palaida viens otru vaļā un lūdzoši paskatījās uz Milo.

- Saprotiet, es nesolu, ka varu jūs glābt. Vienkārši ļaunumu var ierobežot. Materiāli par sadarbību netiks izpausti. Es negarantēju, ka spēšu vienoties ar priekšniecību. Un, pat ja mēs panāksim vienošanos, šaubos, vai varēsiet palikt Kalifornijā. Sapratāt?

Abi klusējot pamāja ar galvu.

- Ja jūs līdzēsiet panākt to, kas man vajadzīgs, es izlīdīšu no ādas, lai nesaceltos troksnis un jūs varētu sākt visu no jauna citā vietā. Ja vēlaties manu priekšlikumu pārrunāt, es neiebilstu.

- Tas ir lieki, - atbildēja Andrea Vena. - Sakiet, kas jums vajadzīgs!

Milo tēvišķīgi pasmaidīja.

- Tā ir pareizā attieksme, - viņš noteica.

28

Nožēlojamā telpa bija ar garlaikotiem, sasvīdušiem vīriem pārpilna, un gaiss līdz ar nakts iestāšanos tajā bija sasmacis.

Vaitheds bez apaviem, muti pavēris, snauda zilā, grubuļainā klubkrēslā, bet viņam aiz galvas pie sienas bija piespiests košļājamās gumijas pikucis. Kešs sēdēja pie plastmasas galda. Viņam blakus lampa ar pusnorautu abažūru balstījās uz zeltīta sievietes auguma ar ekstravagantām krūtīm un baltiem plankumiem vietās, kur zeltījums atlobījies. Nopīpējis cigareti līdz pašam galam, viņš pievienoja izsmēķi kaudzei zeltītā, no gliemežnīcas taisītā pelnutraukā.

Milo, sēdēdams gultas kājgalī, dzēra diētisko kolu un lasīja piezīmes. Es sēdēju gultas galvgalī ar sakrustotām kājām, atbalstījis galvu pret zeltaino sienu, un bez īpašiem panākumiem centos iedziļināties klīniskās psihiatrijas žurnāla jaunākajā numurā.

Uzmetot gultai acis, tā izskatījās itin laba dekorācija: milzīgs Kalifornijas ūdensmatracis ar spilgtu, tirkīzzilu kokvilnas samta pārklāju bija tik liels, ka aizņēma gandrīz visu istabu. Pārējie detektīvi bija centušies pa gaidīšanas laiku nerēgoties acīs.

Uz lipīga koka tualetes galdiņa stāvēja videoiekārta. Pie tās sēdēja seržants tehniķis Ginzburgs, vīrs ar pliku pakausi, ūsām, vērša kaklu un atbilstoša platuma pleciem. Vēl un vēlreiz pārbaudījis dažādos slēdžus un kloķus, viņš apmierinājās ar aukstu kafiju un matemātikas atjautības uzdevumu grāmatu. Atkritumu tvertne bija pārpildīta ar tukšām plastmasas krūzītēm, meksikāņu mērces paciņām, saņurcītām salvetēm un taukainu, gandrīz caurspīdīgu pergamenta papīru. Blakus videomonitoram stinga pusapēsta pildīta pankūka.

Monitora ekrānā bija redzama blakusistaba: studijas “Mīlas pils” Šeherazades apartamenti. Apartamenti nebija nekas vairāk kā viena istaba, kas iekārtota līdzīgi tai, kurā uzturējāmies. Tā atšķīrās vienīgi ar sarkanu satīna pārklāju uz gultas, kurā gulēja sirms vīrietis. īsti piemērota hiperbola pilij, bet izrādījās, ka tas ir tikai aplupis motelis netālu no Ventūras, maza, nožēlojama patvertne aizmirstā ielejas atzarā, kas iesniedzās cepumu kārbā ar nosaukumu Holivuda. Reklāmas plakāts uz jumta vēstīja: FILMAS PIEAUGUŠAJIEM un EROTISKĀ MASĀŽA. Filmas pārstāvēja televizors, kurā demonstrēja filmas, kas uzņemtas caur atslēgas caurumu, masāžu - pie gultas piestiprināts vibrators. Gan vienu, gan otru varēja iedarbināt ar monētām, abus bija pārbaudījis Kešs un atzinis par nekur nederīgiem.

(“Vai tā ir masāža? Gaudena kā onanējošam līķim.” Vai arī: “Paskaties uz to, Kel. Tas zellis ir galīgs narkomāns, bet šai dūrienu rētas un pāksts tik milzonīga, ka var iebraukt ar smago mašīnu. Es tādai nekāptu virsū ne par kādu naudu.”)

Monitora ekrānā piepeši kaut kas sakustējās. Meinvorings piecēlās no gultas, pagājās uz priekšu pie sienas starp abām telpām. Nolaizījis lūpas, viņš paskatījās augšup uz nokareno istabas augu, kas slēpa objektīvu.

- Nolādēts! - teica Ginzburgs. - Viņš atkal staigā. Bet es piekodināju, ka nedrīkst.

Kešs izstaipījās un nožāvājās.

- Varbūt man jāieiet pie viņa un jāatgādina.

Milo paskatījās pulkstenī.

- Nē, - viņš noteica, - pārāk drīz, lai būtu droši to darīt.

Kešs iemeta aci savā plānajā zelta pulkstenī.

- Ko, pusdeviņi? Sākums paredzēts bez ceturkšņa desmitos.

- Nedrīkst riskēt. Ja nu kas...

Kešs palūkojās uz Ginzburgu, kas no jauna iegrima uzdevumu risināšanā, pēc tam uz Milo.

- Kā vēlies. Bet, ja viņš nerimsies, es iešu iekšā un likšu trūkties.

Meinvorings, it kā būtu dzirdējis šos vārdus, atgriezās pie gultas un apgūlās, uzlicis vienu roku uz acīm. Viena kāja palika kūļājamies kā kucēna aste. Brīdi vērojis viņu, Kešs ierunājās:

- Cik ilgi viņš te jau atrodas? Piecas stundas?

- Un astoņpadsmit minūtes, - piebilda Ginzburgs.

Kešs vēlreiz noskatījās uz Meinvoringu un jautāja Milo:

- Kā tev liekas, kādas mums ir izredzes izskalot zeltu?

- Kas to lai zina.

- Jāmācās dzīvot neziņā, - bilda Ginzburgs.

- Laikam jau. - Beverlihilzas detektīvs aizsmēķēja nākamo cigareti.

- Vai nevari piebremzēt smēķēšanu? - prasīja Ginzburgs. - Tāpat jau šajā telpā ir vēža smaka.

- Pie velna! - atteica Kešs, devās uz vannasistabu un aizvēra durvis.

Milo klusu iesmējās.

Uzspiesta tuvība nav diez cik patīkama, vai ne, Lenij?

Ginzburgs pamāja, paņēma pankūku, nopētīja un iemeta atkritumu tvertnē. Tā nokrita ar troksni, no kura Vaithedam atvērās acis.

- Kur ir Diks? - viņš miegaini pajautāja.

- Mazmājiņā, - atbildēja Ginzburgs. - Onanē.

Vaitheds sarauca pieri, piecēlās, ielika mutē divas košļājamās gumijas plāksnītes un zelēdams piegāja pie televizora. Parakņājies pa kabatām, viņš izvilka sauju sīknaudas.

- Sasodīts, visas desmitcentu monētas! Vai kvarts nav nevienam?

Ginzburgs izlikās nedzirdējis. Milo sameklēja trīs monētas.

- Tikai pieklusini skaņu, - viņš brīdināja, tās pasniegdams.

- Vai ir jau laiks? - pajautāja Vaitheds.

- Vēl ne, bet nedrīkst riskēt.

Vaitheds ieskatījās pulkstenī, noņurdēja: “Astoņi trīsdesmit četras,” - un iemeta spraugā virs televizora monētas. Pēc mirkļa sākās filma ar nosaukumu “Mīlestība džungļos”: ar saplākšņa paneļiem izsistas istabas raustīga panorāma, garš kadrs ar kailu melnādaino pāri, kas dienas laikā nēģeru mūzikas ritmā lokās gultā. Pēc tam kamera kā piedzērusies tuvināja sašķobītas sejas, pirkstus, kas knaiba krūšu galiņus, un ginekoloģiska rakstura tuvplānu, kas apliecināja, ka daba apveltījusi vīrieti neparasti dāsni.

- Mērkaķošanās, - Vaitheds noteica ar pretīguma pieskaņu balsī, taču acis no ekrāna neatrāva.

Atvērās vannasistabas durvis, un pa tām, vilkdams ciet bikšu rāvējslēdzēju, iznāca Kešs.

- Labrīt! - viņš uzrunāja Vaithedu, kas izklaidīgi atņēma sveicienu. Pēc tam Kešs ieraudzīja, ka rāda filmu, un iekārtojās pie galda, lai skatītos.

Desmit minūtes pāri deviņiem iezvanījās telefons. Ginzburgs pacēla klausuli, vairākas reizes noteica “jā” un beidza sarunu.

- Zvanīja Ouenss no Lankeršimas krustojuma. Varbūt tas neko nenozīmē, bet nupat divi ādaini ar “Harley Hog” nogriezušies uz austrumiem, uz Ventūru. Viens no viņiem bijis baroklis.

- Viss ir kārtībā, - noteica Milo un pārbaudīja aptumšošanas aizkarus, vai nespīd garām gaisma. Kešs piegāja pie teleiķ-zora un pieklusināja skaļās elsas un astmatiskos saksofona gār-dzienus. Mirkli paskatījies, viņš paziņoja, ka ekrānā redzamā sieviete ir cūka, un aizgriezās. Žokļiem kustoties, Vaitheds turpināja lūkoties apklusušajos tēlos, bet tad atskārta, ka ir vienīgais skatītājs, un negribīgi izslēdza televizoru. Izvilcis savu trīsdesmit astotā kalibra ieroci, viņš ielūkojās stobrā.

Ginzburgs sēdēja taisni un knibinājās ap aparātiem.

Kešs piegāja pie Meinvoringa.

-Aukstasinīgs tips, - viņš noteica, - ja tā var gulēt.

- Neesi nu par to tik drošs, - ierunājās Ginzburgs. - Paskaties uz kāju!

Divdesmit piecas minūtes nekas nenotika. Pēc Ouensa telefona zvana parādījies sparīgums sāka izčākstēt. Drīz tas bija pagaisis, un istabu pārņēma apātija. Jutu, ka uzbudinājums noplok. Milo bija mani par to brīdinājis. (“Uz Trepu atstāja iespaidu tava pilsoņa pienākuma apziņa. Citēju: “Pirmais psihologs, kas nav liberāls čīkstulis,” - citāta beigas, tāpēc es varbūt spēšu to nokārtot. Gaidīšana ir garlaicīga lieta, Aleks. Runa ir par smadzeņu garozas darbības apstāšanos.”)

Nemanāmi pienāca deviņi četrdesmit piecas un tikpat klusu aizritēja.

- Vai tu domā, ka viņi parādīsies? - jautāja Kešs. - Domā, ka tie bija viņi?

- Kas lēcies? - ierunājās Ginzburgs. - Vai tev kaut kas jādara?

Beverlihilzas detektīvs pavērsa īkšķi pret krūtīm un māksloti iegaudojās:

- Man vienmēr pietiek, ar ko nodarboties, mīļais cilvēk! Ar kaut ko tīkamu un sprogainu, saprati?

- Kā tad! - Ginzburgs īgni atsaucās.

- Klau! Vai tev tas nepatīk?

Ginzburgs papurināja galvu un paņēma grāmatu ar āķīgajiem uzdevumiem. Pabungojis ar zīmuļa galu pa zobiem, viņš sāka rakstīt.

Kešs nomurmināja kaut ko nesaprotamu un atgriezās savā vietā pie galda. Viņš izvilka cigareti, aizsmēķēja un izpūta dūmus uz monitora pusi. Ja Ginzburgs to redzēja, tad nelikās manām.

- Klau, Dik, - košļādams gumiju, ierunājās Vaitheds, - kā tev veicas ar scenāriju?

- Pavisam labi. Patlaban ar to iepazīstas kinostudijā MGM. Nopietni.

- Tiešām? Vai padomā kāds, kas tēlos tevi?

- Varbūt Pačīno, varbūt De Niro.

- Kā tad! - noņurdēja Ginzburgs, apspiezdams smīnu.

Kešs nobirdināja pelnus uz monitora pusi.

- Kas tad nu, Lenij? Māc skaudība?

- Aizverieties! - nočukstēja Milo, rādīdams uz durvīm. To otrā pusē atskanēja tikko dzirdams troksnis: tāda kā šļūkāšana, kā skrāpēšana, kā iečīkstēšanās, klusu noliekot zemē papēdi. īss kā sirdspuksts un nedzirdams, ja īpaši neieklausītos.

Visu acis pievērsās monitoram.

Pie Šeherazades apartamenta durvīm atskanēja klauvējiens. Skaļrunī uz tualetes galdiņa tas izklausījās kā rējiens. Meinvorings platām acīm, kā rēgus redzēdams, piecēlās sēdus.

Vēl viens klauvējiens.

- Atsaucies taču, nejēga, - čukstēja Kešs.

Psihiatrs pieslējās kājās un, kā glābiņu meklēdams, paskatījās uz kameru.

- Neko darīt, - noņurdēja Ginzburgs, - tagad bikses būs slapjas.

- Ja viņš neatsauksies, - nočukstēja Milo, - iesim ārā un ņemsim viņus ciet.

- Par ko? - pajautāja Vaitheds. - Par klaiņošanu? Vajadzīgs, lai notiktu saruna.

- Tas tomēr būs labāk nekā ļaut viņiem iet.

Šerifa izmeklētājs saviebās, žokļi sāka kustēties straujāk.

-Atjēdzies taču, nejēga! - mudināja Ginzburgs. - Ko tu neteiksi, to cāļa kaku hipnotizējis objektīvs.

Meinvorings turpināja blenzt. Trešais klauvējiens lika viņam sakustēties. Viņš piegāja pie durvīm, atvēra un kā ar vētras brāzmu tika atsviests atpakaļ. Nobijies un bez elpas viņš paklupa uz gultas.

Durvis aizvērās. Istabā ienāca divi tumši stāvi. Sekundes daļu uz ekrāna pavīdēja bārdaina seja, un, iekams motociklistus varēja ieraudzīt, viņi bija pagriezušies ar muguru pret kameru, padarīdami ekrānu melnu.

Ginzburgs attālināja objektīvu, piešķirdams melnumam izskatu un apveidu: spīdīga āda, netīrs kokvilnas audums. Pa kreisi uz miesas blāķa kaila galva, kuru balsta cepešveidīgs kakls. Dažas collas pa labi izkāmējis augums ar melnu matu pinkām zem Marlona Brando cepures. Abi motociklisti stāvēja, iesprieduši rokas sānos. Meinvoringa seja vīdēja starp elkoņiem kā bāls plankums.

Monitora ekrānā pazibēja metāls: kaulainais pie kājas turēja salokāmo nazi, resnais virpināja ķēdes galu.

- Neko teikt, - sacīja Milo. - Nekādas ceremonēšanās jau pašā sākumā. Ieņemam pozīcijas. - Viņš piecēlās, pieskrēja pie durvīm un izvilka pistoli. Pavēris durvis, Milo izbāza ārā galvu, paskatījās uz abām pusēm un klusu aizvēra. - Viss tīrs. Motocikls nolikts pagalma otrā galā pie alejas. Iešu un izlaidīšu no riepām gaisu, pēc tam nostāšos pie viņu durvīm.

Kešs izgāja un nostājās blakus Milo. Vaitheds klusu tuvojās durvīm, kas veda uz blakusistabu, un ievingrinādams izlocīja kājas. Abi vīri izvilka ieročus.

- Klausies, smadzeņu čakarētāj, - ierunājās kalsnais, draudīgi virzīdamies uz priekšu. - Kā saprast, ka tev ir kaut kas pārdodams?

- Es jau runāju par šo lietu ar Heteri Kadmusu, - Meinvorings atbildēja.

Abi iebrucēji iesmējās. No sakustēšanās resnā motociklista miesa sašūpojās kā želatīns. Mīksts, bija teicis vecais Skegs. Kā mīksts maiss ar sūdiem.

- Plāns nemainās? - pajautāja Kešs.

Milo pamāja ar galvu.

- Mēģināsim fiksēt inkriminējošu sarunu ar nepārprotamu ķermeņa valodu. Lai izvairītos no ķīlnieku saņemšanas vai spontāna dūriena, vajadzīgs, lai ieroči viņiem būtu nolaisti uz leju. Tiklīdz manāms risks, ka viņu var sadurt, novērsiet uzmanību: sitiet pie sienas un kliegdami skrieniet ārā. Mēs ar Kelu tajā brīdī izgāzīsim durvis. - Viņš pagrieza galvu, lai ieskatītos monitora ekrānā. - Kur ir nazis, Lenij?

- Joprojām viņam pie sāniem, - atbildēja Ginzburgs. - Būtu labi, ja viņi pagrieztos ar sejām pret objektīvu.

- Es aizeju, - noteica Milo, atvēra durvis un klusu izslīdēja ārā. Kešs durvis aizvēra un nostājās viņa vietā.

Meinvorings atbalstījās uz elkoņiem. Resnais motociklists spēra ļodzīgu soli uz priekšu un nogrūda ārstu zemē.

- Viņi nupat to pagrūda, - neizteiksmīgi paziņoja Ginzburgs. Kešs ar Vaithedu saspringa. - Izskatās, ka ar viņu viss kārtībā. Tas, kuram nazis, velk nagu pa asmeni, tā varētu būt sagatavošanās... nē, viņš nolaiž nazi lejā. Izskatās, ka tā ir tikai spēlēšanās. Resnais joprojām vicina ķēdi.

- Es uzdevu tev jautājumu, smadzeņu čakarētāj, - sacīja kalsnais. Videomagnetofona skaļrunis pārgrozīja balsi, taču tā šķita pazīstama. Man gribējās ieraudzīt runātāja seju. Viņa galva kustējās, ļaujot aiz matu murskuļa saskatīt ausu ļipiņas un ūsu galus. Vairāk neko.

- Nekautrējies, murmuli, pagriezies uz otru pusi un pasmaidi, - mudināja Ginzburgs, uzlicis rādītājpirkstu uz apaļas, sarkanas pogas.

- Nodarot man ko sliktu, jūs neko neiegūsiet, - ar negaidītu spēku ierunājās Meinvorings. - Esmu ieslēdzis savu informāciju drošā vietā kopā ar norādījumu nogādāt policijā, ja līdz noteiktam laikam neatgriezīšos mājās. Kadmusa kundze to zina.

- Hari, - noteica kalsnais un paskatījās uz resno, kas atzinīgi ieķiķinājās. - Kadmusa kundzei daudz kas ir zināms.

- Ko tu neteiksi! - novilka Kešs. - Runā, jefiņ!

- Tādā gadījumā es uzskatu, ka mēs varam turpināt darījumu, - Meinvorings mierīgi paziņoja.

- Es ņemu savus vārdus atpakaļ, - nočukstēja Ginzburgs. - Gajs ir vīrs ar pautiem.

- Tādā gadījumā es uzskatu, ka mēs varam turpināt darījumu! - augstā un spalgā balsī, atdarinādams Meinvoringa angļu akcentu, iesaucās resnais. Viņš izdarīja māņu kustību, it kā no jauna gribētu nogrūst Meinvoringu lejā, bet tad ieķiķinājās un atkāpās, pagriezdams seju. Ginzburgs sāka ātri spaidīt sarkano pogu, fiksējot videolentē atsevišķus kadrus un parādot tos uz cita ekrāna. Pēc tam viņš nospieda sviru, un seja palielinājās: kaili noskūta galva, biezas, melnas uzacis, ļumīgi, cūkai līdzīgi vaibsti zem lielas, melnas bārdas.

- Priecājos, ka sākam saprasties, - sacīja Meinvorings.

Resnais pārlika ķēdi no vienas apaļīgās rokas otrā un iesmējās no jauna.

- Vai tu tici viņa blēņām? - viņš uzrunāja partneri. Balss joprojām bija augsta un neatbilstoša tik lielam ķermenim, un es sāku šaubīties, vai resnais tādā balsī parasti runā.

Kalsnais salieca labo roku.

- Vai tu re, - teica Ginzburgs, - viņam jau rokā ir nazis un viņš to izstiepis uz priekšu.

- Nazis plaukstā ir ķēmošanās, - sacīja Kešs. - Labi izskatās kino. Ja nu kāds grib durt, viņš satver spalu un dur. Es nupat to centos iestāstīt kinostudijā MGM.

Vaitheds pameta skatienu uz durvīm, kas veda uz blakusistabu, un uz savu labo kāju.

- Kas tagad? - viņš jautāja.

- Nekādu pārmaiņu.

- Vai to tu redzi? - noprasīja kalsnais. - To sauc par cūku dinamo. Nebāz mums vati ausīs, citādi iztaisīsim no tevis desiņas.

- Tagad ir ziema, - resnais iesmējies piebilda. - Varbūt priekšroka dodama kūpinātai gaļai?

- Nē, - teica partneris, - tam sūdabrālim par maz speķa. Ja pārgriezīsi, atradīsi tur tikai plikus kaulus un sūdus.

- Jo tuvāk kaulam, jo gaļa gardāka, - noteica resnais. - Am!

- Tur tev ir taisnība.

- Interesanti, kā viņam griežas pirksti. Droši vien kā sviests.

- Nē. Pirksti ir pārāk stiegraini. Varbūt kniebjami ar knaiblēm.

