Fišere Marija Luize

Aizdomu ēnā

Marija Luize Fišere

Aizdomu ēnā

Bija sestdienas vakars un pulkstenis turpat deviņi, kad Viviana Vāgnere, kā daždien pārmēru precīzi -iegāja franču restorānā, kas atrodas netālu no Berlīnes Filharmonijas. Viņas draugs, jaunais valdības padomnieks Herberts Cinks, kas jau gaidīja, nu piecēlās no vietas, kur bija sēdējis pie viņiem rezervētā nomaļā galdiņa, un palīdzēja viņai novilkt brūno zīda mēteli ar kažokādu oderi.

-    Nebūšu taču nokavējusies? Viņa, mazliet aizelsusies, apvaicājās.

-Tu nekad nenokavējies, viņš smaidīdams atteica.

Vēl visi galdiņi restorānā nebija aizņemti, jo īsto pieplūdumu varēja gaidīt tikai pēc tam, kad būs beidzies koncerts. Tomēr arī pašreizējo apmeklētāju skatieni it kā magnēta pievilkti pievērsās Vivianai, kad mētelis noslīdēja no viņas meitenīgi gleznajiem pleciem. Zeltdzeltenais vakartērps, kas turējās uz tieviņām lencītēm, jo skaisti izcēla gaišos plecus, Jaujot vairāk nekā tikai nojaust stingrās, apaļās krūtis. Brūnie riekstu krāsas mati šķita izaicinoši kontrastējam ar lielajām, zilajām acīm. Februāra vakara dzestrums bija nosārtojis viņas vaigus, un kopiespaidu papildināja taisnais deguns, daiļi noapaļotais zods un izteiksmīgi veidotā mute. Tiešām uz viņu bija vērts paskatīties, un viņa pati to gluži labi zināja.

-Tu izskaties brīnišķīgi, viņš sacīja, atvilkdams krēslu, kur viņai apsēsties, kad bija atdevis viesmīlim Vivianas mēteli; viņš lepojās ar savu dāmu un nemaz necentās to slēpt.

-      Pievilcīgs mākslīgs veidojums, nekas vairāk, viņa smaidīdama atteica.

Viņš sarauca šķietami augsto pieri, kaut gan gaišie, kuplie mati nepavisam neizrādīja slieksmi atkāpties. Ko tu ar to gribi sacīt?

-    Vai nekad neesi dzirdējis pasaku par teiksmaino daiļavu, kas īstenībā bija tikai māneklis? ar šo jautājumu viņa atvairīja drauga jautājumu. -Kādreiz izdevīgā brīdī es tev to izlasīšu, varēsi paklausīties.

Viņa gluži labi zināja, ka tas nekad nenotiks, jo draugs viņas solījumu sen būs aizmirsis. Viņa prātus nodarbināja pavisam citas problēmas. Visvēlākais Lieldienās mums vajadzētu apprecēties, viņš bez aplinkiem noteica.

-O! bija viņas vienīgā atbilde.

Viesmīlis nolika viņiem priekšā divas glāzes šampanieša. Viviana un Herberts saskandināja, un vīrieša pelēko acu skatiens cieši un nopietni pavērās viņā. Abi iedzēra pa malciņam šampanieša.

-Tu izvairies no atbildes, viņš sūdzējās.

-     Man likās, ka esam šovakar satikušies, lai nosvinētu manu veikumu.

-Tagad, kad esi sasniegusi, ko kāroji, nekas mūsu kāzas vairs neaizkavē.

-Man gan tā neliekas, viņa atteica.

-   Vivian! Cik ilgi mēs jau esam pazīstami?

Viņa paraustīja plecus. Laikam būs divi gadi?

-Turpat jau visi trīs, viņš pārlaboja. -Un gandrīz tikpat

ilgs laiks pagājis, kopš es pirmoreiz tevi bildināju.

Viņa rotaļīgi virpināja pirkstos glāzi. Un jāteic, ka tas bija visai pārsteidzīgi.

-Toreiz varbūt tiešām. Negribu noliegt. Bet kopš tā laika taču mūsu mīlestība izturējusi visus pārbaudījumus.

-Vai esi par to pilnīgi pārliecināts?

-Vivian! Kas tev iebilstams pret mani?

-Itin nekas, un tu pats to zini.

-Nu tātad …

Viņa to pārtrauca pusvārdā: Raugi, mēs tiekamies vakaros pēc darba, dažkārt pavadām kopā nedēļas nogali, taču ne pārāk bieži, jo es tik traki noplēšos ar darbiem. Kā gan mēs varam zināt, vai tiešām spētu dzīvot kopā? Saproti jel, ka pastāvīga kopdzīve ir kaut kas pavisam cits.

-Ak, nu ja gribi, sauc mani par mietpilsoni…

-Tas man pat sapnī neienāktu prātā!

-Tomēr man neparko negribas samesties kopā bez laulības apliecības.

-To es itin labi saprotu, -Viviana piekrita, neizrādīdama atvieglojumu, ko dzirdētais viņai sagādāja. Bez tam tādā gadījumā mums vispirms vajadzētu pameklēt lielāku dzīvokli. Ne tavā vecpuiša miteklī, ne manā būdā nekāda labā dzīvošana neiznāktu, bet man patlaban galva pilna ar daudz ko citu.

-Vai tu negribētu būt tik laipna un nepaskaidrotu man to mazliet tuvāk? viņš apskaities noprasīja un, nedodams tai iespēju atbildēt, tūdaļ turpināja: Sākumā tev svarīgāki par visti bija valsts eksāmeni. Lai nu tā būtu bijis. To es gluži labi sapratu. Taču tad sekoja tava disertācija. Arī to es piecietu. Bet tagad, kad esi kļuvusi par pilntiesīgu medicīnas doktori…

-…man vēl jāpacenšas iegūt tiesības strādāt par pilntiesīgu slimokases ārsti, viņa paguva ieteikties.

-    Bet tas taču mums neliedz apprecēties. Es sameklēšu piemērotu dzīvokli…

-Man šķiet, tev bija iebildumi pret civillaulību.

-Man tie ir joprojām. Bet, ja tu uz to pastāvi… Nebūs taču tas uz mūžīgiem laikiem.

Pasniegusies pāri galdiņam, Viviana liegi pieskārās viņa rokai. -Tu esi ļoti mīļš, Herbert.

-Es tevi ļoti mīlu, Vivian. Nekad nebūtu iedomājies, ka ļaušu kādai sievietei vazāt mani aiz deguna.

-Man nepavisam nav tāda nolūka.

-Tomēr tu to dari, un es nudien neapjēdzu, kālab. Liekas, tu mani uzskati par pēdīgo nelgu. Vai tā ir?

-Nē, Herbert.

-    Es labi saprotu, ka tādu gudru sievieti kā tu, kas tik spoži pabeigusi studijas, nedrīkst iespundēt mājā un virtuvē. Tomēr tu vari apprecēties ar mani un darboties savā ārstes praksē. Kālab gan ne? Es nekāroju, lai tu man pienestu čības vai gludinātu kreklus. Protams, es kādreiz vēlētos tikt pie bērniem, bet tu taču arī, vai ne?

-Jā, noteikti, viņa visai vāri piekrita.

-     Bet, ja vēlies, varam ar to nesteigties, līdz tu pabeigsi obligāto praksi un mēs būsim tikuši galā ar visiem strīdīgajiem jautājumiem, kas tev, liekas, šķiet tik svarīgi.

-   Katrā ziņā.

-Vai tad nu beidzot esam vienojušies?

-      Nesteidzini mani, Herbert! viņa kaismīgi iebilda. -Lūdzu!

-Kas tad tev, Dieva dēļ, tagad vēl tik svarīgs darāms, ka nepieciešams laiks?

Viņa nodūra acis un raudzījās baltajā galdautā. Tu tomēr mani nesaproti.

-Es ļoti cenšos saprast, Vivian. Esmu pat gatavs uz jebkādu kompromisu. Ko gan man vēl vajadzētu darīt?

Viņi bija savas glāzes gandrīz iztukšojuši. Viesmīlis atnesa baltvīnu, ko Herberts bija priekšlaikus pasūtījis, pasniedza pudeli, lai viņš novērtē etiķeti, un tad ielēja glāzē malku nogaršošanai. Herberts iemalkoja vīnu un novērtēja to atzinīgi. Viesmīlis piepildīja vispirms Vivianas, tad Herberta glāzi. To visu viņš darīja ar vislabākajiem restorāniem pienācīgo eleganci.

Parasti Vivianai ļoti patika šī manierība, kurā izpaudās ne vien cieņa pret restorāna viesiem, bet arī pret galdā celtajiem dzērieniem un ēdieniem. Bet šovakar tā padarīja nervozu. Nepacietībā viņa nevarēja vien sagaidīt, līdz melnajā frakā tērptais viesmīlis aizvāksies.

-Kāpēc, viņa atsāka, kad tie beidzot atkal bija palikuši divatā, mēs nevaram visu atstāt tā, kā ir pašlaik?

-Mani šāds stāvoklis neapmierina.

-Es tagad varēšu tev veltīt vairāk laika, daudz vairāk nekā līdz šim.

-Man ar to nepietiek.

-Man gan tā patīk. Ir taču skaisti, ja divi pieauguši, brīvi cilvēki viens otru mīl. Vai laulība tiešām ir tik gauži iekārojams stāvoklis? Tu reiz jau esi bijis precējies, tev tas būtu jāzina.

-Nav godīgi man to atgādināt -turklāt tieši šinī acumirklī.

-Man gan tas liekas pareizi. It īpaši tālab, ka līdz šim esmu vairījusies tevi par to iztaujāt.

Viesmīlis atnesa un salika uz galda garneļu kokteili glāzēs, salvetēs ietītas karstas grauzdētas maizītes uz sudraba šķīvja un mazos bumbulīšos savirpinātas sviesta piciņas. Šoreiz tas norisēja ļoti ātri.

Vivianu nebūt nepārsteidza tas, ka Herberts bija izraudzījies ēdienus, viņai nepavaicājis, tomēr viņš izjuta nepieciešamību par to atvainoties.

-Ceru, ka tu uz mani neļaunojies, -viņš it kā jautādams ieteicās.

Viviana uzreiz to saprata pareizi un atsaucās:

-Nepavisam. Es ļoti priecājos, ka tu man aiztaupi mokas ar izvēli. Ir ļoti patīkami šad tad tikt palutinātai. Viņa apzieda grauzdētās maizes šķēlīti ar sviestu. Tomēr diendienā es to nespētu izturēt.

-Neraizējies. Mēs nekādā ziņā nevarēsim atļauties ik dienu ēst dārgos restorānos.

'-Tas arī būtu pārlieku garlaicīgi. Bet tu gluži labi zini, ka neba tas man bija prātā, to sakot. -Viņa uzdūra sārtā majonēzē peldošu garneles gabaliņu uz mazās, graciozās zivju dakšiņas un iebāza kumosu mutē. Garšo lieliski, viņa noteica.

-Par ko tad tu īsti sūdzies?

-Es? Vai tad es sūdzos? Viņa iesmējās, tomēr īsti dabiski tas neizklausījās. -Tev tak rēgojas.

Viņš sarauca pieri. -Man īsti nepatīk, kad tu runā kā tāds pašpuika.

-Piedod, mīļais! Tas man tikai tā nejauši izspruka. Mēs, mediķi, raugi, nepiederam pie smalkiem ļaudīm.

Pēc uzkodas viņiem pasniedza šatobrianu iekšpusē sārtenu, bet no ārpuses brūni apceptu un kraukšķīgu ar pikantu mērci un artišokiem. Taču ne Viviana, na Herberts bija spējīgi pilnā mērā izbaudīt lielisko maltīti. Viņi gaužām nopūlējās viens pret otru izturēties izcili laipni. Tomēr abi juta, ka viss iznāca diezgan krampjaini. Disonanse, kas viņu starpā bija ieskanējusies, nebija šādā veidā pārvarama. Abi <

ņēmās visiem spēkiem cildināt gardo ēdienu un lielisko skābo vīnu, it kā par katru cenu vajadzētu vienam otru pārliecināt par to, cik ļoti viņiem viss garšo.

No deserta Viviana atteicās.

-Tieši tagad būtu pienākusi tava kārta izvēlēties, ko sirds kāro.

-Es cerēju, ka nupat tev skaidri parādīju, cik maz man tas nozīmētu.

-Tomēr tu varētu vismaz ielūkoties ēdienkartē.

-Nē, Herbert, paldies. Zinu, ka tu man to novēli no visas sirds. Bet es jūtos ļoti paēdusi.

Kafiju dzerot, viņš pēdīgi sāka stāstīt par savu laulību.

-Kāpēc tā neglābjami saira, tas man līdz šai baltai dienai nav

īsti skaidrs. Varbūt tas bija nešķīsti aprunātais septītais gads, varbūt mēs abi vēl bijām pārāk jauni, kad apprecējāmies vismaz Džina. Man toreiz bija divdesmit pieci, viņai astoņpadsmit. Sākumā mēs bijām laimīgi, kaut arī finansiālā ziņā vajadzēja ļoti ierobežoties. Tomēr ar laiku viņa kļuva aizvien nemierīgāka, neapmierinātāka, sakāpināja iedomu pat tik tālu, ka esot velti izniekojusi jaunību.

Viviana stāstu noklausījās, neizteikdama nevienu piezīmi.

-Tad nu redzi pavisam vienkāršs stāsts. Bet man tas bija sasodīti sāpīgs pārdzīvojums. Šķiršanās laikam vienmēr jāuzskata par sakāvi. Vismaz es to izjutu kā tādu.

-Vai tad šķiroties tu viņu vēl aizvien mīlēji?

-    Nezinu. Lai bija kā būdams, es negribēju viņu zaudēt. Taču viņa katrā ziņā pastāvēja uz šķiršanos. Viņš pārvilka plaukstu pār lūpām. Bija uzradies otrs vīrietis. To es uzzināju tikai vēlāk. Ar to viņa arī pēcāk apprecējās, nepilnu gadu pēc tam, kad bija atguvusi karsti kāroto brīvību. -Viņš pūlējās pasmaidīt. Draugi centās man iestāstīt, ka es varot būt laimīgs par tādu iznākumu, jo nu man vairs nevajadzēja viņai maksāt alimentus. Bet man pašam gan tas nemaz nešķita jocīgi.

Viviana noglāstīja viņa roku. Nabaga Herbert.

-Es, protams, zinu, ka esmu pieļāvis kļūdas, viņš kaismīgi noteica. Citādi nemaz nevar būt! Bet vai tāpēc man jātop notiesātam visu atlikušo mūžu nodzīvot bez sava mājas pavarda? Bez ģimenes? Patlaban man ir četrdesmit gadu. Vai man būtu jānokalst kā aizlūzušam kokam?

-Nekādā ziņā, Herbert. Tu esi brīnišķīgs vīrietis un lielisks cilvēks.

-Precies ar mani, Vivian.

-Es nepavisam neesmu droši pārliecināta, ka būšu tā sieviete, kas tev vajadzīga.

-Tu tātad mani nemīli.

-Nekā, Herbert. Mīlu gan. Mīlu no visas sirds.

-Ja mīlētu, tad neļautos riskam mani pazaudēt.

Tas izklausījās tik loģiski, ka Vivianai neiekrita prātā neviens derīgs pretarguments.

-Tev laikam nemaz sirds nesāpētu, ka es sāktu lūkoties apkārt pēc līgavas, viņš sacīja tā, ka tas izklausījās drīzāk pēc jautājuma nekā pēc apgalvojuma.

-Man tas būtu sāpīgi, viņa atzinās.

-Bet neizturami tev tas neliktos.

-Ak Herbert, viņa noteica, -tev, liekas, nav ne jausmas, ko cilvēks vispār spēj izturēt.

Vivianas Vāgneres mājoklis nepavisam nebija nosaucams par būdu, kā viņa to bija nodēvējusi sarunā ar Herbertu Cinku. Tas bija patīkams dzīvoklis ar visām ērtībām divām istabām, vannasistabu un virtuvi. Bet telpas bija nelielas, un divām nobriedušām personībām kopdzīve tajās diendienā gaužām bojātu nervus. Pavisam citādi bija tad, ja Herberts viņu apciemoja kādā nedēļas nogalē, kad viņi mīlinājās, kad gulēja kopā un pēcāk virtuvē par abiem kaut ko izvārīja vai uzcepa. Tanīs reizēs viņi abi juta nepieciešamību būt tik tuvu kopā, cik vien iespējams.

Tā kā Viviana necieta atgriezties mājās tumšā dzīvoklī, viņa allaž atstāja degam nelielu gaismeklīti priekšnamā virs spoguļa. Ienākot viņa neviļus atskārta, ka priecājas par iespēju atkal būt vienatnē. Nebūtu bijis viegli palikt kopā ar Herbertu. Viņš, protams, bija gribējis nāk līdzi augšā, bet, kad Viviana viņu, zināms, ļoti piemīlīgi un jauki, atraidīja, daudz arī nepretojās. Viņš it ātri samierinājās ar domu, ka stingrāku uzstājību Viviana būtu varējusi uztvert kā apvainojumu vai pat kā sodu. Bet īstenībā viņa jutās vienīgi atvieglota.

Rūpīgi uzlikusi mēteli uz drēbju koka, viņa to pakāra priekšnama skapī. Garām ejot, viņa pameta skatienu spogulī: jā, taisns deguns, lielas zilas acis, stingrs zods, mati skaistā riekstu brūnumā viņa patiesi bija ļoti glīta; to viņa konstatēja mierīgi, bez jebkādas iedomības.

Iegājusi vannasistabā, viņa sāka laist vannā ūdeni, pielēja putojošas piedevas, tad devās guļamistabā noģērbties. Platā, ērtā, modernā gulta jau bija atklāta naktsguļai. Izskatījās, it kā gulta viņu gaidītu. Bet gulētiešanai vēl par agru. ,

Pie vannasistabas izlietnes spoguļa viņa noslaucīja grimu un izņēma kontaktlēcas, ko rūpīgi novietoja šim nolūkam paredzētajā kārbiņā. Nu viņas acis vairs nebija zilas, bet bija pārvērtušās pelēkas. Taču tas neko sevišķu nenozīmēja, Herberts viņu pazina arī šādā izskatā, un viņam tas nelikās nepatīkams. Viviana jau bija grasījusies atteikties no kosmētisku apsvērumu dēļ iegādātajām kontaktlēcām, kad viņai negaidot nedaudz pavājinājās redze, un nu viņa tās lietoja, apvienojot patīkamo ar lietderīgo. Ar riņķveida masāžas kustībām iekrēmojusi seju un kaklu, viņa iekāpa vannā. Karstais ūdens likās neizsakāmi tīkams. Acis aizvērusi, viņa mēģināja atslēgties no piedzīvotā. Tomēr atmiņas par sabojāto vakaru neatkāpās.

Nē, tā nebūt nebija Herberta vaina, ka vakars sagāja grīstē. Viņai vajadzēja jau priekšlaikus sagtavoties uz atkārtoto precību piedāvājumu un veikli to kaut kā novirzīt sāņus, iekām viņš par to ierunājās. Viņas izturēšanās Herbertu droši vien skāra ļoti nepatīkami.

Viņš bija gaužām viegli ievainojams vīrietis, bet tieši to Viviana viņā mīlēja. Tā saprata, ka viņš savu pārlieko jūtīgumu cenšas noslēpt aiz uzspēlēti vīrišķīgas izturēšanās. Viviana neizjuta par traucējumu arī to, ka Herberts lāgiem centās pār viņu valdīt. Taču tas viņam izdevās vienīgi pavisam vienkāršās norisēs, piemēram, šovakar restorānā vai tādās reizēs, kad viņš palūdza, lai tā nevelk mugurā vienu vai otru kleitu, vai iebilda pret spēkavārdiem, kuri tai kādreiz paspruka. Viņai nepavisam nebija grūti šādos sīkumos piekāpties. Toties svarīgos jautājumos viņa pastāvēja uz tiesībām izlemt pati.

Tā viņa bija liegusies apprecēties pēc pēdējā valsts eksāmena, lai gan viņš bija to vēlējies, bet iestājusies darbā par palīgārsti Vilmersdorfas slimnīcā. Viņa ari nepārvācās dzīvot pie Herberta uz Šarlotenburgu, bet noīrēja dzīvokli Diseldorfas ielā, no kurienes uz klīniku varēja aiziet kājām. Brīvo laiku viņa kopā ar Herbertu pavadīja visai reti, bet tērēja to, rakstot disertāciju. Jā, viņa bija prasījusi no Herberta diezgan daudz atteikšanās, tomēr viņš bija piekāpies, pārāk negauzdamies, jo visi Vivianas argumenti bija loģiski un saprātīgi. To, ka viņš tagad vairs negribēja ilgāk gaidīt, varēja it labi saprast. Viņai to vajadzēja paredzēt agrāk. Tagad viņš tās izturēšanos prata izskaidrot vienīgi ar mīlestības trūkumu.

Bet tā nemaz nebija. Viņa mīlēja Herbertu, mīlēja to no visas sirds, stiprāk, nekā jebkad agrāk bija kādu vīrieti mīlējusi. No oficiālās saistīšanās viņu atturēja kaut kas pavisam cits. Herberts taču neko par viņu nezināja, īstenībā viņu nemaz pat nepazina, kaut arī pats to neapjauta.

Viviana juta, ka nebija rīkojusies godīgi, izspēlēdama par trumpi Herberta izjukušo laulību. Ar to viņa bija mēģinājusi tam iespēlēt Melno Pēteri, un viņai tas bija pat izdevies: radīt domu, ka šaubās par viņa spējām izveidot labu, saskanīgu laulību.

Patiesībā nebija nekāda pamata tā domāt. Viņš bija maigs un kaislīgs, mīļš, gādīgs, krietns, viņam pat piemita humora izjūta. Labāku laulāto draugu nevarēja vēlēties. Nespēja pieņemt bildinājumu bija atkarīga vienīgi no viņas. Viviana nopūtās, taču tūdaļ pat pasmaidīja par savu vientulības nopūtu, atvēra acis un piecēlās, lai noskalotos ar aukstu dušu. Dušodamās viņa, gan mazliet ironiski, nopriecājās par stingrajām, apaļajām krūtīm pārāk skaistām, lai būtu īstas.

Pamatīgi noslaucījusies lielā, pūkainā peldu dvielī, viņa ieziedās ar krēmu no krūtīm līdz pat kāju pirkstiem, tad uzvilka kokvilnas naktskreklu ar garām piedurknēm un tam pāri zīda kimono ar platu jostu, bet kājās uzāva siltas jērādas čībiņas. Savalkāto veļu viņa iebāza vannasistabā noliktajā netīrās veļas kastē. Zeltainā vakarkleita ar šaurajām plecu lencītēm tika pakārta uz drēbju koka un iznesta uz virtuves balkoniņa izvēdināties. Jau nākamajā mirklī Viviana no saltā āra iešāvās atpakaļ siltajā virtuvē.

Tāpat kā pārējās viņas dzīvokļa telpas, arī virtuve bija neliela, tomēr pietiekama, lai tur novietotu četrstūrainu galdu un divus krēslus. Atšķirībā no dzīvojamās istabas dīvāngaldiņa šis bija pienācīgā augstumā un glīti apklāts ar sarkanrūtotu galdautu.

Viviana vairs nemaz nejutās nogurusi. Paņēmusi glāzīti, viņa no piekarināmā virtuves skapīša izcēla pudeli rūgtā balzama un piepildīja glāzi.

Pilno glāzīti rokā turēdama, viņa apsvēra, vai neiet uz istabu. Taču tad palika turpat virtuvē un atslīga krēslā ar pītu meldru sēdekli. Viņas bērnība bija aizritējusi galvenokārt virtuvē. Pēc tēva pāragrās nāves viņai toreiz bija tikai divpadsmit gadu guļamistabā nācās dalīties ar māti un nebija neviena īsti sava kaktiņa. Virtuve bija vieta, kur viņa mācījās, lasīja, sapņoja, kamēr māte, strādādama «Brāļu Hammeru» fabrikā, piepelnīja papildinājumu atraitnes un bāriņu pensijai. Tā bija mazturīga, visādā ziņā trūcīga bērnība, un Viviana ne par kādu naudu nebūtu ar mieru to izdzīvot vēlreiz. Tomēr pieķērība virtuvei kā patvēruma un miera vietai bija saglabājusies uz visiem laikiem.

Rūgtais balzams radīja labsajūtu, kaut arī vakariņu maltīte nebija uzskatāma par smagu un gurdinošu. Herberts bija rosinājis pēc kafijas izdzert vēl pa glāzei konjaka. To Viviana bija noraidījusi, baidīdamās nonākt noskaņojumā, kurā varētu pasprukt vārdi, ko pēc tam vairs nebūtu iespējams ne notvert, ne atsaukt. Šeit, pilnīgā vientulībā, gultu sasniedzamā tuvumā, viņa uzdrīkstējās paļaut sev vaļu. Tālab piepildīja glāzīti vēlreiz, bet tad tūliņ aizgrieza pudeli ciet un noglabāja to atpakaļ vecajā vietā.

Zem piekarināmā skapīša, blakus trauku mazgājamai izlietnei bija sakrauta krietna kaudzīte vecu avīžu un žurnālu, ko nodot makulatūrā. Kaut ļoti nevēlējās to darīt, Viviana tomēr pastiepa roku un, nespēdama atturēties, izvilka no kaudzes vienu noteiktu ilustrēto žurnālu ar spilgti krāsainu vāku. Uz tā bija attēlota Anglijas karaliskā ģimene Bakingemas pilī. Ar žurnālu rokā viņa atgriezās agrākajā vietā un no jauna apsēdās. Ilgi viņa raudzījās salkanā kronētās ģimenes bildē, tomēr īstenībā to nemaz neredzēdama. Parasti Viviana nemēdza šādus bilžainus dzeltenās preses izdevumus iegādāties. Šo viņa bija pievākusi no kādas uzgaidāmās telpas klīnikā pēc tam, kad, neko nedomādama, bija pāršķirstījusi.

Kālab viņa bija to paņēmusi un turklāt aiznesusi līdzi uz mājām? Un kālab pēc tam nebija iznīcinājusi? Kālab viņa vēl pašlaik, šinī brīdī nešķiras no tā un neiemet to atkritumu šahtā?

Viviana to nespēja. It kā paklausīdama neredzamam spiedienam, viņa atšķīra žurnālu vienā, pašai zināmā lappusē. Tur bija redzams kādas sievietes attēls tā bija pazemota, nelaimīga jauna sieviete, par to liecināja ieslīpo acu iztrūcinātais skatiens, kurā tomēr bija jaušams arī spīts un spēks, liecināja cieši sakniebtās lūpas. Uzņēmums bija melnbalts ar ļoti asām kontūrām. Tā bija fotogrāfija, kas savulaik izceļojusies pa visu Vācijas presi, jā, tika redzēta arī dažā labā avīzē vai žurnālā visā plašajā pasaulē. Šī fotogrāfija un vēl vairākas citas. Tiesas zālē reportieri nedrīkstēja fotografēt, toties bija pacentušies knipsēt, izsekojot sievietei ik uz soļa.

Avīzēs tolaik bija parādījušās arī sievietes bērnudienu fotogrāfijas pirmajā skolas dienā, klases foto, izlaiduma fotogrāfija un vēl vairākas citas. Taču šo uzņēmumu vietā varēja ielikt jebkādus uzņēmumus ar jebkādām citām pus-

augu meitenēm. Vienīgi šajā melnbaltajā fotoattēlā Līza Hammere nebija sajaucama ne ar vienu citu.

Paraksts zem fotoattēla bija tikpat īss, cik ļaunīgs: «Līza Hammere aukstasinīga slepkava?»

Rakstu Viviana nelasīja. Tas ietilpa sērijā «Nenoskaidroti kriminālnoziegumi» ar maldinošo un denuncējošo virsrakstu: «Līzas Hammeres gadījums». Ja notikumu cik necik pietuvinātu patiesībai, būtu vajadzējis rakstīt: «Bruno Hammera gadījums», pašreizējā variantā runa varēja būt par vienkāršu, ļaunprātīgu apsūdzības smērējumu.

Viviana nespēja atrauties no Līzas Hammeres fotoattēla. Viņa to vēroja aizrautībā, kas pašai šķita slimīga.

Kas bija šī sieviete? Tā izskatījās pavisam neievērojama, gaužām nenozīmīga: stingri atglauzti mati, piere gan augsta un pareizi veidota, deguns ar kūkumiņu, neizteiksmīgs zods, augums drīzāk dēvējams par kārnu nekā slaidu. Un tomēr viņa zināmā mērā šķita pievilcīga ar neapstrīdamo jaunību, sejā vērojamo saprātu un ar spēku, ko izstaroja viņas būtne, ar spēku, ko vairāki žurnālisti un to ietekmē plašas iedzīvotāju aprindas uzskatīja par noziedzniecei raksturīgu bravūru.

Komentāri viņu toreiz raksturoja kā sievieti, kas nebīstas nekāda grēka.'«Smalka aprēķinātāja… sadarbojas ar pašu nelabo…»

Var sacīt, ka viņa tika jau priekšlaikus notiesāta un nebūtu spējusi pret to itin neko iesākt. Jau ar to vien, ka ikvienā ziņojumā par Bruno Hammera nāvi viņa tika daudzināta kā iespējamā vaininiece, būtu pieticis, lai sabiedrisko domu noskaņotu pret viņu.

Bet kas Līza Hammere, dzimusi Hopfa, bija īstenībā? Dzinēju ielenkts, bezizejā iedzīts medījams zvērs? Nepatiesi vajāts nevainīgs upuris? Izmisusi sieviete, kas cīnās par savu brīvību? Jā, tiklab kā viens, tā otrs, tā trešs un vēl daudz kas vairāk.

Taču vispirmām kārtām tā bija sieviete, kam lemts vēlāk kļūt par Vivianu Vāgneri, doktori Vivianu Vāgnera kundzi, tā, kas savulaik bija medmāsa Līza Hopfa un pēcāk Bruno Hammera sieva.

Lai gan Viviana nekad nespēja pilnīgi aizmirst to, ko nācās pārdzīvot Augšbavārijā dzimtajā pilsētiņā Rodenbergā, viņai tomēr bija it labi izdevies to zināmā mērā atbīdīt tālāk

r

no sevis. Visus spēkus viņa tika veltījusi tam, lai pilnīgi pārveidotu savu personību un izstudētu par ārsti. Viņai nekad nepalika pāri tik daudz laika, lai nodotos drūmām domām, kaut gan nezin cik reižu drausmīgi lietuvēna murgi bija Vivianu rāvuši augšā no miega. Viņa bija cieši pārliecināta, ka pagātne ir mirusi. Pagātne nespēja viņai vēlreiz uzbrukt.

Intensīvie pūliņi bija palīdzējuši sasniegt tādu stāvokli, ka viņa gandrīz nekad un nemaz vairs nespēja sevi identificēt ar to otru sievieti, kas viņa reiz bija. Vai tiešām tā bijusi viņa? Un kāda viņa toreiz bijusi? Un kā varējusi nokļūt tik drausmīgās aizdomās?

Šai pašā naktī Viviana skaidri atskārta, ka nekad nespēs pagātni pilnīgi uzvarēt, to atbīdot tālāk projām no sevis, pati sev aizliedzot palūkoties atpakaļ un stingrā apņēmībā vienkārši aizejot un pametot to sev aiz muguras, kā to līdz šim darījusi. Lai pieveiktu pagātni, tā domās jāpārstrādā, citādi viņai nekad nebūs īstas nākotnes. Un viņa visiem spēkiem piespieda sevi atcerēties visu līdz pēdējam sīkumam.

Kā tas viss toreiz sākās?

Tas notika septembra vidū, vienā no tām pilnmēness naktīm, kas viņu biedēja, jo darīja nemierīgu; gluži tāpat kā veco kungu. Bet, kad viņa pēc pusnakts grasījās aizvilkt logiem priekšā aizkarus, izrādījās, ka debesis apmākušā, un viņa aizkarus neaizvilka. Tad atgūlās šaurajā gultā, kas atradās telpā, kurai ar abām grāmatu nosegtajām sienām piemita nepārprotams bibliotēkas izskats; taču viņu tas netraucēja.

Kad viņa tonakt pamodās, modinātājpulkstenis ar fosforiscēto ciparnīcu uz krēsla blakus gultai rādīja piecas minūtes pāri četriem. Parka ielas vecajā namā valdīja pilnīgs klusums. Viņa nekavēja laiku, lai ieklausītos klusumā, bet tūdaļ uzvilka mugurā balto medmāsas virsvalku un iekāpa sandalēs.

Durvis uz blakustelpu, lielo dārzistabu arī tonakt stāvēja pusviru. Tur Bruno Hammers mitinājās kopš smagās saslimšanas, kas viņam neļāva pārvietoties pa kāpnēm. Uzturēšanās šajā telpā viņam sagādāja arī vēl to priekšrocību, ka jaukā laikā bija iespējams viņu invalīda krēslā izripināt ārā uz terases.

Tagad viņš gulēja savā gultā, kas īstenībā bija visādi izgrozāma un pārstatāma slimnīcas gulta, un bija aizmidzis.

Naktslampiņa viesa mierīgu, zilganu gaismu. Blakus lampiņai atradās zvans, kura auklas gals bija nolikts viņam tik tuvu, ka vajadzēja vien maķenīt pakustināt roku, lai zvaniņu ieskandinātu, kad viņš sagribēja kādu pasaukt.

Viņa ievēroja, cik klusu un mierīgi slimnieks guļ. Nebija dzirdama pat viņa elpa, kas parasti plūda ar viegliem gārdzieniem. Vai viņš patiesi gulēja?

Viņa noliecās pār gulētāju.

-   Bruno, viņa ierunājās, vai tev nevajag sevis pēc?

Viņš neatbildēja. Taču sejas izteiksme bija mierīga, jā, izskatījās gandrīz tā, it kā lūpās viņam rotātos viegls smaids.

Viņa pārbaudot uzlika tam roku uz pieres. Piere bija pavisam auksta. Un tikai tagad viņai pirmoreiz ienāca prātā doma, ka viņš varētu būt miris. Viņa sāka meklēt guļošajam pulsu, aptaustīja tā roku pavisam viegli, ar pašiem pirkstu galiem. Asinis vairs nepulsfjjp:. Uz spogulīša virsmas, kuru tā pielika viņam pie lūpām, neparādījās elpas garainītis. Bruno Hammers, viņas pacients, viņas vīrs un arī labdaris, bija miris.

Līza noslīga atpūtas krēslā, kurā tā mēdza sēdēt, pakavēdama viņam laiku, sarunādamās ar viņu, un pūlējās pārvarēt mulso satraukumu. Viņi abi bija zinājuši, ka Bruno mūžs visai strauji tuvojas galam. Tomēr likās, ka pāris gadu viņš vēl novilks. Nevienam nebija pat prātā ienācis, ka nāve varētu sirdzēju pārsteigt tik negaidot. Tā nedomāja arī ģimenes ārsts, doktors Krancs.

Pagalam apmāta Līza sēdēja un kavējās pārdomās par viņas un nelaiķa attiecībām, par viņa labestību, par untumiem, par negaidītajiem dusmu uzplūdiem, par viņa humora izpratni, lāgiem ļaujot jokiem pārvērsties par graizīgu ironiju, kas dažu labu reizi cilvēkus aizvainoja.

Kad viņa vēl bija bērns, bet viņš spirgts un vesels cilvēks, viņa Hammeru gan cienīja, gan bijāja. Lielie, lepnie limuzīni, kuros viņš brauca, resnie cigāri, ko smēķēja, viņa elegance un uzstāšanās sabiedrībā, spožās viesības un svētki, ko viņš rīkoja, kamēr vēl dzīva bija viņa sieva, tas viss jo dziļi iespaidoja ne tikai tādu meitēnu kā viņa, bet arī visu Rodenbergu.

Vēlāk, kad viņa jau bija pieaugusi jaunava, Hammera meita Evelīne Līzu reizumis ielūdza piedalīties tēva rīkotajos svētkos. Pastiprinātā laipnība, kādu namatēvs tai veltīja, meiteni drīzāk iztrūcināja, nekā iepriecēja. Viņš nekad neaizmirsa apvaicāties, kā tai veicas skolā, un to uzslavēt. Visai bieži viņš iespieda tai rokā kādu naudaszīmi.

Pēdējos trīs gadus, kad Līza uzņēmās Hammera kopšanu un pēdīgi kļuva par viņa sievu, Hammers pārvērtās par viņas dzīves centru un to pilnīgi aizpildīja. Tagad, sēžot pie vīra nāves gultas, Līzai ne uz mirkli neienāca prātā priecāties par brīvību, kas viņai pavērusies sakarā ar Hammera aiziešanu viņā saulē. Tieši otrādi uzdevums, ka nu tūliņ bez vilcināšanās vajadzēs pārkārtot visu dzīvi, pacēlās viņai priekšā kā augsts, nepārvarams kalns. Vispēdīgi viņa tomēr sasparojās. Viņai ienāca prātā, ka mirējs pēdējā brīdī varētu būt notašķījies. Viņa gribēja to apkopt un notīrīt, pirms ieradīsies ārsts. Vieglām rokām Līza saudzīgi pacēla segu, kas nomirušajam bija uzvilkta līdz krūtīm un pačubināta zem pleciem.

Tikai tad viņa atklāja asins traipu uz mirušā krūtīm tieši pret sirdi. Traips nebija visai lidfflļļasinis jau bija noplūdušas. Pēkšņās šausmās viņa atskārtž^ka Bruno Hammers nav nomiris dabiskā nāvē. Viņš bija nogalināts miegā.

Viņai ij prātā neienāca'jautājums, kas to būtu varējis izdarīt. Viņu šausmināja vienīgi doma, ka vispār iespējams pastrādāt kaut ko tik neiedomājami ļaunu.

Pārvarējusi pirmās baismas, viņa drāzās pie telefona, uzgrieza policijas izsaukuma numuru. Vēlāk viņa vairs neatcerējās, tieši kādiem vārdiem bija notikušo paziņojusi, tomēr baidījās, ka izteikusies gaužām nesaprotami un saraustīti. Viņai likās, ka bija savārstījusi apmēram kaut ko tamlīdzīgu: -Bruno Hammers… mans vīrs. Jā, fabrikants Hammers… Viņu kāds ir nodūris… Parka ielā divpadsmit.

Policija ieradās ļoti drīz patruļas mašīna ar zilo gaismu un sirēnu un arī viena vieglā mašīna. Līzai tik tikko bija pieticis laika piesukāt matus. Tad viņa iededza āra gaismu un atvēra namdurvis, lai ielaistu policiju.

-Kur? Vairāk neko viņai nejautāja.

Viņa, neko neteikdama, norādīja uz mājas pret dārzu vērsto daļu.

Gan formās ģērbtie, gan civilie atbraucēji viņai garām metās turp, divi stiepa salocītas nestuves, vienam bija līdzi fotoaparatūra.

Pie Līzas palika tikai viens vecāks kungs, topošs plikpauris ar brillēm plastmasas ietvarā.

-Vai zvanītāja bijāt jūs?

Līza palocīja galvu.

-Kur mēs varētu mierīgi aprunāties?

-    Bibliotēkā.

Iedama svešajam pa priekšu, viņa to izveda cauri lielajam vestibilam, kas tagad staroja pilnā apgaismojumā, un tad pa šaurām paneļdurvīm ieveda bibliotēkas istabā. Viņas gulta vēl joprojām bija nesaklāta. No tuvējās dārzistabas skanēja fotoaparāta klikšķi un policistu satrauktās balsis.

-Es esmu mūsu pilsētas kriminālpolicijas virsinspektors Elmans, plikpaurainais kungs ar sevi iepazīstināja, es pārņemšu šā gadījuma risināšanu. Vai mums nebūtu labāk apsēsties?

Līza nokremšļojās. Vienā bibliotēkas istabas kaktā stāvēja divi ērti ādas klubkrāE un astoņstūrains, zems rožkoka galds. Līza norādīja uz tiem Un viņi apsēdās.

Virsinspektoram Elmanam mugurā bija pelēks rudens mētelis, ko viņš nevilka nost, kaut gan visa māja bija krietni sakurināta. Tad viņš mēteli tomēr atpogāja un izvilka no pelēkās žaketes iekškabatas melnu piezīmju grāmatiņu, kā ari lodīšu pildspalvu. Varu iedomāties, ka šis nāves gadījums jūs gauži satriec, viņš sacīja, -tomēr man jums jāuzdod daži jautājumi.

Līza savā krēslā sēdēja, stīvi izslējusies, muguru pret atzveltni neatbalstot, un cieši saspieda kopā plaukstas.

-Jā, es to saprotu.

-Mirušais tātad ir Bruno Hammers. Tas Bruno Hammers?

-Jā. Viņš ir… Līza nekavēdamās pārlaboja: Viņš bija «Brāļu Hammeru rūpnīcas» īpašnieks un šefs.

-Cik vecs?

-Piecdesmit septiņus gadus.

Virsinspektors Elmans atvēra piezīmju grāmatiņu un pierakstīja dzirdēto. -Un jūs, viņš tad sacīja, -cik noprotu, esat medicīnas māsa?

-Jā, es viņu kopu.

-    Un jūsu vārds, lūdzu?

-    Līza Hammere.

-   Radiniece?

-Mēs bijām precējušies.

Virsinspektors pārsteigumā neviļus sacēla uzacis. Kopš kura laika?

-Kopš diviem gadiem.

-Cik gadu ir jums?

-Divdesmit pieci.

Viņš pierakstīja atbildi, neko nepiebilzdams. Vai jūs atradāt mirušo?

-Jā.

-Cikos?

-   Man liekas, ka varēja but minūtes septiņas vai astoņas uz pieciem.

Elmans pārsteigts uzmeta skatienu savam rokaspulkstenim.

-Bet uz policiju taču jūs piezvanījāt tikai desmit minūtes pāri pieciem. Viņš skatījās uz gaidīdams atbildi.

-Jā, es zinu.

-Vai jūs nebūtu tiķ laipna un nepaskaidrotu šo nesaderību?

-Jā, protams. Tas notika tā. Piecas minūtes pēc četriem es pamodos. To es skaidri zinu, jo tūliņ paraudzījos modinātājpulkstenī.

-Vai pamodāties no kāda trokšņa?

-    Nē. Tieši otrādi. Drīzāk, man šķiet, es pamodos tāpēc, ka vīrs nebija mani saucis. Parasti viņam ap pulksten trijiem bija nepieciešams trauks ūdens nolaišanai.

-   Aha.

-Piecēlos un iegāju pie slimnieka. Sākumā man likās, ka vīrs aizmidzis. Taču tad ievēroju, ka nemanu viņu elpojam. Un konstatēju, ka viņš miris.

-Aptuveni ap cikiem tas varēja būt?

-Dažas minūtes pēc tam, kad biju iegājusi istabā.

-Un ko jūs tad darījāt?

-Es… Līza sažņaudza rokas. …Es sēroju par viņu.

-Vai jums tiešām neienāca prātā izsaukt policiju?

-Kālab gan lai es būtu to darījusi? Es biju pārliecināta, ka viņa nāves iemesls bijusi sirds nepietiekamība. Zinot viņa slimību, tas man likās pilnīgi dabisks iznākums. Sirds viņam bija ļoti slima.

-Ar ko viņš pamatā slimoja?

-Ar locekļu reimatismu. Primāri hroniskā formā.

-Bet kālab jūs nepiezvanījāt vismaz ārstam?

-    Kālab? Pacients taču bija miris. Neviens ārts nebūtu vairs spējis viņam ko līdzēt.

-Un tomēr, es domāju, ka tā būtu bijusi vispareizākā un dabiskākā reakcija.

-Izraut ārstu no gultas? Pašā nakts melnumā? Doktors Krancs vairs nav nekāds jaunais.

-     Ar to jūs gribat sacīt, ka jūsu rīcības pamatā bija vēlēšanās saudzēt ārstu?

-Jā, arī tas.

-Stundu vēlāk jūs tomēr nolēmāt…

Līza bija apņēmusies izturēties pavisam mierīgi un aukstasinīgi, taču vēlēšanās aizstāvēties ņēma virsroku un viņa pārtrauca Elmanu pusvārdā:

-Inspektora kungs..jtyirsinspektora kungs! Es piezvanīju uz policiju tai pašā mirklī, tikko biju atklājusi, ka mans vīrs ir nogalināts.

-Un tas notika vjselu stundu pēc tam, kad bijāt atradusi viņu mirušu?

-Jā.

-Un kā to saprast?

-Atvilku viņam segu no krūtīm, jo gribēju viņu nomazgāt. Un tad ieraudzīju asinis viņam uz krūtīm.

-Hm, hm, virsinspektors nokrekšķinājās.

-Jums man jānotic! Sākumā viņš bija tik tālu… viņa parādīja pati pie sava auguma, … tik tālu apsegts. Rokas bija nostieptas taisni gar sāniem virs segas. Ievainojumu ieraudzīju tikai tad.

-Ievainojumu?

-Laikam nebūšu pareizi pateikusi. Atsaucu teikto. Patiesībā pamanīju vienīgi asinis uz viņa pidžamas, nevis dūrienu.

-Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka runa ir par dūrienu?

-Par ko gan citu? Tā kā asiņu izplūdums ir visai nenozīmīgs, tad varu pat apgalvot, ka dūriens izdarīts ar ļoti smailu un ļoti asu priekšmetu.

-Ar adāmadatu?

Viņa padomāja. Nē. Adāmadata nebūtu pietiekami asa. Turklāt to nav iespējams pienācīgi satvert.

-Par kādu ieroci jūs domājāt?

-Es par to galvu nelauzīju. To izdibināt ir policijas uzdevums, vismaz man tā šķiet, bet varbūt tas jādara patologam.

-Vai brūce bija svaiga?

-    Cik svaiga gan tā varēja būt, ja pēc slepkavības bija pagājusi vairāk nekā stunda? Nē, asinis bija jau sarecējušas.

-     Un jūs patiesi neizdzirdējāt mājā nekādu neparastu troksni? Padomājiet labi.

-Nē. Valdīja absolūts klusums.

-Es pieņemu, ka jums ir trausls miegs.

-   Nē, tā gan nav. Es guļu dziļā, ciešā miegā, tomēr ikreiz pamostos ap to laiku, kad esmu nepieciešama pacientam. -Un atkal viņa pārlaboja teikto: -Kad biju viņam nepieciešama.

-    Un cikos tas parasti notika?

-Kā jau sacīju ap pulksten trijiem, bet šonakt es aizķīlējos. Pēc tam mostos pulksten ||šos. Pēdējoreiz pirms gulēšanas aprūpēju viņu pusnaktī.

-Jums tātad vajadzēja naktī divreiz celties augšā. Vai tas neprasīja pārāk lielu piepūli?

-Tas nebija nekas briesmīgs. Es varēju pagulēties pēcpusdienā.

-Un tomēr, man šķiet, tāda kopšana augu diennakti… -Nepabeidzis teikumu, viņš noprasīja: Jādomā, jūs sapratāt, ko gribēju sacīt?

-Jā.

-   Es, proti, domāju kāpēc gan jums vajadzēja vienai tā noņemties? Naudas taču būtu pieticis, lai algotu vēl otru un pat trešo kopēju?

-Mans vīrs sev apkārt neparko necieta svešus cilvēkus.

-    Nu labi. Lai tas paliek. Kas, izņemot jūs un jūsu vīru, vēl dzīvoja šinī namā?

-    Evelīnei viņa meitai arī šeit ir viena istaba, tāpat Arturam viņa dēlam. Bet tie ne viens, ne otrs Rodenbergā nedzīvo.

-    Un kas vēl?

-Vairāk neviens. Gertnera kundze Gerda Gertnere, kas aprūpē saimniecību, aiziet pēcpusdienā pulksten četros. Pēdējo maltīti vakarā es viņam sagatavoju pati.

-    Un ko viņš vakar ēda vakariņās?

-Šķīvi attaukota buljona. Vēl grauzdētu maizi ar ļoti nedaudz sviesta un diabētiķu marmelādi.

-Vai tad viņš sirga ari ar cukurslimību?

-Nē, nesirga. Taču viņam bija noteikta visai stingra diēta, galvenokārt tāpēc, lai nepaaugstinātos holesterīna sastāvs.

-Un cikos viņš paēda?j

-Septiņos vakarā.

-Un pēc tam neiebaudīja vairs neko?

-   Izdzēra glāzi vīna. Īstenībā viņam nebūtu vajadzējis to darīt, bet… nu jā… negribējās laupīt viņam pat tādu sīku prieciņu.

-Vai to jūs izlēmāt pati? Es gribēju sacīt vai pati nolēmāt dot slimniekam alkoholisku dzērienu? Vai ārsts šai ziņā jūs atbalstīja?

-Doktors Krancs to zināja.

-Nu tā. Man šķiet, pagaidām metīsim mieru, sākumam pietiks. Virsinspektors Elmans sarosījās tā, it kā grasītos piezīmju grāmatiņu iebāzt atpakaļ kabatā, tomēr to neizdarīja. -Cik pavisam ir šās mājas atslēgu?

-   Pa vienai atslēgai ir man un Gertnera kundzei, pārējās divas glabājas pie Evelīnes un Artura.

-Un kā ir ar jūsu vīra atslēgu?

-Tā ir atslēga, ko lietoju es.

-   Vai jūs bieži mēdzāt iziet no mājas?

-Nē.

-Tad, lūdzu, parādiet man savu atslēgu.

-Kādēļ? viņa izbrīnījusies jautāja.

-Nu, vienkārši tādēļ, ka varbūt jums tā nozudusi. Tā taču varēja atgadīties?

Līza piecēlās un izvilka no savas pagultes prāvu brezenta somu, kurā mēdza glabāt nomaināmās biksītes un zeķes, mutautiņus, matu suku, ķemmi un šādus tādus savus sadzīves sīkumus. Vienā ar rāvējslēdzi aizvelkamā sānu nodalījumā atradās viņas atslēgu komplekts. Lūdzu, te būs mājas atslēga, viņa sacīja. -Tā otra ir automobiļa atslēga.

Kriminālierēdnis vērīgi aplūkoja atslēgas, taču rokā tās nepaņēma, pat nepieskārās tām.

-Pateicos, Hammera kundze. -Viņš vēl kaut ko ierakstīja piezīmju grāmatiņā un tad noglabāja to kopā ar rakstāmo savas žaketes kabatā.

-Jūs man krietni palīdzējāt tikt uz priekšu.

-Tiešām? Līza visai skeptiski atvaicāja.

-     Tiešām. Tagad es vismaz varu cik necik skaidrāk iedomāties situāciju. Viņš piecēlās uz devās uz durvīm, kas veda dārzistabā. Gandrīz pie pašām durvīm viņš apstājās un pagriezās atpakaļ.

-Sakiet, cik bieži jūs īstenībā mēdzāt kaut kur izbraukt ar automobili?

-Šad tad.

-Kādos gadījumos?

-Kad man vajadzēja tikt uz aptieku.

-Un citreiz nekad?

-Droši vien vēl kādreiz. Acumirklī nemāku jums tik precīzi to pateikt.

-Pateicos, Hammera kundze.

Līza jutās gaužām apjukusi, nesaprata, kas viņai tagad būtu darāms. Mirušais laikam jau bija aiznests.Tomēr blakusistabā viņa dzirdēja neskaidru vīriešu balsu murdoņu.

Pulkstenis jau tuvojās sestajai rīta stundai, tomēr zvanīt Evelīnei vai Arturam vēl bija par agru. Pēc stundas ieradīsies Gertnera kundze. Viņa droši vien būs pirmā, kas uzzinās notikušo.

Līza nosprieda, ka jāaiziet uz virtuvi un jāuzvāra tase kafijas, ko iedzert, bet tajā brīdī kāds pieklauvēja pie durvīm.

-Lūdzu, viņa gurdeni atsaucās.

Ienāca virsinspektors Elmans un viņam pa pēdām sekoja ļoti liela auguma slaids kungs, kura gludie, melnie, atpakaļ atsukātie mati atklāja augstu, platu pieri.

-Prokurors Goldbergs, Elmans uzņēmās iepazīstināšanu. Līza Hammera kundze.

-Pieņemiet manu dziļāko līdzjūtību, cienītā kundze, prokurors ierunājās un ar tumšajām acīm paraudzījās Līzā tik cieši, it kā vēlēdamies izpētīt viņas dvēseli līdz pašiem pamatiem.

-Paldies, viņa diezgan skadri atteica.

-Pēdu iezīmētāji ir darbu pabeiguši un aizgājuši, Hammera kundze. Tagad jūs drīkstat iet istabā.

-   Paldies, viņa atkārtoja un pati sev šķita kā papagailis, bet viņa vairs nespēja sakopot sevī tik daudz spēka, lai izrādītu īpašu laipnību vai risinātu sarunu.

Kungi aizvācās, un Līza devās uz virtuvi, kur iedarbināja kafijas automātu. Virtuve bija neliela un ļoti moderni iekār-

tota. Tā bija izbūvēta tikai pēc Bruno saslimšanas, viņa pirmās sievas nāves un bērnu aiziešanas no mājas. Virtuvei bija viens logs, kas vērās uz ielas pusi.

Kamēr verdošais ūdens tecēja caur filtru, Liza pa logu noraudzījās uz kriminālierēdni un prokuroru, kas, izgājuši cauri priekšdārzam, kādu brīdi vēl kopā pakavējās uz ietves un sarunājās. Tad tie atvadījās un gariem soļiem devās projām, laikam pie saviem automobiļiem, kurus atbraucot nebija varējuši atstāt tieši mājas priekšā. Policijas patruļmašīna pa to laiku bija aizbraukusi.

Gerda Gertnere bija resna sieva, kas tomēr, par spīti tuklumam, kustējās varen aši un veikli. Viņas apaļā seja, kurā nebija gandrīz nevienas grumbas, pauda šķietamu mātes maigumu, kāds viņai īstenībā gan nemaz nepiemita. Gertnera kundzes vīrs bija miris, bērni viņu pametuši, un tagad viņa dzīvoja viena.

-Katram jāpadomā, kā iekārtoties, ja gadās palikt dzīvē vienam pašam, kā man trāpījies. Tas bija viens no viņas visvairāk lietotajiem sakāmajiem, ko viņa skandināja bieži jo bieži.

Gertnera kundzei bija piecdesmit divi gadi, visai agri nosirmojušos matus viņa bija nokrāsojusi blondus un pie Hammeriem strādāja jau desmit gadus.

Vēsti par fabrikanta nāvi Līza viņai paziņoja, cik vien saudzīgi spēdama.

-Nu jā, to jau varēja domāt, ka viņš vairs ilgi nevilks, - (

Gertnera kundze bez mazākā satricinājuma noteica.

-Tik un tā tas ir smagi un bēdīgi, Līza sacīja.

-Kuram tad tas smagums un bēdas, lūgtum? Jūs beidzot esat tikusi uz brīvām kājām un dabūsiet vēl krietnu žūksni naudas, bet varbūt viņš man arī ko novēlējis, lai gan tam es īsti neticu. Lai jau nu būtu kā būdams, tādu vietu kā šeit es dabūšu vieglāk par vieglu. -To pateikusi, viņa it lepni nostatīja savu plastmasas somu uz virtuves galda.

-    Situācija nav gluži tik vienkārša. Hammera kungs nav miris dabiskā nāvē.

-    Ūja! Nu tikai nesakiet vēl, ka viņš pats sev padarījis galu!

-Tā nav, Gertnera kundze.

Saimniecības vadītāja iepleta acis. Ko, vai tad būtu nožmiegts, vai?

-Viņš ir nodurts.

-Kas t’ viņu nodūris?

-Tas vēl nav zināms.

-Debesīt balto! Jācer, ka šie labi drīz visu izdibinās. Citādi mums te vēl būs nepatikšanu līdz kaklam.

-Nav jau tik briesmīgi, ja sirdsapziņa tīra.

-Tāda man ir, un kā vēl! Kālab lai es būtu gribējusi šo nogalēt? Mani jau viņš nevarēja spīdzināt, man viņš klāt netika.

-Mani ari ne, Gertnera kundze. Viņš cieta sāpes un bija viegli aizkaitināms, un viņš gremzās par to, ka bija tik nevarīgs. Es tomēr esmu cieši pārliecināta, ka uz mani viņš turēja labu prātu.

-Viņam netrūka pamata to darīt. Ko gan viņš bez jūsu palīdzības būtu iesācis?

-Nu man vajadzēs paziņot bērniem.

-Vai gribat, lai izdaru to jūsu vietā? Es labprāt to uzņemšos.

-Pateicos, Gertnera kundze. Tas ir gaužām mīļi no jūsu puses. Bet man tomēr vajadzēs to nokārtot pašai.

-Kas tagad notiks ar saimniecību, māsa… vai, atvainojiet! … Hammera kundze? Vai te viss tiks izbeigts?

-Man nav ne jausmas.

-Jūs takšu negribēsiet te palikt uz dzīvi, un Evelīne jau nepavisam, un kas attiecas uz to jaunekli Arturu …

-    Par to mums patlaban gan nav jālauza galva, Līza viņu pārtrauca.

-Bet man takšu jāzina…

-To es gluži labi saprotu. Tomēr pašlaik jums nekas cits neatliks, kā nogaidīt, ko Evelīne un Arturs izlems.

-Pie Artura es te gan nepalikšu, neparko nepalikšu. Viņš ir mīļš puika, bet tāds viendienītis, ka bail, un ja par to Evelīni… tā ir vēl negantāka par veco kungu.

Līza paraustīja plecus. Lai nu pagaidām viss paliek, kā ir, Gertnera kundze. Kā jau jūs teicāt es te nekādā ziņā nepalikšu. Ko gan lai es te iesāktu?

-Diezin, kad ta nolasīs testamentu?

-Man šķiet pēc bērēm.

-Vai t’ jums nebūs grūti to sagaidīt?

-     Nē, Gertnera kundze. Bet nu gan atvainojiet mani, lūdzams. Iešu piezvanīt viņa bērniem.

Pusstundu vēlāk saimniecības vadītāja pabāza galvu dārzistabā. Policija! viņa iesaucās.

Līza patlaban bija sākusi novākt veļu no nelaiķa gultas.

-Atkal policija? -viņa noprasīja un šķita drīzāk apskaitusies nekā iztrūkusies.

-    Divi gabali, pavēstīja Gertnera kundze. Šiem esot pavēle izdarīt mājā kratīšanu.

-Nu lai tad sāk vien kratīt.

-Vai man palikt pie šiem?

-    Nav ne jausmas. Pavaicājiet viņiem, vai tas nepieciešams.

-Nu tad tā izdarīšu. -Gertnera kundzes galva nozuda aiz durvīm.

Pa pusviru atvērtajām durvīm Līza dzirdēja viņu sarunājamies ar policistiem, bet nepievērsa tam nekādu uzmanību un sarunā neieklausījās. Uz galdiņa blakus gultai vēl stāvēja medikamenti, ko slimnieks bija lietojis; Līza tos visus sabāza atvilktnē. Tad sāka prātot, vai gultu, kas lielajā, tīkamajā istabā izskatījās kā neiederīgs svešķermenis, ar Gertnera kundzes palīdzību nevajadzētu aizvākt uz bēniņiem, taču beigās nolēma to nedarīt. Evelīne, iespējams, varētu iedomāties, ka viņa jau sāk mājā rīkoties kā saimniece.

Policistu smagie soļi un skaļā durvju klaudzināšana viņu padarīja nervozu.

Gertnera kundze paaicināja viņu brokastīs mazajā salonā, kur uz balti apklātā galda nolika tai priekšā olu kulteni ar speķi.

Līza paskatījās uz taukaino dzelteno masu, un viņai uznāca viegls nelabums.

-Nu ēdiet jel, saimniecības vadītāja uzstāja.

-Nevaru.

-To jūs tik tāpat vien iedomājaties. Jūs takšu nedrīkstat palikt tukšā dūšā, kad Šie ņems jūs priekšā pratināt.

-Mani jau nopratināja.

-    Un jūs varbūt iedomājaties, ka ar to jau viss galā? Tas vēl ir tikai pats iesākums.

-    Nemālējict nu velnu tik melnu! Līza noteica, ielēja sev tasē kafiju, paņēma vienu no svaigajām brokastmaizltēm un pārlauza. Es zinu, , ka jūs to visu darījāt no labas sirds, Gertnera kundze, bet vāciet vien, lūdzu, to kulteni atkal nost.

-Vai t’ lai gāžu to atkritumu spaini? Nekā, tad labāk ņemšu un apēdīšu to pati. Gertnera kundze piesēda pie galda un tikai tad pavaicāja: Es takšu drīkstu, vai ne?

Ne vārda nebildusi, Līza pasniedza viņai nazi un dakšiņu. Nekad viņai nebija veicies izrādīties par mājas kundzi. Kālab lai sāktu tieši tagad, kad viss tik un tā tūdaļ būs galā?

Saimniecības vadītāja nekavēdamās sāka ar labu ēstgribu tiesāt brokastis.

-Vai jūs ar zināt, ko šie meklē? viņa ar pilnu muti noprasīja.

-Man nav ne mazākās jēgas.

-Nu to slepkavības ieroci, saprotams.

-Vai viņi jums to sacīja?

-Tas nemazam nebija vajadzīgs. Tāpat skaidrs kā diena.

-Man gan tas neliekas skaidrs. Kālab lai slepkava būtu to rīku atstājis šeit? Daudz vienkāršāk taču bija to paņemt līdzi un nozudināt kaut kur citur.

-Drošāk jau nu varbūt gan, bet vai vienkāršāk? Viss atkarīgs no tā, cik tas daikts liels, un turklāt takšu tas bija samircis asinīs. Gertnera kundze teatrāli nodrebinājās.

-    Vaimandieniņ, nemaz nespēju to iedomāties!

-Galvenais, ka, par spīti visam, jums tomēr ēdiens iet pie sirds.

-Nevajadzētu jums gan nemaz tik nejauki zoboties, māsa Līza.

-Hammera kundze, Līza maigi aizrādīja.

-Manis pēc. Bet taisnība ir un paliek, ka nav jau katram tādi dzelzs nervi kā jums. To esmu teikusi jau no laika gala.

Vēlāk Līza jau gribēja ķerties un sakārtot bibliotēkas istabu, kad pie durvīm pieklauvēja. Viņa pacēla galvu, bet nebilda ne vārda. Tad pusviru durvis no vestibila puses atdarījās un istabā ienāca divi jauni policisti civilā tērpā.

-Mums žēl, ka vajadzēs jūs traucēt, viens no tiem ierunājās.

-    Ceru, ka neesat sataisījuši briesmīgu nekārtību, Liza atteica.

-Centāmies visu, cik iespējams, nolikt atpakaļ vietā.

-Vai nu esat beiguši?

-Palikusi vairs tikai šī viena istaba.

-Te gan jūs nekā neatradīsiet. Te es naktī gulēju.

-Jā, to mēs zinām, sacīja atkal tas pats pirmējais teicējs, drukns puisis cirtainiem gaišiem matiem, kurš, liekas, bija uzņēmies runasvīra lomu.

-Vai pagrabu arī pārmeklējāt? -Līza jautāja. Pagrabstāvā ir vēl viena liela virtuve.

-Esam pārmeklējuši. Visu, izņemot atkritumu tvertnes, bet tās pārlūkosim pašās beigās.

-Un kā tad ar dārzu?

-Tas mums diviem vien par lielu. Dārza pārstaigāšanai mums jāpieaicina palīgspēki.

-Nu tad dariet jel to!

-Atvainojiet, lūdzu, bet patlaban pienākusi kārta šai istabai.

-Nav taču iespējams, ka slepkava būtu varējis slepkavības ieroci noglabāt šeit.

-Kā jums ienāca prātā pieminēt slepkavības ieroci?

-Tieši to taču jūs meklējat. Ko gan citu?

-Visu iespējamo, Hammera kundze. Jūs tak esat Hammera kundze, vai ne?

-Jā.

-Un es esmu policijas vecākais uzraugs Helmke, un tas ir mans kolēģis Meierleins.

-    Necentīšos apgalvot, ka sevišķi priecājos ar jums iepazīties.

-Uz to mēs arī nemaz neceram, Hammera kundze, ceram

vienīgi, ka jūs mūs nekavēsiet pienākuma pildīšanā.

-Es tikai nesaprotu, kāds no tā varētu būt labums.

-Atstājiet vien to mierīgi mūsu ziņā. Helmke norādīja uz brezenta somu, kas stāvēja pagultē. Vai tā pieder jums?

-Jā.

-Vai jūs, lūdzu, to neatvērtu?

Līza pat negrasījās pieliekties. Dariet, kas jums jādara, viņa griezīgi noteica.

Meierleins pieliecās un izcēla somu no pagultes; tad atvilka rāvējslēdzi.

Helmke sāka kravāt no somas ārā visu, kas vien tur atradās, un katru lietiņu nolika uz astoņstūrainā galda.

-Izskatās gandrīz tā, it kā jūs būtu gatavojusies laisties lapās, viņš ieteicās.

-Nē.

-   Bet kālab tad jums te visas šitās mantas?

-Ja jūs mazliet uzmanīgāk paraudzītos apkārt, tad pamanītu, ka šeit nav ne skapja, ne kumodes, kur es būtu varējusi savas mantiņas salikt.

-Jūs tātad apgalvojat, ka esat dzīvojusi kā ceļojumā?

-Jā.

-   Un kā tad ir ar jūsu drēbēm un pārējo?

-    Tās jums īstenībā gan būtu vajadzējis pamanīt. Tās karājas skapī augšā guļamistabā.

-Ak tā.

Līza nojauta, ka policists vēl joprojām nespēj atrast kopsakaru, tāpēc negribīgi paskaidroja: Guļamistabā es parasti tikai pārģērbos un izmantoju vannasistabu, kas atrodas tai blakus. Taču dažreiz neiznāca vaļas skriet augšā, un tāpēc es visu nepieciešamāko saliku somā.

-    Tātad jūs teorētiski dzīvojāt augšā, bet praktiski šeit lejā, vai tā?

-To jūs ļoti jauki pateicāt.

-   Bet jums taču šeit nav pat radio, nemaz nerunājot par televizoru.

-Vai jūs nezināt, ka mēdz būt arī cilvēki, kas spēj iztikt bez tā?

-Godīgi sakot, man nav gadījies nevienu tādu sastapt.

Līza saprata, ka tagad jākļūst piekāpīgākai, ka viņa gluži bez vajadzības izturējusies tik izaicinoši.

-Kad es gribēju paklausīties mūziku vai noskatīties kaut ko televīzijā, darīju to kopā ar vīru. Dārzistabā bez tam vēl ir skaņuplašu atskaņotājs un videomagnetofons. Tātad laika kavēkļu netrūka.

-    Bet jūs vienmēr bijāt spiesta pakļauties tam, ko vēlējās jūsu vīrs.

-Tas taču jādara gandrīz visām sievām.

Meierleins pa to laiku bija sācis ļoti sistemātiski vākt ārā grāmatas no viena plaukta. Katru grāmatu viņš pavēra vaļā un pāršķirstīja. Līza satvēra novākto gultasveļu, ko bija sabāzusi segas pārvalkā, un pagriezās uz durvju pusi.

-    Lūdzu, atstājiet veļu tepat, Helmke aizrādīja.

Liza nepacietīgi paskatījās pārmijus no veļas saiņa uz jauno policistu, tad ļāva sainim nokrist uz grīdas.

-Vai varu vēl kaut ko jūsu labā izdarīt?

-Jā, Hammera kundze. Atnesiet mums kāpnes. Vai atsūtiet tās ar saimniecības vadītāju. Viņš paskatījās augšup uz augsto grāmatām noklāto sienu.

Līza neviļus ieprātojās, cik muļķīgi un nelietderīgi būs pārmeklēt pašus augšējos plauktus, jo ikviens, kas būtu vēlējies tur kaut ko noslēpt, pat uz krēsla pakāpdamies, nebūtu varējis aizsniegties līdz augstākajiem plauktiem. Viņa varītēm apspieda piezīmi, ko gribējās izteikt šai sakarā, un, cik nu laipni spēja, vienīgi noskaitīja:

-Tiks izdarīts, policijas virskārtībnieka kungs.

Tad viņa aizgāja. Un savā prātā nodomāja, ka būtu pilnīgi bezjēdzīgi ar šiem cilvēkiem strīdēties. Vienalga, agrāk vai vēlāk reiz šis murgs beigsies.

Vēl tajā pašā vakarā atbrauca Evelīne no Minhenes, kur tā jau nezin kuro gadu studēja mākslas vēsturi un arheoloģiju. Viņa piebrauca savā kabrioletā un trīsreiz uztaurēja. Līza atvēra garāžas durvis no iekšpuses. Mugurā viņai bija melna, tai pašā dienā nopirkta kleita.

-Paskat vien -sērojošā atraitne. Tie bija Evelīnes pirmie vārdi apsveicinoties.

-Tev arī vajadzēs nopirkt kaut kādas melnas drānas.

Evelīne pa to laiku bija izkāpusi no mašīnas. Viņa, kā vienmēr, izskatījās žilbinoši. Baltsārta āda, koši zilas, mirdzošas acis, mati kviešu dzeltenumā. Viņu klasē Evelīne bija pirmā meitene, kam uzbrieda krūtis, un tās viņu padarīja par visiekārojamāko puiku acīs. Tagad viņa Līzas skatījumā šķita maķenīt par apaļu, tomēr vīrieši viņu joprojām lidin aplidoja.

-Man gan šķiet, ka ar pelēko kostīmu iztikšu itin labi, viņa noteica, noglauzdama žaketi.

-    Šeit mazpilsētā tas neies cauri, Līza aizrādīja. Un melns tev kolosāli piestāvēs.

-Nu labi, ja jau vajag, tad vajag, rīt aiziešu kaut ko nopirkt. Viņa atvēra bagāžnieku.

Līza jau grasījās Evelīnei piepalīdzēt, tomēr ieraudzīja, ka tā paņēmusi līdzi tikai pašu nepieciešamāko.

-Nu, ilgāk par trim dienām taču nebūs te jāpaliek, kā tu domā?

Tas atkarīgs no tā, kad viņu izdos apbedīšanai.

-   Tu gribi sacīt, ka viņu sagraizīs?

-Jā. Noteikti.

Vajadzēja viņam tādu galu piedzīvot! Godīgi sakot, es to nepavisam nespēju aptvert. Neliegšos man dažu labu reizi ir kārojies viņu nosist. Bet ka naktī kāds varētu ielavīties mājās un viņu aizmigušu nokaut, tas ir kaut kas pavisam cits. Vai policijai pret kādu ir aizdomas?

-    Pret mani, vismaz man tā liekas.

Evelīne pilnā kaklā iesmējās.

-Tur nu katram jāsmejas. Tu esi vienīgais cilvēks, kas viņam vispār bija pieķēries. Ja nebūtu bijusi pieķērusies, tad taču nemūžam nebūtu spējusi to visu paciest tik mierīgā garā.

Runādamās abas sievietes bija iegājušas mājā un tagad stāvēja viena otrai pretī vestibilā.

Lai nu būtu kā būdams, Liza sacīja, gan jau viņi paši atjēgsies. Tā kā es nekā ļauna neesmu darījusi, man arī nekas ļauns nevar notikt.

Evelīne sarauca glīto, ieapaļo pierīti, tomēr tūdaļ atjēdzās un nelāgo niķi izlaboja. Bet varbūt tev tomēr labāk nolīgt advokātu.

Ko niekus. Tā būtu zemē nomesta nauda.

-Domāju, ka tev mantojumā tiks krietns žūksnis.

-Tā viņš man tika solījis.

-Bet?

-Pirms divām nedēļām viņš ataicināja notāru. Un īsi pirms tam mums pagadījās viens no parastajiem strīdiem … tu jau pati zini, kā viņš gandrīz zaudēja sajēgu tanīs brīžos, kad jutās pavisam slikti.

Vai arī tad, kad izņēmuma kārtā kādreiz jutās maķenīt labāk. Skaidrs! Bet viņš nekādi nevarēja tevi pilnīgi izslēgt no testamenta. Galu galā jūs tomēr bijāt precējušies.

-Uz papīra. Un tu viņu pazīsti. Juridiskā ziņā viņš bija ļoti slīpēts.

-Jā. Un vienmēr gatavs uz jebkādu draņķību.

Līza ieskatīja par labāku šai stadijā sarunu pārtraukt.

-Vai negribi nomazgāties un atsvaidzināties? Es pa to laiku sagādāšu vakariņas.

-Jā, uzģērbšu kaut ko ērtāku. Pēc tam jau varēsim čabēt vai visu nakti.

īstas draudzenes šīs abas sievietes nekad nebija bijušas, kaut vai tas vien, ka Evelīne bija no bagātām mājām, bet Līza pavisam vienkāršu vecāku bērns, būtu kavējis draudzības izveidošanos, tomēr viņas ilgus gadus bija mācījušās vienā klasē un pazina vienus un tos pašus jauniešus. Tāpēc viņām tiešām netrūka, pat ko runāt. Līza apvaicājās par Evelīnes dzīvi lielpilsētā un uzzināja, ka viņai sākusies jauna mīlestība ar bagātu, izskatīgu vīrieti, kas darbojās eksporta un importa tirdzniecībā un kam piemita viens vienīgs trūkums tas bija precējies. Ik saruna beigu beigās, protams, atgriezās atpakaļ pie Bruno Hammera, viņa nāves un policijas izdarībām. Šis temats Evēlīni aizrāva un valdzināja tik lielā mērā, ka viņa nemaz nepamanīja, cik nelabprāt Līza risina šīs sarunas. Viņas uzturējās mazajā salonā ar vīna pudeli galdā un aizsēdējās ļoti ilgi.

Beidzot Līza ierunājās, ka jāiet gulēt.

-Atvaino, Evelīn, viņa sacīja, gardi nožāvādamās, -man šī bija gara diena. Esmu līdz nāvei nogurusi.

-Nabadzīte. Man tas nemaz neienāca prātā.

Līza piecēlās. Ja vēlies vēl kaut ko iedzert, tu jau zini, kur viss atrodams.

-Paldies, nē. Iešu augšā un likšos gulēt. Kaut gan nespēju iedomāties, kā varēšu šai mājā iemigt.

Tukšo pudeli, glāzes un cepumu trauciņu Līza salika uz paplātes.-Varu tev iedot tableti.

-Nē, tad labāk paņemšu līdzi augšā pudeli viskija.

-Ja tev liekas, ka tā ir labāk, lūdzu, Līza noteica un aiznesa paplāti uz virtuvi.

Evelīne izgāja viņai līdzi. Vai tad tev nemaz nav bail?

-No kā?

-   Nu paklausies! Pagājušajā naktī šajā mājā rīkojies slepkava. Vai tas tevi tiešām nebiedē? Ka te kuru katru brīdi var ienākt, kas grib, un tu to pat nepamani?

-    Otrreiz taču tas pats cilvēks šurp nenāks.

-Kā tu to tik droši vari zināt?

-Viņš ir izdarījis to, ko gribēja darīt.

-Vai tu netici tam, ko runā, ka slepkavu vilktin velkot atpakaļ uz slepkavības vietu?

-     Par to man nav ne jausmas. Bet viņš būtu pēdīgais muļķis, ja paļautos tādai vilkšanai.

-Tev nu gan ir nervi.

-Kā tad -dzelzs nervi. To es šodien dzirdu jau otro reizi.

Nākamajā dienā abas jaunās sievietes tajā pašā tā sauktajā mazajā salonā sēdēja pie pusdienām, kad atskanēja zvans pie ārdurvīm un pēc maza brītiņa istabā ienāca Arturs Hammers.

-Hallo, es ari esmu klāt, viņš sveicinot uzsauca. Arturs bija slaiks, divdesmit divus gadus vecs jauneklis. Viņam bija glīti veidota seja un biezi mati tādā pašā košā kviešu zeltainumā kā māsai. Taču acis viņam nebija ne zilas, ne starojošas, bet gan pelēkas un mazliet dūmakainas. Ģērbies viņš bija, ja tā var teikt, ar nolaidīgu eleganci.

-Kālab tu ierodies tikai tagad? -Evelīne noprasīja. -Mēs tevi izgaidījāmies vakar.

-Mana ķerra sagāja čupā. Vajadzēja braukt ar vilcienu.

-Galvenais, ka esi klāt, noteica Līza un uzsmaidīja viņam, tad piecēlās; mazliet biklais zēns viņai patika jau kopš seniem laikiem. Atvainojiet mani uz mirkli, gribu aprunāties ar Gertnera kundzi, ko viņa var sameklēt tev pusdienām.