- Vai paņēmi līdzi knaibles? - satraukts iejautājās resnais.

- Nē. Tikai šo veco cūku duramo.

Meinvorings ievilka elpu.

- Vai tev kaut kas ir sakāms, āmurgalva? - noprasīja kalsnais.

- Kadmusa kundze...

- Kas attiecas uz Kadmusa kundzi, tu jau esi miris. Viņa atļāva darīt ar tevi visu, kas mums ienāk prātā.

- Tiesa gan. - Glaudīdams bārdu, smaidīja resnais. - Mēs varam griezt tevi kubiņos, šķēlēs vai strēmelēs. Kā ar dārzeņu griežamo.

- Un zaudēt manu informāciju? - jautāja Meinvprings, balsij ietrīcoties.

Kalsnais gar gultas labo malu ar nazi rokā piegāja dažu collu attālumā no psihiatra. Šajā brīdī man radās iespēja viņu labi apskatīt.

- Tas ir Antrims, - es sacīju, - Sauzas šoferis.

- Vai esat par to drošs? - noprasīja Kešs.

- Par simts procentiem.

- Klusu! - ierunājās Ginzburgs. - Var gadīties, ka tas brīdis ir pienācis.

Antrims bija nolaidis nazi tik zemu, ka tas atradās pretī Meinvoringa kājstarpei.

- Sagatavoties, - brīdināja Ginzburgs.

- Bet kā būtu, - sacīja Antrims, - ja tu atteiktos no savām muļķībām?

Meinvorings apņēmīgi paskatījās uz viņu un iesita ar visu savu niecīgo spēku Antrimam pa roku. Nazis aizlidoja pa gaisu. Antrims sāpēs iegaudojās un metās psihiatram virsū. Resnais spalgi iespiedzās un iejuka kaudzē.

Turpmākie notikumi sekoja kā paātrinātā policijas filmā.

- Aiziet! - uzkliedza Ginzburgs, pietrūkdamies kājās. Ar vienu roku viņš sita pa sienu, ar otru vadīja videoiekārtu. Plati atvērtu muti viņš kauca kā spoks: - Nekustēties! Policija!

Kešs tajā pašā brīdī, turēdams revolveri abās rokās, atrāva vaļā durvis un gāzās uz priekšu, bet Vaitheds iemetās Šeheraza-des apartamentos, ar vienu kājas spērienu izsitis durvis starp numuriem.

Es nekustīgi sēdēju uz vietas un monitorā vēroju, kas notiek.

Resnais un Antrims ar dūrēm dauza neredzamo Meinvorin-gu. Piepeši viņi šausmās paskatās uz augšu un metas pēc naža. Milo iedrāžas istabā ar izvilktu ieroci, uzkāpj uz rokas, kas cenšas sataustīt nazi, un kliedz:

- Nekustēties! Nomet nazi! Met nost nazi! Met ārā no rokas! Uz grīdas!

Antrims atraujas atpakaļ, Kešs pievāc salokāmo nazi, ietin kabatlakatā un iebāž sev kabatā. Vaitheds lidojumā notver resno. Milo uzrauj Antrimu kājās, ar rokudzelžiem pieslēdz pie gultas un sasaitē ar auklu kājas.

Vaitheds, piepūlē stenēdams, cenšas novelt resno no Meinvoringa. Kešs dodas palīgā. Abi no visa spēka velk viņu aiz rokām, gribēdami uzsliet kājās. Nevarēdami viņam uzlikt rokudzel-žus, jo rokas nesniedzas apkārt tuklajam ķermenim, viņi prasa, lai padod auklu.

Nobrāzts un asiņains Meinvorings piecēlās sēdus un apmierināts pasmaidīja.

- Celies, maita, augšā! - elsa Kešs. - Rodeo jātnieki...

Resnais centās izlocīties no viņa tvēriena, spiedza, klakšķināja zobus un spļāva Vaithedam sejā. Šerifa izmeklētājs instinktīvi viņam sita, smagi trāpot pa resno seju. Bārda nošķiebās. Atskanēja spalgs kauciens.

- Kas tad nu? - noteica Vaitheds, noplēsdams mākslīgo apmatojumu. - Kas...

- Norauj arī uzacis, - sacīja Kešs.

-Ai! - kliedza tuklā, cūkai līdzīgā divdzimumu seja. Zābakā ieautā kāja atsitās pret paklāju, un pa ļumīgajiem vaigiem sāka ripot asaras.

- Kas... Pie joda, kas tu esi? - noprasīja Kešs.

- Ā-ā! - resnais šņāca un krāca kā lamatās iekļuvis lācis, at-ieza zobus un centās nokost vienu no Vaitheda atkarenajām ausīm. Vaitheds atrāvās un sita vēlreiz.

- Iesit viņai vēlreiz, un es tevi nogalināšu! - raustīdamies iekaucās Antrims. - Iesit vēlreiz, un es...

-Aizveries! - nobļāvās Vaitheds. - Pie joda, kas šeit īsti notiek?

-Ai! - kliedza bezmatainā seja.

- Iesit viņai vēlreiz...

Milo iebāza Antrimam mutē kabatlakatu.

-Vai!

- Kaut kas neparasts, - sacīja Ginzburgs, slaucīdams pieri.

Es piecēlos un iegāju pa izlauztajām durvīm.

Meinvorings vannasistabā ar mitru drānu apkopa brūces.

Vaitheds uzmanīja Antrimu. Milo runāja pa telefonu, bet Kešs joprojām skatījās uz bezmataino sievieti un daļēji prasīja, daļēji lūdzās:

- Kas jūs esat? Kas jūs esat?

- Viņu sauc Marte Sērtisa, - es paskaidroju. - Viņa kopa Džeimiju.

Istabā iestājās klusums.

Martei Sērtisai izdevās uztaisīt ko līdzīgu reveransam.

- Sveicināts, doktor Delaver! - viņa noteica saldā balsi. Pēc uzacu noraušanas uz taukainās sejas vidēja plāksteris un mākslīgo matu šķipsnas. - Cik patīkama atkalredzēšanās.

29

Milo uzdura uz dakšiņas vel vienu kartupeli, apviļaja sviestā un apēda. Viņš bija notiesājis jērgaļas gabalu, bet trīs uz šķīvja vēl gaidīja. Es noriju maigu filejas gabaliņu un noskaloju uz leju ar malku alus.

Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit vakarā, un mēs bijām pēdējie ēdnīcas apmeklētāji. Taču bāra priekšpuse bija pilna kā piebāzta un atbilstoši trokšņaina.

- Viljams Tulls Bonijs, - viņš noteica, slaucīdams seju. - Kā filmā “Mazais Billijs”. Apgalvo, ka ir tiešs viņa pēctecis. Antri-ma vārdu lietojis kā pseidonīmu, jo “tā sauca Billija patēvs”.

Milo paskatījās uz džina un tonikas paliekām, brīdi domāja, vai pasūtīt vēl, tomēr izvēlējās glāzi ūdens un izdzēra to sausu. Pēc tam izvilka no krūšu kabatas papīra lapu un atlocīja. Viņš saliecās uz priekšu, samiedza acis un sāka lasīt vārgajā stikla traukā ieliktās sveces gaismā.

-Tiklīdz bijām noskaidrojuši viņa personību un datus ievadījuši datorā, tas drukāja un drukāja. Te ir tikai izvilkums, kas īsti atbilst tavai amerikāniskajai panākumu teorijai. Dzimis Mesilā, Ņū-meksikā. Māte alkoholiķe, tēvs nezināms. Bastotājs no pirmās skolas dienas. Vienpadsmit gadu vecumā dzērājs un likumpārkāpējs -vai nav agri attīstījies? Vandālisms, ļaunprātīga dedzināšana, vairāki uzbrukumi un laupīšanas pirms pilngadības sasniegšanas. Aizdomas par veselu rindu izvarošanu un vismaz viena slepkavība -ar nazi izkropļota indiāņu meiča. Visi zinājuši, ka to izdarījis viņš, bet nav izdevies neko pierādīt. Tas līdz sešpadsmit gadu vecumam. Līdz astoņpadsmit gadiem viņu audzina apgabals. Iznācis uz gadu

Ara, ierodas Kalifomijā, kur pēc mēneša tiek apcietināts par slepkavības mēģinājumu - kautiņu ar nažiem bārā Kernas apgabalā gailu pavada apgabala cietumā, tur dabū papildu termiņu par uzbrukumu sargam un dažādiem citiem pārkāpumiem, pēc tam iekļauts rehabilitācijas programmā, tur apgūst automehāniķa arodu, pēc atbrīvošanas strādā par to, bet darbu zaudē, jo piekauj bosu. Apcietināts par daudziem bruņotiem uzbrukumiem un laupīšanām. Pamatskola Soledadā, kur iepazīstas ar Āriešu brālību un apgūst kaut ko no motociklistu filozofijas. Pēc atbrīvošanas kopā ar likumpārkāpēju bandu “Vampīri” braukā pa Fresno apkārtni, tiek apcietināts par otrās pakāpes slepkavību - bandu rēķinu kārtošanu ar nažiem - un atbrīvots sakarā ar juridisku formalitāšu neievērošanu, par ko parūpējies viņa advokāts Horass Sauzas kungs.

Milo apgrieza lapu uz otru pusi.

- Bet tagad labi zināmā Marte Sērtisa, citā vārdā - Vilhel-mīne Sērtisa, citā vārdā Billija Mēja Sorela, citā vārdā Marta So-rela, vēl citā vārdā Sabrina Skalla*.

- Sabrina Skalla?

- Viņa bijusi “Vampīru” mamma. Sociālā izcelsme gandrīz tāda pati kā Antrimam - narkotikas, dzeršana, kāju raušana sīkiem dzīvniekiem -, vienīgā atšķirība ir tā, ka viņa pavadījusi kādu laiku psihiatriskajā slimnīcā un pēc pilngadības sasniegšanas izvairījusies no apcietināšanas. Pēc kāda likumpārkāpuma apcietināta, bet atlaista. Par viņu kaut ko es uzzināju tikai tāpēc, ka Fresno apgabala prokuroram par “Vampīriem” ir lieta, kurā viņas vārds bieži pieminēts. Viņai paticis sist cilvēkus.

- Vai viņa patiešām ir slimnieku kopēja?

-Ak jā! Pēc atbrīvošanas no mazgadīgo nometnes federālās programmas ietvaros mācījusies īslaicīgos kursos un ieguvusi licencētas medicīniskās māsas apliecību. Kad “Vampīri” nerīkoja savas ballītes, strādāja veco ļaužu namos pēc brīva līguma. No pēdējā aizgājusi sakarā ar aizdomām par medikamentu zādzībām, taču tiesā lieta nav iesniegta. Izrādās, ka viņa ar Antrimu dzīvo

‘ Skull (angļu vai.) - galvaskauss.

namiņā Tedžungā, kas atrodas vairākus simtus akru liela Sauzam piederoša meža vidū. Putni, bites, āra tualete, pārnēsājamais televizors un labi daudz supernarkotiku. Tur izskatījās kā kūtī. Šorīt redzēju. Kaktā skapis no šķiedras plāksnēm - vienā pusē ie-stīvināts balts virsvalks, otrā - smirdīgs ādas apģērbs. Divas apakšējās atvilktnes pilnas ar teātra grimu, bārdām, ūsām, parūkām, kā arī sadomazohistu žurnāliem.

- Burvīgi, - es atsaucos.

- Jā. Arī romantiski. - Milo salti iesmējās, paņēma piparmētru želeju un sagatavojās preparēt nākamo jērgaļas gabalu. - Antrims padevās, tiklīdz palika viens pats. Apsolīja sadarboties, ja būsim iecietīgi pret draudzeni. Vienalga, ar nazi strādājis tikai viņš. Mēs pateicām, ka šādās lietās likums var būt elastīgs tikai līdz zināmai robežai, turklāt tieši viņa indējusi zēnu. Tas draņķis sāka bimbāt - vai tu spēj to iedomāties?

Viņš papurināja galvu un norija gaļas kumosu.

- Šā vai tā, bet nepagāja ne stunda, kad bijām ieguvuši skaidru priekšstatu, fotogrāfijas ieskaitot. Viņš bija tās apracis zem mājas grīdas kopā ar piezīmēm, un tās ietilpa viņa apdrošināšanas polisē.

Milo pirms pusdienām bija man parādījis fotogrāfijas. Nekas neredzēts tajās nebija. Taču modeļi bija neparasti.

- Vai domā tās kaut kur izmantot? - es jautāju.

- Patlaban nezinu, kur tās var noderēt. Taču zināmu skaidrību attēli ienes, jo veido kontekstu šai lietai. Šobrīd mums vēl jāuzzina daži skaitļi. Mūsu viesis varēs tos nosaukt. - Milo pacēla roku, lai aproces noslīdētu no "Timex” pulksteņa. - Ja viņš ir precīzs, jāgaida divdesmit minūtes. Beigsim maltīti.

Pēc astoņpadsmit minūtēm bāra durvis atvērās un no bāra ieplūda skaļu sarunu vilnis. Durvīm aizveroties, šīs puses klusumā stāvēja tievs, jauns cilvēks. Cenzdamies pielāgoties ēdamzāles krēslai, viņš aiz brillēm zelta ietvarā neganti miedza acis. Vīrietis bija ģērbies tumšā uzvalkā ar drūmu, telpas sienām pieskaņotu kaklasaiti, bet rokā kā protēzes pagarinājumu turēja lielu diplomātu.

- Liekas, gaidītais zēns, - noteica Milo, piecēlās un atveda ienācēju pie mūsu galdiņa. Vīrietis bailīgi turēja diplomātu abās rokās, it kā tajā būtu noslēpts kas dzīvs un bīstams.

- Mister Belč, iepazīstieties ar doktoru Alekšu Delaveru. Alekss - misters Bredfords Belčs, skvairs.

Belčs sniedza vēsu, smalki veidotu roku. Atlaidis to vaļā, es teicu:

- Mēs esam runājuši pa telefonu.

Advokāts neizpratnē paskatījās uz mani.

- Jūs man zvanījāt sakarā ar Čanselora savrupnama apmeklējumu.

- Ak toreiz, - viņš noteica un saknieba lūpas. Nebija patīkami atcerēties, ka viņš izmantots par izsūtāmo zēnu. - Kāpēc te ir viņš? - Belčs apjautājās Milo.

- Kā konsultants.

Belčs neuzticīgi nopētīja mani.

- Man likās, ka jūs strādājat pie mistera Sauzas, - viņš sacīja.

- Strādāju. Tagad vairs ne.

- Kāpēc tad jūs esat šeit? Lai izdarītu manu psiholoģisko pārbaudi?

- Mēs esam pārbaudījuši visu, kas vajadzīgs, - sacīja Milo. - Sēdieties, un ķersimies pie darba!

- Seržant, - sacīja Belčs, - es pieprasu sarunu zem četrām acīm.

- Jūsu prasība tiks pienācīgi novērtēta, - atteica Milo, atbīdīdams krēslu. - Sēdieties!

- Es runāju nopietni, seržant...

- Belč... - Milo nopūtās. - Jūs esat lielā ķezā, un jums ir iespēja saņemt pretī daudz vairāk, nekā dodat pats. Tāpēc netērējiet manu laiku ar spēka paņēmienu demonstrēšanu.

Belčs nosarka, iedūra skatienu grīdā, strauji apsēdās uz krēsla, uzmeta diplomātu uz galda un apņēma ar rokām. Tuvumā viņš izskatījās ļoti jauns - vaigi kā āboli, īsi, uz celiņa pāršķirti rudi mati ar pagaru šķipsnu celiņa galā. Apģērbs tradicionāls un dārgs, taču kaut kā pietrūka: krekla apkakle mazliet par vaļīgu, zīda reprezentācijas kaklasaite drusciņ sašķiebusies. Viņš atgādināja savā apģērbā ieslodzītu zēnu, kam liek izturēties kā vīram.

- Kaut ko dzeramu? - Milo pajautāja.

Advokāts klīrīgi sarauca pieri.

- Es vēlos izdarīt, kas darāms, un tikt no šejienes prom.

- Saprotu, - atsaucās Milo, - jums šī lieta ir kutelīga.

- Kutelīga? Tas ir ētikas pārkāpums. Konfidencialitātes pārkāpums. Ja tas kļūs zināms, ar mani ir cauri. Varēšu priecāties, ja iekārtošos kā nediplomēts jurists.

- Neredzu iemeslu, lai kaut kas kļūtu zināms.

- Tā jūs sakāt. - Smalki, manikirēti pirksti rotaļājās ar diplomāta aizslēgu.

- Situācija ir sarežģīta, - piekrita Milo. - Lai arī kā rīkotos, no riska nav iespējams izvairīties.

- Saprotiet, - Belčs turpināja, - kā es varēju zināt, ka paraksts ir viltots? Misters Sauza galvoja par tā īstumu. Turpat bija arī Kadmusa kundze.

Milo skatiens kļuva ciets.

- Neviens negaida, lai jūs prastu nolasīt domas, - viņš sacīja. - Vienkārši jāievēro elementārs notāra darba noteikums: nekādu zīmogu, iekams paša acīm nav redzēts, ka cilvēks parakstās.

- Nebija ne mazākā iemesla aizdomām, ka paraksts viltots, -neizteiksmīgi iebilda Belčs. - Aizbildniecība veica parastos drošības pasākumus sakarā ar psihisku nekompetenci, proti, pēc rakstiska lūguma nodeva naudas līdzekļus atpakaļ aizbildnim. Ņemot vērā aizbilstamā garīgo stāvokli, bija pilnīgi loģiski, ka misters Kadmuss tā rīkojas.

- Zēna paša labā, vai ne? - jautāja Milo.

- Bija pievienots dokuments par viņa tiesībnespēju, - paziņoja Belčs. - Tāda rīcība bija loģiska, - viņš atkārtoja.

- Neloģiska nebija, - piekrita Milo, - bet krāpnieciska gan.

- Es nezināju.

- Ticu, - Milo noteica. - Jūs esat neuzmanīgs, bet ne negodīgs. Tieši tāpēc es dodu iespēju izpirkt grēkus.

Belčs neizskatījās labi.

- Visa tā padarīšana ar notāru bija liela ķēpa, - viņš sacīja. - Sauzas ideja. Teica, ka aizbildnim un pārvaldniekam jābūt no-lariāli apstiprinātiem, lai vienkāršāk visu nokārtot. Man likās, ka las vairāk ietilpst sekretāra pienākumos. Man nevajadzēja piekāpties.

- Jāklausa, ko saka boss, vai ne?

- Cūcība, - noņurdēja advokāts, pievērsis skatienu Milo džinam ar toniku.

- Vai esat pārliecināts, ka nevēlaties glāzi? - jautāja detektīvs.

- Nē... Pie joda, kāpēc ne? Viskiju ar ledu un citronu sulu.

Milo nozuda bārā un pēc brīža atgriezās ar dzeramo. Belčs

atlaida vaļā kaklasaiti un ātri atkal savilka ciet.

- Notāriem dzīvi samaitāja Niksons, vai ne? - ierunājās Milo. - Ar nodokļu norakstīšanu, vērtību inflāciju. Kā notārs varēja zināt, ka tas ietilps viņa pienākumos. Tas ir, tur vainojams prezidents, lielais boss. - Milo pasmaidīja. - Izskatās, ka bosiem netrūkst paņēmienu, ar kuriem piežmiegt mazos cilvēciņus.

Belčs sabozās, aizkaitināts, ka nosaukts par mazo cilvēciņu. Maisīdams ledu glāzē, viņš pavaicāja:

- Es tomēr gribu noskaidrot, kā par šo lietu kļuva zināms jums.

- Mazs gariņš ar lielām ausīm.

Jurists bridi domāja, bet tad novaidējās.

- Cūcība. Tas ir šoferis. Viņš grozījās tur visu laiku un gaidīja Kadmusa kundzi, lai vestu mājās. Man nenāca ne prātā, ka viņš pievērš uzmanību tam, kas notiek. Vajadzēja to darīt, jo viņš vienmēr man likās glums, - cik jūs samaksājāt viņam, seržant?

Milo ignorēja jautājumu.

- Cūcība, - atkārtoja Belčs, un likās, ka tūlīt viņš ieraudā-

- Padomājiet par šo lietu no citas puses, - Milo, viņu mierinot, sacīja. - Ir kāds pozitīvs moments. Jūs firmā esat pirmais, kam kļūst zināms par bosa nenovēršamo krišanu. Tas būs jums starta uzrāviens darba tirgū. Kur jūs mācījāties?

- Pensilvānijā.

- “Efeju līga”. Jums nevajadzētu būt nekādām problēmām.

Belčs saņēmās un mēģināja izskatīties cienīgāks.

- Viss būs kārtībā, seržant. Vai varam ķerties pie lietas?

- Protams. Atdodiet man materiālus, un, ja tur būs viss vajadzīgais, mēs atvadīsimies kā džentlmeņi.

- Iekams jums kaut ko nododu, man vajadzīgs apliecinājums, ka mans vārds neuzpeldēs nevienā izmeklēšanas posmā. Un ka neviens nekad neuzzinās, kur jūs esat dabūjis šos dokumentus.

- Lieta ir pārāk briesmīga, tāpēc varu apsolīt tikai to, ka darīšu, ko varēšu.

- Mani tas neapmierina.

Milo pacēla jēra kaulu un sāka grauzt.

- Kā būs ar mazā skauta godavārdu? - viņš jautāja, pārmezdams krustu.

- Sasodīts, es runāju nopietni, seržant!

Milo uzlika vienu plaukstu uz galda, pieliecās Belčam pavisam klāt un sāka vicināt kaulu kā turku zobenu. Uzacis viņam saspurojās, taukainās lūpas sveces gaismā iespīdējās, liekot izskatīties pavisam citādi - kā pirātam, kas uzodis laupījumu.

- Tāpat kā es, padomniek, - viņš sacīja. - Nopietnāk vairs nevar būt. Un nu veriet vaļā to draņķa diplomātu!

30

Soļot blakus Antrimam bija tapat kā staigāt ar kobru kaklasaites vietā. Fakts, ka viņš sadarbojas, nebūt nenomierināja, jo es zināju, uz ko šis vīrs ir spējīgs niknuma lēkmē. Taču bez viņa

līdzdalības lamatas nevarēja ierīkot, un es biju aizgājis pārāk tālu. lai atkāptos.

Lēmums par viņa un manis izmantošanu bija pieņemts pēc l rīs stundas ilgas apspriedes aiz slēgtām durvīm. Milo bija ieradies pie manis mājās un to pavēstījis.

- Mēs likām Antrimam piezvanīt un pateikt, ka viss ir paveikts, taču agri vai vēlu šie atskārtīs, ka šoferis apcietināts. Tāda nauda, kāda ir viņu rīcībā, nozīmē pārvietošanās spējas: reaktīvās lidmašīnas, kontus Šveices bankās, villas uz salām valstīs, kuras neizdod noziedzniekus citām valstīm, - paskaties uz Ves-ko, viņš vēl arvien tādā uzturas, un valdība netiek šim klāt. Tas nozīmē, ka tūļādamies mēs varam palaist lielu zivi.

- Ko tu gribi no manis?

Viņš izstāstīja, kas vajadzīgs, un piebilda, ka es neesmu spiests to darīt. Apsvēru alternatīvas un risku, iedomājos par krīzes zvanu trijos naktī un notikumiem pēc tam un pajautāju:

- Kad tas jāizdara?

- Šonakt.

Tās dienas vakarā Antrimu izveda no kameras, nomazgāja, paēdināja un padzirdīja ar kafiju. Cietuma kombinezons tika nomainīts ar livreju un viņš pats aizvests uz meža būdu. Tiklīdz atskanēja telefona zvans, par spīti lielajiem, saniknotajiem vīriem sev apkārt, viņš atbildēja ar pārsteidzošu pašpārliecību. Pārsteidzošu tik ilgi, līdz nāca atziņa, ka viņš ir slepkavošanas mašīna, kas nepazīst uztraukumu un šaubas. Bija tikai viens vienīgs izņēmums - viņš kļuva neiedomājami vārīgs, līdzko jautājums skāra resno sievieti bez matiem.

Īstenībā ar rolsroisu bija braucis policists. Garais un tievais, ūsainais vīrs tumsā tik stipri līdzinājās Antrimam, ka viņus varēja noturēt par dvīņiem. Divu kvartālu attālumā no galamērķa viņš bija iegriezies kādā Henkoka parka šķērsielā, apstājies un izkāpis. Pēc mirkļa divu civilā tērptu policistu pavadībā no lielas kļavas stumbra otras puses parādījās šoferis. Bez rokudzelžiem un nesaistīts. Bloķējot visus bēgšanas ceļus, detektīvi pieveda An-trimu tieši pie lielās mašīnas durvīm un noskatījās, kā viņš nosēžas pie stūres.

- Brauc uzmanīgi, - brīdināja Milo, gulēdams pasažieru nodalījumā uz grīdas ar vadītāja sēdeklim no aizmugures piespiestu trīsdesmit astoto kalibru. - Viens izlēciens, un Skallas jaunkundzei klāsies ļoti grūti.

- Skaidrs, - šoferis nevērīgi atteica. Viņš vadīja lielo mašīnu uz Vilšīru, izdarīja strauju kreiso pagriezienu, nobrauca vēl simts pēdu, nogriezās vēlreiz un gludi ieripoja lokveida piebraucamajā ceļā. Tur jau stāvēja sudrabains trīssimt astoņdesmitais mersedess.

- Viss kārtībā? - viņš jautāja. - Vai man jāizkāpj?

- Jā, - sacīja Milo. - Tikai neaizmirsti, ka neviens nenolaidīs no tevis acis.

Antrims izslēdza motoru, izkāpa un kā uzticams kalps atvēra man durvis. Es izkāpu, un divatā mēs devāmies uz māju. Viņš izturējās pavisam brīvi. Es vēroju viņa rokas, kājas un melnās acis, kas skraidīja kā mēslvaboles pa smilšakmeni.

Mēs piegājām pie mājas ieejas pakāpieniem. Durvis atvērās, un Antrima ūsas smaidā uzslējās augšup. Man aizžņaudzās kakls -vai kobra satinas gredzenā?

Ārā iznāca vīrietis, nostājās uz augšējā pakāpiena un pieturēja ar vienu roku durvis, lai neveras ciet.

Līdz šim brīdim, par spīti Milo loģiskajiem apsvērumiem, viss man bija licies kā nevajadzīga gatavošanās lomai bez vārdiem. Ieraudzījis Sauzu, es sapratu, ka citāds variants nevarēja būt.

- Sveicināts, doktor! - Sauza dzēlīgi noteica. Viņš bija uzvilcis vakara apģērbu, kurā izskatījās kā labi barots pingvīns: melna zīda smokings, balts, iestīvināts krekls ar mazām zelta aproču pogām, olīvkrāsas tauriņš un josta, lakādas kurpes kausēta piķa spīdumā.

- Labvakar! - Es pasmaidīju.

- Ceru, ka lieta ir tik steidzama, kā no jūsu runas varēja spriest. Kadmusiem un man šovakar paredzēts svarīgs sabiedrisks pasākums.

- Tā ir, - es sacīju, ar vienu aci vērodams Antrimu un domādams, vai viņš norunās savu tekstu vai arī pēdējā brīdī kaut ko improvizēs.

Klusuma brīdis nevarēja būt lielāks par sekundi, tomēr šķita kā mūžība. Antrims bija atvirzījies atpakaļ. Man aiz muguras. Gribēju pagriezties, lai redzētu viņa seju un saprastu, kas viņam aiz ādas. Taču nedrīkstēju riskēt un ļaut Sauzam nojaust, ka notiek kas neparasts. Skatījos uz advokātu, mēģinādams viņa acīs redzēt kādu vārdos neizteiktu norādījumu. Acis bija neizteiksmīgi brūnas. Bet kur palikusi kobra...

- Mister Sauza...

Mans augums saspringa.

- Kas tad nu, Tullij?

- Tvertnē maz degvielas. Vai nevēlaties, lai uzpildu?

Bravo!

- Dari to, - atbildēja Sauza. - Pēc pusstundas esi atpakaļ, vajadzēs mūs vest uz viesnīcu “Biltinore”.

Antrims pieskārās pie cepures naga, pagriezās un devās pie rolsroisa. Sauza atgrūda ar pirkstiem vaļā durvis.

Iekštelpas bija aukstas un ēnainas, marmora grīdas pastiprināja katru Sauzas spīdīgo kurpju soli. Savam vecumam un augumam neparasti mundrā gaitā viņš devās pa spirālveida kāpņu apakšu uz nama telpām. Es sekoju viņam garām bibliotēkai un fonokopiju telpai un pagaidīju, līdz pavērās dubultdurvis ar kokgriezumiem.

Maigajā ēdamistabas gaismā sienu paneļi šķita miesaskrāsā un katrs zars kā spirālē sagriezta melna acs. Akmens kamīnā sprakstēja mandarīnu krāsas liesmas, un, paskatoties uz klučiem, varēja secināt, ka uguns degusi jau labu laiku. Pie ovāla Viktorijas stila galda, uz kura stāvēja slīpēta kristāla karafes un vīna glāzes ar sudraba rotājumiem, bija pieripināts pārvietojams Ķīnas rožkoka bārs. Ledainās šķautnes uztvēra liesmas un kā prizmas svieda gaismu atpakaļ. Pulētā galda virsma kvēloja kā lagūna saulrietā. Zīda paklājs vizēja kā varavīkšņaina sūna. Ļoti elegants skats. Un visapkārt nāves miers.

Kadmusi sēdēja blakus galda vienā pusē. Sauza apsēdās galda galā un norādīja uz krēslu viņiem pretī.

- Labvakar! - es pasveicināju.

Sēdošie pacēla skatienu vienīgi tik ilgi, lai salti atņemtu sveicienu, un tūlīt izlikās, ka viņus savaldzinājušas dzēriena glāzes. Telpā saldi smaržoja degošais ciedrs, skanēja neskaidras sarunu atbalsis. Sauza piedāvāja dzērienu, no kura es atteicos. Kamēr viņš ielēja sev burbonu, es lūkojos pāri galdam.

Dvaits bija izdilis no stresa un izskatījās slikti. Divu nedēļu laikā, kurās nebijām tikušies, viņš bija nokrities svarā. Smokings nokarājās, bet pleci bija sakumpuši zem neredzama smaguma. Brilles bija noņemtas un noliktas uz galda. Zem acīm maisiņi, āda pelēka. Blakus brillēm stāvēja tukša vīna glāze. Plēvīte uz stikla norādīja, ka ilgi tā tukša nav stāvējusi. Izstieptas rokas attālumā atradās karafe. No tās līdz glāzei stiepās mikla taciņa -izlijušā dzēriena lāses.

Hetere vēl arvien izskatījās meitenīga. Uz augšu saceltie mati atsedza garu porcelāna kaklu, ko cieši apskāva briljantu kaklarota. Ausis mazas, plānas - kā fejai. Abas ausu ļipiņas greznoja karātu smags zilbalts briljants. Viņa bija uzvilkusi naksnīgi zilu vakartērpu. Baltās rokas sedza caurspīdīgs tīmeklis. Pienaini balto trīsstūri ar gandrīz neredzamiem vasarraibumiem starp kaklarotu un dekoltē pāršķēla tikko manāma iedobe. Sarkani iekrāsotie vaigi izskatījās tādi kā drudžaini un padarīja viņu līdzīgu galma dāmai. Uz pirksta augstāk par laulības gredzenu bija uzmaukts gredzens ar bumbierveida safīru jaundzimušā bērna acu krāsā. Šķita, ka ar kaut ko sārtu un dzirkstošu pildītajai glāzei viņa nav pieskārusies.

- Tam jābūt kaut kam svarīgam, - bilda Dvaits, mēlei pinoties.

- Mīļais, - ierunājās Hetere mazas meitenes balsī un maigi noglāstīja viņa roku.

- Nē, - Dvaits dusmīgi attrauca. - Vai mums jau nav bijis ((»pārdzīvo pietiekami daudz?

Hetere atvainodamās man uzsmaidīja un noņēma roku no vīla piedurknes. Viņš paņēma karafi un ielēja sev dubultporciju. Kamēr Dvaits tukšoja glāzi, Hetere neomulīgi skatījās uz citu pusi.

Šķita, ka Sauza ignorē laulāto domstarpības. Viņš piesēdās tuvāk pie galda, nokrekšķinājās un sacīja:

- Par kādiem medicīniskas dabas jautājumiem jūs tik neatliekami gribējāt aprunāties?

- Tie nav tikai jautājumi vien, - ar entuziasmu paziņoju. - Liekas, esmu atrisinājis jūsu problēmu. Esmu pierādījis, ka Džeimijs nav vainīgs - vismaz no juridiskā viedokļa.

- Tiešām? - Milimetrīgs smaids, jūdze nicinājuma.

- Jā. Es palūdzu apgabala galvenās slimnīcas ārstus izdarīt analīzes, jo, pēc manām domām, viņš indēts ar tādām zālēm, kas pieskaitāmas pie antiholīnerģiķiem. Tie bloķē nervu darbību un izraisa uz mata tādus psihiskās saslimšanas simptomus, kādi bija Džeimijam. Ja man ir taisnība, tad viņš nav ne tik atbildīgs par savu rīcību kā mēnessērdzīgais. Jūs noteikti varat izmantot šo atklājumu, lai dabūtu viņu ārā no cietuma.

- Indēts? - noprasīja Dvaits. Viņš paskatījās uz mani ar tādu izteiksmi, ar kādu godājami pilsoņi vēro uz skatuves mirstošos fanātiķus vai klaunus. Pēc tam viņš pielika pie lūpām dzēriena glāzi un nepatikā nosprauslojās.

Sieva apsauca viņu, pielikdama pirkstu sev pie lūpām.

- Lūdzu, turpiniet, doktor, - ierunājās Sauza. - Kā jūs nonācāt pie tik interesantas hipotēzes?

- Bija pārāk daudz nesaskaņu. Neviens, kas slimo ar psihozi, tā nerīkojas ar nazi. Arī Džeimija psihiskās slimības vēsture bija mīklaina pat tādā gadījumā, ja viņš slimotu ar šizofrēniju. Vienu dienu viņam parādījās tipiski, bet nākamajā dienā pavisam netipiski hroniskas psihozes simptomi, gaišie brīži strauji mijās ar neprātu. Naktī, kad Džeimijs piezvanīja, viņš spēja ar mani sarunāties, bet drīz pēc tam tiekoties jau bija noslēdzies sevī - viņš atradās stuporā. Arī viņa reakcija uz torazīnu bija dīvaina - kā pa viļņiem. Turklāt viņam priekšlaikus bija attīstījusies neirolo-ģiska reakcija uz medikamentiem, kāda pacientiem parādās tikai pēc vairākiem gadiem. Jo vairāk es par visu to domāju, jo vairāk priekšplānā izvirzījās jautājums par indēm. Kāda nepazīstama viela dragāja viņa nervu sistēmu. Es ieminējos par to Meinvo-ringam, bet viņš atkratījās, teikdams, ka pārbaudījis Džeimiju, vai viņš lietojis parastās narkotikas. Bet vēlāk, jau pēc aiziešanas no jūsu komandas, mister Sauza, es netiku vaļā no domas, ka viss izskatās nepareizi. Nekas nesaskanēja. Radās jautājums, vai nav vēl kāda zāļu klase, kuru Meinvorings nav meklējis un par kuru ārsts parasti neiedomājas, jo tā tiek reti lietota. Mēģināju Mein-voringu sazvanīt un aprunāties, bet viņš nebija atrodams. Sāku domāt, ka viņš vairās no manis - varbūt pēc jūsu lūguma, mister Sauza. Šodien piezvanīju uz Kanjonouksu, bet sekretāre pateica, ka no Meinvoringa jau vairākas dienas nav ziņu un ka slimnīcā par viņu sāk uztraukties. Vai ar jums viņš nav sazinājies?

- Nē, - atbildēja Sauza. - Varbūt viņš paņēmis pāris brīvu dienu. Impulsīvi.

- Viņš man nelikās impulsīvs cilvēks, bet varbūt tā arī ir. Lai nu kā, bet es veicu nelielus pētījumus uz savu roku. Patlaban būtu lieki iedziļināties tehniskās niansēs, bet uzgāju tādu ķīmisko vielu grupu kā antiholīnerģiskos alkaloīdus. Atropīnu, skopolamīnu, beladonnas ekstraktu. Varbūt esat par tiem dzirdējuši.

Hetere skatījās manī ar tādu sajūsmu kā studente uz savu dievināto profesoru un papurināja galvu.

- Kā pa miglu, - atsaucās Sauza.

- Šīs vielas plaši lietoja viduslaikos...

- Viduslaikos, - noteica Dvaits. - Tukša muldēšana. Psiholoģiskas blēņas. Kam, pie joda, būtu Džeimijs jāindē?

- Lūdzu, atvainojiet mana vīra toni, - ierunājās Hetere, - bet viņš labi saprot lietas būtību. Kam gan visā pasaulē - un kādēļ -būtu jāindē Džeimijs ar tiem... antihol...

- Ar antiholīnerģiskajām vielām. - Es pasmaidīju. - To nu es nezinu. Droši vien to noskaidrot ir policijas pienākums. Bet tikmēr, ja laboratorijas analīzes apstiprināsies, mums pavērusies iespēja izpestīt Džeimiju no ķezas. Un atgriezt viņam veselo saprātu! Ja viņam dota beladonna, kā pretinde noder antilīrijs, jo tas novērš visas nevēlamās parādības.

- Tas nu gan būs kaut kas, - noteica Sauza. - Šīs analīzes. Kas ar tām nodarbojas?

- Neirologs, kas aprūpē Džeimiju. Saimons Plets.

- Un jūs tā vienkārši piezvanījāt un palūdzāt, lai iztaisa analīzes?

Paraustīju plecus un demonstrēju savu vislabāko zēnisko smaidu.

- Es pateicu viņam, ka jūs esat atļāvis. Zinu, tas nav gluži pēc noteikumiem, bet, ņemot vērā lietas nopietnību, ka apdraudēts Džeimija veselais saprāts un dzīvība, nospriedu, ka jums nevar rasties iebildumi. Un, lūdzu, neuzklūpiet Pletām, ka viņš nav sazinājies ar jums un to pārbaudījis. Mēs pazīstam viens otru un abi esam medicīnas fakultātes locekļi. Tāpēc viņš noticēja man uz vārda.

Sauza sakrustoja rokas uz izvirzītajām krūtīm, stingri paskatījās uz mani un apveltīja ar tēvoča smaidu.

- Es apbrīnoju jūsu uzņēmību un uzticību savam darbam, -viņš sacīja, - tikai ne necieņu pret noteikumiem.

- Dažreiz, - es pasmaidīju, - ja grib noskaidrot patiesību, mazliet jāatkāpjas no noteikumiem. - Es ieskatījos pulkstenī. - Nu jau rezultātiem vajadzētu būt zināmiem. Ja vēlaties piezvanīt, man ir Pleta peidžera numurs.

- Jā, - noteica advokāts, celdamies kājās. - Droši vien es tā darīšu.

- Nomierinies, Horas! - iesaucās Kadmuss. - Tu taču neņem to nopietni.

- Dvait, - Sauza stingri noteica, - doktoram Delaveram var būt taisnība un var arī nebūt. Ja viņš nav ievērojis profesionālās saistības, tad darījis to tikai Džeimija dēļ. Mazākais, ko mēs varam iesākt, ir pārbaudīt viņa teoriju. Zēna dēļ. - Viņš uzsmaidīja man. - Lūdzu, numuru.

Es sameklēju papīra lapiņu un pasniedzu Sauzam. Paķēris to, viņš devās uz durvīm. Atvēris tās, viņš nokļuva aci pret aci ar Milo un Ričardu Kešu. Un veselu pulku zilu formastērpu.

31

Augstprātība var sniegt mierinājumu. Ticība, ka esi gudrības puķe, kas aug uz muļķības mēslu kaudzes, rada ērtu emocionālas atsvešinātības izjūtu. Tomēr tā ir bīstama ilūzija, jo, pēkšņi sastopoties ar realitāti, tu neesi tai sagatavojies, tevi notriec no kājām, un nekāda iedomāta gudrība vairs nepalīdz.

Ieraugot policiju, Sauzam uznāca tieši tāds reibonis, viņš salīgojās, un advokāta pašpārliecinātība sāka drupt kā vecs siers. Tomēr pēc maza brīža viņš jau bija atguvies, seju no jauna aizklāja cienīguma maska, tikpat auksta un nekustīga kā telpas kaktos novietotajiem krūšutēliem.

- Ko tas nozīmē, seržant? - viņš prasīja Milo.

- Palikuši daži nenoskaidroti jautājumi, - atbildēja detektīvs. Viņš nesa lielu portfeli, ienācis telpā, pasniedzās pie reostata blakus durvīm un to pagrieza. Spriegumam palielinoties, telpa tika atkailināta un no klusinātas privātās pasaules pārtapa četrās ar dārgām klišejām pildītās sienās, kur nežēlīgi baltas gaismas plūdi cēla gaismā ik kaktu, novirzi vai ēnainu nostūri.

Ienāca Kešs un aizvēra durvis, atstādams aiz tām vienu vīru formastērpā. Viņš noņēma saulesbrilles, salocīja, sakārtoja kaklasaiti, pārlaida telpai vērtējošu skatienu, kas apstājās pie grafikas virs kamīna.

- Kurjē un Aivss, - viņš noteica. - Jauki.

Milo bija nostājies aiz Sauzas, bet Beverlihilzas detektīvs gāja nostāties aiz Kadmusiem. Taču, pirms viņa rokas mierīgi noslīga pie žaketes sāniem, pirksti pa ceļam pētoši noglāstīja pulēto marmoru, porcelānu, koku un zeltījumus.

Kadmusu reakcija uz iebrukumu bija tipiska. Dvaits neizpratnē un dusmās tumši pietvīka. Hetere mierīgi sēdēja ar taisnu muguru un ārēji šķita tik savaldīga kā balles karaliene. Es pamanīju ātri uz Sauzu pamestu skatienu, taču tūlīt viņas uzmanība pievērsās vīra profilam. Redzot, kā sakustas vīra žokļi, pacēlās viena smalka roka un uzgūla viņa piedurknei. Likās, viņš roku pat nejūt.

- Horas, - ierunājās Dvaits, - ko tas nozīmē?

Sauza apklusināja viņu ar uzacs kustību, atskatījās uz Milo un norādīja uz karafēm.

- Es jums kaut ko piedāvātu, džentlmeņi, kaut zinu, ka tas ir pret noteikumiem.

- Ja jums ir parasta limonāde, es neatteiktos, - sacīja Milo. - Un tu, Dik?

- Limonāde derētu, - bilda Kešs, - ar ledu un piešprici.

- Jā, protams, - aiz smaida noslēpis neapmierinātību, noteica Sauza un piepildīja glāzes.