-Paldies, nav vajadzīgs. Es stacijas bufetē notiesāju pāris desiņu. Gertnerienei es to jau pateicu.

-Tad apsēdies te pie mums. Arī Līza atgriezās pie galda un turpināja pārtraukto maltīti pusdienām bija sagatavota jēra karbonāde ar sakņu piedevām.

-Vai tev atkal gadījās kāda avārija? Evelīne noprasīja.

-Tik traki nav. Es tikai, iebraukdams apakšzemes garāžā, saskrambāju labās puses dubļu aizsargu.

-Un tāpēc tu nevarēji braukt ar mašīnu?

-Izgadījās tā, ka biju to aizbraucis uz darbnīcu, un tieši tajā brīdī piezvanīja Līza. Apgriezis vienu no polsterētajiem krēsliem otrādi, viņš apsēdās uz tā jāteniski un nepatikā saviebās. Ko tas nozīmē vai tu mani pratini?

-Kur nu tas tikai ģenerālmēģinājums. Sagatavojies, ka šeit tevi nopratinās pa īstam.

-Kāda plānprātība! Tikai galīgi sajucis cilvēks būtu spējīgs iedomāties, ka es drāztos šurp no Štutgartes, slepus iemanītos mājā un piebeigtu tēvu.

-     Un kas var galvot, ka to kruķu vidū nav arī tādi īsti jukušie?

-Tur tev taisnība, viņš piekāpīgi noteica.

-Kāpēc tu zvanīji pie durvīm? Vai tad tev vairs nav pašam savas atslēgas?

-Neļauj karbonādei atdzist, Līza atgādināja. Par to visu varēsiet izrunāties vēlāk.

Evelīne nogrieza kumosu un iebāza to mutē. Garšīgs gan. Cept un vārīt tā Gertneriene prot uz goda.

-    Es ļoti priecājos, ka tev nav zudusi ēstgriba, Arturs piebilda ar vieglu ņirgu balsī.

-Kāpēc lai šī man būtu zudusi? Vai tu patiesi domāji un gaidīji, ka es tēlošu sāpju sagrauzto pakaļpalicēju?

-Tas tomēr piedienīgāk, nekā tēlot kriminālizmeklētāju.

Nepārtraukdama pilnām mutēm ēst, Evelīne turpināja: -Nu, kas tad noticis ar tavu atslēgu?

-Biju pārliecināts, ka man tā kabatā. Arturs apčamdīja kabatas. Bet, kad gribēju to izmantot, neatradu.

-Tev taču jāzina, vai atslēgu iebāzi kabatā vai ne.

-Nē. Nezinu, un viss. Atšķirībā no tevis, man notikušais nejēdzīgi sajauca domāšanu.

-Nu papūlies vien atcerēties.

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

-Kad tu biji atbraucis šurp tēva dzimšanas dienā, tev atslēga vēl bija, Līza centās Arturam palīdzēt.

-Jā, toreiz bija gan. Bet pēc tam neesmu to vairs redzējis. -Vēl viņš itin satriekts piebilda: Vai būtu briesmīgi slikti, ja man tā būtu pazudusi?

-   Vai tad tu nebiji to piekāris pie savu pārējo atslēgu saišķa?

-   Nē, nebiju vis. Cik tad man tā bija vajadzīga augstākais divas vai trīs reizes gadā. Kādēļ man būtu vajadzējis to pastāvīgi nēsāt līdzi?

-Piemēram, tādēļ, lai to nepazaudētu.

-   It kā tas nevarētu jebkuram atgadīties?

-Kur tu Štutgartē to glabāji?

-Rakstāmgaldā. Augšējā atvilktnē. Viņš pēkšņi piesita ar plaukstu pie pieres. -Nupat atkal atcerējos! Šorīt gribēju to paņemt, un tās vairs tur nebija. Taču pamatīgāk es par to nepadoiņāju. Un, kad ierados šeit, man tā vispār bija pagaisusi no atmiņas.

-Tāpēc, ka tu biji tik briesmīgi izmisis un satraukts, vai ne? -Evelīne zobgalīgi apvaicājās.

Arturs pietraucās kājās. Jā un vēlreiz jā! Mūsu tēvs noslepkavots pats savā mājā. Tev tas neliekas pietiekami svarīgs iemesls satraukumam, bet man gan! Es jūtos drausmīgi.

-Nebrēc uz mani tā, mazais! Tev, tieši otrādi, ir vislielākais iemesls justies pateicīgam, -Evelīne, to teikdama, skrubināja salātus.

-    Un kālab, ja drīkstu jautāt?

-Tālab, ka man ir izdevies kopā ar tevi izstrādāt ticamu versiju par tavas atslēgas pazušanu. Kad tu no rīta gribēji atslēgu paņemt, tās galdā vairs nebija. Visu pārējo es tavā vietā sarunā ar policiju vispār nepieminētu.

-Kāpēc?

Tāpēc, ka tas tevi atbrīvotu no aizdomām, Artur, -Līza paskaidroja. Ja tev nebija atslēgas, tu, zināms, nevarēji slepeni iekļūt mājā.

-Nolādēts! Arturs uzkliedza un nikni iespēra pa krēslu, uz kura bija sēdējis. Vai jūs te visi esat nojūgušies?

-Tu, protams, Evelīne bez mazākā satraukuma turpināja, būtu varējis arī vēlāk pats to aizmest vai pazaudēt.

Arturs nikni izmetās ārā no istabas.

-   Nu tu gan viņam uzbruki nepelnīti cietsirdīgi, Līza noteica.

-Tas viss notiek viņa paša labā. Viņš ir pārlieku juceklīgs zēns.

-   Lai viņš runātu cik jyceklīgi runādams, nevienam taču pat prātā neienāktu nopietni viņu turēt aizdomās.

-Un kāpēc gan ne? Tu gluži labi zini, ka tēvs allaž pret viņu bija paskops, un no laika gala viņam patika Arturu visādi tērpināt.

-Es gan to vērtēju mazliet citādi. Viņš bija par dēlu visnotaļ norūpējies un gribēja to izaudzināt par krietnu, darbīgu cilvēku. Tēvam būtu daudz labāk paticis, ja viņš būtu varējis dēlu uzslavēt, nevis tērpināt, kā tu teici.

-Šaubos gan, vai arī Arturs to izjuta tādā veidā.

-Lai bija kā būdams, viņš pret tēvu vienmēr izturējās ar cieņu.

-Ar cieņu! -Evelīne iesmējās. -Man gan liekas, tu gribēji sacīt padevīgi un pazemīgi.

-Viņš bija visai uzmanīgs pret tēvu. Kad atbrauca šeit padzīvot, viņi stundām spēlēja šahu.

-   Un viņš ļāva tēvam uzvarēt.

-It kā tas būtu bijis vajadzīgs! Tu gauži labi zini, ka jūsu tēvs bija desmitkārt pārāks par Arturu, un ne tikai šaha spēlē vien.

-Tu, kā redzu, gribi iztēlot, it kā viņu starpā būtu valdījušas sirsnīgas tēva un dēla attiecības?

-   Izcili spējīgam un veiksmīgam tēvam, kas līdzīgas īpašības kāro redzēt dēlā un izvirza tam augstas prasības, allaž var rasties domstarpības ardēlu.Tas nav nekas neparasts. Bet Bruno viņu mīlēja, es esmu pārliecināta, ka Arturs nevarēja to neizjust.

-Nu gan joki! Man ne sapnī nerādījās, ka tev piemīt tik romantiska uztvere!

-Tam nav nekāda sakara ar romantiku. Es labi zinu, ko runāju, jo man tomēr visu laiku bija izdevība viņus abus novērot, turpretī tu jau vispār gandrīz nekad vairs mājās nerādījies.

Evelīne vispirms neatbildēja neko, bet tad nomurdēja:

-Vai tu grasies man to pārmest?

-Tēvam tas sagādāja lielas sirdssāpes.

-Nešaubos, ka viņš labprāt būtu arī man iedalījis darba stundas viņa aprūpēšanā.

-Tas varētu būt iespējams. Bet tev jau arī tiešām nebūtu kronis nokritis, ja tu kādreiz būtu mani maķenīt nomainījusi, kaut vai uz kādu laiciņu vasaras brīvdienās.

-Labāk pasaki man paldies, kii es to nedarīju. Ja es būtu to darījusi, tev būtu zudusi brīnraķā iespēja notēlot dižo, nesavtīgo upurnesēju.

-     Kāpēc tu vismaz nupat augustā neatbrauci uz viņa dzimšanas dienu? Nesāc nu vien stāstīt, ka biji projām Savienotajās Valstīs. Ja tu mazdrusciņ būtu gribējusi, ceļojuma laiku varēja iekārtot arī nedaudz citādi.

-   Tikai tālab vien, lai viņš atkal ņemtos mani dīdīt un audzināt?

Līza apvaldīja nopūtu. Nav jau arī vairs nekādas jēgas par to runāt. Tagad viss ir pagājis.

-Paldies Dievam.

-Tev katrā ziņā jāpapūlas pierunāt Arturu, lai nopērk sev kaut kādas tumšas drēbes. Šai nolūkā vislabāk aizbraukt uz

Traunšteinu. Es ari tā izdarīju. Tas, protams, nav jādara, ja jums abiem gluži vienalga, kā jūs pa visiem stūriem un kaktiem aprunās.

-    Ak vai tas man vispār nebija ienācis prātā. Evelīne piecēlās. Paldies par brīdinājumu. Žēlīgā debess, kā es ienīstu šo mazpilsētas sasmakušo dzīvi!

Taču šinī dienā Evelīnei un Arturam neizdevās iegādāties sēru tērpus. Gertnera kundze vēl nebija paguvusi novākt pusdienu traukus, kad jauna asistenta pavadībā ieradās virsinspektors Elmans. Abi izturējās pieklājīgi un laipni. Liza nodeva viņu rīcībā bibliotēkas istabu. Tā pa šo laiku bija pārkārtota. Gulta aizvākta uz bēniņiem, bet tās vietā nolikts masīvais rakstāmgalds, pie kura Bruno Hammers savulaik mājā bija strādājis. Aiz rakstāmgalda stāvēja pamatīgs krēsls ar augstu atzveltni. Tanī ērti novietojās Elmans. Asistents iekārtojās viņam līdzās uz parasta krēsla. Viens no abiem klubkrēsliem, kas stāvēja pie astoņstūru galda, tika pievilkts pie rakstāmgalda, kur apsēsties lieciniekam.

Liecinieki nāca pēc kārtas cits aiz cita. Pirmo nopratināja Evelīni. Tā no bibliotēkas istabas iznāca tikpat pašapzinīga un starojoša, kāda bija tur iegājusi. Arturu pratināja ilgāk, viņš atgriezās īgns un apjucis, ar pārējiem vispār vairs negribēdams ne vārdu pārmīt. Viņš tūdaļ uzgāja augšā savā istabā un ieslēdzās. Turpretī Gertnera kundze iznāca ārā kā spārnos. Viņa līksmi un bez kautrēšanās izbaudīja lielisko izdevību kļūt par aktīvu līdzdalībnieci īstā slepkavības izmeklēšanā. Līza, gluži otrādi, izjuta pratināšanu kā īstu mocību un centās no tās iespējami noslēgties.

-    Nesaprotu, ko jūs vēl no manis gribat, viņa sacīja, apsēdusies un ceļus cieši kopā saspiedusi. Es taču jums izstāstīju visu, kas man zināms.

-Varbūt jums vēl šis vai tas ienāks prātā.

-Noteikti neienāks.

-Tad es ari apmierināšos, ja jūs būsiet ar mieru apstiprināt savus iepriekšējos izteikumus. Šoreiz mans asistents sarunu stenografēs, mēs sastādīsim īstu protokolu, kuru rit palūgšu, lai jūs parakstāt. Jūs un arī pārējie.

Virsinspektors Elmans piestūma viņai tuvāk cigarešu paciņu.

-Paldies, es nesmēķēju, viņa dzedri atteica.

-Es tomēr ceru, ka jūs neņemsiet ļaunā, ja es aizsmēķēšu.

-   Šaubos, vai tam būtu kāds svars, ja es teiktu, ka tomēr ņemtu ļaunā.

Elmans jau bija sagatavojies izvilkt no paciņas cigareti, lai aizkūpinātu, taču, to dzirdēdams, nolika paciņu atpakaļ uz galda.

-Jūs esat saimniece šai namā.

-Manis dēļ smēķējiet vien, ja nespējat atteikties.

-    Lai paliek, tas nav obligāti, varu izturēt.

-Es jums ticu. Lūdzu, aizmirstiet manu piezīmi. Es parasti tāda neesmu.

Elmans aizkūpināja cigareti, un Līzai likās, ka viņš jūtas atvieglots.

-Bet kāda pašreiz jūs esat? Elmans uztvēra piezīmi.

-Šokēta. Apjukusi. Nervoza.

-   Lai nu kā ir pagājušas vairāk nekā divdesmit četras stundas, kopš atradāt mirušo.

-Un jums šķiet, ka tam vajadzētu būt pietiekami ilgam laikam, lai samierinātos ar slepkavību? Viņš tomēr bija mans vīrs.

-    Šajā sakarā gribu jums uzdot jautājumu… Elmans noņēma brilles un sāka ar lignīna mutautiņu spodrināt stiklus. -…vai jums ar vīru bija dzimumattiecības?

-Vai man uz to jāatbild? '

-Kāpēc gan ne?

-Tāpēc, ka tam nav nekāda sakara ar izmeklēšanu.

Bez brillēm, ar tuvredzīga cilvēka mazliet apduļķoto skatienu Elmans šķita daudz pieejamāks. Tomēr viņa balss skanēja ļoti enerģiski, kad viņš aizrādīja: Lūdzu, ļaujiet par to spriest man.

-Es tomēr nevēlos par to runāt.

-Vai bīstaties, ka tas varētu jūs kompromitēt?

-Kādā ziņā kompromitēt? Es vienīgi domāju, ka gar to nevienam svešiniekam nav nekādas daļas.

-    Bet jūs nenoliedzat, ka tad, kad devāt viņam jāvārdu, viņš jau bija ļoti slims?

-Jā.

-Tik slims, ka pat nespēja aizbraukt uz dzimtsarakstu biroju un tāpēc laulību ceremoniju vajadzēja sarīkot šeit mājās?

-Ja jums tas jau zināms, kāpēc tad vaicājat?

Kriminālvirsinspektors no jauna uzlika brilles, bet lignīna mutautiņu kārtīgi salocīja un iebāza atpakaļ kabatā. Pratināšana turpinājās. Gandrīz visi jautājumi bija tie paši, ko Elmans Lizai uzdeva slepkavības rītā, un Liza uz tiem atbildēja nepacietīgi un aizkaitināta, bet nepateica nekā tāda, kas būtu pretrunā ar pirmoreiz sacīto. Izmeklētājs visvairāk interesējās par to, ka policiju Līza bija izsaukusi tikai stundu pēc līķa atrašanas. Līza apņēmīgi pūlējās viņam vēlreiz to izskaidrot.

Kriminālizmeklētāju viņas paskaidrojumi, šķiet, nespēja pārliecināt.

-Man gaužām žēl, Hammera kundze, bet šajā ziņā nevaru jums piekrist. Ir taču skaidrāks par skaidru, ka, atrodot cilvēku, kas, domājams, ir miris, vispirmām kārtām pārbauda tam sirdsdarbību. Tā kā esat medicīnas māsa, tad jums tas neapšaubāmi būtu jāzina.

-Es to neizdarīju. Man šis pacients nevis «domājams», bet gan nepārprotami bija miris.

-Neatkarīgi no visa, to gluži vienkārši prasa rutīna… Elmans vēlreiz ievilka dūmus no cigaretes, kas pamazām izkvēloja nelielā trauciņā, un tad nospieda to.

Līza visai pikti viņu pārtrauca:

-Nu esiet jel godīgs! Ja jūs aizved pie līķa, vai jūs patiesi nopūlaties, lai pārbaudītu, vai tam sirds vēl pukst? Varu saderēt, ka jūs to nedarāt. Jūs vienkārši zināt, ka cilvēks ir miris. Tieši tāpat to zinu arī es.

Elmans nopūtās. -Labi, atstāsim šo jautājumu pagaidām neatbildētu.

-     Kālab jūs vispār tam piešķirat tik lielu nozīmi? Vai iedomājaties, ka būtu notvēruši slepkavu, ja es būtu nodarījumu atklājusi agrāk?

-Jautājumus uzdodu es, Hammera kundze.

-Esmu jau sen pateikusi visu, ko zinu.

-Tad pārmaiņas pēc labāk parunāsim par kaut ko citu. Vai jūsu vīram bija ienaidnieki?

Līza mirkli padomāja. Iespējams, ka bija gan. Kad viņš un viņa brālis Alberts pirms trīsdesmit gadiem firmu pārņēma, tā bija gandrīz sabrukusi. Viņš to atkal nostādīja uz kājām un ar sasniegumu lepojās. Esmu pārliecināta, ka šajā cīņā viņam gadījās ne viens vien ciets rieksts, un tādās reizēs itin viegli sarodas ienaidnieki. Liza, mazliet atraisījusies no stinguma, atlaidās pret krēsla atzveltni. Taču nav iedomājams, ka jel kāds no konkurentiem, kurus viņš savulaik piespiedis pie sienas, tagad šādā veidā būtu atriebies.

-Alberts Hammers vairs nav starp dzīvajiem, vai ne?

-Tā ir. Viņš bija neprecējies, un viņa mantojuma daļa tika manam vīram.

-Kāds Bruno Hammers bija kā darba devējs? Es domāju fabrikā. Vai varētu būt, ka viņš bez pamata atlaidis cilvēkus no darba?

-Jūs gribat sacīt rīkojies tā, ka attiecīgie cilvēki to būtu varējuši uztvert kā netaisnību? Jā, tāda iespēja katrā ziņā pastāv. Gluži tāpat iespējams, ka bijuši strādnieki, kas stipri uz viņu dusmojušies. Bet tas viss taču aizslīdējis krietni tālā pagātnē. Nu jau vairāk nekā piecus gadus viņš vairs nebija spējīgs uz fabriku aiziet. Sākumā viņš pārstāja uzņēmumu apmeklēt ik dienu, tad sāka uzturēties tur aizvien retāk, un pēdīgi visam pienāca gals.

-Vai to visu jūs piedzīvojāt kopā ar viņu?

-Nē. Es toreiz vēl mācījos māsu skolā. Bet viņš visai bieži man par to stāstīja. Šo pārvērtību viņš pārdzīvoja ārkārtīgi smagi.

-Vai viņam bija arī kādi privāti sakari?

-Kopš es pārcēlos uz šejieni, vairs ne.

-Jūs tātad panācāt to izbeigšanu?

-Laikam neizteicos visai precīzi, drīzāk pat aplam. Jau tad, kad es ierados šeit kā viena no trim medmāsām, viņš vairs neatbildēja uz telefona zvaniem un nepieņēma viesus. Un īstenībā arī pavisam nedaudzi cilvēki vēl centās turēties kontaktā ar viņu?

-Kas tie bija?

-Draugi. Arī viena sieviete.

-Kā viņu sauc?

-Neatceros. Varbūt viņa bērniem tas zināms. Draugu vidū bija aptiekārs Holbaums. Viņš, jāteic, bieži mēdza piezvanīt līdz pat pēdējām dienām, lai apvaicātos par viņa veselību? To viņš darīja allaž tad, ja es ilgāku laiku nebiju aptiekā iepirkusies.

-Tātad labs draugs?

-Tā man likās. Cik es zinu, viņš bija ar Bruno vienā skata spēlmaņu kompānijā. Holbauma kungs jums noteikti pasacīs, kurš viņiem bija trešais. Kaut gan nevaru iedomāties, ka tas varētu jums palīdzēt virzībā uz priekšu.

-Kā ar to sievieti, kuru jūs pieminējāt… vai viņa varētu būt vīlusies par to, ka Hammers viņu pametis?

-Iespējams, ka vīlusies, taču nekādā ziņā ne saniknota. Viņš jau nebija to pametis tādēļ, ka būtu gribējis sāpināt. Vainīga bija viņa saslimšana.

-   Bet viņa varbūt cerēja uz kādu kompensāciju.

-Par to man nekas nav zināms. Man pat nav jausmas par to, kādas īsti bijušas viņu attiecības vai tas vienkārši bijis sakars vai draudzība, vai varbūt pastāvējuši kādi precību plāni.

-Jūsu informācija nav pārāk plaša.

-Cik plaša gan tā varētu būt? Mēs dzīvojām ļoti noslēgušies. Izņemot bērnus un paviršā kārtā arī Gertnera kundzi, nekādu citu kontaktu viņam nebija.

-Un jums?

-    Man lāgiem svētdienu pēcpusdienās, kad viņš gulēja, bija ciemiņš -mana māte.

-Tad jau jāteic, ka jūs esat dzīvojusi gluži kā gūstekne. Kā jūs spējāt tādu dzīvi panest?

-Es nekad neesmu bijusi gūstekne vai kaut kas tamlīdzīgs. -Līza atkal izslējās taisni. Es ar savu vīru apprecējos brīvprātīgi un brīvprātīgi uzņēmos viņa kopšanu. Mana dzīve ar to ieguva jēgu. Bruno es biju nepieciešama, viņš mācēja manu gādību un pastāvīgo klātbūtni novērtēt.

-   Citas sievietes jūsu gados iet dejot un apmeklē viesības, dodas ceļojumos vai audzina bērnus…

-Jūs man nepastāstāt neko jaunu. Es izšķīros par citādu dzīvi jau tad, kad sāku mācīties māsu skolā.

-     Bet medmāsas dzīve taču nenozīmē tādas galējības. Ikvienai māsai ir stingri noteikts no darba brīvais laiks.

-Man jau arī tāds bija. Tikai es to pavadīju kopā ar vīru.

-Vai jūs nemaz nepacentīsieties saprast, ko es gribu sacīt?

-Nu tad pasakiet to skaidri un gaiši.

-Cik bieži jūs vēlējāties, kaut viņš drīzāk nomirtu?

-Ja jūs savu jautājumu dibināt uz pieņēmumu, ka esmu devusies pie viņa ar dunci rokā…

-Nē, to es nedomāju. Es gribu vienīgi zināt, vai jūs kādreiz esat vēlējusies, kaut viņš nomirtu.

-Jā, Līza atzinās.

Elmans pārmija ašu skatienu ar savu asistentu.

-Bet tas nenieka nenozīmē, Liza paskaidroja, man šķiet, ka pasaulē nav neviena cilvēka, kas vienā vai otrā gadījumā nebūtu vēlējies kāda sava līdzcilvēka nāvi. Atbildiet pavisam godīgi, virsinspektora kungs: vai jūs tiešām nekad neesat to vēlējies?

Viņš aizkūpināja jaunu cigareti.

-Ak jā, zinu jautājumus uzdodat jūs, nevis es.

-Ļoti pareizi, Elmans noteica, ievilka dūmu un sāka klepot. Bet nerunāsim vairs par to, viņš sacīja, kad bija atguvies no klepus lēkmes. Kas tālāk notika ar firmu, kad Bruno Hammers beidza tajā darboties?

-Viņš no firmas nekad nav pilnīgi aizgājis. De facto viņš līdz pēdējam elpas vilcienam bija firmas šefs.

-Bet praktiski taču viņš vairs nespēja fabriku vadīt.

-Viņš tomēr pūlējās to darīt, cik nu tas no slimības gultas bija iespējams.

-Kā tas notika?

-Viņa lietvedim vajadzēja ik piektdienas pēcpusdienu ierasties šeit un sniegt pārskatu tiklab par visu darbu norisi, kā arī par pārējiem notikumiem fabrikā.

-To jūs līdz šim vēl ne reizi neesat pieminējusi.

-Nesakiet to tādā soģa balsī. Man tas vispār nebija ienācis prātā, tāpat neiedomājos arī, ka jūs interesēsieties par viņa privātajiem kontaktiem.

-    Es interesējos par katru cilvēku, kas mēdza ienākt šinī

mājā. <

-   Veigela kungs Ludvigs Veigels to darīja.

-Cik vecs viņš ir?

-Varētu, man liekas, būt tā ap četrdesmit.

-Vai nekādas personiskas attiecības viņu starpā nebija, kā jums šķiet?

-    Galīgi nekādas. Viņš gan lielākoties vienmēr atnācis apvaicājās: «Kā vecais kungs šodien jūtas?», taču tas nenotika ne aiz gādības, ne sirsnības, vienīgi laikam tādēļ, lai uzzinātu, kādā omā ir šefs.

-   Viņš droši vien parasti bija sliktā omā?

-Kā kuro reizi. Manam pacientam bija arī labās dienas.

-Vai abi šie kungi kādreiz arī sastrīdējās?

-Es viņu sarunās klāt nebiju.

-Lūdzama, saprotiet mani pareizi, Hammera kundze! Es tiešām negribu sacīt, ka jūs būtu slepus klausījusies aiz durvīm. Taču, uzturoties šeit, bibliotēkā, jūs gribot negribot būtu dzirdējusi, ja balsis blakusistabā būtu kļuvušas skaļas.

-Nekā. Es šo izdevību izmantoju, lai dotos augšā, lai ieietu vannā vai padarītu ko citu derīgu.

-Ikreiz? kriminālpolicijas virsinspektors skeptiski noprasīja.

-Biju tā ieradusi.

-Vai šis Veigela kungs jums kaut ko nozīmē?

-Kā jums tas ienāca prātā?

-Jūs cenšaties viņu aizstāvēt?

-   Saprotiet, ka es nevaru liecināt par to, kas noticis, man klāt neesot.

-Situācija rāda, ka abi šie vīrieši ir strīdējušies, un arī tad, ja bijāt uzgājusi savā istabā, jums tas nebūs palicis apslēpts. Un kādreiz jūs taču atkal nokāpāt lejā, kamēr Veigels vēl nebija aizgājis. Bez tam jāpieņem, ka vecais kungs jums izstāstīja, par ko sadusmojies. Jūs taču bijāt viņa uzticības persona.

-Jā, -Līza negribīgi piekrita.

-Kālab jūs man to nepastāstījāt tūliņ?

-Tālab, ka šīs saskriešanās nebija nekas nozīmīgs. Dažādās situācijās tās sanāca kaut kā pašas no sevis. Un ar slepkavību tām noteikti nav nekāda sakara. Negribēju neko Šinī virzienā norādīt, lai nenovadītu jūs uz aplamām pēdām. Ne par kādu naudu es nespētu iedomāties Ludvigu Vcigelu ar dunci rokā.

Kad esam tikuši līdz šim kungam, jūs kļūstat gauži runīga.

-Viņš tiešām ir simpātisks cilvēks. Ja esat nodomājis viņu nopratināt, tad pats redzēsiet.

-Tātad mazs, nekaitīgs flirts. Vai varbūt kaut kas vairāk?

-Ne viens, ne otrs.

-Jūs sev ne mazākajā mērā nekaitēsiet, ja atzīsieties, ka priecājāties par viņa apmeklējumiem.

-Gan priecājos, gan nepriecājos.

-    Vai neizrādīsiet laipnību un nepaskaidrosiet, kā jūsu vārdus lai saprotu?

-Atnākot viņš allaž pateica kaut ko jocīgu vai zināja kaut ko jautru pastāstīt, lai mani iepriecinātu. Tas man tiešām patika. Toties mans vīrs, ja apspriede nebija noritējusi viņam pa prātam, pēc tam bija sevišķi gražīgs un grūti nomierināms.

-Kā tas izpaudās?

-Tādās reizēs es nevarēju itin nekā viņam izdarīt pa prātam.

Elmans nokremšļojās. Nu jā, es saprotu. Tad viņš pievērsās asistentam, kas centīgi darbināja savu stenomašīnu. Vai esat paguvis tikt mūsu sarunai līdzi un pierakstīt, Franci?

Jauneklis pašapzinīgi iesmējās. Nu skaidrs, paspēju.

-Vai nu es varēšu iet? -Līza apvaicājās.

-Jā, lūdzu, Hammera kundze. Rītrītā gaidīšu jūs uz protokola parakstīšanu policijas pārvaldē.

Divas dienas vēlāk Bruno Hammera līķi izdeva apbedīšanai, tomēr piederīgajiem ne ar vārdu nepaziņojot, kas īsti sekcijā atklāts. Uz izvadīšanu bija sanākusi vai puse Rodenbergas iedzīvotāju. Pirms apbedīšanas trijos pēcpusdienā notika sēru dievkalpojums. Šā ievērojamā notikuma dēļ pilsētiņā tika slēgti vairāki veikali. Cilvēki dzīvā straumē plūda uz kapsētu, jo liela daļa pilsētnieku tieši vai netieši bija saistīti ar Hammera fabriku. Taču lielajam vairumam visinteresantākais, zināms, likās fakts, ka firmas īpašnieks bija noslepkavots. Ikviens tīkoja pats savām acīm paskatīties uz tiem, kuru vidū meklēs vainīgo, un gribēja pavērot, kā katrs uzvedīsies, kad masīvo, ar misiņa rotājumiem apkalto zārku laidīs kapā.

Līza jutās tā, it kā būtu piesieta pie kauna staba. Lai gan viņa bija pavisam bez kosmētikas, stingri atpakaļ atsukātiem matiem, vienkāršā, melnā mētelī un izskatījās tik neuzkrītoša, cik vispār iespējams, tomēr viņai likās, ka tieši uz viņu vērsti visi gan līdzjūtīgie, gan skaudīgie, gan aizdomu pilnie skatieni.

Gluži to pašu izjuta viņas māte, kārna sieva, kas turējās ļoti taisni. Neierastā maigumā viņa uzlika roku Līzai uz pleca un pačukstēja: Neliecies gar to visu ne zinis!

Arturs, kas bija iegādājies šim gadījumam ne pārāk piemērotu ietērpu -melnu ādas uzvalku, stāvēja, skatienu nolaidis un visu laiku pētīgi vērodams savu kurpju purngalus. Vienīgi Evelīne likās pavisam nemanām naidīgo viļņojumu. Savā melnajā karakula kažokā un melnajā cepurītē, kuras šķidrauts it koķeti klājās pār viņas kviešu krāsas matiem, viņa izskatījās ļoti eleganta un pati to apzinājās. Ik pa brīdim viņas spilgti krāsotajās lūpās ietrīsējās pašpaticīga smaida nojausma.

Mācītājs runāja ilgi. Viņš nerimās cildināt nelaiķa cēlsirdību, kā arī uzteikt vīrišķīgo drosmi un izturību grūtajā slimībā. Likās, ka ceremonija nekad nebeigsies.

Kad pienāca brīdis iebērt kapā pirmo smilšu lāpstu, Līza pakāpās nostāk, dodama priekšroku pameitai. Evelīne, iedama uz priekšu, ar savām augstpapēžu kurpēm gandrīz paklupa, tomēr laikus nostabilizējās. Lāpstu viņa iespieda rokās brālim. Tas, lāpstu saņēmis, ar neizteiksmīgu seju izpildīja simbolisko ceremoniālu. Līzai kāpa acīs asaras, ko viņa ar varu apspieda. Viņa juta, ka neklātos pie neaizbērtā kapa raudāt, tas tiktu uztverts kā liekulība. Pēc tam viņa, Hammera bērniem blakus stāvēdama, pieņēma līdzjūtības apliecinājumus. Tagad likās, ka nelaiķim bijis vairāk draugu un paziņu, nekā viņa bija domājusi. Cita pēc citas iznira nekad neredzētas sejas.

Dakteris Krancs pavilka viņu sāņus.

-Nu pietiek, Līza. Nāciet man līdzi, labi žigli!

Paņēmis Līzu zem rokas, viņš pa sānceliņiem izvadīja to līdz kapsētas vārtiem.

Līzas māte viņiem sekoja, un pa gabaliņu aiz muguras nāca arī Evelīne un Arturs. Līza satraucās, jo viņai likās, ka pēkšņā aiziešana varētu izskatīties kā bēgšana. Tomēr Līza, pretī neturēdamās, ļāvās daktera vadībai, kad tas viņu iestūma savā automobilī. Māte iesēdās aizmugures sēdeklī. Arturs brauca kopā ar māsu viņas mašīnā. Piebraukuši pie Parka ielas savrupmājas un izkāpuši no mašīnām, viņi pamanīja, ka formās tērpti policisti pārmeklē nelielo priekšdārzu.

-Izdomājuši gan tieši bēru dienā, noteica doktors Krancs, izcili labas gaumes paraugs. Tā runādams, viņš palīdzēja abām sievietēm izkāpt no auto.

Policistiem nekādu uzmanību nepievērsuši, viņi devās uz māju. Evelīne savu mašīnu iebrauca garāžā, kas stāvēja vaļā, un pēc tam ar troksni aizcirta durvis.

Ievērojot, ka Bruno Hammers nebija miris dabiskā nāvē, bēru mielasts notika visšaurākajā lokā. Uz maltīti bija ielūgts vienīgi ārsts, aptiekārs un Ludvigs Veigels. Gertnera kundze bija papūlējusies dārzistabā sarūpēt auķstu uzkožamo ēdienu bufeti. Taču ēst nevienam negribējās. Valdīja deprimēts noskaņojums.

Gertnera kundze apnēsāja uz sudraba paplātes ar dzidru degvīnu pildītas glāzes.

-Lūdzu, ņemiet un iedzeriet! Tieši šāds malks jums patlaban visvairāk vajadzīgs.

Doktors Krancs pacēla glāzi un izteica tostu:

-Iedzersim mūsu mīļā aizgājēja piemiņai.

Evelīne drūmi pasmējās. Cik piemērots apzīmējums šim nekrologam!

Bērinieki saskandināja glāzes.

-Viņam netrūka arī labestības, doktors nepiekāpīgi palika pie sava.

Līza nekavējās viņam piebalsot: Viņu vajadzēja pazīt pirms saslimšanas.

-Mēs taču visi viņu esam pazinuši arī tad, Evelīne piebilda.

Viņi padomāja un konstatēja, ka tā patiešām bijis. Viņu vidū nebija neviena, kas nebūtu Bruno Hammeru pazinis jau sen. Dakteris Oto Krancs, maza auguma, kustīgs vīriņš ar pāragri nosirmojušiem matiem un rūpīgi koptu īsu bārdiņu, bija Hammeru mājas ārsts kopš laika gala. Augumā lielais un spēcīgais aptiekārs Zigfrīds Holbaums bija Hammera draugs un biedrs pie kāršu galda. Pēdējais no klātesošajiem aizgājēju bija iepazinis visnesenāk, tas bija Ludvigs Veigels, taču arī viņš bija sācis strādāt firmā jau pirms šefa saslimšanas. Veigels bija gara auguma, slaids vīrietis ar melniem matiem, gudrām brūnām acīm un romieša degunu.

īstenībā, Līza nepatīkamā mulsumā ieprātojās, slepkava, pēc visiem cilvēciskiem un loģiskiem apsvērumiem, var būt tikai viens no mūsu vidus. Vienīgi mēs esam bijuši ar viņu tuvākās attiecībās. Viņai pārskrēja drebulis.

-Jāteic, to tu patiešām prātīgi izdarīji, Oto, ieteicās aptiekārs, ka paņēmi dāmas savā mašīnā, lai atvestu uz mājām. Ap grezno melno limuzīnu jau bija uzradušies vairāki nepatīkami tipi.

-Neko citu jau nevarēja gaidīt, ārsts atteica un pieaicināja saimniecības vadītāju. Iedodiet man vēl vienu čarku, Gertnera kundze.

-Vai nevajadzētu atraut vaļā kādu šampanieša pudeli?

-Nē, sacīja Līza, to, lūdzu, nevajag. Mums taču nav nekāda iemesla svinēšanai.

Evelīne noņēma cepuri un sapurināja zeltainās cirtas.

-Bet nav ari nekāda iemesla spēlēt sēru maršus. Vismaz man ne.

-Tu nu gan esi vēsa jaunkundze, noteica dakteris, kas Evelīnu pazina kopš viņas agrīnās bērnības.

-  Es vismaz neesmu liekule, atcirta Evelīne un iespieda Gertnera kundzei, kas no jauna bija piepildījusi glāzes, rokā savu cepuri un šķidrautu, bet, ja runājam par grezno melno limuzīnu, man tas jau no paša sākuma šķita ķēmīgi.

-To noteica apbedīšanas biroja vadītājs, -Līza aizstāvējās. Šoferis un melns limuzīns ir ieskaitīti pakalpojumā.

Man viņš to nebūtu varējis uzspiest. Es no paša sākuma zināju, kāpēc sēžos pati savā mašīnā.

Tava māte šodien nemaz nebūtu spējīga vadīt mašīnu, bilda doktors Krancs.

-   Māte! Evelīne nicīgi atmēdīja. Es laikam pareizi nesadzirdēju māte!

-Neuztraucies, Evelīn, Līza gurdi ierunājās. Drīz jau tiksi no manis vaļā.

Re tad tomēr ir iemesls svinēšanai!

Evelīn, aizrādīja aptiekārs, jūsu tēva sieva ir gandrīz pārcilvēciski pūlējusies viņa labā.

-Un kādēļ? Ja jūs man jautājat, es teikšu: viņam jau kopš gadiem vajadzēja atrasties kādā klīnikā. Skaidrs, tas viņam nebūtu bijis pa prātam, ko nu es zinu, to zinu. Bet tad viņš vismaz būtu nomiris dabiskā nāvē.

Kā tu to tik droši zini apgalvot? doktors Krancs jautāja.

-Nu, viņš tak vienā gabalā skandināja: «Ja jūs mani iebāzīsiet slimnīcā, tad man gals klāt!» Tu, dakteronkuli, to zini labāk par visiem. Un varbūt viņš pat runāja taisnību. Tad viņš nebūtu tik ilgi nodzīvojis priekš kāda pat pārāk ilgi.

Tu pār mēru daudz runā, dakteris viņu aprāja.

-Nu kādam taču reiz ir jāsāk runāt.

-Nē, Evelīn, sacīja Līza. Būs labāk, ja tu izturēsies rāmāk.

-Tu nu gan mani nemācīsi, kā izturēties! Evelīne metās uzbrukumā. Šī ir mana māja vai pareizāk -drīz būs mana. Toni šeit noteikšu es.

Ienāca Gertnera kundze, ienesa pudeli vīna un, kā padomu prasīdama, parādīja Līzai etiķeti.

-Un tas, Evelīne turpināja, ir vīns no mana tēva pagraba. Vai man ir taisnība vai nav, Artur? Tak saki jel tu arī beidzot kādu vārdu!

Arturs stūrgalvīgi klusēja.

-Nu, ķerieties beidzot pie ēšanas! -Evelīne piegāja pie bufetes un salika sev uz šķīvja divas šķēles sārta zaķa cepeša, karotes tiesu dzērveņu un aplēja to ar Kamberlendas mērci, tad paņēma salveti, nazi, dakšiņu un apsēdās. Vilcinādamies un negribīgi pie uzkodām ķērās arī pārējie, izņemot Līzu un Arturu. Katrs atrada vietu, kur apsēsties, lai ēstu, dzertu vai vienkārši atpūtinātu kājas.

Pēc slimnieka gultas aizvākšanas dārzistaba bija atkal pārvērsta kādreizējā izskatā. Istabā stāvēja liels apaļš, ar dzeltenu drānu pārklāts galds un raibi polsterēti krēsli, bez tam Gertnera kundze gādīgi bija atvilkusi no bibliotēkas abus klubkrēslus. Rudens saules gaisma vizmoja cauri dzeltenajiem aizkariem, kurus Gertnera kundze bija aizvilkusi priekšā stiklotajām durvīm, kad dārzā sāka rīkoties policisti. Tomēr bērinieki ne uz mirkli nespēja aizmirst šo cilvēku klātbūtni pat Evelīne, kaut bravūrīgi centās izlikties, ka viņai tas neko nenozīmē.

-Visa šī padarīšana, ieteicās aptiekārs, lai nu to grozām uz vienu pusi vai otru pusi, tomēr ir un paliek ļoti nepatīkams un bēdīgs pārdzīvojums.

-Vajadzētu uzlikt kādu mūziku, teica Evelīne, nolika šķīvi un strauji pietraucās kājās. Neraizējieties ne popmūziku, ne roku, par to nav runa. Bet kā būtu ar džezu? Varbūt Kauntu Beiziju? Viņa skriešus devās pie atskaņotāja.

Tajā brīdī no ārpuses pie stikla durvīm atskanēja klauvējiens.

Visi sarāvās.

-Tur ir kāds, kas grib tikt iekšā, -Evelīne konstatēja.

Līza piecēlās, atvilka aizkaru no stiklotajām durvīm un tās atvēra.

Pār slieksni pārkāpa kriminālpolicijas virsinspektors Elmans, rokā viņš turēja caurspīdīgu plastmasas maisiņu.

-Lūdzu, atvainojiet par traucējumu, -viņš sacīja, bet šitas… Viņš mazliet pacēla maisiņu, …man tas tomēr likās pietiekami nozīmīgs, lai jums to parādītu tūliņ.

Visi stingi blenza uz plastmasas maisiņu, kurā atradās apmēram trīsdesmit centimetrus garš metāla priekšmets.

-Kas tas ir? Evelīne noprasīja.

-Es ceru, ka viens no jums man to pateiks.

-Ne jausmas, pirmais ierunājās Veigels. Fabrikā tādu priekšmetu nav un tādi lietoti netiek.

-Ja es to labāk saskatītu, varbūt uzpazītu. Vai tad nevar to izņemt ārā?

-Nē.

-Vai pirkstu nospiedumu dēļ? -Evelīne spridzīgi jautāja. -Vai tas ir slepkavības ierocis?

-Tā varētu būt.

Virsinspektors pagriezās pret Lizu un turēja viņai maišeli acu priekšā. Par ko jūs uzskatāt šo priekšmetu, Hammera kundze?

-Tas ir ļoti smails. Augšgalā tam ir divi apaļi caurumi satveršanai. Tās varētu būt kaut kāda veida šķēres. Viņa jautādama paraudzījās uz Elmanu.

-Varbūt dārza šķēres?

-Vai jūs dārzā tādas lietojat?

-Nē. Man vispār dārzā nav nekādu darīšanu.

-Varbūt jūs zināt, vai kaut kur mājā šādas šķēres glabājas, pareizāk sakot, ir glabājušās?

-Nezinu. Tas jums jāpajautā Gertnera kundzei.

Kā teātrī uz galavārdu, istabā ienāca Gertnera kundze. Visi skaidri saprata, ka viņa klausījusies aiz durvīm, kaut gan tagad veikli atrunājās, ka nākusi no jauna piepildīt glāzes. Rokā viņai bija vīna pudele.

-Labi, ka jūs ienācāt, sacīja Elmans un parādīja viņai maisiņu. Hammera kundze domā, ka tās esot dārza šķēres.

-Nav nu gan, -Gertnera kundze sparīgi atteica. Vai tad jūs nekad mūžā neesat redzējis dārza šķēres? Ar šito daiktu jau pat nieka zariņu nevar nogriezt.

-Varbūt tas ir kāds ārsta darbarīks, dakteris iespraucās sarunā. -Operācijās jau visādus instrumentus ar smailiem galiem lieto.

-Ārsta instruments? Nu, tad nu gan jāsmejas. Gertnera kundze ar blīkšķi uz galda nolika pudeli. Vai gribat, lai jums pasaku, kas tas ir? Tās ir papīršķēres.

-Tur jums gan laikam būs taisnība, -piekrita kriminālpolicijas virsinspektors.

-Kā gan lai man nebūtu taisnība! Tās šķēres, kas piederēja Hammera kungam, izskatījās uz mata tādas pašas kā šīs.

-Viņa pieliecās tik tuvu maisiņam, ka gandrīz atdūrās pret to ar degunu. Nudien, uz mata kā šis.

-Interesanti. Un kur tās Hammera kunga šķēres tagad atrodas?

-Es tās aizvācu.

-Kad?

-To nu gan nevarēšu jums noteikti pasacīt. Nu jau pagājis tik daudz gadu. Toreiz šefs vēl turējās itin brangi, kaut gan slimība jau sāka viņu pārņemt un viņš zināja gan, kurp tā viņu novedīs. «Par kropli es dzīvot negribu,» viņš visnotaļ mēdza sacīt. Jūs droši vien arī to atceraties, daktera kungs, vai ne? Mums bija bail, ka viņš varētu ar tām šķērēm sev nodarīt kādu ļaunumu. Tālab jau jūs ari visas miega tabletes un tās, kas remdē sāpes, nodevāt ar skaitu. Un akurāt jūs jau bijāt taisni tas, kurš man vēlēja: «Aizvāciet labi drīz tās šķēres viņam prom no acīm, Gertnera kundze! Es vairs uz to briesmīgo rīku negribu skatīties.» Tās takšu pastāvīgi gulēja te bibliotēkā uz nelaiķa kunga rakstāmgalda.

-Nu jā, jā -pareizi, -dakteris piebalsoja. -Nu es arī atceros.

-Un kur jūs pēc tam šķēres nolikāt?

-Aiznesu tās uz virtuvi uz veco virtuvi pagrabstāvā, uz to, kuru toreiz akurāt bijām beiguši lietot, un nobāzu tās vecajā virtuves bufetē, vienā no atvilktnēm. Iestūķēju pašā dibenā.

-Vai es jums neteicu, lai metat tās pavisam projām? ārsts atgādināja.

-Kā nu tā labu, derīgu mantu mest projām… un bez tam es vēl iedomājos: ja nu šefs kādreiz sāktu pa īstam trakot, tad es varētu tās atkal izvilkt dienasgaismā un viņam parādīt. Trakot viņš sāka itin drīz, bet toreiz pa māju jaucās vēl diezgan daudz visādu amatnieku, tāpēc viegli bija novelt vainu uz kādu no tiem. Un pēc tam viņš drīz atkal nomierinājās. Galu galā viņam bija pietiekami citu raižu, lai nezaudētu sajēgu vecu šķēru dēļ.

-Atnesiet, lūdzu, sacīja kriminālpolicijas virsinspektors.

Saimniecības vadītāja neizpratnē paskatījās platām acīm uz virsinspektoru. Ko lai es atnesu?

-Tās jūsu papīršķēres, Gertnera kundze. Ja viss bijis tā, kā jūs stāstījāt, tad tām vēl joprojām jāatrodas tur.

-Manu dieniņ! Pēc tik gariem gadiem! -Gertnera kundze iesaucās, tomēr steidzīgi izgāja no istabas.

-Kam no jums bija iespējams iekļūt vecajā virtuvē? kriminālpolicijas ierēdnis noprasīja.

-Jebkuram bija iespējams tur ieiet, -Evelīne nekavējās paskaidrot. Ieeja vecajā virtuvē nav ne aizslēgta, ne aizbarikādēta. Gluži vienkārši, uz turieni neviens vairs negāja.

-Vispār neviens?

-Liekas, ka Gertnera kundze tur glabā nelietojamus vai reti lietojamus virtuves piederumus, kam jaunajā virtuvē nav vietas. Piemēram, traukus iesālīšanai vai burkas augļu konservēšanai un tamlīdzīgas mantas.

-Kad jūs pēdējoreiz bijāt iegriezusies vecajā virtuvē, Hammera jaunkundz?

-To nu gan pie labākās gribas nevaru atcerēties. Droši vien tas būs bijis ļoti sen. Vismaz vairs ne pēc tam, kopš esmu aizgājusi no mājām.

-Un jūs, Hammera kungs?

Arturs klusēdams paraustīja plecus.

-Savulaik tu traki interesējies par to virtuvi, liekas, tas bija gadu pirms abitūrijas, Evelīne brālim atgādināja. -Toreiz tu gribēji tur ierīkot telpu savām ballītēm. Tas tev tomēr nesanāca, jo tēvs negribēja paciest mājā nekādu trokšņošanu.

Virsinspektors pievērsās Līzai:

-Un kā ar jums, Hammera kundze?

-Kas lai ar mani būtu?

-Vai jūs bieži nokāpāt lejā vecajā virtuvē?

-Man šķiet, esmu tur bijusi vienu pašu reizi. Kopā ar Gertnera kundzi, kad viņa man pēc kāzām izrādīja visu māju.

-Un pēc tam vairs nekad?

-   Negribētos to apzvērēt. Bet ko gan lai es būtu tur meklējusi?

Saimniecības vadītāja iedrāzās atpakaļ istabā kā vētras nesta, gludā, apaļā seja bija satraukumā tumši pietvīkusi.

-Prom, viņa iesaucās. Prom ir!

Istabas vidū nokļuvusi, viņa apturēja skrējienu un dzalkstīgām acīm paraudzījās uz Līzu, lai redzētu, kā tā reaģēs.

Līza uzreiz izprata šā atklājuma nozīmi, tomēr viņai sejā neietrīsējās ne vaibsts.

-Vai jūs runājat par tām papīršķērēm? virsinspektors drošības labad pārjautāja.

-Par ko gan citu? -Gertnera kundze atsaucās. -To vairs nav tur, kur es tās noliku.

-Vai esat par to pārliecināta?

-Jā jel! Smalki pārmeklēju ne tikai to atvilktni, kur tās noslēpu, bet ari visas pārējās. No šķērēm ne vēsts.

Tagad ari Liza pavēra muti, teikdama:

-Tas pierāda vienīgi to, ka slepkavam bijusi iespēja iekļūt Šinī mājā, un to taču mēs zinājām jau pašā sākumā.

Policijas virsinspektors demonstratīvi pacēla augstāk maisiņu ar liktenīgajām šķērēm un sacīja:

-Bet kuram svešiniekam gan būtu bijis zināms, ka vecajā virtuvē atrodams tik piemērots ierocis tādam darbam?

-Ikvienam, kam bijusi izdevība tur parakņāties, -Līza atbildēja un tūdaļ aizkoda lūpu, kad atjēdza, ka tas izklausās pēc aizstāvēšanās mēģinājuma.

Tad viņai gluži negaidot nāca palīgā Evelīne:

-Lizai taisnība! Ikvienam, kas varēja iekļūt mājā, bija iespējams nokāpt arī vecajā virtuvē. Man, protams, vispār nebija ne jausmas par tādām šķērēm.

-Bet tieši jums, Hammera jaunkundz, gan būtu vajadzējis savulaik pamanīt šķēres uz jūsu tēva rakstāmgalda.

Evelīne sarauca pieri, tomēr tūdaļ atkal grumbas izzuda.

-Ja jūs tā sakāt, tad man stingri jāpadomā. Jā, atceros gan, bet nekad tādām šķērēm nepievērsu uzmanību. Tāpēc arī nepamanīju, ka vienā jaukā dienā to uz galda vairs nebija. Nekad man nav ienācis prātā interesēties, kur tās palikušas, vai nav tiesa, Gertnera kundze?

-Pareizi, Evelīn, jūs tiešām neesat jautājusi.

Virsinspektors nu pievērsās Arturam.

-Vai drīkstu pajautāt, kāda ir jūsu attieksme šajā situācijā, Hammera kungs?

Arturs paraustīja plecus. -Man vispār tur nav nekas piebilstams.

-Nekas?

-Itin nekas.

-Tas patiesi ir gaužām pieticīgi.

Bija skaidri redzams, ka Arturs vislabprātāk noslēgtos pilnīgā klusēšanā.Tomēr, kriminālierēdņa pētīgā skatiena piespiests, viņš sevi pārvarēja un paskaidroja savu nostāju mazliet tuvāk:

-Es nevaru atcerēties, ka tēvam jelkad būtu piederējušas šādas šķēres, viņš apgalvoja, tātad ari nezināju, ka vienā dienā viņam to pēkšņi vairs nebija.

-Man rādās, ka jums ir izcili vāja atmiņa, Hammera kungs!

Arturs nīgri saknieba lūpas un iegremdēja abas rokas bikšu kabatās.

-Arī par to, kā esat pazaudējis mājas atslēgu, jūs nevarējāt neko jēdzīgu paskaidrot, -kriminālvirsinspektors nelikās mierā.

-Tagad man par atslēgu viss ir skaidrs.

-Tiešām?

-Man atslēgas vairs nebija jau tad, kad pēdējoreiz atgriezos Štutgartē.

-Tas jums atausis atmiņā krietni vēlu.

-Visdrīzāk ticams, ka būšu to kaut kur nolicis un pametis …

-Vismaz tavā istabā tās nebija, Gertnera kundze iestarpināja. -Istabu es pēc tavas aizbraukšanas rūpīgi iztīrīju un apkopu.

-      …var jau arī būt, ka esmu to pazaudējis vai man tā ir nosperta.

-Arturs pastāvīgi nevērīgi nomētā vai pazaudē dažādas mantas, -Līza paskaidroja. -Lāgiem savu personas apliecību, lāgiem mašīnas vadīšanas atļauju vai automobiļa dokumentus. Mantu zaudēšana ir viena no viņa specialitātēm.

-Mēs visi zinām, ka viņam tāda juceklīga galviņa padevusies, piebilda arī Evelīne.

Pirms kriminālvirsinspektors devās projām, viņš izprašņāja visus pēc kārtas.

-Nu, ar to lai šodien pietiek, viņš noteica, negribu ilgāk jūs traucēt.

Evelīne apveltīja viņu ar starojošu smaidu.

-Ārkārtīgi aizkustinoši no jūsu puses, Elmana kungs! Jūsu smalkjūtība ir nepārspējama.

Virsinspektors nepaļāvās provokācijai, bet, īsi atvadījies, devās projām pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradies.

-   Un nu, Gertnera kundze, nesiet šurp šampanieti! Evelīne uzsauca. -Tēvs ir miris, un policija meklē viņa slepkavu mūsu vidū. Vai tad tas tiešām nav pienācīgs iemesls svinēšanai?

Līza atvainojās un uzgāja augšā savā istabā. Tur viņa noāva augstpapēžu kurpes, novilka melno kleitu un atlikās gultā. No lejas viņa dzirdēja neskaidras balsis, kas kļuva arvien skaļākas un jautrākas. Viņa jutās neizsakāmi vientuļa.

Testamenta nolasīšana bija noteikta nākamās dienas priekšpusdienā pulksten vienpadsmitos.

Liza ieradās precīzi Artura pavadībā, kurš vēl joprojām bija tērpies savā melnajā ādas uzvalkā. Līza melno kleitu bija mazliet atdzīvinājusi ar baltu apkaklīti un nu izskatījās gandrīz kā skolniece. Viens no notāra palīgiem viņus ieveda konferenču zālē ne pārāk lielā, drūmā telpā ar brūnām tapetēm un zaļiem logu aizkariem. Istabas galvgalā stāvēja liels rakstāmgalds, aiz tā masīvs atzveltņu krēsls, bet priekšā trīs parasti krēsli. Vidējā krēslā jau bija apsēdusies krāšņi uzposusies Gertnera kundze ar augstu puķpodveida cepuri rūpīgi safrizētajā gaišmatainajā galvā. Viņa bija izprasījusi brīvdienu un, starodama pār visu ģīmi, pavērsās pret ienācējiem.

-Nu beidzot, viņa sacīja neslēptā nepacietībā.

Ne Līza, ne Arturs neuzskatīja par nepieciešamu papūlēties, lai paskaidrotu, ka pašreiz ir tieši vienpadsmit, viņi tikai pieklājīgi pamāja sveicienu.

Gertnera kundze ar pirkstu uzsita uz krēsla sev līdzās, uzaicinādama Līzu tur apsēsties.

Taču Līza tikai papurināja galvu. Nē, paldies, labāk ne.

Aiz pirmajiem trim krēsliem stāvēja vēl vesela rinda krēslu, kas tur, liekas, bija novietoti tieši šā testamenta nolasīšanas sakarā. Tur Līza apsēdās, un Arturs sekoja viņas priekšzīmei.

Pēc maza brītiņa ienāca aptiekārs un, apsveicinājies ar visiem, apsēdās uz krēsla līdzās Līzai.

-Nu, kā mēs šodien jūtamies? viņš gādīgi apvaicājās.

-Paldies par vaicājumu, labi, Līza atteica, lai gan zināja, ka izskatās nožēlojami un ka zem pelēkajām acīm iegūlušas tumšas ēnas, taču viņa negribēja tikt žēlota.

Aptiekārs nebija apmānāms un sacīja: Ja jums gadījumā nepieciešamas miegazāles…

-Nē, pateicos, -Līza viņu pārtrauca pusteikumā, tad atskārta, ka izturējusies pārāk skarbi, un atvainodamās piebilda: -Gan es izturēšu arī bez tām.

-Es nesaprotu, kur gan notārs tik ilgi kavējas, ka nenāk, -sūdzējās Gertnera kundze.

-Viņš droši vien gaida, līdz būs sapulcējušies visi, kas aicināti, aptiekārs paskaidroja.

-Cik raksturīgi Evelīnei! Tā jau droši vien ij savās kāzās ieradīsies par vēlu.

Visi bija mazliet pārsteigti, kad zālē ielaida Ludvigu Veigelu.

Tomēr vienīgi Gertnera kundze šo pārsteigumu izteica skaļi:

-Paskat, kas par brīnumiem! Es gan nudien nezināju, ka jūs arī ko mantosiet.

Veigels, mazliet apmulsis, saberzēja rokas. -Es arī ne, Gertnera kundze. Droši vien esmu ataicināts šurp sakarā ar to, ka pārvaldu Hammeru fabrikas lietvedību.

-Nu tad gaidīsim pārsteigumus, noteica Gertnera kundze un paplaukšķināja pa krēslu sev līdzās. Sēdiet tik nost!

Taču arī Ludvigam Veigelam acīm redzami bija neērti apsēsties pirmajā rindā.

-Es labāk tāpat vien pastāvēšu, viņš atteica un nostājās aizmugurē pie sienas.

Gertnera kundze pagriezās pret pārējiem. Tad nu mēs tā kā būtu pilnā skaitā, viņa sacīja, dziļi nopūzdamās, protams, izņemot cienījamo jaunkundzi.

Līza pūlējās sev iestāstīt, ka vispār nav ne mazākā iemesla nervozēšanai. Lai gan viņas nelaiķa vīrs neapšaubāmi bija cilvēks ar smagu raksturu un neaprēķināms rīcībā, viņa tomēr nespēja iedomāties, ka pēcnāves novēlējumā tas viņu būs atstājis pilnīgi bešā, taču pat tādā gadījumā viņa nepazudīs, bet iekārtosies kaut kur darbā par medmāsu. Un varbūt medicīnas studijas, par kurām Līza sapņoja, varēs sākt pat bez naudas, izlīdzoties ar ilgtermiņa aizņēmumu. Lai arī viņa sevi mierināja ar šīm saprātīgajām apcerēm, tomēr satraukums pieauga ar katru mirkli. Un viņa manīja, ka citiem neklājas labāk. Pat visādā ziņā pārtikušais un turīgais aptiekas īpašnieks, kuram šāds negaidīts, droši vien neievērojams mantojums neko sevišķu nevarēja nozīmēt, ik mirkli mainīja pozu. Saimniecības vadītāja uz sava krēsla dīžājās bez mitas. Arturs joprojām saglabāja sākotnēji izvēlēto pozu -sēdēja, kājas sakrustojis, rokas žaketes kabatās sabāzis, tomēr Līzai

likās, ka viņa skaidri jūt, cik tas satraukts, cik saspringti viņa nervi. Ilgā gaidīšana nomocīja visus. Sarunas tika uzsāktas, bet nevedās.

Tikai ceturksni pēc vienpadsmitiem ielidoja Evelīne. Tērpusies zilā kostīmā un baltā zīda blūzē.

-Ceru, ka neesmu nokavējusies… viņa mundri iesau‘ cās, bet tad pēkšņi aprāvās, kad ieraudzīja, ka dižais, masīvais krēsls otrpus rakstāmgaldam ir tukšs. -Kas tad tas, kāpēc notārs vēl nav atnācis?

Nevienam nebija patikas viņai kaut ko paskaidrot.

Tad Evelīne tomēr atjēdza, ka pieklātos atvainoties. Es nevarēju atrast stāvvietu mašīnai.

-Pareizi rīkojas tas, kas laikus izbrauc no mājas, -Gertnera kundze pamācoši aizrādīja.

-Es jau izbraucu laikus, bet… Un atkal Evelīne nepabeidza teikumu. Kad tas cirks te beidzot sāksies?

Taču tajā brīdī zālē ienāca notārs Alfonss Hībers smagnējs vīrs labi pieguļošā melnā uzvalkā, baltā kreklā, ar sudrabpelēku kaklasaiti. Viņš cienīgi aizgāja savā vietā aiz rakstāmgalda un apsēdās.

Steigšus apsēdās arī Evelīne, pārmezdama kāju pār kāju, turklāt veikli un ierasti sakrustoja kājas tā, ka atsedzās viens viņas skaistais ceļgals.

Visu skatieni kā apburti pielipa papīra lapai, ko notārs nule bija nolicis sev priekšā uz galda.

Viņš tomēr uzreiz nevēra lapu vaļā, bet gan skaistā vārdu salikumā izteica savu sāpīgo pārdzīvojumu par to, ko nodēvēja par Bruno Hammera traģisko bojāeju, un līdzjūtību tuviniekiem. Ticis ar šo uzdevumu galā, viņš pēc kārtas uzlūkoja visus sapulcējušos un sacīja:

-Vai drīkstu lūgt, lai parādāt savus personības dokumentus?

-Bet jūs taču mani pazīstat, Evelīne protestēja.

-Identifikācija, protams, ir gluži formāls noteikums, Hammera jaunkundz, notārs laipni paskaidroja.

Evelīne pirmā pietraucās kājās un aizsteidzās pie rakstāmgalda, kur sāka rakņāties pa rokassomiņu. Atradusi personas apliecību, viņa to nolika notāram priekšā. Ap pilnīgajām lūpām rotājās ironiska vīpsna. Viņai tūliņ sekoja Gertnera kundze, turēdama apliecību jau gatavībā. Tad pie galda

piegāja aptiekārs Holbaums, aiz viņa Līza un vispēdīgi Ludvigs Veigels, kas pēc tam apsēdās blakus Evelīnei.

Arturs bija piecēlies kājās un meklēdams taustījās pa kabatām.

-Man neviena papīra kabatās nav, viņš beidzot atzinās.

-Nu labi, Artur, es domāju, ka iztiksim, notārs žēlīgi atjāva.

Arturs atvieglots apsēdās.

-Nu, tad ķersimies pie testamenta, ko nelaiķis mums atstājis, notārs turpināja. -Testaments sastādīts šā gada piecpadsmitajā augustā un ir parakstīts manā klātbūtnē divdesmit pirmajā augustā. Es apstiprinu, katestators bija garīgi pilnīgi vesels. Vai drīkstu tagad jums to nolasīt?

-   Šaujiet vajā, Evelīne pusbalsī noteica.

Notārs tomēr bija to dzirdējis un uzmeta viņai pārmetuma pilnu skatienu. Un tad beidzot viņš atšķīra papīra lapu un nolasīja:

«Mana pēdējā griba. Es, Bruno Hammers, pēc ilgām un nopietnām pārdomām un būdams pie pilna saprāta, ieceju savu mījoto sievu Elizabeti Hammeri, dzimušu Hopfu, par savu galveno mantinieci.»

-Nē! Evelīne iekliedzās. -Tas nav iespējams!

Gertnera kundze pagriezās pret Līzu un paskaji ierunājās: -Nu, ko tu par to teiksi?

Lizai bija tāda sajūta, it kā viņa tikko pa galvu būtu saņēmusi smagu belzienu un apreibusi. Viņa pat nepakustējās.

-Es lūgtu mani nepārtraukt, notārs aizrādīja. Tad nokremšļojās un turpināja:

«Viņas īpašumā paliek gruntsgabals Parka ielā divpadsmit un māja, kurā tiesības dzīvot patur mans dēls Arturs Hammers līdz apprecēšanās brīdim.»

Evelīne ilgāk nespēja izturēt. Viņa pielēca kājās.

-Un ko mantoju es?

-Nomierinieties, Hammera jaunkundz, jūs tūliņ to uzzināsiet.

-Vai jūs tiešām iedomājaties, ka es mierīgi pieļaušu, lai man nozog mantojumu?

-Neviens jums neko nav nozadzis.

-Kā gan ne? It kā es nezinātu. Viņa… šitā, Evelīne pagriezās un norādīja uz Līzu, …viņa sakūdīja tēvu pret mani. Viņa piedabūja tēvu, lai tas paraksta šādu idiotisku testamentu… un, kad bija viņu tiktāl pielauzusi, tad nomaitāja! -Evelīnes zilās acis satraukumā meta zibšņus.

-Šis apgalvojums, notārs aizrādīja, jums var kļūt par apsūdzību neslavas celšanā.

-Neviens man nevar aizliegt runāt! -Evelīne kliedza kā prātu zaudējusi. Ne jūs, nedz arī kāds cits!

Ludvigs Veigels bija piecēlies, uzlika rokas Evelīnei uz pleciem un lūkoja viņu apsēdināt.

-Labāk noklausīsimies testamentu līdz galam, Hammera jaunkundz.

-Man pietiek ar to, ko dzirdēju!

-Bet mums pārējiem ne. Lūdzu, rēķinieties arī ar mums. Viņš uzmeta tai lūdzošu skatienu.

Beidzot viņa negribīgi padevās un no jauna apsēdās.

-Šito nolādēto testamentu es noprotestēšu. Tas man jau tagad ir skaidrs.

Notārs pagaidīja, līdz iestājās miers un klusums, un tad turpināja:

«Bez tam mana mīļotā sieva saņems mantojumā piecdesmit procentus no visa, kas man pieder -skaidrās naudas, gruntsgabaliem un manas līdzdalības firmā «Brāļi Ilammeri». Mans dēls Arturs saņems trīsdesmit procentu no visām minētajām vērtībām, un es ceru, ka viņš savu mantojuma daļu izlietos saprātīgi.»

Arturs uzelpoja tik skaļi, ka visi to dzirdēja.

Notārs lasīja tālāk:

«Savai meitai Evelīnei es šajā testamentā novēlu tikai neapstrīdamo mantojuma daļu. Pēdējos gados, kopš esmu slims, viņa ļaunprātīgi ir pametusi mani novārtā. Nenoliegšu, ka arī pats esmu vainīgs viņas krasajā egoismā, jo pārlieku viņu dievināju, kad viņa bija maza. Tomēr tas nespēj atsvērt pāridarījumu, ko man sagādā viņas vienaldzīgais saltums. Tāpēc nolemju, ka viņai jāapmierinās ar desmit procentiem no vērtībām, ko iepriekš minēju.»

-Desmit procenti, Evelīne satriekta atkārtoja. -Man liekas, ka sapņoju.

-Testators gan ļoti skaidri ir norādījis iemeslus, kuru dēļ viņš samazina jūsu mantojuma daļu, notārs noteica.

-Es pat nedomāju ar to vienkārši samierināties.

-Jūs, zināms, varat testamentu noprotestēt, Hammera jaunkundz, bet, pamatojoties uz savu juridisko praksi, teikšu, ka jums gandrīz vai garantēti nebūs panākumu. -Pēc īsas pauzes viņš piebilda: Ja vien jūs nespēsiet atspēkot pārmetumus, ko tēvs jums izsaka.

-To viņa nemūžam nevar, -Gertnera kundze konstatēja. -Pēdējā laikā taču viņa mājās ne acu nerādīja, atrakstīja arī tikai tad, kad ievajadzējās naudas.

-Nezin, no kurienes jums tās ziņas, -Evelīne iešņāca saimniecības vadītājai acīs. Pievaldiet jel muti!

Līza beidzot bija atjēgusies un atžirbusi.

-Evelīn, -viņa drebošā balsī ierunājās. -Testaments, protams, nevar palikt šādā veidā. Gan mēs mierīgā ceļā izlīgsim.

-Izlīgsim? Evelīne kliedza. -To tu laikam gribētu gan. Es tevi iesūdzēšu tiesā.

-    Bet, Evelīn, man taču tā māja nemaz nav vajadzīga. Ko es ar to iesākšu?

-   Bet tas, ka tu esi nogrābusi pusi firmas, tas tev gan ir pa prātam.

-Es atteikšos no visa.

-Skaidrs, ka atteiksies -tas tev būs jādara, vai nu tu gribēsi vai ne. Cik brīnum jauki gan būtu, ka slepkavniece kļūtu par upura mantinieci!

-Lūdzu, nepārsteidzieties ar lēmumiem, Hammera kundze! -notārs atgādināja. -Vispirms aprunājieties ar kādu advokātu. Viņš uzsita ar plaukstu pa testamenta lapu. Šī ir jūsu vīra pēdējā griba un novēlējums. Man šķiet, ka mums viņa atzinumi jāievēro.

-Viņš taču ir bijis vājprātīgs, kad to izgudrojis, Evelīne apgalvoja. Varbūt viņam bija sadotas narkotikas. No tās tur… viņa pamāja ar galvu uz Līzas pusi, …var itin visu sagaidīt.

Tagad arī Līza piecēlās. Tādas lietas es no tevis necietīšu.

-Ak bezkaunības arī mums netrūkst?

-Nu saņemies un nomierinies. Vēlāk apsēdīsimies abas kopā…

-Tu laikam domā gan, ka pietiks ar to, ja man samaksāsi, tad turēšu muti? Nē, tas tev bijis tikai tāds jauks sapnītis. Līdz šim es, muļķe būdama, mēģināju tevi paglābt. Bet ar to nu ir cauri. Tagad es likšu kārtis galdā bez kādas žēlastības.

-Es gan gribētu lūgt, dāmas, atlieciet savu izskaidrošanos uz vēlāku laiku. Ļaujiet man tikt galā ar savu pienākumu.

-Bez manis! -Evelīne zēģelēja uz durvīm. -Manis pēc jūs to stulbo smērlapu varat aiznest pats zināt, uz kurieni, godājamais Hībera kungs. Un viņa izdrāzās ārā.

Līzai vislabprātāk būtu gribējies steigties Evelīnei līdzi. Taču viņa saprata, cik neizsakāmi smagu vilšanos viņa pārcietusi un patlaban bija tādā noskaņojumā, ka ar to sarunāties nebija iespējams.

Tālab viņa no jauna apsēdās. Bet notāra turpmākie vārdi tukši aizskanēja viņas ausīs kā nenozīmīgas skaņas bez satura; no lasītā viņa neaptvēra nekā.

Tikai vēlāk viņa uzzināja, ka Ludvigs Veigels mantojis desmit procentu no firmas kapitāla ar noteikumu, ka viņam jāpaliek uzņēmumā par lietvedi. Aptiekāram Holbaumam bija tikusi Bruno ļoti dārgā medību bise, un Gerda Gertnere mantoja novēlējumu piectūkstoš mārku apmērā.

Kad notārs Hībers sēdi bija pabeidzis, mantinieki, lāgā nesaprazdami, ko iesākt, vēl palika mīņājamies zālē.

-   Neviens savu laimi nav tik ļoti pelnījis kā jūs, aptiekārs sacīja Līzai.

-Vai jūs to uzskatāt par laimi? -Līza, vāri pasmaidīdama, vaicāja.

-Es nu gan ne, -nenovīdīgi ieteicās Gertnera kundze. -Jūs savu darbiņu esat itin smuki nostrādājusi.

-Man par to nekas nebija zināms, Līza aizstāvējās.

-Meklējiet vien tādu, kas tam noticēs, -saimniecības vadītāja atcirta.

-Klausieties, nekļūstiet bezkaunīga, -Ludvigs Veigels teicēju norāja.

-Ak es tā bezkaunīgā! sašutusi neatstājās Gertnera kundze. Pārāk pieticīga es esmu! Desmit gadu uzticīgi nokalpoju vecajam kungam. Katru feniņu divreiz apgriezu pirkstos, pirms izdevu, kaut gan itin viegli būtu varējusi iedzīvoties no viņa labuma. Neviens nebūtu nenieka pamanījis. Un kādu pateicību es par to saņemu? Nabagu dāvanu nožēlojamus piecus tūkstošus.

-Pieklājīga summiņa, mīļā kundze, -Ludviga Veigels aizrādīja. Par baltu velti jau jūs tos gadus ari nenostrādājāt.

-Par bada algu, ja skaidri gribat to zināt. Bet nu man reiz pietiek. Ar šito pašu es tagad uzsaku darbu jums par zināšanu, māsa. Turpmāk varēsiet pati mēzt savus mēslus.

-Novēlu jums nākotnē visu to labāko, Gertnera kundze, -Līza miermīlīgi noteica. -Mums jūsu pietrūks.

-To jūs mierīgi varat sacīt tā, lai visi dzird. Gertnera kundze nelikās redzam Līzas pretī pastiepto roku un strauji novērsās. -Tad nu dzīvojiet, kā mākat! -Kā apvainota karaliene viņa izsoļoja no istabas.

-Diezin, kādu bagātību šī bija gaidījusi? galvu grozīdams, nobrīnījās aptiekārs.

-Acīmredzot vairāk, Ludvigs Veigels atteica.

-Bet kālab gan? Līza jautāja. Neviens taču nav viņai neko solījis. Viņa saņēma pieklājīgu algu, es nekad viņai neskatījos uz pirkstiem tā paša mīļā miera labad. Turklāt mēs allaž diezgan labi satikām.

-Tagad viņa jūsos saskata ienaidnieci, -aptiekārs paskaidroja.

-To es nesaprotu.

-Viņa, proti, iedomājas, ka mantojums nepienākas jums, Hammera kundze, teica Ludvigs Veigels. Starp citu mantojums. Mums par to jāaprunājas.

Arturs, kas līdz šim, klusēdams un rokas kabatās sabāzis, bija stāvējis vienā pulciņā ar viņiem, tagad ierunājās:

-Vai tu, Līza, lūdzu, mani aizvedīsi uz mājām?

-Arī ar jums man jāaprunājas, Artur. Mums vajadzētu aizbraukt uz fabriku, aicināja Ludvigs Veigels un paskatījās savā rokas pulkstenī. Nē, man ir labāka doma aiziesim visi kopā kaut kur paēst.

-Īstenībā es gan labāk gribēju… Līza iesāka.

Ludvigs Veigels nedeva viņai iespēju pabeigt teikumu, sacīdams:

-Tas ir ļoti svarīgi, Hammera kundze, un es gribu to drīzāk norunāt līdz galam, lai ir miers.

Līza vilcinādamās piekrita, kaut gan mazāk par visu viņai šinī mirklī prāts nesās uz veikalnieciskām sarunām.

Viņi visi kopā izgāja ārā.

Lejā aptiekārs grasījās atvadīties.

-Nē jel, nāciet mums līdzi, Holbauma kungs,-Līza lūdza.

-Es jūs vienīgi traucētu.

-Mums taču nav nekas nojums slēpjams.

Nepārprotami varēja redzēt, ka aptiekas īpašniekam labprāt būtu paticis palikt ar viņiem kopā. Bet, tā kā Ludvigs Veigels Līzas uzaicinājumu neatkārtoja, viņš tomēr atvadījās.

Līza noskatījās viņam pakaļ lielais, spēcīgais vīrs, kurš pat no mugurpuses izskatījās nozīmīgs un cienīgs, aizsoļoja gariem, platiem soļiem.

-Patiesi jauks cilvēks, Līza sacīja. Viņš ir mans vienīgais draugs šajā pasaulē.

-Ne gluži vienīgais, Līza, -Ludvigs Veigels pārlaboja viņas kļūdīgo teicienu, pasaulē vēl esmu arī es.

Līza neviļus pameta skatienu uz savu padēlu Arturu. Bet tas palika mēms, kā bijis, un izvairījās no viņas skatiena.

Ludvigs Veigels ierosināja iegriezties paēst Rodenbergas vienīgajā franču restorānā Chez Annabelle, kur pavairāk apmeklētāju saradās vienīgi vakarā. -Tur mūs neviens netraucēs, viņš piebilda.

Līza bija ar mieru, un viņi pārgāja pāri rātslaukumam. Arturs klusēdams lamzāja viņiem aiz muguras.

Restorānā Chez Anabelle Ludvigu Veigelu labi pazina, un viesmīlis pakalpīgi aizveda viņus pie nomaļa galdiņa. Ja arī viņš kaut ko zināja par Hammeru ģimeni un notikušo slepkavību, tomēr to nekādā veidā neizrādīja.

Turpretī pārējie restorāna viesi, galvenokārt dažādi darījumu ļaudis, ziņkārīgi noskatījās viņiem nopakaļ un pēc tam sabāza galvas kopā. Līza to redzēja un apzinājās, tāpēc turējās ļoti taisni izslējusies, Ludvigs Veigels rādījās no šarmantās puses, bet Arturs nešķīrās no nu jau pierastās īgni vienaldzīgās sejas izteiksmes.