Detektīvi tās paņēma un sameklēja sēžamos. Milo noslīga krēslā starp Sauzu un mani un nolika portfeli pie manām kājām. Kešs iekārtojās blakus Heterei. Ar kārām acīm nopētījis sievietes rotaslietas, viņš apstādināja skatienu pie krūšu izciļņiem. Viņa izlikās neko nemanām, taču instinktīvi tik tikko sagrozījās. Dvaits pamanīja sakustēšanos un pagrieza galvu. Kešs izaicinoši paraudzījās pretī, bet tūlīt noslēpa smīnu aiz vienaldzības maskas. Dvaits joprojām izskatījās saniknots, viņš ielūkojās pulkstenī, bet pēc tam veltīja zvērojošu skatienu man.

- Jūs viņus ataicinājāt, vai ne, Delaver? Tēlojāt varoni, pat neinformēdams mūs par savu plānprātīgo teoriju. - Viņš uzlika brilles un uzkliedza Sauzam: - Horas, rīt vispirmām kārtām jāiesniedz sūdzība par profesionālo nekompetenci, kādu šis...

- Dvait, - klusu iebilda Sauza, - visu pēc kārtas.

- Labi. Manu nostāju tagad tu zini. - Viņš augstprātīgi paskatījās uz Milo. - Mums drīz no šejienes jādodas prom. Viesnīcā “Biltmore” paredzēta liela līdzekļu vākšana, un es esmu viens no organizētājiem.

- Šovakar tur iztiks bez jums, - pavēstīja Milo.

Dvaits neticīgi paskatījās.

-Acumirkli...

- Varu teikt, - piebilda Kešs, - ka viss, kas šovakar paredzēts, aizies kaķim zem astes.

Dvaits ieķērās ar nagiem salvetē uz galda un gatavojās slieties kājās.

- Sēdiet, ser! - pavēlēja Kešs.

- Mīļais, - ierunājās Hetere, viegli saspiezdama vīra piedurkni, - lūdzu!

Dvaits no jauna atslīga uz krēsla. Saltais niknums sejā no malām sāka pamazām kust, tā kontūras izplūdināja baiļu slapjdraņķis.

- Horas, - viņš jautāja, - pie joda, kas viņiem vajadzīgs?

Sauza mēģināja viņu nomierināt ar aizbildniecisku smaidu.

- Seržant, - viņš uzrunāja Milo, - es, būdams jurists, pārstāvu mistera Kadmusa un viņa kundzes intereses. Ja radusies nepieciešamība apspriest kādu jautājumu, jūs varat visu pārrunāt ar mani un ļaut, lai viņi pilda savus sabiedriskos pienākumus.

Milo nebija limonādei pieskāries. Viņš pacēla glāzi, nopētīja, it kā gribētu atrast kādu piejaukumu, un nolika uz galda.

-Atvainojiet, - viņš atteica, - bet tas būtu pret noteikumiem.

- Baidos, ka neesmu jūs sapratis, - advokāts ledaini noteica.

Milo neatbildēja, bet piecēlās, atvēra durvis un pagāja malā,

un jauns policists formastērpā ieripināja uz balsta novietotu videomonitoru ar “Betamax” videomagnetofonu. Gan monitors, gan magnetofons darbojās ar baterijām.

- Novietojiet tur, - sacīja Milo, rādīdams uz galda tālāko galu. Policists ātri un lietpratīgi izdarīja visu, kā likts. Tad viņš iedeva Milo tālvadības pulti un pajautāja, vai tas ir viss.

- Pagaidām viss, Frenk. Nekur tālu neaizejiet!

- Jā, ser.

Dvaits apjucis bija vērojis videomagnetofona novietošanu. Tagad viņš piepildīja vīna glāzi ar skotu viskiju un iztukšoja. Sieva nolūkojās, kā vīrs dzer, un viņas skatienā uz mirkli pazibēja riebums. Ātri to izgaisinājusi, Hetere izvilka no vakara somiņas zīda kabatlakatu, nosusināja lūpas un atstāja to pie mutes, aizsegdama sejas apakšdaļu. Platās, pelēkās acis izskatījās mierīgas, tajās bija jaušama interese. Gan ne par vīru, jo, tiklīdz viņš ierunājās, Heteres skatiens aizklīda citur.

- Tas ir kaut kas neiedomājams, - Dvaits teica, mēģinādams izskatīties autoritatīvs. Taču balss skanēja spalgi, to caurstrāvoja nemiers.

Milo nospieda slēdzi, un monitora ekrāns kļuva gaišs, viņš nospieda citu slēdzi, un lente sāka tīties. Ekrānā parādījās cipari -lietu šifri -, ko nomainīja kadrs ar nelielu, dzeltenu istabu, kurā vienīgās mēbeles bija galds un krēsls.

Uz galda stāvēja pelnutrauks un polaroīda fotogrāfiju kaudze. Ģērbies zilā kombinezonā, uz krēsla sēdēja Tullijs Antrims, vienas rokas pirkstos turēdams kūpošu cigareti un raidīdams visapkārt zaglīgus skatienus. Otra roka, liela, rētaina, ar strupiem pirkstiem un netīriem nagiem, gulēja uz galda. Augšējā stūrī pa labi neskaidri kā ēna vīdēja kāds pakausis.

Antrims pacēla augšup cigareti un ievilka dūmu. Izlaidis dūmus pa degunu, viņš paskatījās griestos, kaut ko iztīrīja no acs kaktiņa, noklepojās un izstaipījās.

- Labi, Tullij, - ēna ierunājās Milo balsī. - Atkārtosim visu vēlreiz. Kurš bija pirmais?

Antrims pacēla fotogrāfiju un sašķieba.

- Viņš.

- Jūs nupat identificējāt Darelu Gonsalesu.

- Lai tā būtu.

- Jūs nekad nezinājāt, kā vinu sauc?

-Nē.

- Mazais D.? Zvārgulītis?

Antrims ievilka dūmu un papurināja galvu.

- Nekad šo vārdu neesmu dzirdējis.

- Kur jūs viņu satikāt?

- Boistaunā.

- Kurā vietā Boistaunā?

Antrims uzjautrināts atieza zobus.

- Liekas, pie Larabijas. Mazu gabaliņu no Santamonikas.

- Pastāstiet, kā viņš tika savākts, - aicināja Milo.

Antrims nožāvājās.

- Vēlreiz?

- Vēlreiz.

- Labi. Mēs braukājām pa Boistaunu, meklēdami kādu, ko nomiegt. Kādu apkaifojušos šmuli, kuru nav grūti iedabūt furgonā. Atradām, vienojāmies par cenu, un viņš iekāpa.

- Pēc tam?

- Pēc tam pabraukājāmies, sabarojām ar nomierinošajām narkotikām, parotaļājāmies un turpat furgonā nomiedzām.

- Jūs un Skalla?

Antrima skatienā parādījās kaut kas mežonīgs. Viņš izņēma no mutes cigareti, nodzēsa pret galda virsmu un, papletis pirkstus kā nagus, izstiepis apakšžokli, paliecās uz priekšu.

- Es jau iepriekš teicu, - viņš nošņāca caur sakostiem zobiem,

- ka visu darīju es. Viņa vadīja mašīnu, vairāk neko. Vai saprati?

Milo nopūtās, paskatījās uz Antrima nagiem, pagaidīja, kad viņš nomierināsies, un uzdeva nākamo jautājumu.

- Kā jūs viņu nogalinājāt?

Antrims pamāja ar galvu, ka sapratis jautājumu.

- Vispirms es mazliet iedūru, - viņš bezbēdīgi paskaidroja.

- Pēc tam ar zīda strēmeli nožņaudzu. Tad padurstīju vēl mazliet -biju saņēmis pavēli rīkoties kā garīgi slimais. Visbeidzot es viņu izmetu.

-Kur?

- Kādā Santamonikas alejā. Liekas, netālu no Citrusu ielas.

- Kāpēc tur?

- Man bija pavēlēts izmest viņu starp divām ielām.

- Starp kādām ielām?

- Labrī un Hailendas.

- Tā bija noteiktā izmešanas zona?

- Jā.

- Vai tā vajadzēja rīkoties pēc katras nogalināšanas?

- Jā. Tikai ielas ik reizi bija citas.

Milo sameklēja karti un atlocīja Antrima priekšā.

- Atzīmētie punkti norāda, kur izmesti līķi, Tullij. Ar skaitļiem apzīmēta slepkavību secība - ar vieninieku apzīmēta pirmā, ar divnieku - otrā un tā tālāk. Jūs esat līķus izmetis virzienā no austrumiem uz rietumiem.

Antrims pamāja ar galvu.

- Kāpēc jūs tā darījāt?

- Tāda bija pavēle.

- Vai nevarat iedomāties, kāpēc?

Antrims papurināja galvu.

- Es nekad to nejautāju, - viņš sacīja, aizsmēķēdams jaunu cigareti.

- Nekad negribējās zināt?

-Nē.

Milo paņēma karti un sacīja:

- Un kā ar asinīm?

- Kādām asinīm?

-Asinīm furgonā. Ko jūs darījāt ar tām?

- Mums bija brezents. Ko nevarējām izmazgāt, vēlāk sadedzinājām. Metāla grīdu noskalojām ar šļūteni. Nekas īpašs.

- Kas bija otrais?

Pārskatījis fotogrāfijas, Antrims pacēla uz augšu divas.

- Viens no viņiem. Viņi izskatās tā kā līdzīgi.

- Paskatieties vēlreiz. Pamēģiniet atcerēties.

Antrims nolieca galvu, pakošļāja ūsas un koncentrēdamies izbāza mēli. Pāri pierei īokrita matu šķipsna.

- Šis, - viņš noteica, ļaudams vienai fotogrāfijai nokrist uz galda, un novicinādams otru. - Šis te, tas lielākais.

Milo aplūkoja fotogrāfiju.

- Tagad jūs identificējāt Endrū Terensu Boilu.

- Kā teiksiet, šef.

- Ari viņa vārdu jūs nezinājāt?

- Nē. Vienīgais, kuram zināju vārdu, bija nēģeris.

- Reifords Bankers.

- Es viņu zināju ar citu vārdu. Ceturtdaļsmaids.

- No kurienes tas jums zināms?

Antrims pasmaidīja.

- Viņš bija traki iedomīgs tips. Visu laiku plātījās, vēcināja skropstas un dziedāja: “Mani sauc Ceturtdaļsmaids, mana miesa no sviesta, varu sūkāt zveņģeli, ja man maksā čunguru.” Kaut ko tādā garā. Mazs, lecīgs nēģeru pediņš. Pirms nožņaugšanas es sadūru šo krietni vairāk nekā pārējos. Par mācību, ja saproti, ko gribu teikt.

Varēja dzirdēt čirkstēšanu un redzēt, kā kustas roka. Milo beidza rakstīt un uzdeva jautājumu:

- Kas bija trešais?

Antrims pārlūkoja fotogrāfiju kaudzi.

- Šis. Atceros pēc vasarraibumiem. Viņš izskatījās kā puika.

- Rolfs Paipers, - sacīja Milo. - Viņam bija sešpadsmit gadu.

Antrims paraustīja plecus.

- Vai nav vienalga.

Tālākais turpinājās tādā pašā garā. Milo uzdeva jautājumus, Antrims nevērīgi stāstīja par slepkavošanas gaitu. Drīz pratināšana pārgāja uz detaļām: datumiem, laiku, ieročiem, upuru apģērbu.

- Vai kāds no viņiem pretojās, Tullij?

-Nē.

- Neviens neizrādīja ne mazāko pretestību?

- Bija pārāk lielā ķēmā.

- No kā?

- Miegazāles, hašišs, vīns. Vai nav vienalga.

- Kurš no viņiem dzēra vīnu?

- Neatceros.

- Mazliet padomājiet!

Pagāja minūte. Antrims noslaucīja piedurknē degunu.

- Vai kaut ko atcerējāties?

-Nē.

- Ko jūs darījāt pēc tam, Tullij?

- Pēc tam?

- Kad bijāt līķus izmetis.

- Visu satīrīju. Kā jau teicu.

-Kur?

- Meža namiņā.

- Kādā namiņā?

- Jūs tur bijāt.

- Vienalga, pasakiet!

- Tedžungā. Aiz Latūnas.

- Kam pieder namiņš?

- Sauzam.

Izdzirdējis pieminam savu vārdu, advokāts sakustējās, taču vienaldzīgi turpināja virpināt saņemto roku pirkstus. Dvaits pagriezās un pameta uz viņu mežonīgu skatienu, par kuru Sauza nelikās ne zinis.

- Horasam Sauzam? - vaicāja Milo. - Advokātam?

- Pilnīgi pareizi.

- Vai Horass Sauza namiņu jums izīrēja?

- Nē. MēS dzīvojām tur par velti.

- Kāpēc?

- Tas piederēja pie vienošanās. Atceraties? - Antrims nolaizīja lūpas un pārlaida telpai garlaikotu skatienu.

- Vai gribas dzert, Tullij?

- Sausa mute. No runāšanas.

- Kafijas tasi nevēlaties?

- Vai zupas nav?

- Liekas, vienā automātā ir zupa.

- Kāda?

- Manuprāt, vistas zupa. Vai vēlaties?

Antrims bridi domāja.

- Sakņu zupas nav?

- Varu apskatīties. Ko tad, ja vistas zupas nebūs?

Antrims iegrima domās.

- Tādā gadījumā glāzi parasta ūdens.

Milo nozuda no ekrāna. Palicis viens, Antrims aizvēra acis un snauda. Milo pēc brītiņa atgriezās un pasniedza papīra glāzi.

- Zupas nebija, Tullij. Te būs ūdens.

- Auksts, - sacīja Tullijs. Trokšņaini padzēries, viņš atvieglots izelpoja un nolika glāzi.

- Vairāk nevēlaties?

-Nē.

- Labi, turpināsim. Jūs teicāt, ka, atbrīvojušies no līķiem, jūs ar Skallu visu satīrījāt. Kādā veidā?

- Mēs ar šļūteni izmazgājām furgonu un sadedzinājām visu, ko vajadzēja.

- Kur jūs dedzinājāt?

- Vecajā ogļu kastē pie namiņa. Es rādīju.

- Un kad viss bija satīrīts? Ko jūs darījāt pēc tam? Izskatījās, ka Antrims apjūk.

- Vai kaut kas jūs mulsina, Tullij?

- Nē. Grūti atcerēties.

- Kāpēc?

- Katru reizi mēs darījām kaut ko citu. Dažreiz ēdām, citreiz palīksmojām. Atkarībā no apstākļiem.

- Atbrīvojušies no līķiem, jūs ēdāt vai līksmojāt?

- Jā. Vienu reizi - pēc tā melnādainā - mēs aizbraucām uz pilsētu paskatīties kino.

- Uz kuru kinoteātri?

- Liekas, kaut kur Piektās ielas rajonā.

- Vai braucat ar furgonu?

- Nē. Ar moci.

-Jūsu “Harley”!

- Pareizi.

- Kādu filmu jūs skatījāties?

- Kaut kādu štruntu - “Piedauzīgās sarunas” vai kas tamlīdzīgs.

- Labi, - sacīja Milo. - Vai nevēlaties vēl kaut ko pateikt sakarā ar slepkavībām?

Antrims kļuva domīgs.

- Tā nebija personisko rēķinu kārtošana, - viņš paskaidroja.

- Ko tas nozīmē?

- Mēs nepazinām tos pediņus. Mēs darījām darbu, vairāk neko.

- Izpildījāt pavēli?

-Jā.

Ekrāns satumsa, un pēc mirkļa uz tā bija redzama jauna ciparu virkne. Kad istaba parādījās no jauna, tajā stāvēja Kešs ar Vaithedu un fiksēja liecību.

- Šodien ir ceturtdiena, tūkstoš deviņi simti astoņdesmit septītā gada desmitais decembris. Šī ir ceturtā reize, kad mēs pratinām aizdomās turamo Viljamu Tullu Boniju, kas pazīstams arī kā Viljams Antrims, par piedalīšanos vairākās slepkavībās, kuru detaļas aprakstītas iepriekšējos ierakstos. Šoreiz pratināšana notiek Pārķēra centrā. Misteram Bonijam izskaidrotas viņa tiesības, un viņš tās sapratis. Viņam atkārtoti piedāvāts konsultēties ar advokātu, un viņš katru reizi atteicies. Viņu pārbaudījis psihiatrs un konstatējis, ka viņš ir kompetents pieņemt lēmumus attiecībā uz savu aizstāvību. Viņš devis rakstisku piekrišanu, ka pratināšana tiek ierakstīta video un magnetofona lentē. Vai jums ir kas piebilstams, mister Bonij?

- Jūs visu jau pateicāt, šef.

- Un jums joprojām nav vajadzīgs advokāts?

- Nekādā ziņā. Advokāta dēļ esmu iekļuvis šajā ķezā, vai ne?

- Mister Antrim, ja pārdomāsiet, nekavējoties to paziņojiet, un tūlīt jums būs advokāts.

- Es nepārdomāšu. Darīsim, kas darāms.

Milo turpināja:

- Pratināšanā piedalās Losandželosas apgabala šerifa palīgs Kalvins V. Vaitheds un seržants Ričards A. Kešs, detektīvs no Beverlihilzas policijas departamenta. - Izdzirdējis savu vārdu, Kešs salutējot pacēla pie pieres rādītājpirkstu. - Es esmu seržants Milo B. Stērdžiss, detektīvs no Losandželosas policijas departamenta Rietumu nodaļas.

Antrims izskatījās mazāk apātisks nekā iepriekšējās reizēs un sēžot mainīja stāvokli. Viņš pozēja. Aizsmēķēja cigareti, pieglauda ar roku matus un pasmaidīja. Tēloja kameras priekšā.

- Labi, Tullij, - ierunājās Milo, - iepriekšējās reizēs jūs izstāstījāt, kā tika nogalināts Darels Gonsaless, Metjū Alans Hig-bijs, Rolfs Paipers, Džons Henrijs Spinola, Endrū Terenss Boils un Reifords Antuāns Bankers.

-Tie ir vini.

- Tagad parunāsim par divu citu cilvēku nogalināšanu. Par Ričardu Emetu Fordu un Digbiju Čanseloru.

- Lai notiek, - atsaucās Antrims. - Ko jūs vēlaties zināt?

- Visu, - norūca Vaitheds.

Antrims paskatījās vispirms uz viņu, bet pēc tam uz Milo, it kā gribētu teikt, ka tā nav problēma. Izvilcis no paciņas cigareti, viņš to ielika starp lūpām.

Milo uzšķīla uguni un sacīja:

- Jūs varētu stāstīt no paša sākuma.

- Sākumu ir vesela jūra.

- Piemēram?

- Darbs sākās ar to, ka mēs aizvedām zēnu no slimnīcas, sākām durt...

- Par kādu zēnu ir runa?

- Par Kadmusu puiku. To, kas ir cietumā.

- Džeimss Kadmuss.

- Pareizi.

- Sāksim ar viņu, - ierosināja Milo.

- Labi. Es aizbraucu līdz slimnīcai...

- Kad? - jautāja Vaitheds.

- Neatceros, kad tas bija. Varbūt pirms četrām piecām nedēļām.

- Kāda nedēļas diena tā bija?

- Ceturtdiena.

- Kā jūs to zināt? - noprasīja Vaitheds.

- Vienmēr tas notika ceturtdienās.

- Kāpēc?

- Tāda bija pavēle. Izbraukt ceturtdienās un nomiegt mīksto.

- Jūs nejautājāt, kāpēc tā jādara? - Vaitheds skeptiski pajautāja.

Antrims papurināja galvu.

- Kāpēc ne? - neatlaidās šerifa izmeklētājs.

Antrims samiedza acis un pasmaidīja.

- Es darīju savu darbu, šef.

Varēja nodomāt, ka Vaitheds iedzēris pienu, kas ieskābis. Sakrustojis uz krūtīm rokas, viņš paskatījās no augšas uz Antrimu un nicīgi nosprauslojās.

- Kas tad nu? - ar aizvainotu seju pajautāja Antrims. - Es stāstu, kas jums vajadzīgs, bet jums, vienalga, nav labi.

Vaitheds pieliecās viņam klāt.

- Tu esi mēsls, Tullij. Man vajadzētu tevi pakārt, tikai smirdoņa būtu pārāk liela.

Antrima apakšžoklis izvirzījās uz āru. Viena roka sažņaudzās dūrē. Kā valdīdams satrakotu dzīvnieku, viņš tai uzlika virsū otru roku. Seja sastinga, acis indīgi nozibsnīja.

- Uz priekšu! - mudināja Vaitheds, kustinādams galvu. - Sagādā man to prieku!

Kešs un Milo nenovērsa no viņa skatienu.

- Padibene, - noteica Vaitheds.

Antrims nospļāvās uz grīdas un pagrieza visiem trim detektīviem muguru.

- Vediet atpakaļ! - viņš paziņoja.

Neviens viņam neatbildēja.

- Turpiniet, Tullij, - pēc briža noteica Milo.

- Vediet mani atpakaļ! Es neko vairs nevēlos stāstīt.

- Vai tāpēc, ka es kaut ko pateicu? - ņirdzīgi jautāja Vaitheds.

Ekrāns uz brīdi satumsa. Tam izgaismojoties no jauna, bija redzami tikai Milo un Antrims, kas sēdēja sakumpis pie galda un ēda no bļodas. Nošmakstinājis lūpas, viņš noslaucīja muti un nolika karoti. Pelnutrauks bija pārpildīts. Tam blakus stāvēja pepsi kārba.

Milo atkārtoja savu runu, lika Antrimam atkārtot, ka viņš atsakās no advokāta, un pajautāja:

- Vai esat gatavs, Tullij?

- Jā. Tikai nelaidiet iekšā to stulbeni. Ja viņš ienāks, es tūlīt aizvēršos.

- Labi, Tullij. Būsim tikai mēs divi, vai norunāts?

- Tāda attieksme kā viņam ir stulba. Pienāks diena, un kāds samaitās viņam ciparnīcu.

- Vēl zupu? - pajautāja Milo.

- Paldies, nē. Turpināsim.

- Mēs sākām runāt par Ričarda Emeta Forda un Aivora Dig-bija Čanselora nogalināšanu. Jūs stāstījāt, ka aizbraucāt uz slimnīcu, lai aizvestu no tās Džeimsu Kadmusu. No kuras slimnīcas?

- No tās trakomājas, kur viņš atradās.

- Vai nosaukumu neatceraties?

- Kanjonouksa.

-Turpiniet!

- Es tur ierados ap diviem.

- Dienā vai naktī?

- Naktī. Ierados ar nokavēšanos. Maģistrāle bija nosprostota kaut kādas avārijas dēļ. Furgonā man bija uztvērējs, tāpēc iegriezos Kenoga parkā. Pagāja laiciņš, kamēr atradu parkā drošu vietu, tomēr atradu. Pēc tam sāku gaidīt. Bija paredzēts, ka Skalla iedos zēnam ko tādu, lai viņš neko nesajēgtu, taču spētu paiet, lini viņa varētu to izvest no slimnīcas taisnā ceļā uz furgonu. Iegājusi palātā, viņa redzēja, ka zēns guļ, tāpēc atsprādzēja siksnas pirms sašpricēšanas. Tiklīdz Skalla iedūra adatu, šis satrakojās, izrāva adatu un iesita Skallai pa galvu tā, ka viņa zaudēja samaņu. Tikai uz brīdi, bet zēns jau bija paguvis nozust. Viņa devās lo meklēt un atrada konferenču telpā runājam pa telefonu ar psihologu.

- Kādu psihologu?

- Delaveru.

- Kā jūs zināt, ka tas bija Delavers?

- Viņš to nosauca vārdā. Likās, ka aicina palīgā. Tāpēc Skalla piegāja zēnam no mugurpuses, apņēma ar roku kaklu un iedūra šprici no jauna. Kārtīgi. Tikai špricē droši vien bija pārāk daudz zāļu, jo zēns izslēdzās pavisam un viņu vajadzēja izvilkt no slimnīcas ar vilkšanu. Es ieraudzīju viņus, izlēcu no mašīnas un uzmetu zēnu sev uz pleciem. Viņš bija ellišķīgi smags, kaut arī tikai kauli un āda. Vajadzēja zināmu laiku, kamēr iedabūju šo furgonā, sasēju un aizbāzu muti, taču es to izdarīju. Pēc tam mēs laidāmies no turienes projām.

- Jūs abi ar Skallu.

- Nē. Tikai es. Mēs satikāmies vēlāk. Pie Čanselora mājas.

- Kad tas notika?

- Kad mēs satikāmies?

- Kad jūs aizbraucāt no Kanjonouksas?

- Varbūt pusčetros.

- Un kad jūs satikāties?

- Varbūt puspiecos.

- Kā Skallai izdevās viņu izvilkt no slimnīcas tā, ka neviens nepamana?

- Neviena tuvumā nebija. Tai maitai par to bija samaksāts. Desmit taukšķi - pieci plus pieci. Es zinu, jo pats nogādāju piķi šās dzīvoklī.

- Kas tā maita bija?

- Vena. Visīstākā maita. Viņa izturējās pret Skallu kā pēdīgo mēslu. - Viņš aizvēra uz brīdi acis un sapņaini pasmaidīja. - Mums par viņu bija savi plāni.

- Uz kurieni jūs braucāt, kad atstājāt slimnīcu?

- Atpakaļ uz Losandželosu.

- Vai uz kādu konkrētu vietu?

- Uz Boistaunu.

- Vai atceraties, pa kādu ceļu braucāt?

- Jā. Maģistrāle joprojām bija nobloķēta, tāpēc pa sānu ielām nokļuvu līdz Resedai, uzbraucu uz maģistrāles, bet pie Lo-relas nobraucu nost. Pie Santamonikas nogriezos pa kreisi.

- Uz austrumiem.

-Jā.

-Turpiniet!

- Izķemmēju Santamoniku un pievācu to ieleni Fordu.

- Kur jūs viņu atradāt?

- Uz ielas stūra.

- Ko darījāt ar viņu?

- To pašu, ko ar citiem. Piesolījām naudu, iedabūjām mašīnā, apreibinājām un nožņaudzām.

- Pavisam?

- Nē. Vienīgi tik, lai zaudētu samaņu. Pēc tam es šim aizbāzu muti, sasēju un noliku blakus Kadmusam. - Antrims iesmējās.

- Kas tur tik jocīgs? - pajautāja Milo.

- Kādreiz es vedu ar šo vāģi kautķermeņus uz Vernonu, kur taisīja desas. Tagad bija kas līdzīgs.

- Uz kurieni jūs braucāt, kad bijāt sasējis Fordu?

- Pie Čanselora uz māju.

- Vai ceļu atceraties?

- No Santamonikas uz Saulrieta bulvāri, pēc tam uz rietumiem līdz Beverlihilzas viesnīcai un tālāk uz ziemeļiem. Liels, balts nams aiz mūra sienas.

- Kur bija Skalla?

- Sānielā pie Dounijas. Es viņu tur uzņēmu.

- Ko jūs darījāt, kad nokļuvāt galā?

- Māja bija noslēgta, vārti - elektriskie. Saskaņā ar pavēli mums bija izstrādāts plāns iekļūšanai tajā. Tur bija sarunu ierīce. Kamēr Čanselors atbildēja, vajadzēja nospiest pogu daudzas reizes. Izklausījās, ka esam viņu izcēluši no gultas. Jautāja, kas tur ir. Skalla atbildēja zēna balsi...

- Zēna balsī?

- Jā. Kā sešpadsmit gadus vecs zēns. Tā varēja nodomāt. Viņai uz tādām lietām ir nags, - Antrims lepni piebilda. - Atdarina Bagsu Baniju, Minniju Pērļu, Elvisu. Jums vajadzētu dzirdēt!

- Es par to nešaubos, - sacīja Milo. - Ko viņa teica Čanse-loram?

- Viņa uzdevās par Džeimija draugu, pateica, ka piedzīvojuši avāriju, ka Džeimijs ir stipri ievainots un kopā ar viņu. Sarunu ierīcē bija saklausāms, ka Čanselors uztraucies sāk strauji elpot. Teica, ka tūlīt noies lejā. Es izvilku Kadmusu no mašīnas un noliku vārtu priekšā. Skalla lēnītēm pabrauca vienu kvartālu atpakaļ. Beverlihilzā pa nakti mašīnas nedrīkst turēt, un mēs negribējām pievērst sev uzmanību. Es gaidīju blakus vārtiem. Pēc brīža kļuva dzirdams, ka Čanselors nāk. Vārti atvērās, un viņš parādījās, tērpies pēdiņa rītasvārkos. Ieraudzījis Kadmusu, viņš iekliedzās. Es pielēcu klāt, no visa spēka iesitu un apliku ap kaklu žņaudzamo, lai izslēgtu tāpat kā Fordu. Pēc tam Skalla piebrauca ar furgonu, un es iekrāvu tajā Čanseloru un Kadmusu. Kad Čanselors bija sasiets, iebraucām pa vārtiem un tos aiztaisījām. Pēc tam aizvilku šo uz māju. Viņš bija smags.

Antrims izstaipījās un, atalgodams sevi par labi padarītu darbu, izvilka cigareti un aizsmēķēja. Redzot, ka viņš nedomā stāstījumu turpināt, Milo pavaicāja:

- Ko jūs darījāt pēc tam?

- Ievilkām visus mājā.

Antrims izpūta pret griestiem dūmu gredzenus.

- Un pēc tam?

- Iešļircinājām Kadmusam vēl vienu devu, ar zīda strēmeli nožņaudzām Fordu un Čanseloru, sagraizījām un pakārām Čan-seloru pie griestiem.

- Kāpēc jūs viņu pakārāt?

- Tāda bija pavēle. Vajadzēja viņu apsiet ar virvi un uzvilkt augšā. Tas bija zvēra darbs, viņš bija liels vīrs.

- Un ko varat teikt par viņa rokām?

- Par ko?

- Par roku stāvokli pēc pakāršanas. Vai arī par tām bija rīkojums?

- Ak par to! Jā, bija. Sasaistīt un piesiet rokas pie tā, kas paliks no viņa daikta.

- Kāpēc to vajadzēja?

- Nav ne jausmas, - atbildēja Antrims. - Varbūt viņam ienāca prātā, ka tas būs labs joks.

-Kam?

- Sauzam. Kaut gan man gadījās reti redzēt, ka viņš jokotu.

Milo izslēdza videomagnetofonu un pārlaida skatienu pie

galda sēdošajiem. Dvaits bija bāls kā palags. Hetere vēl arvien turēja sejai priekšā mutautu. Sauza sēdēja tik nekustīgi kā indiānis cigāru veikala vitrīnā.

- Vai kādam ir kas sakāms? - Milo jautāja.

- Nav nekā.

- Horas, - Dvaits ierunājās trīcošā balsī. - Tas, ko viņš teica...

- Ir vislielākās muļķības! - iesaucās Sauza. - Tullijs nekad nav bijis psihiski stabils, viņam arvien bija noslieksme uz vājprātīgām fantāzijām. Es to zināju, pieņemot Tulliju darbā, taču man bija viņa žēl, un es spēju viņu valdīt. Līdz šim brīdim.

Dvaits palūkojās uz Milo.

- Viņa stāstījums ir ļoti ticams, - detektīvs mierīgi paskaidroja. - Viņš zina detaļas, kādas var zināt vienīgi cilvēks, kurš izdarīja noziegumu, vai skatītājs. Lietiskie pierādījumi viņa stāstījumu simtprocentīgi apstiprina. Neatkarīgi no teiktā, to apliecina arī Marte Sērtisa.

- Dvait, - mierinoši ierunājās Sauza, - tas ir kaut kāds absurds. Ļauns joks, kas jāizlabo. Bet pagaidām es, būdams advokāts un draugs, no sirds iesaku neteikt nevienu vārdu.

- Šajā gadījumā Sauza nevar uzstāties advokāta lomā, - sacīja Milo, - jo pats ir aizdomās turamais.

- Arī par draugu viņu nevar uzskatīt, - noņurdēja Kešs.

Hetere nolaida mutautu uz leju un noglāstīja ar pirkstu galiem vīra vaigu.

- Dārgumiņ, - viņa sacīja, - klausies, ko saka Horass.

- Dārgumiņ, - atdarināja Kešs. - Ne ko pielikt, ne atņemt.

- Neuzdrīkstieties tā runāt ar manu sievu! - noteica Dvaits.

Kešs pameta uz viņu nicīgu mirkli, pagriezās pret Milo un

pasmaidīja.

- Bagātie ir tādi cilvēki, - viņš sacīja, - ka ieliec tos mucā ar sūdiem, un viņi sacīs, ka tā ir kosmētiska pelde.

- Horas, - noprasīja Dvaits, - kas īsti notiek?

- Kas notiek - to izstāstīšu es, - paskaidroja Milo.

Viņš piecēlās, paņēma portfeli un piegāja pie galda otra gala.

- Arēji viss izskatās ļoti sarežģīti, - viņš sacīja, - bet pietiek mazliet iedziļināties šajā lietā, un izrādās, ka tā ir tikai vēl viena ģimeniska plēšanās. Ziepju operas žanrā. Doktors Delavers droši vien varētu dot tam psiholoģisku skaidrojumu, taču es turēšos pie faktiem.

Milo atvēra portfeli, izvilka dažus dokumentus un nolika uz galda.

- Es nepazinu jūsu tēvu, - viņš uzrunāja Dvaitu, - bet uzzinātais liek domāt, ka viņš bijis cilvēks, kurš nav mīlējis kaut ko sarežģīt. - Viņš pacēla papīra lapu. - Kaut vai šis viņa testaments, īpašums milzīgs, un var nodomāt, ka tā dēļ radīsies sarežģījumi. Bet nē, viņam bija divi dēli, un viņš sadalīja īpašumu tieši uz pusēm - gandrīz. Piecdesmit viens procents jūsu brālim, piecdesmit procenti jums. - Milo uz mirkli apklusa. - Tas varēja likties negodīgi, vai ne? īpaši tāpēc, ka jūs bijāt paklausīgs zēns, bet Pī-ters - plānā galdiņa urbējs.

- Tēvs galu galā novēlējumu būtu mainījis, - Dvaits automātiski pateica. It kā šāds uzskats pastāvētu jau sen. - Ja vien būtu nodzīvojis tik ilgi.

- Klusē! - bilda Sauza.

Milo pasmaidīja.

- Manuprāt, jūs varat domāt tā arī turpmāk, ja tāpēc jūtaties labāk.

Hetere ļāva aizsegam nokrist. Aiz zīda kabatlakatiņa slēptā seja bija dusmās pārvērtusies. Satvērusi vīru aiz piedurknes, viņa teica:

- Nesaki viņam neko, dārgais. Neļauj sevi pazemot!

- Viņš jau ir diezgan pazemots, - sacīja Milo, - un to neesmu darījis es.

Hetere atlaida vaļā piedurkni un neteica neko. Sievas klusēšana lika Dvaitam pacelt galvu un palūkoties viņā.

- Man jāzina, kas īsti notiek, - viņš vārgi ieminējās.

Vairīdamās no vīra skatiena, Hetere novērsās. Vina iecirta

nagus savā priekšā uz galda noliktās rokassomas ielocēs un sāka to neganti mīcīt.

- Lai nu kā, - Milo uzrunāja Dvaitu, - bet nav vērts lauzīt galvu par to, kā varēja būt. Svarīgs ir tas, ka tēvs nenodzīvoja tik ilgi, lai kaut ko mainītu, un rezultātā lielākā mantas daļa tika Pīteram. Kaut arī jūs cītīgi strādājāt un jums palīdzēja Uzticamais Draugs Horass, sekas varēja būt ļoti bēdīgas. Ja Pīters gribēja, viņš kādu brīdi varēja pārņemt visu korporāciju, varēja to pārdot kādam svešiniekam vai nolaist uz grunti. Jums par laimi, viņš bija tik pieklājīgs, ka nomira priekšlaikus.

Dvaits pacēla pirkstu un pavērsa pret Milo.

- Ja domājat, ka es uzskatīju sava brāļa nāvi par laimīgu gadījumu, jūs esat nolādēts...

- Neuztraucieties, - bilda detektīvs, - es neko neiedomājos. Es gluži vienkārši zinu, kā jūs jutāties. Bet aplūkosim faktus. -Viņš nolika papīrus, kurus bija turējis rokās, un pacēla citus. - Tādus kā Pītera novēlējums. Viņš ir tikpat tiešs kā tēvs - viss pāriet vienīgā mantinieka Džeimsa īpašumā. Tomēr šajā sakarā japiemin kāda dīvainība. Visus Kadmusu ģimenes dokumentus, kurus man izdevās atrast, sagatavojusi aģentūra “Sauza un biedri”. Turpretim šo sastādījis Sanfrancisko jurists, vārdā Seimurs Čereškins.

- Viens no Pītera draugiem hipijiem, - paskaidroja Dvaits. -Ar gariem matiem un bārdu, briežādas biksēs, ar krellēm.

- Patlaban viņš ir tieslietu profesors, - sacīja Milo, - Bērkli universitātē. Un skaidri atceras novēlējuma rakstīšanu. īpaši Sau-zas centienus nepieļaut, ka viņš to dara. Viņam pat piedāvāti pieci tūkstoši dolāru.

Dvaits paskatījās uz Sauzu.

- Gluži dabiski, ka mums vajadzēja rīkoties ar šo novēlējumu, - sacīja advokāts. - Pītera īpašumi bija sajaukušies ar korporācijas un taviem īpašumiem, Dvait. Lai neiekultos nelaimē, vajadzēja būt konsekventiem. Čereškins izskatījās kā Čārlzs Men-sons. Neviens nevarēja zināt, kas viņam padomā.

- Viņš beidzis Hārvardu, - sacīja Milo.

- Tajā laikā tas neko nenozīmēja, seržant. Es baidījos, ka viņš neizspēlē kādu hipiju triku.

- Čereškins stāsta ko citu. Viņš skaidri zinājis, ko grib darīt, un iepazīstinājis ar saviem nodomiem arī jūs. Nosūtījis kopiju. Taču jūs neesat piekāpies un pat uzbrucis viņam personiski. Viņš skaidri jutis, ka jums ir liela teikšana.

- Tās ir smieklīgas runas. Mēs jau bijām piedzīvojuši, ka Pī-teru muļķo dažā'di nepatīkami tipi. Es gluži vienkārši centos viņu pasargāt no sevis.

- Cik cēla rīcība! - noteica Milo, vēlreiz ieskatīdamies dokumentā. - Mans padomnieks juridiskajos jautājumos apgalvo, ka Čereškina rakstītais testaments ir pirmklasīgs, vienkāršs un saprotams.

- To grūti uzskatīt par kompetenta jurista darbu.

- Tas ir vienkāršs, - atkārtoja Milo. - Mantojums noformēts kā neatsaucams trasta fonds. Džeimijam vajadzēja saņemt izmāk-sas no astoņpadsmit gadu vecuma līdz trīsdesmit pieciem gadiem ieskaitot. Pēc tam viņš kļūtu pilntiesīgs īpašnieks. Standarta punkti pret izšķērdēšanu un sakarā ar sliktu veselību. Tā kā jūs esat cieši saistīts ar korporācijas lietām, Čereškins pat ieteicis jūs par aizbildni. Manuprāt, jūsu bažas bija nepamatotas, vai ne? Ja vien jums nebija prātā kas cits.

- Piemēram?

- Jūs varētu izstāstīt.

- Seržant, - sacīja Sauza, - jūs te ielauzāties un, aizbildinoties ar to, ka esat atklājis svarīgus faktus, sabojājāt visu vakaru. Bet pagaidām man nācies uzklausīt tikai garlaicīgus pārstāstus un rupjus apmelojumus.

- Ko tu neteiksi! - noteica Milo. - Jūtu līdzi.

-Abi mēs jūtam līdzi, - piebilda Kešs.

Sauza apsēdās krēslā ērtāk, mēģināja pieņemt nevērīgu izskatu, un viņam tas izdevās. Viņš atgāzās krēslā vēl vairāk, un gaisma uz galvas sārtās virsmas iezīmēja spīdīgi baltas tīģera svītras.

- Vēlāk, pēc Pītera nāves, - sacīja Milo, - testaments stājās spēkā, padarot par “Cadmus Construction” galveno īpašnieku mazu bērnu. Kā jums tas patika, mister Kadmus?

- Kolosāli! - Dvaits sapīcis atsaucās. - Tas ir ģimenes uzņēmums, un tam jābalsta ģimene.

- Tas ir saprotams, - sacīja Milo, - bet vai jums nebija šķēr-mi ap dūšu, ka jūs atkal atradāties otrajā pozīcijā, kaut bijāt ieguldījis firmā tik daudz darba? Un ka pienāks diena, kad vadību savās rokās pārņems Džeimijs?

Dvaits paraustīja plecus.

- Es domāju par to, kad viņš bija mazs. Mēs nospriedām, ka spēsim pārvarēt jebkuras grūtības, kad pienāks laiks.

- Brīnišķīgi, ka zēns sajuka prātā un nesagādāja jums grūtības.

- Kā to saprast?

- Punkts par veselības stāvokli, - paskaidroja Milo. - Ja viņa gara spējas tiktu atzītas par nepilnīgām, kontroli no jauna pārņem aizbildnis, tas ir, jūs. Pirms mēneša jūs likāt Sauzam šo punktu likt lietā. Un pārņēmāt ģimenes īpašumu simtprocentīgi savā kontrolē.

- Neko tamlīdzīgu es neesmu darījis!

- Vai esat par to drošs?

- Saprotams, ka esmu drošs.

Milo no jauna ieskatījās portfelī un izņēma no tā nākamo dokumentu.

- Te būs. Apskatieties!

Viņš sniedza papīru Dvaitam, kas to lasīja ar vaļēju muti.

- Nekad agrāk neesmu to redzējis.

- Uz dokumenta ir jūsu paraksts. Notāra apstiprinājums un viss pārējais.

- Es teicu, ka neesmu to parakstījis.

Tagad bija Milo kārta ērtāk iekārtoties uz krēsla.

Dvaits skatījās uz dokumentu, kā cerēdams, ka tas pats visu izskaidros. Galu galā viņš pagrozīja galvu, nolika papīra lapu uz galda un aplaida skatienu telpai.

- Es parakstījos tavā vietā, - maigi paskaidroja Hetere.

-Ko?

- Lai aiztaupītu tev uztraukumus, dārgumiņ. Tā parakstīšana bija tikai laika jautājums.

- Tu parakstīji, man pat nepajautājusi?

- Es zināju, ka tev nebūs viegli to izdarīt, tāpēc vēlējos aiztaupīt tev sāpes.

Dvaits neticīgi papurināja galvu.

- Kā tu dabūji notāra apstiprinājumu?

- Uzticamais draugs Horass izdarīja spiedienu uz vienu no saviem darbiniekiem, - paskaidroja Milo. - Rūpēdamies par jums, protams.