Ēdienkarte bija patiesi vilinoša, tomēr Līza, kas nejuta nekādu izsalkumu, izvēlējās vienīgi salātus majonēzē. Veigels un Arturs pasūtīja antrekotu ar piedevām.

-   Un bez tam palūgsim pa glāzei vīna, vai esat ar mieru? Ludvigs Veigels piedāvāja.

Līza atteicās.

-Tas droši vien ir labi domāts, viņa sacīja, -bet es dienas vidū nekad vīnu nedzeru.

-Šodien gan nav parasta diena, Veigels lūkoja iegalvot, -un glāze vīna jums noteikti nāks par labu, Līza. Viņš lūdza atnest pudeli sausā baltvīna. Kad viesmīlis bija aizgājis, viņš no jauna pievērsās Līzai. Es taču drīkstu jūs uzrunāt par Līzu? Mums tagad būs daudz kopīgu darīšanu.

-Labāk ne, viņa atteica.

Viņš bija pārāk pašapzinīgs, lai justos par šo piezīmi aizskarts, tomēr nepavisam neslēpa savu izbrīnu par to.

-Kā man to saprast?

-Manuprāt, būs labāk, ja mēs izvairīsimies no visa, kas varētu norādīt uz tuvību.

-Vai jūs man neuzticaties?

-Uzticos, Ludvig… un tūliņ pati sevi pārlaboja, -Veigela kungs. Tas tikai tāpēc… viņa meklēja piedienīgākos vārdus. -Policija… bez visa tālākā jau reiz ieminējās par iespējamām tuvākām attiecībām mūsu starpā.

-Vājprāts!

-Jā, tas, protams, ir absurds. Bet viņi, gluži dabiski, visiem līdzekļiem meklē motīvu slepkavībai.

-Tas taču ir pilnīgākais idiotisms vērst aizdomas pret jums! viņš negaidīti kaismīgi iesaucās.

-   Pagaidām jau laikam ne pret mani vien, Līza atteica un, acis pret viņu nepacēlusi, vilka ar dakšiņu lokus uz gaišā galdauta.

-Jums nekavējoties jānolīgst advokāts!

-Kādēļ? Tad jau vēl jo drīzāk radīsies iespaids, ka es jūtos vainīga.

-Viena pati jūs nespēsiet aizsargāties, Līza… atvainojiet, Hammera kundze. Ne Evclīnei, ne Gertnera kundzei jūs nedrīkstat ticēt. Tiklab viena, kā otra no viņām ir spējīga safabricēt pret jums visādus aizdomīgus sīkumus.

-Tas ir visai iespējami. Bet nopietni taču viņas man nevar neko kaitēt, jo es neesmu to darījusi.

-Jau tas fakts vien, ka šefs padarījis jūs par galveno mantinieci, liecina jums par ļaunu.

-Šo mantojumu es vispār nemaz nepieņemšu. Negribēju vienīgi ar notāru Hīberu uzsākt strīdu. Tomēr esmu pārliecināta, ka jābūt iespējai no tā atteikties.

-To nu gan jums vajadzētu vismaz trīsreiz apdomāt!

Tagad viņa paraudzījās Veigelam tieši acīs. Es esmu to pārdomājusi.

Kamēr pie galdiņa rosījās viesmīlis, piepildīdams vīna glāzes, viņi klusēja.

Tad negaidot, pavisam pārsteidzošā kārtā, Arturs jautāja Veigelam:

-Ja Liza tomēr atsakās no mantojuma, kurš tad manto?

-Man šķiet, ka tad mantojat jūs, Artur, jo jūsu māsai principiāli novēlēta vienīgi neapstrīdamā mantojuma daļa. -Viņš paraudzījās uz Lizu. Jūs tātad vispār nevarat izlīgt ar Evelīni, atteikdamās no mantojuma. Evelīnei tik un tā nenāktu no tā nekāds labums.

-    Bet es to negribu pieņemt.

-Es tevi saprotu, Liza, -Arturs sacīja. -Bet tu esi to godam nopelnījusi.

-Varbūt es to būtu godam nopelnījusi, ja tavs tēvs nodzīvotu vēl kādus piecus gadus. Un viņš jau ari cerēja, ka tā būs. Tādā gadījumā es tiešām būtu noziedojusi viņam visu savu jaunību. Bet tagad …

Ludvigs Veigels pacēla glāzi. -Vispirms iedzersim pa malkam.

Viņi iedzēra. Tad Arturs izvilka no kabatas saņurcītu smēķu paciņu un šķiltavas un aizkūpināja cigareti. Viņš jau gribēja savas smēķa mantas bāzt atpakaļ žaketes kabatā, taču tad atjēdzās un pastiepa roku ar paciņu uz Līzas pusi.

-Vai tu vēlies?

Liza vilcinājās. -Lai iet -izņēmuma kārtā, -viņa tad izlēma un paņēma cigareti.

Arturs viņai pasniedza uguni.

-Iekams jūs kaut ko nopietni izlemjat, Ludvigs Veigels sacīja, -jums jāzina, no kā tad īsti tas mantojums sastāv. Droši vien jūs būsiet vīlusies. Uz papīra fabrika ir vairākus miljonus vērta. Es tomēr stipri šaubos, vai par tādu naudu būtu iespējams uzņēmumu pārdot.

-Kālab tas būtu jāpārdod? -Arturs ievaicājās, izpūzdams dūmus pa nāsīm.

-Lai varētu rentabli strādāt, pašreizējās mašīnas būtu jāaprīko ar elektroniku. Bet šādam jauninājumam trūkst naudas. Tālab es visu laiku lūdzu šefam atļauju sameklēt firmai neoficiālu kompanjonu, paņemt no bankas lielu kredītu vai arī saistīties ar kādu no Minhenes lielajām firmām. No tā visa viņš stūrgalvīgi atteicās. Tas bija viens no mūsu pastāvīgo strīdu iemesliem.

-Bet vai tam vajadzētu notikt tagad?

-Katrā ziņā. Ja mēs turpināsim tādā garā kā līdz šim, tad dažus gadus vēl noturēsimies virs ūdens -ja palaimēsies. Bet ilgi tā vairs nevarēs.

-Tad dariet jel, kā uzskatāt par pareizu.

-Paldies, Artur, -sacīja Ludvigs Veigels, izskatīdamies acīm redzami atvieglots. Vai iri jūs domājat tāpat, Hammera kundze?

-Mana nostāja jums ir zināma.

-Ja tu patiešām to mantojumu nepieņemtu, Līza, es, protams, katrā ziņā finansētu tavas medicīnas studijas. Tas taču būtu iespējams, Veigela kungs, vai ne?

-Ļoti vienkārši iespējams. Tik daudz, lai jūs abi un arī es varētu pieklājīgi dzīvot, firma pagaidām vēl ienes. Atliek vienīgi cerēt, ka Evelīne nepieprasīs, lai viņas mantojuma daļu izmaksā skaidrā naudā. Lielāku naudas summu es galdā nespēju nolikt iekams uzņēmums nav sanēts.

Līza pārmijus skatījās uz abiem vīriešiem. Kopš rīta viņa nebija iebaudījusi nekā cita kā vien izdzērusi tasi kafijas. Tagad tukšā dūšā iedzertais vīns viņu nedaudz apskurbināja. Un tomēr tieši tagad viņai likās, ka visu saredz skaidrāk. Ja firma patiesi ir tik bēdīgā stāvoklī, tad šefa piepešā nāve fabrikas lietvedim būtu ārkārtīgi vēlama. Arī Artura apbrīnojamā gatavība tūdaļ pārņemt visu mantojumu radīja viņā izbrīnu un modināja aizdomas. Līdz šim ar nelielo atalgojumu, ko saņēma, kamēr vēl mācījās arodu, un piemaksu, ko regulāri dabūja no tēva, viņš nekad nebija varējis iztikt. Ludvigs Veigels, ja vien Arturs ļautu tam brīvu rīcību, noteikti būtu daudz devīgāks.

-Man šķiet, ka tiešām vajadzēs nolīgt advokātu, Līza noteica un nodzēsa cigaretes paliekas.

Ludvigs Veigels un Arturs paraudzījās uz viņu, it kā Līza pēkšņi būtu pārvērtusies par svešnieci.

Kad Līza un Arturs pārradās mājās, Evelīnes tur nebija. Arī viņas kabrioleta garāžā nemanīja, un istaba bija tukša. Nekādu vēsti viņa atstājusi nebija.

Līzai pat prātā nenāca raizēties, ka Evelīnei būtu varējis notikt kaut kas ļauns, tomēr negaidītā pazušana darīja viņu mazliet nemierīgu. Viņa ieminējās par to Arturam.

-Kur viņa varētu būt palikusi?

-Vai nav vienalga? Arturs noteica.

-Bet mums taču ar viņu jāparunā.

-Man ne.

Liza sāka prātot. Tam, ka Evelīne būtu aizbraukusi no Rodenbergas, iekams nebūs nokārtots viss ar testamentu, viņa neparko negribēja tic ‘. Zināms, nebūtu jābrlnās, ja viņa vienkārši ņemtu un aizlaistos, tomēr nekādā ziņā, pirms nebūs nokārtojusi visas savas finansu darīšanas ar Ludvigu Veigelu.

Nebija ari domājams, ka viņa būs apmetusies pie kādas draudzenes tik tuvas attiecības viņai ne ar vienu Rodenbergas meiteni vairs nebija. Visticamāk, ka viņa būs nolīgusi istabu kādā viesnīcā vai pansijā. Līza negribēja sākt apzvanīt malu malas, viņu meklēdama, jo tas varētu dot vielu jaunām tenkām un valodām. Tāpēc viņa nolēma piezvanīt uz policiju. Pienāca vēla pēcpusdiena, līdz viņa pēdīgi sazvanīja kriminālvirsinspektoru Elmanu.

-Mana vīra meita ir aizgājusi no tēva mājas, Līza viņam pastāstīja.

-Jā, viņš mierīgi atteica, -es zinu.

Līza nojauta, ka Evelīne -varbūt pat tieši no notāra kantora pēc testamenta nolasīšanas steigusies pie virsinspektora, lai nomelnotu pamāti. Bet to viņa pašreiz nedrīkstēja jautāt. Līza vienīgi pavaicāja:

-Vai jums ir viņas adrese?

-Jā.

-Lūdzu, pasakiet man to. Man ar viņu jāparunā.

-Es neticu, ka Hammera jaunkundze sevišķi vēlētos ar jums runāt.

-   Bet es to vēlos.

-Nu labi, jūs jau to būtu varējusi uzzināt arī bez manas palīdzības. Viņa ir apmetusies «Rodenbergas sētā».

Līza pateicās ūn grasījās nolikt klausuli.

-Vēl mirkli, lūdzu, Hammera kundze, -Elmans steidzīgi ieteicās. Radušies vēl daži jautājumi. Gaidīšu jūs rītrītā savā kancelejā. Ceru, ka pulksten deviņos jums būtu pieņemams laiks?

-Kad vien vēlaties.

Līza to' izteica stingrā, rimtā balsī. Taču iekšķīgi viņa nodrebēja. Vai tam ārprātam nekad nepienāks gals?

Līza nebija radusi, ka viņai tiek pievērsta īpaša uzmanība. Pati viņa sevi vienmēr bija uzskatījusi par necilu un neievērojamu būtni. Pusaudzes gados viņa gribēja pret to cīnīties ar acīs krītošu kosmetizēšanos, tomēr nu jau sen bija no tādas atteikusies. Tālab viņai tagad bija sevišķi nepatīkami, ka, tikko iegājušai-viesnīcas vestibilā, viņai uzreiz pievērsās visi skatieni. Kāds pāris, kas vēl nupat bija iegrimis sarunā, apklusa. Viens pavecs kungs nolaida uz ceļiem avīzi, ko nule bija lasījis. Vesela veikalnieciska izskata vīriešu grupiņa centās pārāk neizrādīt, ka viņu vēro, tomēr sāka sačukstēties.

Lai arī Līza nesadzirdēja, par ko vīrieši sačukstas, tomēr viņa to skaidri nojauta. «Vai tik tā nav viņa?» «Liekas, ka ir gan.» «Es varu galvot, ka tā ir viņa!» «Diez vai viņa tiešām to veco ir piebeigusi?» «Kāpēc gan ne?»

Vīra nāve bija pilnīgi sagrozījusi viņas dzīvi un padarījusi Līzu par mērķi visnekautrākajai ziņkārei. Savā prātā viņa jautāja, vai jelkad varēs atkal dzīvot normālu, pilnīgi privātu dzīvi pat pēc tam, kad slepkavības lieta būs noskaidrota. Viņa jutās drausmīgi nelāgi.

Tomēr staltā gaitā, ar paceltu galvu viņa devās pie administratora loga. Jauneklis, kas sēdēja aiz tā, laikam jutās vēl daudz neveiklāk nekā viņa un, kad viņa apvaicājās pēc Evelīnes, atbildēja stostīdamies. Viņa uzzināja, ka Evelīne patlaban uzturoties bārā.

Līza bija ieplānojusi, ka viņas varēs aprunāties divatā, zem četrām acīm. Taču pašreizējā situācijā uz to nebija ko cerēt. Viņai jau ienāca prātā, ka vajadzēs vien doties atpakaļ, tomēr tad Līza piespiedās un gāja tālāk.

Bārā valdīja dziļa krēsla. Pagāja brītiņš, līdz Līzas acis pie tās pierada un arī tad vēl tūliņ nepamanīja Evelīni. Droši vien tāpēc, ka bija gatavojusies to ieraudzīt vienu pašu, nevis flirtējam ar ne pārāk jaunu, tomēr izskatīgu vīrieti, kā izrādījās īstenībā. Viņa sēdēja uz augstā bāra ķebļa, kā parasts, pārlikusi kāju pār kāju, lai būtu redzams viņas skaistais ceļgals, un guldzoši smējās.

Vēlreiz Līzai uzmācās kārdinājums tūliņ uz vietas griezties apkārt un doties projām. Tad viņa tomēr sevi pārvarēja un piegāja pie bāra letes.

-Evelīn, viņa lūdzoši ierunājās.

Lai cik klusu viņa to pateica, tomēr vienīgais izteiktais vārds iedarbojās kā trauksmes signāls. Abas galvas -gan

Evelīnes, gan viņas sarunu biedra strauji pagriezās. Vīrietis paskatījās uz Līzu neslēptā jautrībā, bet Evelīne neapvaldītā naidīgumā.

-Tu? viņa nošņācās. -Tu uzdrošinājies?

-Mums abām jāaprunājas, -Līza sacīja.

-Pazudi! Evelīne nošņācās kā nikna kaķene.

Tagad arī citi bāra apmeklētāji sāka kļūt uzmanīgi un pavērās uz abu sieviešu pusi.

-Lūdzu, Evelīn. Tu taču negribēsi, lai sākas skandāls?

-Vācies prom! Evelīne uzgrieza viņai muguru.

-Es aiziešu tikai tad, kad tu būsi noklausījusies to, kas man sakāms, Līza stingrā balsī noskaitīja.

Vīrietis, kas sēdēja Evelīnei līdzās, paņēma savu glāzi un noslīdēja no ķebļa.

-Man šķiet, būs labāk, ja es dāmas atstāšu divatā, viņš, ciniski ņirgdams, paziņoja.

-Apskatīsimies labāk pēc kādas mierīgākas vietiņas,Līza izrīkoja un paņēma Evelīnes glāzi, tad pagriezās pret bārmeni.

-Atnesiet man to pašu. -To pateikusi, viņa devās taisnā ceļā pie brīva galdiņa.

Ja Evelīne viņai tagad nebūtu sekojusi, būtu nācies no ieceres atteikties. Bet Evelīne aiz muguras gāja viņai nopakaļ.

Kopā ar Līzu viņa apsēdās pie galdiņa. Tava laime, ka man te ar kādu cilvēku ir norunāta satikšanās, viņa sacīja, ievilka malku no glāzes un aizkūpināja cigareti.

-Runa būs par testamentu. <

-Kā tad tu neesi tēvu apmājusi, tu nekā nezināji par to, ka viņš tevi iecēlis par galveno mantinieci, tu jau to naudu nemaz negribi -rata-tā, rata-tā… vari visu šito vāvuļošanu pietaupīt.

-Nē. Man tev kaut kas jāpasaka, jāpaskaidro kaut kas pavisam cits. Ja es no mantojuma atsakos, visu pievāks Arturs. Vismaz tā apgalvo Ludvigs Veigels, un viņš to, jādomā, zina.

-Ko? Evelīne plaši ieplestām acīm blenza viņā.

-Tāpēc mums jāmēģina izprātot kādu citu atrisinājumu.

-Kādu?

-To es pati vēl nezinu. Par to mums jāpadomā abam kopā, jāaprunājas ar labu advokātu.

-Tu tikai gribi man sajaukt galvu. Dziļi ievilkusi dūmus, viņa tos izpūta ārā veselā mākonī. Arturs nemūžam negribēs sagrābt visu viens pats.

-Viņam uz to ir pilnīgas tiesības, un viņš gatavojas to darīt.

-Nolādēta sūdu būšana! -Evelīne nolamājās, pavisam aizmirsdama, ka ir dāma.

-Jā, situācija ir pagalam, pagalam nepatīkama, Līza viņai piekrita. -Tālab mums vajadzētu aizmirst visas emocijas, apsēsties visiem trim kopā pie galda un prātīgi izrunāties.

Viesmīlis atnesa dzēriena glāzi, Līza to pacēla pie lūpām, kādu nieciņu nodzēra un konstatēja, ka tas ir džins ar toniku.

-Evelīn, viņa ierunājās nopietni, lai pārliecinātu, -draudzenes mēs nekad neesam bijušas, bet līdz šim tomēr visu laiku diezgan labi satikušas, nedrīkstam pieļaut, lai Bruno testamenta dēļ mēs saietu negantā naidā. Firma man nav vajadzīga, nekad neesmu to kārojusi. Un to tu taču arī neiedomāsies, ka es varētu būt gauži pieķērusies tai mājai?

Bet Evelīne viņā vairs neklausījās, Evelīne raudzījās viņai garām un pusbalsī iesaucās:

-Re tur jau viņš ir!

-Kas?

Evelīne pamāja ar galvu uz bāra ieejas pusi. Pēteris Milcs.

Līza sarāvās tik stipri, it kā būtu saņēmusi negaidītu triecienu. Pie galdiņa pienāca Pēteris Milcs -jauns vīrietis, kam vēl nebija ne trīsdesmit, platiem pleciem, īsi apcirptiem gaišiem matiem. Mugurā viņam bija tumšs uzvalks, kas acīmredzot netika bieži valkāts: piedurknes un bikšu staras mazliet par īsu, bet žakete šķita apspīlējam spēcīgos plecus.

Mulsi smaidīdams, viņš palocījās Evelīnes priekšā un atļāvās pat neveikli simboliski noskūpstīt roku. Tikai tad viņš pamanīja Līzu, viņa sejas muskuļi krampjaini sarāvās un sastinga.

-Jūs abus man iepazīstināt droši vien nenāksies, Evelīne, ļaunīgi pavīpsnādama, noteica.

Līza un Pēteris saskatījās, abi pārdzīvodami neveiklību, tomēr katrs citādā veidā. Viņi bija cieši draudzējušies, pirms Līza izšķīrās par Bruno Hammeru.

-Cik noprotu, tev patlaban klājas sasodīti draņķīgi,Pēteris ierunājās pirmais.

-Nevarētu sacīt, ka labi, -Līza piekrita.

-Vaino par to pati sevi.

Līza piecēlās. -Paldies par taviem līdzjūtības vārdiem. Spēja dziļi iejusties otrā vienmēr ir bijusi tava stiprā puse.

-Vai tu jau grasies iet projām? Evelīne uzspēlētā izbrīnā jautāja. Neesi taču vēl gandrīz nekā nodzērusi.

-Domāju, ka Pēteris mierīgi var ņemt manu glāzi. Viņa pievērsās Pēterim. Tu taču to neņemsi ļaunā?

Viņš paraustīja plecus.

Kriminālpolicijas virsinspektors Elmans nākamajā rītā sagaidīja Līzu savā darba kabinetā, pie kura viņa pa šīm dienām jau bija paguvusi pierast; tā bija istaba ar kailām sienām, no kurām vienu rotāja kalendārs ar noplēšamām lapiņām, logu un rakstāmgaldu, uz kura atradās telefons, kompjūters un pelnutrauks. Kabinetā kopā ar Elmanu atradās vēl viens ierēdnis -gados jaunāks cilvēks, kuru Līza nepazina un ar kuru arī netika iepazīstināta. Elmans sasveicinājās ar viņu visai laipni, un viņa apsēdās tam pretī rakstāmgalda otrā pusē, ceļus cieši kopā saspiedusi. Jaunais ierēdnis, kas, Līzai ienākot, bija piecēlies, arī atkal apsēdās netālu no rakstāmgalda.

-Liekas, ka ir pamats jūs apsveikt Hammera kundze, policijas kriminālvirsinspektors uzsāka sarunu un aizkūpināja cigareti.

Līza, zināms, saprata, ka tas tēmēts uz testamenta nolasīšanu, un nejuta ne mazāko vajadzību ielaisties šā temata apspriešanā.

-Pateicos, viņa atsaucās vienā pašā vārdā.

-Jums tas droši vien nebija nekāds pārsteigums, ka nelaiķis novēlējumā iecēlis jūs par galveno mantinieci?

-    Bija gan, Līza atteica.

-    Vai jūs cenšaties iegalvot, ka neesat par to nekā zinājusi?

-Man par to nebija pat nojausmas.

-Kaut arī notārs pa divi lāgi ieradās jūsu mājā?

-Man tikai vienreiz gadījās viņu pie mums sastapt. Otrā reizē laikam biju izgājusi uz pilsētu.

-Un tomēr… -kriminālvirsinspektors dziļi ievilka dūmus, -nevar taču būt, ka jūs, to pieredzēdama, neko nenodomājāt.

-Neko, tad, mirkli vilcinājusies, viņa piebilda: Drīzāk es baidījos, ka vīrs varbūt apcirpis manu mantojuma dalu.

-Kādā ziņā jūs to varējāt iedomāties?

-Pirms notāra ierašanās es vairs precīzi neatceros datumu, bet tam vajadzēja būt augusta beigās, vīrs bija uzmani Joti apskaities.

-   Par ko?

-Tāpēc, ka slikti jutās.

-    Un par to vainoja jūs?

-Viņš, protams, zināja, ka neesmu vainīga, bet, izņemot mani, tuvumā nebija neviena cita, uz ko viņš būtu spējis izgāzt savu dusmību.

-Vai viņš nejutās ļoti satriekts, kad meita neieradās viņa dzimšanas dienā? Cik man zināms, tā pat nepiezvanīja tēvam pa telefonu, tikai atsūtīja apsveikuma telegrammu.

-Par to viņš tiešām loti dusmojās. Bet dusmošanās jau bija viņa pastāvīgais noskaņojums. Viņam bija grūti paciest meitas vienaldzību un nevērību. Man liekas, viņš arī vairs negaidīja, ka tā ieradīsies viņa dzimšanas dienā. Ierašanās būtu viņu pat pārsteigusi.

-   Bet viņš taču jums droši vien neslēpa, ka novēlēs meitai vienīgi neapstrīdamo mantojuma tiesu?

-To viņš darīja pat ļoti bieži. Tik bieži, ka es to vairs neuztvēru nopietni.

-Jūs arī neiedomājāties Hammera jaunkundzi pabrīdināt? Viņš nospieda cigaretes galu.

-Tā nav. Ikreiz, kad Evelīne piezvanīja, es lūdzu, lai viņa vairāk parūpējas par tēvu.

-Bet par to, ka viņai draud tādi zaudējumi mantojuma ziņā, jūs neminējāt ne vārda?

-Nē, jo neuzskatīju par iespējamu, ka mans vīrs varētu ķerties pie tādiem soda mēriem. Evelīne taču allaž bijusi viņa mīļākais bērns.

-Vai tas nozīmē, ka viņš meitu vērtētu augstāk nekā dēlu?

-Arturs nemācēja viņam pieglaimoties, kā to pieprata meita, kad ieradās ciemos. Bet jūs droši vien zināt, ka viņa nebija rādījusies pie tēva vairāk nekā gadu.

-Vai jūs uzskatāt par iespējamu, ka viņa ņēmusi ļaunā, ka tēvs apprecējies?

-Kālab gan?

-Tas parasti mēdz notikt, ja tēvs precas otrreiz, turklāt, ja izraugās sievu, kas nav vecāka par viņa meitu.

-Tas ir pilnīgi izslēgts. Evelīne neapšaubāmi zināja, ka mani viņš apprecēja vienīgi tādēļ, lai justos drošs, ka tiks kopts līdz mūža galam.

-Vai tas bija tik droši zināms?

-Jā.

-Bet vai Evelīnei tomēr nevarēja likties, ka jūs esat viņu padzinusi no tēva sirds?

Līdz šim brīdim Līza uz visiem jautājumiem bija atbildējusi nekavēdamās un vienkārši, taču šis jautājums viņu pārāk aizķēra.

-Kālab jūs par to nepainteresējāties pie Evelīnes pašas? viņa atjautāja.

-Es painteresējos.

-Un viņa jums apgalvoja …? Līza ierāva elpu, ka noskanēja. -Tas nu ir augstākais sasniegums! Viņai taču nebija ne mazāko grūtību atkal pietuvoties tēvam. Vajadzēja vienīgi saņemties un kaut vai īsu laiciņu pakopt tēvu. Arī man tas būtu devis iespēju uz brīdi tikt atvaļinājumā.

-   Hammera jaunkundzei nav medmāsas izglītības.

-Šī informācija man ir zināma. Bet man šķiet, ka ir ļoti daudz sieviešu, kas bez īpašas apmācības kopj savu slimo vīru, bērnu vai vecākus.

-Nešaubos, ka jūs to šādā veidā paskaidrojāt arī savam vīram.

-Nē, to es neesmu darījusi. Tas viņu būtu vienīgi uztraucis un ērcinājis. Bet es, gluži pretēji, pūlējos viņu visu laiku turēt labā noskaņojumā.

-Kaut arī neteicāt, jūs viņam tomēr ļāvāt to nomanīt.

-Kā jūs varat kaut ko tamlīdzīgu apgalvot? -Līzā pamazām sāka celties īsts niknums, viņa vairs tikai ar pūlēm valdījās. Es vienmēr pūlējos Evelīni aizstāvēt, izdomāju daždažādus aizbildinājumus viņas nevērībai, kaut arī pēdējā laikā tas nemaz vairs nebija tik vienkārši.

-Tātad tomēr.

Līza pietraucās kājās.

-Ko jūs ar to gribat sacīt?

-Pēdējā laikā, -kriminālvirsinspektors apcerīgi atkārtoja, jūs tomēr sākāt piekrist vīram, ka meita pret viņu izturas nekrietni.

-Nē! Tā nav taisnība! Kā jūs varat vienkārši kaut ko izdomāt un tad censties to man piesiet?

-Tas jau tikai cilvēcīgi vien būtu…

-Varat pajautāt Arturam! Viņš Bruno dzimšanas dienā bija pie mums. Viņš jums pastāstīs, kā es aizstāvēju Evelīni. Es vīram iestāstīju, ka ceļojums uz Savienotajām Valstīm viņai ir iespēja, kas jāizmanto, ka Ziemsvētkos viņa būs atpakaļ un atbrauks šurp.

-Vai viņš jums noticēja?

-Vismaz man izdevās viņu nomierināt. -Līza paspēra soli uz durvju pusi.

-Apsēdieties vien atkal, -virsinspektors sacīja. Mēs vēl neesam galā.

Līzai nekas cits neatlika, kā no jauna apsēsties; viņa jutās galīgi iztukšota.

Kriminālvirsinspektors to pamanīja.

-Vai nevēlaties varbūt glāzi ūdens? Pamājis ar galvu uz jauno cilvēku, kas sēdēja viņam blakus, viņš piebilda: Vāgners var atnest jums arī tasi kafijas.

-Nē, pateicos! Līza skadri attrauca. -Man nav prātā pārvērst šo nopratināšanu par pikniku.

Elmans nokremšļojās. Nu, tad turēsimies pie faktiem. Viens fakts ir tas, ka nelaiķis jūs padarījis par galveno mantinieci, bet meitai atstājis tikai neapstrīdamo mantojuma tiesu.

Līza sēdēja, lūpas sakniebusi. Viņa neredzēja iemeslu, kālab viņai vajadzētu kaut ko sacīt šā fakta sakarā.

-Mēs varam pieļaut, ka par šādu soli viņš izšķīries, lai, pirmkārt, sodītu meitu un, otrkārt, lai atalgotu jūs. Abus punktus viņš uzskaitīja, saliecot gaļīgos pirkstus. Vai esam uz pareiza ceļa?

-Es nezinu, kādēļ viņš tā rīkojās, un arī jūs to nevarat zināt, Līza atteica. Jūs viņu vispār nemaz nepazināt.

-Pirmīt jūs, Hammera kundze, mums pastāstījāt, ka nelaiķis jūs apprecējis tādēļ, lai nodrošinātos, ka jūs viņu kopsiet. Vai vismaz tas ir pareizi?

-Jā.

-Jūs apprecot, viņš gribēja jums izpaust savu pateicību un atzinību. Vai tā var sacīt?

-Jā, apmēram tā.

-Tad tālāk varam pieņemt, ka šo pašu motīvu dēļ viņš jūs iecēla par galveno mantinieci.

-Izslēgt tādu pieņēmumu nevar, -Līza piekrita.

-Ļoti labi, -kriminālinspektors Elmans apmierināts konstatēja. -Tad taču arī katram saprotams, ka viņš jums to tūdaļ darīja zināmu.

-To viņš nedarīja vis.

-Kāda tad jēga, ja jūs par šo viņa atzinības izrādīšanu uzzinātu tikai pēc vīra nāves?

-Es nezinu.

-Pēc nāves taču jūs viņam vairs nebūsiet vajadzīga.

-Jūs esat tik sasodīti loģisks. Dzīvē nekas tik loģiski nenotiek.

-Vai ar to jūs gribat norādīt, ka nelaiķis nebija loģiski domājošs cilvēks?

-Lietišķos darījumos viņš laikam tāds būs bijis, jo citādi nebūtu guvis tik ievērojamus panākumus, kaut arī pēdējā laikā vairs nespēja visu skaidri pārskatīt.

-    Bet personiskajā dzīvē?

-Tur viņš nebija loģisks. Citādi taču viņš nebūtu allaž visu niknumu, sāpes, rūgtumu par savu posta dzīvi izgāzis pār mani, lai gan gaužām labi zināja, ka es neesmu pie tā vainīga.

-Vai pastāv iespēja, ka viņš jūsu priekšā būtu juties vainīgs?

-Viņš bija man pateicīgs jā. Bet to mēs jau esam pārrunājuši. -Līza sāka kļūt nepacietīga. Tomēr visa garā runāšana nav mūs aizvedusi ne par soli uz priekšu.

-Jūs tātad vēl arvien noliedzat, ka esat zinājusi par testamentā izdarītajiem grozījumiem?

-Jā.

-Man ļoti žēl, bet es nespēju jums ticēt.

-Tādā gadījumā es nesaprotu, kāpēc man vispār jāturpina atbildēt uz jūsu jautājumiem. Līza atkal piecēlās.

-Mēs abi turpināsim sarunāties tik ilgi, līdz jūs nolemsiet, ka jāsaka taisnība.

-Bet to taču es daru visu laiku! Un kāda gan īstenībā nozīme tam, vai esmu par grozījumiem testamentā zinājusi vai ne? Jūs taču neiedomāsieties, ka es būšu viņu nodūrusi, lai dabūtu mantojumu?

Kriminālvirsinspektors neatbildēja.

Pagāja vairākas sekundes, līdz Liza aptvēra klusēšanas nozīmi.

-Tas taču nevar būt nopietni! viņa tad čukstus izdvesa. -Vai jūs spējat iedomāties, ka es būtu varējusi… ak Dievs žēlīgais! Viņa saļima ceļos un atslīga uz krēsla.

-Vēlaties glāzi ūdens?

Līza papurināja galvu. Viņai ļoti gribējās dzert, bet kaut kas viņā neparko neļāva pieņemt pakalpojumu no cilvēka, kurš ticēja, ka viņa varētu pastrādāt kaut ko tik šausmīgu.

-Vāgner, kriminālvirsinspektors uzsauca savam asistentam. -Atveriet logu!

Jaunais policists izpildīja pavēli un atkal apsēdās.

Svaigais gaiss, kas ieplūda pa logu līdz ar vēju un sajauca papīrus uz galda, Līzu tiešām atspirdzināja.

-Es biju ne tikai viņa sieva, bet arī medicīnas māsa un viņa kopēja, atbildīga par viņa veselības stāvokli. K.ā gan es būtu varējusi pastrādāt tādu noziegumu?

-Tas ir jautājums, kas atskan pēc katra noziedzīga nodarījuma, kriminālvirsinspektors pavisam mierīgi paskaidroja.

Līzas domas drudžaini darbojās.

Jūs tātad pastāvat uz to, ka grozījumi testamentā man bijuši zināmi.

-Tieši tā. -Elmans aizkūpināja cigareti.

-Taču grozījumi testamentā neattiecas uz mani vien, bet arī un pat smagāk uz Evelīni. Ja jūs pieņemat, ka viņš par tiem runājis ar mani, kāpēc tad ne arī ar Evelīni? Ar savu rīcību taču viņš gribēja meitu sodīt vai tai atriebties tie ir jūsu paša vārdi. Tad viņš, vēl dzīvs būdams, izbaudītu gandarījumu.

-Ir pietiekami daudz tādu ļaužu, kas tīksminās, iedomājoties, kādi gari ģīmji būs pieviltajiem mantiniekiem pēc viņa nāves.

-    Bet iedomāsies arī tos ģīmjus, kas staros priekā. To taču jūs nenoliegsiet?

Elmans bija ievilcis pāris pamatīgu dūmu. Tad ar strauju kustību nospieda smēķgalu pārpildītajā pclnutraukā.

-   Labi. Paliksim pie tā, un draudīgi piemetināja: -pagaidām.

Līza uzelpoja. Vai nu es drīkstu iet?

-Jā. Bet man jāvērš jūsu uzmanība uz to, ka jūs nedrīkstat atstāt pilsētu.

Vāgners piecēlās un atvēra viņai durvis. Viņa skatienā bija jaušama līdzjūtība. Bet varbūt tas bija vienīgi domāts kā mierinājums.

Kad Līza pārradās Hammeru Parka ielas mājā, pa atvērtajām virtuves durvīm viņai pretī plūda ēdiena smarža.

Pie pavarda stāvēja Arturs.

-Es uzsildīju sev sakņu zupu, viņš sacīja.

-Piedod, ka es nekā nesagatavoju, bet…

-Tu atkal biji policijā. Es zinu.

-Šoreiz bija tik nejauki kā vēl nekad. Viņš mani pilnīgi atklāti apsūdzēja slepkavībā.

-Neņem nu galvā. Viņi taču izmēģinās ar daždažādiem trikiem.

-Vai ar tevi arī?

-Domā, ka ne?

-Tu taču tai laikā biji Štutgartē.

-To man vēl vajadzētu pierādīt.

Līza atslīga uz tuvākā krēsla. Ak Artur!

Arturs uzmeta viņai dīvainu skatienu. -Tu arī varēsi paēst. Pietiks mums abiem.

Mājīgā gaisotne, jaunā puiša klātbūtne, kurš mierīgi stāvēja pie pavarda, pamazītēm izkliedēja pārdzīvotā nopratināšanā radušos lietuvēna murga smagumu. Līzai ļoti gribējās noticēt, ka Elmans gribējis viņu tikai ievilināt slazdā. Tomēr viņa jutās vārga un atļāva, lai Arturs viņiem abiem mazajā salonā uzklāj galdu. Viņš uzlika ari divas vīna glāzes un no ledusskapja atnesa pudeli vīna.

-Tu gan esi mīļš, Līza apsēzdamās noteica.

-Tā ir godalieta. Mums abiem tagad jāturas kopā, viņš, greizi pasmaidīdams, sacīja.

Viņa savu vīna glāzi iztukšoja, no lūpām neatņemdama, un juta, ka vaigi sāk atsilt un sārtoties.

-Bez tam, Arturs stāstīja, bija atnākusi Gertneriene. Savāca savas pekeles un atstāja atslēgu. Tā problēma nu būs atrisināta.

-Ak Artur, cik ilgi tas vēl turpināsies.

-To es ari labprāt gribētu zināt. Tie Štutgartē ari nepriecājas, ka man te tik ilgi jāslaistās. Droši vien šito laiku man atvilks no atvaļinājuma.

Viņš no jauna piepildīja Lizas glāzi. Lai gan Arturs nu bija kļuvis runīgāks nekā pirmāk un nepārprotami pūlējās Lizu uzmundrināt, maltīte tomēr pagāja, viņiem gandrīz klusējot. Ne vienam, ne otram negribējās pieskarties tematam, kas abiem rūpēja, bet nekādi nieki, par kuriem varētu patērzēt, nenāca prātā.

-Ko tu šodien domā iesākt? -Līza pēdīgi pavaicāja.

-   Ko nu lielu iesākšu… viņš, plecus paraustīdams, atteica.

Līza saprata, ka meklēt saskari ar senajiem draugiem viņš nevar, ja negrib ļauties nejēdzīgai ziņkārībai, kas neizbēgami tiks viņam pievērsta.

-Lūdzams, atvaino! Tas bija stulbs jautājums.

Arturs vēl palīdzēja viņai novākt galdu un tad aizgāja uz savu istabu.

Līza pārbaudīja ledusskapja saturu un sarakstīja visu, kas tuvākajās dienās būs jāiegādājas iztikai. Bet kas ies iepirkties? Līza, kurai bija pavisam citāda daba kā Evelīnei, neuzdrošinājās staigāt pa pilsētu jautrā prātā, it kā nekas nebūtu noticis. Droši vien šis pakalpojums būs jāpalūdz mātei. Taču māti viņa varēs satikt tikai vēlā pēcpusdienā. Cik labprāt Lizai būtu gribējies aiziet pie mātes, pasēdēt pie kafijas tases un piekost saldu mājas cepumu, ļaut, lai māte viņu palutina, lai mierina. Bet pašreizējā brīdī un situācijā viņa tikai pielipinātu mātei savu baiļošanos. Nebija nekādas jēgas viņu bez vajadzības satraukt.

Ko lai nu tagad iesāk? Vispareizāk būtu bijis savākt mirušā vīra mantas, tās iesaiņot un paziņot kādai labdarības organizācijai, lai atbrauc tām pakaļ. Bet, kamēr policija nav beigusi izmeklēšanu, nevarēja neko uzsākt.

Labāk, nekā tā bez jēgas slaistīties no kakta kaktā, būtu padarīt kaut ko derīgu. Un Līza nolēma sapost māju. Tā kā Gertnera kundze nu vairs šurpu nenāks, būs vien jāpārņem tās darbi. Ja katru dienu sakops pa vienai istabai, Līza sprieda, tad četrpadsmit dienās viss būs sakārtots.

Līzai aprāvās doma. Pēc četrpadsmit dienām? Kas būs pēc četrpadsmit dienām? Vai viņa tad jau būs uz visiem laikiem aizgājusi no šīs mājas? Viņa gribēja drīzāk tikt projām un sākt studēt medicīnu. Šogad bija jau par vēlu iestāties

universitātē, tāpēc viņa vēlējās iespējami drīz sākt vismaz gatavoties.

Viņa ar varu atraidīja visas šādas domas. Pašreizējā situācija nebija piemērota prātošanai par nākotnes iecerēm. Kamēr viņa šajā mājā dzīvo, tikmēr tā jātur kārtībā. Apņēmīgi viņa devās uz savu istabu, novilka tumšo vilnas kleitu, ieģērbās vienā no saviem baltajiem māsas uzsvārčiem. Ap galvu apsēja raibu lakatiņu. Pēc tam viņa atkal devās lejup un vispirmām kārtām ķērās pie dārzistabas, kur vēl bija manāmas bēru dienā notikušo pēdējo dzīru atskaņas. Pēc tam viņa ņļ ieslēdza putekļu sūcēju un sāka tīrīt paklāju.

Kad atvērtajās durvīs, kas veda uz dārzu, iestājies vīrietis aizsedza gaismu, viņa satrūkās. Un tikai pēc mirkļa atpazina nācējā policijas kriminālvirsinspektoru Elmanu. Viņa apklusināja putekļu sūcēju.

-Ak tas esat jūs?

-Es velti izzvanījos pie parādes durvīm.

-Nesadzirdēju.

-Patiesību sakot, baidījos, ka atrodaties jau aiz trejdeviņiem kalniem.

-Diezin cik tālu es laikam nebūtu tikusi. Tad viņai iešāvās prātā kas cits. Bet jums gan tas būtu bijis īsti pa prātam. Bēgšanas mēģinājums taču ir tikpat kā savas vainas atzīšana, vai ne?

-Asprātības jums tiešām netrūkst. -Kriminālvirsinspektors ienāca istabā.

Tikai tagad Līza pamanīja, ka viņš nav atnācis viens. Viņam nopakaļ ienāca jauna sieviete. Viņa bija ģērbusies smilškrāsas kostīmā un rokās turēja plānu ādas portfeli.

Elmans iepazīstināja Līzu ar atnācēju: -Kriminālinspektore Lautervīza kundze.

Jaunā ierēdne nebija vecāka par Līzu. Tomēr bija elegantāka un arī glītāka. Viņai bija lielas, brūnas acis, tumši, cirtaini mati un prasmīgi kosmetizēta seja. Līza salīdzinājumā ar viņu jutās nežēlīgi nenozīmīga un neviļus ātri noraisīja ap galvu apsieto lakatiņu.

Elmans nopētīja viņu bez žēlastības.

-Skatos, ka sēras jau pārvarētas.

-Maldāties, Līza atteica. Bet arī sērojot nevar pieļaut, lai apkārt viss apaug ar mēsliem.

-Tur jums, protams, taisnība, -Elmans piekrita.

-Jūs vēlētos ar mani runāt? -Viņa pārlaida skatienu istabai ar nekārtīgi sastumdītajām mēbelēm. -Šeit izskatās ļoti nemīlīgi. Tiklīdz viņai bija šie vārdi izsprukuši, viņa pati sevi nogodāja par dumju zosi: mīlīgi vai nemīlīgi it kā tam būtu kāda nozīme!

-Iesim uz bibliotēkas istabu, Elmans ieteica. Ļoti mērķtiecīgi viņš devās tieši uz vajadzīgajām durvīm, atvēra tās, tomēr palaizdams Lautervīza kundzi un Lizu pa priekšu.

Ļoti pašapzinīgi viņš tūdaļ ieņēma vietu aiz rakstāmgalda masīvajā krēslā ar augsto atzveltni. Ierēdne apsēdās uz krēsla rakstāmgalda galā, Līza palika stāvam kājās. Elmans aizkūpināja cigareti. Līza aiznesa un nolika uz galda mazu porcelāna trauciņu, kas bija stāvējis uz astoņstūrainā galda. Viņai šķita muļķīgi tā appuišot policistu, taču viņa uzskatīja par pilnīgi iespējamu, ka tas varētu nobirdināt pelnus uz paklāja.

Viņš ar galvas mājienu pateicās.

-Nestiepsim neko garumā, viņš tūliņ sacīja un pamāja kriminālinspektorei.

Viņa pārcēla portfeli uz galda un atvēra to. Caurspīdīgā plastmasas kulītē bija pāris vingrošanas čībiņu -baltas ar zilām svītrām.

-Hammera kundze, vai šīs čības pieder jums? Elmans jautāja. -Jums nav obligāti uz šo jautājumu jāatbild, ja ieskatāt, ka ar atbildi varētu sevi apsūdzēt. Varbūt jūs vēlētos vispirms aprunāties ar savu advokātu?

-Nē. Man nav advokāta.

-Tātad kā paliek ar čībām?

-Tās ir parastas āra vingrošanas čības. Esmu pārliecināta, ka tādu čību ir tūkstošiem.

-Vai jums ir šāds čību pāris?

-Jā. Bet es nespētu tās identificēt. Manējām nav nekādu īpašu iezīmju. Man nekad nav bijusi vajadzība tās kaut kā iezīmēt.

-Kādā nolūkā jūs savas čības lietojāt?

-Lai staigātu ar tām pa dārzu.

Kriminālvirsinspektoram Elmanam pierē ievilkās grumbas.

-Līdz šim jūs nekad neesat ieminējusies, ka jums piemistu šāds paradums.

-Neviens man to nav jautājis.

-Diezgan grūti iedomāties, ka jums atlika laika tādām nodarbībām.

-Jūs varbūt smiesieties, bet sev laiku šai vajadzībai es vienmēr izbrīvēju. Bija taču svarīgi, lai es būtu vesela. Mans vīrs arī to saprata. Cilvēkam nepieciešamas kustības.

-Vienā no mūsu agrākajām sarunām jūs pieminējāt, ka jums dārzā nekas neesot darāms.

-Tā ir taisnība. Dārza kopšana neietilpa manos pienākumos: ne mauriņa pļaušana, ne ravēšana, nedz arī kas cits. Bet tas nenozīmē, ka es nekad neesmu dārzā uzturējusies.

Sarunā iejaucās Lautervīza kundze: Vai jūs tomēr labāk neapsēstos, Hammera kundze? -Elmanam pievērsusies, viņa piebilda: Izskatās, ka uzkavēšanās būs ilgāka.

-Man vienalga, -Elmans atteica, acīm redzami apskaities par traucējumu.

Lautervīza kundze par to neuztraucās.

-Pateicos, sacīja Līza, es varu arī pastāvēt kājās.

Elmans nospieda cigareti, lai tūdaļ nekavēdamies aizkūpinātu jaunu.Pastāstiet man pāršāvām pastaigām, Hammera kundze.

-Īstenībā tās nevarētu saukt par pastaigām. Tā bija visai ilga skriešana apkārt zālājam visu laiku apkārt vien.

-Vai skrējāt visu laiku pa celiņu?

-Jā.

-Ne reizītes nenogriezāties un neicbridāt krūmājā?

-Kālab man tas būtu bijis jādara?

-Vai jūs to darījāt jā vai nē?

-Nē.

-   Kā tad jūs izskaid rosiet, ka pie zolēm pielipusi melnzeme? (

-Tad tās noteikti nav manas čības.

Elmans laikam par dziļu bija ievilcis dūmu, jo sāka kāsēt, kas viņu izsita no sliedēm.

-Tad sakiet jel, lūdzu, kur patlaban atrodas jūsu čības?

-Uz terases.

Ar dramatisku žestu kriminālvirsinspektors norādīja uz čībiņām plastmasas kulītē.

-Tur mēs šīs atradām.

-Tas nevar būt!

-Mēs tās nosūtījām uz laboratoriju pārbaudīt. Tur tika konstatēts, ka pie čībām pielipusī melnzeme atbilst tieši tai, kāda ir zem lazdu krūma, kur mēs atradām slepkavības ieroci.

Līza gribēja protestēt, tomēr no rīkles viņai izlauzās vienīgi nenoteikta čerkstoša skaņa. Grīda zem kājām sašūpojās, istaba sāka griezties kā karuselī, bet acīs viss satumsa.

Kad viņa atguva samaņu, tad redzēja, ka guļ uz paklāja. Zem kājām bija pastumti vairāki spilveni, lai tās paceltu augstāk. Līdzās viņai bija notupusies Lautervīza kundze un deva ostīt pudelīti ar ožamo sāli. Viņas brūnās acis raudzījās uz Līzu dziļi raižpilnas.

Līza izmocīja vārgu smaidu. -Laikam jau man tomēr vajadzēja apsēsties. Pēdējā laikā… es pati nesaprotu, kas ar mani notiek.

-Nemokiet sevi tik ļoti, Hammera kundze, jaunā ierēdne draudzīgi sacīja.

-Es? Sevi? Sakiet to Elmanam, nevis man.

-Ilgi jūs tik un tā neizturēsiet.

-Man jāiztur.

-Pārvariet sevi, piespiedieties un atzīstieties! Ticiet, ko jums saku -jūs jutīsieties neizsakāmi atvieglota.

Tikai tagad Līza saprata, ko otra sieviete jau no paša sākuma cenšas viņai ieteikt.

-Jūs mani uzskatāt par vainīgu? viņa šausmās iesaucās un pieslējās sēdus.

-Rāmi, rāmi, Lautervīza mācīja. -Tā jums atkal sareibs galva.

-Es neesmu to darījusi! Zvēru pie visa, kas man svēts, es neesmu slepkava!

Nu ainā parādījās kriminālvirsinspektors Elmans, un, kaut ari viņš nebija visai liela auguma, no lejas veroties, Līzai viņš šķita kā draudīgs milzis.

-Nu jūs pati redzat, Irēn, ar mīļiem vārdiem šī nav iekustināma.

Viņa spoži nospodrināto melno kurpju purngali pieslīdēja Līzai tik tuvu, ka viņa nobijās, vai tikai viņš tūdaļ nesāks to spārdīt.

-Nevajag! viņa iekliedzās un pieķērās krampjaini Irēnei Lautervīzai. Lūdzu, ne!

Jaunā ierēdne apskāva viņu un turēja ciet.

-Tikai neuztraucieties! Neviens jums neko ļaunu nedarīs. Un tagad lūkosim lēnām, pavisam lēnām un uzmanīgi piecelties, pamēģināsim, jā?

Ari tad, kad jau bija pieslējusies kājās, Liza neuzdrošinājās atraisīties no kriminālinspektores balsta, jo baidījās, ka varētu nogāzties. Inspektore viņu aizveda līdz vienam no klubkrēsliem un saudzīgi apsēdināja.

Viņa vēl aizvien jutās kā apreibusi. Un, kad Lautervīza kundze atgāja nost, jutās vēl pamestāka. Elmanā viņa vairs nespēja saskatīt ierēdni, kura uzdevums ir noskaidrot slepkavību, bet gan īstu ienaidnieku, no kura jābaidās.

Kriminālinspektore atgriezās, nesdama glāzi ūdens, tad sniedza Līzai iesārtu kapsuliņu, aicinādama:

-Norijiet šo!

Liza paklausīja un kāri izdzēra ūdeni. Pēc tam viņa palika sēžam, rokas klēpī salikusi, un pūlējās izprast, kā gan tas varēja sanākt, ka itin viss pagriezies viņai par ļaunu, ka viss sazvērējies pret viņu. Abi kriminālierēdņi bija izgājuši blakusistabā un čukstus sarunājās. Viņi mierīgi būtu varējuši runāt pilnā balsī, jo Līza nepievērsa ne mazāko uzmanību tam, ko tie runā. Pārāk stipri viņa bija aizņemta pati ar savām domām.

Pēc brītiņa Lautervīza kundze atgriezās.

-Nu, vai tagad jūtaties labāk?

Līza satrūkās. Nezinu. Ak jā -tomēr. Labāk.

* -Tad uziesim tagad abas augšā, lai jūs varētu pārģērbties.

-Kādēļ?

-Jums vajadzēs nākt mums līdzi.

-Vai es esmu apcietināta?

-Nē.

-Bet kāpēc tad…

-Vēl ne, Hammera kundze. Lūdzu, nāciet.

Līza piecēlās un inspektorei pa priekšu izgāja vestibilā. Viņa pati sev šķita kustamies kā mēnessērdzīga. Viss apkārt šķita nereāls. Blakus iedamas, abas sievietes devās pa kāpnēm augšup.

Pie savas guļamistabas durvīm Līza apstājās.

-   Šī ir mana istaba. Es tūliņ atgriezīšos.

-Nē, nē. Es palikšu kopā ar jums.

Līzā pamodās vecā pretestības tieksme. Vai jūs varbūt baidāties, ka es izlēkšu pa logu?

Uz šo jautājumu kriminālinspektore neatbildēja, tikai mierīgi noteica:

-Esmu par jums atbildīga, Hammera kundze.

Viņa iegāja Līzai līdzi arī vannasistabā un noskatījās, kā viņa nomazgā rokas un izmazgā paduses. Pēc tam Līza uzvilka pelēko kleitu un tad spoguļa priekšā sasukāja nespožos matus. Acis viņai bija dziļi iegrimušas un plānās lūpas šķita pilnīgi bez asinīm, gandrīz pazuzdamas bālajā sejā.

-Tiktāl es nu būtu sakārtojusies, viņa sacīja. Mētelis un somiņa man ir lejā.

-Es jums ieteiktu paņemt līdzi šo to, kas vajadzīgs naktsguļai.

-Vai jūs domājat mani paturēt tur?

-Tas varētu būt iespējams.

-To taču jūs nemaz tik vienkārši nedrīkstat.

-Drīkstam gan, Hammera kundze. -Tādā kā biedriskuma uzplūdā inspektore vēl piebilda: -Kriminālvirsinspektors tagad pūlēsies dabūt apcietināšanas pavēli. Ņemot vērā pašreizējos apstākļus, viņš to laikam arī dabūs. Un pat tad, ja nedabūs, viņš jūs šodien vaļā vairs neatlaidīs.

-Viņš mani iespundēs, lai no manis kaut ko izspiestu? Līza dziļā sarūgtinājumā noprasīja.

-Paraugieties taču reiz uz situāciju reāli! Ir ļoti iespējams, ka tiesnesis pieprasa jūsu tūlītēju atbrīvošanu. Bet uz to es jūsu vietā tomēr nepaļautos. Katrā gadījumā šādos apstākļos ir labāk, ja viss nepieciešamais paņemts līdzi. Viņa paraustīja plecus. Protams, jūs varat darīt, kā pati atzīstat par labāku.

Tā nu Līza arī sāka kravāt mantas vecajā brezenta somā, kas trīs gadus ar pirmās nepieciešamības aksesuāriem bija glabājusies bibliotēkas istabā zem viņas provizoriskās guļvietas. Tas daudz laika neprasīja. Šajā darbā Līzai bija pieredze.

-Vai drīkstu atvadīties no sava padēla? viņa apvaicājās.

Atbildes vietā kriminālinspektore paskatījās savā rokaspulkstenī.

-Tas būs ļoti ātri, bet viņam tomēr būtu jāzina…

-Nu labi.

Arturs savas istabas durvis tūdaļ neatvēra, un, kad beidzot tās atdarīja, atklājās, ka viņam ir aiztūkušas acis un sapinkājušies mati. Kaut arī sen jau bija liela diena, viņš acīmredzot bija vēl gulējis.

-Man jāiet uz nopratināšanu, Līza paskaidroja, un, jādomā, ka es mājās neatgriezīšos.

-Vai tu tiec apcietināta? Arturs vaicāja, nelikdamies sevišķi pārsteigts.

-Vēl ne. Lūdzu, paziņo to manai mātei un Ludvigam Veigelam. Virtuvē uz galda es atstāju vajadzīgo iepirkumu sarakstu.

Iejaucās kriminālinspektore, neļaudama Līzai turpināt.

-Pietiks. Ejam.

-Neņem to pārāk smagi pie sirds, Līza, Arturs strauji ierunājās. Viss kādreiz beidzas.

Mēteli mugurā vilkdama, Līza vēl neviļus pārdomāja šos vārdus. Tie viņai šķita nedabiski. Vai tad nebūtu bijis daudz normālāk sacīt: «Gan jau viss noskaidrosies»?

Bet tad viņa šo domu atvairīja. Arturs nekad nebija sevišķi izvēlīgs vai precīzs savos izteicienos. Būtu muļķīgi piešķirt kādu īpašu nozīmi nejauši izteiktiem vārdiem.

Policijas pārvaldē Līzas nopratināšana turpinājās. Tomēr nu, viņai par lielu atvieglojumu, kaut arī saruna notika Elmana kancelejā, to vairs nedarīja Elmans, ko viņa bija sākusi ienīst. Tagad pie Elmana rakstāmgalda sēdēja Irēne Lautervīza, viņai priekšā uz galda gulēja vecie protokoli, un visus jautājumus uzdeva viņa. Par spīti visiem apstākļiem, šī jaunā sieviete Līzai kaut kādā neizprotamā veidā bija simpātiska, un viņa vēlreiz sāka pūlēties pārliecināt pratinātāju par savu nevainību. Bet nekas cits viņai neatlika, kā uz tiem pašiem jautājumiem dot tādas pašas atbildes, un pamazām viņa sāka atskārst, cik stipri tās liecina viņai par ļaunu. Un tomēr Irēne Lautervīza izturējās pret viņu lietišķi, gandrīz draudzīgi. Viņa pat pārtrauca pratināšanu un palūdza atnest karstu saldu tēju un sviestmaizes, lai Līza varētu iestiprināties.

Ap pulksten desmitiem viņa aizvēra aktu vākus.

-Ja viss ir bijis tieši tā, kā jūs to attēlojat…

Nogurušā kaismē Līza viņu pārtrauca: Neesmu teikusi neko citu kā vienīgi patiesību.

-…tad es nevēlētos būt jūsu ādā.

-Nezinu gan, kurš to vēlētos.

-Es tik ļoti gribēju jums palīdzēt…

-Laikam, izspiežot no manis atzīšanos, vai ne?-Līza pārgurusi vaicāja.

-Tad jūs justos daudz vieglāk un labāk.

-Šinī mirklī varbūt. Taču vēlāk es pati sev liktos kā pēdīgā idiote un gļēvule, ka būtu atzinusi savu vainu par to, ko neesmu izdarījusi.

-Žēl, noteica kriminālinspektore un piecēlās.

Arī Līza darīja to pašu. Vai tagad es drīkstu iet uz mājām?

-Vai jūs vēl aizvien cerat uz to?

-Kāpēc gan ne? Apcietināšanas pavēles vēl nav.

-Nē. Tālab jau arī jūs netiekat ieslodzīta cietumā, tikai pārnakšņosiet tepat pārvaldes kamerā.

-Kopā ar pāris piedzērušām sievietēm? Līza nodrebēdama prasīja. Patlaban man tiešām ļoti gribētos, kaut man būtu advokāts.

-Un kāpēc gan jūs nenolīgstat advokātu?

-Tāpēc, ka es neviena nepazīstu.

-Pašķirstīsim dažādu nozaru speciālistu sarakstu. Šonakt jūs, zināms, vairs nevienu nepierunāsiet braukt šurp, bet būtu visai labi, ja rītrītā jūs jau varētu izmantot advokāta atbalstu.

Lautervīza kundze atvilka rakstāmgalda atvilktni uz izņēma no tās šauru, garu, dzeltenu sējumu, tūliņ sākdama to šķirstīt. Še uz vietas pārāk daudz labu aizstāvju nav. Ja jūs būtu ar mieru paaicināt kādu no Minhenes. Jūsu gadījums ir pietiekami interesants.

-Es gribu tādu advokātu, kas ticētu manai bezvainībai.

-Tā nu ir visai augsta prasība. Raugiet, te te doktors Ādams.

-Vai jūs viņu pazīstat? Kāds viņš ir?

-Vecs kungs ar ļoti lielu pieredzi, tāds, kam nekas cilvēcisks nav svešs.

-Esiet, lūdzu, tik laba un paskatieties uz burtu «Z».

Irēne Lautervīza pacēla galvu. Kāpēc?

-Tāpēc, ka tiem, kas ar uzvārda pēdējo sākumburtu atrodas pašā saraksta beigu galā, ir vismazāk klientu.

Lautervīza kundze iesmējās, atsegdama baltus, mazliet nevienmērīgi saaugušus zobus. Līza vēl nebija līdz šim brīdim redzējusi inspektori pasmejamies, un tam arī nebija bijis iemesla.

-Var pat gadīties, ka jums taisnība. Ļoti asprātīga un gudra iedoma! -Viņa vilka ar pirkstu pa sarakstu uz leju. -Zumbruhs, P. nepazīstu. Droši vien tāds, kas tikai nesen pielaists pie aizstāvja tiesībām. Vai tiešām gribat pamēģināt ar šo advokātu.

-Jā, ja vien varēšu viņu vēl šovakar sasniegt.

Lautervīza kundze no jauna apsēdās pie galda un pacēla telefona klausuli.

-Ja jums viņš neliksies derīgs, jūs katrā laikā varēsiet no viņa atteikties.

Vada viņā galā kāds atsaucās, un inspektore pasniedza Līzai klausuli. Līza, vēl joprojām stāvēdama kājās, klusēdama paņēma klausuli.

-Vai Zumbruha kungs? viņa drošības labad pajautāja. -Ar jums runā Līza Hammere. Es tieku apvainota sava vīra nogalināšanā, bet patiesībā neesmu to izdarījusi.

-Esmu par šo gadījumu lasījis. -Viņam bija sulīga, padobja, patīkama balss.

-Daudzi apstākļi liecina man par ļaunu. Vai, visam par spīti, jūs tomēr būtu ar mieru pamēģināt man noticēt?

-Tieši tāpēc. Jā.

-Paldies Dievam! -Tas Līzai izlauzās no sirds dziļumiem.

-Kur jūs pašreiz atrodaties?

-Policijā.

-Braukšu tūdaļ turp.

Lautervīza kundze papurināja galvu.

-Tas nebūtu lietderīgi, Līza sacīja. Labāk atbrauciet rit no paša rīta.

-Pulksten deviņos, Lautervīza kundze pateica priekšā.

Nolikusi klausuli, Līza jutās cik necik atvieglota.

-Pateicos, Lautervīza kundze, viņa tencināja. -Tas bija ļoti laipni no jūsu puses.

-Es neesmu jūsu ienaidniece, kaut ari man jūs jāuzskata par slepkavu. Esmu pārliecināta, ka jūs to izdarījāt visdziļākajā izmisumā, jo pārāk ilgi bijāt drausmīga tirāna upuris.

Naktī Līza pārlaida nevis, kā bija baidījusies, kopā ar piedzērušām klaidonēm, bet gan viena pati klusā kamerā. Kaut arī no gaiteņa varēja kamerā ielūkoties, viņa tomēr novilka kleitu, lai to nesaburzītu, un ieģērbās pidžamā. Pārsegusi guļvietas galvgali ar tīro frotē dvieli, ko bija paņēmusi līdzi, viņa izstiepās uz cietā matrača un gandrīz tūliņ arī aizmiga.

Nākamajā rītā jauns policists viņu aizveda uz mazgāšanās telpu, kur viņai bija iespēja apmainīt veļu un vispār atsvaidzināties, kamēr policists ārpusē stāvēja sardzē. Brīdi vēlāk viņa padzēra atnesto kafiju un piespiedās pie kafijas apēst arī ar margarīnu apziesto biezo maizes riku. Viņa negribēja vēlreiz piedzīvot spēku zudumu un krist ģībonī.

Istaba, kurā viņu pēc tam ieveda, bija prāvāka par kanceleju, kur viņa pirms tam tika pratināta, taču iekārtota gaužām līdzīgi. Tur atradās kriminālvirsinspektors Elmans un viens no viņa asistentiem, kā arī advokāts Pauls Zumbruhs, kas nekavēdamies piegāja pie viņas un paspieda viņai roku. Tad Elmans nolasīja apcietināšanas pavēli un tās pamatojumu.

Pauls Zumbruhs paskaidroja, ka viņam jāaprunājas ar klienti, pirms tā tiek pārvesta uz cietumu.

Elmans, paskatījies rokaspulkstenī, noteica:

-Jūsu rīcībā būs pusstunda.

-Ar to man nepietiek, advokāts pretojās. Jūs ļoti labi apzināties, ka jums jau daudz agrāk vajadzēja panākt, lai mana kliente nolīgst advokātu. Tad es būtu varējis dot viņai vajadzīgos padomus atbildēm pratināšanā un arī pats laikus iepazīties ar lietas apstākļiem.

Elmans noņēma brilles un sāka tās spodrināt ar lignīna mutautu.

-Tam nebija nekāda pamata, viņš apgalvoja.

-Bija gan pamats kopš tā mirkļa, kad jūs viņu sākāt uzskatīt par galveno aizdomās turēto personu. Iespējams, ka es par to runāšu ar tiesnešiem.

Elmans uzlika brilles atpakaļ uz acīm, bet mutautu salocīja un iebāza kabatā.

-Labi, viņš noteica. Runājiet ar viņu, cik ilgi pats vēlaties.

To pateicis, viņš ātri un dusmīgi atvadījās. Asistents ieveda Līzu un viņas advokātu mazā istabiņā, kur atradās vienīgi galds un divi krēsli. Loga rūtis bija nespodras, toties pie pelēcīgi apsūbējušām sienām rotājās raibi plakāti. Viņi apsēdās viens otram pretī.

-To jūs gan ļoti labi nodarījāt, Līza sacīja.

Paulam Zumbruham bija vīrišķīga seja ar taisnu degunu, stingri iezīmētu muti un gudras pelēkas acis. Viņš bija gludi noskuvies, biezie brūnie mati bija korekti apcirpti.

-Tiešām kāpēc jūs jau daudz agrāk nepapūlējaties sameklēt advokātu? viņš jautāja.

-Tāpēc, ka es nemūžam nespēju iedomāties, ka mani varētu turēt aizdomās un kur nu vēl pat apsūdzēt slepkavībā.

-Tā bija kļūda.

-Bīstos, ka esmu pieļāvusi vēl daudzas citas kļūdas, Līza atzinās un pastāstīja viņam visu, kas noticis un runāts.

Viņš uzmanīgi noklausījās un iestarpināja pa jautājumam vienīgi tad, ja tas tiešām bija nepieciešams.

Līzai tas bija liels atvieglojums, ka varēja izkratīt sirdi sarunā ar cilvēku, kam bija vismaz vēlēšanās viņai noticēt.

-Ko jūs par to visu domājat? viņa pēcāk apvaicājās.

-Būs ļoti grūti jūs no tādas ķezas izvilkt laukā.

-Jūs man neticat?

-Tieši otrādi. Esmu pārliecināts, ka jūs runājat patiesību. Neviens nespētu atbildēt tik neiedomājami neprātīgi, ja tā nebūtu patiesība.

-Kā jūs to domājat?

-Tagad, kad laiks pagājis, jums taču vajadzētu gan to saprast. Jūs veselu stundu nosēdējāt pie mirušā un tikai tad piezvanījāt policijai.

-Stunda pagāja, iekams es pamanīju, ka viņš noslepkavots, Līza pikti atcirta.

-Bet to taču jums nevajadzēja policijai tik sīki un smalki izstāstīt. Ļoti precīzi noteikt nāves iestāšanās brīdi nebūtu bijis īsti iespējams. Un kālab jūs tik nesatricināmi apgalvojat, ka neesat dzirdējusi nekādu troksni? Kā jūs vispār varat to tik droši apzināties?

-Zinu, un viss.

-Ar to jūs pati tā krimiķa -viņu laikam sauc Elmans -galvā iedēstījāt vai arī apstiprinājāt pārliecību, ka notikuma naktī visā mājā atradāties vienīgi jūs divi -jūs un jūsu vīrs. Ir diezgan neiespējami noticēt, ka jums bijis pārāk ciešs miegs, lai nepamostos, ja mājā ielaužas svešinieks.

-Bet tā bija, un ja jūs neticat…

-Kā nu ne! Es taču ticu. Es pašlaik vienīgi konstatēju, kā jūs pati esat sagādājusi visus priekšnoteikumus, kas liecina jums par ļaunu.

-Es gluži vienkārši stāstīju patiesību. Ko tad citu man būtu vajadzējis darīt?

-Padomāt, iekams sākāt liecināt. Un vēl labāk būtu bijis turēt muti, pirms bijāt apspriedusies ar advokātu.

Liza uzmeta viņam dusmās zibošu skatienu. -Pateicos par derīgo padomu. Kad nākamreiz būšu iepinusies kādā slepkavībā, es noteikti rīkošos saskaņā ar to.

Viņš nepasmaidīja. Man ir gaužām nelabas aizdomas ja esat šādā pašā tonī runājusi ar Elmana kungu, tad vēl aplamāk rīkoties būtu bijis grūti.

-Kas tad tur tik aplams?

-Jūs taču vairs neesat nekāds mazais bērns.Vai jūs tiešām nezināt, kā cilvēks sev sagādā ienaidniekus un kā iegūst draugus?

Uz šo jautājumu viņai atbildes nebija.

-Jūs tātad nezināt? viņš atkārtoja.

-Nē, viņa jutās spiesta atzīties. -Par to nekad neesmu domājusi, neesmu pievērsusi tam vērību. Es vienmēr domāju tā: vai nu es kādam patīku vai nepatīku.

-Tātad jūs tomēr vēl esat pavisam maza meitenīte.

Viņa pārākuma apziņa un piedevām glītais izskats, viņa izturēšanās, kas šķita paužam aizbildniecisku labvēlību, Līzu kaitināja.

-Cik labi. ka beidzot kāds ir ar mieru ņemties un iemācīt man labas manieres, viņa sacīja.

Arēnā mums vajadzēs iziet abiem kopā, un es gribu tur gūt panākumus. Jūs neesat aprobežota. Turklāt šai laikā esat arī atskārtusi, ka fakti runā jums par ļaunu. Jūs balstāties uz savu bezvainību. Tas nenoliedzami ir saprotams. Bet tas jums neatļauj izturēties kā zvērenei, no kuras tiesneši būs gatavi sagaidīt jebkādu negantību.

-Es esmu tāda, kāda esmu, un man nav ne mazākā iemesla izlikties citādai.

-Ir gan iemesls! Spēcīgākais, kādu vien var iedomāties: jūsu brīvība.

Vairākas sekundes Līza nosēdēja klusēdama, ceļus cieši kopā saspiedusi, kā parasti mēdza sēdēt, klēpī saliktās rokas sažņaugusi. Un tad satriekta noteica:

-Es tātad visu esmu darījusi aplam.

-Tā gan jāsaka, advokāts rāmi apstiprināja.

-Un kā man tagad jārīkojas?

-Savas muļķīgi neapdomīgās atbildes, kas jūs apsūdz, tagad pēclaikā grozīt vairs nav iespējams. Pārlabojumus neviens neņemtu par pilnu. Bet vienu gan jūs varat: kļūt par patīkamu sievieti.

-Man pārlieku žēl, taču es neesmu aktrise.

-Bet jūs katrā ziņā esat patīkams cilvēks, kas pelna simpātijas. Gadiem ilgi jūs esat pašaizliedzīgi kopusi savu vīru, un viņš noteikti bijis par jums augstās domās.

Viņa klusēdama palocīja galvu.

-Pat tad, ja jūs to gluži vienkārši būtu uzskatījusi par savu pienākumu…

-Tā jau ari bija.

Neļaudams sevi pārtraukt, viņš turpināja: -…arī tas būtu uzskatāms par ievērojamu veikumu, kāds pa spēkam tikai ļoti, ļoti nedaudziem cilvēkiem. Kālab jūs nejūtaties lepna par sevi?

-Tagad es jūs pavisam vairs nesaprotu.

-Es cenšos jums ieskaidrot, ka nav ne mazākā pamata visu laiku izturēties kaujinieciski. Saskarē ar Elmanu tas bija galīgi aplam. Nepareiza taktika.

-Es nedomāju, ka man būs vajadzīga taktika, lai pierādītu, ka neesmu vainīga.

-Nu jau atkal! -viņš konstatēja. -To, ka jūs brukāt virsū kriminālierēdnim, es galu galā vēl varētu saprast. Bet kādēļ man? Vai tad jūs vēl aizvien neapjēdzat, ka es gribu jums vienīgi palīdzēt? Ka es esmu vienīgais cilvēks, kas jums varbūt vēl varēs līdzēt?

-Piedodiet, viņa piespiezdamās lūdza.

-Tikai neiedomājieties, ka spējat mani nokaitināt vai ievainot! Man ir pārāk bieza āda. Runa nav par mani, bet vienīgi tikai par jums, Hammera kundze. Jums jāiemācās radīt cilvēkos par sevi labu iespaidu, pat tad, ja jums tas nākas sasodīti grūti.

-To es nekad neesmu pratusi, viņa atzinās.

-Jūs arī nekad neesat atradusies situācijā, kas būtu salīdzināma ar pašreizējo. Kaut arī nāvessods vairs nepastāv, likme tik un tā ir briesmīgi augsta. Ja jūs uz divdesmit gadiem iesloga aiz restēm, jūsu mūžs ar to pašu ir pagalam.

-Tas nav iespējams.

-Ka jūs notiesā?

-Jā. Šeit pie mums nav iespējams notiesāt cilvēku, kas neko nav noziedzies.

-Neesiet jel tik drausmīgi naiva! Jūs pati savām rokām esat sevi iepinusi dažādu pierādījumu tīklā ar veselu virkni faktiem atbilstošu, tomēr pilnīgi nepārdomātu liecību. Visas šīs liecības liecina pret jums. Pats niknākais ienaidnieks nebūtu varējis jūs iegāzt tā, kā esat iegāzusi pati sevi. Tagad jūsu vienīgais glābiņš ir rādīties tādai, kāda jūs patiešām esat -kā pārāk godīgam, pārāk naivam un mīlamam upurim.

-Tādām acīm es uz sevi nekad neesmu skatījusies.

-Nu, tad pienācis pēdējais brīdis, kad jums jāsāk uz sevi tā skatīties. Ikviena bezkaunīga atbilde, ikviena vīzdegunīga piezīme, pati niecīgākā iespītēšanās tiesā nodarīs jums (aunu.

-Es visu mūžu esmu domājusi, ka vissvarīgāk ir allaž turēties pie patiesības.

-Vai jūs vēl joprojām neesat atskārtusi, ka jūsu gadījumā patiesība ir cilpa, kurā pati esat iekritusi.

Līza klusēja.

-Kā tas īsti ir vai par visu. kas attiecas uz testamentu, esat runājusi tīru patiesību? Vai jums tiešām nebija nekas zināms par testamentā izdarītajām pārmaiņām jūsu labā?

-Testamentam vispār nav nekādas nozīmes. Es tik un tā negatavojos mantojumu pieņemt.

Viņam iepletās acis. Vai tas nozīmētu, ka jūs atsakāties no mantojuma?

-Jā, viņa apstiprināja.

-Tas būtu vismuļķīgākais, ko jūs varētu izdarīt. Tas tūliņ radītu iepaidu, ka jums ir netīra sirdsapziņa.

-Bet ko gan lai es iesāku ar to māju, firmu un visu pārējo?

-Par to varēsiet padomāt vēlāk. Ja mums tiešām izdosies saglabāt jums brīvību un jūs varēsiet reāli sākt rīkoties ar mantojumu. Līdz tiesas procesa beigām mantojums, protams, ir apķīlāts. Pēc tam jūs manis dēļ varēsiet to visu izdāļāt kaut vai Pestīšanas armijai.

-    Bet man taču tas nepienākas.

-Pienākas gan. Jau tāpēc vien, ka testamenta sastādītājs tā novēlējis un noteicis. Tādēļ jautāju vēlreiz: vai jūs tiešām nekā par to nezinājāt?

-Protams, ka ne.

-Tik ļoti «protams» tas nepavisam nav. Kālab gan lai jūsu vīrs būtu to no jums slēpis?

-Varbūt negribēja vest mani kārdināšanā, lai viņu nogalinu.

Jaunais advokāts izbrīnā iepleta vēl platākas acis.

-Nu kā tad -to pāris tūkstoš mārku dēļ, ko viņš man bija apsolījis, nebūtu vērts ķerties pie dzīvības. Toties mantojuma kopvērtība ir ievērojama, ja ari to uzreiz nevar pārvērst skaidrā naudā.

-Hammera kundze, jūs esat nelabojama. Kā gan drīkst tā vāvuļot bez jēgas un apdoma?

-Bet tāds ir patiesais stāvoklis. Gribēju vienīgi sacītir taču pilnīgi skaidrs, ka tieši tādēļ viņš man par to nekā neteica.

-Bet jums nebūtu bijis grūti to uzzināt. Jūs varējāt noklausīties.

-To es nedarīju. Man nebija zināms, kādi grozījumi testamentā izdarīti, un savu vīru es neesmu nogalinājusi. Cik reižu man to vēl vajadzēs atkārtot?

-Bet kā tad jūs varējāt izkalkulēt tādas spekulācijas? Kā jūs nupat varējāt ieminēties, ka jūsu vīrs uzskatījis par iespējamu, ka jūs varētu viņu nogalināt?

-Viņš ļoti neuzticējās cilvēkiem.

-Nu bet vismaz jums taču viņš uzticējās?

-Visai nosacīti. Viņš bija no manis atkarīgs tas tiesa. Un jau šis fakts vien viņu kaitināja. Vīrs pastāvīgi uzmanīja, kādas zāles es viņam dodu, pamatīgi iztaujāja, kādam nolūkam kuras zāles domātas.