Dvaits zvērojošām acīm paskatījās uz Sauzu, bet pēc tam uz sievu, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

- Kas īsti te notiek, Hetere?

- Nekas, - viņa atbildēja saspringtā balsi. - Lūdzu, beidz viņam atbildēt! Vai neredzi, ko viņš grib panākt?

- Nekas nevar jūs pārsteigt, vai ne? - jautāja Milo. - Neejiet projām, es vēl neesmu beidzis.

- Tādā gadījumā speriet visu laukā, - sacīja Dvaits.

- Labi, - atteica Milo. - Saprotu, ka esat noskaities. Jūsu vietā es būtu noskaities ne mazāk. Tu raujies vai pušu, lai korporācija darbotos, bet piecdesmit viens procents peļņas aiziet vieglprātīgajam brālim, kas nav pakustinājis ne mazo pirkstiņu, lai nopelnītu sev iztiku. Tad brālis nomirst - un visu naudu manto viņa puika, kuru jūs esat spiests audzināt.

- Es neko nebiju spiests darīt, - sacīja Dvaits. - Viņš pieder pie ģimenes.

- Skan skaisti, - atteica Milo. - Ko par to domāja jūsu sieva?

Hetere apveltīja Milo ar naidīgu skatienu.

- Galu galā, - turpināja detektīvs, - šā bērna audzināšana nevarēja būt nekāda izprieca. Sev par postu, viņš bija pārāk gudrs, nesabiedrisks, ar lielu muti. Turklāt viņš ir gejs. Līdzko viņš sāka pīties ar Čanseloru, jums droši vien sākās savu kļūdu meklēšanas laiks.

- Jums gan šīs lietas ir labi zināmas, seržant, - sausi noteica Sauza.

- Lai nu kā, - turpināja Milo, - tas viss vēl bija paciešams. Taču ne draudi, ka finansiāli viņš var jūs nogremdēt.

Dvaita sejā kā neveselīgi izsitumi parādījās apjausma.

- Es nezinu, ko jūs gribat teikt, - viņš ierunājās trīcošā balsī.

- Protams, zināt. Tas ir sens stāsts - jūs ievērojat spēles noteikumus, taču atgadās nelaime, kas pārvelk visam svītru. Jūs iesaistījāties Rūgtā kanjona projektā, domādams, ka tāds darījums gadās reizi mūžā. Tēvs bija atstājis milzīgu zemes gabalu, kas prasījās pēc attīstības. Ideāls variants. Jūs varat pārdot zemi štatam tik lēti, lai jūsu pieteikums celtniecībai būtu visizdevīgākais un jūs, vienalga, gūtu krietnu peļņu. Melnais Džeks bija parūpējies, lai tā iznāktu spēle pašam ar sevi - jūs nevarējāt zaudēt. Arī

Digbijs Čanselors uzskatīja darījumu par ļoti izdevīgu, nopirka pamatīgu obligāciju žūksni nominālvērtībā un sagatavojās ievākt peļņu. Iedomājieties, kā viņš jutās, uzzinājis, ka nauda ieguldīta indīgās gāzēs.

- Man bija dokumenti, ka zeme bija tīra, - sacīja Dvaits. - Neko tamlīdzīgu nebija iespējams paredzēt.

- Beidz tarkšķēt! - saniknots ierunājās Sauza. - Nevajag taisnoties!

- Tiešām, neko tādu nebija iespējams paredzēt, - līdzjūtīgi sacīja Milo. - Es jau teicu, ka jums neveicās. Un, ja Džeimijs nebūtu atradis jūsu tēva veco dienasgrāmatu, neviens neko neuzzinātu. Taču viņš to atrada un visu izstāstīja Čanseloram. Un tas sāka nodarboties ar izspiešanu.

Dvaits rūgti iesmējās.

- Tad tādas tās lietas, - viņš noteica. - Dienasgrāmata. Man nebija ne jausmas, ka tēvs tādu rakstījis.

- Vai Čanselors neteica, kur ieguvis informāciju?

- Viņš...

- Dieva dēļ!... - Sauza ar riebumu iesaucās.

Dvaits paskatījās uz advokātu ar žultainu aci, pagrozīja rokās brilles un sacīja:

- Čanselors teica, ka viņa ziņā nonākuši veci darījumu dokumenti. Nepaskaidroja, no kurienes, bet es sāku turēt aizdomās Džeimiju, jo viņš uzvedās kā lupatlasis - pastāvīgi bāza degunu, kur nevajag. Kad palūdzu pierādījumus, Digs iedeva man tēva gāzes glabātavas apraksta kserokopiju. Pēc tam viņš pieprasīja, lai es atpērku viņa obligācijas virs nominālvērtības. Es pateicu, ka viņš ir traks. Atteikuma gadījumā viņš draudēja ziņu publicēt un izputināt korporāciju. Es piedraudēju, ka tādā gadījumā viņš pats izraks sev kapu, taču Digs atbildēja, ka iesūdzēs tiesā par krāpšanu un uzvarēs. Ka kopā ar viņu tiesā griezīsies arī Džeimijs, ka tiesa korporāciju sadalīs un nodos īpašumu viņiem. Viņiem, it kā šie būtu precējušies. Viņš bija nežēlīgs un perverss izdzimums.

- Kas vēl zināja par izspiešanu?

Dvaits strauji paskatījās uz Sauzu.

- Horass zināja. Es lūdzu viņam padomu, kā rīkoties. Teicu, ka rakšana vēl nav sākusies un nav par vēlu atteikties.

- Ko Sauza ieteica?

- Viņš sacīja, ka atteikšanās iznīcinās korporāciju pavisam. Viņš ieteica sākto turpināt, it kā nekas nebūtu noticis. Ka izeja tiks atrasta, bet es tikmēr lai maksāju.

- Vai jūs maksājāt?

-Jā.

- Cik ilgi?

- Apmēram gadu.

- Cik bieži?

- Maksājumi bija neregulāri. Digs piezvanīja, un mēs nokārtojām darījumu.

- Nauda pret obligācijām?

- Tieši tā.

- Kā darījums tika īstenots?

- Čanselora bankā man bija vairāki konti. Mēs tikāmies viņa kabinetā, es parakstījos par naudas izņemšanu, un viņš to noņēma no konta.

- Kas notika ar obligācijām?

- Tās nokļuva manā seifa nodalījumā.

- Droši vien tas bija sāpīgi, - sacīja Milo.

Dvaits saviebās.

- Pēdējā laikā kļuva arvien sliktāk, - viņš turpināja. - Digs sāka prasīt, lai pērku arvien vairāk un vairāk.

- Ja nepieminam Sauzu, kas vēl par to zināja?

- Neviens.

- Neviens visā korporācijā?

- Nē. Es maksāju no personiskā konta.

- Un sieva?

- Nezināja.

-Tik svarīgā jautājumā jūs neapspriedāties ar viņu?

- Ģimenes finanšu lietas kārtoju es. Mēs nekad nerunājam par biznesu.

- Kad jūs nolēmāt atbrīvoties no Čanselora?

Dvaits pielēca no krēsla kājās.

- Man par to nekas nav zināms!

Viņš atkāpās no galda, apgāzdams vīna glāzi. Nostājies ar muguru pie sienas, viņš grozīja galvu uz abām pusēm, it kā gribētu bēgt. Kešs zīmīgi paskatījās uz Milo, kas viegli papurināja galvu. Beverlihilzas detektīvs palika savā vietā, taču modri visu vēroja.

- Vai jūs neapsēstos? - Milo ierosināja.

- Man neatlika nekas cits kā ļauties šantāžai, - sacīja Dvaits. - Es tiku izmantots. Nekur es neesmu iejaukts.

- Divi cilvēki draud izpostīt jums dzīvi. Piepeši viens nomirst, bet otru iesprosto pie garā vājajiem. Labi gan.

Dvaits brīdi klusēja, bet tad dīvaini pasmaidīja un ierunājās:

- Es domāju, ka liktenis man uzsmaidījis un ka esmu to pelnījis.

Milo paskatījās uz viņu un paraustīja plecus.

- Velns lai parauj, - viņš sacīja, - ja jums tas ir pieņemams, ko es varu teikt? - Viņš izvilka no portfeļa magnetofonu un uzlika uz galda. To ieslēdzot, vispirms atskanēja šņākoņa, bet pēc tam telefona signāls. Pēc trešā pīkstiena kāds pacēla klausuli.

- Hallo! - sacīja pazīstama balss.

-Te Tullijs, mister Sauza.

- Sveiks, Tullij!

- Es piezvanīju, lai pateiktu, ka viss izdevās, kā nākas.

- Priecājos par to.

- Divi zaķi ar vienu šāvienu. Tā padauza Vena salaiž ar Meinvoringu. Mēs parūpējāmies par abiem...

- Iztiksim bez detaļām, Tullij.

- Labi, mister Sauza. Es tikai gribēju, lai jūs zinātu, ka darbs tīrs - ar kailām rokām, nekādu iep...

- Diezgan! - uzsauca Sauza.

Iestājās klusums.

- Paldies, ka piezvanīji, Tullij. Tu esi labi pastrādājis.

- Vai jāizdara vēl kaut kas, mister Sauza?

- Patlaban ne. Kāpēc lai tu nepaņemtu pāris brīvu dienu un mazliet neatpūstos?

- Labprāt, jo esmu nobrāzis pirkstu kauliņus. - Noskanēja lišķīgi smiekli.

- Es par to nešaubos, manu zēn! Nemaz nešaubos.

- Visu labu, mister Sauza!

- Visu labu!

Milo izslēdza magnetofonu.

- Nolādētais izdzimteni! - teica Dvaits, sakustēdamies uz Sauzas pusi. Kešs pielēca kājās un saķēra viņu aiz rokas.

- Nomierinieties, - viņš sacīja, vezdams Dvaitu uz galda otru galu, tuvāk videoekrānam. Uzlicis stingru roku saniknotajam vīram uz pleca, viņš to atspieda atpakaļ krēslā, bet pats palika aiz muguras kājās, lai uzmanītu.

Dvaits vicināja dūri uz Sauzas pusi un sauca viņu par neģēli.

Sauza uzjautrināts skatījās.

- Vai arī šoreiz nebūs komentāru? - Milo jautāja advokātam.

Sauza papurināja galvu.

- Vai nevēlaties pieaicināt juristu, iekams turpinām?

- Nebūt ne. Tomēr martīni noderētu. Vai atļausiet sev ieliet?

- Lūdzu, - atbildēja Milo.

- Vai vēl kāds vēlas glāzi? - apjautājās Sauza.

Neviens neatbildēja, tāpēc viņš paliecās uz riteņbāra pusi un nesteidzīgi sajauca džinu ar vermutu. Paņēmis no sudraba trauka olīvu, viņš to iemeta glāzē un noskatījās, kā olīva nogrimst. Iedzēris mazu malku, Sauza pašapmierināts pārvilka mēli pār lūpām.

- Pie joda, Horas, - nogārdza Dvaits, - kāpēc...

-Ak, aizveries, - atteica Sauza, - tu kļūsti apnicīgs.

- Tas kāpēc ir visai ikdienišķs, - sacīja Milo. - Kā jau pa-riisli nauda un vara. Mēs bijām neizpratnē par veidu. Līdz uzzinājām par Kadmusa kundzes neparasto talantu zāļu gatavošanā.

Pār Dvaita seju pārskrēja jauns šausmu vilnis. Gaidīdams noliegumu, viņš lūdzoši palūkojās pāri galdam uz sievu. Nolieguma vietā viņa apveltīja vīru ar izaicinošu, salta nicinājuma pilnu skatienu.

- Kad pirmo reizi šī doma jums ienāca prātā? - Milo jautāta. Nesagaidījis atbildi, viņš turpināja: - Cik saprotu, jūs ienīdāt Džeimiju jau sen un fantazējāt, kā no viņa atbrīvoties. Tiklīdz Sauza izstāstīja par Čanselora nelielo izspiešanu, jūs abi nospriedāt, ka jāsāk rīkoties.

Heterei ietrīcējās lūpas, likās, ka viņa tūlīt kaut ko teiks. Tajā brīdī Sauza nokrekšķinājās, un Hetere pagriezās pret viņu. Skatiens, ar kuru abi apmainījās, atgrieza spēkus pretoties, viņas seja nocietinājās, acis sašaurinājās un satumsa kā negaisa mākonis. Apsēdusies staltāk, Hetere uzmeta Milo tādu skatienu, it kā viņa vispār šeit nebūtu. Skatienu apmaiņa ilga tikai sekundi, bet Dvaits neatstāja to neievērotu. Klusu nopūties, viņš saguma.

- Pastāstiet par tiem diviem, - aicināja Milo. - Varbūt jūs gribējāt abus nogalināt tūlīt, bet nospriedāt, ka var rasties nelabas aizdomas un mēs sāksim rakņāties ģimenes naudas lietās. Nemaz nerunājot par mantojuma tiesu un mantojuma nodokli. Bet Čanselora nāve, ja viņu noslepkavotu psihiski slimais Džeimijs, pavērtu vīriņam ceļu pie naudas bez liekas ķēpas. Pēc gada Džeimijs varēja nomirt cietumā vai kādā slimnīcā, kas būtu viens un tas pats. Vēl pēc pāris gadiem vīriņu varētu piemeklēt nelaime -viņš varētu sajukt prātā un padarīt sev galu, jo ģimenē tas nav nekas jauns, vai ne? Un viss viņa īpašums nonāktu jūsu rokās.

Hetere nicīgi iesmējās. Sauza noteica:

- Smieklīgi.

Milo pamāja ar galvu man.

- Ja nu kāds zināja, kā cilvēkam laupīt saprātu, tad tieši jūs, -es pateicu un īsumā apkopoju Heteres pētījumu rezultātus. Likās, ka tēžu pārstāsts sievieti neietekmē. Taču Dvaita sastingusi, slimīgā seja skaidri liecināja, ka viņš nekad nav painteresējies par sievas zinātniskajiem sasniegumiem un ir redzējis viņā vienīgi pakļāvīgu dzīvesbiedri.

- Jūs rīkojāties nemanāmi, - es sacīju. - Veselu gadu lēnām indējāt Džeimiju ar beladonnas preparātiem, pievienojot tos ēdienam, pienam, mutes skalojamam ūdenim, zobu pastai. Pakāpeniski palielinot devas. Jūs pazināt organiskās antiholīnerģiskās vielas, tāpēc varējāt izvēlēties vajadzīgos augus un sajaukt tādās proporcijās, kas radīja vajadzīgos simptomus: vienu dienu - satraukumu, nākamajā - depresiju. No indiāņiem džungļos jūs bijāt iemācījusies, kā izraisīt paranoju, dzirdes halucinācijas, vizuālus murgus, stuporu. Bet, ja gribējāt panākt citādu efektu, vienmēr bija atrodama kāda sintētiska viela - LSD, amfetamīns. Pieteicoties darbā rehabilitācijas centrā, jūs dabūjāt pieeju narkotikām, ko pārdod uz ielas. Policija jau ir atradusi divus zēnus, kas apgalvo, ka ir jums tās pārdevuši.

Hetere strauji samirkšķināja acis, bet neteica neko.

- Ak Dievs! - izdvesa Dvaits. Kešs rūpīgi viņu vēroja.

- Džeimija psiholoģiskā stāvokļa dēļ jūsu ieceri nebija grūti realizēt, - es turpināju. - Viņš nekad nebija īsti adekvāts, tāpēc neviens nebrīnītos, ja viņš zaudētu prātu. Jūs panācāt, ka viņam sākas smaga psihoze un viņu ievieto slimnīcā. Kanjonouksu jūs izvēlējāties tāpēc, ka Sauza zināja, kā ietekmēt Meinvoringu -ar naudu. Un jūs izdevību garām nepalaidāt. Marte Sērtisa kļuva personiskā slimnieka kopēja un uzņēmās indēšanu - jūsu vadībā. Meinvorings tikmēr ārstēja iedomāto šizofrēniju ar fenotia-zīniem, kas apvienojumā ar antiholīnerģiķiem indēja Džeimija nervu sistēmu. Sērtisa stāsta, ka ziņojusi jums par viņa stāvokli katru dienu. Tiklīdz tas kļuva pārāk smags, jūs ieteicāt atturēties. Ja Džeimijs sāka izskatīties labāk, sekoja jauns trieciens. Pat apcietināšana un ievietošana stingrā režīma korpusā indēšanu nepārtrauca. Sērtisai vajadzēja izstāties no spēles un viņas vietu ieņemt citam. Kādam, kas varēja atrasties kopā ar Džeimiju ilgāku laiku, nesaistot nevajadzīgu uzmanību. Kas varētu uzlikt tēvišķīgu roku uz pleca un padzirdīt ar sulu. Cilvēkam, kuram vajadzēja būt advokātam.

Es nikni paskatījos uz Sauzu.

- Absurds, - viņš sacīja. - Vistrakākās izdomas.

Hetere piekrītoši pamāja ar galvu, taču izklaidīgi, mehāniski.

- Jūs abi labi saderat kopā, - es sacīju, pievērsies Sauzam.

- Kamēr viņa indēja Džeimiju, jūs ar Antrimu uzdarbojāties kā Lavandas Slakteris. Tie septiņi zēni ir nejauši izraudzīti upuri, kurus jūs izmetāt kā atkritumus. Viņi mira veidā, kas ļāva iztēlot Džeimiju un Čanseloru par seksuāliem slepkavām, parādīt Čanselora nāvi tādā gaismā, it kā abu attiecības būtu samaitājušās. Ikviena detaļa bija iepriekš izplānota un pārdomāta. Līķi tika izmesti rietumu virzienā, un Čanselora nāvei vajadzēja radīt iespaidu, ka šī tendence izjukusi. Slepkavības notika ceturtdienās, jo Čanseloru vajadzēja nogalināt ceturtdienā, kad miesassargam bija brīvdiena. Jūs sagādājāt pat cilpu, kas deva iespēju apsūdzēt Džeimiju, - strēmeles no Heteres lavandas krāsas kleitas, par kuras nozagšanu viņa steidzās man izstāstīt. Viss noritēja pēc plāna tik ilgi, kamēr Džeimijam izdevās tikt vaļā no Sērtisas un piezvanīt man.

- Doktor Delaver, - Sauza smīnēja, - uzskatot sevi par tik svarīgu personu, jūs sev glaimojat.

- Nebūt ne, - es atbildēju. - Man nav noslēpums, ka biju tikai bandinieka lomā. Jūs zinājāt, ka es biju Džeimija psihoterapeits, jums bija teikts, ka viņš ir augstās domās par mani, un jūs nezinājāt, vai tajā naktī viņam nav izdevies pateikt ko svarīgu. Tāpēc jūs nolēmāt mani kooptēt. Jūs tieši tā teicāt: “Es vēlos jūs kooptēt, doktor.” Jūs rotaļājāties ar mani, jo dzīvi uzskatāt tikai par spēli. Par lielu turnīru, kura dalībnieki norakstāmi. Tiklīdz biju pievienojies jūsu komandai, jūs īpaši uzsvērāt, ka tas, ko uzzināšu, ir konfidenciāls. Aizbildinādamies ar Džeimija aizsargāšanu, īstenībā jūs sargājāt sevi.

- Es tikai atgādināju, kādi ir ētikas principi, - sacīja Sauza.

- Principi, kurus jūs esat rupji pārkāpis.

- Jūs iztaujājāt mani, - es turpināju, - līdz noskaidrojāt, ka nezinu neko inkriminējošu. Pēc tam jūs mani atlaidāt. Lai arī cik dīvaini, bet, nolīgstot mani, jūs sarūpējāt sev jaunas nepatikšanas - Erno Redovicu.

Dzirdot miesassarga vārdu, Dvaita acis iepletās. Kešs vērīgi viņu nopētīja.

- Nez vai mēs kādreiz uzzināsim, kāpēc Redovics sāka okšķerēties, - es sacīju. - Varbūt gribēja būt lojāls pret bosu. Vēl ticamāk, ka viņš bija dzirdējis Džeimiju un Čanseloru tērgājam par Rūgto kanjonu, viņam radās aizdomas, ka šis fakts var būt saistīts ar Čanselora noslepkavošanu, tāpēc viņš nolēma uzzināt ko vairāk un sāka izspiešanu uz savu roku. Nav arī izslēgts, ka viņš pat zināja par dienasgrāmatu, meklēja to, bet nespēja atrast. Kad nolīgāt mani, viņš painteresējās par manu pagātni, noskaidroja, ka esmu bijis Džeimija psihoterapeits, un izdarīja tādus pašus secinājumus kā jūs: ka manā rīcībā ir slepena informācija. Redovics sāka mani izsekot, un es neapzināti aizvedu viņu pie dienasgrāmatas. To izlasījis, viņš saprata, ka ticis uz pēdām kaut kam svarīgam, piezvanīja Dvaitam, pateica, ka lieta ir nopietna un ka gaidīs naudu uz Rūgtā kanjona ceļa. Dvaits piezvanīja jums, un jūs devāt rīkojumu, lai Antrims ar Sērtisu visu nokārto.

- Slepkavības mēģinājums, - Milo uzrunāja Dvaitu, kas bija aizsedzis seju ar rokām. - Ko jūs nodomājāt, Dvait, uzzinājis, ka Redovics novākts? Ka vēlreiz uzsmaidījusi laime?

Jautājums palika bez atbildes.

Klusums stiepās kā krējuma konfekte. To pārrāva Sauza.

- Seržant, - viņš ierunājās, nolikdams martīni glāzi. - Viss, ko jūs stāstījāt, bija interesanti. Vai tagad mēs varam iet?

-Iet?

- Iet laukā. Doties projām. Pildīt savus sabiedriskos pienākumus.

Nespēdams dzirdētajam noticēt, Milo nikni iesmējās.

- Nekas vairāk jums nav sakāms?

- Protams, ne, - atteica advokāts. - Jūs taču necerat, ka es uzņemšu to visu nopietni?

- Uz jums tas galīgi neattiecas?

- Nez vai. Jūs te iesoļojāt ar veselu bataljonu un visādām ierīcēm un iepazīstinājāt mūs ar murgu, hipotēžu un traku iedomu brīvu sakopojumu. Jau iepriekšējās noklausīšanās laikā es panākšu, ka to atzīs par savārstījumu.

- Sapratu, - noteica Milo un iepazīstināja Sauzu ar viņa tiesībām.

Sauza klausījās un māja ar galvu kā skolotājs, kas pieņem mutisku eksāmenu. Viņš nesatraucās pat tad, kad Milo aizvilka viņa rokas aiz muguras un ieslēdza dzelžos. Tikai tad es pilnā mērā atskārtu, cik stipri Sauza izsists no līdzsvara.

Man nebūtu vajadzējis brīnīties, jo jau četrdesmit gadus viņā bija krājušās sāpes un pazemojums, ka jādzīvo cita cilvēka ēnā. Arī savu sievieti bija nācies atdot citam un noskatīties, kā viņa atrofējas un nomirst. Viņš bija luncinājies kā šunelis ap šīs sievietes māsu un vēlreiz atraidīts. Viņš bija vēlējies kļūt par pilntiesīgu partneri, taču bijis spiests samierināties ar simboliskām dāvanām. Arvien viņš bija atbīdīts otrajā plānā.

Melnais Džeks Kadmuss bija sapratis, pie kā tas var novest, un kļuvis domīgs.

“Kaut kur dziļi es jūtu, ka Horass ienīst mani līdz nāvei,” viņš bija rakstījis, “tāpēc jādomā, kā šo naidu izkliedēt.” Viņš bija atradis cinisku un savtīgu risinājumu: “Neliela labdarība, kas nomaskēta kā pateicība, var nest augļus nākotnē. Tā dotu iespēju ne tikai noturēt H. savā vietā, bet ļautu viņam sajust savu nozīmību.”

Galu galā Sauza pats bija nostājies pret savām jūtām, emocionāli sevi prostituējis, dievinot vīru, kuru neapzināti nicināja, kā arī centīgi viņu pielūdzot un saglabājot šo pielūgsmi pat pēc viņa nāves, - uzticamais vasalis Horass, kam nav savas ģimenes, kas vienmēr pieejams kritiskās situācijās un kas jūt alerģiju pret dzīvi - kā Kadmusiem šķiet. Pasaucams jebkurā diennakts laikā un vienmēr gatavs kalpot.

Freids to sauc par reakcijas struktūru: nekrietnu impulsu no-maskēšanu ar cēliem darbiem. Šāds aizsardzības paņēmiens ir grūts, to var pielīdzināt atmuguriskai staigāšanai pa virvi. Taču Sauzam tas bija kļuvis par dzīvesveidu.

Dusmas, viņam reaģējot uz manu jautājumu par līdzdalību Kadmusu ģimenes lietās, liecināja, ka java gar aizsargmūra malām kļūst nedroša. Ka to atmiekšķē slēpta naida kvēle. Ka to drupina ne tikai laiks, bet arī citas Kadmusu sievietes pieejamība. Apspiesto kaislību atbrīvošana bija pārvērtusi Sauzu par baismīgu slepkavu, un kā viss groteskais viņš vairījās no sava atspulga.

Tagad Sauzas acu priekšā tika nolikts spogulis, un viņš pats slēpās aiz nolieguma sienas. Aiz belle indifférence, ar kādu būtu lepojusies pat Marija Antuanete.

Milo beidza runāt, novērsa skatienu no Heteres un palūkojās uz Dvaitu.

- Oliņ boliņ, - noteica Kešs, lasīdams viņa domas.

Iekams Dvaits paguva kaut ko izlemt, ienāca Kels Vaitheds

pudeļzaļā uzvalkā ar balti apmalotiem atlokiem un spīdīgu ķir-zakādas diplomātu rokās. Tas bija apņemts ar tīru plastmasas gabalu, un rokturim bija pievienota birka. Vaitheds vienlaikus gan smaidīja, gan košļāja gumiju. Nometis diplomātu uz galda, viņš pajautāja:

- Kā sokas?

- Patlaban grasāmies pielikt punktu, - atbildēja Milo. - Mūsu sniegums nav atstājis uz Sauzu ne mazāko iespaidu.

- Vienu mirkli, - noteica Vaitheds. - Varbūt tas kaut ko mainīs.

Viņš uzvilka caurspīdīgus ķirurga cimdus, izņēma no kabatas atslēdziņu ar birku un ielika diplomāta slēdzenē.

- Jūs esat ļoti pašpārliecināta sieviete, - viņš uzrunāja Hete-ri, - ja turat šo mantu kumodes atvilktnē zem skaistās zīda apakšveļas. Blakus pretapaugļošanās līdzekļiem.

Vaitheds ar rokas piespiedienu atvēra diplomātu. Tā iekšpuse bija izoderēta ar lavandas krāsas samtu. Samtā atradās divdesmit sešstūrainu padziļinājumu. Katrā gulēja neliels kristāla trauciņš ar pelēku vai brūnganu pulveri vai rupjāku vielu, kas, izrādījās, bija kaltētas lapas un zariņi. Pie diplomāta vāka bija piestiprināta maza porcelāna piestiņa, porcelāna šķīvis, trīs metāla šļirces un platīna šķiltavas.

- Man nav gadījies redzēt tik labi nostrādātas mantiņas, -sacīja Vaitheds. - Ļoti sievišķīgas.

Hetere no jauna aizsedza seju ar mutautu un pievērsa skatienu rokassomai. Šķietami aizmirsies, Sauza vērās griestos. Kamīnā nosprakstēja šķila.

- Vēl arvien nevaram jūs pārsteigt? - pajautāja Vaitheds tēlotā aizvainojumā, kas piepeši pārvērtās neviltotās dusmās. Iebāzis roku žaketes kabatā, viņš izvilka fotogrāfiju sainīti.

- Detektīv Vaithed, - ierunājās Milo, bet teikums vēl nebija pabeigts, kad šerifa izmeklētājs jau bija izpletis fotogrāfijas vēdeklī kā kārtis un sācis dalīt. Vispirms Sauzam, kas attēlus ignorēja, tad Heterei, kas tos pacēla un izdvesa burbuļojošu skaņu, gandrīz neizturami pirmatnēju un sāpīgu.

Cenšoties saplēst attēlus ar trīcošām rokām, viņai izdevās tos tikai salocīt. Ievaidējusies vēlreiz, viņa nolaida galvu vienā līmenī ar galdu un sāka rīstīties.

- Kas tās tādas? - asi noprasīja Dvaits.

- Gribat apskatīties? - pajautāja Vaitheds.

- Kel, - Milo brīdinoši sacīja.

Vaitheds noraidīja Milo ar rokas mājienu.

- Kāpēc ne? - Viņš nometa fotogrāfijas Dvaitam, kas paķēra tās, pārskatīja un sāka nevaldāmi trīcēt.

Man šāda reakcija bija saprotama, jo biju redzējis fotogrāfijas - slepeni pa durvju spraugu vai caur vieglajiem logu aizkariem uzņemtus graudainus melnbaltus kadrus, kuros Hetere ar Sauzu redzama mīlējoties. Sauzas kabinetā ar vēderu uz rakstāmgalda, virs šaurajiem gurniem uzceltiem svārkiem, bet Sauza ar samiegtām acīm un smīnu sejā viņai aiz muguras. Vai uz guļamistabas divvietīgās gultas viņa, acis iepletusi, paņēmusi Sauzas riku mutē, ar vienu roku ieķērusies gaļīgajā dibenā. Vai ari starp steigā nomesta apģērba uz rolsroisa pakaļējā sēdekļa. Un tā tālāk. Pretīga laulības pārkāpšanas hronika fotogrāfijās ar rupjas pornogrāfijas piegaršu.

Antrims bija nosaucis fotogrāfijas par apdrošināšanas polisi. Savu kolekciju viņš bija veidojis vairāk nekā divus gadus. Viņš to varēja izdarīt tāpēc, ka bija kalpotājs, un kalpotāji psiholoģiski kļūst neredzami. Tāpat kā viņa klātbūtne nebija pamanīta, notāram nepamatoti apstiprinot trasta fondu, tā arī iekāres karstumā neviens nebija licies ne zinis par viņa alkatīgajām cietumnieka acīm.

Hetere vēlreiz norīstījās.

Dvaits piecēlās un norādīja uz sievu ar pirkstu.

- Nolādētā slampa! - viņš kliedza pāri galdam. - Nolādētā, melīgā ielene!

Dvaita epiteti lika viņai izslieties taisni un trīcot piecelties kājās. Platām acīm, sārtiem plankumiem vaigos, ar vienos sānos vaļā atrisušiem matiem, viņa, smagi elsodama, ar pirkstiem taustījās ap rokassomas aizdari.

- Slampa ar divām sejām! - sauca Dvaits, rādīdams dūri.

- Mieru, - noteica Kešs, uzlicis vienu roku viņam uz pleca.

- Tu, - ar muti tverdama gaisu, caur šņukstiem sacīja Hetere. - Kā tu... uzdrošinies... man... kaut ko pārmest...

- Slampa ar divām sejām, - Dvaits rēca. - Tāda ir tava pateicība. Nolādētā maita!

- Kas tu... tāds esi... lai tiesātu? - viņa iekliedzās un paslēja augšup rokas, savilkdama pirkstus kā putna nagus.

Dvaits pacēla vienu uzņēmumu.

- Es raujos tevis dēļ vai pušu, un tāda ir pateicība?

- Es... neesmu... neko tev parādā.

Dvaits pasniedzās pāri galdam, paņēma karafi un iešļāca viņai sejā viskiju.

Hetere stāvēja viscaur slapja un bez skaņas plātīja muti.

- Diezgan, - noteica Milo.

- Izbeidziet! - sacīja Kešs, atvilkdams Dvaitu atpakaļ. - Nomierinieties!

- Kaut tevi velns parautu, frigidā mauka! - kliedza Dvaits, vicinādams pa gaisu rokas.

Hetere iekaucās un kaut ko izvilka no rokassomas. Izrādījās, ka tas ir mazs, spīdīgs revolveris. Ar sudraba rotājumiem, gandrīz kā rotaļlieta. Turēdama abās rokās, viņa to pagrieza pret vīru.

Acumirklī parādījās trīs policijas trīsdesmit astotā kalibra ieroči un pavērsās pret viņu.

- Nolieciet ieroci, - sacīja Milo. - Lieciet to nost!

- Nožēlojamais tārps, - tikko valdīdamās, Hetere uzrunāja Dvaitu.

- Mirkli pagaidi, - viņš vārgi noteica un atkāpās soli atpakaļ.

- Tev pietiek bezkaunības... man ko pārmest. Nožēlojamais tārps! - Nevienu neuzrunādama, viņa piebilda: - Tārps, viņš ir pēdīgais tārps.

Revolveris rokā sašūpojās.

- Nolieciet! Tūlīt! - pavēlēja Milo.

- Nomierinies, Hetere, - pielicis roku priekšā sirdij, it kā tas kaut ko līdzētu, Dvaits nosvīdis sacīja. - Rimsties, nevajag...

-Ak! - Hetere iesmējās. - Tagad viņš ir nobijies. Tagad viņš grib, lai rimstos. Gļēvais kastrāts. - Un piebilda, nevērsdamās ne pie viena: - Viņš ir einuhs. Un slepkava.

- Lūdzu, - sacīja Dvaits.

- Ko citu lai saka par cilvēku, kas ieraudzījis brāli... paša brāli ar aizžņaugtu rīkli... kad tas spēlē žņaugšanās rotaļu ar nāvi? Kas visu redzēja, bet nepārgrieza virvi! Kas ļāva brālim aiziet nāvē! Žņaugšana... kā tu to nosauksi?

- Es to sauktu par zemisku rīcību, - noteica Vaitheds, nolika savu ieroci uz galda un, košļādams gumiju, ar nevērīgu smaidu sejā nostājās starp viņu un Dvaitu.

Milo klusībā nolamājās. Kešs vienā rokā stingri turēja ieroci, bet otru Dvaitam uz galvas, gatavs viņu nogrūst zemē.

- Nemēģiniet viņu glābt, - sacīja Hetere. - Es nošaušu arī jūs.

Kešs sastinga.

- Noliec ieroci! - viņa pavēlēja.

Kešs papurināja galvu.

- Nevaru to darīt.

Šķiet, ka atteikums uz Heteri neiedarbojās.

- Tārps, - viņa šņāca. - Piedzēries viņš man atzinās. “Es nogalināju brāli, es nogalināju brāli.” Puņķojās kā bērns. “Man jāizpērk sava vaina, pieņemot viņa dēlu. Jāizturas pret Džeimiju taisnīgi.” - Balss sāka skanēt kā spalgs kliedziens. - Kas audzināja to mazo bandubērnu? Vai tu? Kam vajadzēja paciest viņa apvainojumus un lielo muti? Grēkus izpirkt vajadzēja tev, bet krustā sit mani.

Revolveris pārstāja šūpoties.

- Nomierinies, kundzenīt, - Vaitheds pasmaidījis teica. - Ieroči nav domāti skaistām kundzenītēm...

-Aizveries! - Hetere uzsauca, cenzdamās kaut ko ieraudzīt aiz policista masīvā auguma. - Man vajadzīgs tas tārps.

Vaitheds sirsnīgi iesmējās.

- Mieru, tikai mieru, - viņš sacīja.

-Aizveries! - viņa noteica jau skaļāk. Vaitheds pikti sarauca pieri un izmocīja smaidu.

- Tagad nomierinieties, mīļā. Tik skarbi vārdi labi iederas televīzijā. Mēs taču nevēlamies nekādas nepatikšanas, vai ne?

-Aizveries, idiot!

Vaitheds dusmās sarauca pieri un spēra soli uz priekšu.

- Beidziet gvelzt muļķības, cienītā...

Jautājoši paskatījusies uz policistu, viņa iešāva tam mutē, notēmēja uz Dvaitu, taču tūlīt nogranda pērkons. Plosot un mētājot slaido augumu, tajā triecās lode pēc lodes. Vakarkleitas zilajā šifonā parādījās kūpoši caurumi, kas, Heterei saļimstot, iekrāsojās tumši sarkani.

Ēdamtelpas durvis atsprāga vaļā. Zils vilnis. Vīri formastērpos ar šaujamieročiem. Šausmu pārņemtas sejas, kas liecas uz leju. Steidzoties pārbaudīt Vaitheda zemē guļošo augumu, Milo skaidro, kas noticis. Ātrās palīdzības izsaukšana. Rācijas spraksti. Dūkoņa, izpildot vajadzīgās procedūras. Pelnu pelēks Kešs, kas nodod Dvaitu pāris policistiem, ieliek pistoli makstī un atlaiž vaļā kaklasaiti. Dvaits skatās uz sievas līķi. Spilgti sarkani traipi uz vaskotajiem priežkoka paneļiem. Nekaunīgi uz galda izpletusies spīdīga asins peļķe. Sabrukšana bezsamaņā un aizvilkšana.

Sauza visu laiku bija klusu un rezignēti sēdējis. Divi pāri roku saņēma viņu pie padusēm un pacēla augšā. Noskatījies uz asinspirti, viņš noklakšķināja ar mēli.

- Iesim, - teica viens no policistiem.

- Acumirkli, jaunais cilvēk! - Balss pavēlnieciskais tonis lika policistam apstāties.

-Ko?

- Uz kurieni jūs mani vedat?

- Uz cietumu.

- To es zinu. - Tad viņš aizkaitināts piebilda: - Uz kuru cietumu?

- Apgabala cietumu.

- Lieliski. Iekams izbraucam, es vēlos, lai jūs manā vietā piezvanītu. Misteram Kristoferam Hauseram. No “Hausera, Simp-sona un Beina”. Numurs ir uz vizītkartes manā kabatas portfelī. Pasakiet, ka paredzētās brokastis pārceltas no Kalifornijas kluba uz apgabala cietumu. Pasakiet arī, lai paņem līdzi pierakstu burtnīcu un papīru. Šī būs lietišķa tikšanās. Vai sapratāt?

-Ak jā, - atbildēja policists, ieplezdams acis.

-Atkārtojiet visu, ko teicu, lai nerastos pārpratums.

32

Trīs nedeļas pec Sauzas apcietināšanas Šķirbas (dzimusi Embera Linna Dancigere) vecāku nolīgta privāta detektīvaģen-tūra sameklēja meiču un Gēriju Jamaguči. Viņi bija apmetušies

Reno, pamestā treilerā pilsētas nomalē, un iztikuši no ubagu dāvanām un tā, ko meitene nopelnīja, strādājot nepilnu laiku “Bur-ger King”. Pēc atgriešanās Losandželosā Embera tika nodota vecāku rokās, bet Gērijs izolēts kā svarīgs liecinieks. Uz Milo jautājumiem par dienasgrāmatu viņš atbildēja ar tādu pašu robota vienaldzību, kā sarunājoties ar mani alejā aiz galerijas “Tukšums”. Pēc uzturēšanās apgabala cietumā, noskatījies slaidus ar Slaktera upuriem, Gērijs kļuva mazliet atsaucīgāks.

- Viņš stāsta, - pavēstīja Milo pa telefonu, - ka mēnesi pirms ieslodzīšanas slimnīcā Džeimijs viņam piezvanījis un aicinājis uz tikšanos. Viņi satikušies Saulrieta parkā pretī Beverlihilzas viesnīcai. Bijusi karsta diena, bet Džeimijs ieradies lietusmētelī. Ja-maguči teica, ka viņš izskatījies kā klaidonis - netīrs, vārgi turējies uz kājām, sarunājies pats ar sevi. Viņi apsēdušies uz sola, un Džeimijs pastāstījis, ka viņam pieder grāmata, kuras dēļ viņu var nonāvēt. Pēc tam viņš izvilcis grāmatu no lietusmēteļa apakšas, atdevis Jamaguči, nosaucis viņu par vienīgo draugu un lūdzis gādāt par grāmatas drošību. Iekams Jamaguči paguvis kaut ko atbildēt, viņš aizskrējis.

Jamaguči nodomājis, ka tie ir paranoiķa maldi, un jau gribējis iemest grāmatu tuvākajā atkritumu tvertnē. Tomēr - viņš pats nezina, kāpēc, - pārnesis grāmatu mājās, iebāzis atvilktnē un aizmirsis. Pēc Džeimija ievietošanas slimnīcā iedomājies, ka tajā varbūt kaut kas ir, taču nav pamodusies tik liela interese, lai ieskatītos grāmatā. Pēc Čanselora noslepkavošanas viņš to sameklējis un sācis lasīt. Dienasgrāmata likusies garlaicīga, un, izlasījis pirmās piecas lapas, viņš licies mierā. Tieši tad viņš nolēmis grāmatu izmantot. Mākslas darbā. Džeimijs bija stāstījis par tēva pašnāvību, Gērijs to papildinājis ar slepkavības skatu un ievietojis grāmatu skulptūrā. Viņu uzjautrinājusi doma, ka nāve ir jebkuras īstas mākslas avots.

- Viņš grāmatu neizlasīja?

- Ja arī būtu izlasījis, viņam, vienalga, Rūgtā kanjona vārds neko neizteiktu un viņš to neizmantotu savās interesēs.

- Gērijs tā nerīkotos, - es sacīju, - jo uzskata sevi par nihilistu. Viņš lepojas ar savu apātiju.    «

Milo uz brīdi iegrima domās.

- Jā, pilnīgi iespējams, ka tev ir taisnība. Uz manu jautājumu, vai viņš uzskatījis grāmatu par pietiekami svarīgu, lai ieslēgtu plastmasā, viņš atbildēja, ka tie ir divi dažādi jautājumi. Kad ne-atlaidos, Jamaguči atbildēja, ka viņu sajūsminājusi doma pārdot darbu, kuru kāds cilvēks pieliks pie sienas, neapzinoties, kas viņam pieder. Pēc tam viņš sarunāja visādas blēņas, ka māksla un nekrietns joks ir viens un tas pats. Es pajautāju, vai tāpēc Mona Liza smaida, un viņš vienkārši apveltīja mani ar smaidu. Dīvains zēns, bet, tā kā viņš nav iejaukts šajā lietā, es ļāvu, lai iet.

- Vai vari iedomāties, kāpēc Džeimijs slēpis grāmatu no Čanselora? - es pajautāju.

- Nē.

- Man liekas, - es teicu, - ka viņiem abiem radušās domstarpības. Džeimijs gribēja izmantot dienasgrāmatu celtniecības apstādināšanai, bet, redzot, ka Čanselors rūpējas tikai par savu ādu, viņš to nodeva glabāšanā Gērijam. Jo Gērijs, būdams nihilists, nekad to neizmantotu.

Iestājās ilgāks klusums.

- Pilnīgi iespējams, - ierunājās Milo, - ja Džeimija prāts bija tik sakarīgs, lai visu to saliktu kopā.

- Varbūt tev ir taisnība. Es jau to iedomājos. Tajā laikā viņš jau bija visai nesakarīgs.

- Ne tik nesakarīgs, lai nemeklētu palīdzību.