-Vai tas nozīmē, ka viņš mocījās bailēs par to, ka jūs varētu viņu noindēt?

-Jā.

Pauls Zumbruhs dziļi ievilka elpu.

-Hammera kundze, ir gauži labi, ka jūs šeit un šai brīdī to pastāstījāt. Tā kā esmu jūsu advokāts, es drīkstu zināt un man jāzina ari jūsu slēptās domas. Taču es no visas sirds lūdzu un daru to jūsu pašas labā nerunājiet par šīm aizdomām ne ar vienu cilvēku. Par to ieminoties, jūs nonāktu neiedomājami sliktā stāvoklī.

-To es nesaprotu. Tas taču nav absolūti nekas neparasts, ka pacients, juzdamies atkarīgs no sava ārsta un kopējiem, sāk tiem neuzticēties.

-Vai jūs policijai jau esat par to ieminējusies?

Liza padomāja. Nē, viņa tad sacīja, nav iegadījies par to runāt.

-   Par to jūs tiešām varat priecāties! Nav izslēgts, ka izmeklēšanas tiesnesis kaut ko tamlīdzīgu izspēlē. Ja viņš to mēģinātu, tad katrā ziņā noliedziet. Pastāviet uz to, ka vīrs jums pilnīgi uzticējies, un neatkāpieties no tā ne par matu. Un pati nekad un nekādos apstākļos nepieskarieties šiem jautājumiem.

-Bet kāda cita iemesla dēļ tad viņš noklusēja to, ka padarījis mani par galveno mantinieci?

-Par to mēs varam izteikt vienīgi dažādus pieņēmumus, uzzināt to nekad neuzzināsim. Un nav jūsu uzdevums par to lauzīt galvu. Ļaujiet to darīt citiem. Jūsu attiecībās ar vīru valdīja pilnīga abpusēja uzticēšanās. Iegaumējiet to vienu par visām reizēm jo cieši un palieciet pie tā, vienalga, ko jums saka vai ko jautā. Neļaujiet sevi izvilināt uz slidena ledus. Jau tagad jums pamats zem kājām ir gaužām nedrošs.

-Es nesaprotu, ko gan man var kaitēt tas, ja es atzīstu…

-Neatzīstiet itin neko, Hammera kundze, itin neko, ko jums nevar tieši un nevainojami pierādīt! Jūs jau līdz šim esat paguvusi sastrādāt krietni daudz muļķību.

-Liekas, ka jūs mani uzskatāt par pilnīgu idioti.

-Zināmā mērā jūs tāda arī esat. Man pietiek vien iedomāties to atgadījumu ar vingrošanas čībām. Kālab jums tik sirdīgi vajadzēja apstrīdēt to, ka esat, tās čības valkādama, kādreiz arī nokāpusi no bruģētā ceļa?

-Tādēļ, ka tā ir taisnība.

-    Būtu jel jūs to atstājusi bez stingra apgalvojuma!

-Kas gan man varēja būt meklējams krūmājā?

-Jūs esat galīgi bez fantāzijas. Būtu varējusi sacīt, ka esat aptaustījusi, vai rieksti jau sabrieduši, ka gribējāt saplūkt pušķi rudens lapu.

-Tas man nemūžam nebūtu ienācis prātā.

-Tam arī nemaz nevajadzēja ienākt jums prātā. Būtu pilnīgi pieticis, ja jūs būtu teikusi, ka gadījies arī nogriezties no bruģētā ceļa.

-Labi, ja jūs tā gribat. Nākamreiz pateikšu.

-To tik ne! Nu jau ir par vēlu. Lūkojiet pēc iespējas vārdu vārdā turēties pie visiem saviem iepriekšējiem izteikumiem. Nelieciet nevienu jaunu vārdu klāt un neņemiet nevienu nost. Kā jums liekas vai spēsiet to ievērot?

Viņa paraustīja plecus. Nav jau grūti palikt pie patiesības. Ja vien man nav jāmelo.

-To neviens nojums neprasa. Tikai, lūdzama, neatbildiet bez apdoma, kā ar plintes šāvienu. Padomājiet, pirms sākat runāt. Neuzkraujiet sev vēl vairāk apsūdzības materiāla. Ir gauži iespējams, ka jums izliks slazdus.

-Centīšos uzmanīties.

-Cerēsim. Man šķiet, šodien būsim pietiekami aprunājušies. Vēl mums iznāks bieži tikties un runāt. Viņš nopūtās, bet tas nebija teatrāli. Neliegšos, ka laba dūša, uzņemoties šo gadījumu, man nav.

-Neviens jūs nespiež to uzņemties.

-Tā, atkal jākašķējas, vai ne? Vai tad vēl arvien jūs nespējat apjēgt, ka jums nepieciešama palīdzība?

-Es esmu nevainīga.

-Jā, to es zinu. Ja jūs šajā noziegumā būtu kaut druscītiņ vainīga vai līdzvainīga, tad jūsu liecības nekādā ziņā nevarētu būt tik idiotiskas. Lūdzu, piedodiet manu rupjo valodu. Bet sen mani nekas nav tik stipri uztraucis kā jūsu izturēšanās.

-Vismaz jūs man ticat.

-Tas šajā lietā pārāk daudz nelīdz. Vai varu jums kādā citā ziņā palīdzēt? Vai jums ir kādas vēlēšanās? Ieradīšos pie jums atkal, cik drīz vien būs iespējams.

-Vai jūs varētu man sagādāt pāris mācību grāmatu medicīnā? Kad šitais reiz būs galā, es gribu studēt medicīnu.

Viņš pavēra muti, lai kaut ko sacītu, tomēr laikam pārdomāja un nepateica neko.

-Jūs esat ļoti smalkjūtīgs, advokāta kungs, -Līza sacīja, -neaizrādīdams, ka var arī noiet greizi. Bet tādā gadījumā es pat nezinātu, kā samaksāt jums honorāru.

Advokāta skatiens piespieda Līzu nolaist acis. Piedodiet! Es negribēju kļūt ciniska. Tas nekad vairs neatkārtosies. To es jums apsolu.

Iekļauties cietuma dzīves ritmā Līzai nemaz nenācās grūti. Reglamentētā dienas gaita pilnā mērā atbilda viņas kārtības izjūtai. Divām personām domātā kamera pagaidām viņa tur mitinājās viena pati bija skopi iekārtota, taču tieši tāpēc viegli uzturama tīra un sakopjama. Viņai bija atļauts palūgt, lai no mājām atnes kādu galdautu vai vāzi, bet Līzai ne prātā nenāca iekārtoties mājīgi. Viņa visu laiku gribēja uzskatāmi izjust, ka uzturēšanās šeit ir tikai neilga laika jautājums.

Tā kā brīvajā pastaigas stundā viņa nedrīkstēja skriet, bet vajadzēja rāmi iet soļos, viņa regulāri vingroja.

Māte viņu apmeklēja, cik bieži spēja. Māte bija gauži noraizējusies un šķita pēdējā laikā strauji novecojusi. Kaut arī tā pūlējās izlikties cerīga, īstenībā tā bija Līza, kam vajadzēja būt par stiprinātāju un uzmundrinātāju.

-Tā kā es nekā ļauna neesmu izdarījusi, man arī nekas ļauns nevar notikt, māt, Līza allaž atkārtoja.

Māte nesa viņai svaigus augļus, ko Līza ļoti labprāt pieņēma. Citādi viņa pietika ar parasto cietuma ēdienu, kaut gan, atrazdamās apcietinājumā, būtu drīkstējusi pirkt pati savu pārtiku. Bet tikai tad, kad izbeidzās augļu krājums, Līza palūdza vienai no cietumsardzēm, lai viņai kādu nieku atnes. Sīs sievietes pret viņu neizturējās nelaipni, tomēr bija ļoti atturīgas, un tas Līzai bija īsti pa prātam.

Vienreiz ieradās arī Ludvigs Veigels. Viņš pastāstīja, ka mantojuma sadale līdz lietas noskaidrošanai iesaldēta, ko Līza tikpat jau zināja. Viņai kļuva vieglāk, dzirdot, ka Veigels pret viņu vērstās aizdomas uzskata par smagu maldīšanos. Veigels arī apgalvoja, ka Līza viņam esot tīkamāka galvenā mantiniece nekā Bruno bērni.

-Tie abi gribētu no firmas vienīgi izspiest visu, kas izspiežams. Jūs turpretim esat saprātīga sieviete, ar kuru iespējams runāt.

Viņš arī pastāstīja, ka esot uzsācis ļoti perspektīvas sarunas ar kādu Minhenes uzņēmumu. Centīšos līdz jūsu atbrīvošanai nokārtot visu tik tālu, lai atliktu vienīgi parakstīt papīrus. Vai jums nav teikts, cik ilgi tas viss vēl varētu vilkties?

To Līza, protams, nezināja, tāpat kā viņš.

Advokāts viņu apmeklēja divreiz nedēļā. Viņš tai piegādāja ne vien medicīnas literatūru, ko tā bija lūgusi, bet atnesa ari citas grāmatas biogrāfijas un romānus laika kavēklim. Sevišķi Līza nopriecājās par tranzistora radioaparātiņu, kuru viņa drīkstēja lietot pēc tam, kad lietpratīgs cietumsargs bija to izjaucis un pārbaudījis. Vakaros, kad jau agri tika izdzēsta gaisma, viņa ieslēdza radio un klausījās klusu mūziku.

-Ja mums būtu kaut viens sīksīks norādījums, kas to varēja izdarīt, reiz ieteicās Zumbruhs. Motīvs bija tiklab Arturam, kā arī Evelīnei.

-Bet tie abi nav vainīgi. Tie ir izslēdzami, tāpat kā saimniecības vadītāja. Tā gan ir īsts elles kāsis, tomēr slepkavību viņa nespētu izdarīt.

-Tam vajadzēja būt kādam, kas mājā labi orientējas.

-    Un kam ir atslēga.

-Ar to atslēgu vēl var būt visādi. Pie pakaļdarinātas atslēgas bez grūtībām varētu tikt puse rodenbergiešu.

-Senāk, -Līza stāstīja, kad vēl bija dzīva viņa pirmā sieva, Hammeriem bieži bija viesi. Tā kā jūs nupat pieminējāt pusi rodenbergiešu, tad zinu teikt, ka visi, kam vien bija attiecīgs sabiedriskais stāvoklis, vārds vai pavairāk naudas, apgrozījās pie viņiem kā savās mājās.

-Tad tas tiešām varēja būt kāds ieildzis atriebības akts.

-Tā ir doma, kam es esmu visciešāk pieķērusies.

-Vai vīrs jums kādreiz stāstīja kaut ko par savu pagātni?

-Jā. Kad jutās cik necik labāk. Bet runāja par pagātni tikai sakarā ar savu darba rosmi un cēlsirdību. Sarežģījumiem un nesaskaņām viņš nepieskārās. Lai gan attiecībās ar sievu viņš bez tādām nebūs izticis. Es kundzi pazinu. Viņa bija ļoti eleganta sieviete un nekādā ziņā nebija uzskatāma par maigu jēriņu.

-Ar kādu kaiti viņa nomira?

-To es nekad īsti neesmu uzzinājusi. Klīda valodas, ka esot izdarījusi pašnāvību.

-Varbūt tas mums varētu palīdzēt pavirzīties uz priekšu, bet, manu dieniņ, es taču neesmu detektīvs.

-Varbūt mums vajadzētu tādu nolīgt? Līza ieteica.

-Tādā pilsētiņā kā Rodenberga, kur katrs katru pazīst un svešinieks tūdaļ durtos acīs?

-Jā, Līza saprata, ka viņam taisnība.

-Varbūt jums vajadzētu aprunāties ar aptiekāru Holbauma kungu. Viņš bija mana vīra visvecākais draugs.

-To es noteikti izdarīšu, Pauls Zumbruhs apsolīja.

Tomēr nākamajā tikšanās reizē viņš ar nožēlu atzinās, ka šī saruna nekādus rezultātus neesot devusi. Zīgfrīds Holbaums gan bijis ļoti atsaucīgs, taču nav varējis sniegt nevienu derīgu norādījumu. Bija apstiprinājusies informācija, ka

Bruno Hammeram pēc pirmās sievas nāves varbūt ari jau agrāk, bijis sakars ar kādu Izoldi Hurdu, visai ievērojamu dizaineri no Minhenes. ŠI dāma gauži ņēmusi Jaunā, ka viņš, aizbildinādamies, ka jārēķinās ar gandrīz jau pieaugušajiem bērniem, liedzies viņu precēt. Spriežot pēc aptiekāra izteikumiem, dāmai bijis ugunīgs temperaments, sākušies kaismīgi strīdi, kas galu galā noveduši pie attiecību sairšanas. Taču slepkavībā viņa nevarēja būt vainīga, jo bija jau pirms dažiem gadiem mirusi.

-Pamesta mīļākā, kas naktī ielaužas mājās, lai slepkavīgi atriebtos, man tik un tā būtu šķitusi pārāk romantiska, Līza sacīja.

-Vismaz ar viņas palīdzību mēs būtu izmeklēšanā radījuši zināmu apjukumu, bilda advokāts.

-Man gan liktos svarīgāk tikt pie īstas skaidrības.

-Jūs esat tik gudra sieviete. Kāpēc, nu kāpēc jūs neizmantojāt savu saprātu nodotajās liecībās?

-Tas ir temats, kura iztirzāšanai mēs esam nodevušies jau pārāk bieži.

-Kā pratināšanas virzās uz priekšu?

Līza padomāja. -Praktiski tās vispār nekur nevirzās. Doktoram Mērkacam neiekrīt prātā neviens jauns jautājums, un uz vecajiem viņš var saņemt tikai tās pašas vecās atbildes.

Divreiz nedēļā Līza kopā ar citiem izmeklēšanas cietumā turētajiem apcietinātajiem zaļā furgonā tika vesta uz pilsētu. Pirmās pratināšanas viņa bija visai smagi pārdzīvojusi, taču vēlākās viņai sāka likties gandrīz kā patīkama pārmaiņa vienmuļībā.

Izmeklēšanas tiesnesis doktors Mērkacs bija gaužām kopts, smalks kungs šauru galvu. Rokas viņam bija ar gariem pirkstiem, brilles zelta ietvarā. Viņš bija rimts, ļoti pieredzējis jurists. Nekad viņš nemēģināja iedzīt Līzu strupceļā, iebiedēt vai pat viņai draudēt. Liktenīgās nakts notikumu atsevišķo norišu nemitīgā atkārtošana šausmas Līzas acīs pamazām izgaisināja. Un tomēr pastāvīgo pratināšanu gaitā Līza dažkārt zaudēja pacietību, bet izmeklēšanas tiesnesis nekad.

-Apkoposim visu vēlreiz, viņš aicināja. -Tātad naktī, kad notika slepkavība, jūs ar upuri mājā bijāt divi vien.

-Atskaitot slepkavu, Līza piebilda.

-Kura personību jūs tomēr nespējat nekādā veidā norādīt. Šās personas klātbūtni jūs neesat ne dzirdējusi, ne manījusi. Attiecīgās papīršķēres jums bija pieejamas. Tā bija jūsu māja, kur jūs dzīvojāt kopā ar savu vīru. Neviens jums nenoticēs, ja teiksiet, ka neesat šajā mājā orientējusies. Policijai jūs par notikušo paziņojāt tikai stundu pēc tam, kad bijāt atradusi mirušo. Jums tātad bija pietiekami daudz laika, lai iekāptu čībiņās, aizietu ar šķērēm uz dārza stūri un ieurbtu tās zemē tik pamatīgi, ka atrast tās varēja vienīgi ar detektoru.

Līza nespēja vairs ilgāk noturēties.

-    Bet kālab man būtu vajadzējis rīkoties tik mu|ķīgi? Man taču bija pietiekami daudz laika un izdevības, lai šķēres ar spirtu kārtīgi nomazgātu un noliktu atpakaļ vecajā vietā.

-Kālab esat rīkojusies tā un ne citādi, to jūs, es ceru, drīz vien mums pastāstīsiet, tiesnesis dzedri atteica.

-Cik bieži man vēl būs jāatkārto un jums jāsaka, ka es to neesmu izdarījusi?

-Ne vairs pārāk bieži, Hammera kundze. Jūs nogurdināt manu pacietību. Lūdzu, nepārtrauciet mani atkal, bet noklausieties manu izklāstu par notikušo. Jūs savā liecībā esat apgalvojusi, ka minētās vingrošanas čības nekur citur neesot valkājusi kā vien skrējienos pa bruģēto ceļu, un arī visās vēlākajās iztaujāšanās palikusi pie šī apgalvojuma, bet pie čību zolēm ir atrastas zemes, kas nemaldīgi liecina, ka jūs esat uzturējusies tieši tai vietā, tai dārza stūrī, kur tika atrastas šķēres. Viss, itin viss norāda uz to, kajūs … doktors Mērkacs pastiepa savu slaido rādītājpirkstu tieši pret Līzas krūtīm. … ka tieši jūs esat slepkava.

Līza rezignēti paraustīja plecus.

-Un jums ir arī motīvs! -izmeklēšanas tiesnesis turpināja. -Arī nobīdot malā jautājumu par to, vai grozījumi testamentā jums bija zināmi vai ne. Vairākus gadus no vietas jūs pacietīgi izturējāt visas slimnieku kopējas darba grūtības, izpildījāt pacienta nebeidzamās prasības, panesāt viņa dusmu izvirdumus un nievas. Taču tanī naktī jūs bijāt nonākusi līdz stāvoklim, kad sapratāt, ka tālāk vairs nevar turpināties tā, kā bijis visu iepriekšējo laiku. Es droši ticu, ka ikviena tiesa izpratīs jūsu situāciju. Un tas, kas pirmajā mirklī izskatās kā gļēvulīga slepkavība, īstenībā bija rīcība galējā izmisumā.

Līza saprata, ka tiesnesis grib uzbūvēt viņai zelta laipu, bet viņa nespēja uz tās uzkāpt, tomēr vēlreiz runāt par savu bezvainību viņai likās bezjēdzīgi, tāpēc viņa klusēdama ļāva tiesnesim izrunāties, cik vēlas.

-Protams, varētu iebilst, ka jūs neviens nekavēja vienkārši aiziet no tās mājas. Savus pāris tūkstošus mārku jūs droši vien bijāt šai laikā nolikusi nebaltai dienai. Bet tad visi upuri, ko bijāt nesusi nu, teiksim kaut arī ne pārāk lielas, tomēr pārticības labā un turpmākās dzīves nodrošinājumam, būtu bijuši veltīgi. Pilnīgi saprotams ir arī tas, ka tagad pēcāk jūs par padarīto izjūtat šausmas. Kāpēc jūs nekā nesakāt?

-Jūs gribējāt, lai es klausītos, es klausos.

-Kā tas nācās, ka jūs vienkārši nesakravājāt savas mantas un neaizgājāt? Neviens taču nebūtu spējis jūs atturēt?

-Es esmu medicīnas māsa. Biju par savu pacientu pilnā mērā atbildīga. Man nekad ne mirkli pat prātā neienāca, ka es varētu vienkārši aizlaisties lapās un viņu pamest kuslu un nevarīgu, kāds viņš bija.

Ļoti labi! Doktors Mērkacs ar savu zelta vai vismaz kā zelts mirdzošo lodīšpiIdspalvu kaut ko atzīmēja protokolu papīros, kas gulēja viņam priekša uz rakstāmgalda. Jūs izlēmāt labāk viņu atbrīvot no ciešanām. Tas pastiprina motīvu.

Līza dziļi ievilka elpu.

-Tiesneša kungs, viņa sacīja, ja es tiešām būtu gribējusi savu vīru nogalināt, tad taču man noteikti būtu ienākusi prātā kāda cita, rafinētāka metode, nekā iegrūst viņam krūtīs kaut kādas šķēres. Vai to jūs nekad neesat iedomājies?

Viņš pacēla galvu. Pats par sevi saprotams. Jūs būtu varējusi viņam iedot kādas zāles pārāk lielā devā. Bet tas varbūt būtu piesaistījis ārstējošā ārsta uzmanību, un ar to jūs negribējāt riskēt.

Līzai jau bija mēles galā pateikt, ka doktors Krancs droši vien arī tad būtu izrakstījis miršanas apliecību bez kādām aizdomām, tomēr viņa nevēlējās mest ēnu uz ārstu un tāpēc cieta klusu.

-Esmu pārliecināts, izmeklēšanas tiesnesis sacīja, -ka prokurors apkopoto ieskatu notikumu gaitā uzskatīs par pietiekamu, lai celtu pret jums apsūdzību. Viņš nolika lodīšpildspalvu pie malas. Tā, protams, būs tīri uz pierādījumiem dibināta prāva, un tas ir nepatīkams process visiem dalībniekiem. Viņš uzmeta Līzai lūdzošu skatienu. -Nu saņemiet jel spēkus un palīdziet mums!

-Jūsu dvēseles miera labad?

-Nē, jūsējā.

-Kopā savelkot, tiesneša kungs, -sacīja Līza, jūs savā konceptā neesat ieskaitījis mani. Jums vispār ne reizi nav pat ienācis prātā, ka es, par spīti visiem pierādījumiem, kas it kā vēršas man par ļaunu, varētu nebūt spējīga kaut ko tādu izdarīt. To vienkārši nepieļauj mana personība.

-Jūs tātad piekrītat, ka pierādījumi liecinājums par ļaunu?

-To nevar neredzēt.

-Bet jūs neatceraties, ka būtu to izdarījusi?

-Kā gan es varētu atcerēties to, ko nekad neesmu darījusi?

-Jūsu jautājums ir aplams. Vai jūs nekad neesat dzirdējusi par gadījumiem, kad cilvēks kādā bezapziņas brīdī izdara kaut ko tādu, ko viņa personība nepieļauj kā jūs nupat tik skaisti pateicāt, un vēlāk par to vairs nekā nezina, jā, viņam tas pilnīgi izdziest no atmiņas?

-Jā, esmu par to lasījusi. Bet uz manu atmiņu tas neattiecas -tā ir vislabākajā kārtībā.

-Es neuzskatu par izslēgtu, ka jūs pašu rīcības norisi un savu darbību pēc tam tātad gandrīz stundu esat izstūmusi no apziņas. Es -protams, ar jūsu piekrišanu-ieteikšu jūs nosūtīt uz pārbaudi psihiatriskā klīnikā.

-    Bet ja es to nevēlos?

-Jūs, zināms, varat atteikties no sadarbības ar ārstiem, bet ar to jūs savu stāvokli tikai vēl pasliktināsiet. Un tad, gandrīz vai pieglaimodamies, piebilda: Jums taču droši vien arī pašai gribas zināt pilnu patiesību, un psihiatriskā pār- 1

baude, es ceru, dos šādu iespēju.

Naktī pēc šīs pēdējās nopratināšanas Līza nespēja rast mieru. Līdz šim viņai spēku deva savas bezvainības apziņa.

Bet nu doktors Mērkacs šīs drošās bruņas bija salauzis.

Vai būtu iespējams, ka viņa slepkavību izdarījusi un izmetusi atmiņu par to no apziņas? Ja tā, tad tam ir vajadzējis notikt tanī stundā, pirms viņa atklāja mirušo.

Nespēdama rast mieru, Līza bez miega valstījās cietajā guļvietā. Pa aizrestoto logu iespīdēja plata mēnesnīcas strēle un apgaismoja kailo sienu.

Līdz šim viņa bija jutusies cieši pārliecināta, ka tai naktī gulējusi dziļā miegā. Bet arī toreiz bija pilnmēness, un

padsmitajos gados viņai šinī mēness fāzē lāgiem bija tieksme uz klaiņošanu miegā. To viņai bija stāstījusi māte, pati Liza nekad nebija jelko no šādām izdarībām apzinājusies. Nekādām ērmotām vai briesmīgām izdarībām viņa arī nebija nodevusies, tik vien kā izkāpusi no gultas un izgājusi uz virtuves balkona.

Nebija noliedzams, ka vīra uzvedība lāgiem viņu bija nokaitinājusi līdz baltkvēlei, un viņai bija jāsaņem visi spēki, lai tādos brīžos nezaudētu savaldību. Vai patiesi zemapziņa būtu spējusi viņu novest līdz tādam šausmu darbam?

Un Līzai jau tīri reāli sāka rādīties aina, ka viņa, pacēlusi roku ar papīršķērēm, iegrūž tās aizmigušajam slimniekam pašā sirdī.

Bet viņa tak nebija tās šķēres turējusi rokā, nebija pat zinājusi, ka tādas šķēres pastāv. To nu viņa apzinājās pavisam skaidri. Nē, pilnīgi neiespējami iedomāties, ka viņa klīdusi apkārt pa māju, meklēdama potenciālu ieroci, lai izdarītu slepkavību, un pēcāk to aiznesusi uz dārzu nobēdzināt, pirms tam vēl apmainot apavus. Kāpēc gan tāda izdarīšanās? Lai istabā nesanestu zemes? Šādā reizē jau nu gan par tādām lietām domā vismazāk.

Ja viņa paveikusi tādu garu pilnīgi neparastas rīcības sēriju, tad viņai jābūt totāli vājprātīgai. Bet tāda Līza nebija. Viņa bija pie pilna prāta un saprašanas un pierādīs to arī psihiatriskajā izmeklēšanā.

Kad mēness aizslīdēja tālāk un cietuma kamera atkal ietinās tumsā, Līza beidzot iemiga.

Dažas dienas vēlāk viena no uzraudzēm vēlēja Līzai sakravāt mantiņas.

-Jūs pārvedīs uz psihiatrisko klīniku, viņa paskaidroja.

-Lai saņemtu novērtējumu? Vai tad to nevar tepat nokārtot?

-Laikam jau nevar vis tik pamatīgi, cik vajag, uzraudze pastrupi atbildēja.

Līzai pēkšņi radās iespaids, ka uzraudzei varbūt gluži labi patiktu, ja šo apcietināto uz visiem laikiem iespundētu tādā iestādē.

Uz klīniku braucot, Līza sēdēja policijas mašīnas aizmugures sēdeklī. Šoferis un policijas ierēdne, kas Līzu pavadīja,

īsināja laiku tērgādami un jokodamies, nelikdamies gar Līzu ne zinis. Abi bez pārtraukuma smēķēja. Kad viņi piebrauca pie klīnikas ieejas un mašīna apstājās, policistiene izkāpa ārā un aicināja ari Līzu izkāpt. Tad viņa atraisīja pie vidusjostas piestiprinātu rokudzelžu pāri.

-Vai tas būtu nepieciešams? -Līza jautāja.

Policistiene saskatījās ar šoferi, kas tai padeva zīmi.

-Nu, ja ne, tad ne, viņa noteica. Nāciet! Viņa parupji satvēra Līzu aiz augšdelma un, rokasdzelžus otrā rokā šūpodama, stūrēja savu vedamo augšup pa pakāpieniem un tālāk uz pieņemšanas istabu. Tur aiz lodziņa sēdēja kalsns vīrietis baltā virsvalkā, ar bezietvaru brillēm uz acīm. Viņš pat nepacēla galvu, lai paraudzītos uz abām ienācējām.

Policistiene viņu sveicināja.

-Man jums jānodod šī persona, viņa skaidroja. Līza Hammere. No izmeklēšanas cietuma. No šaura melna portfelīša viņa izņēma Līzas pavadrakstu un pastūma to vīrietim.

Viņš ātri pārskatīja datus. Tad nospieda taustiņu.

-Pagaidiet brītiņu. Virsmāsa tūliņ atnāks. Un viņš vienaldzīgi pievērsās atkal saviem rakstudarbiem.

-Man nav laika ilgi gaidīt, deklarēja policistiene.

Vīrietis aiz lodziņa nelikās to dzirdam.

Aizritēja minūtes desmit, kad nenotika nekas, un Līza klusībā priecājās, redzēdama, ka pavadone kļūst ar katru brīdi nervozāka. Viņa pati par gaidīšanu nemaz neuztraucās.

Tad ieradās sieviete kuplām krūtīm, zilā kokvilnas kleitā un stīvinātā baltā priekšautā. Stingri atpakaļ sasukātos gaišos (

matus sedza māsas cepurīte. Izskatījās, ka virja savās plakanajās kurpēs drīzāk slīd pa spoži nopulēto grīdu nekā iet.

-Sveicināta, Hammera kundze, viņa sacīja un pastiepa Līzai pretī roku. Es esmu māsa Hilda.

Policistienei šāda draudzīga sasveicināšanās nepatika.

-Šī persona ir apcietināta aizdomās par slepkavību, tā paziņoja. Viņa atsūtīta uz psihiatrisku novērošanu.

-Es zinu, to es zinu, virsmāsa mierīgi atteica. Vai pavadpapīrus jūs nodevāt?

-Jā.

-Tad viss kārtībā. Viņa pievērsās Līzai. Iesim, mīļā.

Līza jutās pārsteigta, gandrīz pilnīgi apmulsusi. Viņa sekoja virsmāsai pa gaiteņu gaiteņiem, tad augšā pa kāpnēm.

Telpas ne ar ko neatšķīrās no tīkamas, mājīgas slimnīcas telpām.

-   Mēs esam kolēģes, vai ne? virsmāsa pa ceļam apvaicājās.

Līza atbildēja, ka tā tiešām esot.

-Pasaulē netrūkst cilvēku, kas prot mums sarūgtināt dzīvi, virsmāsa nozīmīgi noteica.

Līza gandrīz nespēja noticēt, bet izskatījās tā, it kā virsmāsa būtu viņas pusē.

Beidzot māsa Hilda atvēra durvis, kas veda plašā, glīti iekārtotā istabā.

-Te nu esam klāt, viņa sacīja. Ceru, ka pie mums jūs jutīsieties labi.

Vairāk par visu Līzu pārsteidza tas, ka lielajiem logiem, pa kuriem pavērās skats uz parku, priekšā nebija režģu. Viņai aizrāvās valoda.

-Bet es… viņa nostomījās un nesaprata, ko tālāk sacīt.

-Šeit jūs, mīļā sirds, esat paciente, te jūs neatrodaties izmeklēšanas cietumā.

-Jā, bet…

-Gan jau jūs nekur projām no mums nebēgsiet. Visas izejas, protams, tiek apsargātas.

-    Un kas man tagad būtu jādara? Līza apvaicājās un jutās visai muļķīgi.

-Jūtieties kā mājās, iekārtojieties, cik iespējams omulīgi. Man liekas, pāris dienu jums nāksies pie mums padzīvot. -Virsmāsa pavēra kādas šauras blakusdurvis. Ja es būtu jūsu vietā, es vispirms tūdaļ ieietu vannā. Cietumā jums droši vien nav iespējas to izdarīt.

Vienkāršo, ar baltām flīzēm izlikto vannasistabu Līza aplūkoja, kā tuksnesī nonācis cilvēks skatītos uz oāzi.

-Tas taču ir pasakaini.

-Tā jau domāju, ka jūs par to priecāsieties.

-Ko nozīmē priecāties! Tā ir pārvarīga laime.

-Galvenais nesteidzieties. Atslābinieties. Profesors Krīgers droši sāks ar jums nodarboties tikai pēcpusdienā. Patlaban viņam ir vizītes.

-   Es ļoti jums pateicos, virsmāsa, Līza sirsnīgi tencināja.

-Sauciet mani vienkārši par Hildu, Līza.

-Paldies, Hilda.

Pirms virsmāsa izgāja, atstājot Līzu vienu, viņa tai vēl uzsmaidīja.

Liza brītiņu nogaidīja, līdz jutās pavisam droša, ka virsmāsa aizgājusi savās gaitās. Tad viņa piesardzīgi pamēģināja atvērt durvis, kas veda gaitenī. Brīnums durvis patiesi nebija aizslēgtas. Tā vien likās, ka šeit viņai ļoti uzticas. Šādi viņa nebija iztēlojusies uzturēšanos psihiatriskā klīnikā.

Taču tad pamodās viņas dabiskā neuzticēšanās. Aiz šīs gandrīz vai sirsnīgās sagaidīšanas un uzņemšanas, aiz aicinājuma iekārtoties omulīgi un šķietamās brīvības noteikti slēpjas rafinēta taktika. Viņu gribēja iežūžot, ļaut viņai justies drošībā un tad piespiest runāt. Viņa apņēmās katrā ziņā būt piesardzīga un modra. Un tūliņ pēc tam iedomājās: Blēņas! Man taču nekas nav slēpjams! Un beigu beigās viņa nolēma šo laiku, kamēr būs paciente, tīksmi izbaudīt.

Profesors Klauss Krīgers bija ļoti slaids vecs kungs, kura baltie mati visai izteiksmīgi kontrastēja ar veselīgo, brūni iedegušo seju. Gaiši zilās, jau mazliet pabalējušās acis bija iekļautas daudzu smieklu grumbiņu tīklā. Līzu viņš sagaidīja pie savas darbistabas durvīm un aizveda rakstāmgaldam garām līdz mājīgam atpūtas stūrītim, kur palūdza viņu apsēsties. Viņam pašam apsēžoties, baltais virsvalks krietni pavērās. Varēja redzēt, ka zem tā viņam mugurā zils svīterveida krekls, bet kājās pelēkas vilnas flaneļa bikses.

-Vispirms mazliet aprunāsimies, vai jā? viņš uzņēma sarunu.

-Labprāt, Līza atteica. Viņa bija novannojusies, izmazgājusi matus, atpūtusies un tagad jutās neizsakāmi labi.

-Vispirms pasakiet man, kā jūs sauc.

-Vai tad jūs to nezināt? Līza pārsteigta noprasīja.

Profesors pasmaidīja. Tas ir formāls jautājums. Es, protams, to zinu, bet gribu arī uzzināt, cik labi jūs esat informēta pati par sevi.

-Vai jūs uzskatāt par iespējamu, ka es garīgi jau esmu pavisam novirzījusies no ceļa?

-Esmu to piedzīvojis tik daudzkārt.

-Ja jūs tā domājat, man būs jums jāsagādā vilšanās. Mani sauc Līza Hammere, dzimusi Hopfa, pēdējā dzīves vieta man ir Rodenberga, Parka iela divpadsmit, bet pašreiz sēžu izmeklēšanas cietumā… nē, tas nebūs pareizi, pašreiz atrodos šeit, klīnikā.

-Ļoti jauki. Un cik veca jūs esat?

-Man ir divdesmit pieci gadi.

-Arī tas ir Joti labi.

-Kas no tā par labumu?

-Tas, raugiet, ir tā -cilvēki ar garīgiem traucējumiem parasti nemin savu vecumu, bet nosauc dzimšanas gadu.

-Tad iznāk, ka man nav garīgu traucējumu?

-Vai vēlaties, lai jums tādi būtu?

-Šo jautājumu es nesaprotu.

-Padomājiet labi.

-Jūs gribat sacīt vai es vēlētos, kaut mans advokāts varētu atsaukties uz mani kā uz garīgi nepilnvērtīgu?

-    Labi formulēts.

-Nē, to es nevēlos. Es to noziegumu neesmu izdarījusi.

-Vai esat par to pilnīgi pārliecināta?

-Jā. -Taču tūliņ godīgi piebilda: -Kaut gan pati jau esmu sākusi par to šaubīties. Viņa pastāstīja par klaiņojumiem miegā agros jaunības gados, kā arī to, ka nespēj iedomāties tādu rīcības sēriju.

-Ļoti interesanti, profesors sacīja, tomēr es jūtu, ka man saskarsmē ar jums jābūt modram.

-Kā tā?

-Tāpēc, ka jūs nosakāt mūsu sarunas gaitu. Es gribēju ar jums aprunāties tikai gluži vispārīgi. Tikai tā, lai mēs iepazītos. Tā pie mums ir parasts.

-Jā, tad darīsim to. Līza pasmaidīja. Un, jo garāka mūsu runāšanās ievilksies, jo patīkamāk. Es gribētu cik vien ilgi iespējams palikt savā skaistajā istabā ar vannasistabu.

Profesors atsmaidīja pretī. Tā ir vispareizākā nostāja.-Viņš turpināja sarunu, tīšām turēdamies pie vispārīgiem tematiem. Viņš runāja ar Līzu par nule aizvadītās vasaras laika apstākļiem, par televīzijas pārraidēm un pēdējām vēlēšanām. Saruna izvērtās par atraisītu, gandrīz vai jautru tērzēšanu. Bet Līza tomēr manīja, ka profesors grib tikt skaidrībā par viņas psihes un gara stāvokli.

Pēc krietnas stundas viņš sarunu izbeidza.

-   Nu, gluži traka es neesmu? Līza jautāja.

-Nē, profesors atbildēja. Jūs pat esat izcili saprātīga sieviete. Bet tas vēl nepavisam nenozīmē, ka garīgi jūs esat pilnīgi vesela.

-    Nenozīmē?

-Ir slimības, kas nemaz neuznirst virspusē, bet paliek noslēptas dziļi jo dziļi.

-Es gribu skaidrību! -Līza kaismīgi iesaucās.

Profesors Krīgers nesmaidīja. Mēs arī, viņš atteica.

Nākamajā rītā Līzu aizveda pie klīnikas acu ārsta. Tas bija aptuveni četrdesmit gadu vecs vīrietis plāniem, bet prasmīgi tā sasukātiem matiem, lai galvas rota izskatītos bagātāka. Vispirms viņš izmeklēja Līzas acis.

Līza šo nesāpīgo procedūru pacieta pavisam mierīgi, bet tad tomēr pavaicāja:

-Kādā nolūkā jūs to darāt?

-    Un kālab jūs gribat to zināt?

-Es vēlos studēt medicīnu. Mani tas interesē.

Ārsts nolika acu spogulīti malā. Ja acs dibenā papillas tuvumā būtu sabiezējums, tas norādītu uz nevēlamu spiedienu smadzenēs.

-    Papilla vai tā ir redzes nerva galviņa?

-Ļoti pareizi. Un tagad paraugieties, lūdzu, šinī periskopā. Gribu pārbaudīt, vai nepastāv zināms redzes lauka zudums. Spiediens uz redzes nervu var izraisīt daļēju optiskās uztveres zudumu.

-Jūs tātad apsverat iespēju par audzēju smadzenēs? Līza izbrīnījusies jautāja.

-Nē. Tieši otrādi. Mēs gribam justies droši, ka audzēja iespēja ir pilnīgi izslēgta.

-    Un vai tā ir?

-No mana redzesviedokļa jā. Bet tagad es jūs sūtīšu pie kakla, deguna un ausu speciālista. Tad skatīsimies tālāk.

Līdz nākamajai izmeklēšanai Līzai vajadzēja pusstundu pagaidīt. Bet tas viņai rūpes nesagādāja. Viņa bija paņēmusi līdzi vienu no savām mācību grāmatām. Tad istabā ienāca kāda no klīnikas stacionārajām slimniecēm. Viņu pavadīja uzraudze. Slimā bija vēl jauna sieviete, nenormāli resna, un, garām ejot, plati, smējīgi uzsmaidīja Līzai. Pirmo reizi mūžā Līza atskārta, cik briesmīgi būtu, ja visu atlikušo mūžu vai kaut dažus gadus vajadzētu pavadīt kopā ar vājprātīgiem cilvēkiem. Viņa nodrebēja.

Speciālists bija vecs, ņurdīgs vīrišķis, kas runāja dārdoši skaļā balsī varbūt tāpēc, ka parasti viņam bija darīšana ar pakurliem cilvēkiem, bet varbūt arī tāpēc, ka paša ausis vairs nebija īsti labi dzirdīgas. Viņš pārbaudīja Līzas līdzsvara izjūtu un viņas ausis. Līza viņam neko nejautāja, jo pa šo laiku bija izpratusi, ka arī tagad pārbaudes mērķis ir vai nu konstatēt vai izslēgt iespēju par spiedienu uz smadzenēm.

Tomēr pēcpusdienā, sēžot atkal kopā ar profesoru Krīgeru, viņa vēlējās uzzināt, kādā sakarā tam ienākusi prātā doma par audzēja iespējamību smadzenēs.

-Tāpēc, ka tas būtu labs izskaidrojums rīcībai, ko nepieļauj personība. Taču diemžēl nekas tamlīdzīgs nav konstatēts.

-Kālab jūs sakāt diemžēl?

Tad jūs nebūtu atbildīga par savu rīcību.

Tātad, par spīti visam, arī jūs ticat, ka esmu to izdarījusi?

-Kāda nozīme gan šajā gadījumā ir kaut kādam «visam par spīti» vai «ticēšanai»? Es nekam neticu, un man arī ne par ko nav jādod spriedums. Mans uzdevums ir izzināt un konstatēt, vai jūs esat garīgi vesela vai ne.

-Nu tad turpināsim.

-Jā, to mēs tūdaļ darīsim.

Atī tagad viņi risināja vispārīgas sarunas, kas tomēr kļuva aizvien sarežģītākas, un Līzai vajadzēja piepūlēties, lai precīzi izsekotu profesora domu gaitai un atrastu pareizās atbildes. To darot, viņā modās atmiņas par skolas gadiem, kad viņa jutās kā paraugskolniece. Kad nākamajā dienā profesors ieminējās, ka pienācis laiks parisināt pāris uzdevumu, Līza, apzinoties, ka spēs godam pastāvēt, ar sajūsmu šim ierosinājumam piekrita. Toties jutās ļoti vīlusies, kad uzzināja, kādi šie uzdevumi ir.

-Es jums izlasīšu priekšā teikumu, -profesors sacīja,

-    un jūs lūkosiet to precīzi atkārtot.

Līza piekrītoši palocīja galvu.

Profesors atšķīra vaska drānā iesietu grāmatu.

-«Ātrvilcienam, kas nāca no Augšitālijas», viņš lasīja, -«vajadzēja desmitos no rīta sasniegt Šveices robežu, gadījās kļūme apkures ierīcē, kādēļ nācās ilgāku laiku aizkavēties. Pasažierus ar drezīnu nogādāja uz tuvāko staciju.»

-Bet tas taču ir idiotiski! Līza iesaucās.

-Tā jums tikai liekas. Atkārtojiet, lūdzu, šo teikumu vai varbūt man to nolasīt vēlreiz?

-Nē, pateicos. Pamēģināšu tāpat.

Līzai tiešām izdevās teikumu bez kļūdīšanās atkārtot.

-    Bet kālab tas būtu nepieciešami?

-Lai neatkarīgi no zināšanām pārbaudītu jūsu iegaumēšanas spēju. Starp citu, man te vēl ir daži jaukāki stāstiņi par šo. Paklausieties! Un viņš ļoti lēni un skaidri nolasīja:

-«Ap pusdienlaiku vienkājis invalīds šķērsoja ielu, kad tikko pa to bija aizbraucis kravas automobilis ar divām piekabēm, uz kurām atradās lielas mucas, un tik nelaimīgi sadūrās ar apmēram piecdesmit gadus vecu riteņbraucēju, ka tā nogāzās, tomēr netika ievainota, bet viņš salauza otru kāju.»

-Tas taču ir absolūti neloģiski, Līza protestēja. Kāds sakars tai kravas mašīnai ar sadursmi? Un kā gan vienkājis invalīds var salauzt otru kāju?

-Tas joks un āķis ir tāds, ka šajos teikumos sablīvētas iespējami daudzas detaļas, bieži vien savā starpā nesakarīgas un pilnīgi neloģiskas. Tās padara teikumus grūtāk atkārtojamus.

Šoreiz Līza palūdza, lai profesors garo teikumu nolasa vēlreiz, un pēc tam nekļūdīgi to atkārtoja.

Tādā garā pārbaude kādu brīdi vēl turpinājās. Līzai radās iespaids, ka ar viņu apietas kā ar plānprātīti, un viņa to arī atklāti pateica.

Profesors tam nepiekrita. Ko niekus, šķiet, ka jūsu iegaumēšanas spēja ir tikpat nevainojama kā jūsu loģiskā domāšana. Varu droši sacīt, ka nav nekādas norādes uz garīgiem defektiem. Rīt abi kopā parēķināsim.

-Rēķināšana gan nekad nav bijusi mana stiprā puse.

-Manējā arī ne, profesors draudzīgi atzinās. Īstenībā mani patlaban nodarbina jautājums, vai mums tomēr nevajadzētu izdarīt arī EEG pārbaudi.

-    Elektroencefalogrammu?

-Paskat, paskat vien. Izrādās, ka jūs šādās lietās lieliski orientējaties.

-Esmu medicīnas māsa.

-To es neesmu aizmirsis, Ilammera kundze. Līdz šim jums nav konstatēta nekāda smadzeņu saslimšana. Varbūt varam mierīgi iztikt bez EEG.

-Man labak patiktu, ja tomēr to izdarītu, -Liza sacīja un, vāri pasmaidīdama, piebilda: -Tas jau nav sāpīgi.

Teorētiski Līza zināja, kā funkcionē elektroencefalogrāfs; tas viņai bija iemācīts māsu skolā. Šī aparatūra mērī smadzeņu plūsmas un uzzīmē līknes, pēc kurām var konstatēt, vai smadzeņu darbība noris normāli. Novirzes no normālās līknes parāda, ka notikusi saslimšana, norādot parasti arī to smadzeņu pusi un vietu, kur bojājums atrodams.

Tātad šajā pārbaudē Līzu nekas nebiedēja.

Tomēr viņa jutās pārsteigta, kad tika ievesta telpā, kas šķita viscaur it kā iztapsēta tīrā sudrabā. Tad viņa atcerējās, ka aparatūra ir izcili jutīga. Jebkura cita elektriskā ierīce, kas atradās šajā ēkā, spēja izraisīt traucējumus. Tāpēc visa telpa bija iztapsēta ar alufoliju un tādējādi izolēta.

Ārste, kas Līzu sagaidīja, doktore Leiknera kundze, bija jauna un sprigana, tērpusies eleganta piegriezuma baltā virsvalkā. Viņai bija ļoti koši blondi mati un kosmetizēta seja.

-Nu, tad ķersimies pie ilgviļņiem! viņa jautri uzsauca.

Līza pārsteigta paskatījās uz jauno ārsti, visai izbrīnījusies par tik vaļīgu valodu.

Ārste iesmējās. Daži mūsu pacienti procedūru dēvē tādā vārdā. Citi gan to sauc par smadzeņu spiegu.

-    Un kā tā būšana īstenībā darbojas?

-Ak tā, jūs jau esat medmāsa.

-Gribu studēt ķirurģiju.

-Ķurķī? -Ārste no jauna iesmējās. Neņemiet nu ļaunā, -viņa lūdza. Mana rupjā mute mani šad tad iegāž.

-Man arī tas atgadās pārāk bieži, Līza atzinās. Bet vai jūs, lūdzu, tomēr nepaskaidrotu…

-Tas ir pavisam vienkārši. Jūs tagad atlaidīsieties šinī ērtajā, patīkamajā atpūtas krēslā, un es pielikšu jums pie galvas dažus elektrodus. Man šķiet, ar duci pietiks. No tiem vadi aizplūst uz apaļo lodi, kas karājas jums virs galvas. Lodē tie tiek satverti vienkop un pa tālākiem kabeļiem nokļūst līdz aparātam. Stāstīdama ārste jau bija ķērusies pie darba, lai piestiprinātu elektrodus Līzai pie galvas.

-Un kur līknes kļūst saredzamas?

-Pāri galdam, gluži kā konveijera lente, stiepjas kopējamais papīrs. Tanī līknes pašas no sevis ierakstās.

-Interesanti.

-Jā. Interesanti. Taču, ja tiešām pastāvētu aizdomas uz audzēju-kā tas jūsu gadījumā nav, tad vajadzētu vispirms vēl pārbaudīt ar rentgenu.

-Bet ar to taču iespējams fiksēt vienīgi pārvērtības galvaskausa kaulu dajā.

-Tā bija agrāk. Bet tagad jau radīta iespēja padarīt saredzamus arī ķermeņa dobumus, iešļircinot kakla artērijā zināmu kontrastvielu. -Doktore Leiknera kundze nu bija piestiprinājusi Līzai pie galvas visus vajadzīgos elektrodus un pagāja aiz aparatūras, lai iedarbinātu dažus slēdžus. -Kontrastviela izplūst visnotaļ caur smadzenēm, un virkne rentgena uzņēmumu šo procesu padara redzamu. Kopumā to sauc ar artereogrāfiju.

-Vai slīdlente jau darbojas? -Līza apvaicājās.

-Patlaban sāk.

-Un kāds skats tur rādās?

-To es pašreiz vēl nevaru pateikt.

-Vai vēlāk es arī to drīkstēšu apskatīt?

-Vai jūs par katru cenu gribat zināt, kas notiek jūsu smadzenēs?

-Jā.

-Man diemžēl jāsaka, ka jums līkne neko neizpaudīs. To spēj atšifrēt vienīgi speciālists. Es arī tās neizvērtēšu vienpersonīgi, katrā ziņā palūgšu palīgā profesoru Krīgeru.

-Ir gan tiem dakteriem mode pārvērst visu par noslēpumu.

Doktore Leiknera kundze sāka smieties.

-Pagaidiet vien, līdz pati būsiet kļuvusi par dakteri. Ja jums izdosies to panākt. Tikai, lūdzama, neuzskatiet mani par ciniķi. Es jums no sirds vēlu visu labāko.

Nākamajā seansā pie profesora Krīgera Līza uzzināja, ka viņas smadzeņu plūsmu līknes ir pilnīgi normālas.

-Es tai brīdī arī nemaz nebiju satraukusies, Līza sacīja.

-Ar satraukumu tam nav nekāda sakara. Nervozs stāvoklis lāgiem paātrina sirdsdarbību, liek asinīm straujāk ritēt. Uz smadzenēm satraukums neiedarbojas. Viņš uzmanīgi, gandrīz līdzjūtīgi paraudzījās uz Līzu. -Nūjā, un ko mēs tagad ar jums iesāksim?

-Jūs gribējāt man uzdot risināt kādu matemātikas uzdevumu.

-   Pareizi, kaut gan nekādus pārsteigumus es no tā negaidu.

-Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka esmu pārliecinājies garīgi jūs esat pilnīgi vesels cilvēks. Bet lai nu būtu. Varam pamēģināt. Viņš izņēma no rakstāmgalda atvilktnes veselu kaudzi veidlapu.

-Apsēdieties labāk šeit man pretī.

Līza apsēdās pie rakstāmgalda.

Profesors pasniedza viņai kādu veidlapu, kur kolonnās bija iespiesti vienzīmes skaitļi.

Viņa pārlaida lapai skatienu. -Es nespēju te ieraudzīt nekādu sistemātisku sakārtojumu.

-Tas ari nav vajadzīgs. Āre, ņemiet šo zīmuli un saskaitiet kopā ik'trīs skaitļus. Ikreiz pavelciet svītru un uzrakstiet summu. Es pa to laiku skatīšos pulkstenī.

-Tur taču paies vesela mūžība.

-Nē. Dodu jums augstākais stundu laika. Nu, sāciet!

Lai gan Līza tādu vienkāršu skaitļu kopā skaitīšanu uzskatīja par bezjēdzīgu, viņa tomēr pacietīgi skaitīja stabiņu pēc stabiņa. Profesors bija nolicis priekšā uz rakstāmgalda savu kabatas pulksteni un ik pēc aizritējušas minūtes uzvilka zilu ķeksīti. Līzai nevajadzēja pat pilnas stundas, pēc četrdesmit minūtēm viss bija saskaitīts.

-Nu, bravo! profesors viņu uzteica, aplūkodams skaitļu lapu. -Tas ir rekordlaiks.

Vai tam ir arī kaut kāda nozīme?

-Ne tik daudz saskaitīšanas ātrums, cik fakts, ka jūs vienmērīgi, bez noguruma pazīmēm tikāt ar uzdevumu galā.

-Nebija jau grūti, tikai sasodīti garlaicīgi.

-Jā, zinu. Tādēļ jau arī uzdodu to dažiem pacientiem kā pacietības pārbaudi. Viens nu man ir skaidrs: jūsu smadzenēm nav ne vismazākās vainas. Ja jūs esat to slepkavību izdarījusi, tad pie pilnas saprašanas.

-Tas ir pilnīgi izslēgts.

-Mums jāpamēģina aizlauzties līdz jūsu dvēselei. Nekas jūs neglābs jums vajadzēs runāt arī pašai par sevi.

-Ak debestiņ balto! Ja vien jūs zinātu, cik briesmīgi policija un izmeklēšanas tiesnesis ir izspieduši no manis vispēdējo sulu! Nav vairs itin nekā, ko es jau nebūtu pateikusi.

-Es jums mīļu prātu ticu. Bet atbildes netika dotas īstajiem ļaudīm. Varbūt es tās pratīšu labāk izmantot. Mums vajadzēs sākt ar jūsu bērnību, aizceļot ļoti tālu pagātnē, līdz visagrīnākajiem pārdzīvojumiem, ko spējat atcerēties.

-Ja tas ir nepieciešams.

-Tas ir nepieciešams.

-    Bet nav taču nekādas jēgas meklēt cēloņus vai izskaidrojumus nodarījumam, kur es neesmu pielikusi roku!

-Redzēsim, profesors Krīgers noteica un ne vārda, lai apstrīdētu Līzas protestus.

Ar EEG bija noslēgusies Līzas fiziskā izmeklēšana. Tagad viņa no rītiem tikās ar jauno doktoru Ringeru, kas Līzai uzdeva testus, ar kuriem pārbaudīja viņas inteliģenci, fantāziju un dvēseles noskaņojumu. Tas viņai nesagādāja grūtības un pat patika. Reizēm Līza tīšuprāt ķērās pie viltības. Piemēram, kad viņai parādīja attēlu, kam vajadzēja radīt iespaidu, ka tur redzama sieviete, kas grasās izmest pa logu bērnu, viņa sacīja:

-Bērns būs patvaļīgi uzrāpies uz palodzes. Tas teju teju varēja izkrist pa logu. Mātei ir izdevies to pēdējā mirklī satvert.

Šāda atbilde doktoru Ringeru apmierināja, un viņš kaut ko rosīgi pierakstīja. Ja vajadzēja izskaidrot dažādus mālējumus, kas pirmajā acu uzmetienā likās baismīgi, viņa tomēr allaž atrada tiem vienkāršotu izskaidrojumu.

Pēcpusdienas seansi pie profesora Krīgera bija grūtāki un nogurdinošāki. Līza nebija radusi runāt par sevi. Tikai pēc tam, kad bija noslepkavots vīrs, viņa pirmoreiz mūžā nonāca situācijā, kad gribot negribot vajadzēja atbildēt uz jautājumiem. Tagad viņa gan pūlējās sadarboties, bet nekāda lielā labuma no tā nebija.

Bērnībā Līza bija ļoti mīlējusi tēvu, kas viņai šķita sirsnīgs un jūtīgs cilvēks, un smagi pārdzīvojusi viņa saslimšanu un nāvi. Jau toreiz Līza bija apņēmusies vēlāk izraudzīties tādu darbu, ar kuru varētu remdēt ciešanas un palīdzēt cilvēkiem. Ar māti, kam bija dzedra daba un kas pēc vīra nāves pilnīgi ierāvās sevī, viņai īsti laba satikšana nesanāca. Viņām, zināms, negadījās sadursmes, kas būtu varējušas novest līdz asiem strīdiem. Taču iekšķīgi Līza allaž sacēlās pret mātes trulo pesimismu.

Bruno Hammeru Līza apbrīnoja, kad vēl bija tīrais bērns. Pusaudzes gados un mazliet vēlāk viņa par to klusībā jūsmoja. Protams, savā sabiedriskajā stāvoklī un bagātībā viņš Līzai bija nesasniedzams. Vienīgi Bruno smagā slimība deva viņai iespēju piekļūt tam tuvāk. Viņa bija sajūsmā par to, ka drīkstēja Hammeru kopt, un jutās aplaimota, kad tas labāk gribēja viņu nekā citas kopējas. Fakts, ka Bruno Hammers nolēma Līzu apprecēt, ļoti pacēla viņas pašapziņu.

Savu vienaudžu vidū Līza nekad nebija pārāk populāra un arī nemaz necentās tāda būt. Viņai nepiemita īpašas dotības ne mākslā, ne sportā, un viņa nekad neprata īsti atraisīties. Tēva dēļ pārdzīvotās ciešanas lika Līzai justies krietni vecākai par pārējiem, un viņa bez sūkstīšanās kļuva par meiteni, kas aizvien paliek sēžam maliņā.

To visu viņa tagad kravāja laukā no atmiņu krātuvēm, notēloja pagātni sīki jo sīki, tomēr nejutās ar sevi apmierināta.

Arī profesors Krīgers nebija apmierināts.

-Kaut jūs spētu pilnīgi atraisīties, Hammera kundze, -viņš viendien nopūzdamies sacīja.

-Es daru, ko varu.

-To es zinu. Bet ar to ir par maz. Es nemitīgi lauzu galvu, kā lai spētu jūs iesildīt. Parasti sarunājos ar saviem pacientiem savstarpējā izpratnē. Bet jūsu gadījumā būtu varbūt labāk ķerties pie klasiskās psihiatrijas pozīcijas.

Līza uzreiz saprata. Tas nozīmētu es uz kušetes un jūs kaut kur tālāk, kur es nevaru jūs saredzēt? Nē, domāju, ka arī tas man nelīdzētu.

Profesors Krīgers pārvilka roku pār sudrabaini mirdzošajiem matiem. Vēl viena iespēja būtu, viņš sacīja, varētu pamēģināt ar injekciju.

-Ko tad injicēt patiesības serumu?

-Tādu zāļu nav. Bet ir viens medikaments, kas atbrīvo no aiztures. Sodium Pentatols.

-Nekad neesmu par tādu dzirdējusi.

-Tas ir pilnīgi nekaitīgs un bez jebkādas pēciedarbības, izņemot, nūjā… izņemot dziļu nogurumu, kad zāļu iedarbība beidzas, un īslaicīgas galvassāpes.

-Kāpēc tad mēs jau sen neesam pie tā ķērušies?

-Šāmedikamenta iedarbībā teikto tiesa neatzīst. Es tātad

to nevarētu izmantot arī savā atzinumā.

)

-Tomēr izdarīsim tā. Man pašai ļoti gribētos zināt patiesību par sevi.

Pirms nākamā seansa Liza saņēma injekciju. Pašā sākumā viņa vispār nejuta nekādu iedarbību, bet vēlāk viņu pārņēma nepazīts vieglums. Sajūta bija gandrīz tāda kā vieglā skurbulī, tikai mēle nemetās. Valoda raisīt raisījās.

Viņas pavēlie pirmie kontakti ar vīriešiem. Pirmoreiz Līza ielaidās ar zēnu, kad viņai bija jau astoņpadsmit gadu. Tas bija noticis kādā klases ekskursijā. Viņa nebija tai puikā iemīlējusies un bija to darījusi vienīgi tāpēc, ka tā sanāca. Kaut Līza neko sevišķu no šī piedzīvojuma netika gaidījusi, tomēr jutās pat vīlusies. Un izsecināja, ka viņai seksuālās attiecības nav vajadzīgas. Kad Lizai jau bija pilni divdesmit, uzgadījās pielūdzējs. Pēteris. Viņš bija četrus gadus vecāks par Līzu un strādāja par elektriķi. Pēteris viņai itin labi patika. Tomēr vēl spēcīgāku iespaidu radīja tas, ka puisim viņa, šķiet, tiešām kaut ko nozīmēja. Līzai patika, ka tas viņu aizveda uz restorānu, uz kino vai padejot. Viņa labprāt ar to pamīlinājās, tomēr dzimumattiecības atvairīja, cik ilgi vien bija iespējams. Taču pēdīgi pienāca brīdis izvēlēties vai nu palaist šo, lai iet, vai padoties. Gultā viņš tai šķita rupjš, bet Līza cieta klusu, jo salīdzinājuma tai nebija. Puisis turpretim ar viņu attiecībām likās dziļi apmierināts.

Pēc zināma laika Līza tomēr atskārta, ka viņiem abiem lāgā nav par ko sarunāties. Viņš nešaubīgi uzskatīja, ka viņas darbs ir tikai pārejas posms līdz precībām un ka viņa ar šo noteikti apprecēsies. Līza ilgi atstāja viņu tādā pārliecībā, laikam krietni par ilgu, kā pati vēlāk saprata. Aiz mazdūšības. Līza zināja, ka sāksies nebeidzama ķildošanās, ja viņa atklās savu viedokli. Un Līza nevēlējās jau tā ne visai vienkāršās attiecības sarežģīt vēl vairāk.

Kad sāka piedalīties sava nākamā vīra kopšanā, Līza kļuva daudz nevaļīgāka. Viņa par to nopriecājās, cerēdama, ka sakars ar laiku izjuks pats no sevis.

Tas viņai tomēr neizdevās. Pēteris sāka rīkot tračus. Viņš kļuva greizsirdīgs uz veco kungu.

-Bez pamata? apvaicājās profesors Krīgers.

-Nē, -Līza atzinās. -Hammers man nozīmēja vairāk nekā Pēteris. Viņš taču bija daudz spēcīgāka personība. Bet to es Pēterim nespēju paskaidrot, viņu neaizvainojot. Galvenokārt jau bija aizskarta viņa pašcieņa par to, ka es sāku no viņa vairīties. Tieši tāpēc es ļoti priecājos, kad Bruno gribēja ar mani apprecēties. Tas man deva iespēju izbeigt attiecības ar Pēteri. Viņš, protams, domāja, ka es kāroju vienīgi sava vīra naudu.

-Bet jūs to nekārojāt?

-Itin nemaz.

-Vai seksuāli jūs pēc viņa ilgojāties?

-Nē. Viņš taču bija ļoti slims.

-    Un tā jūs līdz seksuālām attiecībām nenonācāt?

-Nonācām gan. Kamēr tas vēl bija iespējams.

-Un kādas bija jūsu izjūtas?

-Man likās jauki, ka varu viņam sagādāt prieku.

-Taa ir ļoti maz.

-Tas bija ļoti maz.

Seansam beidzoties, Līza sacīja: -Nu es gan izlējos kā ūdenskritums. Vai tas jums kaut ko līdzēja?

-Gaužām maz. Lai izpētītu jūsu dvēseles dzīles, laikam nepieciešami mēnešiem ilgi pētījumi.

-Ai, cik jauki! Es labprāt palikšu te.

-Diemžēl vairāk laika mūsu rīcībā nav. Jums būs vien jāatgriežas izmeklēšanas cietumā.

Līzas vilšanās atspoguļojās viņas sejā, bet viņa neteica neko.

-Lūkošu kaut kā jūs paturēt šeit vēl visu nedēļas nogali.

-Liels paldies, profesora kungs. Paldies par visu. Jūs šeit visi izturējāties pret mani tik jauki.

-Atšķirībā no juristiem un policistiem mēs zinām, ka cilvēkus nevar dalīt labajos un ļaunajos. Ikvienā no mums ir kaut kas no labā un kaut kas no ļaunā, un ikvienam var gadīties, ka ļaunais kādreiz ņem virsroku.

Tas bija pietiekami skaidri pateikts. Līza nejuta vajadzību pārjautāt, vai pēc visa tā, ko viņš uzzinājis, vēl aizvien spēj iedomāties, ka viņa varējusi ļauno darbu izdarīt. Viņa neredzēja iespēju, kā pārliecināt profesoru par savu bezvainību.

Bet varbūt tas arī nebija galvenais.

Divdesmit ceturtajā novembrī prokurors izvirzīja apsūdzību pret Līzu Hammeri, dzimušu Hopfu, sava vīra slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Tiesas sēde tika noteikta janvāra otrā pusē zvērināto tiesā Traunšteinā.

-Man ļoti žēl, Hammera kundze, sacīja advokāts Zumbruhs, kad viņi atkal reiz sēdēja viens otram pretī cietuma nelielajā satikšanās telpā, -bet es neko nevarēju saglābt. Prokurors uzskata pierādījumus par pietiekamiem.

-   To man pašai vajadzēja iedomāties, Līza rezignēti noteica.

-Es patiesi izmēģināju itin visu, ko spēju … -Zumbruhs

atstāja teikumu nepabeigtu.

-Bet to taču es zinu, advokāta kungs! Laikam mani arī Ziemsvētkos nepalaidīs uz mājām, vai ne?

-Tādā situācijā, kāda ir pašreiz -droši vien, ka ne.

-Vienalga. Tik un tā svētki būtu skumji. Pirmoreiz vienai pašai bez vīra.

-Vai jūs tiešām izjūtat viņa trūkumu?

-Jā, protams. Mēs taču vairākus gadus bijām kopā dienu un nakti.

-Bet vai tad jūs pati vairākkārt neesat teikusi, ka ar viņu bija grūti?

-   Kaut arī, bet tomēr …

Viņš ļoti domīgi paraudzījās Līzā ar savām nopietnajām, pelēkajām acīm. Kā es vēlētos, kaut man pie sāniem būtu tāda sieva kā jūs tad, kad reiz būšu vecs un sagrabējis!

-Tad ņemiet un nopreciet medmāsu!

Abi sāka smieties, un noskaņojumam zuda spriedze.

-Lai nu būtu kā būdams, vismaz mums būs pietiekami daudz laika izstrādāt aizstāvības līniju un norunāt, kā un kas man sakāms, Līza sprieda.

-Jūs neteiksiet vispār neko, viņai par lielu pārsteigumu, sacīja advokāts.

-Neteikšu neko? viņa izbrīnījusies jautāja.

-Es visu esmu pamatīgi pārdomājis. Zināms, zvērinātos tas pārāk labvēlīgi nenoskaņos, ja jūs izmantosiet savas tiesības atteikties no vārda. Tomēr vēl bīstamāk būtu atļaut jums izteikties.

-Vai jūs mani uzskatāt par muļķi?

-Nē. Bet jūs esat impulsīva. J ums gaužām viegli var pasprukt kāda atbilde, ko būtu iespējams iztulkot kā agresīvu vai cinisku.

-Es ļoti saņemtos un valdītos.

-Arī tas zvērinātajiem nepaliktu nepamanīts. Nē, būs labāk, ja jūs, kā prasīts, apliecināsiet savu personību un pēc tam iegrimsiet pilnīgā klusēšanā.

-Ceru, jūs vismaz tik daudz uz mani paļaujaties, ka pratīšu rādīt pareizu ģīmi.

-Arī tas nemaz nebūs tik pārāk vienkārši. Ja jūs izskatīsieties ļoti mierīga un savaldīga, varēs sacīt, ka jūs esat pārāk aukstasinīga, bet, ja jūs stipri satrauksieties, to uzreiz novērtēs kā netīru sirdsapziņu.

-   Dievs žēlīgais! Kad jūsos tā noklausās, tad gribot negribot jāsāk ticēt, ka jābūt īstai aktrisei, lai uz apsūdzēto sola radītu pievilcīgu tēlu.

-Sevišķi tālu no desmitnieka jūs neesat trāpījusi.

Kaut ko Līza, uzturoties psihiatriskajā klīnikā, tomēr bija ieguvusi: tagad viņa jutās pilnīgi droša par to, ka nav šizofrēnijas lēkmē izdarījusi slepkavību. Un, tā kā, būdama pie pilnas, skaidras saprašanas, to darījusi nebija, tad tiesas norises laikā viņas bezvainībai ir jāatklājas. To viņa sev iestāstīja allaž no jauna un visus spēkus veltīja vienam vienīgam mērķim: saglabāt mieru.

Un tomēr garajās naktīs Līza lāgiem nespēja atvairīt bailes, ka, par spīti tīrajai sirdsapziņai, viņa tomēr tiks notiesāta. Šī doma un iztēle par to bija tik drausmīga, ka gaužām maz pietrūka, lai viņa netrauktos augšā no cietās guļvietas, nesāktu ar dūrēm dauzīt pa durvīm un kliegt: Laidiet mani ārā no šejienes! Es esmu nevainīga!

Iespējams pat, ka tas viņu būtu kaut kā atvieglojis, bet viņa tomēr novaldījās, jo saprata, cik tas būtu bezjēdzīgi.

īsi pirms Ziemsvētkiem Līzas kamerā ievietoja vēl otru apcietināto. Tā bija gadus trīsdesmit veca, izturējās diezgan draudzīgi; viņai bija krāsoti mati, kas apmēram centimetru no saknēm rādīja, ka īstā krāsa tiem tumša. Viņas džīnas bija pamatīgi sadilušas, un rozā džemperis arī šķita kādreiz pieredzējis labākas dienas.

-Es esmu Edīte, -jaunpienācēja sacīja, nomezdama savu jūrnieka maisu uz guļamās lāviņas. -Tev nav jāstādās priekšā un jāsaka, kas tu esi. Par tevi jau pieskandināta visa Vāczeme.

Tiešām reportieri, fotogrāfi un kinooperatori bija uzglūnējuši Līzai, kad viņa iznāca no klīnikas; viņai, to atceroties, vēl tagad pārskrēja tirpas.

-To es varu iedomāties, viņa noteica un atkal iedziļinājās anatomijas mācību grāmatā, ko patlaban lasīja.

-Cerams, es tevi netraucēju, -noteica Edīte, novilka zābaciņus un uzāva čības.

-Nē, kā gan tu varētu traucēt? Būs taču ļoti patīkami, ka nevajadzēs vairs būt vienai, jo sevišķi pa svētkiem.

-Vai tu džokeru spēlē?

-Jā, spēlēju. Tikai man nav kāršu.

-Toties man ir! -Triumfēdama Edīte izvilka no sava jūrasmaisa biezu, smulīgu kāršu kavu.

-Vai uzspēlēsim?

-    Patlaban gan ne. Varbūt vēlāk, vakarā. Līza no jauna pievērsās grāmatai.

-Ziņkārīga gan tu nemaz neesi.

-Neesmu gan.

-   Vai tev tiešām nemaz neinteresē, par ko šie mani nogrāba?

-Tu man noteikti to pastāstīsi, noteica Līza, bet tad

atķērās, ka izturējusies pārāk noraidoši, un steidzās piebilst: -Nu tad pastāsti.

-Par apzagšanos veikalā.

-Ūja rimsties jel! Par to taču nevienu nesēdina cietumā.

-Negadījās jau pirmoreiz, ka mani noķēra.

-Tad tu gan esi dumji rīkojusies. Bet tik un tā tas tak nav nekāds iemesls, lai iespundētu izmeklēšanas cietumā.

Edīte paraustīja plecus. -Man, redzi, nav pastāvīgas dzīvesvietas.

Nu Līza gluži negribot sainteresējās. Vai to vajadzētu saprast tā, ka tu pārnakšņo uz ielas?

-Diezgan reti. Bet gadās arī tā. Parasti pārguļu gan vienā, gan otrā vietā.

-Tā nu nav lieta.

-Tur tev pilnīgi taisnība. Tāpēc es pat priecājos, ka mani ietupināja.

-Tad nu gan tev ir nervi.

-Es, ja gribi zināt, esmu cēlusies no kārtīgas ģimenes. Pēc vidusskolas beigšanas sāku pat studēt ekonomiku. Bet tad iemīlējos vienā īstā zibeņzellī. Tas čalis mani ņēma līdzi visur, kurp brauca. Uz Londonu, uz Kairu, uz Taivānu. Uz malu malām. Skaidrs, ka studijas man nebija vairs ne prātā. Tā nudien bija kolosāla dzīve. Kamēr viņš uzrāvās. Viņš, redz, bija noņēmies ar ieroču pirkšanu un pārdošanu. Man, zināms, par to nebija ne jausmas.

-Un pēc tam?

-Pēc tam sāka iet uz leju. Es paliku uz sēkļa. Tas notika Parīzē, kur šo paņēma ciet. Ar studijām vairs nekas nesanāca. Vecāki pa to laiku nelaimīgā kārtā bija nomiruši, bet meklēt palīdzību pie brāļiem negribējās. Sākumā vēl nekas, man bija gluži labi krāmi, arī pāris rotaslietu. Nenācās grūti uztaustīt citu čali. Nē, ne tā, kā tu patlaban iedomājies. Uz ielas es negāju.

-Bet tu tik un tā dzīvoji no tiem vīriešiem.

-Vai tad tā nedzīvo katra sieviete? Tā dzīvo visas viena šādā, otra citādā veidā.

-Par to es nemāku spriest.

-Kad es tev saku, ka tā ir. Vai tev nav kāds smēķis?

-Diemžēl ne.

Edīte izķeksēja no jūrasmaisa saņurcītu, aizsāktu cigarešu paciņu un, mirkli vilcinājusies, pastiepa to uz Līzas pusi.

-Še, uzsmēķē.

Liza papurināja galvu. Nē, pateicos.

-Jo labāk. Ar īslaicīgi lietojamām šķiltavām Edīte aizkūpināja cigareti.

Liza paraudzījās visapkārt, meklēdama kaut ko tādu, ko varētu izmantot par pelnutrauku. Viņa piecēlās, aizgāja pie izlietnes, iztukšoja savu ziepju trauciņu, tad nolika to Edītei priekšā uz galda.

-Cik tu jauka.

-Man vienkārši negribēsies slaucīt kopā tavus smēķgalus un pelnus.

Edīte iesmējās. -Tik cūcīga es nemaz neesmu. Ar mani viss ir kārtībā, ja vien neskaita to jezgu, kur esmu iekūlusies.

-Labi, ka tu pateici.

-Laikam jau visprātīgāk būtu bijis apprecēties. Taču es neesmu no prātīgajām. Tas nav manā dabā. Neviens no tiem tipiem, ar kuriem iepazinos pēc Ivo Ivo Mirkoviča tā sauca to ieroču tirgoni, nebija vērti ne tik, kā viņam ūdeni pasniegt. Un es, muļķe, ļāvu tiem tipiem to noprast. Un vēlāk… tad neviens mani ilgtermiņam vairs negribēja. Un, kopš tas pēdējais mani izmeta no dzīvokļa, es vārda tiešā nozīmē paliku uz ielas.

-Man tevis trakoti žēl, -Līza no sirds noteica.

-Dažkārt man pašai arī, to tu droši vari man ticēt. Edīte dziļi ievilka dūmu. Bet ko tur var darīt. Gan jau kaut kā kulšos tālāk.

-Tagad tev vismaz būs laiks padomāt, ko ar savu nākotni iesākt, Liza noteica un atkal sāka lasīt.

Edīte pastiepa roku un palieca grāmatu, lai varētu izlasīt tās nosaukumu.

-    «Cilvēka anatomija» kas tev tur liekas interesants?

-Kad tikšu no šejienes ārā, studēšu medicīnu.

-Tad taču tu sen jau būsi par vecu tādām lietām.

-Kāpēc? Man ir divdesmit pieci gadi.

-Es domāju -tad, kad tiksi ārā, -Edīte ļoti nozīmīgi paskaidroja, ievilka pēdējo dūmu un nospieda cigareti ziepju trauciņā.

-Esmu pārliecināta, ka tiesas laikā mana bezvainība tiks pierādīta.

Edīte izbrīnā sacēla tumšās uzacis. -Tiešām?

-Noteikti.

-Un es iedomājos… -Edīte nepabeidza teikumu. Ak nu, lai paliek. Labāk pastāsti, kā viss notika.

-Pastāstīšu. Kaut arī tas nav temats, kas mani sajūsminātu. Bet tagad, lūdzu, ļauj man pamācīties. Viņa ar galvu pamāja uz plaukta pusi. Paņem kādu no maniem krimiķiem.

Līdz tam laikam, kad atnesa ēdienu, Edīte lika viņu mierā. Taču Līzai vairs neizdevās sakoncentrēties tā, lai iegaumētu lasāmvielu. Viņā modās aizdomas, ka Edīte kamerā ievietota tīšām, lai viņu iztaujātu. Varbūt Edīte nemaz nebija īsta apcietinātā, bet darbiniece, kas pārtaisījusies par klaidoni. Tas radīja ļoti nepatīkamu sajūtu.

Pagāja krietni ilgs brīdis, kamēr viņa izcīnījās līdz apziņai, ka no svešās sievietes, vienalga, vai tā bija ieslodzītā, kā uzdevās, vai ne, nav jābaidās, nav arī nekas jāslēpj. Drīzāk tas varēja viņai noderēt par mierinājumu, jo rādīja, ka tiesnešiem nemaz nav pietiekami daudz pierādījumu pret viņu un tāpēc vajadzēja ķerties pie tik riebīga trika, lai viņa sarunās pati sevi apkrautu ar pierādījumiem. No brīva prāta, nemaz negaidīdama, lai Edīte no jauna uzmāktos, Līza vēl tanī pašā dienā izstāstīja tai visu, ko par slepkavību zināja un kā bija nonācis tik tālu, ka viņai varītēm gribēja uzvelt vainu par slepkavību.

Edīte visu noklausījās šķietami dziļā līdzjūtībā. Bet, kad turpmākajās nedēļās Edīte allaž no jauna atsāka valodas par to pašu tematu, Līzas aizdomas arvien vairāk nostiprinājās.

-Tagad taču tu manu stāstu zini no A līdz Z, viņa iebilda un tikai ar pūlēm centās neizrādīt savu neuzticēšanos. -Vai mēs tiešām nevarētu kādreiz parunāt par kaut ko citu?

Edīte nepretojās. -Lai notiek, -tomēr drīz vien sāka atkal no jauna.

Naktī uz pirmajiem Ziemsvētkiem, kad svētvakaru abas bija pavadījušas paskumjā noskaņā, Edīte pamodināja viņu nakts vidū.

-Kas noticis? -Līza samiegojusies vaicāja.

Edīte bija viņu satvērusi aiz pleciem, purināja un visu laiku sauca vārdā.

-Vai ugunsgrēks izcēlies?

-Tu pa miegam kliedzi.

-Tiešām?

-Tevi laikam mocīja murgaini sapņi.

Līza izberzēja acis. —Nevaru gan atcerēties.

-Bet tā bija. Tu mani drausmīgi pārbiedēji.

-Man ļoti žēl. Bet nu liksimies atkal uz auss.

Edīte viņu apskāva.

-Līza, būtu labāk, ja tu beidzot man pastāstītu, kas tevi nomāc. Viena tu ar to galā netiksi.

-Protams, man ir bail no tiesas prāvas, Līza atzinās.

-Tevi samulsinās.

-Kādēļ tu runā tādas lietas? Līza pūlējās atbrīvoties no Edītes skavām.

-Tādēļ, ka tev beidzot jātiek skaidrībā un jāsaprot tavs stāvoklis. Tu nekur neglābsies, turpinādama melot visai pasaulei. Esi jel atklāta vismaz pret mani.

-Laid mani vaļā! -Nu Līza ar spēku atgrūda žēlotāju. -Tu tak esi traka!

-Es pati esmu krietni daudz izcietusies, Līza, un tevi saprotu.

-Nekā. Ja saprastu, tad ļautu man mierīgi gulēt.

-Tici man neko nelīdz, ja aizver acis, lai neredzētu patiesību.

-Tu zini patiesību. Esmu tev to izstāstījusi ne vienreiz vien.

-Visu patiesību?

-Nekādu puspatiesību nav un nevar būt. Un nu liec beidzot mani mierā! -Līza pagriezās uz sāniem ar muguru pret Edīti.

Edīte tomēr nelikās mierā un turpināja mocīt Līzu ar jautājumiem.

Taču Līza vairs nebilda neviena paša vārda.

Nākamajā rītā pratināšanu savukārt uzsāka Līza.

-Saki jel skaidri, ko tu īsti ar to uzbrukumu viņnakt gribēji panākt?

-Gribēju tev palīdzēt.

-Kādā veidā? Vai tu nevarētu to paskaidrot tuvāk, lūdzu?

-    Līza, vai tad tu patiesi nesaproti pat ja tu tiktu attaisnota -neviens cilvēks nespēj normāli dzīvot ar tik drausmīgu noslēpumu sirdī.

-Tu tātad nevienu brīdi neesi man ticējusi? Līza konstatēja.

-Es centos ticēt, Edīte apgalvoja.

-Tam es neticu. Gluži otrādi -tu gribēji izvilt dažus norādījumus, kas apstiprinātu manu vainu. Kādēļ? Ko es tev ļaunu esmu nodarījusi?

-Neko, Edīte atteica un nolaida skatienu.

-Vai tev ir apsolīti kaut kādi atvieglojumi, ja tu palīdzēsi mani pievilkt pie kāķa?

-Lūdzu, Līza, nevajag. Tu visu redzi aplamā gaismā.

-Nu tad apgaismo mani pareizi.

-Ar tik neatsaucīgu cilvēku kā tu vispār nav iespējams sarunāties.

-Ļoti labi. Tad nerunāsim.

Līza no jauna pievērsās savai mācību grāmatai par cilvēka anatomiju. Ar mācīšanos tomēr īsti nevedās, jo viņa visu laiku lauzīja galvu, vai tomēr nav pasprucis kāds norādījums, kas kaut kā varētu liecināt viņai par ļaunu. Bet nekas tāds prātā neienāca.

Edīte ar viņu vairs nesarunājās. Tas Līzu neskumdināja. Tomēr sajūta, ka viņa ieslodzīta vienā telpā ar okšķeri, bija ļoti nepatīkama.

Līza atvieglojumā uzelpoja, kad Edīti jau tanī pašā dienā aizvāca no kameras.

Astoņpadsmitā janvāra agrā rītā Līzu no izmeklēšanas cietuma pārveda uz tiesas namu Traunšteinā. Bija neganti salta diena, un Līzai vecajā ziemas mētelī sala. Viņa jau sen bija grasījusies nopirkt jaunu mēteli, bet kaut kā vienmēr aizkavējusies.

Tiklīdz viņas izkāpa no policijas automobiļa, Lizai metās virsū vesels bars fotogrāfu un kinooperatoru. Jaunā policistiene, kas brauca līdzi, aizsargāja viņu, cik spēja, un aši iestūma stumšus pa durvīm tiesas mājā. Žurnālisti gaidīja arī gaitenī un kāpnēs. Līza aizsedza seju ar plaukstām un ļāva, lai pavadone viņu iestūrē kamerā.

Par spīti milzīgajai pašsavaldībai, Līza nebija tālu no raudām.

-Tagad jūs nekādā ziņā nedrīkstat samulst, pavadone brīdināja.

-Bet tas taču ir drausmīgi! Vai tad es esmu kāds medību zvērs bez aizstāvības?

-Vismaz sēžu zālē fotografēt nedrīkst.

Līza ar drebošām lūpām pasmaidīja. Gribētos teikt, ka tas ir vājš mierinājums.

Kamera bija šaura, gaiss sasmacis. Pavadone Līzai palīdzēja novilkt mēteli. Zem tā viņa bija ģērbusies vienkāršā palsi zilā vilnas kleitā, ko Pauls Zumbruhs bija izraudzījies viņas drēbju krājumā. Viņš bija sacījis -ja Līza ietērptos melnās drānās, to varētu iztulkot par liekulību.

-Vai mums nevajadzētu pasūtīt pa tasei kafijas? apvaicājās jaunā policistiene. Laika droši vien vēl atliku likām.

-Vai tad viņi sāks bez manis?

-Kamēr nolasa visas juridiskās preliminārijas, jūsu klātbūtne nav nepieciešama.

Pavadone pabāza galvu ārā pa durvīm un kādam tiesas kalpotājam palūdza kafiju. Pēc maza brītiņa tiešām atnesa divus plastmasas trauciņus ar kafiju. Abas sievietes sēdēja viena otrai pretī pie kameras vienkāršā, stūrainā galdiņa un dzēra.

-   Stipra tā kafija nav, taču vismaz karsta, policistiene pēc pirmā malka sacīja.

-    Nemaz nav sliktāka par to, ko deva izmeklēšanas cietumā.

Pavadone pastiepa pāri galdam uz Līzas pusi cigarešu

paciņu. Kad Līza pateikdamās noraidīja, pavadone sākumā grasījās pati aizsmēķēt, tomēr tad pārdomāja un palika nesmēķējusi.

Laiks vilkās mokoši gausi. Pulkstenis jau bija pāri desmitiem, kad pēdīgi izsauca Līzu. Pa šaurām sāndurtiņām policistiene ieveda Līzu zvērināto tiesas sēžu zālē. Līza nepacēla skatienu, tomēr juta, ka zāle ir ļaužu pilna. Droši vien bija

saradusies puse Rodenbergas, lai noraudzītos un piedalītos viņas tiesāšanā.

Tiesnesis palūdza, lai viņa min savus personas datus un iepazīstina tiesu ar savu dzīves gaitu. Tiesnesis bija savam amatam apbrīnojami jauns, vismaz tāds izskatījās tikai nedaudz pāri trīsdesmit gadiem, cilvēks ar apaļu, laipnu seju un cirtainiem gaišiem matiem.

Līza piespiedās, lai paraudzītos tiesnesim ads, kamēr, kājās stāvēdama, stāstīja par sevi. Viņa runāja skaidrā balsī, kas brīžiem iedrebējās. Viņas līdzšinējā dzīvē nebija nekā, par ko viņai būtu jākaunas. Vienkāršos vārdos viņa pastāstīja, kāpēc apprecējusies ar tik krietni vecāko slimo Bruno Hammeru.

-Es biju viņam vajadzīga, tā tas bija, un man sagādāja labu sajūtu apziņa, ka esmu kādam cilvēkam patiesi vajadzīga.

-    Bet ir taču zināms, ka viņš pret jums izturējies ļauni.

-Nē, tā nebija. Viņš nesacēlās pret mani, viņš sacēlās pret savu likteni, pret savām sāpēm un nevarību. Arī tad, kad vīrs bija ass un rupjš pret mani, viņš patiesībā neuzbruka man.

Vismaz es to uztvēru tā.

-Vai tagad jūs mums pastāstīsiet visu, kas notika naktī, kad viņš nomira?

-Nē, tiesneša kungs. To es nedarīšu. Es par to visu jau esmu izstāstījusies pārpārēm. Es izmantošu savas tiesības atteikties no vārda.

-Bet jūs taču sapratīsiet, ka zvērinātie vēlētos dzirdēt notikumu norises attēlojumu no jūsu mutes.

-Jā. Bet ir taču tā, ka es par slepkavību neko nezinu. (

Tiesnesis izbrīnā sacēla bezkrāsainās uzacis. Jūs runājat par slepkavību?

-Jā. Kā gan citādi lai apzīmē neaizsargāta, smagi slima cilvēka noduršanu?

-Varētu runāt par nogalināšanu satraukumā, afekta stāvoklī.

-No juridiskām finesēm es nekā nesaprotu. Manā uztverē tā ir slepkavība. Līza apsēdās.

-Vairāk neko jūs tātad mums neteiksiet?

-Nē, priekšsēdētāja kungs.

Tika izsaukts policijas kriminālvirsinspektors Elmans.

Viņš acīmredzot bija apsūdzības galvenais liecinieks. Prokurors tas nebija Goldbergs, kas Līzu sākotnēji bija

pratinājis, bet gan pavecs, sirms kungs -izprašņāja Elmanu sīki jo sīki, vilktin izvilkdams no tā visu, kas liecināja Līzai par ļaunu. Līza pa to laiku vēroja zvērinātos un redzēja, ka liecība atstāj uz tiem spēcīgu iespaidu.

Kad prokurors bija beidzis liecinieku pratināt, to iztaujāt sāka advokāts Zumbruhs.

-Apsūdzētā tātad no brīva prāta pati atzina, ka policijai piezvanījusi tikai stundu pēc tam, kad bija atradusi līķi?

-Jā.

-Vai tas būtu bijis pierādāms, ja viņa šo faktu būtu noklusējusi?

-Kuņģa satura analīze ļauj ļoti precīzi noteikt laiku, kad cilvēks nomiris.

-   Cik precīzi? Līdz minūtei?

-Nē.

-Līdz stundai?

Elmans vilcinājās.

-Nu, sakiet vien.

-Apmēram līdz divām stundām.

-    Un vai atbilst patiesībai, ka apsūdzētā viņam sagatavojusi pēdējo maltīti?

-    Vismaz tā viņa sacīja.

-Vai tad viņai nebūtu bijis iespējams vīram pēdējo maltīti pasniegt pēc sava prāta stundu agrāk vai stundu vēlāk, lai noslēptu miršanas laiku?

Iejaucās tiesnesis. Aizstāvja kungs, mēs šeit negribam nodarboties ar hipotēzēm, balstīties uz faktiem.

-Man ir svarīgi pierādīt, ka ar savu liecību par nāves iestāšanās laiku apsūdzētā uzveļ sev vainu bez vajadzības. Vai viņa, liecinieka kungs, ir to kaut kā paskaidrojusi?

-   Viņa apgalvo, ka neesot uzreiz sapratusi, ka vīrs nodurts.

-Viņa tātad pieņēma, ka viņš miris dabīgā nāvē?

-Jā.

-   Un ko viņa darīja tanī stundā, kad bija atradusi līķi, bet nepaziņoja policijai?

-Neko.

-Tas man šķiet pamaz. Kaut ko taču viņa būs jums šai sakarā paskaidrojusi?

-Viņa sacīja, ka neesot gribējusi iztramdīt ārstu no miega gandrīz vai nakts vidū.

-Tas atkal ir kaut kas, ko viņa nav darījusi. Bet kā īsti viņa šo vienu stundu pavadīja?

-Apsūdzētā aizgāja uz dārzu un iedūra papīršķēres zemē pašā tālākajā dārza stūrī.

-Tā nu gan ari ir tikai hipotēze, kam nav nekāda pierādījuma. Pirkstu nospiedumi uz slepkavības ieroča nav atrasti, un, lai paslēptu ieroci, viņai nebija vajadzīga stunda, tas bija izdarāms maksimāli desmit minūšu laikā. Vai šajā punktā esat ar mani vienisprātis?

-Kamēr viņa uzāva vingrošanas čības un apraka šķēres, itin labi varēja paiet arī divdesmit minūtes.

-Tas būtu iespējams, tomēr vēl joprojām paliek četrdesmit minūtes, par kurām nav nekādas skaidrības.

-Slepkavības laikā viņa droši vien nošļakstījās ar asinīm un nobēdzināja uzsvārci.

-Vai jūs nošļakstīto uzsvārci atradāt?

-Nē. Viņai taču pietika laika to tiešām labi nobēdzināt.

-Vai līķis bija nošķiests ar asinīm?

-Nē. Bet asinis viņa varēja noslaucīt.

-Tātad nevienu savu pieņēmumu jūs nevarat pierādīt. Advokāts pievērsās zvērinātajiem. Dāmas un kungi. Slepkavības ierocis atrodas jūsu priekšā. Apskatiet to. Tās ir neparasti asas un neparasti smailas papīršķēres, kas upurim ieurbušās tieši sirdī, izraisot ļoti niecīgu asins noplūdi. Šā apsūdzības punkta precizēšanai mums vajadzētu pieaicināt tiesu medicīnas speciālistu.

-Ierosinājums noraidīts, sacīja tiesnesis, jo par brūces īpašībām nav šaubu.

-Labi, tad aizmirsīsim asiņaino uzsvārci, kas nekad nav eksistējis. Pievērsīsimies atkal faktiem. Ko darīja apsūdzētā, sēdēdama pie sava mirušā vīra līķa? Žēl, ka nevaram viņai pašai to pajautāt. Tomēr varam to izlasīt nopratināšanas protokolos. Tātad, kriminālvirsinspektora kungs, pacentieties atcerēties!

Ar redzamu nepatiku un piespiešanos Elmans atbildēja:

-Viņa sēroja. Lai novājinātu teikuma efektu, viņš steigšus tai pašā elpas vilcienā piebilda: Vismaz tā viņa apgalvo.

Ar to beidzās liecinieka Elmana iztaujāšana. Līza juta, ka aizstāvība, ja ne vairāk, tad vismaz ir ieguvusi pamatu zem kājām.

Nākamā lieciniece bija saimniecības vadītāja Gerda Gertnere. Plaši un tīksmīgi viņa ņēmās stāstīt, cik nešpetni nelaiķis izturējies pret sievu un cik bieži viņa redzējusi sievas acīs asaras.

-Citādi nemaz nevarēja būt tam vajadzēja beigties ar katastrofu, viņa skaidroja. Bet to es, zināms, nevarēju paredzēt, ka notiks kaut kas tik šausmīgs.

-Vai apsūdzētā zināja, ka ir tādas papīršķēres? -prokurors jautāja.

-Kā t’ viņa būtu varējusi to nezināt? Viņa taču bija tās mājas saimniece.

-Vai apsūdzētā jums kādreiz sūdzējās par sava vīra izturēšanos?

-Nē, sūdzējusies netika. Viņa visu sagremoja sevī. Tāpēc jau tam beidzot vajadzēja notikt.

-Vai jūs zinājāt, ka pie slimnieka ieradās notārs?

-Kā nu man nezināt? Abas reizes es viņam atvēru durvis.

-Vai tikāt ar apsūdzēto par to runājusi?

-Nē.

-Bet tas taču bija interesanti. Ikviens varēja saprast, ka runa bijusi par grozījumiem testamentā.

-Tik intīmas attiecības man ar apsūdzēto nav bijušas, viņa bija diezgan vīzīga, ja saprotat, ko gribu sacīt. Tādas jau tās žēlsirdīgās māsas ir. Vienādiņ viņas iedomājas, ka ir labākas par mums pārējiem.

Tiesas zālē ieskanējās smiekli.

-Bet iepriekšējā iztaujāšanā jūs esat apgalvojusi, ka esot pārliecināta par to, ka apsūdzētajai pārgrozītā testamenta saturs bijis zināms. •

-Es vēl tagadiņ esmu pārliecināta. Es šai apjautājos, vai šī arī ar nepacietību gaida, kad lasīs testamentu, tas bija jau pēc slepkavības. Un šī man tad pavisam salti atteica: «Nē.» Tas taču var nozīmēt vienīgi…

Prokurors pārcirta runātāju pusvārdā. -Vairāk jautājumu lieciniecei nav.

Advokāts Zumbruhs nekavējās pieķerties pie iztaujas pēdējiem vārdiem.

-Tātad uz jūsu jautājumu apsūdzētā atbildēja ar «Nē»? Vai viņa neteica: «Nē, jo testamenta saturs man ir zināms»?

-Nekā. Vienkārši tikai «Nē». Nu, tad man viss tūlīt bija skaidrs.

-Advokāta kungs, iejaucās tiesnesis. Jūs uzdevāt jautājumu, ko liecinieces kundze nekādi nespēj atbildēt.

-Es vienīgi gribēju uzskatāmi pierādīt, ka skopais «Nē» īstenībā neko neizsaka.

-To mēs sapratām.

Advokāts Zumbruhs no jauna pievērsās Gertnera kundzei.

-Jūs nupat pieminējāt, ka viņa bijusi tanī mājā saimniece. Vai jūs tā teicāt?

-   Bija jau arī saimniece.

-Cik lielā mērā viņas valdīšana izpaudās praktiskajā mājturībā?

Gertnera kundze klusēja, likās, viņa jautājumu nav sapratusi.

-Vai viņa, piemēram, sastādīja ēdienkarti, kas būtu cepams vai vārāms?

-Tas nemazam nebija vajadzīgs. Es pati zināju, kas jāvāra. Es takš gāju arī iepirkties.

-Vai viņa jūs izrīkoja kad būtu mazgājami logi vai izdauzāmi paklāji?

-Tā tik vēl būtu trūcis, lai viņa mani šitā izrīkotu! Es takš tanī mājā saimniekoju ilgāk nekā viņa.

-Ja esmu jūs sapratis pareizi, tad Hammera kundze vispār nav sevišķi interesējusies par mājturību. Viņai tas arī nebija vajadzīgs, ja blakus bija tik krietns atbalsts kā jūs.

-Viņa taisīja vīram vakariņas.

-Arī tām jūs visus priekšdarbus jau bijāt paveikusi.

Gertnera kundze atkal klusēja, jo nejutās iztaujāta.

-Vai es pareizi sacīju, Gertnera kundze?

-Jā.

-Tad jūs droši vien man piekritīsiet, ka Hammera kundze saskarsmē ar vīru pildīja ne tik daudz namamātes, kā slimnieka kopējas un laika pakavētājas funkcijas.

-Nu, ja jums patīk tā izteikties. Saimniecības lietās viņa itpatiesi nepakustināja ne pirkstu. Vienīgi tik daudz padarīja, kā pati savu gultu uzklāja.

-Kālab tad jūs tik droši apgalvojat, ka viņa zinājusi par tām šķērēm?

-Tālab, ka viņa okšķerēja.

Līza uzmeta runātājai ārkārtīgi izbrīnījušos skatienu.

-Vai jūs, lūdzu, mums to nepaskaidrotu tuvāk?

-Tas nu, redziet, bija tā. Kad es no rītiem atnācu, mājā šis un tas bija sagrozīts citādāk. Arī tajās istabās, kur viņai īstenībā nekas nebija meklējams. Kāds spilvens nebija īsti savā vietā, kāds pārsegs pa vilcies šķībani. Un vēl šis tas šā un tā.

-Vai jūs ar Hammera kundzi esat par to runājusi?

-Nē. Nebija jau tik svarīgi.

-Vai jūs kaut vienu reizi esat redzējusi viņu iznākam no tās vecās, vairs nelietojamās virtuves?

-Zināms, ka ne. Viņa jau nekad neokšķerēja citā reizē kā vien pa naktīm.

-Vai jums gadījies vecajā virtuvē pamanīt kādu lietu pārstatīšanu vai citādus pārgrozījumus?

Mirkli vilcinājusies, Gertnera kundze sacīja: Jā, gadījies

gan.

-Vai pakļaujat šo atbildi zvērestam?

Gertnera kundzes platā, apaļā seja pietvīka, un viņa sāka mulsi knibināties ap eleganto rokassomiņu. Lai nu labāk paliek.

-Es tomēr pieņemu, ka jūs visu laiku runājāt patiesību?

-Jā. Kā nu ne.

-Bet īsti pārliecināta jūs vis neesat, vai par to okšķerēšanu neesat vien iedomājusies?

-Viņa, raugiet, ir trakoti viltīga. Ne reizītes neļāva, lai es viņu pieķertu.

-Tas tātad nozīmē, ka visi jūsu apgalvojumi dibinās tikai uz pieņēmumiem.

-Man allažīn bija tāda jušana.

-Mums šeit nekāda jušana nav vajadzīga. Mums vajadzīgi fakti.

-Apzvērēt es to neņemos.

Liecinieci atlaida, zvērestu nenodevušu.

Līzai likās, ka Gertnera kundzei izdevies nostādīt viņu nelabvēlīgā gaismā.

Tad tiesas priekšā stājās doktors Oto Krancs. Viņš pienāca ļoti mundrs, drošiem soļiem. Atbildot uz prokurora jautājumiem, viņš vispirms raksturoja nelaiķa slimību visos sīkumos, bagātīgi bārstīdams profesionālus terminus, no kuriem zvērinātie noteikti nesaprata ne pusi. Līzai viņš izrakstīja vislabāko liecību, kāda vien iespējama. Viņa skatījumā Līza bija vislabākā, centīgākā, pacietīgākā un pašaizliedzīgākā medicīnas māsa, kādu viņš savā ilgajā praksē iepazinis.

-   Un tomēr viņa pat neuzskatīja par nepieciešamu jums tūdaļ paziņot, kad bija atradusi vira līķi, -prokurors sāka viņam oponēt.

-Kādēļ viņai būtu vajadzējis to darīt? Es nespēju nevienu uzmodināt no miroņiem, un to viņa zināja.

-Vai viņai tūdaļ nebūtu vajadzējis iedomāties, ka šinī pēkšņajā nāvē kaut kas nav kārtībā?

-Absolūti ne. Nepareizās asiņu pievades dēļ, kā arī daudzo medikamentu ietekmē, ko pacients lietoja, viņa sirds bija smagi cietusi.

-   Tātad nāve varēja iestāties jebkurā brīdī?

-Jā, doktors Krancs apliecināja, ne aci nepamirkšķinādams.

-Vai drīkstu jums atgādināt, ka policijai dotajos paskaidrojumos jūs esat savam pacientam novēlējis vēl pāris gadus dzīvošanai?

-Tādā gadījumā esmu aplam izteicies vai ari protokolā ir aplam ierakstīts. Vislabākajā gadījumā viņš būtu varējis vēl dažus gadus nodzīvot, tas tiesa, bet es nepavisam nebūtu brīnījies, ja viņš būtu nomiris vēl vairākus mēnešus agrāk.

-Jūs tātad bez jebkādas aiztures būtu izrakstījis miršanas apliecību?

-Jā, nepieprasot līķa sekciju. Absolūti droši.

-Jūs esat nelaiķi gadiem ilgi ārstējis. Vai varat pastāstīt, cik labi viņu pazināt?

-Pazinu viņu ļoti labi. Varu bez pārspīlējuma teikt, ka mēs bijām draugi.

-Tad jūs noteikti esat labi informēts arī par viņa attieksmi pret apsūdzēto.

-Nešaubīgi. Ilammera kungs man jo bieži sacīja, ka viņas klātbūtne un kopšana esot viņam īsta debess dāvana. Līza ir iejūtīga un inteliģenta, un nelaiķis bija pateicīgs par to, ka varēja ar viņu par daudz ko runāt. Viņš augstu novērtēja ari to, ka sieva pret viņu izturējās ar cilvēcisku cieņu, nevis kā pret zināmā mērā nepilnīgu tikai tāpēc vien, ka fiziski viņš bija tik nevarīgs.

-Un tomēr, visam tam par spīti, viņš pret to izturējās ļaunīgi.

-Absolūti ne. Izturējies ļauni? Nē. Rupjš gan viņš lāgiem kļuva. Arī pret mani. Un strauja iedegšanās dusmās viņam bija raksturīga jau kopš senām dienām.

-    Un kā viņa uz to reaģēja?

-Gluži tāpat kā es. Mēs abi zinājām, ka mums darīšana ar smagi slimu, sāpju mocītu pacientu, no kura nedrīkstējām prasīt, lai viņš izsver katru vārdu uz aptiekas svariņiem.

-Cik bieži jūs savu pacientu apmeklējāt?

-Regulāri man pie viņa bija viena vizīte nedēļā, taču dažkārt piestaigāju arī biežāk kā kuro reizi vajadzēja.

-Šādos apstākļos taču jūs nevarat salīdzināt savu stāvokli ar apsūdzētās stāvokli.

-Es nekad neesmu apgalvojis, ka esmu žēlsirdīgā māsa.

Ar šo atbildi viņš izpelnījās mazliet smieklu.

-Toties es zinu, ka nelaiķa un apsūdzētās attiecības bija dibinātas uz savstarpēju cieņu. Viņa ir ļoti stipra sieviete, kas spēj izturēt triecienus. Nekad neesmu viņā novērojis vai manījis ne mazāko nepacietību, nekad Līza nav sūdzējusies, nav nekad pat ļāvusi nomanīt, ka slimnieka kopšana viņai par grūtu. Viņai bija jābūt slimnieka rīcībā dienu un nakti.

Vai jums šāda kārtība likās laba un normāla?

-Nē. Bet vajadzēja man tikai ieminēties, vai nepieņemt vēl vismaz vienu palīdzi, kad viņš jau sāka plosīties. Tāpēc es labāk cietu klusu.

Arī satiksmē ar apsūdzēto?

-  Nē, bet viņas vienīgā atbilde skanēja: «Jūs taču zināt, ka viņš to negrib. Neraizējieties, gan jau es tikšu galā.» Un tādā garā vien.

-Apsūdzētā tātad bija viņu galīgi atšķīrusi no pasaules?

-Kas par iedomu! Būtu pēdīgais absurds tā domāt. Hammera kunga slimība bija tā, kas viņu nošķīra, nevis viņa kopēja. Ja Līza būtu darbā dalījusies vēl ar divām kopējām, viņa būtu vienīgi uzlabojusi savas pozīcijas, jo slimniekam viņa patika, bet citas ne.

Vai jums ne reizes nav ienācis prātā, ka visa lielā uzupurēšanās notiek vienīgi tādēļ, lai sagrābtu lielo naudu?

Es zinu gan, ka naudas dēļ cilvēki spējīgi uz daudz ko, bet taču ne tik briesmīgi…

-Mantojuma tīkotāju nekad nav trūcis.

-Māsa Līza, piedošanu -Jlammera kundze -nekādā ziņā nav pieskaitāma šai kategorijai.

Viņš dāvāja Līzai uzmundrinošu, jā, gandrīz līksmu smaidu, iekams izgāja no tiesas zāles. Acīm redzot, viņam nebija laika kavēties, lai noklausītos lietas turpmākajā gaitā.

Pusdienlaikā Lizai un viņas pavadonei atnesa termosu ar karstu buljonu un aknu ķiļķenus. Maltīti bija noorganizējis Pauls Zumbruhs.

Līzai nemaz negribējās ēst.

Viņas jaunā pavadone policistiem sauca par Remingera kundzi un pret Līzu viņa izturējās sirsnīgi un biedriski jau bija salējusi buljonu šķīvjos un nelikās mierā:

-Jums jāpaēd, Hammera kundze! Jūs taču negribēsiet nepiemērotā brīdī ņemt un noģībt? Tas prāvā jums noteikti nāktu par ļaunu.

Tā nu Līza piespiedās izēst buljonu un pēc tam izdzēra pat tasi kafijas. Šoreiz viņa neatteicās arī no cigaretes ne tāpēc, ka viņai tās kārojās, bet tāpēc, ka viņa redzēja, cik ļoti Remingera kundzei gribas uzsmēķēt.

Tiesas kalpotājs ielaida advokātu. Mazajā, piesmakušajā istabiņā bija ļoti šauri, un Remingera kundze pati piedāvājās pagaidīt ārpusē, kamēr Līza runāsies ar advokātu. Līza un Pauls Zumbruhs pārmija dažus vārdus par līdzšinējo liecinieku noklaušināšanu, un viņš apgalvoja, ka pagaidām viss norisinoties labi.

-Pirmais liecinieks, ko tagad izsauks, būs Arturs Hammcrs.

-Tas man noteikti bedri neraks.

Paula Zumbruha pelēkajās acīs pavīdēja pārsteiguma izteiksme.

-Vai tad viņš to varētu?

-Protams, ne. Es tikai gribēju sacīt, ka viņš nemēģinās tīši man uzkraut kādu vainu. <

-Atkal jūsu neapdomīgais, spontānais runasveids. Es laikam gan būšu zinājis, kālab nelaidu jūs pie runāšanas.

-Man gaužām žēl. Kas ir ar Evelīni?

-Viņa piedāvājās par apsūdzības liecinieci. Bet es neticu, ka prokurors pieprasīs viņas liecību. Visiem ir zināms fakts, ka viņa tēvu nav ne acīs redzējusi jau vairāk nekā gadu pirms notikuma.

-Viņa mani aplietu ar mēsliem, cik vien dāsni mācētu un spētu.

-   Bet, tā kā tiesai ir zināms, ka viņa par tēvu nemaz nav interesējusies un tieši tāpēc tēvs viņai novēlējis tikai neapstrīdamo mantojuma daļu, tad viss kristu atpakaļ uz viņu pašu.

Kā jau advokāts priekšlaikus bija pareģojis, pēcpusdienā par liecinieku kļuva Arturs Hammers. Līzai par milzīgu

pārsteigumu, Arturs ieradās tiesas zālē, ģērbies ļoti korektā, ļoti konservatīvā tumši pēlējā uzvalkā, aizsējis gaiši pelēku zīda kaklasaiti. Uzvalks lieliski piestāvēja viņa zeltainajiem kviešu krāsas matiem, tomēr viņš bija zaudējis ierasto, mazliet nolaidīgo eleganci un nu izskatījās, it kā ieģērbies svešās drānās.

Kad viņš bija minējis savus personas datus, prokurors uzreiz noprasīja.

-Un kādas jums bija attiecības ar tēvu?

-Man, vai? Arturs mazliet muļķīgā neizpratnē pārjautāja, pat piesizdams ar pirkstiem pie krūtīm.

-Jā.

-Es viņu vērtēju augstu. Viņš noteikti bija personība. Kā viņš to uzņēmumu nostādīja uz kājām!

-Pēc īstenas dēla mīlestības tas neizklausās.

-Tas, ka dēls savu tēvu mīl, taču ir pats par sevi saprotams, -skanēja naiva atbilde.

-   Un kādas bija tēva attiecības pret jums?

-Viņš, dabiski, arī mīlēja mani, ja tas ir, ko jūs vēlaties zināt. Es taču biju viņa vienīgais dēls. Starp citu, es viņu apciemoju, cik bieži vien varēju.

-Tad jūs droši vien varēsiet arī mums kaut ko pastāstīt par jūsu nelaiķa tēva attiecībām ar apsūdzēto.

-Tēvs ļoti priecājās, ka viņam tā bija.

-   Un tomēr izturējās pret viņu slikti.

-Tēvs bija nepacietīgs, ātri apskaitās.

-Un viņa to visu mierīgi pacieta?

-Ko gan citu viņa būtu varējusi iesākt?

-Nu, ikviens pacients ir lielā mērā atkarīgs no cilvēka, kas to kopj. Vai viņa ļāva slimniekam to manīt?

-Jāteic -kamēr es tur uzturējos nē.

-Kāda bija jūsu attieksme pret apsūdzēto?

-Neitrāla.

-To jums vajadzēs mums paskaidrot mazliet tuvāk.

-Man nebija nekas pret viņu iebilstams.

-Bet jums viņa nepatika?

-Tas būtu pārāk stipri sacīts.

Līza bija pārsteigta un neviļus uzmeta izbrīnījušos skatienu savam advokātam. Viņa visu laiku bija domājusi, ka ir Arturam simpātiska. Un viņam gan būtu vajadzējis pamanīt,

ka tā allaž bija nopūlējusies padarīt viņam uzturēšanos vecāku mājā iespējami patīkamāku.

-Man viņa gluži vienkārši bija pilnīgi vienaldzīga, Arturs vēl piebilda.

-Jūs tātad ne mazākajā mērā nejutāties Līzai Hammerei pateicīgs par to, ka viņa bija uzņēmusies jūsu tēva kopšanu?

Arturs paraustīja plecus.

-Kādu man pateicību vajadzēja just? Ja viņa nebūtu to uzņēmusies, tēvs būtu ievietots klīnikā.

-Tātad pēc apsūdzētās pakalpojumiem īstenībā nebija nekādas vajadzības?

-   No viņas viedokļa raugoties, vajadzība bija. Viņš taču bija apsolījis, ka novēlēs šai brangu žūksni naudas.

-   Kas jūsu izpratnē ir «brangs žūksnis»?

-Tam vajadzēja būt pietiekamam, lai nodrošinātu viņai medicīnas studijas.

-Vai jūs bijāt mierā ar tādu risinājumu?

-Man nu gan neviens padomu neprasīja.

-Taču tagad es jums jautāju: vai jūs to uzskatījāt par saprātīgu un piedienīgu risinājumu?

-Nē. Uzturēšanās klīnikā būtu iznākusi krietni lētāk. Mirkli klusējis, viņš vēl piebilda: Un viņa ar ilgtermiņa aizņēmumu būtu varējusi tūliņ sākt studēšanu, nemaz viņai nebūtu vajadzējis tā noplēsties.

-Vai jūs ar apsūdzēto pašu esat par to kādreiz runājis?

-Jā, viņa sacīja, ka esot par to jau domājusi. Teica arī, ka viņai lāgiem bail, vai pēc tēva nāves nebūšot par vēlu studēša- I

nai. Bet pašreizējos apstākļos viņa vairs nevarot pamest tēvu bez palīdzības.

Līza pabrīnījās, jo neatcerējās, ka viņai ar padēlu jebkad bijusi šāda saruna.

-   Pašreizējos apstākļos, atkārtoja prokurors. Ko jūs ar to domājat?

Nu viņa taču muļķīgā kārtā bija ar tēvu apprecējusies.

-Un kādēļ viņa to bija darījusi?

-Tas ir skaidrāks par skaidru. Viņa gribēja nodrošināties, ka naudu katrā ziņā dabūs, bet viņš savukārt panāca, ka viņa nevarēja vienkārši visu pamest un aiziet.

-Vai jums kādreiz radās iespaids, ka apsūdzētā kaut kādā veidā sagatavo augsni, lai saņemtu vairāk nekā apsolīto?

-Reizēm es tiešām pabrīnījos par viņas medaino saldumu, taču īsto tādas izturēšanās mērķi atklāju tikai tad, kad tika nolasīts testaments.

-Pateicos. Man vairāk nav, ko lieciniekam jautāt.

Prokurors sniegbaltā mutautiņā no pieres noslaucīja iedomātos sviedrus un apsēdās.

Arturs acīm redzami apmierināts pagriezās uz iešanu.

Kājās pietraucās advokāts Pauls Zumbruhs. Vienu mirkli, Hammera kungs, jūs vēl neesat galā.

-Ko tad jūs vēl no manis gribat?

-Tikai atbildi uz dažiem jautājumiem. Jūs prokurora kungam apgalvojāt, ka jūsu tēvs, ja tiktu ievietots klīnikā, būtu tur apkopts tikpat labi vai varbūt pat labāk.

-    Un tā ir taisnība.

-Vai jūsu māsa bija tādās pašās domās?

-Jā.

-    Un kāpēc tad jūsu tēvs netika ievietots klīnikā?

-Tēvs pretojās.

Tātad nelaiķis to nevēlējās nekādā gadījumā?

-Jā.

-Un ko par šo problēmu domāja un sacīja doktors Krancs, kas slimnieku aprūpēja?

-Viņš, protams, nostājās tēva pusē.

-Kādā ziņā protams?

-Nu, tēvs galu galā bija privāts pacients.

Tiesas zālē atskanēja sačukstēšanās.

Arturs saprata, ka pārāk aizrāvies. Es negribu apgalvot, ka viņš aiz tīras mantkārcs negribēja izlaist tēvu no nagiem.

-Kāds iemesls tad viņam varēja būt īstenībā? Mēs varam viņam to tūliņ pajautāt.

-Viņš apgalvoja, ka, ievietots klīnikā, tēvs visdrīzākajā laikā nomirtu.

-   Vai jūs šim apgalvojumam neticējāt vai arī jums tas bija vienaldzīgi?

-Mēs nenoticējām doktoram Krancam.

-Kaut arī ļoti labi zinājāt, cik ekscentriska daba bija jūsu tēvam?

-Klīnikā viņam būtu vajadzējis pakļauties.

-Atļaujiet par to šaubīties, Hammera kungs! Kāda vispār bija jūsu saprašanās ar tēvu?

-To es nupat jau izklāstīju prokurora kungam.

Advokāts Zumbruhs palūkojās savās piezīmēs. Jūs teicāt, ka tēvs bijis nepacietīgs un ātri sadusmojies. Viņš pacēla galvu un ļoti tieši paraudzījās Artura plakstu mazliet aizsegtajās acīs. Vai viņš vienmēr bija tāds vai pārvērtās tikai tad, kad saslima?

-Es nezinu. Arturs apklusa, vilcinājās un pēdīgi piebilda: -Slimība to droši vien vēl saasināja.

-Jūs tātad jau bērnībā dabūjāt ciest no viņa… teiksim, valdonīgā rakstura?

-To es nekad neesmu apgalvojis.

-Tātad tikai pusaudža gados?

Arturs sāka protestēt. Jūs cenšaties kaut ko ar varu man ielikt mutē.

-Vai jūs gribat apgalvot, ka bijāt dižais izņēmums sava nelaiķa tēva dzīvē? Ka vienīgi attieksmē ar jums viņš bija iecietīgs un apvaldīts?

Acīm redzamā piepūlē un ar nepatiku Arturs atbildēja: -Nē.

-Tātad kā bija īstenībā?

-Tēvs diezgan labprāt man uzknāba, Arturs klusā balsī atzinās.

-Lūdzu, liecinieka kungs, runājiet skaļāk! tiesnesis uzsauca.

-Viņš pārmeta, ka man trūkstot godkāres.

Tātad uzturēšanās viņa sabiedrībā nebija nekāda izprieca, -konstatēja advokāts. Un tomēr jūs tēvu apciemojāt bieži.

-Viņš taču galu galā bija mans tēvs.

-   Vai ar to gribat sacīt, ka bijāt no viņa finansiāli atkarīgs?

-Jā, arī to.

Līza sāka apjēgt, ka Arturs tiesas priekšā rada par sevi gaužām sliktu iespaidu, un viņai kļuva tā gandrīz žēl. Ar acu kaktiņiem viņa vēroja publiku. Daži rodenbergieši sabakstījās ar elkoņiem un sačukstējās. Reportieri aizrautīgi rakstīja.

-Tagad parunāsim par jūsu it kā pazaudēto mājas atslēgu, -advokāts iesāka.

-Man tā tiešām ir pazudusi, bet varbūt arī nosperta.

-Šajā ziņā jūs esat izteicies visai juceklīgi. Kad tad īstenībā jūs pamanījāt zaudējumu?

-To es tagad atceros ļoti noteikti. Kad es to mājās ar to es domāju savu būdu Štutgartē gribēju izņemt no kabatas un ielikt rakstāmgalda atvilktnē.

-Tas notika pēc jūsu pēdējā apmeklējuma Rodenbergā?

-Jā.

-Tātad pagājušā gada augustā.

-Jā.

-   Bet neuzskatījāt par vajadzīgu šā iemesla dēļ piezvanīt savai pamātei vai arī viņai aizrakstīt?

-Man tas nelikās tik pārāk svarīgi.

-Arī vēlākajās sarunās pa telefonu jūs to ar vārdu nepieminējāt.

-Ak tad es jau vispār par to vairs nedomāju.

-Jums tātad nav vai vismaz toreiz nebija skaidrs, cik ļoti nozīmīgs priekšmets ir mājas durvju atslēga?

-   Man tā gandrīz nekad nebija vajadzīga. Vienīgi tajās reizēs, kas es atgriezos mājās ļoti vēlu. Kopš es vairs nedzīvoju Rodenbergā, tas nekad nenotika.

-Bet cilvēkiem, kas dzīvoja jūsu vecāku mājā -jūsu tēvam, pamātei un arī saimniecības vadītājai, šis fakts bija ļoti nozīmīgs. Vai jums patiktu dzīvot mājā, kur ik mirkli nepamanīts var ienākt svešs cilvēks?

-Kaut kas tamlīdzīgs man vispār neienāca prātā.

Advokāts ar to pašu iztaujāšanu pabeidza.

-Paldies, vairāk jautājumu man nav.

Prokurors ar tiesnesi īsi apspriedās, vai Arturs Hammers būtu jānozvērina, tomēr nolēma, ka tas nav nepieciešams. Ielūkojies savā skaistajā, veclaicīgajā kabatas pulkstenī, ko viņš čamdīdamies izvilka no talāra apakšas, tiesnesis paziņoja, ka šodien liecinieku iztaujāšana beigusies un no jauna tiks atsākta nākamajā rītā. Visi, kas atradās zālē, piecēlās.

Viens fotoreportieris izmanījās izmantot situāciju, lai uzzibsnītu un nofotografētu Līzu. Piesteidzās viņas advokāts, lai panāktu aizliegumu. Līza un Remingera kundze pa to laiku izsteidzās ārā no zāles.

Cerēdamas, ka žurnālisti izklīdīs, viņas vēl pusstundu uzkavējās kamerā. Pavadone nosmēķēja cigareti.

Paulu Zumbruhu ielaida pie viņām. Viņš jau bija novilcis talāru.

-Nav jēgas ilgāk gaidīt, viņš sacīja, tā vilkšņa vēl tik drīz neizklīdīs. Iesim vien.

Trijatā viņi pa kādām aizmugures durvīm izgāja no tiesas nama. Advokāts un pavadone sargāja Līzu, cik labi vien spēja, no fotogrāfu zibspuldzēm.

Līzai negribējās no jauna apliecināt, ka nav vainīga. Viņa tikai pajautāja:

-Vai arī rīt jūs mani pavadīsiet?

-Paskatīsimies, ko es varēšu sarunāt.

-Lūdzu, -neatlaidās Līza, kurai pēdējās nedēļās bija iznākusi darīšana ar ļoti dažādām policistienēm.

Remingera kundze saprata, ko Līza pārdzīvo.

-Jā, -viņa solīja, -es turēšos kopā ar jums līdz pat beigām.

Tai vakarā Līzai viņas cietuma kamera šķita kā glābiņa un tversmes vieta.

Līzai par pārsteigumu, nākamajā rītā par liecinieku tomēr uzstājās ari tiesu medicīnas ārsts. Viņa pat nezināja, kas to uzaicinājis prokurors vai Pauls Zumbruhs.

Patologs bija drukns vīrišķis ar bezmatainu, acīm redzot skūtu galvu, oglmelnām acīm un dzeltenīgu ādu, kas modināja aizdomas par aknu kaiti. Pēc prokurora pieprasījuma viņš apliecināja, ka izdarījis līķa sekciju un līdztekus hroniskam poliartrītam locītavu destrukcijai -konstatējis arī vēl luksācijas, stipri izteiktu pirkstu ulnārabduciju pamatnes locītavās, kā arī ievērojamu sirds nepietiekamību.

Prokurors tomēr vairāk interesējās par nāves cēloni.

-Dūriens ar ļoti asu, smailu priekšmetu, kas iedūries precīzi kreisajā sirdskambarī un izraisījis nekavējošu exitus.

-   Lai panāktu tādu nu, izteiksimies šoreiz tautas valodā -trāpījumu, jādomā, ir nepieciešamas zināšanas medicīnā.

-Tas nepavisam nav obligāti.

Prokurors izbrīnā sacēla uzacis. Nav obligāti?

-Jebkurš lajs var paskatīties attiecīgā leksikona attēlā un uzzināt, kur atrodas sirds, to zina arī jebkurš gaļas izcirtējs.

-   Bet ne katram pietiks drosmes ja var lietot šo teicienu -ar drošu roku izdarīt precīzu dūrienu.

-Tur jums taisnība.

-Vai nepieciešams liels spēks?

-Ne pārāk, jo šajā gadījumā bija durts starp trešo un ceturto ribu no apakšas.

-Vai bērns spētu to izdarīt?

Tiesu medicīnas dakteris pārvilka plaukstu pār kailo galvvidu.

-To nu gan ne.

Bet sieviete?

-Jā.

Tad pie iztaujāšanas ķērās advokāts.

Vai jūs, doktora kungs, uzskatāt, ka to izdarījusi sieviete?

-Nē.

Vai jūs, lūdzu, mums to nepaskaidrotu tuvāk?

Tāda rīcība ir sievietei atipiska. Ja sievietes grib no kāda tikt vaļā, tās ķeras pie smalkākiem līdzekļiem, parasti, piemē-ram, pie indes. Līdz varmācībai viņas nonāk vienīgi tad, ja ir sadusmotas līdz pēdējai iespējai, un tad viņas zveļ akli, ar smagu priekšmetu tuvāko, kas gadās pie rokas. Tāda vismaz ir mūsu pieredze.

-    Pateicos, doktora kungs.

Man vēl ir daži jautājumi, ko gribu uzdot lieciniekam, ierunājās apsūdzības pārstāvis.

Lūgtum, noteica tiesnesis, plaši pavēzēdams roku.

-Jūs nupat apgalvojāt, ka tik labi mērķēts dūriens ir atipisks sievietei?

-Jā, un tā arī ir.

Vai šeit nevarētu parādīties slavenais izņēmums, kas apstiprina likumu?

-Šādā gadījumā ne.

Kā jūs varat justies tik pārliecināts?

-  Es balstos uz savu pieredzi. Strādāju par tiesu medicīnas ārstu pilnus divdesmit piecus gadus.

-    Un cik ilgi jūs vēl turpināsiet praktizēt?

-Vēl piecpadsmit gadus, ja veselība atļaus.

Un jūs esat pārliecināts, ka šajos turpmākajos darba gados jūs vairs negūsiet nekādu jaunu pieredzi?

Šoreiz smējēji bija prokurora pusē.

Tā, protams, nav, patologs lūkoja aizstāvēties, bet…

Prokurors viņu pārtrauca pusvārdā: Vairāk jautājumu nav.

Tiesu medicīnas ārstu nenozvērināja, jo viņš jau kādā iepriekšējā prāvā bija nodevis eksperta zvērestu visam gadam.

Nākamā liecinieka uzstāšanās Lizai nozīmēja ārkārtīgu pārsteigumu, pat varētu teikt šoku. Liecinieks bija Pēteris Milcs. Iespīlējies savā tumšajā svētdienas kārtā, viņš izgāja priekšā itin dižmanīgs, tomēr, juzdams, ka viņam pievēršas visu klātesošo uzmanība, jūtami samulsa.

Līza jautājot paraudzījās uz advokātu. Tas neziņā paraustīja plecus.

Vispirms Pēterim Milcam vajadzēja sniegt parastās personālās ziņas. Pēc tam prokurors jautāja:

-Cik labi jūs pazīstat apsūdzēto?

-Ļoti labi. Mēs trīs gadus sagājāmies, kā to mēdz sacīt.

-Ja es jūs pareizi saprotu, tas nozīmē, ka jums bija seksuāls kontakts.

-Jā.

-Arī pēc tam, kad apsūdzētā bija apprecējusies?

-Nē, tad vairs ne. Viņa man sacīja: «Tev, Pēter, tagad jābūt ļoti uzmanīgam, citādi tu man visu saķēpāsi.»

-Vai tas bija attiecināms uz viņas laulību?

-Uz viņas plānu kļūt par vecā mantinieci.

-Vai jūs tiešām skaidri zināt, ka tāds plāns pastāvēja?

-   Protams. Tas taču bija īstais iemesls, kāpēc viņa šo apprecēja.

-Vai viņa jums to tiešām skaidri pateica?

-To tak mēs abi zinājām bez teikšanas. Par to lieki nebija jārunā.

-Vai jūs nemaz nemēģinājāt apsūdzēto no tāda nodoma atturēt?

-   Un kā vēl nopūlējos! Bet viņa uz to bija tik traki ietiepusies, ka negribēja manī ne klausīties.

-Nu bet kaut kādā mērā taču jūs spējāt apsūdzēto ietekmēt?

-Mūsu sakara dēļ, vai? Nekā nebija, prokurora kungs. Gultā viņa bija auksta kā zivs, un tikt kaut kā uz augšu un uz priekšu tas viņai stāvēja prātā no laika gala. Es viņu brīdināju. «Līza,» es teicu, «tas vecais vēl var nodzīvot nezin cik ilgi. To brūķi tu neizturēsi.» Tad viņa tā pavisam jocīgi pasmīnēja un sacīja: «Neraizējies jel par mani. Ja pienāks vajadzības brīdis, tad saproti pats visi medikamenti taču ir manās rokās.»

-Vai to jūs varat apzvērēt?

-Jā. Kālab gan ne?

-Jūs tātad esat pilnīgi pārliecināts, ka apsūdzētā jau pirms došanās laulībā bija izplānojusi vajadzības gadījumā paātrināt vīra nāvi?

-Tieši tā.

Prokurors iestarpināja nozīmīgu pauzi, lai teiktais spētu nostiprināties zvērināto apziņā.

Tad iztaujāšanu turpināja: Vai jūs kādreiz esat bijis nelaiķa mājā?

-Vairākkārt. Es apciemoju apsūdzēto tanī laikā, kad viņa tur vēl bija slimnieka kopēja.

-Vai jums tur kādreiz risinājās dzimumattiecības?

-Tā pa īstam ne. Apsūdzētā ikreiz centās pēc iespējas drīzāk dabūt mani projām.

-Vai jūs viņai to ņēmāt ļaunā?

-Jā. Ņēmu gan. Galu galā viņa taču mīlēja mani. Un būtu ar mani apprecējusies, ja nebūtu paspīdējusi tā iespēja tikt pie lielās naudas.

Uzdevis vēl dažus jautājumus, prokurors izbeidza liecinieka iztaujāšanu.

Nu pienāca kārta Līzas advokātam.

Paliek iespaids, ka jūsu attieksme pret apsūdzēto bijusi visai pretrunīga, liecinieka kungs. Ar šādiem vārdiem viņš atklāja liecinieka nopratināšanu. Jūs viņu mums attēlojāt kā saltu, godkārīgu un mantkārīgu sievieti. No otras puses, jūs ļaujat saprast, ka esat viņu mīlējis, pat solījies apņemt par sievu. Kur šajos apgalvojumos meklējama loģika?

Pēteris Milcs paraustīja platos plecus.

-Kā jau tas dzīvē mēdz notikt. Mīlestība dažkārt uzzied arī uz mēslu kaudzes.

Publika smējās jau itin skaļi.

-Kad tad īsti jums atausa gaisma, ka apsūdzētā… nu, nebija sevišķi daudz vērta?

-Kaut kā es to nojautu jau no paša sākuma. Bet, kad viņa nogāja tik tālu, ka pieļāva, lai tas vecis viņu apprec, tad man viss kļuva skaidrs kā diena.

Un tomēr jūs līdz pat pēdējam brīdim visiem spēkiem centāties viņu no tā atturēt?

-Jā.

-Kādēļ?

-Nu tādēļ, ka es, nudien, negribēju, ka viņa tīšu prātu dzenas nelaimē.

-Patiesi cēlsirdīgi no jūsu puses. Bet vai tikai tomēr jūs nebijāt greizsirdīgs?

-   Greizsirdīgs uz to veco …? Pēteris aprāvās, un skaidri varēja samanīt, ka viņš norijis varen stipru vārdu. -… veco vīru? Tad jau es būtu bijis dulns.

-Tieši tāpēc, ka jūs esat vesels, jauns un izskatīgs, droši vien jutāties aizskarts savā pašapziņā, ka draudzene devusi priekšroku citam vīrietim.

-Tās naudas dēļ taču.

-Vai tiešām tas notika vienīgi naudas dēļ? Vai vecais vīrs nebija gudrāks, izglītotāks, vairāk lasījis nekā jūs? Vai viņš nebija stiprāka personība?

-Kaut ko tamlīdzīgu viņa arī man skandināja ausīs, Pēteris Milcs neliedzās.

-Tātad nav izslēgts, ka tas atbilda Līzas izjūtām, tieši tāpēc, ka seksam viņa lielu vērību nepiešķīra, jo jūs jau pats apgalvojāt… advokāts pašķirstīja piezīmes. «Gultā auksta kā zivs». Tieši tā skanēja jūsu vārdi.

-Un to es saku arī tagad.

-Pie visa jāpiebilst vēl kaut kas. Jūs uzlūkojot, liecinieka kungs, rodas iespaids, ka esat cilvēks, kam netrūkst draugu, jūs noteikti esat iesaistījies kādā biedrībā un arī meiteņu vidū jums nav jāsūdzas par piekrišanas trūkumu.

-Tā varētu sacīt.

-Tātad īstenībā jums pēc apsūdzētās lielas vajadzības nebija, turpretī Līzas nelaiķa vīram viņa bija ļoti nepieciešama.

-Man arī viņa gluži labi būtu derējusi.

-Kādai vajadzībai?

-Gultas vajadzībai, saprotams. Man tās karstās nav pa prātam. Bija vajadzīga, lai būtu bērni un pēcāk varētu arī piepalīdzēt darba būšanās.

-Vai jūs ne reizes neapsvērāt, ka viņai, iespējams, ar to būtu bjjis par maz?

-Ūja, katrai sievietei jāpriecājas, ja gadās notrāpīt kādu, kam godīgi nodomi.

Ar to liecinieka Milca iztaujāšana bija pabeigta. Arī viņam nevajadzēja nodot zvērestu, jo tika uzskatīts, ka viņš ir emocionāli pārāk iesaistīts, lai spētu liecināt objektīvi.

Pēc viņa liecību nodeva vēl tikai aptiekas īpašnieks Holbaums, kas par pašu notikumu nenieka nezināja, bet bija nesatricināmi spēcīgs Līzas labās slavas aizstāvis.

Trešajā dienā tiesas priekšā stājās profesors Krīgers.

Līza ievēroja, ka par veselīgo, brūno sejaskrāsu profesoram, šķiet, jāpateicas solārijā pavadītam laikam, tātad arī viņam piemīt tīri cilvēciska patiktkāre.

Viņš patiesi izskatījās lielisks ar sniegaini baltajiem matiem, slaids, liela auguma, ar nevērīgu eleganci tērpies dārgās drānās vilnas flaneļa biksēs un tvīda žaketē. Vispirms viņš nodeva zvērestu un tikai tad sāka lasīt pēc klīnikā iegūtajiem rezultātiem sastādīto psihiatrisko atzinumu.

-Pārbaudītā persona ir garīgi un fiziski pilnīgi vesela, kaut gan varēja konstatēt zināmu saspriegtību, kas izskaidrojama ar viņas pašreizējo situāciju. Viņai raksturīga ļoti augsta inteliģences kvota, piemīt laba uztveres spēja un atklātība. Labi izvērsta arī praktiskā domāšana. Nav noliedzama zināma agresivitāte, kurai pamatā noteikti ir mazvērtības komplekss. Aiz atklāti izrādītas un arī patiesībā eksistējošas siltas sirsnības slēpjas visai liels ciets skarbums, kas gan nesniedzas pārmērībā, bet tas viss cieši saistās ar viņas profesiju. Notiesāšanas gadījumā apsūdzētā atzīstama par pilnīgi atbildēt spējīgu.

Prokurors gribēja uzzināt, kādas pārbaudes un kad apsūdzētajai izdarītas.

Profesors Krīgers par paveikto ziņoja neslēptā un nepārprotamā pašpatikā. Ar vārdiem: «Jūs nenoliegsiet, ka mēs esam rīkojušies ļoti pamatīgi,» viņš pabeidza savu lasījumu.

Jūs minējāt, ka apsūdzētajai piemīt zināma agresivitāte. Vai šāda agresivitāte būtu varējusi izpausties slepkavībā?

-Tik tālu es īstenībā negribētu aizsecināt. Apsūdzētās dabai drīzāk atbilstu spontāna rīcība.

-Dažādas personas mums aizvien no jauna ir apgalvojušas, ka apsūdzētajai nācies no noslepkavotā mūždien paciest visādus apvainojumus un pāridarījumus. Vai nevarēja notikt tā, ka pienāca brīdis, kad viņa vairs nespēja to izturēt?

-Un ķērās pie izraudzītā slepkavības ieroča? Tas ir gandrīz neticami. Viņai pilnīgi būtu pieticis ar vārdisku jūtu izvirdumu, tādējādi, kā mēdz teikt, nolaižot tvaiku. Neviens viņu nevarēja piespiest visu panest klusējot.

-Vai nevarēja būt tā, ka arī viņa apveltīja pacientu ar rupjībām, vārdu sakot, deva prettriecienu, kas viņai tomēr nesagādāja cerēto atvieglojumu?

Advokāts Zumbruhs protestēja. Tas ir pilnīgi nepamatots apgalvojums. Neviens no visiem lieciniekiem nav pat ieminējies par to, ka apsūdzētā būtu kaut kā pretojusies.

Prokurors turējās pretī, teikdams:

-Tas arī nenozīmē, ka viņa to nav darījusi. Nosunīt vecu vīru, savu laulāto draugu, savu pacientu jau nepieder gluži pie tādiem darbiem, ko dara liecinieku klātbūtnē.

-Viss liecina pret to, ka apsūdzētā jelkad būtu izturējusies ļauni pret nelaiķi. Es atgādināšu liecinieka Hammera izteikumu, kurā viņš apsūdzētās izturēšanos pret viņa tēvu apzīmē ar vārdu «medaina», atgādināšu arī faktu, ka testamentā viņa ir iecelta par galveno mantinieci.

Nu iejaucās tiesnesis: Kungi, kungi, tā jūs neko neatrisināsiet. Jūs vienīgi nelietā tērējat eksperta kunga laiku. Lūdzu, prokurora kungs, turpiniet uzdot jautājumus lieciniekam. Taču es gribētu ieteikt, lai teorija, ka apsūdzētā jau pirms nodarījuma mocījusi upuri ar lamām un aizvainojumiem, netiktu izvirzīta, jo tā ne ar ko nav pamatojama.

Prokurors nokremšļojās. -Profesora kungs, ja pieņemam, ka slepkavības ierocis nav sagādāts tikai liktenīgajā naktī, kas arī nekādā veidā nav pierādīts, jo iespējams, ka apsūdzētā to paņēmusi pat gluži citai vajadzībai tātad, ja pieņemam, ka ierocis viņai bijis pie rokas: vai tad viņa būtu varējusi spontāni to iegrūst upurim krūtīs?

-Neviens nespēj pilnīgi ielūkoties otrā cilvēkā.

-Tātad jūs neuzskatāt tādu iespēju par izslēdzamu?

-Nē.

Klausītāju zāli pāršalca murdoņa.

-Pateicos, profesora kungs, sacīja prokurors, to es vēlējos uzzināt.

Priekšā iznāca advokāts Zumbruhs. -Profesora kungs, apsūdzētā ir medicīnas māsa, un viņas rīcībā bija liels daudzums dažādu medikamentu. Ja viņai tiešām būtu bijis nodoms atbrīvoties no sava pacienta, vai viņai drīzāk neienāktu prātā to nogalināt ar pārāk lielu zāļu devu?

-Nē, jo tas būtu prasījis saprātīgu apsvērumu.

-    Uz kādu apsūdzētā rīcības laikā nebija spējīga?

-Jā.

-   Bet tas taču tad nozīmē, ka rīcības brīdī viņa nav bijusi atbildīga par savu izturēšanos.

-Tā ir.

-   Bet savā vērtējumā jūs atzināt, ka apsūdzētā ir atbildēt spējīga.

Profesors pārvilka roku pār sudrabaini baltajiem matiem, bija skaidri samanāms, ka viņš cīnās ar spēji uznākušu mulsumu.

-   Rakstīdams atzinumu, es nebiju pietiekami iepazīstināts ar faktiem, viņš aizbildinājās.

Tagad, kad jums visi fakti zināmi, jūs pieļaujat, ka, spriežot tiesu, jāņem vērā, ka apsūdzētā nevar būt pilnīgi atbildīga par savu rīcību?

-Tā ir.

Tiesnesis paziņoja, ka liecinieku uzklausīšana un pierādījumu vākšana pabeigta.

Pusdienu pārtraukumā Remingera kundze sacīja:

-Jūs tiešām varat būt apmierināta ar savu advokātu. Viņš ir ticis milzīgu gabalu uz priekšu.

-Kā jūs to domājat?

-Gan jau redzēsiet. Spriežot pēc stāvokļa, kāds izveidojies šodien, prokurors vairs nevar uzturēt spēkā apsūdzību slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Viņš varēs jūs apsūdzēt slepkavībā bez iepriekšēja nodoma.

-Vai tas vēl nav pietiekami briesmīgi?

Tas ir tikai pustik ļauni, Hammera kundze. Slepkavība bez iepriekšēja nodoma un ja turklāt apsūdzētais nav bijis pilnīgi spējīgs atbildēt par savu rīcību -no tā var iznākt ļaunākajā gadījumā desmit vai divpadsmit gadu cietumā, un arī no tiem jums nebūs jānosēž ilgāk par sešiem.

-Patiesi burvīgas izredzes!

Pēcpusdienā prokurors uzstājās ar galavārdu. Viņš tiešām vairs neuzturēja apsūdzību par slepkavību ar iepriekšēju nodomu, bet pasludināja Līzu par vainīgu slepkavībā bez iepriekšēja nodoma. Viņš vēlreiz uzskaitīja itin visu, kas liecināja par viņas vainu: ieilgušo laiku, iekams Līza paziņoja par notikušo policijai, faktu, ka mājā viņa ar noslepkavoto atradusies viena un ka viņai bijis pieejams slepkavības ierocis, ka pie apsūdzētās vingrošanas čībām atrastas dārza zemes piciņas.

-Viņas galvenais motīvs nav bijusi kāre tikt beidzot pie lielās naudas, kā daži liecinieki apgalvoja, bet gan tas, ka viņa vairs nespēja paciest un izturēt, jo pateicības vietā tika apvainota un pazemota. Viņa dūra nedomādama, brīdī, kad nebija pilnā mērā spējīga atbildēt par savu rīcību. Atskārtusi, ko ir izdarījusi, viņa apmulsa. Tādējādi arī izskaidrojams ilgais laiks, kas pagāja, pirms apsūdzētā par notikušo paziņoja policijai. Lai papīršķēres notīrītu un noliktu atpakaļ vecajā vietā, nebūtu vajadzējis vairāk kā dažas minūtes. Bet pašas izdarītais noziegums apsūdzēto apmulsināja un satrauca. Viņa tajā brīdī nebija spējīga skaidri domāt. Tāpēc Hammera kundze uzkrāva sev jaunus pierādījumus, kas viņu apsūdzēja: uzāva vingrošanas čības un izgāja dārzā, kur pašā tālākajā nostūrī ieraka šķēres. Ar šo laika nokavējumu, tāpat kā ar turpmākajiem paskaidrojumiem viņa pati sevi aizvien smagāk apsūdzēja, jo pratināšanā sacīja policijai, ka vīra nāvi atklājusi jau stundu agrāk un ka nav pirms tam mājā dzirdējusi nekādus aizdomīgus trokšņus.

Ja viņa būtu spējusi skaidri domāt, tad būtu bez kādām grūtībām izlikusi dažādas viltus pēdas. Bet to viņa nespēja. Tātad nav nekādu pierādījumu plānotai rīcībai. Noziegums nodarīts pārspriedzes afekta stāvoklī. Tomēr noziegums, kas noticis, ir un paliek drausmīgs un sodāms. Apsūdzētā ir laupījusi cilvēkam dzīvību, turklāt vārgam, viņai uzticētam slimam cilvēkam. Tas, ka viņa arī tagad, pēclaikā noliedz savu vainu, neatzīstas padarītajā noziegumā, neizrāda nekādu nožēlu, padara viņas noziegumu vēl drausmīgāku un zemiskāku. Tāpēc arī sods, ievērojot visus mīkstinošos apstākļus, tomēr nedrīkst būt pārāk saudzīgs. Es pieprasu divpadsmit gadus cietumsoda.

Prokurors, izskatīdamies gauži apmierināts ar sevi, apsēdās.

Līzas jau tā bālā seja nobāla vēl vairāk.

Remingera kundze neuzkrītoši paspieda viņai roku.

Esiet mierīga, viņa čukstēja, pavisam mierīga!

Piecēlās advokāts Zumbruhs.

-Augstā tiesa! viņš uzsauca. Dāmas un kungi! Stundu stundām es esmu runājis ar apsūdzēto, un ticiet maniem vārdiem: viņa ir bez vainas! Tas tiesa, ka viņa ir agresīva, jā, viņa nav mīkstčaulīga, pakļāvīga meitenīte, bet apsūdzētā nav izdarījusi slepkavību, ko prokurora kungs pamatoti nosauca par drausmīgu un sodāmu. Viņas raksturs un personības struktūra nekad nepieļautu izdarīt tādu noziegumu. Prokurora kungs jau norādīja, ka Līza Hammere ar saviem izteikumiem pratināšanās sev nodarījusi postu, pati sevi apsūdzēdama. Viņš to izskaidro ar samulsumu. Vai tam kāds spēj noticēt? Profesors Krigers apstiprināja, ka apsūdzētajai ir izcili augsta inteliģences kvota. Bet varmācīgs slepkava vēl nekad pēc izdarītā nozieguma nav reaģējis muļķīgāk, kā reaģēja viņa… ja būtu noziegumu izdarījusi. Viņas vingrošanas čības tika identificētas tikai vairākas dienas pēc notikuma-tikai pēc tam, kad bija nolasīts testaments, kad viņa ļoti savaldīgi bija uzklausījusi visas apsūdzības. Ja Līza Hammere tiešām būtu vainīga, kālab tad vienkārši nepateica: «Jā, es dārzā daudzkārt uzkavējos krūmu tuvumā»? Kas gan būtu spējis pierādīt, ka tā nav bijis? Bet nē viņa cieši palika pie sava: «Es vienmēr turējos vienīgi uz bruģētā ceļa.» Ja viņa būtu vainīga, tad šāda atbilde būtu vislielākā muļķība. Bet viņa nebija vainīga. Apsūdzētā runāja patiesību, vienīgi patiesību, cieši ticēdama, ka viņas nevainībai jānāk gaismā. Nelaimē viņu novedis nevis apmulsums pēc padarītā nozieguma, bet gan Hammera kundzes skaidrā sirdsapziņa.

Augstā tiesa, mēs visi zinām, un neviens pats no lieciniekiem to nav noliedzis, ka apsūdzētā savu slimo vīru ir kopusi pašaizliedzīgi, nebīdamās nekādu grūtību, pacietībā un mīlestībā panesusi visus smagi slimā cilvēka untumus. Vai atmaksai par to mēs viņai tagad piedēvēsim slepkavību, kaut arī bez iepriekšēja nodoma? Tikai tāpēc, ka mēs, būdami vājāki, nestiprāki par viņu, nespējam iedomāties, kā viņai bijis tik daudz spēka pacietīgi panest tiešām grūto likteni? Apsūdzētā ir bez vainas sava laulātā drauga un pacienta nāvē -tā ir mana visdziļākā pārliecība.

Bet kas ir īstais vainīgais? Mēs to nezinām, un arī policija nav to notvērusi, nav arī tas jāsaka pietiekami papūlējusies atrast īsto vainīgo, jo apsūdzētā, kas paļāvās vienīgi uz savu skaidro sirdsapziņu kā uz drošu sargu, no brīva prāta piedāvājās kļūt par aizdomās turēto personu.

Bet īstenībā viņa šo noziegumu nav izdarījusi, viņa ir kļuvusi par intrigas upuri. Augstā tiesa, apsūdzība balstās uz to, ka liktenīgajā naktī apsūdzētā un viņas vīrs bijuši vienīgie cilvēki mājā. Bet kur ir pierādījums, ka patiesībā tiešām tā bijis? Pierādījuma nav. Māja nekad nav tikusi apsargāta, tai nav nekādas trauksmes signalizācijas, toties eksistē Rodenbergā pazaudēta šās mājas atslēga. Saimniecības vadītāja savā liecībā minēja par aizdomām, ka naktīs kāds okšķerējies pa māju. Atzīšos, ka par šīm aizdomām es sākotnēji pavīpsnāju. Apsūdzētā man apgalvoja, ka nekad neesot apstaigājusi istabas, kur viņai nekas nebijis darāms. Kur gan viņa pēc gandrīz divdesmit stundas ilgušas darbdienas vēl būtu ņēmusi spēku un interesi tādām izdarībām? Turklāt apsūdzētā jau pašā pirmajā nopratināšanā pateica, ka viņai esot ļoti ciešs miegs, ar tā palīdzību viņa nedaudzajās atpūtai atvēlētajās stundās atjaunojās nākamās dienas darbam.

Kā gan mēs drīkstam pilnīgi atmest domu, ka ne tikai slepkavības naktī, bet arī daudzas naktis pirms tam mājā bija ielavījies tur nepiederošs cilvēks, pamatīgi visu izlūkojis, atradis papīršķēres un izkaldinājis slepkavības plānu? Slepkavības upuris ik nakti saņēma miegazāles, apsūdzētā gulēja dabiskā, veselīgā miegā. Kas gan būtu aizkavējis trešo personu naktī iezagties mājā?

Lūdzu, augstā tiesa, godātās dāmas un kungi, neuzņemiet to kā no gaisa sagrābstītu teoriju, bet gan kā to, kas mana doma īstenībā ir: kā faktu. Tā kā apsūdzētā nav izdarījusi noziegumu, kurā tiek apsūdzēta, tad noteikti jābūt kādam ārpusniekam, kas to ir izdarījis. Mēs nezinām, kas ir šī persona un kādi tai bijuši iemesli trieciens varēja būt vērsts pret upuri, bet tikpat arī iespējams, ka tas vērsies pret apsūdzēto. Vainīgajam ir jābūt.

Mans pēdējais vārds, augstā tiesa, skan: apsūdzētā nav izdarījusi slepkavību. Tāpēc es ierosinu attaisnot, pamatojoties uz pierādītu nevainību.

Tiesnesis pavērsās pret prokuroru.

-Vai jums vēl būtu kas sakāms?

-Jā, un proti: es gaidīt gaidīju to brīdi, kad mums priekšā uz galda tiks celta teiksma per Lielo Nezināmo. Bet fakts paliek negrozāms: mājā bija vienīgi apsūdzētā un slepkavības upuris. Lai nu kāds tas ciešais miegs pieredze rāda, ka ikviens cilvēks jūt, ja naktī kāds svešs rosās viņa mājoklī. Apsūdzētajai bija pieejams slepkavības ierocis, turklāt viņai bija motīvs, ak, vesela virkne motīvu, nogalināt slepkavības upuri. Ar dārza zemi aplipušās vingrošanas čības ir pēdējais tiešais pierādījums par notikušo noziegumu. Apsūdzētās atzīšanos, ka viņa nav spērusi ne soli nost no cietā celiņa, katrs var uzskatīt, kā vēlas vai par naivumu vai ari par rafmētību. Apsūdzētās vaina ir pierādīta, un viņai jātiek attiecīgi sodītai. Es palieku pie sava pieprasījuma, kas visnotaļ nav bargs: prasu brīvības atņemšanu uz divpadsmit gadiem. Ar dramatisku žestu viņš saņēma vienkop plato talāru un apsēdās.

-Apsūdzētā, sacīja tiesnesis, ^-dodu jums pēdējo vārdu. Vai jums vēl ir kas sakāms?

Vilcinādamās un uzmezdama skatienu advokātam, Līza piecēlās.

-   Es to neizdarīju, es tiešām to neizdarīju. Kāds gan man varēja būt iemesls to darīt? Vīrs man bija mīļš, un, ka viņš bieži mani sunīja, tas mani nepavisam neuztrauca… Es to neuztvēru pārāk personiski. Zināju taču, ka īstenībā viņš nesodās par mani, bet gan saceļas pret savu likteni. Nav jau nekādas jēgas nolādēt likteni. Liktenis ir nejūtīgs, un to aizkustināt nevienam nav iespējams. Tikai tāpēc viņš mani ņēma uz grauda. Bet es zināju, ka viņš nemaz tā nedomā un īstenībā bijaman pateicīgs. Nekad, nemūžam es nebūtu spējusi viņu nogalināt. Es esmu bez vainas.

Tiesnesis paziņoja, ka sēde beigusies. -Spriedums tiks paziņots rīt.

Kad Līza izgāja no tiesas nama, ārā viņu atkal sagaidīja reportieru bars.

Šoreiz neklikšķēja fotoaparātu slēdži, acīs nežilba zibspuldzes, bet pār Līzu nobira jautājumu krusa. «Vai ticat, ka tiksiet attaisnota?» «Kādu jūs iedomājaties savu nākotni?»

«Kas, jūsuprāt, šīs lamatas jums izlicis?»

Līza nevienam neatbildēja. Remingera kundze un Pauls Zumbruhs, cik spēdami, nosedza viņu, aizmanevrēja Līzu līdz policijas mašīnai un stumtin iestūma iekšā. Viens avīžnieks tomēr bija tik neaizgaiņājams, ka nofotografēja Līzu pat mašīnā. Šis uzņēmums Līzas profils ar atvilkto zodu un cieši sakniebtajām lūpām vēlāk apceļoja visas pasaules presi. Šinī uzņēmumā jautās kaut kas draudošs.

Pauls Zumbruhs pavadīja viņas līdz pat cietumam.

-Stāvoklis ir labs, Hammera kundze, -viņš drošināja, -nemaz neraizējieties!

-Cik viegli ir to pasacīt, noteica Liza.

ŠI nakts pirms tiesas sprieduma pasludināšanas kļuva par garāko nakti Lizas mūžā.

Remingera kundze atvadoties bija viņai piedāvājusi miegazāļu tableti. Liza nebija to pieņēmusi. Pēcāk viņai sametās žēl, ka tā darījusi. Viņa bija ticējusi, ka spēs savu ciņu izcīnīt bez ķīmijas. Taču tagad saprata, ka ir sevi pārvērtējusi. Modināt kādu no cietumsardzēm šķita pretīgi. Negribējās dzirdēt ne zobgalīgas, nedz ari līdzjūtīgas piezīmes un nepavisam jau ne kaut kādas piebildes par viņas sirdsapziņu. Tālab Līza, kaut miega nebija nevienā acī, tomēr piespiedās rāmi gulēt un atslābināties.

Nākamajā rītā viņa tomēr jutās it kā tikko no mokurata noņemta un apzinājās, ka ar tumšajiem lokiem zem acīm izskatās kā rēgs. Nepaklausīdama advokāta padomam, viņa tomēr uzģērba melno kleitu, ko bija nopirkusi vīra bērēm. Viņai gluži vienkārši bija tāds noskaņojums.

Tikko viņa Remingera kundzes pavadībā bija paguvusi ieiet mazītiņajā tiesas nama kamerā un apsēsties, kad tiesas sulainis ielaida pie viņas pavisam svešu jaunu vīrieti.

-    Feierbahs, -viņš stādījās priekšā, Ahims Feierbahs. Es esmu no preses. Un viņš nosauca vienu no pazīstamajiem žurnāliem.

Paklausieties, sāka protestēt Remingera kundze.

Jums nav nekādu tiesību tagad sarunāties ar apsūdzēto.

-Ir gan tiesības. Ahims Feierbahs parādīja viņai oficiālu apzīmogotu papīra lapiņu. Redziet, man ir atļauja.