Es neko neatbildēju.

- Klausies, - sacīja Milo, - vai tas neesi tu, kam patīk stāstīt, ka cilvēka gars nav salaužams?

- Uzskati, ka esmu to teicis.

- Uzskati, ka esmu to dzirdējis.

Es noliku klausuli, pēc brokastīm piezvanīju apkalpes dienestam un pateicu, kur mani meklēt. Bija atstāti trīs ziņojumi, divi no cilvēkiem, kas vēlējās kaut ko pārdot, kā arī lūgums piezva-nlt augstākās tiesas tiesnesim, cilvēkam, kuru es cienīju. Piezvanīju uz tiesneša pieņemamām telpām, un viņš lūdza konsultāciju gaidāmajā slavena kinorežisora un slavenas kinoaktrises laulības šķiršanas lietā. Režisors apgalvoja, ka aktrise ir kokaīniste un atrodas uz psihozes robežas. Savukārt aktrise izteicās, ka režisors ir savtīgs, nežēlīgs un nelabojams pedofils. Neviens īstenībā nevēlējās piecus gadus veco meitu, taču abi bija apņēmušies nepieļaut, ka par aizbildni kļūst otrs. Aktrise bija nobēdzinājusi bērnu Cīrihē, un varēja gadīties, ka man uz viņas rēķina būs jālido bērnu intervēt.

Pateicu tiesnesim, ka lieta izskatās kā visļaunākais murgs -spilgts narcisms apvienojumā ar tik lielu naudu, lai labu laiku varētu maksāt advokātiem un tikmēr uzturēt pie dzīvības šo murgu. Skumji pasmējies, viņš piekrita, taču piebilda, ka mani šis gadījums varētu ieinteresēt, jo man patīkot visādi satraukumi. Es pateicos tiesnesim, ka viņš atcerējies mani, bet pieklājīgi noraidīju piedāvājumu.

Deviņos nogāju lejā dārzā un pabaroju karpas. Lielākā, zeltaini melna resnule, kuru Robiņa bija iesaukusi par Sumo, apsū-kāja manus pirkstus, un pirms atgriešanās mājās es paplikšķināju pa viņas spīdīgo galvu. Atgriezies iekštelpās, ieslēdzu gaismu un sakravāju somā rokas bagāžu. Pēc tam piezvanīju Robinai uz darbnīcu un pateicu, ka dodos ceļā.

- Laimīgu lidojumu, mīļais! Kad tevi gaidīt atpakaļ?

- Šovakar vēlu vai rīt no rīta. Viss atkarīgs no tā, kā man veiksies.

- Piezvani un pasaki! Ja būsi šovakar, es sagaidīšu. Ja ne, palikšu līdz vēlai naktij tepat un pabeigšu mandolīnu.

- Protams. Es piezvanīšu ap sešiem.

- Nedari sev pāri, Aleks! Es mīlu tevi.

- Es arī mīlu tevi.

Uzmetis plecos velveta sporta žaketi, pacēlu sporta somu, izgāju uz terases un aizslēdzu durvis. Pusvienpadsmitos jau nogriezos uz Bērbenkas lidostu.

33

Slimnīca atradās uz zemesraga viļņaina, smaragdzaļa āboliņa laukā, no kura pavērās skats uz Monterejas miglā zūdošo okeānu. Slimnīca bija mazo ēku arhitektūras paraugs ar nejauši izmētātām vieglām krēmkrāsas mājiņām ap divstāvu administratīvo ēku kompleksu, kam cauri Virdžīnijas ozolu plato zaru paēnā vijās no akmeņiem izliktas taciņas ar puķu dobēm gar malu. Sarkano kārniņu jumtu smailes ietiecās tik dzidrās, kobaltzilās debesīs, ka to realitātei bija grūti noticēt. Zemes un debesu savienojuma vietā, ieķērusies mākonī, turējās viena salīkusi Monterejas priede. Uz zaļā, slīpā audekla zem sasvērušās priedes kā spilgts krāsas triepiens ziedēja dzeltena un zila lupīna.

Brauciens no Karmelas bija mierīgs. Klusumu traucēja vienīgi okeāna šalkas, nomātās mazdas motora rūkoņa un daža iekāres pilna jūraslauvas tēviņa rēciens. Es atcerējos pēdējo šejienes apmeklējumu kopā ar Robiņu. Mēs bijām ieradušies pavasarī kā tūristi pavadīt šeit nedēļu un darījuši to, ko tūristi Monterejas pussalā dara: apmeklējuši akvāriju, zem zvaigžņotām debesīm ēduši jūras veltes, lūkojušies senlietu veikalu skatlogos, laiski mīlējušies neierastajā gultā uz iestīvinātajiem palagiem. Tagad, sēžot klints malā uz sarkankoka sola un raugoties uz Kluso okeānu, kas putoja kā silts alus, tās septiņas dienas šķita nogrimušas tālu pagātnē.

Atskatījies uz vasarnīcām, tālumā ieraudzīju vienīgi svešus, vecmāmiņas Moses^1 aitām līdzīgus cilvēkus, kuri sēdēja, pastaigājās un balstījās uz rokām, kas līdz elkoņiem grima āboliņā. Viņi sarunājās, kaut ko atbildēja, kaut ko noliedza, par kaut ko nelikās ne zinis. Spēlēja galda spēles un mētāja lidojošos šķīvīšus. Truli skatījās izplatījumā.

Apakšā balta spīdēja bēguma atkailinātā pludmale, ko vietumis izraibināja klintis, gluži kā kapakmeņi. Starp akmeņiem varēja redzētt spoguļgludas bēguma lāmas ar tajās ņudzošu sagūstīto dzīvo racdību un jūraszālēm. Mierīgo skatu iztraucēja horizontāls pelikāna izlūklidojums. Putns pēkšņi metās lejā pret gludo ūdeni, sasizdami to kā spoguli, un pirms aizlidošanas uz Japānas pusi triumfējoši pacēlās gaisā ar laupījumu, kas spirinājās knābī.

Pēc piecpadsmit minūtēm jauna sieviete džinsos un sarkanā blūzē atveda pie manis Džeimiju. Sievietei bija gaiši, bizē sapīti mati un ;apaļa, melanholiska lauku meitenes seja, bet virs savas medicīnas māsas nozīmes viņa ar flomāsteru bija uzzīmējusi sarkanas margrietiņas. Viņa turēja Džeimiju pie rokas kā vecu draugu, negribīgi atlaida vaļā, nosēdināja man blakus un pateica, ka atgriezīsies pēc pusstundas.

- Atā, Džeims! Uzvedies labi!

- Atā, Sūzana! - Viņa balss noskanēja čērkstoši.

Tiki īdz māsa bija aizgājusi, es teicu:

_ sveiks!

Džeimijs pagriezās pret mani un, saulē samiedzis acis, pamāja.

No viņa nāca šampūna aromāts. Mati bija apgriezti īsi, uz augšlūpais izdīgušas ūsas. Viņš bija uzvilcis tik jaunu bordokrā-sas krekllu, ka varēju saskatīt locījuma vietas, pelēkas treniņbikses un kailās kājās sporta kurpes. Bija redzamas baltas un tievas potītes, apģērbs nokarājās kā maiss.

- Te: ir brīnišķīgs skats, - es sacīju.

_ Man patīk šeit sēdēt, - viņš sacīja, - un izbaudīt mieru.

_ Saprotu.

Mē? noskatījāmies, kā uz klintīm nometas kaijas. Pilnu krūti elpojām sāļo gaisu. Džeimijs sakrustoja kājas un atkal iztaisnoja. Saflēma rokas un skatījās okeānā. Divas kaijas atrada kaut ko ēdarrfu un sāka ķīvēties. Tās lēkāja un ķērca, līdz vājākā atkāpās. Uzvarētāja aizlēca dažus jardus tālāk un sāka mieloties.

- Tu izskaties labi, - es sacīju.

- Paldies!

- Doktore Levi stāstīja, ka tu atgūsties neparasti strauji. Džeimijs piecēlās un pieķērās pie žoga ķēdes. Viņš kaut ko

teica, bet vārdus noslāpēja viļņi. Es piecēlos un nostājos viņam blakus.

- Nedzirdēju, ko tu sacīji, - es teicu.

Viņš neatbildēja, bet turējās pie žoga un viegli šūpojās.

- Es jūtos samērā labi, - viņš ieminējās pēc brīža. - Sāpīgi.

- Tev sāp?

- Tās ir labas sāpes. Kā... labs miegs pēc saspringtas dienas.

Pēc mirkļa sekoja piebilde:

- Vakardien es biju pastaigāties.

Gaidīju, ko vēl viņš teiks.

- Kopā ar Sūzanu. Vienu reizi... varbūt divas... viņai vajadzēja mani pieturēt. Kopumā ņemot, ar kājām viss kārtībā.

- Tas ir lieliski. - Neirologi sākumā nebija varējuši konstatēt, vai nervu sistēmai nodarītie bojājumi nesaglabāsies. Taču funkcijas atjaunojās ātri, un no rīta dzirdētais viesa optimismu.

Brīdi abi klusējām.

- Sūzana man daudz palīdz. Viņa ir... stiprs cilvēks.

- Šķiet, ka viņa izturas pret tevi ļoti mīļi.

Džeimijs pagriezās uz ūdens pusi un sāka raudāt.

- Kas tad nu?

Viņš nerima raudāt, atlaida vaļā žoga ķēdi, paklupa un atkal apsēdās uz sola. Noslaucījis ar rokām seju, viņš aizvēra acis. Starp pirkstiem tecēja asaras.

Uzliku viņam uz pleca roku un sajutu kaulus, kas spiedās cauri niecīgajai miesas kārtai.

- Kas noticis, Džeimij?

Vēl brīdi paraudājis, viņš savaldījās un noteica:

- Cilvēki izturas pret mani labi.

- Tu esi to pelnījis.

Viņš nolieca galvu un, turēdamies pie žoga, sāka nedroši iet gar klints malu. Es neatkāpos ne soļa.

- Tas ir... jocīgi, - viņš sacīja.

- Kas?

- Doktore Levi stāstīja, ka es esot jums zvanījis. Saucis palīgā. Es neko no tā neatceros, - viņš kā atvainodamies piebilda. -Tagad jūs esat šeit. It kā... starplaikā nekas nebūtu noticis.

Viņš atgāja no krants, apgriezās un kā cilvēks, kam jāpierod pie protēzes, ar līdzsvaram izplestām rokām lēni un piesardzīgi sāka iet uz vasarnīcu pusi. Es sekoju viņam, līdz potītēm grimdams āboliņā, un centos nesteigties.

- Nē, - viņš teica, - tā nav taisnība. Daudz kas ir noticis, vai ne?

-Jā.

- Briesmu lietas. Cilvēku vairs nav. Tie ir izgaisuši.

Viņš apspieda asaras un, skatīdamies taisni uz priekšu, gāja tālāk.

Divsimt jardu attālumā no vasarnīcām atradās pikniku vieta ar soliem, sarkankoka galdiem un svītrainiem saulessargiem. No kāda sola piecēlās Sūzana un pamāja ar roku. Džeimijs pamāja pretī.

- Hallo, Sūzana! - viņš teica, kaut arī māsa nevarēja dzirdēt.

- Ja cilvēks, kam nācies piedzīvot tik daudz kā tev, - es sacīju, - jūtas apjucis, tas ir normāli. Paies laiks, un tu atkal atgūsi orientēšanās spējas.

Džeimijs vāri pasmaidīja.

- Var nodomāt, ka jūs esat runājis ar doktori Levi.

- Doktore Levi ir ļoti gudra sieviete.

- Jā. - Klusuma brīdis. - Viņa teica, ka jūs esot draugi.

- Kad mācījos aspirantūrā, viņa bija rezidente psihiatrijā. Mēs kopā strādājām krīzes brigādē. Tu esi labās rokās.

Džeimijs pamāja ar galvu.

- Viņa mēģina mani no jauna salikt kopā, - viņš klusu sacīja, virzīdamies uz ciprešu audzes pusi.

Mēs pagājām garām laulātam pārim, kas ar gadus astoņpadsmit vecu meiteni sēdēja uz segas. Meitene bija apaļīga, ģērbusies bezveidīgā un bezkrāsainā blūzē. Bija sāpīgi noskatīties skaistajā sejā ar trulajām acīm. Izmantodama pirkstus kā adatas, viņa adīja, tina un pina melnos matus, atlaida vaļā un sāka visu no jauna. Tēvs, melnā uzvalkā ar melnu kaklasaiti, sēdēja, pagriezis muguru pret meitu. Ar tumšām brillēm uz acīm viņš lasīja Mičeneru. Kad gājām garām, māte pacēla biklu skatienu.

Šķērsojuši klajumiņu starp kokiem, nokļuvām vēsā, ēnainā ieplakā ar sausām, nobirušām lapām un zaru jumtu virs galvas, gluži kā katedrālē. Džeimijs atrada celmu, uz kura apsēdās. Es atslējos pret koka stumbru.

- Jūs sameklējāt man doktori Levi, - viņš sacīja. - Tas ir dīvaini.

- Kāpēc?

Džeimijs nokrekšķinājās un apmulsis aizgriezās.

- Tagad tu esi drošībā, - es sacīju. - Un vari runāt vai arī nerunāt.

Zēns pārdomāja dzirdēto. Pār lūpām pārslīdēja mikla mēle.

- Es jums piezvanīju, un jūs atsaucāties. Jūs palīdzējāt.

No viņa neticības kļuva skumji. Es neko neteicu.

-Agrāk, kad man vajadzēja ārstu, tēvocis Dvaits parasti... -

Viņš aprāvās. - Nē, tas neko nedos, vai ne?

- Nē.

Paskatījies uz koku stumbru kolonnām visapkārt, viņš sacīja:

- Te ir vēsi. Vai varam vēl mazliet pastaigāties?

- Protams!

Klusēdami gājām pāri zālienam uz slimnīcas pusi. Džeimijs mēģināja iebāzt rokas kabatās, taču kājas saļodzījās. Es saņēmu viņu pie rokas un pieturēju.

-Atpūtīsimies, - es ieteicu.

- Labi.

Viņš saguma gluži kā salokāmais krēsls un ļāva sevi nosēdināt zālē. Pieskārās sev pie deguna un teica:

- Es jūtos arvien labāk.

-Tu atveseļojies.

Kādu brīdi viņš klusēja. Tad pēkšņi, sevi nežēlodams, Džeimijs kā pašu par sevi saprotamu pavēstīja:

- Viņi visi mani ienīda.

Taču es zināju, ka viņa skatiens mokoši gaida atbildi uz jautājumu: “Ko es biju izdarījis, ka viņi tā rīkojās?”

- Tam nav nekāda sakara ar tevi, - es sacīju. - Viņi liedza tev cilvēciskās īpašības, lai attaisnotu savu rīcību pret tevi.

- Nozuduši, - Džeimijs novilka kā neticēdams. - Kā no kinoekrāna. Grūti noticēt. - Noplūcis starp āboliņu augošu noziedējušu pieneni, viņš to pielika pie lūpām un noskatījās, kā pret debesīm aizlido zīdainas pūkas.

- Tas esmu es. Es lidoju izplatījumā bez... enkurvietas.

- Vai tev tas patīk?

- Tā ir brīvība. Dažreiz.

- Bet citās reizēs?

- Tas ir briesmīgi! - Negaidīti zēna balsī ieskanējās kvēle. - Rodas vēlēšanās atrasties... zem zemes. Ciešā iesaiņojumā. Vai saprotat, ko gribu ar to teikt?

- Es precīzi saprotu, ko tu domā.

Džeimijs skaļi izpūta elpu, aizvēra acis, atlieca galvu un ļāva saulei sildīt seju. Uz pieres parādījās sviedri, kaut krauju vēsināja okeāna brīze. Viņš plati atvēra muti un nožāvājās.

- Vai esi noguris?

- Mani baro ar visādiem ēdieniem. Svaiga gaļa brokastīs. Tāpēc es kļūstu... kā baļķis.

Pēc brīža viņš piebilda:

- Pret mani izturas ļoti jauki.

- Priecājos. Doktore Levi stāsta, ka tu guļot labāk.

- Pa daļai. Kad neuzmācas sāpes.

- Atmiņu sāpes?

-Jā.

- Tās nav patīkamas. Kā ļauni murgi.

- Varbūt tā arī ir. Nezinu.

- Tām vajadzētu būt briesmīgām.

Džeimijs paskatījās lejup. Plati ieplesto acu zīlīšu melnums saplūda ar zilumu.

- Es varu tāpat vien gulēt un neko nedarīt. Un tad uzpeld kaut kas... kaut kas tumšs... un neglīts... un ielaužas apziņā.

- Tas tumšais - kāds tas ir?

- Vienkārši tumšs, es nezinu. Dažreiz to var noturēt par... atkritumiem. Kaut kas pūstošs. Smirdošs. Mēslu murskulis. Varu zvērēt, ka saožu smaku, bet, tiklīdz koncentrējos, izrādās, ka tās nav. Jocīgi, vai ne?

Redzot mani pamājam ar galvu, viņš turpināja:

- Naktī pirms dažām dienām man likās, ka redzu briesmoņa ēnu... kā Džeku Ķidātāju, kas noslēpies aiz netīra akmens mūra. Neprātīgas runas, vai ne?

- Nē, - es mierināju. - Nepavisam. Vai rādās vēl kaut kas?

- Nezinu. Varbūt. Katrā ziņā nekas jauks. Pastāvīgi kaut kas iekšpusē skrāpējas pret pieri... slēpjas. Maskējas. Varbūt kāds insekts, nezinu. Es nespēju dabūt to ciet. Tas mani mulsina.

- Kā vārds mēles galā?

Džeimijs pamāja.

- No tā var prātu zaudēt. Galva sāk dunēt.

“Smadzeņu pārpūle.” Tā bija teikusi Debora Levi. “Milzum daudz represēta materiāla grib priekšlaikus izlauzties uz āru. Cenšoties to apspiest, viņam stipri sāp galva, visu nakti neļaujot gulēt. Viņš sauc tās par atmiņu sāpēm. Es saku, ka šādā veidā organisms liek samazināt tempu, ka jāiet ar organismu kopsolī, nevis tas jāsteidzina. Vēl arvien viņa stāvoklis ir stipri nedrošs, Aleks. Asinsaina ir tīra, bet iespējams saindējums, kuru ar pastāvīgu novērošanu nevar atklāt. Turklāt ir lieki runāt par visu, ko viņš pārdzīvojis.”

- Par ko jūs domājat? - pajautāja Džeimijs.

- Tavā stāvoklī tā ir normāla parādība, - es sacīju. - Ar laiku pāries.

- Labi, - Džeimijs atvieglots noteica. - Es ļoti cienu jūsu domas.

Redzeslauka malā parādījās sarkans plankums: Sūzana atkal piecēlās no sola un nostājās gaidošā pozā.

- Doktor D„ - ierunājās Džeimijs, - kas notiks ar mani? Pēc tam kad būšu uz kājām?

Iekams devu atbildi, es brīdi padomāju - pietiekami ilgi, lai atrastu īstos vārdus, bet ne tik ilgi, lai viņš kļūtu nemierīgs.

- Zinu, šis jautājums tagad tev nedod mieru, bet, kad pienāks laiks atstāt slimnīcu, tas būs atrisināms. Varbūt atbilde radīsies pati no sevis.

Džeimijs neticīgi paskatījās uz mani.

- Iedomājies kādu grūtu tekstu, - es sacīju. - Uzšķirot grāmatu vidū, tas liksies nesaprotams. Ja lasīsi no sākuma un neatlaidīgi virzīsies uz priekšu, kad būsi nonācis attiecīgajā vietā grāmatas vidū, tā var paslīdēt garām nepamanīta.

- Jūs gribat teikt, ka tas būs vienkāršs... pakāpenisks progress?

Es papurināju galvu.

- Nebūt ne. Arvien radīsies kādi pārbaudījumi. Brīži, kad viss paliks uz vietas un nekustēsies nemaz. Bet, ja tu ievērosi mērenu tempu - novērtēsi savu spēku, rūpēsies par sevi un ļausi sev palīdzēt -, tu šos brīžus pārvarēsi. Un pats brīnīsies, cik labi tiec ar visu galā.

Džeimijs klausījās, taču bija redzams, ka viņu māc nemiers. Kā cilvēku, kas ilgojies pēc saldējuma, bet kam piedāvāta selerija.

- Vai tu vēl atceries manu telefona numuru? - es pajautāju.

Džeimijs automātiski nosauca sešus ciparus un paskatījās uz

mani ar tādu izbrīnu, it kā viņa vietā būtu runājis cits.

- Piezvani, ja vēlies aprunāties, - es sacīju. - Doktore Levi neiebildīs. Kad būsi no šejienes prom, satiksimies un padomāsim, ko darīt turpmāk. Norunāts?

- Tas būtu... es labprāt... es gaidīšu to brīdi.

Sūzana bija sākusi nākt uz mūsu pusi. Džeimijs ieraudzīja viņu, piecēlās un sniedza man roku.

- Labi, ka atbraucāt pie manis, - viņš sacīja.

Es paspiedu Džeimija roku, atlaidu vaļā un apskāvu zēnu. Bija dzirdams, kā viņš strauji ievelk elpu un apslāpē šņukstu -gluži kā bērns, kas atradis pazīstamu ceļa rādītāju. Čukstus atskanēja viens vienīgs vārds:

- Paldies!

1

Amerikāņu gleznotāja (1860-1961). (Tulk. piez.)

Content

Kellermens Džonatans Aiz robežas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33