-Bet es nemaz nevēlos ar jums runāt, -Liza enerģiski paziņoja.

Tas būtu traki muļķīgi no jūsu puses, atteica žurnālists itin možā balsī. Līdz šim brīdim visa prese vēršas pret jums. Ir pienācis laiks, lai kāda balss atskanētu arī jūsu labā.

-    Un kā gan es varu zināt, ka jūs par mani rakstīsiet pozitīvi? Līza jautāja.

-Nu paskatieties jel reizīti uz manu pusi. Vai tad es izskatos kā necilvēks? -Ahimam Feierbaham bija lādzīgs pilnmēness ģīmis, uz deguna superlielas brilles raga ietvaros, kuras piešķīra viņam pūces izskatu, bet brūnie mati tik gari, ka sniedzās līdz pat pleciem -laikam, lai kompensētu trūkumu, ko radījusi plikpaurība pieres daļā.

Es nemaz nedomāju, ka cilvēkiem, kas raksta nelabas lietas, būtu jāizskatās kā šausmoņiem, Liza atteica.

Feierbahs iesmējās. -Labi sacīts. Tā ari es pats būtu varējis izteikties. Tas teikums jāiegaumē.

Remingera kundze piecēlās.

-Ja jau reiz esat sākuši sarunāties, viņa sacīja, -tad varu atstāt jūs divatā.

-Lūdzu, lūdzu, neejiet projām! Liza iesaucās.

-Bet, bērniņ, vai jūs neredzat, ka šis kambarītis nudien ir pārāk mazs trim cilvēkiem. Man te sāk trūkt elpas.

-Jums patiesi nav no manis jā bīstas, Ilammera kundze, žurnālists sirsnīgi uzbilda. -Drīzāk pavisam otrādi.

-    Un viņš aši apsēdās uz tikko atbrīvotā krēsla.

-Es pateikšu, lai jums ienes kafiju, policistiene apsolīja un izgāja ārā.

-Patīkama sieviete, noteica Ahims Feierbahs.

-Jā.

-Bet esat gan jūs iekūlusies varenā ķēpā.

Līza klusēja.

-Es, protams, skaidri zinu, žurnālists turpināja, ka jūs desmitu desmitām reižu esat tērpināta un iztaujāta par notikuma norisi un visu, kas ar to sakarā. Ar to es arī nemaz nedomāju jūs apgrūtināt. Man, raugiet, ir prātā pavisam citāds priekšlikums. Pārdodiet mums savu stāstu!

-Man nenāk ne prātā to darīt. Es būšu vairāk nekā priecīga, kad pēdīgi vairs neatradīšos sabiedrības interešu lokā.

-Nedomāju vis, ka tas jums tik viegli izdosies.

-Es vienkārši pazudīšu.

-Un ja nu tiksiet notiesāta? Ja nāksies pasēdēt cietumā?

-Vai jūs uzskatāt to par iespējamu?

-Un jūs ne?

-Es neesmu vainīga un nespēju iedomāties, ka…

Feierbahs cirtin pārcirta viņu pusvārdā:

-Tieši par to, tikai par to mēs vēlamies pastāstīt saviem lasītājiem, tieši to gribam no jums dzirdēt. Laika jums būs ļoti, ļoti daudz, un jums katrā ziņā krietni nāks par labu, ja radīsies iespēja visu izstāstīt un tādējādi atvieglot dvēseli. Par pārējo nebīstieties. Visu, kā nākas, uzrakstīšu es.

Formas tērpā ģērbies tiesas kalpotājs ienesa divas papīra glāzītes ar kafiju un, ne vārda neteikdams, nolika trauciņus uz galda. Tad klusēdams atkal izgāja ārā.

-Gan jau jūs pat priecāsieties, ja es bieži jūs apciemošu, Feierbahs turpināja, -jo to man nāksies darīt, lai es stāstu noklausītos no sākuma līdz beigām. Cietumā laiks velkas sasodīti gausi. Gan jūs redzēsiet, ka ikviena pārmaiņa sagādās prieku.

-Spriedums vēl nav pasludināts.

Feierbahs neviļus paraudzījās savā rokaspulkstenī.

-   Nu, ilgi uz to vairs nebūs jāgaida. Domāju, ka tas noteikti notiks vēl pirms pusdienlaika. Viņš atkal paskatījās uz Līzu.

-Miniet man jel vienu vienīgu saprātīgu iemeslu, kālab jūs nevēlētos paīsināt laiku, uzrakstot memuārus? Publikai nu reiz tādas lietas šķiet interesantas.

-Tāpēc, ka es gribu to visu aizmirst.

-Tas jums neizdosies līdz mūža galam.

-Es tomēr katrā ziņā to pamēģināšu. Gribu ne tikai aizmirst, bet arī tikt aizmirsta.

-Uzteicams nodoms. Var jau būt, ka jums tiešām tas izdosies, ja tiksiet brīvībā. Bet ja nu ne?

-Nav iespējams mani notiesāt par kaut ko tādu, ko es neesmu izdarījusi.

-Ak mandieniņ, neesiet jel tik nešķīsti stūrgalvīga! Es gauži labi saprotu, ka jūs cerat uz attaisnošanu. Bet jums vajadzētu vismaz apsvērt arī citāda rezultāta iespēju. Ja jums piespriedīs gadus, tad mantojums arī būs tutū … Kur jūs tad ņemsiet naudu, ar ko samaksāt advokātam?

Līza mazītiņiem malciņiem sūca kafiju.

-Vai jūs esat ar advokātu par to runājis?

-Jā. Saprotams. Nevaru iedomāties, kādā ziņā tas būtu kaut kas aplams.

-   Man viņš par to nav minējis ne vārda.

-Nu, skaidrs, ka ne. Tāpēc, ka negrib padarīt jūs nedrošu. Viņš grib, lai jūs iespējami ilgi ticētu, ka viss beigsies labi.

Veselu sekundi Līza cīnījās pret kārdinājumu iešļākt kafiju žurnālista laipnīgajā pilnmēness fizionomijā.

-Jūs patiesi esat neizsakāmi burvīgs, viņa tikai noteica. -Tāds īsti sirsnīgs, pilns cilvēkmīlestības.

Esmu vienīgi pieradis skatīties uz dzīves parādībām reālistiski. Tas piederas pie mana amata.

-    Un pie reizes tās parādības tik vareni uzpūst, lai no tām iznāktu sensācija.

Arī tā, ja apstākļi to prasa. Bet jūsu gadījums jau pats par sevi ir sensācija! Slavenais paņēmiens iebāzt galvu smiltīs jums nenieka nelīdzēs. Sevi padarīt neredzamu jūs nespējat. Kālab nesaceļaties, lai pretotos?

-    Maz pamazītēm, Līza sacīja, jūs sākat man pamatīgi krist uz nerviem.

Žurnālists iesmējās.

-Tiešām atklāti vārdi. Es jau tagad skaidri redzu, ka mūsu sadarbība izvērtīsies lieliska. Nesaprotu vienīgi, kāpēc jūs tik saprātīga sieviete, kāda nudien esat, liedzaties reāli apsvērt savu situāciju. Ja jūs notiesās uzsvaru lieku uz vārdiņu «ja», jo nevēlos ne aizvainot jūsu jūtas, nedz arī sagraut jūsu cerības, tātad ja gadījumā… kā jau minēju, tad jūs būsiet pavisam bez naudas. Tas mazumiņš, ko esat nolikusi nebaltai dienai, es pieņemu, kacsat to izdarījusi, būs jāatdod advokātam. Un tā kad reiz atkal tiksiet uz brīvām kājām, jums nebūs ne feniņa pie dvēseles. Tas, ko vartiopelnīt cietumā, nav pieminēšanas vērts. Ar to tik tikko pietiks visādu nepieciešamu sīkumu iegādei. Bet jūs tad vēl aizvien būsiet jauna, un arī dzīvi vajadzēs sākt no jauna. Tādam nolūkam nepieciešama nauda, nauda un vēlreiz nauda.

Es padomāšu.

-Tas jau izklausās labāk. Bet kas te gan īstenībā būtu tik ilgi apdomājams? Tā taču jums būs skaidri uzdāvināta nauda.

Viņš pavēra vaļā savu nobružāto portfeli. Esmu paņēmis līdzi līgumu. Jums tas vienīgi jāparaksta.

Nē, Līza sacīja.

Bet kālab gan ne? Izlasiet to. Runa pagaidām ir tikai par to, ka jūs pilnībā nododat mums tiesības uz jūsu dzīves stāstu. Nekādas citas saistības jūs līdz ar to neuzņematies: ne stāstīt, ne pašai rakstīt.

-     Nē. Un pēkšņi Līza zaudēja savaldību. Vai tad jūs patiesi nesaprotat, ka šinī brīdī man nestāv prātā kaut kādu līgumu lasīšana? Varbūt pievēršot uzmanību pat visām sīkajā drukā iespiestajām niansēm? viņa kliegšus izkliedza. Kas jūs īsti esat par cilvēku? Kā jūs domājat rakstīt cilvēkiem par c lvēkiem, ja nenieka, ja itin nekā par cilvēkiem nesajēdzat?

Viņa bija kliegusi tik skaļi, ka tas kļuva dzirdams arī ārā gaitenī.

Remingera kundze pabāza galvu durvju spraugā. Vai te notiek kas nopietns?

-Feierbaha kungs vēlas iet projām, Līza sacīja, vēl aizvien stipri satraukta.

Žurnālists sāka protestēt: Bet tā jau nemaz nav, es vēl labprāt…

-Pazūdiet! -Līza uzkliedza. -Lieciet mani mierā! Es negribu vairs ne par ko ar jums runāt.

Feierbahs iebāza līgumu atpakaļ portfelī. Bet kāpēc gan uzreiz tik rupji, viņš ieteicās mīlīga onkuļa balsī, lai tādējādi slēptu savu sakāvi.

-Posieties vien projām, -mudināja Remingera kundze.

-Es j>ieņemu, ka jūs savu pantiņu esat noskaitījis, un cauri.

Žurnālists piecēlās. Nenaidosimies, Hammera kundze, viņš, zobgalīgi iesmiedamies, noteica. Pašreizējos apstākļos jūsu satraukums ir viegli saprotams. Gan mēs vēl kādreiz aprunāsimies.

-Tas jums tikai rādījies sapnī, Līza dusmīgi attrauca.

Sasmakušajā, šaurajā kameriņā laiks vilkās mokoši lēnām. Līza visiem spēkiem centās saņemties un savaldīties, tomēr kļuva ar katru minūti nervozāka. Beidzot, kad pulkstenis rādīja jau gandrīz divpadsmit, kāds tiesas kalpotājs paziņoja, ka tūdaļ tiks nolasīts spriedums.

Līza tikko bija paguvusi apsēsties, kad zālē ienāca zvēri- i

nātie un tiesnesis. Visi klātesošie piecēlās. Lielajā zālē iestājās tāds klusums, it kā visi būtu aizturējuši elpu. Spriedze, kam piemita arī dīvains svinīgums, bija gandrīz fiziski sajūtama.

Tiesnesis, turēdams rokā papīra lapu, no kuras viņš tomēr nelasīja, sāka runāt:

-Tautas vārdā tiek pasludināts šāds spriedums: no apsūdzības par sava vīra fabrikanta Bruno Hammera nogalināšanu apsūdzētā tiek atbrīvota.

Zālei pāršalca dzirdama izelpa. Atskanēja protesta saucieni. Līza jutās kā noreibusi.

-Es lūdzu mieru! uzsauca tiesnesis. Ja ne, likšu atbrīvot zāli.

Tā kā visi gribēja spriedumu dzirdēt, saucieni apklusa.

-         Pēc rūpīgām, apzinīgām un vispusīgām pārdomām, tiesnesis turpināja, tiesa ir atzinusi, ka apsūdzētā gan būtu varējusi noziegumu izdarīt. Viņai neapšaubāmi bija spēcīgs motīvs slepkavības deliktam. Viņa arī būtu bijusi spējīga noziegumu izdarīt, tomēr tiesai nav izdevies iegūt nepieciešamos pierādījumus. Tāpēc saskaņā ar principu irt dubio pro reo, tas ir, ja rodas šaubas apsūdzētās labā, viņa nevar tikt notiesāta. Apsūdzētā ir nekavējoties jāatbrīvo. Par piespiedu aizturēšanu izmeklēšanas laikā viņai pienākas kompensācija. Tiks sagatavots sprieduma pamatojums rakstveidā.

Nu pūlis vairs nebija apvaldāms. «Un to dēvē par tiesiskumu!» kāds kliedza. Skanēja arī šādi saucieni: «Slepkavniece attaisnota! Galvu tādai noripināt vairāk nekā!» «Mazos velk pie kāķa, lielos palaiž brīvībā!» «Un tikai tāpēc, ka šai ir nauda!»

Prokurora balss, kad tas pieprasīja otrreizēju caurskatīšanu, pilnīgi noslāpa lielajā troksnī.

Remingera kundze mī|i kā māte apskāva Līzu.

Ārā ejot, viņas izdzirda kādu vīrieti saucam: «Bet ja nu viņa tiešām nav to izdarījusi?»

Taču pārējie viņu pārkliedza.

Gandrīz tajā pašā mirklī pie kameras durvīm piesteidzās arī advokāts Zumbruhs.

-   Prom no šejienes! viņš nokomandēja. Cik vien ātri iespējams! Kamēr preses ļaudis aizņemti ar ziņojumiem pie telefona.

Viņš, Remingera kundze un vairāki policisti nosedza Līzu no žurnālistiem un pasargāja no satrauktā pūļa.

Kad Līza pēdīgi droši sēdēja Zumbruha mašīnas aizmugures sēdeklī, viņa mulsi ievaicājās:

-  Kāpēc viņi visi pret mani izturas tik naidīgi?

-Neliecieties par to ne zinis, Līza! Gan tie atkal nomierināsies.

-Ne pēc kā cita es tik ļoti neilgojos kā pēc attaisnošanas, bet nu pēkšņi… Viņai aizlūza balss.

-Man ļoti žēl, Līza, bet pilnīgu nevainības atzīšanu neizdevās panākt.

Līdz Parka ielai trokšņainais pūlis nebija spējis nokļūt. Vecā māja aiz priekšdārziņa slējās cienīga un cēla kā vienmēr. Pauls Zumbruhs nobremzēja pie garāžas izbrauktuves, izkāpa un atvēra durvis Līzai.

-Jūs taču tagad mani nepametīsiet vienu? -Liza bikli iejautājās.

-Tur iekšā jūs gaida māte.

-Kaut arī. Es …

-   Saprotams, ka palikšu pie jums, ja jūs to vēlaties. -Paldies, advokāta kungs. Ko gan es šajā laikā būtu bez

jums iesākusi?

Viņš mierinot Lizai uzsmaidīja.

-Sauciet mani par Paulu. Oficiālā daļa mūsu attiecībās ir beigusies.

-    Paldies, Paul! viņa uzsauca, jau skriedama uz mājas pusi. Kamēr viņa steidzās uz māju, advokāts noslāpēja motoru

un aizslēdza mašīnu.

Namdurvis atvērās, pirms Līza tās sasniedza.

-Tu atkal esi brīva, sacīja viņas māte sveiciena vietā. -Es gandrīz nespēju tam ticēt.

-Bet es taču neesmu to darījusi, māt! Cik reižu lai es tev to atkārtoju?

-Tas neko nenozīmē. Ja tiesasvīri reiz dabū cilvēku savos nagos…

-Liecies nu mierā ar tādām veclaiku gudrībām. Manā gadījumā, kā redzi, tās neatbilst īstenībai, Līza noteica, pavirši apskaudama māti.

-Es sagatavoju vienīgi šādas tādas aukstās uzkodas. Ja tu nebūtu palaista brīvībā…

-Varu iedomāties! Līza māti pārtrauca. Ja mani nebūtu palaiduši vaļā, tu būtu visu sakravājusi somā un aiznesusi uz māju.

-Un kas gan tur aplams? Jādomā taču praktiski.

Pauls Zumbruhs bija ienācis mājā tūliņ pēc Līzas un aizvēra sev aiz muguras durvis.

Līza pievērsās viņam.

-Vai jūs neiebilstu, ja es tagad pavisam žigli ielēktu vannā? Pēc tam varēsim kopīgi paēst.

-Ļoti labprāt.

Pusceļā uz augšstāvu Līza kāpnēs apstājās. Vai Artura un Evelīnes šeit nav?

Hopfa kundze papurināja galvu.

-Šī māja tagad pieder jums, Līza, -sacīja advokāts. -Vajadzēs pie tā pierast.

-Ai, nē! Man ir pavisam citi plāni.

Vēlāk, ēzdami sviestmaizes ar uzkodām un piedzerdami stipru kafiju, viņi pārsprieda praktiskus jautājumus. Advokāts piesolījās atvest Līzas mantiņas no cietuma uz mājām. Viņš teicās arī sastādīt kompensācijas pieprasījumu.

Un vai viņa tagad tiešām ir pa īstam brīva? Hopfa kundze jau kuro reizi pārvaicāja, gribēdama, lai to allaž no jauna apstiprina. Vai tikai prokurors samierināsies ar tādu spriedumu?

Ne Līzai, ne advokātam nepietieka drosmes mātei izskaidrot, kāds patiesībā šis attaisnojums ir. Abi, kaut savā starpā to neapsprieduši, bija vienis prātis, ka gan jau māte to pietiekami drīz uzzinās.

-Otrreizēju izskatīšanu, paskaidroja Pauls Zumbruhs, -prokurors var pieprasīt vienīgi tad, ja prāvas iztiesāšanas laikā pieļautas smagas procesuālas kļūdas. Vai ari gadījumā, ja uzrodas jauni pierādījumi. Bet es nedomāju, ka viņš cels iebildumus. Man šķiet, viņš jūtas priecīgs, ka šī prāva beidzot ir aiz muguras. Viņam, nudien, nebija patīkami dibināt apsūdzību, balstoties uz sagrābstītiem saslauku pierādījumiem.

-Tātad tagad, bērns, tu esi ne tikai brīva, bet arī bagāta.

-Ak, māt…

Iezvanījās telefons. Līdza palūdza advokātu, lai tas paņem klausuli.

-Kāds Feierbaha kungs grib ar jums runāt, -advokāts pavēstīja.

Līza enerģiski papurināja galvu. Nē.

Šinī pēcpusdienā advokātam vēl vairākkārt vajadzēja atvairīt avīžniekus. Taču netrūka ari zvanītāju, kuru vārdu saturu viņš noklusēja. «Pasakiet tai cūkai, tai slepkavniecei, lai nepriecājas par agru! Gan mēs viņu vēl nagos dabūsim!»

Līza aptuveni nojauta, kas tiek sacīts tanīs reizēs, kad advokāts neatbildējis ātri nolika klausuli.

-Pēkšņi tik daudzi cilvēki grib ar tevi runāt, māte nobrīnīties vien nevarēja.

-Jūsu meita tagad ir kļuvusi par slavenību, paskaidroja advokāts, un vēl kādu brīdi turēsies slavā. Ar to nu jums gribot negribot jāsamierinās.

Žurnālisti saradās arī uz ielas, aplenca māju un zvanīja pie durvīm. Lai gan neviens no mājiniekiem neparādījās, žurnālisti neizklīda līdz krēslai. Viņi pat ielauzās dārzā, tā ka Hopfa kundzei nebija cita glābiņa kā ar Paula Zumbruha palīdzību aizvilkt visiem logiem aizkarus.

Pēdīgi viss mazliet norima, un viņi jau cerēja, ka ļaunāko ir pārcietuši, kad pie ārdurvīm trīs reizes ritmiski noskanēja zvans. Viņi nelikās zinis.

Tikai tad, kad zvans stūrgalvīgi turpināja tādā pašā rakstā skanēt, Līza ieteicās:

-Tas varētu būt Ludvigs Veigels.

Piesardzīgi tumsā paraudzījusies pa virtuves logu, Hopfa kundze konstatēja, ka tas tiešām ir viņš, un ielaida viņu iekšā.

Vēl mēteli nenovilcis, Veigela kungs sasveicinājās ar Līzu, apsveica vispirms viņu, tad advokātu.

-Vai jūs paši zināt, ka pa dārzu slaistās dažādi subjekti?

-Tie ir no preses, -Zumbruhs atteica.

-Varbūt arī tādi, kas nav no preses. Jums, Līza, vajadzētu parūpēties par policijas apsardzi.

-Man gan ir aizdomas, sacīja advokāts, ka šīs pilsētas policija sevišķi par tādu lūgumu nepriecāsies. Tiesas spriedums taču bija briesmīgs apkaunojums izmeklēšanas iestādēm.

-Tad jāķeras pie darba mums pašiem un jāpadomā par aizsardzību, -Ludvigs Veigels enerģiski noteica. -Nāciet, Zumbruh, iesim tos rēgus izklīdināt! Dārza vārtus taču laikam iespējams aizslēgt?

-Jā, Līza apstiprināja, es aiziešu pēc atslēgas.

Atslēgu viņa atrada virtuvē pie atslēgu dēļa un aiznesa to vīriešiem uz halli. Bet tā maz līdzēs, jo var it viegli pārrāpties čuguna žogam. Tas nav nekāds nepārvarams šķērslis.

-Vai garāžā kāda brīva vieta vēl ir? Veigels painteresējās.

-Laikam jau tur atrodas vienīgi mana mašīna, Līza atteica.

-Ļoti labi, tad es tūliņ iebraukšu tur savējo. Vārtus, jādomā, iespējams atvērt no iekšpuses? Lūdzu, Zumbruha kungs, izdariet man šo pakalpojumu. Jūs, Līza, pameklējiet, vai kaut kur neatradīsiet kādu kabatas bateriju. Viņš atvēra savu diplomāta portfeli. Pats savai vajadzībai gaismekli esmu paņēmis līdzi.

Līza izbrīnā viņu uzlūkoja. Viņai imponēja Veigela tālredzība un uzmanība. Viņa to vienmēr bija uzskatījusi par labu darījumu cilvēku, bet Līzai nebūtu ne prātā ienācis, ka tas varētu but ar mieru šada situācijā pārņemt iniciatīvu. Viņa tumšās acis zibēja vien, un romiešu deguns šķita izteiksmīgāks nekā jebkad.

Kad vīrieši savu operāciju bija pabeiguši, Līza viņiem sirsnīgi pateicās.

Katram gadījumam, es uz policiju tomēr piezvanīšu. Jūs šeit neesat drošībā, Līza, Veigels neatlaidās. Ari jūsu mātei te nav droši. -Un viņš nebija atrunājams, piezvanīja uz tuvāko policijas iecirkni.

Sevišķu pretimnākšanu šie tiešām neizrādīja, viņš sacīja, kad bija nolicis klausuli.

-Es gaužām nelabprāt atstāšu jūs te vienu, Līza, -Zumbruhs vilcinādamies ierunājās.

-Lūdzu, palieciet vēl brīdi! Jums jāpalīdz man izskatīt līgumus. Jums taču tie līgumi ir līdzi, Ludvig, vai ne?

Nākamā pusstunda aizritēja, kamēr Līza kopā ar Paulu Zumbruhu izskatīja «Brāļu Hammeru» apvienošanās līgumu ar kādu droši maksātspējīgu Minhenes mašīnbūves rūpnīcu, un Ludvigs Veigels sniedza visus nepieciešamos paskaidrojumus. Pa to laiku Hopfa kundze novārīja olas, lai ar tām papildinātu pusdienu maltītes paliekas un sastiķētu vakariņas, un uzklāja galdu mazajā salonā.

Kad Līza bija vajadzīgos dokumentus parakstījusi, visi sasēda pie galda. Nevienam nebija īstas ēstgribas, tikai vīns, ko Hopfa kundze bija uznesusi no pagraba, viņus atspirdzināja.

Man diemžēl liekas, Līza, ka jūs šeit Rodenbergā nevarēsiet palikt, Ludvigs Veigels negaidot ieteicās, kad saspringums beidzot sāka atslābt un veidoties patīkama, nepiespiesta noskaņa.

Es arī nemaz nedomāju te palikt. Jūs jau zināt, ka es ilgojos pārcelties uz Minheni, lai varētu studēt.

-Ļoti jauki. Tikai neizniekojiet laiku, lai izbeigtu šeit saimniecību un tamlīdzīgi. To visu mēs kopā ar jūsu advokātu nokārtosim. Sakravājiet pašu nepieciešamāko un jau rītrītā brauciet projām. Māti vislabāk ņemiet tūliņ līdzi.

Mani? -iesaucās Hopfa kundze. -Ko tad es iesākšu Minhenē? Manas mājas taču ir te, Rodenbergā.

Bija. Pēc tā, kas ir noticis, jums te Rodenbergā nekādas prieka dienas nav gaidāmas.

-Tas jau izskatītos tīri vai pēc bēgšanas, Līza protestēja.

-Tā ari ir bēgšana, Ludvigs Veigels ļoti nopietni paskaidroja.

Es esmu nevainīga. Mani attaisnoja.

Ludvigs Veigels uzlika roku Līzai uz delma.

-Ļoti lūdzu, Līza nesāciet skaldīt matus! Klausiet manam padomam!

-   Veigelam diemžēl ir taisnība, piebalsoja arī Zumbruhs.

-Pat nezinu, kur es ātrumā atrastu piemešanās vietu, Līza iebilda.

-Un man taču ir jāstrādā un jāpelna iztika! -uzstāja Hopfa kundze. -Savā vecumā es nekur citur darbu vairs nedabūšu.

Abus šos argumentus Veigels ar enerģisku rokas mājienu slaucīt aizslaucīja.

-Tās ir mazsvarīgas problēmas. Istaba kādā viesnīcā noteikti būs atrodama, un jums, Hopfa kundze, darbā vairs nebūs jāiet. Par jums rūpēsies meita.

Kādu brīdi viņi vēl spriedelēja šā un tā. Korķis tika atrauts vēl vienai vīna pudelei. Abi kungi nekādi nevarēja saņemties un atstāt Līzu un viņas māti visā mājā vienas pašas.

-Ja jums nebūtu iebildumu, beidzot sacīja Ludvigs Veigels, -es paliktu pārnakšņot šeit.

-Man tas būtu pat ļoti patīkami, -Līza nopriecājās. -Gultu te ir, cik uziet.

-Nē, Ludvigs Veigels atteica. -Es uzsliešu telti hallē.

-Tad es arī palieku, izlēma Pauls Zumbruhs.

Līza piespiedās pasmaidīt. Nu jau gan jūs abi krietni vien pārspīlējat.

Viņa lāgā to nebija vēl izteikusi, kad divas vai trīs reizes no vienas nogranda apdullinoši skaļi dārdieni. Kādu sekundi visi četri palika sēžam pie galda kā sastinguši.

Tad Līza pielēca kājās.

-Tas sprāga tepat mājā! viņa iesaucās un gribēja skriet ārā no salona.

Ludvigs Veigels bija ātrāks un nogrāba viņu pie rokas, nelaizdams projām.

-Jūs paliksiet tepat, kur esat! To nodarīsim mēs! Un kopā ar Zumbruhu viņš izdrāzās ārā.

Līza ar māti sēdēja viena otrai pretim un bailīgi saskatījās.

-Tās bija eksplozijas, Liza beidzot ierunājās.

-Tā izklausījās gan.

-   Bet mēs taču nevaram palikt vienkārši sēžam kā tādas nohipnotizētas trusenes! Liza uzsauca. Kaut kas jādara!

-Ko tad tu tā domā darīt?

-Palīdzēt vīriešiem.

-   Šie jau to nemaz negrib.

-Tas nav godīgi. Tas vienkārši nav taisnīgi!

-Kad tu beidzot sāksi apjēgt, ka pasaulē nu vienreiz nekas nenotiek taisnīgi?

Pagāja vairāk nekā divdesmit minūtes,|līdz vīrieši atgriezās, abi dūmos nokvēpuši. Paulam Zumbruham vaigā rēgojās brūce, un Ludviga Veigela parasti cieši piegulošie, gludie mati bija izspūruši.

-Kas tas bija? -Līza satraukta iesaucās.

-Nejautājiet tagad neko! -norīkoja Ludvigs Veigels. -Nāciet man līdzi uz garāžu! Jūs arī, Hopfa kundze! Mēs tūliņ brauksim. Viņš jau bija apgriezies un izgājis no mazā salona. -Zumbruhs policistiem visu paskaidros, ja tie beigu beigās vispār atbrauks.

Līza norija visu, ko gribēja sacīt pretim, un sekoja viņam. Nopakaļ aizsteidzās arī Hopfa kundze.

Garāžā Veigels vispirms atvēra limuzīna aizmugures durvis un ļāva sievietēm iesēsties, tad atdarīja garāžas durvis un pēdīgi arī izbrauktuves izeju. Šī darbošanās viņam neprasīja vairāk par minūti. Tad viņš pats piesēdās pie stūres, ieslēdza aizdedzi un piedeva gāzi.

Garām braucot, Līza šausmās ieraudzīja, ka Zumbruha auto deg kā lāpa. Klusībā viņa cerēja, ka māte, kas sēdēja otrā pusē, to nav ieraudzījusi.

Ludvigs Veigels samazināja ātrumu.

-Tiklīdz es palaistu ātrāk par atļauto, policija būtu uz vietas klāt, kā likts, viņš ar rūgtu ironijas piedevu noteica.

Tikai tad, kad Parka iela viņiem jau sen bija aiz muguras, viņi izdzirda policijas mašīnas un ugunsdzēsības automobiļu sirēnas.

-Kas tad īsti tur notika? Līza gribēja zināt.

-Tur tika mestas vai nu bumbas vai rokasgranātas, varbūt tā sauktie Molotova kokteiļi, nemāku teikt. Katrā ziņā tur bijuši vairāki dalībnieki. Viena bumba ielidojusi dārzistabā, bet tik vien posta nodarījusi, kā aizdedzinājusi loga aizkaru. Virtuvē izskatījās nejaukāk. Tur izrauta grīda un sagrauts pavards.

-Un Zumbruha mašīna?

-Tur vairs nekas nebija glābjams. Eksplodēja benzīna tvertne.

-Tāda nolādēta nelietība!

-Neuztraucieties, Līza. Cietuši jau ir tikai nedzīvi priekšmeti. Tiklab jūs, kā jūsu māte esat sveikas un veselas. Un tas šajā reizē ir pats galvenais.

-Kā vai jūs tiešām domājat, ka kaut ko gribēja nodarīt man?

Uz šo jautājumu Ludvigs Veigels neatbildēja. Hopfa kundze apraudājās, un Līza satvēra viņas roku, cenzdamās viņu nomierināt.

Ludvigs veigels iebrauca kāda moderna dzīvojamo namu bloka apakšzemes garāžā.

-Diemžēl man vēl jāiegriežas mājās, viņš atvainojās, -tādā izskatā es cilvēkos nevaru rādīties.

Viņš palīdzēja dāmām izkāpt no mašīnas, un tad viņi liftā uzbrauca līdz pašam augšstāvam. Gaitenī nāca pretī kāds vīrietis, bet tas bija acīm redzami piedzēries un Līzu neatpazina. Ludvigs pavirši pasveicināja pretīnācēju un tad aši iestūrēja abas sievietes sava dzīvokļa priekšnamā. Viņš iededza gaismu un ieveda viešņas pārsteidzoši lielā dzīvojamā istabā, kas bija iekārtota ļoti eleganti un mājīgi ar platām tahtām, ērtiem atzveltņu krēsliem, zemiem galdiņiem un īstiem austrumu paklājiem.

-   Protams, jūs varētu arī šeit pārgulēt, viņš sacīja, domīgi pavērdamies apkārt, tomēr drošāk būs, ja jūs pazudīsiet no pilsētas jau šonakt. No mājas bāriņa viņš izņēma viskija pudeli, glāzes un ledus gabaliņus. Viņš piepildīja glāzes Līzai un Hopfa kundzei, nemaz nepajautājot, vai viņas vēlas vai ne.

-Man arī kāds malks derētu, bet man būs jābrauc. Pasēdiet, atpūtieties. Pēc dažām minūtēm būšu atkal klāt.

Līza apsēdās ērtā atzveltņu krēslā, māte piesēda uz tahtas malas; acis viņai bija apsarkušas, seja rūpju sagrauzta. Līza jutās līdzi vainīga mātes raizēs un nesaprata, kā to mierināt. No otras puses, viņa pati jutās visu pamesta; labprāt viņa būtu vēlējusies tādu māti, kas grūtā stundā būtu stiprinājusi un balstījusi viņu.

Viskijs darīja savu, iekšķīgi viņu sasildīja. Pamazām Līza atžirga un sāka justies labāk. Uz galda viņai priekšā stāvēja sudrabā kaldināts cigarešu trauks. Pacēlusi vāku, viņa izņēma vienu cigareti un aizdedzināja pie lielajām galda šķiltavām, kas arī tur stāvēja.

-   Kopš kura laika tu smēķē? māte strupi noprasīja.

-Parasti es nesmēķēju. Bet arī tu nenoliegsi, ka šī nu reiz ir īpaša situācija.

Viņa tikko bija paguvusi izsmēķēt cigareti, kad uz sliekšņa parādījās Ludvigs Veigels. Citā uzvalkā, tīrā, baltā kreklā, melnos matus gludi sasukājis viņš izskatījās svaigs un apņēmīgs dēku turpināt. Sievietes piecēlās, nenogaidījušas viņa uzaicinājumu. Garām ejot, viņš priekšnamā vēl paķēra mēteli, un viņi devās atpakaļ uz garāžu. Šoreiz viņi pa ceļam nevienu nesastapa. Līza apsēdās viņam blakus priekšējā sēdeklī, un vīrietis arī necentās to atrunāt.

Tikai tad, kad viņi jau bija izbraukuši no pilsētas, Līza apvaicājās, kurp viņš tās vedot.

-Uz Minheni un tad uz kādu viesnīcu, precīzāk sakot, uz «Bavārijas sētu». Tā ir viesnīca, kur mani pazīst.

-Bet mums taču nav nekādas bagāžas.

-Šonakt būs jāiztiek tāpat, rīt es jums piegādāšu itin visu, kas būs vajadzīgs.

-Jūs tik daudz manā labā darāt, Ludvig.

Viņš nepalūkojās uz Līzu, bet lūpās viņam noraustījās viegla vīpsna.

Galu galā jūs esat mana priekšniece.

Pēc brīža viņš turpināja: Es zinu, Līza, cik drausmīgi jums ir to visu piedzīvot, un jūs patiesi neesat to pelnījusi. Bet turiet visu laiku prātā, ka tāds stāvoklis neilgs mūžīgi. Jums nebūs pastāvīgi no kaut kā kaut kur jābēg. Tas viss reiz beigsies. Sliktāk vairs nebūs, var kļūt vienīgi labāk.

-Es nebiju iedomājusies, ka mana atgriešanās brīvībā varētu izvērsties šādi.

Uz šiem vārdiem viņš neko neatbildēja, un Līza saprata, ka viņš bijis sagatavojies piedzīvot tādu uzbrukumu. Uz īsu mirkli viņai pat pazibēja prātā doma, vai tikai viņš pats nav inscenējis šo uzbrukumu ar sprāgstvielām. Bet tūdaļ Līza par tādu iedomu nokaunējās. Ko gan Veigels iemantotu, aizdzīdams viņu bēgļu gaitās? Viņam taču būtu jāzina, ka firmas

darīšanās viņa neko nesaprot un arī nevēlas neko iemācīties, tā ka no viņas puses nekādas grūtības nebija gaidāmas. Cik nelietīgi turēt aizdomās tieši to cilvēku, kas viņu tik enerģiski aizstāvēja!

-  Ļaunas īpašības pielīp, viņa, it kā savu domu turpinādama, ieteicās.

Veigels no sāniem uzmeta viņai īsu skatienu.

Es gluži tā neteiktu. Nelāgas domas mums katram kādreiz iešaujas prātā, nelāgas domas un ļaunas vēlēšanās. Bet, lai to īstenotu darbos, ir vajadzīgs daudz kas cits, un tas jums nepiemīt, Līza, proti, noziedzīga enerģija, ļaunas dziņas, sakāpināts egoisms, rakstura vājums vai muļķība.

-Izklausās, it kā jūs par šīm problēmām būtu lauzījis galvu.

-  Protams, esmu to darījis, Līza. Tāpēc, ka tās bija jūsu problēmas. Man ne mirkli nav ienācis prātā, ka jūs būtu varējusi nogalināt Bruno llammeru.

Kā tas nāk, ka jūs netikāt izsaukts par liecinieku?

-Tas notika tāpēc, ka jūsu advokāts baidījās no tā, lai es nesāktu jūs tik dedzīgi aizstāvēt, ka to būtu varējuši izvērst vēl par vienu motīvu slepkavībai. Viņš jutās gaužām atvieglots, ka prokurors par mani nemaz neinteresējās.

Pa to laiku viņi jau bija izbraukuši uz autostrādes un tagad ar lielu ātrumu drāzās cauri naktij. Hopfa kundze aizmugures sēdeklī bija raudājusi, līdz ieraudājusies miegā.

-Man gan liekas, ka liecinādams jūs būtu arī pratis atrast pareizo toni saviem izteikumiem. Līza prātodama sacīja.

Es katrā ziņā būtu centies, ja ar to varējis jums palīdzēt. Bet ir daži tādi apakštoņi, ko lāgiem nav iespējams apvaldīt, un mani šis notikums bija ļoti satraucis. Es, starp citu, vēl joprojām esmu satraukts.

īsu mirklīti Līza uzlika savu roku uz viņējās, kas valdīja stūri.

-Paldies, Ludvig.

-Starp citu, arī mīļā Evelīne varītēm lauzās pie liecinieku pults. Viņa pat gribēja izvirzīt blakusapsūdzību. No tā man tikai ar mokām izdevās viņu atrunāt. Paskaidroju, ka gadījumā, ja jūs tiktu attaisnota, no viņas piedzītu honorāru jūsu advokātam, un tik lielu risku viņa tomēr negribēja uzņemties. Tālab viņa aprobežojusies ar to, ka sakūdījusi pret jums puspilsētas.

-Vai tad viņa šo laiku bija Rodenbergā?

-No tā viņa neparko nespēja atteikties. Viņa gatavojās par godu jūsu notiesāšanai sarīkot milzu banketu.

-Kāda jauka iecere!

-Tā tiešām varētu sacīt.

Liza jutās viegli un labi, ka radusies iespēja parunāt ar cilvēku, kas tik pilnīgi stāvēja viņas pusē. Pamazītēm viņā sāka veidoties distance pret notikušo.

Kad viņiem priekšā uzmirdzēja pirmās Minhenes ugunis, Liza jau ticēja, ka Rodenbergā un viņas pagātne beidzot palikusi aiz muguras. Viņa no sirds vēlējās lielpilsētā sākt jaunu dzīvi.

Tikai tad, kad Līza bija aizvērusi aiz sevis dubultnumura durvis -paklausīdamas Ludviga Veigela padomam, viņas viesnīcā bija piereģistrējušās kā Hopfa kundze un meita viņa jutās drošībā. Par spīti visiem pārciestajiem notikumiem, viņas pavadīja mierīgu nakti un nogulēja bezsapņu miegā. Nākamajā rītā pasaule viņām vairs nelikās šausmu pārpilna. Piegājusi pie loga, Līza redzēja, ka pār pilsētu blīvi virpuļo sniegpārslas. Arī tas viņai šķita laba zīme.

Papriekšu viena, tad otra viņas iegāja vannā un saposās, cik nu tas bez kosmētikas pamatlīdzekļiem bija iespējams. Veigels tomēr bija parūpējies tik daudz, ka vannasistabā viņas atrada tiklab matu sukas, kā arī zobu pastu un birstītes. Nu viņām abām gribējās izdzert tasi kafijas. Bet, kad bija jau sagatavojušās doties uz brokastistabu, viņas kļuva domīgas.

Pirmā par to ierunājās Hopfa kundze. Nezinu vis, Līza, vai tā būs īsti labi, viņa sacīja.

Līzai prātā stāvēja tas pats, bet viņa negribēja tik viegli paļauties.

-Vai man vajadzēs visu turpmāko mūžu slapstīties? viņa dusmīgi noprasīja.

-Tā es nedomāju. Tikai man liekas, būtu labāk nogaidīt, līdz ierodas Veigels vai tavs advokāts.

Līza izlikās, ka piekāpjas nevien, lai izpatiktu mātei, bet īstenībā arī viņai pašai bija diezgan nelāgi ap dūšu, iedomājoties, ka vajadzētu ieiet zālē un ļauties visu cilvēku skatieniem.

Nu labi, -viņa noteica, -tad vienkārši pasūtīšu, lai mums brokastis uznes augšā. Un Līza palūdza pa telefonu, lai viņu savieno ar istabu apkalpošanas servisu.

Jau pēc dažām minūtēm pie durvīm pieklauvēja.

Līza piegāja pie durvīm un drošības labad pavaicāja: -Kas tu ir?

-Es atnesu brokastis, jauna balss atbildēja.

Līza pagrieza atslēgu un pavēra durvis šaurā spraudziņā; aiz durvīm viņa ieraudzīja viesmīli ar lielu paplāti rokās. Nu viņa atvēra durvis līdz galam vaļā, lai saņemtu paplāti. Taču tajā pašā mirklī no aizmugures kāds pastūma viesmīli malā, turklāt tik nesaudzīgi, ka tas gandrīz paklupa un paplāte draudīgi sašķiebās. Viņš vēl tik tikko paguva pastiept roku, lai pieturētu kafijkannu. Tases, šķīvīši, krējumkanniņa, grauzdiņu groziņš un cukurtrauks bīstami sašūpojās. Līza neviļus bija pakāpusies atpakaļ, bīdamās, ka tiks aplieta ar kafiju.

Viesmīlim garām strauji paspraucās jauna sieviete, zibenīgi pašāvās uz augšu roka ar mazu fotoaparātiņu un vairākkārt noknipsēja, apžilbinādama ar zibspuldzes spožumu Līzas apjukušo, izbijušos un viņas mātes neizpratnes pilno seju.

-Kas jums nāk prātā, Līza sašutusi iesaucās, pazūdiet tūliņ uz vietas!

Reportiere viņai mīļi uzsmaidīja.

-Nu jau viss pārciests, -viņa sacīja, iebāzdama fotoaparātu ādas futrālī, kas karājās viņai pār plecu pārmestā siksniņā. Un nemaz taču nesāpēja, vai ne?

-Kur lai es klāju galdu? viesmīlis apvaicājās.

-Nolieciet paplāti! Līza pavēlēja. Kaut vai uz gultas. Un tad pazūdiet. Abi divi.

Viesmīlis nolika savu nesamo uz zemā galdiņa un žigli nozuda, pat neuzgaidīdams dzeramnaudu. Reportiere palika istabā. Līza plaši un izteiksmīgi pavēra durvis, līdz pēkšņi iedomājās, ka varbūt ārā sapulcējušies vēl kādi žurnālisti. Un ļoti ātri viņa durvis atkal aizvēra.

-Tā ir labi, -mundri noteica reportiere. Ar presi sanīsties ir smaga kļūda, Hammera kundze. Es zinu gan, ka ar jums ir apgājušies riebīgi. Bet arī mūsu vidū netrūkst cilvēku, kas turas jūsu pusē. Starp tiem esmu iegadījusies ari es.

Viņa nosprostoja durvis tik mierīgi un dabiski, it kā istabas saimniece būtu viņa. Tad novilka kažokjaku.

-Jūs taču atļausiet, vai ne? viņa apvaicājās, kad jaka jau bija novilkta. -Te iekšā ir nešķīsti karsti.

Noskatoties šādā pārdrošībā, Līza kļuva bezspēcīga.

-Kā jūs vispār mani atradāt?

Īstenībā lielas mākslas nevajadzēja. Reportiere ļāva jakai nevērīgi noslīdēt uz paklāja. -Hopfa kundze un meita ārkārtīgi naivs aizsegs. Gan jau mīļie kolēģi drīz vien būs klāt. Tikai man šoreiz laimējies tikt viņiem par purna tiesu priekšā. Viņa atkrita klubkrēslā. Izdzeriet vien kafiju, kas jums atnesta, mums laika ir atliku likām.

Hopfa kundze sāka kārtot traukus uz galda, kamēr Līza vēroja jauno sievieti, sākdama to saskatīt kā cilvēku. Un bija spiesta atzīt, ka īstenībā tā izskatās diezgan jauka ar dzirkstoši zilām acīm citādā ziņā visai neievērojamā šaurā sejā. Ģērbusies pārmēru lielā, acīmredzot ar rokām adītā džemperī, apdilušās džīnās un zābaciņos ar augstiem papēžiem.

-Kas jums tā par profesiju! Līza sacīja.

-Jā, es pati arī dažkārt par to brīnos, reportiere bezbēdīgi atsaucās, tomēr patīk, un tas ir svarīgākais. Kas gan būtu demokrātija bez preses?

-    Par to gan man pašreiz nemaz negribas ar jums diskutēt.

-Un es ne mazākā mērā nevaru jums to ņemt ļaunā. Ak un piedevām es, neaptēstā, neesmu pat pateikusi, kas esmu. Mans vārds ir ir Keita Brauna, īstenībā Katiņa, bet es to pārtaisīju par Kati, skan efektīgāk, vai ne?

Liza apsēdās otrā klubkrēslā viņai pretī.

-Un, ja uzvārdu rakstāt Brown, tad iznāk pavisam saskanīgi.

Keita iesmējās. Nē, nē, uzvārds paliek pa vecam Brauna, un viss.

Hopfa kundze bija ielējusi tasēs kafiju un vienu atnesa Līzai. Pati ar savējo viņa aizslīdēja uz lielās istabas vistālāko kaktu, it kā gribētu tādā veidā uzskatāmi pierādīt, ka viņai ar visiem šiem notikumiem nav nekā kopēja. Atkal bija pienācis brīdis, kad Līzai būtu gribējies tādu māti, kas turētos cieši ar viņu kopā.

-Jūs droši vien esat izdzenājusies pa visām viesnīcām, minēja Līza, vēl joprojām brīnīdamās, ka tik drīz atrasta.

-Ne tuvu, atteica reportiere. Kolīdz man izdevās izdibināt, ka jūs aizvedis jūsu fabrikas lietvedis, viņam taču nepieder ne lauku māja, ne būda ezermalā, bija pilnīgi skaidrs, ka viņš jūs vedīs uz Minheni. Jūs iebraucāt nakts vidū. Bez bagāžas, bez dokumentiem. Nevienā mazā viesnīcā jūs nebūtu uzņemtas. Turklāt pastāvētu briesmas, ka jūs drīz vien varētu atpazīt. No visa tā es secināju, ka viņš jūs iemitinās tanī-viesnīcā, kur pats apmetas, kad iebrauc Minhenē, un tā ir šī.

-To visu jūs zinājāt?

-Saprotams. Es visu jau izpētīju krietni pirms prāvas sākuma. Tas kungs taču ir interesanta personība. Cik žēl, ka viņš neuzstājās par liecinieku. Kāpēc īsti viņš to nedarīja?

-Nav ne jausmas. Līza bija maziem malciņiem iztukšojusi tasi un piecēlās, lai ielietu vēl kafiju.

-Un tagad, lūdzu, pastāstiet, kas pagājušā naktī vispār notika, reportiere aicināja.

-Jūs taču to droši vien visu jau sen zināt.

-Pareizi. Tas ir paziņots. Bet man ļoti gribas to dzirdēt no jūsu mutes, Hammera kundze.

Līza bija atkal apsēdusies.

-Neklīrējieties jel! reportiere mudināja. Jūs neko nevarat zaudēt. Varat vienīgi iemantot simpātijas.

-Man simpātijas nav vajadzīgas. Vēlos tikai vienu lai mani beidzot liek mierā.

-Šo cerību jūs varat aprakt jau tūliņ. Paies gadi, iekams šī būšana apaugs ar zāli. Domājiet reālistiski un pieskaņojieties stāvoklim.

-Ja tā turpināsies, es kļūšu vājprātīga.

-    Hammera kundze bet varbūt es drīkstu teikt -Līza? Es jau no paša sākuma stāvu jūsu pusē, Līza, vēlos, lai jūs tam ticat. Policija gribēja pārāk viegli tikt galā. Tieši jūsu neapdomīgie, pārlieku atklāti godīgie izteikumi man un ne tikai man pierādīja, ka jūs nevarat būt vainīga. Tik stulbi nespēj izturēties neviens, kam ir kaut kas slēpjams, un tik rafinēts, lai runātu tik dumji, arī neviens nespēj būt. Pierādījumu nekādā ziņā nepietika. Jūs vispār nedrīkstēja saukt tiesas priekšā.

Līza sāka atslābt, un tāds jau arī bija reportieres valodas mērķis. Kad Keita vēlreiz palūdza, lai viņa pastāsta par uzbrukumu, viņa to arī darīja.

Reportiere ar interesi klausījās, tomēr atturējās no jebkādiem pierakstiem.

-Un kas, pēc jūsu domām, varēja to izdarīt?

Līza paraustīja plecus. -Huligāni. Šādi tādi salašņaskas gan cits? Nezinu.

-Droši vien, ka tādi. Bet kas, jūsuprāt, ir īstais rīkotājs?

-Kāpēc jūs iedomājaties, ka tādam jābūt?

-Nav šaubu, ka to kāds sarīkojis, ka ir kāds kūdītājs. Iedomājieties jauniešu bandu, kas rīko grautiņus. Tādā barā allaž ir viens, kas nosaka toni. Kas to būtu varējis darīt šinī gadījumā?

-Ar tādām aprindām man nekad nav nācies saskarties. Turklāt es domāju, ka jūsu apgalvojumam nav pamata. Pūlis laikam pats sevi sakarsēja.

-Tas būtu pieņemams tad, ja viņi būtu svieduši akmeņus. Bet jūs taču teicāt, ka tās bijušas degbumbas.

-Tā Veigels man stāstīja. Es no tām lietām neko nejēdzu. Rezultāts katrā ziņā bija tāds, ka dega.

-Oficiālajā ziņojumā teikts, ka izmantoti Molotova kokteiļi. Un tādas bumbas ir priekšlaikus jāsagatavo.

-Ja gribat zināt, tas viss mani gaužām maz interesē. Man šķiet pilnīgi iespējams, ka rīkojušies politiskie radikāļi, kas manī saskata priviliģētu buržuāzijas pārstāvi un grib tādā veidā norēķināties, vai arī gluži pretēji, proti, ka es tieši šo sabiedrību esmu kompromitējusi. Kā gan man to zināt?

-Un vai jums nekādā ziņā nav ienācis prātā, ka rīkotājs varētu būt kāds ģimenes loceklis?

-Arturs? Evelīne? Tas taču ir vienkārši smieklīgi.

-Kā jūs to varat tik droši apgalvot?

-Tos abus es diezgan labi pazīstu. Šāda varmācība neatbilst viņu stilam.

-   Līza, jel atveriet reiz acis! Jūs zināt, ka neesat savu vīru nogalinājusi. Bet kāds taču to ir izdarījis, kāds, kas mita viņa un jūsu tuvumā.

-Katrā ziņā tie nav bijuši ne Evelīne, ne Arturs, un ari ar uzbrukumu viņiem nav nekā kopēja.

-   Līza, Līza, kālab jūs kā mūris aizstājaties priekšā abiem šiem jauniešiem? Jā, tas ir lojāli no jūsu puses, to es atzīstu, bet, kad jautājums nonāk līdz «būt vai nebūt», tad tomēr labāk der padomāt pašai par sevi. Kālab jūs policijai neminējāt ne vārda par to, ka labas attiecības ar tēvu nebija ne vienam, ne otram? Ka ne viens, ne otrs nekad neprata iztikt ar tēva doto naudu, bet allaž prasīja klāt vēl un vēl un ar to vareni tēvu saniknoja?

-To visu jūs zināt? -Tase, ko Līza nolika atpakaļ uz šķīvīša, iedzinkstējās.

-To tagad zina visa pasaule. Prese to visu izcēlusi gaismā, tikai diemžēl par vēlu, jo policija jau bija cieši iekodusies idejā, ka darītāja esat bijusi jūs.

-Es nespēju nevienu nomelnot, Liza atbildēja. Nekad neesmu to spējusi.

-Tā jau man likās. Bet nav jau ari nekāda nelaime. Nekur nestāv rakstīts, ka policija, kaut vai ar jūsu palīdzību, būtu atradusi īsto slepkavu. Runa jau nav par jūsu vīra bērniem vien. Un, pat ja jūs nebūtu novesta līdz tiesai, jūsu vārds tik un tā tiktu saistīts ar šo nenoskaidroto noziegumu un paliktu ar to saistīts uz visiem laikiem. Reportiere piecēlās.

-Ko lai es tagad iesāku? Lūdzu, Keit, dodiet man padomu.

-Apmainīt.

-    Ko apmainīt? Līza ļoti pārsteigta jautāja.

-Vārdu. Tas, redziet, ir iespējams. Aprunājieties tikai ar

savu advokātu.

-   Tas man nemaz nebija ienācis prātā. Katrā ziņā paldies jums, Keit.

-Neejiet ne soli ārā no istabas. Varu saderēt uz nezin ko: vestibilā žurnālisti čum un mudž.

Līza sāka protestēt: -Cik ilgi man jāpaliek ieslodzītai? Tas nav izturams.

-Jūs, protams, varat arī doties tam baram rokā. Aizsardzības vietā iet uzbrukumā. Ja domājat, ka spēsiet to izturēt.

Liza uzreiz neatbildēja, vilcinājās. Par to man vispirms jāaprunājas ar advokātu.

-Dariet tā. Un es tagad zudīšu. -Keita Brauna sniedza Lizai roku. Lai jums veicas! Un esiet uzmanīga. Tikko būšu ārā, ieslēdzieties!

Līza pavadīja Keitu līdz durvīm, ko tā pavēra tikai šaurā spraudziņā, lai veikli izšautos ārā. Līza aizslēdza durvis, tikko reportiere bija izgājusi. Atspiedusi muguru pret durvīm, viņa brīdi palika stāvam. Cits vārds, viņa nodomāja, jā, tā būtu viena aizbēgšanas iespēja. Bet vai ari tad vēl tomēr negadīsies cilvēki, kas mani pazīs? Man ir vajadzīgs kas cits -man vajadzīga jauna seja.

-Iešu operēties, viņa pilnā balsī noteica.

Māte patlaban sāka likt tases atpakaļ uz paplātes. Graudētās maizītes bija palikušas neēstas.

Vai tu esi slima? -māte samērā vienaldzīgi apvaicājās.

-Nē, bet es gribu kļūt par citu cilvēku.

-Ak Liza, ja tādas lietas būtu iespējamas! Tu tik un tā vienmēr paliksi tā, kas esi.

-To mēs vēl redzēsim.

Pauls Zumbruhs nebija gluži tik skeptisks kā Lizas māte.

To visu varēs izdarīt, viņš sacīja, -bet tas, protams, prasīs zināmu laiku. Pirmais un galvenais, kas jums nepieciešams, ir miesassargs.

Kā jau Keita Brauna bija paredzējusi, viesnīcas vestibilā viņam bija uzklupuši žurnālisti, tāpēc vajadzēja atstāt viesnīcu un izlikties aizbraucam. Tikai ar otru mēģinājumu viņam izdevās nepamanītam ielavīties viesnīcā; izsūtāmais zēns viņu pa kalpotāju kāpnēm uzveda augšā līdz Līzas istabai. Gaiteni no žurnālistiem sargāja viens no viesnīcas detektīviem. Tad viņš zēnam bija iedevis mašīnas atslēgas, palūdzis abu sieviešu koferus izņemt no bagāžnieka un nogādāt vietā. Tas viss bija prasījis lielu piepūli un bija patērēts daudz laika, tomēr zināmā mērā atgādinājis dēkainas rotaļas bērnībā.

Miesassargs? Līza pārjautāja. Vai tas tomēr nebūs mazliet pārspīlēti?

-Nebūs vis. Mēs nevaram no viesnīcas vadības prasīt, lai tā ilgstoši uzņemas jūsu apsargāšanu. Bet, ja jūs pārvāktos uz citu viesnīcu, tur tūliņ sāktos tie paši kumēdiņi. Jūs taču pati neticat, ka jums izdotos tumšā, miglainā naktī nepamanītai no šejienes pazust.

-Es to vairs nespēju izturēt, sūdzējās Līzas māte.

Viņas vārdiem neviens nepievērsa uzmanību.

-Vai jūs tiešām iedomājaties, ka te kāds tīko pēc manas dzīvības? Līza jautāja.

-Nē, protams, nē. Es gluži vienkārši gribu nolikt pie jūsu durvīm vienu stipru vīru, kas parūpēsies par to, lai piejums ieietu vienīgi īstās istabenes un īstie viesmīļi, jo viesnīcu hermētiski noslēgt jūs nevarat. Tīra veļa, ēdiens un dzēriens jums vajadzīgs, gribat vai negribat. Paulam Zumbruham bija mazliet pietvīkuši vaigi, un gudrās, pelēkās acis spožākas nekā citkārt.

Līza to pamanīja un jutās nepatīkami pārsteigta.

-Klausieties, man gandrīz vai šķiet, ka jums tas patīk.

Viņš mulsi pasmaidīja. Man tas nozīmē -nu, kā lai saku neparastu izaicinājumu.

-Tātad man būs miesassargs ar rāciju?

-Jā viena viņam, viena jums. Tā jūs varēsiet viņam paziņot, ka esat kaut ko pasūtījusi.

-Debess baltā, Līza noteica. Un cik ilgi man jāpaliek šeit ieslodzītai?

-Kamēr pirmais virpulis būs pārskrējis un, protams, kamēr dabūsiet vietu klīnikā.

-Es to vairs nespēju izturēt, -Hopfa kundze atkārtoja.

Šoreiz advokāts pievērsās viņai.

-Jūs ar to visu neesat saistīta, Hopfa kundze. Bs varu jūs kaut vai šodien novest lejā pa kalpotāju kāpnēm. Viņš pavērās Līzā. Ja jūs nevēlaties palikt pie meitas un ja neesat viņai vajadzīga.

Vienu sekundi Līza gaidīja, ko māte teiks par tādu piedāvājumu, un tad, kad neatskanēja ne vārda, aši noteica:

-Gan jau iztikšu viena pati.

Mazlietiņ Līza ņēma mātei ļaunā, ka tā negribēja palikt viņai biedros, tomēr tajā pašā laikā par to arī nopriecājās.

Vēl dažas turpmākās nedēļas Līza nodzīvoja, lai arī komfortablā, tomēr cietumā. Viņa varēja mācīties, lasīt, klausīties radio, skatīties televīziju, viņai pienesa klāt gardas maltītes, trūka vienīgi brīvības. Tālab viņa atgriezās pie vecā ieraduma -sāka atkal regulāri vingrot. Jauno dzīvi sākot, viņa gribēja būt spirgta un vesela.

Tā kā viņa bija piedzimusi kādā Minhenes slimnīcā, tad pieteikumu vārda maiņai Pauls Zumbruhs iesniedza Minhenes dzimtsarakstu birojā.Viņa bija izlēmusi, ka turpmāk sauksies par Vivianu Vāgneri. Zumbruham bija iebildumi pret to. Viņam vārds likās pretenciozs.

Bet viņa palika pie sava. Kālab gan ne? Vivianas vārds man vienmēr ir paticis, un Rihardu Vāgneru pielūdzu kopš laika gala. Ja jau man dota iespēja pašai izraudzīties sev vārdu, kālab lai neizvēlos tādu, kas man simtprocentīgi patīk?

Uzreiz viņš pilnā mērā vēl nepiekāpās. J ums tomēr jāzina, ka jūsu īstais, sākotnējais vārds pilnīgi aizmirstībā nenogrims. Ja jums kādreiz mūžā vēl iznāks darīšanas ar policiju…

-Nemālējiet velnu tik melnu!…-viņa pārtrauca advokātu.

-… tad jūs būsiet Elizabete Hopfa alias Viviana Vāgnere. Vai tāds savienojums jums neliekas mazliet komisks?

-Tas nekad nebūs nepieciešams, Liza atteica dziļā pārliecībā.

-Kad iestāsieties universitātē, jums arī vajadzēs uzdot sākotnējo vārdu. Jums, zināms, būs jauna pase, bet mums nav iespējams pārrakstīt visus jūsu izglītības dokumentus.

-Tas man nemaz nebija ienācis prātā.

-Jūsu studiju biedriem nekas nav jāzina. Tomēr mums vajadzēs vismaz vienam no universitātes vadības kungiem uzticēties. Arī par to es parūpēšos.

-Tas nebūs vajadzīgs, Paul. Es braukšu studēt uz Berlīni.

-Līza! viņš iztrūcies iesaucās. -Nu gan jūs man pateicāt jaunumu!

-Man gribas tikt no šejienes iespējami tālu projām, vai tad jūs to nesaprotat? Vislabprātāk es brauktu studēt uz ārzemēm, bet studēšanai manas valodu zināšanas ir par vājām.

-Man jūsu pietrūks, Līza.

Viņa mazliet pietvīka. Cik patīkami to dzirdēt.

-Vai jūs negribētu vēlreiz to no jauna apsvērt? Kaut vai man par prieku?

-Nē, Paul. Vai tad jūs nedomājat, ka cilvēkiem dursies acīs, ja jūs satiksieties ar tādu no debesīm nokritušu Vivianu Vāgneri?

Es tiešām cerēju, ka mēs dažu labu reizi satiksimies. Tas izskanēja visai skumīgi.

Līza centās rādīties uzspēlēti jautra. Kādas lielas bēdas! Liekas, ka man beidzot radies īstens pielūdzējs, un nu jāšķiras…

Nezobojieties, lūdzama, Līza! Jūs man nozīmējat ļoti daudz.

-Protams. Es taču biju jūsu pirmā lielā aizstāvības prāva.

-Ne tikai tāpēc. Vai tad jūs nejūtat…

Izbeidziet to, Paul! Neviens nepārzina manu situāciju tik labi kā jūs. Es gluži vienkārši neesmu spējīga atļaut sev sentimentālas jušanas. Bez tam jūs man esat pārāk svarīgs, lai es riskētu ar mūsu attiecībām muļķīga flirta dēļ. Jūs man paliksiet vienīgā saikne ar veco dzīvi. Vai jūs to saprotat?

-Vai Ludvigam Veigelam jūs neatklāsieties? Es zinu, ka jūs viņam esat daudz vērta, un ari darījis jūsu labā viņš ir visai daudz.

-Man šķiet, ka viņš ir pilnā mērā spējīgs pats runāt par savām interesēm.

-To es ļoti labi apzinos. Es ari negrasos viņu kaut kā īpaši izcelt, bet…

-Lūdzu, atvainojiet, Paul, ka jūs pārtraucu, bet tagad jūs izturaties muļķīgi. Vai esat aizmirsis, ka ir notikusi slepkavība? Un ka slepkava vēl joprojām staigā uz brīvām kājām?

-Jūs taču visā nopietnībā neuzskatāt par iespējamu, ka tieši Ludvigs Veigels… -Teikuma pēdējo daļu Pauls Zumbruhs atstāja neizteiktu.

-   Un kāpēc gan ne? Viņa un mana vīra starpā valdīja asas nesaskaņas. Viņš to varēja drīzāk izdarīt nekā Evelīne vai Arturs. Viņš nebija ar upuri rados, viņus nevienoja arī draudzības saites. Es negribu viņu apsūdzēt, Paul, saprotiet mani pareizi. Gribu vienīgi justies no viņa drošībā. Jūs, tikai un vienvienīgi jūs zināsiet, kā mani nākotnē sauks un kā es izskatīšos. Saskarē ar viņu mani pārstāvēsiet jūs. Jūs būsiet starpnieks. Jeb varbūt jūs nevēlaties manā labā to uzņemties?

-Protams, ka vēlos. Advokāts savilka ģīmi greizā smaidā. Man taču galu galā par to maksās.

-Nu, lūdzu, neesiet.tāds! Tas, ko es gaidu no jums, ar naudu vispār nav samaksājams.

-Par to būs jāmaksā Ludvigam Veigelam, respektīvi, firmai. Man liekas, ka pārāk priecīgs viņš par to nebūs.

-Tas rūgtais kumoss viņam būs vien jānorij.

-Un kas notiks tad, ja ar mani kaut kas atgadīsies? Mums jāpadomā par visu, Līza. Bez tam -es vispār nepalikšu Rodenbergā.

-    Nepaliksiet? viņa pārsteigta noprasīja.

-Man tur ir tikpat bezcerīgi sabojāta reputācija kā jums. Robenbergiešu acīs es esmu advokāts bez sirdsapziņas, kas palīdzējis slepkavniecei izbēgt no taisnīga, pelnīta soda.

-O, Līza nodvesās.

-Lūdzama, piedodiet, Līza, es negribēju jūs iztrūcināt. Pasauli tomēr, par laimi, nemērī ar rodenbergiešu olekti. Esmu saņēmis ļoti labu piedāvājumu no viena advokātu kantora Minhenē. To es noteikti pieņemšu. Kolēģu izpratnē es esmu advokāts, kas uzvarējis sarežģītā netiešu pierādījumu prāvā.

Viņš atkal greizi pavīpsnāja.

-Apsveicu, Paul, viņa atvieglota noteica. Tad jau gala iznākumā būšu pat atnesusi jums laimi.

Pēc tam Līza vēl pēdējā apspriedē tikās ar savas firmas lietvedi. Kā advokāts bija paredzējis, Ludvigam Veigelam tiešām nebija pa prātam, ka Liza negrib viņam piešķirt nekādu līdzdalību savā jaunajā dzīvē.

-Jūs tātad man neuzticaties, viņš noraizējies secināja un nolieca romieša galvu uz krūtīm.

-Tam nav nekāda sakara ar neuzticēšanos, viņa sameloja. -Ir tikai tā -jo mazāk cilvēku to zinās, jo drošāk es jutīšos.

-Es jau nu gan patiesi piederu pie tiem cilvēkiem, kas prot muti turēt.

Tam es labprāt ticu, Līza sacīja un klusībā piebilda: «Ja tu esi to izdarījis, tad tiešām esi lielākais klusētājs baltajā Dieva pasaulē», bet skaļi turpināja: -Taču jums ir sekretāre, kas varētu aiz ziņkārības papūlēties un izdibināt, turklāt prese no jums vēl nav atstājusies kopš prāvas laikiem.

-Es gan to neesmu manījis.

Bet tā tomēr ir. Citādi tā pati Kcita Brauna nebūtu varējusi «Bavārijas sētā» mani tik ātri sameklēt.

Apbrīnojami ātri viņš beidza pretoties.

-Jums taisnība, Līza. No manas puses bija egoistiski uz to pastāvēt. Bet jūs pati zināt, cik ļoti es jūs vienmēr esmu apbrīnojis. Doma, ka jau pavisam drīz jūs pazudīsiet no mana redzes lauka, man gluži vienkārši ir grūti panesama.

Nepazudīšu jau uz visiem laikiem, -Līza viņu mierināja. -Varbūt es vienā jaukā dienā atdzimšu kā fēnikss no pelniem.

Bet tad jūs vairs nebūsiet tā pati, kas bijāt.

-Cerēsim, Ludvig, cerēsim. Tamlīdzīgā situācijā es vairs nekad mūžā neparko negribētu nokļūt. Man tagad liekas, ka iekūlos ķezā ne ārējo apstākļu dēļ vien, man šķiet, ka zināmā mērā tam bija kāds sakars arī ar mani pašu.

-Es nepazīstu neviena cita cilvēka, kas spētu tā uzupurēties kā jūs.

-Varbūt arī tā bija viena no manām daudzajām kļūdām. Tāda uzupurēšanās var radīt ļaunu iespaidu.

Profesors Šēnhūbers kritiski pētīja Līzu, satvēra ar diviem pirkstiem viņas zodu, izgrozīja viņas galvu no kreisās puses uz labo un atkal atpakaļ.

-Jūs tātad esat stingri apņēmusies iegūt citādu izskatu? Pārmainīt savu ārieni?

-Pārmainīt, ja vien tas iespējams, arī savu personību, atbildēja Līza.

«Bavārijas sētu» viņa bija atstājusi pašā rīta agrumā, gandrīz vēl naktī, bez bagāžas izlavījusies pa aizmugures durvīm. Kaut arī viņa bija pārdzīvojusi tik daudz nepatīkama, tomēr šāds piesardzības solis viņai šķita mazliet pārspīlēts, bet advokāts bija to noteikti pieprasījis. Kaut arī žurnālistu bars pa šo laiku bija atstājies, advokāts tomēr neuzskatīja par izslēgtu, ka viens vai otrs vēl joprojām varētu viņai uzglūnēt. Kopš viņa paša automobilis eksplozijā bija uzspridzināts, viņš brauca ar īrētu mašīnu, ko bija paņēmis nomā tieši šai bēgšanas akcijai, citādi to nevarēja nosaukt; šī bija cita modeļa mašīna. Līza gan vēl nebija saņēmusi jaunos dokumentus, tomēr klīnikā tika piereģistrēta kā Viviana Vāgnere, privātpaciente.

-Tas viens ar otru ir cieši saistīts, -profesors it vienaldzīgi paskaidroja. Viņš bija stipri neglīts, un Līza klusībā pabrīnījās, kā gan viņam nekad nav ienācis prātā izdarīt kaut ko arī savas ārienes labā.

-Vai jums ir kaut kāds priekšstats par to, kā jūs vēlētos izskatīties? viņš vaicāja.

Katrā ziņā citādi un arī glītāk.

Man jūs izskatāties pietiekami glīta. Vismaz, kā mēdz teikt, «mājas vajadzībām».

-Bet ar to man vairs nepietiek.

-Esat kļuvusi prasīgāka, vai?

-   Man ir savi dibināti iemesli.

-Es zinu. Jūsu advokāts man pastāstīja. Vai jūs varbūt par to ļaunojaties?

Līza paskatījās viņam tieši acīs. Nē. Ja vien tas neizskan pa visu klīniku.

-Par to neraizējieties. Tas ir mūsu abu mazais noslēpums un tāds arī paliks.

-Paldies, profesora kungs. Citādi jau operācijai nebūtu nekādas jēgas.

-Jūs, mīļā, esat daudz ko pārcietusi.

-Lūdzu, neatgādiniet man to vairs. Tagad runa ir vienīgi par manu nākotni.

-Jūs esat ļoti dūšīga.

-Jā, tāda es vienmēr esmu bijusi. Un būtu gauži labi, ja jūs pie viena man neizoperētu arī to lielo dūšu.

Viņš iesmējās. Tas nebūs lāgā iespējams. Cilvēka būtības kodols nepadodas pārveidošanai. Vismaz ne ar tādiem līdzekļiem, kādi pašlaik ir mūsu rīcībā.

-Tas izklausās visai cerīgi.

Viņš norādīja Līzai uz vienu no krēsliem izmeklēšanas istabā un apsēdās arī pats.

-Vai zināt, ka jūs manā praksē būsiet pavisam sevišķs gadījums, Vāgnera kundze.

Šī bija pirmā reize, kad Līzu kāds uzrunāja jaunajā uzvārdā, un tas viņu stipri saviļņoja.

-Kādā ziņā sevišķs? Jūs taču savā praksē esat izdarījis jau simtiem plastisku operāciju.

-Varbūt pat vairāk, -viņš piekrita un pārmeta vienu garo kāju pāri otrai, -tomēr tad vienmēr tie bija cilvēki, kurus neapmierināja viņu izskats, vai tādi, kam sejas vaibsti bija sakropļoti kādā nelaimes gadījumā. Runa tātad bija par nevajadzīgiem vai nepieciešamiem labojumiem. Citādos apstākļos šiem cilvēkiem nebūtu nācis ne prātā mainīt savu izskatu.

■ -Droši vien.

-Jūs tātad bijāt ar savu uzskatāmo veidolu pilnīgi apmierināta?

-Ne pārāk. Tomēr uzkatīju, ka spēju tādā izskatā dzīvot.

Ļoti saprātīga nostāja.

Bet nu situācija ir izvērtusies tāda, ka tas ilgāk vairs nav iespējams. Es tieku vajāta, profesors kungs.

-Kā tad nerimtīgi ziņkārā prese.

-Ne tikai prese. Esmu pārliecināta, ka uzmani notēmējuši arī citi.

-Tas pāries.

-Jā. Noteikti. Un vecumdienās es droši vien varēšu dzīvot mierīgi. Bet man tas nepieciešams tagad.

-Tas ir pilnīgi saprotams.

Līza dziļi ievilka elpu. Profesora kungs, vai varat man palīdzēt? Un vai gribat to darīt?

-Jā jel, jā. Esmu ar jūsu advokātu visu pārrunājis, un viņš man parādīja arī policijas izdoto atļauju.

-Kālab tad jūs vēl visu tik ļoti sīki iztirzājat?

-Tālab, ka jūs man esat ārkārtīgi interesants gadījums. Ikviens no mums kārotu kaut reizi dabūt zem naža cilvēku, kas visā nopietnībā vēlas pilnīgi pārvērst savu personību.

-    Es neesmu noziedzniece, kas meklē glābiņu bēgot ja jums bija prātā tāda doma.

-Bet jūs esat aizdomās turēta persona, vai man taisnība?

-Ja vien jūs zinātu, cik briesmīgi man tas viss ir noriebies!

Viņš atkal iesmējās. Bet jūs taču apzināties: ja prāva vēlreiz atsāktos, jūs tik un tā no jauna tiktu tur iejaukta. Pat ja izskatā es jūs pārvērstu par Sābas ķēniņieni.

-Jums nemaz nav jānopūlas, man to skaidrojot.

-Jūs esat diezgan atskabargaina, kā jums šķiet?

-Varbūt kļūšu citāda, kad man būs uztaisīts jauns ģīmis.

-Nu labi, labi. Vai tagad drīkstu jums izteikt savus priekšlikumus?

-    Vēlos tos dzirdēt vairāk par visu pasaulē.

-Jums ir ieslīpas acis.

-Tas man sen zināms.

-Ar nelielu iegriezumu tarsa ielocē es varētu to novērst. Acis jums tad būs apaļas un izskatīsies lielākas. Ar kontaktlēcu palīdzību jūs bez pūlēm varētu mainīt ari acu krāsu.

-Izklausās kārdinoši.

-Zodu varu pārveidot, ja papildinātu to ar silikonimplantātu tas būtu četrus līdz astoņus milimetrus biezs. Zods līdz ar to kļūtu stingrāk izvirzīts.

-Piekrītu bez ierunām.

Un ko iesāksim ar degunu? Manuprāt, jāiedarbojas caur nāsīm. Mazo kūkumiņu novāksim novīlēsim, lai degunkauls būtu taisns.

-    Un kā es tad izskatīšos?

-Katrā ziņā citādi. Droši ņemos jums apsolīt, ka jūs pati sevi vairs nepazīsiet. Zināms, jums būs mazliet jāpiepalīdz arī ar kosmētiku. Kā jau teicu kontaktlēcas un citādu krāsu arī matiem.

-Un kā būs ar rokām?

-Tām es nekādi nespēšu līdzēt. Bet neviens nepievērš otra cilvēka rokām tik daudz uzmanības, lai pēc rokām pazītu kādu, kam pilnīgi pārveidots ārējais izskats.

Viņš saņēma Lizas roku un sāka to kritiski aplūkot. -Tipiska medmāsas roka. Superisi nagi. Praktiska roka. Ar stingru tvērienu. Visādā ziņā simpātiska. Ataudzējiet nagus. Apvīlējiet tos ovālus. Pārklājiet ar laku. Līdz ar to rokas izskatīsies pavisam citādi.

-Bet es gribu studēt medicīnu.

-   Pagarāki nagi jūs šajā nodomā nekavēs. Ļaujiet droši kādam nagam nolūzt, ļaujiet reizēm ari lakai palobīties nost, un neviens pat neiedomāsies, ka jums reiz bijuši kārtīgi apgriezti īsi nagi.

-Tas viss, -Līza vilcinādamās sacīja, -man būs drausmīgi neierasti.

-Kā tad ne! -profesors mierīgi atsaucās. -Jums taču vajadzēs pilnīgi izmaukties no savas vecās ādas. Ar visāda veida kosmetizēšanos, kā redzu, jums nav nekāda lielā pieredze, vai ne? Bet vajadzēs iemācīties lietot skaistinātājus. Pirmkārt, jau tāpēc vien, lai nosegtu rētas. Ja viss paveiksies labi, tās tikpat kā nebūs redzamas, to es jums apsolu. Otrkārt, tāpēc, lai no sevis izveidotu pavisam cita tipa sievieti. Pārtopiet par «Femme fatale» par liktenīgo sievieti un aizmetiet uz visiem laikiem nevainīgā jēra kažociņu.

-Par nevainīgu jēru gan līdz šim neviens mani nav noturējis. Diemžēl.

-Ir gan. Jūsu advokāts. Viņš ir jo cieši pārliecināts, ka jūs esat kļuvusi par nelabvēlīgu apstākļu pilnīgi nevainīgu upuri.

Līza maķenīt pietvīka. Tas ir gauži jauki no viņa puses. Bet tagad es arī pati esmu atskārtusi, ka tanī laikā izturējos ārkārtīgi dumji. Ja nebūtu bijusi tāda muļķe, man visa tā nelaime būtu pagājusi secen.

-Nu redziet. Tad jau jums programma nākotnei ir rokā. Mēģiniet sevi pārveidot maksimāli labi.

-Pacentīšos.

-Ar to nepietiek. Jums no visas sirds jāgrib.

-Labi, darīšu tā.

Lai klīnikā neviens neatklātu Līzas īsto identitāti, profesors Šēnhūbers pats personiski pirms operācijas izdarīja visas nepieciešamās pārbaudes un savāca datu dokumentus. Līza bija viņam par to ļoti pateicīga. Visbeidzot viņš tai iešļircināja nomierinošu līdzekli un sāka operāciju jau tajā pašā pēcpus

dienā. Operācija norisa pilnā narkozē, un Līza nogulēja līdz otram rītam.

Neviļus viņa pieskārās sejai. Tā bija nosegta ar mīkstiem apsējiem un sāpēja. Piecēlusies viņa uzreiz pamanīja, cik nedroši turas uz kājām, un aiztenterēja līdz vannasistabai. Ļoti pārsteigta viņa konstatēja, ka tur nav neviena spoguļa. Tādējādi viņa nevarēja padoties kārdinājumam noņemt apsēju. Nedrošiem soļiem aizlamzājusi atpakaļ uz gultu, viņa sāka meklēt savu rokassomiņu, ko skapī arī atrada. Bet tūdaļ arī konstatēja, ka mazo spogulīti kāds aizvācis. Likās, ka te ar viņu apietas kā ar bērnu, un viņa par to sadusmojās.

Istabā ienāca māsiņa -jauna, ļoti glīta, ļoti blonda, ļoti sakopta.

-Labrīt, Vāgnera kundze, -māsiņa sveicināja. -Jau kājās. Jums gan vajag sevi pietaupīt. Un, apņēmusi Līzu ap vidu, tā aizveda viņu atpakaļ uz gultu.

-Man ir nozagts spogulītis, Līza sūdzējās.

-Kam jums vajadzīgs spogulis?

-Es gribu sevi apskatīt.

-Tikai tad, kad profesora kungs to atļaus.

-Man nepatīk, ka ar mani apietas kā ar zīdaini.

Sejas apakšējā daļa ap zodu Līzai nešpetni sāpēja, tiklīdz viņa bilda kādu vārdu.

-Nepavisam kā pret zīdaini, Vāgnera kundze, -māsiņa norādīja, bet kā pret pacienti, un paciente taču jūs tiešām arī esat, vai ne?

Līza bija apsēdusies gultā, un māsa viņai palīdzēja iecelt tur arī kājas.

-Es neesmu slima, Līza spurojās pretī, varu arī pati to izdarīt.

-Jūs esat nule izoperēta, Vāgnera kundze, un, ja izturēsieties nesaprātīgi, paliks rētas. Jums jāguļ pavisam mierīgi, nav jārunā, bet ir jāatslābinās.

-Man slāpst.

-Tūliņ atnesīšu jums kaut ko dzeramu. Starp citu, mani sauc Ida, māsa Ida.

Līza tikai pamāja ar galvu. Viņai likās, ka ir iekritusi nešķīstā slazdā. Kā gan viņa varēja tik nesaprātīgi un naivi paļauties uz to, ka nupat jau tiks pie jauna, skaista ģīmja? Vajadzēja gan zināt un rēķināties ar to, ka ķirurģiskā iejaukšanās viņu tikai izķēmos.

Paliks rētas… viņa nodomāja, tātad ari tas vēl!

Māsa Ida atgriezās ar dzeramo pīlīti, kurā bija buljons, veikli uzskrūvēja augstāk gultas galvgali un deva Līzai padzerties.

-Buljons ir padzisis, viņa paskaidroja, -bet tas ir ar nodomu. Karsta zupa varētu jums radīt sāpes. Jūs taču zināt, ka zods jums pārgriezts no iekšpuses.

Līza dzēra ļoti piesardzīgi, tā, ka ar buljonu saskārās vienīgi mutes dobums un rīkle.

-To jūs darāt ļoti prasmīgi, -māsa viņu uzteica. -Tikai retais to aptver no pirmās reizes. Paies vēl labs laiciņš, līdz atkal varēsiet sakost barību.

Līzai jau bija mēles galā daži špetni vārdi, ko atcirst, bet tad viņa laikus apvaldījās, jo saprata, ka nav nekādas jēgas savas bailes un niknumu uzgāzt jauniņai māsai. Turklāt ar to viņa tikai nodarītu sev liekas sāpes. Ne vārda nebildusi, viņa izdzēra trauciņu līdz dibenam.

Māsa Ida nolika pīlīti. -Nu jūs gan bijāt dūšīga, Vāgnera kundze. Un tagad es jūs mazliet saposīšu. Uz tualeti jūs, protams, varat iet, kad būs vajadzība. Tik slima jūs neesat. Tikai daudz neklaiņojiet apkārt. Tātad pāris dienas mums būs jāsamierinās ar tādu apmazgāšanos kā kaķukam ar ķepu, jā? Viņa aizgāja uz vannasistabu, atgriezās no turienes ar siltena ūdens bļodu, beržamo lupatiņu un frotē dvieļiem, tad ķērās klāt, izmazgāja Līzai paduses, nomazgāja rokas un intīmās ķermeņa daļas.

-Tā, nu mēs atkal esam kārtīgi atsvaidzinājušās, -māsiņa apmierināta noteica.

Līza klusībā nolēma nekad, runājot ar pacientu, neņemt mutē vārdu «mēs». Varbūt vajadzētu jums mazliet sasukāt ari matus? māsa Ida ieprātojās. Nē, labāk liksim tos mierā, var gadīties, ka tie ir savēlušies. Viņa nolaida gultas galvgali atpakaļ uz leju. -Tā. Un tagad, lūdzu, atslābinieties pilnīgi. Vai ieslēgt radio?

Līza papurināja galvu.

-Raugiet -te ir zvans, māsa pamācīja. -Jums tikai jānospiež zvana poga, un es tūliņ būšu klāt.

-Kad … profesors? Līza ar pūlēm pajautāja.

-Profesora kungs vēl operē. Bet tūliņ pēc tam viņš atnāks pie jums, Vāgnera kundze. Tikai mazmazlietiņ pacietieties.

Kad Līza atkal palika viena, viņa aizvēra sāpošos plakstus. Viņa saprata, ka uzvedusies kā nejēga bērns, un sāka pati uz sevi dusmoties. Kā gan viņa bija varējusi tik muļķīgi izturēties? Vajadzēja gan saprast un paredzēt, ka operācija būs sāpīga un zināmu laiku saistīta ar dažādiem fiziskiem traucējumiem. Kā gan viņa, profesionāla medicīnas māsa un nākamā ārste, drīkstēja būt tik nepacietīga un niķīga paciente? Līza nokaunējās un cieši apņēmās turpmāk stingri turēt sevi grožos.

Kad ieradās profesors kopā ar kādu citu māsu, kalsnu, tumšādainu sievieti, Līza raudzījās viņam pretim ar aizpampušām acīm, nepacietīgi gaidīdama, ko viņš teiks.

Profesors piegāja pie gultas, saņēma viņas roku un draudzīgi pa to paplikšķināja.

Kā dzirdēju, jūs esot pārlaidusi mierīgu nakti. Tas ir teicami. Es zinu, ka pašlaik jums sāp. Tomēr negribētos piebāzt jūs pilnu ar medikamentiem. Ceru, ka to saprotat. Šovakar jūs noteikti saņemsiet miegazāles.

Līza palocīja galvu.

-Un tagad noņemsim apsējus, paskatīsimies, kas mums tur sanācis.

Ļoti saudzīgi viņš nolobīja vieglo, mīksto apsēju un aplūkoja Līzas ādu caur lupu.

Skaisti, viņš sacīja, -tiešām ļoti skaisti. Esmu pilnā mērā apmierināts. Tagad, lūdzu, atveriet muti.

Līza atvēra muti, profesors mazliet pavilka viņas apakšlūpu uz priekšu, un viņa tik tikko paguva apspiest sāpju kliedzienu.

Ļoti labi, viņš noteica, lieliski.

Vai es drīkstu paskatīties? Līza jautāja.

Profesors Šēnhūbers smaidīdams paraudzījās lejup uz viņu.

-Jā, to jums gribētos gan, mīļā Vāgnera kundze. To es itin labi saprotu. Bet labāk pagaidīsim vēl mazliet.

-    Cik ilgi?

-Tikai pāris dienu. Pat ne veselu nedēļu. Tad pampums būs atslābis. Māsa Karla, esiet, lūdzu, tik laba un uzlieciet pacientei jaunus apsējus.

-Vārāmās sāls šķīdumu? māsa vaicāja.

-Nē taču. Kāpēc tad to? Tad viņš atkal pievērsās Līzai.

-    Apsēju mēs jums uzliekam vienīgi tādēļ, lai jūs seju

nenoberztu gar gultas veļu vai tamlīdzīgi. To, ka jūsu rokām gar seju nav nekādas darīšanas, man laikam jums nevajadzēs mācīt?

Līza palocīja galvu.

-Vēl viens jautājums: vai jūs smēķējat?

-Nē.

-Ļoti labi. Citādi man vajadzētu jums to aizliegt. Piepildiet sirdi ar jaukām domām, snauduļojiet, pasapņojiet savā nodabā. Vai esat kādreiz nodevusies autogēnam treniņam?

Līza atkal palocīja galvu.

-Tad jums patlaban ir izdevīgs brīdis to izmantot.

Pēc nedējas profesors Šēnhūbers rīta vizītē sacīja:

-Šodien es pēcpusdienā jūs gaidīšu savā ambulances istabā, Vāgnera kundze. Teiksim ap pulksten trijiem.

Līza neuzdrošinājās neko jautāt. Aizvadītās dienas viņai bija aizritējušas smagi. Viņa gan drīz vien jau bija varējusi celties augšā, pati nomazgāties un apkopties, taču ar lasīšanu nekā negāja, jo acis bija puslīdz aizsegtas ar apsēju. Tā viņa bija vadījusi laiku, svārstīdamās starp cerību, izmisumu un bailēm, šad tad pa radio paklausīdamās mūziku. Kaut ari profesors to bija aizliedzis, viņa nebija varējusi nociesties, neaptaustījusi seju, taču ne pie kādas jēgas nebija tikusi. Pamazām sāpes tomēr bija pierimušas un valoda kļuvusi saprotamāka. Spēcīgais niezes kairinājums griezumu vietās tika remdēts ar ziedēm.

Dodoties pie profesora Šēnhūbera, viņai sirdspuksti sitās kaklā. Viņa zināja, ka tagad dzirdēs izšķirošos vārdus par to, vai operācija ir izdevusies, vai varbūt viss sagājis grīstē. Profesora cerīgajiem, apmierinātajiem apgalvojumiem viņa no sākta gala īsti nebija ticējusi. Bija pilnīgi dabiski, ka viņam neklājās pacienti uztraukt.

Profesors viņu sagaidīja draudzīgi, kā vienmēr, juta viņas trako nepacietību un tāpēc rīkojās īsi un ātri. Noņēmis apsēju, viņš satvēra Līzu viegli pie pleciem, pagrieza tā, ka viņa vērās tieši lielā, labi apgaismotā spogulī.

Pretī raudzījās svešas sievietes seja.

-Vai tā esmu es? viņa satriekta jautāja.

Profesors iesmējās. Jā, man arī liekas, ka esam no jums iztaisījuši jaunu cilvēku.

Vienīgi viņas apaļajās, pelēkajās acīs, kas izskatījās jūtami lielākas, viedās vēl kaut kas no Līzas Ilopfas acīs redzētā enerģijas, neuzticēšanās un spīta nojausma.

-Man būs grūti pierast pašai pie sevis.

-Varu saderēt, ka jums būs pašai par sevi liels prieks, profesors atbildēja uz viņas repliku.

Viņa sāka sevi aplūkot vērīgāk. Izņemot divas tievas sarkanas svītriņas ap acīm, nekādas citas operācijas atstātās pēdas redzamas nebija.

-Neiedomājami traks numurs, viņa galu galā noteica, pat pašas māte mani nepazītu. Sakiet, vai man tagad vēl kontaktlēcas arī būtu vajadzīgas?

-Tieši vajadzīgas nav, bet tās it kā noapaļotu kopskatu. Māsa Ida sarunās, kad jūs varēsiet apmeklēt optiķi un kad aiziet pie friziera.

Tikai tagad Līza atcerējās savus sapinkājušos, nespožos matus.

-Šinīs dienās es nevarēju matus izmazgāt, viņa aizbildinājās.

-Jā, to es zinu, Vāgnera kundze. Tomēr, manuprāt, matiem derētu stingrāka krāsa. Jūs tagad esat daiļa sieviete, un tas jums jāapzinās. Daiļums ir dāvana. Tas ir lolojams un kopjams.

Līza padomu uzklausīja. Senāk, kad viņa sevi bija novērtējusi, ja ne gluži par neglītu, tad par pelēku zvirbuli gan, viņa tīrā pašaizsardzības nolūkā savai ārienei vispār nepievērsa sevišķu uzmanību. Tagad turpretī viņa pie optiķa izraudzījās lēcas ar siltu zilu mirdzumu un ilgi apspriedās ar frizieri par piemērotāku krāsu matiem. Grimu, plakstu ēnas, skropstu tušu un lūpu krāsu viņa pērkot izraudzījās ļoti rūpīgi.

Operācija viņai tika izdarīta klīnikā «Izāras labajā krastā», un lielajā kompleksā netrūka ne acu ārsta, ne friziera, tā ka visas aktivitātes, kas no jauna uzradušās viņas dzīvē, bija iespējams nokārtot, neizejot no klīnikas. Tikai galantērijas veikalu nebija. Jaunus tērpus, pēc kuriem tagad bija radusies vajadzība, varēs iegādāties vienīgi pēc iziešanas no slimnīcas.

Pauls Zumbruhs piezvanīja un norūpējies apvaicājās par viņas labsajūtu.

-Man klājas lieliski, viņa pavēstīja.

-Paldies Dievam,, viņš atvieglots noteica. -Es smagi sevi strostēju jūsu dēļ, Līza. Man būtu vajadzējis jūs no tādas operācijas atrunāt.

-Kur nu -es priecājos, ka nolēmu to izdarīt.

-Vai drīkstu jūs satikt?

-Jā. Protams. Kāpēc gan ne?

Viņš ieradās agrā pēcpusdienā ar gaišsarkanu rožu pušķi. Līza, tērpusies zilo plūmju krāsas zīda rītasvārkā, ko viņai pēdējā dzimšanas dienā bija dāvinājis vīrs, sēdēja atpūtas krēslā savā istabā un gaidīja viņu. Advokāts pieklauvēja, pavēra durvis, pabāza galvu istabā un tūliņ parāvās atpakaļ.

Pēc mirkļa viņš pieklauvēja no jauna.

-Nāciet vien iekšā! -viņa uzsauca. -Tā esmu es-Viviana.

Vilcinādamies viņš paklausīja aicinājumam un platām acīm izbrīnījies uzlūkoja Līzu.

-Jūs gribat mani izjokot, viņš pēdīgi sacīja. Atzīstieties, ka tā ir. ,

-Nē, Paul. Tā tiešām esmu es. No pelēkas peles iztaisīta smuka meita. Viņa piecēlās, saņēma rozes un par pateicību noskūpstīja atnācēju viegli uz vaiga.

-Es to nespēju aptvert.

Līza līksmi smaidīja. -Traka lieta, vai ne? -Un viņa piezvanīja, izsaukdama māsu.

-Nē, nav jau seja vien jūs arī izturaties pilnīgi savādāk!

Skaistums esot jālolo un jākopj, māca profesors Šēnhūbers.

Jā, tur viņam taisnība.

-Pamazām pierodu apieties ar sevi kā ar lelli, pati ar savu lelli, kuru drīkstu izkrāsot un sapost.

-Man nekad nebija gadījies ievērot, ka jums ir zilas acis.

Līzai negribējās izskaidrot, ka viņa tagad valkā kontaktlēcas, tāpēc viņa tikai noslēpumaini pasmaidīja.

Ienāca māsa Ida. Līza viņai palūdza vāzi ar ūdeni, lai būtu, kur ielikt rozes.

Jaunā māsiņa paostīja puķu pušķi. -Ai, cik tās labi smaržo! Bet vakarā mums tās vajadzēs ielikt vannā. Viņa pārmiju paraudzījās gan uz Līzu, gan Paulu Zumbruhu.

Vai jūs nevēlētos pa tasei kafijas?

-Jā, atteica Līza, -mēs īstenībā jau gatavojāmies iet lejā uz kafetēriju.

-Labāk ne, Pauls aši iebilda.

Tad es jums atnesīšu kafiju šurp.

Līza atkal apsēdās vecajā vietā un norādīja uz krēslu arī Paulam.

-Kādi jums ir iebildumi pret kafetēriju?

-Man liekas, būtu vieglprātīgi, ja mēs kaut kur parādītos kopā.

-Vai tad es arī kādreiz nedrīkstu būt mazdrusciņ vieglprātīga? Līza jautāja, bet tad tūliņ pati arī atbildēja: Jums, protams, taisnība, Paul. Mana likme ir pārāk augsta. Tagad es nedrīkstu pati tīšuprāt zaudēt ieguvumu. Kā jums veicas ar maniem jaunajiem dokumentiem?

-Tā ir diezgan gara padarīšana.

Līza piecēlās un izņēma no atvilktnes aploksni.

-Es katram gadījumam jau nofotografējos pasei un personas apliecībai.

Viņš izvilka attēlus un tos apskatīja. Es neparko nebūtu domājis, ka tas ir iespējams, Līza.

-Lūkojiet labi ātri atradināties mani tajā vārdā uzrunāt. Es vairs neesmu Līza. Esmu Viviana Vāgnere.

Viņs iebāza aploksni ar fotoattēliem žaketes iekškabatā.

-   Man tas nemaz nenāksies grūti, jo tā vien liekas, ka kādreizējā Līza vispār vairs neeksistē.

-    Nekāds lielais zaudējums tas nav.

-Tā nu gan nesakiet! Viņa bija sieviete, kam piemita inteliģence un spēcīgs raksturs. Es viņu vērtēju ļoti augstu. -Viņš paliecās uz priekšu. -Līza… un tūdaļ pats sevi pārlaboja, Vivian. Es tagad saprotu, ka jūs gribat pārcelties uz Berlīni. Tas arī droši vien ir visprātīgāk. Bet sakiet tas taču nebūs uz visiem laikiem?

-Tik tālai nākotnei man plānu nav.

-Es iedomājos, ka pēc kāda laika, teiksim, varbūt pēc gada, mēs atkal satiksimies.

-Mēs tak pastāvīgi paliksim kontaktā.

Ienāca māsa Ida ar lielu baltu vāzi, vannasistabā piepildīja to ar ūdeni, glīti sakārtoja rozes un tad nolika vāzi uz naktsgaldiņa.

Līza viņai pateicās.

-Kafija arī tūliņ būs klāt, -māsiņa apsolīja un atstāja viņus divatā.

-Es vēlētos, lai jūs kļūstat mana sieva! -Zumbruhs grūšus izgrūda un pats nosarka.

Līza jutās mazliet aizkustināta, bet neslēpa pārsteigumu.

-Nu lai saka viens cilvēks! -viņa iesaucās. Un vēl nupat jūs negribējāt mani pat uz kafetēriju pavadīt!

-Tikai jūsu pašas drošības labad. Iedomājieties, ka varēja gadīties kāds, kas mani pazīst, un jūs kā paciente būtu viegli atrodama. Tāds ziņkārīgais papētītu, kurā nodaļā jūs esat ievietota, un ar to pašu jūs būtu atklāta.

-Nudien, tā varēja gadīties, -Līza piekrita.

-Līza… Vivian, tas bildinājums ir mana vislielākā nopietnība. Es necentīšos apgalvot, ka mīlu jūs pāri mēram, un kā lai es to varētu, man jūs tagad esat, varētu sacīt, sieviete ar divām sejām, bet vienu es zinu -es nemūžam nespētu atrast labāku sievu kā'jūs!

-Noteikti ne, Līza smaidīdama atteica. Es neuzgultu jūsu kabatai, un piedevām esmu pataisīta arī glīta.

-    Vivian! Lūdzu, nezobojieties par mani!

-Man gaužām žēl. Bet citādi es nespēju. Kad tad jums šitā spožā ideja iekrita prātā?

-Tad, kad jūs tikāt operēta. Tikai tad es skaidri\pjēdzu, cik drausmīgi justos, ja jums atgadītos kas ļauns.

-Ja tā, mīļo Paul, tad tas ir noticis par vēlu. Ja jūs būtu mani bildinājis pirms vārda maiņas un pirms skaistuma operācijas, tad es varbūt par to būtu domājusi savādāk. Tad jau nebūtu bijusi vajadzīga ne vārda mainīšana, ne operācija. Ar jūsu vārdu, jums blakus un ar savu veco ģīmi es būtu izturējusi visu. Par abiem mēs būtu pārliecinājuši presi par manu bezvainību. Jo nav domājams, ka advokāts būtu ar mieru precēt savu aizstāvamo, ja ap to plīvotu kaut vieglākā dvesma, ka tā nogalinājusi savu pirmo vīru.

Pagalam samulsis, viņš pārlaida plaukstu biezajiem tumšajiem matiem.

-Lūdzama, piedodiet man! Tas man nepavisam nebija prātā.

-Žēl. Tā būtu bijusi bēgšana uz priekšu un būtu man patikusi labāk nekā šī slapstīšanās.

Ienāca māsa Ida un ienesa paplāti ar divām tasēm, kafiju, cukura un krējuma traukiem. Līza māsiņai laipni pateicās un tad klusēdama nogaidīja, līdz tā iziet ārā.

-Vai pa šo laiku ir atrastas degbumbu metēju pēdas? viņa jautāja.

-Nē. Policija šajā gadījumā pārlieku centību neizrāda.

-Cik tipiski.

-    Un kas būs tālāk darāms ar māju?

-Lūdzu, parūpējieties, lai to, cik iespējams, nodrošina. Pagaidām provizoriski. Izremontēt varēs vēlāk. Pašreiz man ir diezgan lieli citi izdevumi. -Līza maziem malciņiem dzēra melnu kafiju. Pauls Zumbruhs pielēja kafijai krējumu, piebēra cukuru un domīgi pa tasi grozīja karotīti.

-Man nevajadzēja jums uzmākties ar bildinājumu, viņš nožēlodams ieteicās.

-Neraizējieties par to, Paul. Bildinājumus dzirdēt allaž ir patīkami, pat tad, ja tie tiek izteikti nereizē.

-Nu ar jūsu muti atkal runāja ciniskā Līza Hopfa.

-Tai jūs tik drīz vēl muti neaizbāzīsiet.

Vēlāk tajā pašā dienā profesors Šēnhūbers savā ambulances istabā vēlreiz pamatīgi apskatīja Līzas jaunizveidoto zodu un deguna dobumu.

-Pifeju zodam es izveidoju intraorali uz sulcus buccalis.

-   Aha, Līza noteica, gan tikai pa pusei orientēdamās latīņu nosaukumos, un klusībā nolēma vēlāk paskatīties vajadzīgajā grāmatā.

-Viss ir brīnišķīgi sadzijis, mīļā Vāgnera kundze, profesors ņēmās apgalvot. Varēšu ar tīru sirdsapziņu atlaist jūs uz mājām.

Šis atklājums Līzai nāca tik negaidīts, ka viņa nemācēja atrast nevienu vārdu atbildei.

-Jā, profesors apstiprināja, jūs sapratāt mani pareizi -varat doties uz mājām.

Līza sevī izcīnīja sīvu cīņu.

Profesors sāka kaut ko nojaust. Vai varbūt jūs nemaz to nevēlaties?

-   Es zinu, ka nevaru šeit palikt mūžīgi, Līza atteica, bet es būtu jums gauži pateicīga, ka jūs varētu kaut kā palabot manu augumu, tas vairs nesaderas ar manu jauno seju.

-Kā tad tā? Jūs taču esat smuidra un slaida.

-Plakana kā gludināmais dēlis.

-Plakanas krūtis vēlākos gados nenokaras.

-Tie vēlākie gadi man ir puslīdz vienaldzīgi, profesora kungs. Es gribētu tagad izskatīties labi, būt pievilcīga.

-Nu, varam apskatīties.

Liza paklausīgi noģērba savu zīda rītasvārku un novilka naktskreklu. Viņa nopriecājās, ka zem naktskrekla bija kājās biksītes. Viņai būtu nepatīkami vīrieša acu priekšā noģērbties kailai, kaut arī tas bija ārsts.

Profesors kritiski nopētīja viņas krūtis. -Tur nu patiešām nekā daudz nav.

-Es jau jums to teicu. Vai būs iespējams kaut ko līdzēt?

-Vai kādai sievietei jūsu ģimenē ir bijuši sarežģījumi ar krūtīm?

-   Man ne par ko tādu nekas nav zināms. Mātei ir nošļukušas krūtis. Viņa apgalvo, ka tas esot no zīdīšanas.

-Vai jūsu ģimenē ir vēža gadījumi?

-Vai ķirurģiska iejaukšanās var izraisīt vēzi? -Līza iztrūkusies jautāja. -Tad labāk neķerties klāt.

-Nē, nē, neraizējieties. Vēzis krūtīs pēc krūšu palielināšanas nerodas biežāk kā jebkuros apstākļos.

-   Bet kāpēc jūs jautājāt?

-Vienkārši rutīna. Lai iegūtu skaidrāku ainu. Oluži bez bīstamības tāda iejaukšanās tomēr nav. Jūs droši vien arī pati zināt, ka jebkura operācija ir saistīta ar zināmu risku.

-Jā, protams, zinu. Kas šinī gadījumā varētu būt visļaunākais?

-Var gadīties infekcijas. Bet, ņemot vērā, ka jūsu seja tik lieliski sadzijusi, man šķiet, jums nekādas briesmas nedraud. Tomēr nav izslēgta sacietējumu veidošanās, ja, piemēram, implantāts kaut kā sabīdās.

-Un ja tas notiek?

Tad operācija jāatkārto.

-Ja tik vien, tad esmu ar mieru riskēt, Līza apņēmīgi paziņoja. Un kā tas notiks?

-Krūšu krokas jums ir tik tikko manāmas, tomēr es katrā krūts krokā mazliet iegriezīšu, krūšgalu apvidum nepieskaršos, lai vēlāk nerastos traucējumi nepatīkamu izjūtu veidā. Pa iegriezumiem ievadīšu aiz krūšu dziedzera silikona implantātu. Tas ir viss. Ļoti vienkārša būšana.

-Es ļoti priecājos, ka apvaicājos jums par to, profesora kungs. Liza jau tvēra pēc naktskrekla.

-Stop! Vispirms man jūsu krūtis vēl jānomērī.

-Kādēļ?

-Var gadīties preoperatīvas asimetrijas.

-Cik tas nelāgi izklausās.

-Neraizējieties velti! Arī dabiskās krūtis tikai retumis ir pilnīgi simetriskas. Tāpat kā cilvēks vispār. Apsolu jums, ka palielinātās krūtīs būs īsts brīnumdarbs.

Un iznāca arī: vingras, jaunas kārdinošas krūtis. Tievās rētiņas izbaloja jau pēc divām nedēļām un bija vairs tik tikko samanāmas. Līza nebeidza vien sevi apbrīnot.

Taču beidzot tomēr tā diena pienāca. Klīniku gribot negribot vajadzēja atstāt. Pēc ilgākām pārdomām viņa pēdīgi izlēma atgriezties «Bavārijas sētā». Tagadējā izskatā ar jauno augumu un jauno seju neviens viņu neatpazīs. Viņa cerēja, ka tur nejutīsies kā svešā vietā. Šoreiz viņa noīrēja pieticīgu vienguļamu istabuL kas tomēr bija vēl pieticīgāka, nekā viņa bija iedomājusies. īstenībā tas bija gatavais būcenis, tomēr ar dušas telpu. Šaurība viņu netraucēja.

Biedēja viņu kas cits plašais vestibils un milzīgā ēdamzāle. Vislabprātāk viņa būtu darījusi tāpat kā savā pirmajā uzturēšanās reizē: lūgusi, lai maltītes pienes istabā. Viņai vajadzēja ļoti saņemties, lai liftā nobrauktu lejā un rosītos kā daždien cilvēks citu cilvēku vidū.

Vēl smagāku sevis pārvarēšanu prasīja iziešana ārpus viesnīcas. Viņu nebiedēja iespēja, ka tiks atpazīta, jo saprāts mācīja, ka tas ir gandrīz pilnīgi izslēgts, un tomēr uz ielas viņa jutās tik ārkārtīgi nedroša, ka vislabprātāk būtu jau pēc pirmajiem soļiem metusies atpakaļ meklēt glābiņu viesnīcā.

Viņa saprata, ka ir pārāk ilgi bijusi ieslodzīta. Jau visus tos | <

gadus, kopš bija sākusi kopt savu nelaiķa vīru, viņa tikpat kā neizgāja no mājas, izņemot iknedēļas braucienus uz aptieku.

Viņa bija tik nestabila, ka, ik soli sperot, baidījās paklupt vai pat nokrist; biedēja arī tas, ka viņai kāds varētu piegrūsties vai pat notriekt no kājām.

Tā kā viņa zināja, ka objektīvi šīs bailes ir pilnīgi nepamatotas, tad turējās tām pretī. Pēc visa, ko bija izcietusi un pārdzīvojusi, viņa negribēja tagad nonākt vēi arī psihiatra rokās. Tāpēc piespiedās ik rītu tūliņ pēc brokastīm iziet no viesnīcas un apmest līkumu apkārt Promenādes laukumam. Divdesmit minūtes tā nostaigājusi, viņa, sviedros samirkusi un pagalam pārgurusi, iebēga atpakaļ viesnīcā. Par spīti

bailēm, viņa tomēr no šīm pastaigām neatteicās un cīnījās visiem spēkiem, lai nekļūtu par kādas fobijas upuri.

Pamazītēm viņa paplašināja pastaigu loku, pēc kāda laika sasniedza Kārļa laukumu, kur vienmēr apgrozījās daudz cilvēku, un, kad vispēdīgi nostaigāja līdz Marijas laukumam, tad saprata, ka visļaunākais pārvarēts. Beidzot viņa sāka atveseļoties.

Nākamajā dienā viņa devās iepirkties, lai iegādātos visu to, pēc kā jau sen bija vajadzība. Viņa nopirka brūnrūtotu smilšu krāsas kostīmu ar vēl otriem brūniem svārkiem un garās bikses, divas blūzes, divus džemperus, sportiska piegriezuma mēteli. Viņai iepatikās drēbju pielaikošana, kur lielā spogulī varēja pati apbrīnot savu skaisto augumu un izjust pārdevēju vārdos neizteikto skaudību. Labprāt viņai būtu gribējies sapirkt vēl daudz ko vairāk, tomēr viņa apvaldījās, iegriezās vēl vienīgi apavu veikalā, kur nopirka vienas augstpapēžu kurpes, vienas ar zemiem papēžiem un zābaciņus. Visu pārējo, kas nepieciešams, viņa nolēma pakāpeniski iegādādies Berlīnē.

Tanīs gados, kad kopa slimo vīru, viņa gandrīz baltajā virsvalkā vien nostaigāja un tikpat kā nekā no apģērbiem nenopirka. Vīrs viņai bija uzdāvinājis zilo plūmju krāsas ritasvārku, kas īsto efektu ieguva tikai tagad, kad viņas mati bija rūsganbrūnā krāsā, un vēl dažādus naktskreklus, kas vēl bija derīgi valkāšanai. Atgriezusies viesnīcā, viņa savu melno un gaišzilo kleitu, ko pēdējā laikā bija rotājusi ar raibiem lakatiņiem, iestūķēja papīrgrozā. Neba tāpēc, ka kleitas nebūtu valkājamas, bet tāpēc, ka nespēja vairs uz tām pat paskatīties.

Dienā pirms izlidošanas viņa sastapās ar Paulu Zumbruhu Kēnigshofas viesnīcas vestibilā. Turp viņa devās kājām, apzinādamās, ka savā jaunajā kostīmā un dabiskā zīda blūzē izskatās burvīga, un tomēr, šķērsojot Kārļa laukumu, viņai no jauna uzmācās paniskas bailes.

Gaisā bija jūtamas pavasarīgas dvesmas.

Pauls Zumbruhs viņu jau gaidīja. Viņai ienākot, tas pietraucās kājās, un no iemirdzēšanās tā acīs viņa saprata, cik ļoti tam patīk. Bet vārdos viņš par to neieminējās, un Līza bija viņam pateicīga par smalkjūtīgo iejutību.

Viņi apsēdās pie Paula galdiņa. Viņš izņēma no portfeļa dažādus dokumentus, kas visi bija izdoti Minhenē: viņas jauno pasi, personas apliecību, mašīnas vadītāja licenci un viņas pārtaisīto dzimšanas apliecību, kurā bija rakstīts, ka «bērna Līzas llopfas vārds tagad ir Viviana Vāgnere».

-Es jums pateicos, Paul, viņa sacīja, ļoti pateicos par visu. Viņa jau grasījās noglabāt dokumentus rokassomiņā.

-Jums visi dokumenti vēl jāparaksta, viņš paskaidroja.

-Šeit un tūliņ?

-Noteikti manā klātbūtnē. Īstenībā jums būtu vajadzējis to izdarīt iestādē, kur tie izdoti. Viņš pasniedza Līzai savu lodīšzīmuli. Uzskatiet mani par šo iestāžu pārstāvi.

-Bet es vēl nemaz neesmu pavingrinājusies.

-Rakstiet bez vingrināšanās. Vienkārši rakstiet, un viss.

Viņa darīja, kā viņai likts, un beigās bija ar rezultātu itin apmierināta.

Pauls izņēma pasi viņai no rokas. Nu redziet, izskatās pavisam labi.

Klusinātā balsī Līza piebilda:

-Pēc rokraksta mani varētu uzreiz atpazīt.

-Noteikti. Un pēc jūsu pirkstu nospiedumiem arī. Bet neuztraucieties un nelauziet galvu par to. Kamēr jūs nebūsiet iepinusies kādā jaunā kriminālnodarījumā, neviens nepūlēsies jūs atmaskot. Bet, ja iepiņķēsieties, tad tik un tā vajadzēs atzīties.

Līza atņēma viņam pasi un kopā ar pārējiem dokumentiem noglabāja rokassomiņā, piebilzdama:

-Kāds neaprakstāms mierinājums!

-Kas īsti būtu darāms ar jūsu automobili?

-Tas piederēja manam vīram. Pārdodiet to! Man tuvākajā nākotnē automobilis nebūs vajadzīgs.

-Un kā būs ar māju? Kaut kad taču to vajadzēs salabot.

-To es atstāju jūsu ziņā. Tā kā Arturam novēlētas tiesības tur dzīvot, tad māju pārdot nebūs iespējams. Ja jūs atrastu tai īrniekus, tad vajadzētu izvākt mēbeles un nodot glabāšanā, vismaz vērtīgākās. Varbūt Arturs vai Evelīne grib kādus priekšmetus paturēt. Apjautājieties, lūdzu.-Līza piecēlās.

-   Palieciet jel vēl brītiņu!

Viņa paklausīgi apsēdās.

-Te būs biļete jūsu lidojumam uz Berlīni, viņš sacīja un pasniedza Līzai aviobiļeti.

Liza pateicās un to noglabāja.

Man tik ļoti gribētos jūs pavadīt uz lidostu, viņš ar nožēlu sacīja.

-Es zinu, Paul. Bet būs labāk, ja mēs no tā atteiksimies.

-Vai jūs no mātes atvadījāties, Vivian?

Līza ievēroja, cik viegli un vienkārši no viņa mutes šoreiz bija atskanējis viņas jaunais vārds.

-Jā, viņa atteica, pa telefonu.

-Māte tātad nemaz nezina, cik lielā mērā jūs esat pārvērtusies?

-Es viņai to pāstāstīju. Ja jau mātei ļoti būtu gribējies mani redzēt, es būtu ar viņu satikusies. Bet nūjā, jūs jau zināt, kāda viņa ir. Māte beidzot ir atradusi dzīvokli, un tas viņu interesē daudz vairāk nekā viss pārējais.

-Jums vajadzētu padomāt par to, Vivian, vai nederētu sacerēt arī jaunu biogrāfiju.

-Nē, Paul, tas prasītu pārāk lielu piepūli. Cik es esmu iepazinusi cilvēku dabu, jau tagad zinu, ka neviens īpaši par manu izcelsmi neinteresēsies. Ikviens taču daudz labprātāk runā par sevi.

-Vai es arī, Vivian?

-   Nē. Jūs gan ne. Īstenībā es taču pārjums nezinu itin neko.

-Tā klientam pret advokātu ir pilnīgi normāla attieksme. Bet mēs varētu tur šo to grozīt, kā jums šķiet? Es varbūt drīkstu jūs uzaicināt kopā ar mani paēst?

Viņa vilcinājās, jo karsti vēlējās pēc iespējas drīzāk tikt atpakaļ savā viesnīcas istabiņā.

-Šī ir mūsu pēdējā diena, viņš nelikās mierā, un es esmu lūdzis mums rezervēt galdiņu.

-Lai tad arī iet, Paul, viņa sacīja, tam uzsmaidīdama. -Būsim vismaz vienreiz vieglprātīgi.

-Ja mani šeit kāds atpazīs, tad vienīgi pabrīnīsies, kā man izdevies atrast tik daiļu sievieti.

-Nu, nu, Paul, nevlzējieties! Jūs gaužām labi zināt, ka esat izskatīgs vīrietis. Bet varbūt vēlaties, lai es to vēl nepārprotami apstiprinu?

-Jā, tieši to es vēlos, viņš atteica, greizi pasmaidīdams. -Mums, vīriešiem, tik reti gadās saņemt kādu komplimentu.

Līza iesmējās. Ak jūs nabaga vīrieši!

Abi kopā viņi izgāja no vestibila un liftā uzbrauca līdz restorānam. Mazajā, greznajā kabīnē Līza advokāta tuvumā sāka justies neveikli. Viņš to uzlūkoja tik maigām acīm, ka tā iztrūkās vai tikai viņš tūliņ to neapskaus un nesāks skūpstīt. Viņa jau sāka prātot, kā Paulu atvairīt, lai neaizvainotu. Viņš bija tās labā tik daudz darījis, un arī nākotnē tā būs no viņa lielā mērā atkarīga. Taču vai nu viņš nolasīja, ko Līza domā, vai arī nejuta, ka pilnībā pārvalda situāciju, jo vienā rokā turēja portfeli, bet pār otru bija pārlicis mēteli. Katrā ziņā nekādi starpgadījumi nenotika.

Restorāna stāvā viņš nodeva mantas garderobē, bet Līza lielajā sienas spogulī pārbaudīja savu atspulgu. Turklāt viņa pabrīnījās pati par sevi. Senāk viņai nebūtu ne prātā ienācis tā darīt.

Lai nokļūtu pie galdiņa, ko Pauls Zumbruhs bija lūdzis viņiem rezervēt, vajadzēja šķērsot visu restorānu. Daži viesi pie citiem galdiņiem pacēla galvas un noskatījās uz Līzu, bet viņa brīnumainā kārtā jutās pavisam droša un gāja, stalti izslējusies. Viņa apzinājās, ka mierīgi var rādīties šinī elegantajā sarkano paklāju, kristāla lustru un mirdzoši baltā damasta vidē. Viesmīlis pakalpīgi gāja viņiem pa priekšu un atvilka krēslus no galdiņa, lai viņi varētu apsēsties.

Skats, kas pavērās pa logu, bija iespaidīgs. Milzīgajā laukumā Kārļa vārtu priekšā ņirbēja un mutuļoja satiksme. Platās kolonnās slīdēja daudzkrāsaini automobiļi, tika sarkanās signāluguns aizturēti, lai visi vienādā ātrumā slīdētu tālāk, tikko luksuforā uzmirgoja zaļā gaisma. No strūklakas otrpus laukumam vēl necēlās augšup ūdensloki. Tomēr strūklakas baseina malas bija apsēduši piekusuši tūristi, nebaidīdamies pagaidām vēl aukstā laika. Atpūzdamies tie pētīja kartes un apspriedās ar ekskursiju vadītājiem.

Līza un Pauls Zumbruhs pie raibās, bez mitas mainīgās ainavas ilgi acis nemieloja. Papētījuši ēdienkarti, viņi izšķīrās par jēragaļas karbonādi ar zaļajām pupiņām. Sēžot pie sarkanvīna pudeles, Pauls Zumbruhs sāka stāstīt par sevi.

Viņš bija vadījis laimīgu bērnību līdz divpadsmit gadu vecumam, kad vecāki bija izšķīrušies. Tēvs, arhitekts, kopš tā laika pazuda no viņa redzes loka, toties māte jo vairāk nodevās abu bērnu Paula un viņa vecākās māsas audzināšanai. Skolā viņam vedies viegli, tomēr māsa visu laiku bijusi pāris soļu priekšā, par ko viņš allaž ļoti dusmojies. Sākumā Pauls vēlējies kļūt par ārstu, bet iestājpārbaudījumus izturējusi vienīgi māsa. Tomēr jau divdesmit gadu vecumā tā studijas pametusi un apprecējusies. Laulība gan pa šo laiku paputējusi, bet viņam tomēr no tās tikušas divas burvīgas māsasmeitiņas.

Līzai nācās ļoti grūti noklausīties garajā stāstā. Viņa pirmā nelaimīgā mīla deju stundu dzīves posmā, tāpat arī vēlākā, laimīgā mīla studenta gados, kas arī nebija ilga viņai šķita pilnīgi nenozīmīga. Tomēr viņa to neizrādīja, īstajos brīžos uzdeva īstos jautājumus un raudzījās stāstītājā lielām acīm.

Piepeši viņa atskārta, ka Paulam visi šie notikumi ir nozīmīgi un vainīga ir viņa, ja neprot tos pienācīgi novērtēt. Pēdējos mēnešos viņa visu laiku bijusi tik ļoti nodarbināta ar sevi, ka paguvusi aizmirst domāt arī par citiem cilvēkiem. Jākļūst citādai, noteikti jākļūst citādai. Nedrīkst vairs ilgāk uzskatīt sevi par pasaules nabu.

Viņš turpināja stāstīt arī vēl tad, kad jau bija atnesti ēdieni.

-Lūdzu, Paul, -Līza maigi aizrādīja, tagad ķerieties pie ēšanas.

-Vai es jūs garlaikoju?

Līza drosmīgi izturēja viņa gudro acu skatienu, pat plakstus nesamirkšķinājusi.

Nē, viņa apgalvoja, tieši otrādi. Bet atdzisusi jēragaļa ne pēc kā negaršo.

-Tur jums, protams, taisnība, viņš noteica.

Vēlāk, kafiju dzerot, Līza viņu iztaujāja sīkāk, lai viņam, tomēr galvenokārt pati sev, pierādītu, cik vērīgi ieklausījusies stāstā. Jautāja, kādēļ izjukusi viņa vecāku laulība. Vai mātes dzīvē pēc tam uzradies cits vīrietis, un kādas tagad izveidojušās viņa attiecības ar tēvu.

Kad šī saruna bija beigusies, viņiem abiem palika apziņa, ka savās attiecībās viņi pagājušies krietnu gabalu uz priekšu. Viņš jutās pietuvojies Līzai, kuru tagad konsekventi uzrunāja par Vivianu, bet viņa sāka cerēt, ka turpmāk iemācīsies pārvarēt savu egocentrismu.

Izvākšanās no viesnīcas norisēja ļoti vienkārši. Viesnīcas zēns nonesa lejā no Līzas istabas abus koferus un iekrāva tos pie viesnīcas jau piebraukušajā taksometrā. Līzai atlika vairs tikai samaksāt lēsi. Slaidā solī viņa ar somiņu vienā romā un jauno, vieglo mēteli pār otru roku izgāja uz ielas un iekāpa mašīnā. Viņa priecājās par gaidāmo ceļojumu.

Minhenes-Rīmas lidostā situācija pārvērtās nepatīkamāka. Taksometra šoferis, kam viņa bija iedevusi labu dzeramnaudu, gan izcēla koferus no bagāžnieka un nolika uz ietves lidostas ēkas priekšā. Bet tad pasmaidīdams piesita divus pirkstus pie cepures naga un aizbrauca. Neviena nesēja tuvumā neredzēja. Gribot negribot Līzai neatlika nekas cits kā ķerties klāt un stiept savus čemodānus pa slīpo uzeju iekšā lidostā, kuras stikla durvis, par laimi, viņas priekšā mehāniski atvērās.

Lidostas lielā zāle šķita neizmērojami milzīga; pie neskaitāmajiem lodziņiem stāvēja ceļotāju rindas. Pieaugušie pa vienam vai grupās, citi ar bērniem pie rokas, citi ar suņiem pie pavadas spiedās stāvētājiem garām, grūstīja Līzu, kas gandrīz sapinās kāda suņa pavadā. Piekususi viņa apstājās un palika pie zemē noliktajiem koferiem stāvam. Viņa juta no jauna veļamies virsū paniku, ko domājās jau pārvarējusi. Visapkārt nebija nevienas vietiņas, kur varētu aizbēgt.

Viņai priekšā iznira un nostājās liela auguma gaišmatains jauneklis.

-Vai varu jums palīdzēt? viņš jautāja.

Trakajā pārbīlī viņa jautājumu ne lāgā dzirdēja, ne saprata, tikai briesmīgi iztrūkās.

-Lūdzu, viņa stomīdamās izdvesa, ejiet projām!

Puisis nebija iebiedējams. Es jautāju, vai nevaru jums kaut kā palīdzēt, -viņš atkārtoja skaļā balsī, uzsvērdams katru vārdu.

Līza paraudzījās viņā platām acīm. Savu mūžu viņa nebija piedzīvojusi, ka svešs vīrietis ne no šā, ne no tā viņai piedāvā palīdzību. Bet tad atskārta, ka tas piederas pie viņas jaunās dzīves, un gaiši pasmaidīja.

-   Are, tas jau ir labāk! puisis viņu paslavēja. Vēl nupat jūs izskatījāties kā pārbiedēts trusis.

-Es vēl nekad neesmu lidojusi, viņa atzinās.

-Uz kurieni jūs dodaties?

-    Uz Berlīni.

-Cik brangi sagadījies. Es arī lidoju turp. Un ar kādu lidmašīnu? Pan Am'l

-Jā, šķiet gan.

-Parādiet man savu biļeti.

Viņa izvilka biļeti no mēteļa iekškabatas un pasniedza to jauneklim.

-Divpadsmitos trīsdesmit piecās? Mana lidmašīna. Un pasmaidīdams viņš priecīgi piebilda: -Lai nu viens man vēl saka, ka dzīvē neesot laimīgu nejaušību! Tagad vispirms piereģistrēsim jūs. Viņš pacēla koferus. Sasodīts! Šitais gan ir smags. Kas jums tur iekšā -ķieģeji vai telefona abonentu saraksti?

-   Profesionālā literatūra.

Mērķtiecīgi pa priekšu iedams, viņš aizveda Līzu pie Pan American World Airways lodziņa, nostājās rindā Līzai blakus un, kad pienāca viņas kārta, uzcēla koferus uz svariem. Līza uzrādīja biļeti un varēja doties tālāk.

-Tā. Tik tālu mēs nu būtu, viņš apmierināts konstatēja, viegli satvēra Līzu aiz augšdelma un stūrēja uz uzgaidāmās zāles pusi. Kas gan iedomājies tik vāru būtni kā jūs palaist vienu pašu tālā ceļā!

-Tā diemžēl sanācis, Līza atteica, gandrīz it kā atvainodamās.

Viņš turējās blakus un noraudzījās lejup. Sastrīdējāties ar draugu? Ak, piedodiet jel! Tā nepavisam nav mana darīšana. Bet tāds es esmu pagadījies. Mani, starp citu, sauc par Svenu Milleru.

Viņa pacēla galvu un pasmaidīja.

-Viviana Vāgnere, viņa nosauca ari savu vārdu, un šajā mirklī, kā vēlāk atcerēdamās saprata, viņa beidzot bija izmaukusies no Līzas ādas un kļuvusi par Vivianu Vāgneri.

Sāka jau svīst gaismiņa, kad Viviana Vāgnere atgriezās no garā ceļojuma pa pagātni. Savā zīda kimono viņa bija krietni izvēsusi un jutās ļoti nogurusi. Ilustrētais žurnāls, atšķirts pie raksta «Līza Hammere aukstasinīga slepkava?», vēl aizvien gulēja viņai priekšā uz virtuves galda. Viņa apņēmīgi piecēlās, pārlocīja žurnālu vidū un iemeta to atkritumu vadā. Viņa dzirdēja, kā tas notenterēja pa vadu lejup, bet skaidri apzinājās, ka tik viegli pagātne nav pieveicama. Tomēr šonakt viņa neko izšķirošu izdomāt nespēja. Kaut arī ritrītā varēja izgulēties, cik ilgi gribēsies, tagad tomēr bija pēdējais laiks likties gulēt. Lai nebūtu nekādu traucējumu, viņa atvienoja durvju zvanu un izvilka telefona vadu no rozetes. Iegriezusies vēlreiz vannasistabā, viņa pēc tam iegāja guļamistabā, atraisīja kimono jostu, izlobījās no tā, pārmeta

to pār krēsla atzveltni un izkāpa no siltajām jērādiņu čībām. Platajā gultā Viviana omulīgi izstaipījās un pagriezās uz sāniem. Tomēr tik ātri, cik bija cerējusi, viņa tomēr nespēja atslēgties no atmiņām.

Nu cita pēc citas sāka raisīties atmiņas par studiju gadiem šeit Berlīnē. Svens Millers, kas pats bija Brīvās Universitātes students, palīdzēja viņai iejusties. Viņi, protams, samīlējās. Svena siltā sirds un sirsnīgais dzīvesprieks Vivianai bija īstā debess svētība, un nepagāja ilgs laiks, līdz viņa padevās Svena valdzinājumam. Ļoti atšķirīgi no Pētera Milca Svens bija maigs, uzmanīgs, iejūtīgs, pirmais vīrietis, kam izdevās atmodināt viņā kaisli. Svens pats par to jutās laimīgs un lepns.

Reiz viņš pat sacīja: Es saprotu, ka tās ir gatavās blēņas, bet sākumā tu man šķiti kā nepiedzīvojusi jaunava, kā burvīga ledus princesīte.

Daudz laika viņi nevarēja viens otram veltīt, jo mācībām abi ierādīja galveno vietu savā dzīvē. Bet tanīs reizēs, kad bija kopā, viņi dzēra prieku pilniem malkiem. Kad Svens bija izturējis pēdējo valsts eksāmenu, viņam vajadzēja atgriezties savā dzimtajā pilsētā. Tās bija grūtas atvadas, Vivianai grūtākas nekā viņam, viņa to arī atzina. Ne reizes viņš pat ieminējies netika par to, ka varētu ņemt Vivianu līdzi savā jaunajā dzīvē. Viņai tāds aicinājums, protams, būtu bijis jānoraida, un tomēr gauži būtu gribējies vismaz to dzirdēt. Varbūt viņš to juta un savukārt nevēlējās piedzīvot atraidījumu. Tālab viņš tikai pateica: -Mēs paliksim kontaktā,-un kādu laiku Viviana šai norunai cieši ticēja. Viņi sazvanījās, vēstules ceļoja šurp un turp, līdz viņa atskārta neizbēgamo patiesību, ka viss pagājis un beidzies.

Vēlāk viņa saprata, ka tā labi vien bijis. Ar Svenu kopā pavadītajā laikā viņai visu dzīvi aizpildīja tikai studijas un viņš. Vēlāk viņa sāka apjēgt, ka ir arī citi cilvēki, kas par viņu interesējās, un ka arī paši ir to vērts, lai viņa painteresētos par tiem. Vivianai izveidojās draugu loks -jauni cilvēki, galvenokārt studenti un studentes, kas pulcējās ap viņu, nodibinājās kontakti, kādu viņai senāk nekad nebija bijis un pēc kādiem Viviana pastāvīgi bija ilgojusies. Viņa sāka justies brīva un atraisīta, modās jaunas cerības. Tāda viņa bija izvērtusies, kad reiz kādās viesībās iepazinās ar Herbertu Cinku, kas Vivianai kļuva daudz dārgāks un vērtīgāks par visiem pārējiem cilvēkiem. Tas bija vīrietis, ko viņa mīlēja, ar ko gribēja dzīvot kopā, kas gribēja ar viņu apprecēties. Tieši šinī Vivianas dzīves brīdī, pašā tikko sasniegtajā virsotnē, viņu panāca pagātne.

Ja būtu bijis iespējams aiziet ar Herbertu uz dzimtsarakstu biroju, necejot augšā pagātni un viņam visu neizstāstot, Viviana varbūt dotos turp. Bet tas nebija iespējams. Laulības noslēgšanai ar viņas personas dokumentiem vien nepietiks, būs jāliek galdā dzimšanas apliecība, un līdz ar to viss nāks gaismā.

Viņa, protams, bija pakoķetējusi arī ar domu, ka varētu visas formalitātes nokārtot viena pati, tā ka Herberts viņas dokumentos nedabūtu pat ieskatīties. Bet Viviana saprata, ka ari tas nav iespējams. Tā būtu skaidra krāpšana, un uz blēdību viņa savu laulību nevarēja un negribēja dibināt. Tomēr drosmes šim vīrietim visu pateikt arī nebija. Bailes zaudēt viņa uzticēšanos, bailes, ka viņš varētu tai nenoticēt, varētu to vairs nemīlēt, bija pārāk spēcīgas.

Ko tagad darīt?

Es nedrīkstu pati sevi tracināt, viņa domāja, gan jau kaut kāda izeja būs atrodama. Visam allaž var atrast atrisinājumu. Gan jau rīt man kaut kas ienāks prātā. Rīt.

Ar šo domu viņa pēdīgi iemiga.

Tomēr īstā ideja, kā viņa varētu savu dzīvi iegrozīt uzradās tikai pēc vairākām dienām, turklāt pavisam nejauš

Viņa bija gribējusi pajautāt padomu vienam no saviem profesoriem: sākt specializēties vai arī vispirms uzkrāt bagātāku pieredzi vispārējā medicīnā? Viņai tika noteikta tikšanās, bet, kad Viviana iegāja uzgaidāmajā istabā, izrādījās, ka profesors vēl nav atgriezies. Tā kā Vilmersdorfas slimnīcā viņu labi pazina, sekretāre viņu uzaicināja pagaidīt profesora darbistabā. Tur iegājusi, Viviana neapsēdās, lai nebūtu jālec kājās, kad profesors ienāks. Viņa tātad palika stāvot ļoti eleganti iekārtotajā telpā. Uz rakstāmgalda gulēja jaunākais «Vācu ārstu žurnāla» numurs. Viviana nodomāja, ka nebūs indbkrēti, ja viņa žurnālu pašķirstīs. Atšķīrusi redzēja, ka tur ievietoti vairāki derīgi raksti, ar kuriem tā labprāt būtu iepazinusies, bet saprata, ka tik īsā brīdī izlasīt nepaspēs. Tžipēc viņa šķīra tālāk, līdz nonāca pie sludinājumiem, kuros tika pieprasīti ārstu aizstājēji atvaļinājuma laikā. Pēkšņi viņas skatiens pielipa vienam sludinājumam, kaut arī tas nebija tāds, kas pats lec acīs, bet viņai bija pazīstams tiklab ārsta vārds, kā arī vietas nosaukums: «Doktors Krancs, praktiskais, ārsts, meklē aizstājēju aprīlī un maijā.»

Viviana juta, kā asinis saskrien galvā un viņa kļūst kā elektrizēta. Viņa pat nepamanīja, ka istabā bija ienācis profesors.

-Nu, mana mīļā, jaunā kolēģe, jūs vēlējāties mani sastapt? -Viņš pastiepa tai pretī siltu, mīkstu roku.

-   Lūdzu, atvainojiet mani, profesora kungs, viņa sacīja ar to starojošo smaidu vaigā, kas viņai bija kļuvis par otru dabu. Man ļoti steidzami jāparunā pa telefonu.

-Nu tad parunājiet vien, -profesors tēvišķīgā iecietībā noteica. Minūtes piecpadsmit es te noteikti vēl būšu.

-Pateicos, profesora kungs, Viviana atsaucās un aši izmetās ārā.

Viņa aizdrāzās pa gaiteni un lejā pa kāpnēm uz lielo vestibilu, kur bija publiskā maksas telefona kabīne. Par laimi, tā bija brīva. Izziņu birojs Vivianai nebija vajadzīgs, Rodenbergas kodu viņa zināja un doktora Kranča numuru būtu varējusi vai nodziedāt. Viņa piezvanīja. Vispirms atsaucās māsiņa, tad pie aparāta pienāca pats doktors Krancs.

-   Runā doktore Viviana Vāgnere no Berlīnes, viņa aizelsusies steidzīgi sacīja. -Es interesējos par aizstājēja vietu atvaļinājuma laikā.

-   Berlīne gan iznāk tā patālāk, ko?

-   Tas man neko nenozīmē. Es esmu no Minhcnes.

-Vai jums jau ir ārstes pieredze?

-Pats par sevi saprotams.

-Tad atsūtiet man visus vajadzīgos papīrus.

-Aizsūtīšu. Bet, lūdzu, nelieciet vēl nost klausuli! Man ir ārkārtīgi svarīgi dabūt šo aizstājēj vietu.

-Ja gribu teikt taisnību, pēc balss jūs man izklausāties stipri jauna.

-Man ir trīsdesmit divi gadi.

-Mani gan vienmēr ir aizstājuši tikai vīrieši.

-Kālab gan jūs negribat saviem pacientiem vienreiz par aprūpētāju novēlēt arī sievieti? Es protu apieties ar cilvēkiem, ticiet man.

-Kāpēc gan ne? Es jau šinī brīdī jūtu, ka jūs veikli taisāties mani aptīt ap pirkstu.

-Es strādāšu bez atalgojuma. Tikai par uzturu un mitekli.

-Hm, hm. Tas jau izklausās glauni. Vai varat man arī paskaidrot, kādēļ tik neatlaidīga gribēšana?

-Man ir ļoti svarīgi atrasties Dienvidvācijā, un tieši aprīlis, maijs būtu ārkārtīgi piemērots laiks.

-Jūs tātad gaidāt, lai es jūs pieņemu? Tagad, tūliņ uz vietas?

-Lūdzu! Kad vada viņā galā viss palika klusu. Viviana piebilda: -Ja jums mani izglītības papīri nepatiks, bet tas nevarētu būt, jo valsts eksāmenus esmu izturējusi ar izcilību, tad jau jūs vēl varēsiet pārdomāt.

-Jūs, šķiet, esat īsts brīnumbērns.

Nepavisam. Es pat diezgan vēlu sāku studēt. Gandrīz jau viņai izspruka atzīšanās, ka pirms tam viņa bijusi medmāsa, tomēr izdevās laikus apvaldīties. Doktors Krancs nebija muļķis, viņš itin labi spētu savilkt dažus galus kopā.

-Pierunājāt, viņš noteica, -pamēģināšu ar jums, bet tikai ar norunu, ka jūs atbrauksiet jau pēdējā marta nedēļā un sāksiet strādāt. Man tomēr jāpārbauda, vai tiešām būsiet īstais cilvēks manai praksei.

Saprotams! Viviana gandrīz iegavilējās. Pasakiet tikai, kad tieši man jāierodas. Man patlaban kalendārs nav>pie rokas.

-Teiksim -divdesmit otrajā martā. Tas iekrīt svētdienā. Vai jums ir automobilis?

-Nē. Bet ir tiesības vadīt mašīnu.

-Tad jums vajadzēs kaut kā sagādāt mašīnu. Manējā būs vajadzīga man pašam, ar ko braukt uz saulainajiem dienvidiem.

-Tā nav nekāda problēma, doktor Kranc. Ieradīšos pie jums automobilī. -Pārmijusi ar dakteri vēl pāris parastu atvadu frāžu, Viviana nolika klausuli. Tas nu bija nodarīts. Viņa, protams, nezināja, ko īsti cer sagaidīt no uzturēšanās Rodenbergā. Ideja bija uzradusies tik pēkšņi, ka viņai nebija atlicis ne brītiņš laika par to padomāt. Bet viņai bija pavisam droša izjūta, ka varbūt izdosies kaut ko iekustināt, ja vēlreiz atgriezīsies notikuma vietā.

Savam draugam Viviana, protams, to paskaidrot nevarēja. Herbertam Cinkam viņas ideja pavadīt divus mēnešus kaut kādā Augšbavārijas pilsētelē likās gluži vienkārši vājprātīga. Turklāt Viviana par to bija sākusi runāt cik vien iespējams saudzīgi. Pirms tam viņa savā mājā bija sagatavojusi nelielu gardu maltīti. Viņi bija dzēruši vīnu un mīlējušies. Tagad viņi gulēja Vivianas platajā gultā. Viņa bija nolikusi galvu viņam uz krūtīm, un viņš taustījās pēc cigaretes.

-Tas ir stulbākais, ko es jebkad esmu dzirdējis, viņš apskaities sacīja un paslējās, tā ka viņas galva noslīdēja uz spilvena.

-Nepavisam, Herbert. Es par to aprunājos arī ar savu profesoru, un viņš pret to izturas atzinīgi.

Herberts bija aizkūpinājis cigareti un nu enerģiski pūta dūmus ārā pa nāsīm.

-Tas tavs profesors man bijis nebijis.

-Tā būs brīnišķīga iespēja pārbaudīt, vai es vispārējai praksei esmu derīga.

Viņš nolika pelnutrauku uz krūtīm. Diezin kāpēc lai tu nebūtu derīga?

-Teorētiski jau tā būtu, tev taisnība, bet man tas jāpārbauda ari praktiski. Pēc tam es skaidri zināšu, vai palikt par vispārēju ārsti vai tomēr specializēties.

-Par to līdz šim nav bijis ne runas. Es nodomāju, ka nu tu beidzot esi izstudējusies.

-Man pašai arī tā likās. Bet tad es padomāju. Speciālists, zināms, nopelna daudz vairāk, turklāt ir pasargāts no tā, ka viņu var jebkurā dienas vai nakts brīdī izsaukt pie slimnieka. Tādā ziņā tas arī mums abiem būtu labāk. Viņa to noskūpstīja uz pleca.

-Ja tu vispēdīgi varētu izlemt, ka apprecēsies ar mani, tad es samierinātos pat ar šo atšķirtības laiku.

-Nu tu runā tādu valodu, kas man nepatīk, viņa sacīja un uzslējās sēdus. -Tiesības uzstāties par manu kungu un pavēlnieku es tev nepiešķiršu arī laulībā.

-    Nu piedod. Tu gluži labi saprati, ko es ar to gribēju sacīt.

-Tagad man arī gribas cigareti, viņa sacīja, bet tūdaļ pārdomāja citādi un ieteicās: Nē, labāk aiziesim otrā istabā un iedzersim vēl pa malkam vīna.

Viņa aši izkāpa no gultas, uzvilka mugurā kimono un ieslīdēja siltajās čībiņās.

Viņa ienesa no virtuves jaunu vīna pudeli, tīras glāzes un salika visu uz zemā galdiņa pie tahtas savā praktiski, bet omulīgi iekārtotajā dzīvojamā istabā. Viņa tikko bija piepildījusi glāzes, kad nopakaļ iznāca arī Herberts. Viņš bija uzģērbis pusgaru baltu frotē peldmēteli, kas Vivianas dzīvoklī stāvēja viņa pastāvīgā rīcībā un ko Viviana pati dažkārt uzvilka mugurā, lai gan tas viņai bija daudz par lielu. Biezie gaišie mati viņam bija sakrituši nekārtībā pār augsto pieri tieši tā, kā Vivianai vislabāk patika.

-Ai, Herbert, viņa ieteicās, tu taču zini, ka es tevi no visas sirds mīlu.

-Tikai to nevar sevišķi samanīt.

-Arī pašlaik ne?-viņa smaidīdama jautāja un ieritinājās uz tahtas.

-   Man ar seksu vien nepietiek.

-It kā mūsu attiecībās nekā cita nebūtu. Viņa nodzēra malku vīna.

Viņš aizkūpināja jaunu cigareti un pasniedza to Vivianai. Tā bija maiguma izpausme, kas Vivianu allaž no jauna aizkustināja.

Paldies, mīļais. Viņa ievilka dūmu. Redzi, Herbert, šī šķiršanās, kā tu visu laiku to dēvē…

Herberts apsēdās krēslā viņai pretī. Kā gan citādi lai to nosauc?

-…ienesīs galīgu skaidrību arī mūsu jūtās.

-Es par savējām esmu pilnīgā skaidrībā.

Man tādas skaidrības diemžēl vēl nav. Es zinu, ka mīlu tevi, bet man vēl nav drosmes izlemt par apprecēšanos. Kad būšu pilnīgā vientulībā nokvernējusi divus mēnešus tanī tālumnieku kaktā, tad…

Viņš skadri pārcirta iesākto teikumu: -Nestāsti man tādas pasaciņas! Tu pilnīgā vientulībā! Tur jau kaķiem jāsmejas. Tev vienmēr kāds atsauksies. Drīz tu tur no pielūdzējiem atkauties vien nevarēsi.

«Tu murgo,» viņa gandrīz pateica, bet vēl laikus atcerējās, cik viegli ir mīļoto aizvainot, un tāpēc noteica: -Nu tu gan bezdievīgi pārspīlē.

Nē, Vivian, es pazīstu tavu iedarbību uz vīriešiem.

-   Man nepavisam tā neliekas, Herbert, bet nesākšu ar tevi par to strīdēties. Vienalga, tu zini vai tev vajadzētu zināt, ka esmu tev absolūti uzticīga.

Viņš atkal aizkūpināja cigareti un sāka nervozi smēķēt.

-Nu jā, jā. Es jau ari neapgalvoju, ka tu tur svešumā mani krāpsi. Tas nav tavā dabā. Bet nav izslēgta iespēja, ka tu sastapsi tur kādu citu vīrieti.

Viviana protestēja.

-Tas nemāt nav izslēdzams, viņš stūrgalvīgi turpināja. -Es, kā jau teicu, neapgalvoju, ka tu mani krāpsi, pie tā es palieku. Bet, tevi pazīdams, es secinu, ka tu man tad skaidri un gaiši ļausi saprast, ka mūsu starpā viss beidzies.

Viviana iesmējās. Pamazām es nudien sāku ticēt, ka tu no tiesas esi traks. Cik ilgi jau tu man skandini, ka mums beidzot jāapprecas, un nu tu pēkšņi paziņo, ka nemaz nejustos pārsteigts, ja es ne par šo, ne par to izvēlētos tavā vietā kādu citu. Saki jel, kas tās tev par juceklīgām idejām! Ja tu man tik maz uzticies, kā gan tu vispār vari vēlēties, lai kļūstu tava sieva? Ja tu ik mirkli rēķinies ar to, ka es varētu aiziet ar kādu citu, tad jau laulība tev kļūtu pardeju uz vulkāna.

-Kad būsim apprecējušies, tu jutīsies nopietni saistīta.

-Ai, Herbert, tā taču es jūtos arī tagad.

-Kāpēc tu tādā gadījumā gribi braukt uz Rodenbergu?

-Noteikti ne tādēļ, lai atrastu sev jaunu vīrieti.

-Es tev labprāt ticu. Bet tu taču nenoliegsi, ka notikt tas varētu.

-Ja tu pieļauj tādu iespēju, ko es gan uzskatu par pilnīgu bezjēdzību, tad kāpēc man vajadzētu braukt tieši uz Bavāriju? Kāpēc tas nevarētu notikt tepat Berlīnē? Esmu ar mieru saderēt, ka šeit ir daudz vairāk pievilcīgu vīriešu nekā jebkur citur, un ar daudziem es iepazīstos vai ik dienu, tomēr neviens no tiem nav vērts ne tik, lai tev ūdeni pasniegtu.

Uz to viņam atbildes nebija.

Viviana paliecās uz priekšu, nospieda cigareti un uzlika roku viņam uz ceļgala.

-Ak mīļais, neesi jel dumjš! Novēli man tos divus mēnešus mazpilsētā. Man šis laiks ir vajadzīgs vairāk, nekā varu tev paskaidrot.

-Kaut jel es to spētu saprast!

-Tas nemaz nav nepieciešams. Pieņem to vienkārši, bez kādas saprašanas. Mūsu attiecības uz šo brīdi ir mazliet samilzušas, to tu nenoliegsi, vai ne? Kad es atgriezīšos, viss izskatīsies citādi.

-Ja tu atgriezīsies, viņš nozīmīgi pārlaboja.

Viviana jau sasparojās, lai sāktu dedzīgi strīdēties pretī, bet tad pārlēma citādi.

-Labi, viņa sacīja, ja vēlies, vienosimies tā. Ja es atgriezīšos, tad mēs uz karstām pēdām apprecēsimies.

Viņš sarauca pieri. Un ja ne?

-Tad es uz visiem laikiem pazudīšu no tavas dzīves.

-Tu tiešām varētu man to nodarīt?

-Ja es, visam par spīti, tomēr nonāktu līdz atziņai, ka negribu ar tevi precēties, tad tas būtu vienīgais godīgais atrisinājums.

-Tik nedroša tu jūties sevī?

-Es par sevi esmu droša, visumīļais. Tu esi tas, kas man neuzticas un taisi milzīgu drāmu īslaicīgas šķiršanās dēļ.

Viņi strīdējās līdz pilnīgam pagurumam, bet beigu beigās Viviana izcīnīja savu, tieši tā, kā jau bija paredzējusi. Jā, Herberts galu galā bija pat ar mieru aizdot viņai savu veco folksvāģi. Viviana zināja, ka to viņš nedara, lai viņai pakalpotu, bet gan cerēdams ar to kaut kādā gluži iracionālā veidā piesaistīt viņu ciešāk sev. To viņa, zināms, neizpauda, tikai pateicās par izlīdzēšanu.

Izbraucot no Berlīnes, viņa bija patiesi lieliskā omā. Izjūta tāda, it kā viņa patlaban dotos pretim jaunam piedzīvojumam. Nu jau bija apritējis krietns laiks, kopš viņa pēdējoreiz bija sēdējusi pie stūres, tālab brauca sevišķi piesardzīgi. Ātruma ierobežojums uz Demokrātiskās Republikas autostrādēm viņai šķita ļoti lietderīgs. Pie Hofas viņa pārbrauca robežu un nokļuva Rietumvācijā. Nu viņai atlika vēl tikai četras stundas, ko nobraukt līdz Rodenbergai. Vēlā pēcpusdienā acu priekšā iznira pazīstamās Alpu ainavas. Debesis bija dzidras, gaiši, gandrīz caurspīdīgi zilas, un kalnu galotnēs zaigoja mirdzoši balts sniegs.

Kad Viviana nogriezās no autostrādes un sāka braukt pa šoseju, kas veda tieši uz pilsētu, viņas labā oma izgaisa tik pēkšņi, ka viņa kļuva vai mēma aiz pārsteiguma par straujo pārmaiņu. Arī šeit dzīvodama, Viviana bija zinājusi, ka Rodenberga ir neliela pilsētiņa, bet patlaban viņai tās šaurība spieda vai elpu ciet. Viss vēl bija tieši tāpat kā pirms septiņiem gadiem vismaz iebraucot, pirmajā acu uzmetienā, viņa nekādu pārmaiņu nemanīja: tirgus laukums ar rātsnamu un restorāniem izskatījās gluži tāpat, kā vienmēr izskatījies, baznīcas stāvēja, kur stāvējušas, tik vien kā vecās skolas bija no jauna nokrāsotas. Tā kā bija svētdienas pēcpusdiena, tad pastaigāties izgājušu ļaužu ielās netrūka, tur bija gan ģimenes ar bērniem, .gan jauni puiši ar savām meičām, un tomēr visi kustējās tik gausi, tik bezmērķīgi, ka Vivianai, pieradušai pie Berlīnes nerimtīgās, darbīgās ņirbas, sāka likties, ka viņa vēro palēninātu filmu. Ikviens ikvienu sveicināja, un viņai šķita, ka ikviens pamet acis arī uz viņas automobili ar Berlīnes numuru.

Par laimi, viņa laikus atcerējās, ka nevar vis taisnā ceļā braukt uz doktora Kranča māju, kaut arī tik labi zināja ceļu uz turieni. Tāpēc vispirms izbrauca loku pa pilsētiņu un pieturēja uzpildes stacijā. Tur viņa lika piepildīt benzīna tvertni un pārbaudīt eļļas stāvokli un tikai pēc tam apjautājās pēc doktora Kranča adreses.

Jauneklis, kas pakalpīgi grasījās nomazgāt mašīnai logu stiklus, adresi pateica, tūdaļ piebilzdams:

-Bet dakterim šodien runasstundu nav. Šodien pieņem otrs ārsts, dakteris Zeibolts.

-Tas nekas, es neesmu paciente.

-Ak jūs tikai gribat veco kungu apciemot, vai?

-Tā varētu teikt.

-Bet jūs vēl nekad šeit neesat bijusi?

Jaunekļa ziņkārība, šī ne ar ko nesalīdzināmā mazpilsētnieku ziņkāre, kas gluži likumīgi šķita tiesīga izdibināt visu, kas attiecas uz šo vietu, tās iedzīvotājiem un ciemiņiem, bija tik neslēpta, ka Viviana juta vajadzību to apmierināt.

-    Es aizvietošu doktoru Kranču, kamēr viņš būs atvaļinājumā, -viņa sacīja.

Jaunais cilvēks noskatīja viņu no galvas līdz kājām un tad, pilnīgi apstulbis, izgrūda:

-Jūs?

Viviana viņam draudzīgi uzsmaidīja. Es esmu ārste.

-Tā jūs gan neizskatāties.

Viņa bija ceļojumam pieskaņoti ērti apģērbusies un pavisam atturīgi kosmetizējusies. Kājās Vivianai bija kurpes ar zemiem papēžiem, mugurā pelēki, viduklī maķenīt paplati svārki un vaļīgs gaiši dzeltens džemperis. Tomēr jaunekļa acīs viņa izlasīja, ka tam viņa šķiet ļoti glīta, un Vivianu tas pat vēl ilgi pēc viņas pārvēršanās joprojām iepriecināja.

-Vai man jūsu jautājumu uzskatīt par komplimentu vai par apvainojumu? viņa, neba bez koķetērijas, apvaicājās.

Puisis mazliet samulsa.

-Lai nu ko, bet apvainot es jūs, jaunkundz, nekādā ziņā negribēju, viņš atbildēja, kad bija sagremojis jautājumu.

-    Pagaidiet, līdz ieraudzīsiet mani baltā ķitelī. Varbūt jums arī drīzumā kāda liga piemetīsies.

Viviana iedeva puisim krietnu dzeramnaudu. Šī pirmā atkalredzēšanās ar veco Rodenbergu bija viņu uzjautrinājusi.

Doktora Kranča māja atradās sānielā, kas aizsākās Marijas laukumā. Turpat blakus pletās liels, neapbūvēts, naudā vērtīgs laukums, ko daktera tēvs tūliņ pēc kara bija nopircis, lai dēlam būtu nodrošinājums vecumdienās. Pagaidām laukums vēl ideāli kalpoja par mašīnu stāvvietu ārsta pacientiem.

Tur Viviana novietoja arī savu folksvāģi, pārāva kājas, nomainot ceļa apavus pret augstpapēžu kurpēm, paņēma gaišo lietusmēteli, rokassomiņu un izcēla no bagāžnieka koferi. Tad viņa devās uz ārsta māju un piezvanīja pie durvīm.

Te runāšanas aparāta nebija. Droši vien darba dienās ārdurvis netika noslēgtas. Apakšstāvā atradās slimnieku pieņemšanas telpas.

Gaidīdama atveram durvis, viņa dziļi ievilka elpu. Kaut arī viņa centās būt pilnīgi mierīga, sirdspuksti tomēr atbalsojās kaklā. Šī būs pirmā reize, kad atkal vajadzēs sastapties ar cilvēku no pagātnes.

Beidzot durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja doktors Oto Krancs. Viņš izskatījās vēl mazāks nekā senāk, it kā no tiesas būtu sarucis. Tsā bārdiņa vēl aizvien rūpīgi apcirpta, bet savulaik palēksirmie mati ziedēja košā baltumā. Ne vārda neteikdams, viņš ar savām viltīgajām ačtelēm noraudzījās atnācējā.

Viviana juta, ka no viņa skatiena neglābjami nosarkst. Dakteris reiz bija viņu tik labi pazinis. Un tagad viņai uzmācās sajūta, ka tas skaidri redz viņas maskai cauri.

-Labdien, doktora kungs, viņa pēdīgi izmocīja sveicienu. Es pieņemu, ka jūs esat doktors Krancs?

-Esat pareizi trāpījusi. Vēl joprojām viņš vērīgi pētīja Vivianu.

Viņa bija nolikusi koferi zemē un sniedza dakterim roku.

-Esmu Viviana Vāgnere no Berlīnes. Aizstājēja jūsu atvaļinājuma laikā.

-Jūs?

Šī bija otrā reize tajā pašā dienā, kad viņa dzirdēja tādu jautājumu. Roka, kas saņēma viņējo, bija sausa un pagļēva.

Viviana dāvāja viņam savu ierasto starojošo smaidu.

-Jā, protams, es. Vai tad jūs mani negaidījāt?

Beidzot saspringums ārsta sejā izgaisa.

-Tātad doktore Viviana Vāgnere no Berlīnes, -viņš smaidot noteica un vēlreiz paspieda viņai roku, šoreiz ļoti stingri. Jums, mīļā kolēģe, jāpiedod vecam ērmam, bet es biju gan jūs iedomājies citādu. Dūšīgas, darbīgas ārstes nudien izskatās mazliet savādāk, tā man līdz šim likās, tādas vīrišķīgākas. Bet droši vien es atkal reiz būšu atpalicis no dzīves attīstības. Bet kālab mēs esam palikuši stāvam uz sliekšņa?

Viņš pieliecās un pacēla Vivianas koferi. Nāciet! Nāciet! Mana sieva jūs ļoti gaida.

Viviana atņēma viņam koferi.

-Savu bagāžu, viņa enerģiski paziņoja, es stiepšu pati.

-Tas man ir pa prātam. Es piederu pie tiem vīriešiem, kas prot atzinīgi novērtēt sieviešu emancipācijas patīkamās puses.

Tērgādams viņš kāpa Vivianai pa priekšu augšup pa visai stāvajām kāpnēm uz otro stāvu. Kāpņu galā viņš apstājās un ajautāja: Vai man tomēr nepaņemt to koferi?

Viņa smaidīdama papurināja galvu.

Dzīvokļa durvis bija vaļā. Doktors Krancs atkāpās sāņus, ļaudams Vivianai ieiet. Viņa nebija vēl nekad bijusi doktora Kranča privātajās telpās, tāpēc ar lielu interesi pavērās apkārt. Koferi viņa nolika uz grīdas un salocīto mēteli tam pāri.

-Labi, -dakteris noteica, -lai viss pagaidām paliek te, mīļā kolēģe. Tagad es vispirms jūs iepazīstināšu ar savu sievu.

Helēne Kranča apsveica Vivianu ar jauku pārsteigtu smaidu. Senāk abas sievietes viena otru bija pazinušas tikai pavisam pavirši, un tāpēc kundzes klātbūtnē Viviana nekādu neveiklību nejuta. Kranča kundze bija augumā galvas tiesu garāka par vīru, visai apaļīga ar ziedošu sejaskrāsu un frizūru, kas sastāvēja no daudzām mazām, blondām -neapšaubāmi krāsotām sprodziņām. Viņa sēdēja dzīvojamā istabā ļoti omulīgi iekārtotā telpā. Vivianas gaumei gan tur bija pārāk daudz pārklāju un sedziņu, bet likās, ka rokdarbi ir Kranča kundzei gandrīz vai īsta kaislība. Arī Vivianai ienākot, viņa cītīgi darbojās ap kādu tamborējumu, ko tūliņ nolika malā.

-Sveicināta Rodenbergā, doktores kundze, viņa draudzīgi apsveica ienācēju. Nu, Oto, tavi pacienti gan iepletīs acis. Viņa piecēlās. -Kaut gan dažs labs sāks klīrēties, ja vajadzēs ļaut sievietei sevi izmeklēt, turklāt vēl tik glītai. Tūliņ iešu uzliet tēju, lai varam kopā to iebaudīt.

-Ko nu tēju! dakteris atsaucās. Ja šis nav pietiekami cienīgs iemesls vienam labam malciņam, tad es vairs no pasaules nekā nesaprotu. Jūs taču iedzersiet kopā ar mums glāzīti konjaka, kolēģe?

-Jā, labprāt, bet, lūdzu, sauciet mani vienkārši par Vivianu, to es lūdzu arī jums, Kranča kundze.

-Vēl jo vairāk iemesla pacilāt glāzīti, vai ne, Helēn?

Bet Kranča kundze steidzās uz durvīm.

-Uz kurieni tu, Helēn? dakteris nepacietīgi jautāja.

-Sakārtot Hildegardes istabu. -Un tad samulsusi piebilda: -Redziet, Vivian, parasti mēs savus aizstājējus guldinām jumta kambarī, kas agrāk bija kalpones istabiņa. Bet jums man tā nešķiet īpaši piemērota.

-Bet kāpēc gan ne? Negribu, lai jums manis dēļ celtos kādas neērtības.

-Blēņas, Helēn! -Dakteris piebiedrojās Vivianai. Viņš jau bija atvēris veclaicīgo valrieksta koka bufeti un izņēmis no tās pudeli un glāzes.

-   Man būtu svarīgāk mazliet atsvaidzināties, -Viviana iebilda.

-Bet mūsu meitas istaba stāv dīkā, -Helēne neatlaidās, -un vajag tikai pāris minūšu, lai notrauktu putekļus. Gulta ir saklāta.

-Nerunā tik gari, Helēn, dakteris aizrādīja. Vai tad tu neredzi, ka tai meitenei gribas uz tualeti?

Viviana sāka smieties.

Bet daktera kundze uzmeta vīram bargu skatienu, papurināja galvu un ceremoniāli uzaicināja Vivianu iet viņai līdzi.

Istabiņa, kur viņa Vivianu ieveda, atradās vēl stāvu augstāk un joprojām nepārprotami atgādināja kalpones kambarīti. Tā bija ļoti maza ar slīpiem pažobeles griestiem, un gaisma tur ieplūda vienīgi pa jumta lodziņu. Būcenītis bija gauži pieticīgi iekārtots -tur atradās vienīgi skapis, gulta, kumode un viens krēsls. Nebija pat galda, un trūktu arī vietas, kur to nolikt. Bet uz spoži nopulētās grīdas noklāts raibs lupatdeķītis. Gultai pārsegts tamborēts pārklājs.

-   Mūsu kungi, Kranča kundze ierunājās tādā balsī, it kā vajadzētu atvairīt neizteiktu pārmetumu, bija ar istabiņu ļoti apmierināti. Redziet, te ir arī rozete telefonam. Telefons jātur pie gultas gadījumam, ja jums piezvana naktī. Viņa atvēra šauras sāndurtiņas. Un te jums pašai sava mazgāšanās telpa. Hildegardes istabai tādas nav. Tas ir galvenais iemesls, kādēļ mēs kolēģus iemitinām šeit.

Mazgāšanās istabā bija galds ar mutesbļodu un plauktiņš virs tā, un vēl tualete. Vairāk nekā. Grīda izklāta ar zilu linoleju, kas laika ritumā saplaisājis.

-Tas ir pietiekami, -Viviana noteica.

-Protams, jūs varēsiet lietot arī mūsu vannasistabu, saimniece paskaidroja, tūliņ gan piebilzdama: kad mēs būsim projām.

-Tas būtu ļoti jauki, -atteica Viviana un piepeši jutās nogurusi.

-Tad jūs varēsiet arī pārvākties uz mūsu meitas istabu. Vēlāk es jums to parādīšu.

Viviana viņai uzsmaidīja. -Man nav tik pārāk svarīgi, kur es dzīvoju. Manis dēļ, lūdzama, neraizējieties.

-Tā, nu tad atstāšu jūs pašas ziņā. Tikai pasteidzieties gan, lūdzu! Citādi jums vēl nāksies piedzīvot, ka mans lāga Oto būs iekampis kādu malku par daudz, iekams nonāksiet lejā. Diemžēl viņam tagad tāda tieksme ir, sākās kopš tās nelabās lietas ar… -Helēne Kranča aprāvās. -Ko es jums kraušos virsū ar stāstīšanu. Nāciet vien drīz lejā!

-Pastāstiet! Viviana strauji iesaucās.

Taču Helēne Kranča nebija aizturama. Lai gan bija dzirdējusi Vivianas lūgumu, viņa, vairāk neko neteikusi, aizgāja. Tomēr Vivianu viņas vārdi bija uzmundrinājuši. Gan jau agrāk vai vēlāk valodas nonāks līdz tematam, kas viņai tik svarīgs. Par to viņa bija pārliecināta.

Trešdienas vakarā doktors Krancs ar kundzi sarīkoja Vivianai par godu viesības, neba kādu lielo balli, bet vienkāršu, saviesīgu vakarēšanu. Helēne bija sataisījusi sviestmaizītes un uzlikusi galdā cepumus, bet Oto uznesis no pagraba pāris pudeļu vīna. Saieta nolūks bija iepazīstināt Vivianu ar dažiem cilvēkiem, lai viņa turpmākajās nedēļās nejustos galīgi viena.

Atnāca viens skolotājs ar kundzi, jauns neprecējies advokāts un aptiekārs Zigfrīds Holbaums, par kuru Viviana no sirds nopriecājās, kaut arī nedrīkstēja to izrādīt. Vēl aizvien liels un spēcīgs, tomēr arī viņš pa šiem gadiem novecojis. Ne vairs tik stalts kā senāk, mazliet sagumis. Briļļu stikli kļuvuši par dažām dioptrijām biezāki, tā ka tagad tie bija jāietver masīvā raga rāmī.

Viviana bija ietērpusies ļoti korektā melnā viesību kleitā un izrotājusies ar saldūdens pērļu virkni, ko viņai bija dāvinājis Herberts. Viņa juta, ka visiem patīk, un arī pati bija labā omā. Viņi tērzēja un dzēra, un ar katru izdzertu glāzi noskaņa kļuva tīkamāka. Jaunais advokāts mēģināja uzsākt ar Vivianu flirtu, tomēr drīz vien nomanīja, ka viņa, kaut skarbi to neatraidīja, taču arī nekādu interesi neizrādīja. Viņa saspringusi gaidīt gaidīja, vai kāds no vakara dalībniekiem kaut ar vārdu neieminēsies par toreizējo slepkavību vai tiesas prāvu. Bet šiem, šķiet, prāts nesās tikai uz paviršām valodām, kas beigu beigās Vivianu tā nogurdināja, ka uzdzina žāvas, ko ar grūtībām vajadzēja'apspiest. Pati viņa negribēja šos tematus aizsākt, jo varētu likties dīvaini, ka viņa, pilnīga svešiniece, par tiem interesētos.

īsi pirms pusnakts skolotāju pāris devās mājup, un jaunais advokāts tiem piebiedrojās.

-   Bet tu, Zīgfrīd, taču vēl pakavēsies, Oto sacīja, iekams Holbaums bija paguvis piecelties, paliec un iebaudi vēl lāsīti.

īstenībā jau nevajadzētu vis, aptiekārs apcerīgi sacīja, -bet jāatzīstas arī, ka nekāda liela ilgošanās mani uz gultu nevelk.

-Vai tu vēl aizvien mokies ar smagu miegu?

-Miegs mums, Oto, nav smags. Bet es mokos ar smagu atmošanos, un tas ir vēl ļaunāk.

Šās sarunas laikā Helēne bija aizgājusi izvadīt viesus.

Uzmanīgi klausījusies abu vīriešu sarunā, Viviana ieminējās:

-Kālab jūs negribat nodarboties ar autogēno treniņu, llolbauma kungs?

Ticiet man, mīļā doktores kundze, ka esmu to izmēģinājis. Un jums nelīdzēja? Tad būsiet kaut ko darījis aplam.

-Paskat, paskat, aptiekārs smaidīdams sacīja, -atkal uzgadījies cālis, kas mācīs veco vistu.

-Es pati ar to nodarbojos, un man tas lieliski palīdz.

-Es mīļuprāt jums ticu. Bet jums savā jaunajā dzīvē droši vien nekas nav atgadījies, ko jūs gribētu aizmirst.

-Nesakiet vis! Arī manā vecumā cilvēkam var būt pagātne.

-Nu, nu, līķis pagrabā jums neguļ.

-    Un jums varbūt guļ?

-Ne tikai man vien. Dažam labam šeit Rodenbergā.

Oto pa to laiku bija izņēmis no bufetes konjaka pudeli un vēderainās glāzes. Nemaz neprasīdams, viņš ielēja konjaku arī Vivianai. Īstenībā viņai vairs negribējās neko grādīgu dzert. Tomēr viņa nolēma turēt vīriem līdzi, jo saruna palaban sāka kļūt interesanta.

Helēne ienākdama bija dzirdējusi aptiekāra pēdējos vārdus.

-Vai jūs jau atkal sākat savus šausmu stāstus? viņa rājās. Lieciet jel Vivianu ar tiem mierā! Ļaujiet viņai te pavadīt jauku, mierīgu laiku. Nē, paldies. Es šovakar noteikti vairs neko nedzeršu. Un viņa sāka vākt kopā traukus.

Viviana sprieda, ka droši vien tiek gaidīta viņas palīdzība. Tomēr viņa palika sēžam un platām acīm skatījās uz Holbaumu.

-Oho vai jums te ir kāds noslēpums?

-Gluži par noslēpumu es to negribētu nosaukt. Tas ir izskanējis pa visu pasauli.

Viņi draudzīgi sadzēra. Pēc tam Oto ķērās pie savas pīpes, bet Holbaums aizkūpināja cigareti.

Viviana pastiepa roku uz viņa sudraba etvijas pusi-tā viņam bija piemiņa no studenta gadiem -un sacīja: -Izņēmuma kārtā.

Aptiekārs tūdaļ viņu apkalpoja.

-Tā, es nu iešu gulēt, Helēne ar pārmetumu balsī paziņoja. -Un tu arī nesēdi vairs ilgi, Oto. Gultā taču jūs nesmēķēsiet, Vivian? Tas ir ļoti bīstami.

-Nē, noteikti ne. Viņa strauji piecēlās un noskūpstīja kundzi uz abiem vaigiem. -Es jums ļoti pateicos par jauko vakaru, Helēn! Un uzmanīšu, lai mēs pārāk ilgi neaizsēžamies. Mums abiem ar Oto taču rit agri jāceļas.

Cik necik samierinājusies, Helēne aizgāja.

Viviana atkal apsēdās un ievilka dūmu.

-   Lūdzami, nemokiet mani ilgāk! Tā kā es esmu ārste, tad līķi mani nebiedē.

-Runa ir par rūpnieka Bruno Hammera noslepkavošanu, aptiekārs drūmi noteica.

-Paga, par to taču es kādreiz kaut ko lasīju avīzēs, iesaucās Viviana, kurai nemaz negribējās vēlreiz noklausīties sīku atstāstu. Pareizi tas notika šeit Rodenbergā, vai ne? Bet nu jau ir pagājis ilgs laiks.

-Nekas nevar būt pagājis, kamēr nav notverts vainīgais, doktors Krancs sacīja.

-    Bet es nesaprotu, kāpēc tas jūs abus tik ļoti nomāc. Uz jums taču nebūs kritušas aizdomas?

-Protams, ne, apstiprināja Holbaums, -mums ne vienam, ne otram nebija iemesla to darīt. Slimais Bruno Hammers mums bija ienākumu avots, no mirušā mēs neieguvām nekā izņemot medību bisi, bet kas tas nu liels?

-Mūs nomoka tas, ka neizdevās pierādīt viņa jaunās sievas bezvainību, -sacīja dakteris, -mums pat neizdevās pārliecināt tiesu, ka viņa būtu pēdējais cilvēks pasaulē, kam drīkstētu piedēvēt tādu šausmu darbu.

-Un es, atkal ierunājās aptiekārs, pat nepieteicos par aizstāvības liecinieku.

-Vai tad jums būtu bijis kaut kas liecināms? Viviana jautāja.

-   Par pašu notikumu ne. Bet es būtu varējis atbalstīt Oto liecību, būtu palīdzējis skaidrāk parādīt apsūdzētās būtību.

-Ak, Viviana ieteicās, es neticu, ka tas būtu ko līdzējis.

-Ar to jau es ari pats sevi aizbildināju. Bet, atklāti sakot, man bija bail.

-No kā?

-No cilvēkiem, aptiekārs atzinās. Kauna lieta, vai ne? Man bija bail nonākt valodās. Bail kļūt nepopulāram. Bail zaudēt pircējus.

-No kā tu tikpat neesi izbēdzis, dakteris dzēlīgi piebilda.

-Tiešām? Viviana iesaucās. Vai tik ļauni bija?

-Iznāca vēl ļaunāk. Kopš tā laika pilsēta sašķēlusies divās naidīgās nometnēs. Viena grupa pārliecināta, ka Līza Hammere ir slepkava un netaisnīgi palaista uz brīvām kājām, turpretim otra domā, ka ir pietiekami daudz citu, ko turēt aizdomās, tādu, no kuriem drīzāk kaut ko tamlīdzīgu varētu sagaidīt.

-Kas gan, piemēram? -Viviana jautāja, nospieda smēķgalu pelnutraukā un nodzēra pāris pilienu no savas glāzes, lai neizrādītu, cik stipri viņa par dzirdēto interesējas.

-Nu, vispirmām kārtām jau meita, Evelīne Hammere.

-Bet tā taču lāgā neko nemantoja, ja es pareizi atceros -neapstrīdamo daļu, vai? Viviana iebilda.

-Bet to viņa uzzināja tikai pēc tēva nāves, paskaidroja aptiekārs. Kad nogalināja tēvu, ja viņa to ir darījusi, viņa vēl cieši ticēja, ka ir bagāta mantiniece. Attiecības ar tēvu viņai bija sliktas, un pēc dabas viņa ir izcili aukstasinīga.

-Bet kāpēc viņa neuzstājās tiesā par liecinieci? Atceros, ka toreiz tas mani ļoti pārsteidza.

-Ai, kā viņai būtu to gribējies! Oto, vai tu man vēl ieliesi kādu lāsi? Viņa pat gribēja uzstāties kā otra apsūdzētāja. Bet advokāts viņu no tā atrunāja. Jo šī bija iedegusies tādā naidā, ka varēja pati sev ļaunu nodarīt.

Dakteris papildināja dzērienu gan drauga, gan pats savā glāzē un pastiepa roku ar pudeli arī uz Vivianas pusi, bet viņa smaidīdama papurināja galvu.

-Žēl, viņa noteica, varbūt patiesi meita to izdarījusi. Kas ar viņu vēlāk notika?

-Viņa apprecējās ar Pēteri Milcu.

Šoreiz Viviana izbrīnu nespēja apslēpt. Ko?

-   Par ko jūs tā brīnāties? -iesaucās aptiekārs un caur biezajiem briļļu stikliem pētīgi uzlūkoja jautātāju.

Viviana samulsa. -Nūjā… toreiz, lasot avīžu informāciju, man palika iespaids, ka tas bija visai primitīvs puisis, turpretī viņa no augstākiem sabiedrības slāņiem'-bagātu vecāku meita, laikam studente vai kas tamlīdzīgs. Vai varbūt esmu kļūdījusies?

-Tieši otrādi, noteica dakteris, sūkdams pīpi. -Jums piemīt apbrīnojami asa novērošanas spēja, Vivian.

-Tā arī tiešām bija tās precības daudzos radīja izbrīnu. Neviens nedomāja, ka Evelīne vispār jelkad šeit atgriezīsies. Visi, kas viņu ciknecik pazina, zināja, ka viņa tēmē uz augstiem plauktiem.

-Toreiz jau paklusām runāja, ka šī esot gaidībās-un kā tad: pirmdzimtais esot septiņu mēnešu bērns, dakteris turpināja stāstīt. Vai nu tā bija vai nebija, varbūt tāpat vien izrunāts, par to es neņemot spriest, jo mana paciente viņa nebija.

-Kā man liekas, -atkal ierunājās aptiekārs, ar baudu nodzerdams malciņu ielietā konjaka, šitais nesaderīgais pāris būs sagājis kopā pavisam vienkārši. Ar nelielo mantojumu viņai nebūtu pieticis ilgākai izdzīvošanai, teiksim, līdz tam laikam, kamēr pabeigtu studijas, un arī pēc tam diezin kā būtu veicies dabūt labu darbu. Bet ar saņemto naudu tomēr pietika, lai palīdzētu Pēterim Milcam kļūt patstāvīgam, un reizē ar to bija apgādāta arī viņa.

-    Un cita nopietna precinieka viņai laikam arī nebija, dakteris papildināja, noapaļodams stāstu. Un Milcs jau ir tīri krietns puisis.

Nabaga skaistā, augstprātīgā Evelīne, nodomāja Viviana, tik bēdīgi tam vajadzēja beigties. Viņa, protams, to skaļi neizteica, toties palūdza vēl glāzi konjaka.

-Ludvigs Veigels, starp citu, arī nesen apprecējies, -doktors sacīja, -noprecēja ļoti piemīlīgu, pavisam jauniņu skuķīti, stāstīja dakteris. Esot bijusi varen izdevīga partija.

Viviana sacēla uzacis. Ludvigs Veigels, viņa atkārtoja, it kā viņai vajadzētu piepūlēt atmiņu, lai atcerētos, kas ir šis cilvēks.

-Hammera fabrikas lietvedis.

-Vai tad to arī tur aizdomās?

-Kāpēc gan ne? bilda aptiekārs. Visiem zināms, ka viņam bija smagas domstarpības ar Hammeru, gan tikai darba jomā.

-Kas tā par valodu -«tikai», -iejaucās dakteris. -Es pazīstu nezin cik cilvēku, kam darbs un darīšanas ir svarīgāki par visu pārējo. Ja viņš noslepkavojis Hammeru, tad jāteic, ka ir katrā ziņā sasniedzis, ko gribēja: brīvas rokas uzņēmuma vadīšanā.

Viviana saprata, ka abi vecie kungi šīs lietas ir neskaitāmas reizes cilājuši, pārcilājuši un tagad tīksminājās, ka beidzot atraduši pašu sabiedrībai nepiederīgu klausītāju, kuram viņu hipotēzes vēl nekrita uz nerviem. Viņa nepūlējās tos vairāk iztaujāt, jo zināja, ka vīri runās tālāk tik un tā.

Ari dēls, Arturs Hammers, atkal uzradies Rodenbergā, -dakteris stāstīja tālāk. Viņš strādā Hammeru uzņē-

mumā, gan ne vadošā posteni. To Veigels ir izmanīgi pratis novērst, kas īstenībā aizdomas pret viņu pastiprina.

Nu Viviana atkal juta pienākušu izdevīgu brīdi, lai atvērtu muti un kaut ko pajautātu.

-    Bei vai tad jaunais Hammers nebija sava tēva galvenais mantinieks?

-Daļēji -jā, kopā ar pamāti. Bet viņa daļa visai drīz pārgāja Veigela rokās. Arturs laikam nepavisam neprot apieties ar naudu.

Vivianai iepletās acis, bet viņa nebilda ne vārda. Viņa pati visu laiku bija lieliski varējusi dzīvot no firmas ienākumiem.

Kā gan Arturam tas nebija izdevies?

Šajā brīdī aptiekārs atbildēja uz viņas neizteikto jautājumu;*-

-Runā, ka viņš nododoties azartspēlēm. Lai nu kā bez pajumtes viņš nepaliks līdz mūža galam. Viņš, proti, dzīvo Hammeru savrupmājā.

Šī bija ziņa, ko Viviana bija saņēmusi arī no sava advokāta. Tomēr viņa formas pēc apjautājās:

-Gluži viens pats?

-Laiku pa laikam tanī mājā dzīvoja arī īrnieki, taču neviens ilgi tur nenoturējās. Acīmredzot nebija mācējuši sadzīvot ar Arturu, kuram ir tiesības tur pastāvīgi dzīvot. Ir pat cilvēki, kas apgalvo, ka tanī mājā spokojoties.

Iesākumam Viviana bija savākusi pietiekami daudz informācijas. Viņa mazliet pastaipījās un paslepu nožāvājās.

-Manu dieniņ, tad nu ir gan valodas! Es nebūtu varējusi iedomāties, ka Rodenbergā risinās tādi notikumi. <

-    Bet jūs pati taču varītēm gribējāt strādāt Rodenbergā,

Vivian, vai ne? dakteris maigi ievaicājās.

Viviana izturēja viņa skatienu tā, ka tai ne skropstiņa neietrīcējās.

-Katrā ziņā Dienvidvācijā, Oto. Ka tas iegadījās Rodenbergā, nav nekas cits kā vienkārša sagadīšanās.

Kopš aizbraukšanas toreiz no Minhenes Viviana savu advokātu bija satikusi divas reizes; Pauls Zumbruhs bija viņu apciemojis Berlīnē. Abas reizes viņa atradās stingrās rokās, tas bija Paulam gan sagādājis vilšanos, gan arī to sadusmojis.

Pārējā laikā viņi bieži sazvanījās, tomēr tikai, lai kārtotu lietišķas vajadzības.

Kad doktors Krancs un viņa sieva bija aizbraukuši atvaļinājumā, Viviana tūdaļ izmantoja izdevību viņam piezvanīt.

-Paul, viņa pēc apsveicināšanās sacīja, uzmini, kur es atrodos.

-Ne vairs Berlīnē?

-Pareizi.

-Vai varbūt tu esi Minhenē? -Viņa balsī ieskanējās cerība.

-Nav tālu no patiesības. Rodenbergā.

-Vivian! viņš pārbiedēts iesaucās. -Tu laikam neesi pie pilna prāta!

-Tā jau es domāju, ka tu uztrauksies.Tālab es tevi priekšlaikus nebrīdināju.

-Vai tu varbūt nevēlētos man paskaidrot, kas tev tur meklējams?

-   Es atbraucu nostrādāt par aizstājēju atvaļinājuma laikā pie vecā, laba doktora Kranča.

-   Un ko tu ceri ar to panākt?

-Pavisam skaidri pati vēl nezinu, Viviana smiedamās atteica. -Kaut arī es neesmu slepkavniece, mani tomēr acīmredzot velk atpakaļ uz notikuma vietu.

-Vivian, man šķiet, ka tu esi jukusi.

-Nekā neesmu vis. Esmu nākusi pie atziņas, ka esam ļāvuši notikumiem pārāk ilgi sūbēt. Kādam tomēr reiz jāķeras klāt un akmens no vietas jāizkustina.

-    Un tas jādara tieši tev?

-Kam gan citam?

Iestājās pailgs klusuma brīdis. Tad viņš jautāja:

-Kad mēs varam satikties?

-Varbūt nākamo svētdien Minhenē? Šosestdien ir mana dežūras reize.

-Vai tev ar valdības padomnieku viss cauri?

-Nē, Paul. Atbraucu šurp ar viņa mašīnu. Bet tas taču mūs nekavēs satikties, kā tev liekas?

-Nē. Protams, ne.

-Varbūt pareizāk būtu, ja es lūkotu tevi sastapt darba laikā. Bet es te, kā tu pats vari iedomāties, esmu pamatīgi iejūgta.

-    Saprotams, ka man arī svētdienā būs laiks ar tevi satikties.

-Tas no tavas puses ir ļoti mīļi. Vai satiksimies turpat «Kēnigshofa», kur pēdējoreiz?

-Vai tu to vēl atceries?

-Atceros, Paul. Ceru, ka ap pulksten vienpadsmitiem tev būtu pieņemams laiks? Un katrā ziņā paņem līdzi īres līgumu.

Es gribētu pārcelties uz veco māju.

-To nu tev patiesi nevajadzētu darīt, Vivian.

-    Kāpēc gan ne? Tā māja taču galu galā pieder man. Un šeit es esmu iemitināta kalpones būcenī. Man ir vajadzīga vannasistaba.

-Tas nu nebūs vis galvenais iemesls.

-Nē. Zināms, ka ne. Man gluži vienkārši jāizdibina, kas tur īsti notiek. Kāpēc īrnieki tur ilgi netveras. Un uz kāda pamata radies uzskats, ka tur spokojoties.

-Tā nu gan man ir pavisam jauna ziņa.

-Nu skaidrs, ka tā nav patiesība. Bet tādas valodas ir paklīdušas. Par visu to, Paul, varēsim sīki izrunāties, kad nākamreiz satiksimies. Es jau tagad priecājos par šo tikšanos.

Tātad svētdien pēc astoņām dienām. Un neaizmirsti paņemt līdzi īres līgumu!

Praksē Viviana iejutās ātri. Doktors Krancs pirms aizbraukšanas kopā ar viņu izskatīja visu pacientu kartotēku.

Pacientu skaits vairs nebija pārmēru liels. Vai nu tāpēc, ka tiešām bija ņēmuši ļaunā to, ka viņš savulaik tā bija aizstāvējis Līzu Hammeri, vai arī pa šo laiku cilvēki bija sākuši vairāk uzticēties gados jaunākiem ārstiem. Katrā ziņā Vivianai nevajadzēja vairs tā noplēsties ar darbiem kā klīnikā, te viņa va- < rēja pietiekami daudz laika ziedot katram, kas pie viņas atnāca, un to arī darīja. Viņa ne tikai painteresējās par slimības simptomiem, bet iztaujāja pacientus arī par viņu dzīves apstākļiem, rūpēm un cerībām. Un daudziem kļuva vieglāk no tā, ka varēja ar ārsti par visu aprunāties.

Tā kā visi šie pacienti turējās pie vecā daktera, tad Vivianai bija pamats domāt, ka šie ļaudis zināmās tiesas prāvas laikā bija nostājušies viņas kādreizējā «es» pusē. Neviens tomēr vairs par šo tematu runāt nesāka, un pati viņa to iekustināt nevēlējās. Turklāt viņa saprata, ka nekāda labuma no tā arī nebūtu. Viviana taču nevarēja balstīties uz to, ka viens vai otrs no šiem nejaušajiem cilvēkiem varētu zināt kaut ko tādu, kas pagājis secen policijai vai viņas advokātam.

Pusdienām viņa parasti sev kaut ko ātri sagatavoja Helēnes virtuvē un turpat ari paēda. Pēcpusdienā viņa devās mājas vi/Itēs un pie viena ari iepirkās. Vakaros Viviana apstaigāja visus Rodenbergas restorānus, ne tāpēc, ka savā istabiņā viņai būtu neomulīgi, bet gan tālab, lai meklētu pazīstamas sejas un izošņātu apkārtnes gaisotni.

Šajos klejojumos viņa atskārta, ka tomēr ļoti ilgi bijusi no šejienes šķirta. Dažkārt viņai gan likās, ka ieraudzījusi kādu pazīstamu seju, tomēr īsti droša Viviana par to nekad nejutās. Nemaz nebija vajadzīga plastiskā operācija, lai septiņos gados pārvērstu cilvēku izskatu. Vairākkārt, turklāt dažādos dienas laikos, Viviana nobrauca garām Parka ielas divpadsmitajam namam -Hammeru savrupmājai. Kā jau varēja gaidīt, vecā māja izskatījās mazliet nolaista. Atentāta pēdas gan bija novērstas. Viviana pūlējās prātā iztēlot, kā Arturs gluži viens mitinās šajā pārāk lielajā mājā, bet nekas viņai neizdevās. Vienreiz, krietni vēlā vakara stundā, viņa pamanīja, ka pie mājas piebrauc viesi un tiek ielaisti iekšā. Izskatījās, it kā Arturam būtu plašs draugu loks, un par to viņai bija jābrīnās, jo tas nesaskanēja ar visu to, ko viņai stāstīja par Artura dzīvesveidu. Neparko viņa nespēja redzēto un dzirdēto saskanīgi sarīmēt, tāpēc tīri vai dega nepacietībā, kad varēs viņam parādīties ar īres līgumu rokā.

Viņas prombūtnes laikā pilsētas nomalē bija uzcelts jauns universālveikals. Nekārodama neko pirkt, vienīgi, lai apskatītos, Viviana viendien izbrauca turp. Tur viņa redzēja, cik daudz pilsētiņas iedzīvotāju kļuvuši neuzticīgi saviem vecajiem veikaliem un visas pārtikas preces iegādājas šeit. Bija sestdienas priekšpusdiena, un mašīnu stāvvieta pie veikala piebraukta pilna. Vivianai vajadzēja apbraukt līkumu, iekām atrada vietu, kur atstāt mašīnu.

Paņēmusi stiepļu iepirkumu groziņu, viņa nesteidzīgi klīda gar plauktiem, it kā sev par attaisnojumu nopirka burku sarkano pupiņu un kārbu ananasu konservu. Pircēji bija sabraukuši veselām ģimenēm, veikalā valdīja dzīva rosība. Neviens par viņu nelikās zinis, toties viņa vēroja gandrīz ikvienu. Lai gan darbojās visas kases, tomēr iznāca pie tām pastāvēt rindā. Viviana ievēroja kādu jaunu sievieti, kas visu laiku apsauca gaišmatainu puišeli, lai nestiepj pirkstus pēc sasniedzamā tuvumā izliktajiem saldumiem.

-    Nē, Pēter, viņa uzsauca visai stingri un tad vēlreiz, nu jau ar asumu balsī atkārtoja: Nē!

-Lūdzu, mammīt, tikai šito «Milky way»!

-Nē!

Viviana pacēlās pirkstgalos, lai pāri priekšā stāvošā vīrieša pleciem varētu saredzēt sievieti. Arī tai bija tikpat koši kviešzeltaini mati kā puisēnam.

Pie kases Viviana ielika savā iepirkumu groziņā vēl divas Šokolādes tāfeles un steidzās samaksāt. Steigšus viņa devās gaišmatainajai sievietei nopakaļ, lai ielūkotos tai sejā. Tiešām -viņa nebija kļūdījusies-tā bija Evelīne, kas vēl joprojām izskatījās labi, pelēkajā gabardīna mēteli un sarkanajā zīda šallē pat diezgan eleganta. Bet visai viņas parādībai kopumā bija zudis kādreizējais spožais mirdzums. Nekas vairs nebija atlicis no tās meitenes, kas gāja pa pasauli, it kā viņai tā piederētu. Pirmās redzamās grumbiņas stiepās no deguna uz muti, kuras kaktiņi liecās lejup. Piekrautie iepirkumu ratiņi, uz kuriem piedevām bija uztupināta maza meitenīte, likās smagi, un viņa tos stūma ar redzamu piepūli. Bērnu čalošana tai neizvilināja smaidu.

-Vai varu jums palīdzēt? Viviana piedāvājās.

Evelīne apstājās un neuzticīgi pavērās viņā.

-Kā jums tas ienāca prātā?|

Vivianai pēkšņi likās, ka Evelīne viņu pazinusi, tomēr zināja, ka tas nav iespējams.

-Tāpat vien, es iedomājos, ka nebūtu par ļaunu, ja kāds jūsu zēnu paņemtu pie rociņas. Tāda vieta, kur tik daudz mašīnu, bērnam var būt diezgan bīstama. 4L.

Un ap viņām patlaban tiešām manevrēja piebraucošas un projām braucošas mašīnas. -Ja jums tā liekas, Evelīne diezgan nelaipni noteica.

Viviana paņēma Pēteri pie rociņas. Ar bērniem nekad neko nevar paredzēt, viņa sacīja. Starp citu, es esmu doktore Viviana Vāgnere, strādāju par aizstājēju doktora Kranča atvaļinājuma laikā.

Evelīnes vaigs satumsa vēl nīgrāks.

-Jūs esat ar viņu draugos?

-Nē. Es tikai nupat ar viņu iepazinos pirms viņš aizbrauca atvaļinājumā.

-   Ak tā, nu tad jau gan … Evelīnes seja mazliet noskaidrojās.

-Vai jums ir ļauns prāts uz veco dakteri?

-Nē, nemaz. Es tikai uzskatu viņu par vecu pļāpu un meli.

-O! -Viviana tikai noteica.

Viņas bija sasniegušas Evelīnes automobili, tas nebija dārgs, bet lieliski kopts vāģis. Viņa atvēra bagāžnieku, nocēla meitenīti no iepirkumu ratiņiem un, mirkli vilcinādamās, iedeva Vivianai to paturēt.

Ja jums nav iebildumu, viņa sacīja.

-Redziet nu gluži labi, ka es atnācu jums līdzi.

Veikli un lietpratīgi Evelīne sakrāva iepirkumus bagāžniekā.

Bērni turpināja čivināt un nemaz nebija iztrūkušies. Pēteris runāja pārlieku prātīgi, bet mazā meitiņa lalināja kā daždien maza meitiņa.

-Par tādiem bērniem gan jūs var apskaust, Viviana sacīja un, to teikdama, runāja no visas sirds.

-Man viņu pavisam ir trīs, -Evelīne sacīja, un darba ar viņiem netrūkst.

-Vai šitiem diviem drīkstu iedot mazliet Šokolādes? -Viviana jautāja un izņēma no somas tikko nopirktās šokolādes tāfelītes.

Bērni tūliņ pastiepa rokas.

-Lūdzu, mammīt, lūdzu! Pēteris sauca, dīžādamies no vienas kājas uz otru. Nu, tikai nesaki atkal «Nē»!

-Kad būsiet paēduši, Evelīne stingri noteica un pievāca abas tāfeles.

-Cik žēl, ka man bija tikai divas.

-Gan es sadalīšu, kā nākas. -Evelīne atvēra mašīnas pakaļējās durtiņas.

-Paldies, doktores kundze, pieklājīgi sacīja Pēteris, gaiši uzsmaidīdams Vivianai. Un tūliņ ar galvu pa priekšu ierausās mašīnā. Evelīne iesēdināja meitenīti viņam blakus un aizcirta durtiņas. Tad it kā neziņā paraudzījās uz Vivianu.

-Atnāciet kādreiz pie manis pieņemšanas laikā, Viviana aicināja. -Man šķiet, jūsu meitiņai taisās varenas iesnas vai arī ir pārāk lieli polipi.

-Ak redz ko -jūs zvejojat pacientus! -Evelīne iesaucās, tomēr ne zobgalīgi, tikai acīm redzami lepna par to, ka atrisinājusi iepazīšanās motīvu.

Viviana sirsnīgi iesmējās.

-Tas nu gan nebūs īsti trāpīts. Tāds aizstājējdakteris gan necenšas pārpūlēties, tāds cenšas padzīvot brīvāk. Jūs un jūsu bērni man vienkārši iepatikāties.

-Ja nu tā ir… Vilcinādamās Evelīne tagad viņai tomēr pastiepa pretī roku. Tad vēlreiz -sirsnīgs paldies.

Evelīne iesēdās mašīnā, un Viviana pakāpās sāņus, lai viņa ērtāk varētu izgriezties.

Mazais Pēteris bija pacēlies ceļgalos pie aizmugures loga un pamāja Vivianai ar roku. Viviana pamāja pretī.

Skaidrs, ka tā bija traka ideja uzrunāt Evelīni, un tomēr viņa to nenožēloja. Viņa gan ari agrāk ne mirkli nebija šaubījusies par to, ka Evelīnei nav ne vismazākā sakara ar Bruno Hammera nāvi. Tagad Viviana to zināja pavisam skaidri. Un viņa ari nespēja iedomāties, ka sieviete, kas būtu neģēlīgi nogalinājusi miesīgu tēvu, pēc tam spētu nodibināt normālu pilsonisku ģimeni, un Evelīne, tāpat ari viņas bērni bija tik normāli, cik vien iespējams. Kaut arī Evelīne pret viņu senāk mēdza izturēties augstprātīgi, Viviana pret to nekādu ļaunumu nejuta. Tagad, kad apstākļi mainījušies, viņa varētu ar savu dzīvei nobriedušo pameitu pat sadraudzēties.

Viviana" sevī nosmējās, iedomājoties, kā Evelīnes bērni ieplestu acis, ja šiem teiktu, ka viņa ir šo vecmāmiņa, lai nu ari tikai pieprecēta, bet tomēr vecmāmiņa.

Svētdienas pēcpusdienai Viviana bija pasūtījusi galdiņu «Chez Annabelle» -franČu restorānā pie rātsnama. Kā jau viņa bija paredzējusi cilvēku tur sanāca visai daudz. Apmeklētāju vidū nebija neviena, jaunāka par trīsdesmit gadiem. Tikai viens vai divi pāri atbilda šim vecumam, vairumu veidoja pavecāki ģimenes tēvi, kas gribēja sievām aiztaupīt stāvēšanu pie plīts svētdienā.

Viviana bija vienīgā sieviete, kas sēdēja pie galdiņa bez pavadoņa, bet galdiņš bija viens no labākajiem zālē; viņa tika uzrunāta par doktores kundzi un lieliski apkalpota. Pārtraukumos starp atsevišķajiem ēdieniem Viviana smēķēja, kas nepiederēja pie viņas parastās uzvedības, bet šādi viņai starplaikos bija kaut kas, ar ko nodarboties. Šinī elegantajā vidē nebūtu lāgā iegremdēties grāmatā un nodoties lasīšanai, kas viņai arī nemaz nebija prātā, jo Vivianas nolūks bija novērot cilvēkus.

Taču šai ziņā viņa piedzīvoja vilšanos, jo nepazina un arī neatpazina nevienu.

Domas aizslīdēja pagātnē līdz tai dienai, kad pēdējo reizi pēc skandalozās testamenta nolasīšanas bija sēdējusi šinī restorānā. Viņa vairs neatcerējās, ko tie bija toreiz ēduši, un viņa pati laikam bija pārāk uztraukta, lai vispār kaut ko sagaršotu. Toreiz viņu bija ielūdzis Ludvigs Veigels, un tam arī bija izdevies ar savu mierīgo, vīrišķīgo raksturu viņu cik necik nomierināt.

Viviana tik cieši domāja par viņu, ka gandrīz noticēja brīnumam un iedomājās, ka armaģisku spēku to piebūrusi, kad ieraudzīja to ienākam restorānā. Spožām acīm viņa paraudzījās uz ienācēju. Viņš neviļus tai uzsmaidīja, bet tad tūdaļ novērsās, kā nedarbā pieķerts. Viņš izskatījās pēc romieša vairāk nekā jebkad, bija kļuvis vecāks un jūtami smagnējāks.

Viviana gandrīz skaļi iesmējās, jo it labi varēja izsekot viņa domu gaitai: cik nepiedodami tā paļauties svešas sievietes izaicinājumam uz flirtu, ja turklāt vēl neesi atnācis viens, bet gan kopā ar sievu. Citādi nevarēja būt tā noteikti bija viņa sieva smalciņa, ļoti eleganta. Nupat tā iznira vīram aiz muguras, un viņš patlaban atvilka krēslu no galdiņa, lai viņa apsēstos.

Kundze nebija tik daiļa, kādu Viviana bija sagatavojusies ieraudzīt. Drīzāk tā ar atvilkto zodu un ieslīpajām acīm atgādināja viņas pašas kādreizējo izskatu, jauniņo Līzu Hopfu. Tikai no šīs sievietes staroja kaut kas tāds, kas Līzai nekad nebija piemitis: lutināta, lolota bērna pašapziņa un mīlētas sievietes laime. Šo sievieti viņai gribējās apskaust.

Ludvigs Veigels pasūtīja aperitīvu, un pagāja labs brīdis, līdz viņa sieva atrada ēdienkartē, ko izvēlēties. Aizkustinoši bija vērot, cik pacietīgi viņš ar sievu apspriedās, palīdzēdams viņai sastādīt maltīti.

Viviana neparko vairs nespēja saprast, kā bija reiz varējusi iekļaut Veigelu aizdomās turēto sarakstā. Viņa pati laikam tanī laikā nebija īsti pie pilna prāta. Absolūti neiedomājams, ka šis dziļi nopietnais cilvēks būtu spējis naktī iezagties mājās un iegrūst papīršķēres kādam krūtīs.

Kad Veigels bija pasūtījis ēdienu, Vivianai likās, ka viņš no viesmīļa ievāc ziņas par svešinieci. To viņa sprieda pēc tikko samanāma galvas pamājiena uz viņas pusi.

Kad Veigels ienāca, viņa jau dzēra kafiju. Tagad viņa nospieda cigareti, piecēlās un samaksāja lēsi. Veigelu galdiņam garām ejot, viņa nejutās pārsteigta, kad viņš piepacēlās un vieglītēm it kā paklanījās. Kārdinājums apstāties un uzsākt sarunu bija milzīgs, un nemaz nebūtu bijis grūti to izdarīt. Tomēr Viviana no tāda nodoma atteicās un, atturīgi uzsmaidījusi Veigelam un viņa jaunajai kundzei, izgāja no restorāna.

Ārā tikusi, viņa dziļi uzelpoja, lai nomierinātos Ludvigs Veigels pēc tik daudziem gadiem! Tas patiesi bija piedzīvojums.

Viņa devās garā pastaigā, nospriezdama, ka plaušām pēc neierastās nikotīna lietošanas nāks par labu tikt krietni izelpinātām svaigā gaisā.

Nākamajā nedēļā Viviana atkal gan kājām, gan mašīnā klaiņoja pa pilsētu, un aizvien labāk viņai izdevās atpazīt cilvēkus no savas pagātnes. Viņa pati nezināja, ko tādā veidā domā panākt, nebija pamata cerēt uz kādu sevišķu atklājumu. Bet pats piedzīvojums viņai patika, jo šķita, ka viņa līdzinās Harunam al Rašidam, pasakas kalifam, kas pārģērbies nepazīstams grozījies cilvēku pulkā. Viņa savā maskas tērpā jutās daudz drošāk.

Vienu vakaru viņai gadījās negaidīta, dīvaina sastapšanās.

Viņa bija iegriezusies pilsētas nomalē diezgan paplukušā krodziņā, kur varēja dabūt vienkāršus, bet spēcinošus ēdienus. Ēdienkarte bija rakstīta ar roku, un tajā nebija vairāk par pieciem nosaukumiem, ieskaitot zupu un saldo ēdienu. Viviana pasūtīja vistas gaļas sautējumu, kas garšoja lieliski, bet vairāk par pusi porcijas viņa pievārēt nespēja. Ēzdama viņa neuzkrītoši, bet uzmanīgi pavērās apkārt, jo īstu drošību šinī apkārtnē nejuta.

Tomēr likās, ka galvenokārt šajā krodziņā apgrozās kravas automobiļu šoferi un strādnieki. Visi dzēra šņabi un alu, un, lai svešādi neizceltos, viņa darīja to pašu. Bez viņas kroga istabā bija vēl tikai divas sievietes, abas spēcīgi izkrāsojušās un ik pa brīdim izplūda skaļos smieklos.

Viviana jau grasījās celties augšā un maksāt, kad ienāca vēl viena apmeklētāja. Viņa bija novājējusi. Savulaik apaļie vaigi šļaugani un nokārušies, tomēr tā nepārprotami bija

Gertnera kundze, viņas kādreizējā saimniecības vadītāja. Viviana pirmajā acu uzmetienā redzēja, ka tā ir smagi slima, diezgan droši varēja teikt, ka diagnoze ir vēzis. Galvā viņai bija greizi uzmaukta mākslīgām puķēm izrotāta cepure. Acīmredzot viņa bija arī jūtami piedzērusi. Nedrošiem soļiem aiztenterējusi līdz letei, viņa pieprasīja šņabi.

Krodzinieks, parupja izskata vīrišķis zaļā vestē un baltā kreklā ar atrotītām piedurknēm, liedzās dot viņai prasīto.

-Tev, Gerda, laiks iet mājās un likties uz auss. Tu labi zini, ka te vairs nekā nedabūsi.

-Nu neesi taču tāds, Oto, -viņa diedelēja, -nu vienu pašu mazītiņu, šitādiņu. -Viņa ar īkšķi un rādītājpirkstu iezīmēja, kādai jābūt kārotajai glāzītei. Lūdzu!

Šai mirklī iejaucās Viviana. %

-Ielejiet viņai uz mana rēķina.

Ar pilno glāzi rokā Gertnera kundze pievērsās Vivianai. -Paldies, skaistā kundze. Reti gan gadās satikt labu cilvēku.

-Vai negribat nākt apsēsties pie manis?

-Tā ir prātīga doma. Cerībā izdiedelēt vēl kādu mēriņu, vecā sieva aizģenģerēja pie Vivianas galdiņa un atkrita uz krēsla.

Viviana padeva zīmi, lai krodzinieks atnes vēl divas glāzes sīvā, un, kad viņš ar pudeli pienāca, palūdza sev glāzi alus.

-Vai jums arī? viņa pavaicāja večai.

-Nē, to tik ne. No tā nav nekāda labuma, tikai čuru dzen.

Krodzinieks atnesa alu un tad, galvu nogrozīdams, pameta viņas divatā.

Gertnera kundze neaicināta sāka Vivianai klāstīt savu dzīvesgājumu. Nosūdzēja nepateicīgos bērnus, kuru labā viņa darījusi vispēdīgo.

-Bet ko tas līdz, viņa sacīja, -katram jāpadomā par sevi, kad vienam pašam jāsitas pa pasauli.

Izdzirdusi pazīstamo gaudu dziesmu, Viviana nespēja noturēties un pasmaidīja.

-Vai es ko jocīgu pateicu, vai? Gertnera kundze noprasīja, pēkšņi kļuvusi aizdomīga.

-Nē. Neko, Viviana pasteidzās viņu nomierināt, tikai man bija viena laba paziņa, kas arī allaž tā mēdza teikt.

-Ak tā? Bet tas teicamais jau lieti der visiem.

Viviana izlikās, ka grasās posties projām.

-Ai, ja jūs man izmaksātu vēl vienu, tad gan es jums ko interesantu pastāstītu.

-Tiešām interesantu?

-Stāstu par vienu slepkavību. -Gertnera kundze viltīgi piemiedza aci. Jūs neesat šejieniete. Tad jau jūs ari nevarat zināt, ka šiten te, šinī pilsētā, vienreiz notika slepkavība.

-To es zinu. Te noslepkavoja fabrikantu Hammeru. Bet tas jau ir nezincik sen. To es izlasīju avīzē.

-Nekā. Visu, mīlīt, visu jūs nemaz nevarat zināt. A, bet es… Gertnera kundze piesita ar rādītājpirkstu sev pie šļauganajām krūtīm, …es pati biju tur klāt.

Viviana pavērās viņā platām acīm. -Bijāt klāt, kad notika slepkavība?

-Ko jūs ar mani nerrojaties! Vai ta jūs patiešām domājat, ka es stāvēju klāt un noskatījos?

-Nu tad jau jūs arī nezināt nekā vairāk, cik zināja policija.

Veča pašļūcināja glāzi pa galda virsu, lai pievērstu Vivianas uzmanību, ka glāze tukša. Bet Viviana izlikās mājienu neredzam, jo negribēja veco piedzirdīt līdz nemaņai.

-Es zinu, kas to izdarīja! vecā izaicinoši iesaucās.

-Vai jūs man arī to pateiksiet?

-Tikai tad, ja dabūšu vēl vienu glāzīti.

Viviana pamāja krodziniekam.

Tas vilcinādamies negribīgi pienāca pie galdiņa. -Vai jums neliekas, ka vecajai tā kā pietiktu?

-Es viņu pēcāk aizvedīšu uz mājām. Man ārā ir mašīna.

-Nu lai tad būtu. Viņš piepildīja glāzi. -Uz jūsu atbildību.

-Nu un kurš tad tas bija? Viviana jautāja.

-Kāpēc jūs vispār par to tik traki interesējaties? savukārt noprasīja vecā.

-Tāpēc, ka jūs man apsolījāt pastāstīt kaut ko loti interesantu.

-    Bet jums takš gar to nav nekādas daļas.

-Nu nestāstiet arī. Es samaksāšu un iešu projām.

-Bet papriekš vēl vienu mazītiņu, pavisam maziņu!

-Tikai tad, ja jūs man pateiksiet, kurš tad īsti bija tas slepkava!

Gertnera kundze neizlēmīgi paraudzījās uz glāzi, ko bija iztukšojusi vienā rāvienā, un tad uz Vivianu. -Es, šeku, nedrīkstu to izpaust.

-Ak, ko tur jūs gluži vienkārši nezināt.

Zinu gan. Krešmaijeru Līžele man to pateica.

Viviana uzreiz izprata sakarību. Cik sen viņai vairs nebija ne prātā jauniņā kalponīte, kas strādāja Krešmaijeriem tikai divas mājās tālāk Parka ielā. Tos gadus, kad kopa vīru, viņa nesatikās gandrīz ne ar vienu cilvēku. Visas tenkas, ko viņa par apkārtējiem cilvēkiem uzzināja, nāca no Gertnera kundzes krājumiem. Viens no saimniecības vadītājas iemīļotākajiem stāstiem bija par to pašu Krešmaijeru Līželi. Meitene bija no laukiem un jau sešpadsmit gadu veca nodota darbā. Vecāki bija cieši jo cieši piekodinājuši, ka meitene jātur lielā stingrībā. Tikai retu reizi Līžele drīkstēja iziet no mājas, un arī tad desmitos tai bija jābūt atpakaļ. «Tas skuķēns ir gūstekne, akurāt tāpat kā jūs, māsa,» Gertnera kundze visai dzēlīgi bija viņai sacījusi. Toreiz viņa nemaz lāgā nemēdza ieklausīties, bet nu gan saspicēja ausis. Tikai ar mokām viņa spēja apvaldīt satraukumu, kas ar katru mirkli pieauga.

-Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat, bet stāstiet vien.

Tā Līžele viņu tika redzējusi.

-Ko?

Gertnera kundze raidīja ilgu pilnu skatienu uz letes pusi.

Pasakiet, Viviana urdīja, un es izmaksāšu vēl vienu.

-Ak, vai tad nav vienalga, vecā lūkoja izvairīties.

Skaidrs, ka vienalga. Bet man gribas dzirdēt, kā tas stāsts beidzas.

Smagi nopūtusies, vecā dzērāja tomēr izšķīrās par runāšanu.

-Tas bija šā dēls, viņa izšāva un vēl tajā pašā elpas vilcienā pieprasīja: bet nu es gribu vēl vienu mazītiņu.

-Izslēgts!

-Jūs takš man apsolījāt.

-Es tikai sacīju: izslēgts, ka to izdarījis dēls. Tam taču mašīna bija beigta vai kaut kas tamlīdzīgs. Un vai tad viņš neatbrauca tikai otrā dienā ar vilcienu, vai kā? %

Gertnera kundze, lūpas sakniebusi, blenza uz tukšo glāzi.

Viviana pieaicināja krodzinieku, palūdza vēl pēdējoreiz piepildīt glāzi un tad samaksāja.

Gertnera kundze ievilka krietnu malku.

-Ko es zinu, viņa noteica un viltīgi pablisināja reibumā apžulgušās acis. -Tā jau viņš stāstīja. Bet Līžele šo bija pazinusi. Šis gājis akurāt taisni uz māju. Tā ap pusnakti esot bijis.

Viviana nu zināja diezgan, visu pārējo viņa pati varēja izsecināt. Meitene bija vēlu vakarā izzagusies no mājas un tāpat slepeni zagās atpakaļ mājā. Ieraudzījusi vīrieti, viņa droši vien paslēpās ēnā un palika stāvam. Viņa tikpat stipri baidījās no atklāšanas kā Arturs, kaut arī daudz nevainīgāka iemesla dēļ. Policijai viņa neko netika sacījusi, lai nenodotu pati savas gaitas. Ja tiesa būtu apsūdzētajai piespriedusi sodu, varbūt meitene būtu saņēmusi dūšu un noliecinājusi bet arī tikai varbūt…

-Var jau man neticēt, vecā sieva nopurpināja, vīlusies par Vivianas vienaldzīgo reakciju.

Viviana piecēlās. Iesim nu, nāciet, es jūs aizvizināšu uz mājām.

Gertnera kundze izlocīja krunkaino kaklu un atlieca galvu, lai tikai kāds piliens no pēdējās glāzes neaizietu nelietā.

-Pati varu aiziet, viņa vārgi pretojās.

Taču, tikko piecēlusies, viņa tā sazvārojās, ka Vivianai nācās viņu satvert pie elkoņa un balstīt. Saudzīgi tā viņu aizveda līdz mašīnai, ko bija novietojusi gabaliņu nostāk no kroga, iesēdināja priekšējā sēdeklī un aplika viņai drošības jostu.

-Neviens man netic, večiņa vārgi murmulēja.

Viviana apsēdās pie stūres. -Kam tad esat paguvusi to visu jau kādreiz izstāstīt?

Nevienam. Es esmu no tiem, kas prot muti turēt. Tikai Arturam vienam pašam.

-Ak tam gan?

-  Ko ta viņš tikai izsmēja mani. Būtu jau varējis kaut ko samaksāt. Viņš takš mūždien bija mans luteklis.

Viviana brīnījās, kā veča, kas bija krietni pilnā, kad ienāca krogā, un tur vēl tik ievērojami papildinājās, tomēr joprojām ir diezgan skaidrā prātā.

-Nu, uz kurieni tad brauksim? viņa pajautāja.

-Vispirms taisni uz priekšu. Es dzīvoju vienā no tiem «Jaunajiem blokiem».

Viviana sāka braukt. Tā sauktie «Jaunie bloki» bija kazarmu tipa celtnes, pirms gadiem četrdesmit bez jēgas un apdoma uzcelti un kļuvuši Rodenbergai par īstu kauna traipu. Dzīvokļus tur galvenokārt izdalīja bēgļiem no Austrum vācijas, bet tie izmantoja šos mitekļus tikai uz to laiku, kamēr iemantoja labākus. Viviana nekad nebija lolojusi siltas jūtas pret Gertnera kundzi, bet pašreiz viņai no sirds bija tās žēl.

-Ja drīkstu dot jums padomu, viņa ierunājās, aizejiet pie ārsta.

Gertnera kundze pūlējās gan izslieties un sēdēt stalti, tomēr tūliņ atšļuka atpakaļ. Vai jūs domājat, ka es muldu par tukšu?

-Nē, pavisam otrādi. Prāts jums ir ļoti skaidrs. Bet man liekas, ka fiziski jūsu stāvoklis nav teicams.

-Nav teicams… Gertnera kundze nicīgi atkārtoja, it kā mēdīdama, bet tūdaļ iekunkstējās: Es esmu pagalam slima.

-Tas jau tieši ir īstais iemesls aiziet pie ārsta.

-Ko man tie ārsti! Viņi jau mani uzšķērda. Bet labuma no tā nekāda. Man vairs var līdzēt tikai alkohols.

-Netrūkst dažādu līdzekļu, kas remdē sāpes. Atnāciet vien pie manis uz ambulanci. Es aizstāju doktoru Kranču, kamēr viņš ir atvaļinājumā.

-   Vai ta jūs esat ārstiene? Vecā ziņkārīgi nopētīja Vivianu.

-Tas nu gan nav nekas sevišķs.

-   Are, man akurāt nāk prātā māsa Līza. Tā jau arī tīkoja izmācīties par ārstieni.

Viviana sāka justies neomulīgi. Šī vecā sieva bija gudra un viltīga. No tās varēja arī sagaidīt, ka viņa sāk pareizi secināt. Vienīgais labums, ka šajā brīdī tai domas īsti skaidri nedarbojās.

Pa to laiku viņas bija sasniegušas «Jaunos blokus» un Viviana lēnām brauca gar pelēkajām, aplupušajām fasādēm.

-Pasakiet man, kur jāpietur.

-Tur tālāk, pie laternas.

Piebraukusi norādītajā vietā, Viviana apturēja mašīnu, izkāpa, apgāja apkārt līdz otrām durvīm, atbrīvoja Gertnera kundzi no drošības jostas un palīdzēja viņai izkāpt.

-Iedodiet man atslēgu, es jūs aizvedīšu līdz dzīvoklim.

Vecā vārgi pastīvējās pretī, bet tad izķeksēja no mēteļa kabatas dzīlēm atslēgu saišķi un iespieda to Vivianai rokā. Viviana aizveda viņu līdz mājai atlikušo ceļa gabaliņu pa betona flīzēm, kuru starpās kuploja nezāles. Viņas nonāca pie namdurvīm, virs kurām dega skopa spuldzīte. Viviana izmēģināja dažādas atslēgas, lai atrastu īsto. Gertncra kundze viņai nepalīdzēja. Tā stāvēja, atbalstījusies pret nišas sienu, kur Viviana bija to piestatījusi. Pirms vest veco iekšā pa durvīm, Viviana kāpnēs ieslēdza gaismu. Par laimi, Gertnera kundze dzīvoja parterā, tā ka pietika uzmocīties pa nedaudziem pakāpieniem. Arī dzīvoklī Viviana vispirms iededza gaismu un tikai tad ieveda veco sievieti. Durvis veda tieši nesakoptā istabā, kas kalpoja vienlaikus par dzīvojamo telpu un guļamistabu.

Gertnera kundze, tāda pati, kā bija, ar mēteli mugurā un cepuri galvā, krišus atkrita atzveltnes krēslā un, ar kāju piepalīdzot, novilka kurpes.

-    Gaismu nost! viņa noķērca, acis samiegusi. Un vācies!

Viviana nolika atslēgu saišķi uz apaļa mahagoni galda, kas savā mūžā noteikti bija pieredzējis labāku dzīvi, tomēr vēl novēlēja vecajai arlabunakti un tad darīja, kā viņai bija vēlēts. Arā tikusi, viņa dziļi ievilka krūtīs dzestro nakts gaisu. Dzīvoklī cita pār citu bija dvakojušas dezinfekcijas līdzekļu, vecuma, slimības un nāves smakas. Šo sajaukumu viņa pazina labi.

Svētdienas rītā Viviana Herberta Cinka folksvāģī aiz' brauca uz Minheni. Prātu viņai vēl aizvien satrauca no Gertnera kundzes dzirdētais atklājums. Vislabprātāk viņa būtu sazinājusies ar Paulu Zumbruhu jau tajā pašā vakarā, kad bija satikusies ar Gertnera kundzi, tomēr atteicās no tāda nodoma, negribēdama advokātu tik vēlu traucēt.

Tagad viņa braukdama jautri dungoja. Labprāt viņai būtu gribējies paklausīties mūziku, bet automobilī nebija radio. Gaisā bija jūtamas pavasara dvesmas, un, lai gan kalnu virsotnes vēl slīga sniega baltumā, abpus šosejai viss jau zaļoja.

Viviana bez grūtībām izbrauca cauri svētdienīgi rimtajai pilsētai, pieturēja pie Kēnigshofas viesnīcas, izkāpa un apmainīja kurpes. Viņa iedeva viesnīcas šveicaram mašīnas atslēgu un palūdza novietot folksvāģi apakšzemes garāžā.

Kad viņa ar pavasara saulē apžilbušajām acīm nokļuva viesnīcas krēslainajā vestibilā, tad pirmajā brīdī nekā neredzēja un palika pie durvīm stāvam. Advokātu viņa 4tpazina vienīgi tad, kad tas nostājās acu priekšā; un, pati sev par pārsteigumu, viņa juta sirdi priecīgi salecamies. Viņš to apskāva un noskūpstīja uz abiem vaigiem. Viņa neviļus tam

pieglaudās un palika kā pievilta, kad tas viņu palaida vajā. Smaidīdami viņi ielūkojās viens otram acīs.

Viviana atvainojās par to, ka bija nokavējusies.

-Nav otra cilvēka, kura ierašanos es gaidītu labprātāk par tavējo, viņš nopietni sacīja.

Tad, paņēmis Vivianu zem rokas, viņš to aizveda pie galdiņa, ko bija rezervējis, noliekot tur mēteli un portfeli. Galdiņš atradās stipri nomaļu no pārējām sēdvietām vestibilā.

Viviana to ievēroja.

-Jauki, viņa nopriecājās, -te mēs varam parunāties pilnīgi netraucēti. Viņa apsēdās un pārmeta vienu slaido kāju pār otru.

Viņš apsēdās Vivianai pretī un apbrīnodams to noskatīja. -Tu kļūsti aizvien skaistāka.

Viņa viegli piedūra pirkstgalu pie vaigiem zem acīm.

-Vai tad neredzi pirmās krunciņas?

-Jo vairāk tavs senākais «es» sakūst ar tavu jauno «es», jo daiļāka tu kļūsti.

-Tu zini gan, cik jutīga es esmu pret komplimentiem, bet, lūdzu, -ne pašreiz! Man tev jāpastāsta kaut kas ārkārtējs.

Pienāca viesmīlis un atnesa uz sudraba paplātes divas glāzes šerija. Pauls Zumbruhs parakstīja rēķinu un, kad viesmīlis bija aizgājis, mudināja:

-Stāsti nu ātrāk!

Un Viviana stāstīja, pa laikam ieņemdama malciņu šerija, jo uztraukumā viņai kalta mute.

Advokāts visu laiku nenovērsa no viņas acu.

-Traks numurs, -viņš aizrautīgi noteica, kad Viviana bija beigusi.

-Esmu pārliecināta, ka viņa to visu nav sagudrojusi. Viņa taču pati atzinās, ka ir mēģinājusi Arturu šantažēt.

-Viņš, protams, uz to nav iekritis.

-Protams, ka ne. Viņš zināja, ka vecā nesadūšosies tik tālu, lai aizietu uz policiju, un pat ja aizietu, tad nepavisam vēl nav teikts, ka policija, pamatojoties uz viņas izteikumiem, kaut ko uzsāktu. Policijā tā lieta jau sen piešūta pie aktiem.

Advokāts paņēma savu diplomāta portfeli, nolika uz ceļiem, atvēra to, izņēma ārā pāris papīra lapu un tūliņ, turpat uz vietas pārplēsa tās vidū pušu.

-Ko tas nozīmē? Viviana ārkārtīgi pārsteigta noprasīja.

-Tas bija tavs īres līgums. Tu gluži labi zini -man jau kopš laika gala bija bail, ka tu varētu apmesties tajā mājā pie Artura. Un pēc tā, ko mēs tagad zinām, tāda iespēja ir pilnīgi izslēgta.

Vivianai pārskrēja šermulis. Vai tu domā, ka viņš varētu otrreiz izdarīt to pašu? Tas taču būtu drausmīgi vieglprātīgi.

-Slepkava, kas jūt, ka iedzīts strupceļā, gaužām viegli zaudē sajēgu. -Saplēsto, salocīto līgumu Pauls Zumbruhs iebāza sava portfeļa sānkabatiņā, pēc tam izņēma bloku un lodīšzīmuli.

-Nu, tad sāksim meklēt rokā to Līželi. Vai tev viņas uzvārds zināms?

-Diemžēl ne.

-Tas nekas. Kā sauc tos cilvēkus, pie kuriem viņa toreiz strādāja?

-Krešmaijeri, -Viviana izsauca uzvārdu pa burtiem. -Viņam vārdā Pauls, tāpat kā tev, un viņa, cik atceros, ir Inga. Viņš ir direktors vienā no Rodenbergas bankām, cēlies no vecas un ļoti cienījamas ģimenes.

-Un vai tu gadījumā nezini, kad tā Līžele sāka pie viņiem strādāt?

Apmēram kādu gadu pirms slepkavības. Viņa toreiz vēl bija ļoti jauniņa, mācījās arodskolā.

-Vai viņa pie tiem strādā vēl tagad?

-Droši vien ne. Bet Gertnera kundzei es, zināms, neuzdrošinājos to pajautāt.

Pauls Zumbruhs nolika rakstāmpiederumus.

-Gan mēs viņu atradīsim, pastāv taču iestādes ar iedzīvotāju pierakstiem. -Portfeli viņš nolika sev līdzās uz grīdas. -Sitam darbiņam mēs nolīgsim detektīvu.

-    Un kad būsim viņu atraduši? Ko tad?

Viņš tai uzsmaidīja. Soli pa solītim, Vivian.

-Tagad, kad pagājis tik ilgs laiks, viņa droši vien neliegsies un atzīsies, ka tas, ko viņa tonakt redzējusi, ir bijis Arturs. Ļoti iespējams, ka viņa pat būs priecīga par to, ka varēs beidzot novelt smagumu no sirdsapziņas.

-Tu par citiem spried pēc sevis, Vivian. Viņa grasījās kaut ko bilst pretī, bet Pauls ar rokas mājienu viņu apklusināja. -Varbūt tev pat ir taisnība. Paliek vienīgi jautājums, vai viņa būs derīga lieciniece. Slēpšanas iemesls jau bija tīrā jaunības muļķība.

-Lieciniece? Vai tas nozīmē, ka prāva sāktos no jauna? Viviana jautāja, acis iepletusi. Par to es vispār neesmu iedomājusies.

-Tas vēl viss pamatīgi jāapsver. Tu, piemēram, īsti reabilitēta kļūsi tikai tad, kad Arturs būs saskaņā ar likumu notiesāts.

-Es tiešām nezinu, vai īsteni to gribu, Viviana domīgi grozīja šerija glāzi.

-Vai vēlies vēl glāzi? viņš pakalpīgi apvaicājās.

-Paldies, nē. Domīgi viņa vēl piebilda: Man šķiet, ka es apmierinātos ar tās meitenes liecību vien.

-Ar privātu reabilitāciju?

Viviana nespēja izturēt viņa gudro pelēko acu pētīgo skatienu. Apmēram tā, viņa beidzot noteica.

-Kāpēc tāda piekāpība? Tu esi bez vainas un to zini. Mēs abi to zinām. Tu vairs neesi Līza Hopfa un neesi arī vairs Līza Hammere. Tu esi Viviana Vāgnere, un šo sievieti aizdomu ēna neskar. Es gauži labi saprotu, -tev nav nekādas patikas vēlreiz izturēt tiesas prāvu, tomēr nevaru apsolīt, ka varēšu iekārtot tā, lai prāva tevi vispār nemaz neskar. Tad tev jāatstāj viss, kā ir. Izlemšana pieder tev.

Viņa nopūtās.

-   Vai tad tavs valdības padomnieks šaubās par tevi? Pauls pētīja. Vai tu gribi viņam to pierādīt?

-Viņš to vēl nezina.

Paulam gandrīz aizrāvās valoda aiz brīnumiem. Vai tas nozīmē, ka tu viņam neesi ne vārda par to bildusi? Visus šos gadus?

-Es nespēju to izdarīt, viņa atteica un pēkšņi izskatījās satriekta.

-Un tomēr tu sev iestāsti, ka mīli viņu?

-Bet es tiešām viņu mīlu.

-Nekā, to tu tikai iedomājies. Ikvienam cilvēkam piemīt dabiska nepieciešamība uzticēties, atklāt sevi tam, ko mīl. Izņemot gadījumu, ja ir slēpjams kāds noziegums, bet tavā gadījumā tā nav. Un, ja kāds to nevar, tas nozīmē, ka viņš dzīvo dubultdzīvi. Bet to taču tu nedari.

-Tu mani nesaproti, Paul.

-Tieši otrādi. Es redzu tev cauri. Manis dēļ tu vari tūkstoškārt iedomāties, ka mīli to savu valdības padomnieku.

Nenoliegšu viņš ir gudrs un simpātisks cilvēks. Bet tu taču viņam neuzticies ne drusku. -Viņš pasniedzās un aptvēra Vivianas roku. Nerādi tik bēdīgu vaigu, Vivian. Tev vajadzētu priecāties, ka tu vēl laikā to atskārsti. Vismaz es tālab esmu ļoti ļoti laimīgs.

Viņa pacēla galvu un paskatījās viņam acīs. Laimīgs?

-Reiz tu man pārmeti, ka netiku tevi bildinājis un apprecējis tūliņ pēc prāvas, viņš ļoti nopietni sacīja, neatlaizdams vaļā viņas roku. Vai tu atceries?

-Nē! viņa atsaucās. Pilnīgi izslēgts! Kā es vispār būtu varējusi kaut ko tādu iedomāties?

-Tomēr tu tā sacīji. Pilnīgi pamatoti tu toreiz teici, ka tad tev nebūtu bijusi nepieciešama ne plastiskā operācija, ne vārda maiņa.

-Vājprāts!

-Kopš tās reizes es nekad neesmu beidzis pats sev šo kļūmi pārmest.

-Tu biji mans aizstāvis, Paul. Un tavos pienākumos ne mazākā mērā neietilpa nepieciešamība dot man savu vārdu.

-Bet es tevi mīlēju, Vivian. Tu biji tik brīnišķīgi drosmīga. Neesmu dzīvē sastapis nevienu citu tādu sievieti kā tu.

Lai neizrādītu, cik dziļi viņa vārdi to aizkustinājuši, Viviana uzsvērti nevērīgi izmeta:

-Blēņas caurcaurēm! Viņa atbrīvoja savu roku no Paula tvēriena.

-Nesaki vis, Vivian! Toreiz arī tev bija ļoti siltas jūtas pret mani, citādi tavam pārmetumam nebūtu bijis nekādas jēgas. Tu būtu mani pieņēmusi, ja es būtu pratis īstajā brīdī atzīties.

-Zināms, ka man bija dziļas jūtas pret tevi. Tu biji mana stiprā klints jūras bangās. Ja es tagad par to padomāju, varbūt es patiešām bēgot būtu glābusies laulībā. Bet tā būtu bijusi kļūme, nepārprotama kļūme. Es gluži vienkārši toreiz jutos tik bezspēcīga…

-   Tu nekad neesi bijusi bezspēcīga, -viņš iebilda.

Viņa neļāva sevi aizvilināt no aizsāktās domas, …un tu biji tas stiprais. Mēs nekad nebūtu varējuši kļūt par līdzvērtīgiem partneriem. -Tīši vairīdamās no jūtelības, viņa pameta skatienu rokaspulkstenī un piebilda: Beigsim jel rakņāties pa pagātni! Man, godīgi sakot, gribas ēst.

Bet viņš vēl nebija ar mieru pārtraukt iesākto sarunu.

-  Man nepavisam nešķiet svarīga pagātne, man prātā ir pašreizējais brīdis. Nevar būt, ka tu mīli savu valdības padomnieku. Ja mīlētu, tad tik stingri neglabātu savu noslēpumu no viņa, tad nemaz to nespētu. Lūdzama, nerunā man tagad pretī, bet ļauj izteikt visu līdz galam. Un arī viņš tevi īsteni nemīl, nevar mīlēt, jo nemaz tevi nepazīst. Viņš tevī nav ieraudzījis neko citu kā vien ļoti daiļu, godkārīgu un pašapzinīgu, turklāt turīgu studenti un vēlāk ārsti. Bet tā jau neesi tu, vismaz ne visa tu. Manis dēļ tu vari noliegt to, ko tagad saku, bet tu zini, ka tā tomēr ir. Ko viņš domā par tavu cilmi? Par tavu ģimeni?

Viviana juta, ka ir iedzīta strupceļā, un tas viņu sadusmoja.

-  Mums nav gadījusies vajadzība par to runāt, -viņa spīvi atcirta.

Jums nav bijis nevienu Ziemsvētku? Nevienu Lieldienu?

-Nē!

Un viņš nevienu pašu reizi nav izteicis vēlēšanos iepazīties ar taviem vecākiem?

-Viņš nav tik sasodīti vecmodīgs kā tu.

Tādā gadījumā es brīnos, kālab viņš vispār tīko ar tevi apprecēties. Tad taču jūs varat dzīvot kopā arī bez laulības apliecības, kā tagad nācis modē.

-Vai gribi, lai tev kaut ko pasaku?Viņa uzšķīla zibšņus ar skaistajām zilajām acīm. Ar saviem stulbajiem jautājumiem tu man pamazām pamatīgi sāc krist uz nerviem!

Viņš atklāti smējās Vivianai acīs. -Tieši tas arī bija mans nolūks. Nav nepieciešams, lai tu atbildētu man. Tev jāatbild uz tiem pašai sev. Un, tā kā tu esi godīga, tad to arī darīsi.

Viņa pielēca kājās.

Arī viņš piecēlās, paņēma mēteli, portfeli un it miermīlīgi

sacīja:

-  Nāc, iesim paēst. Ar tukšu vēderu nav nekāda labā strīdēšanās.

Man ir pārgājusi ēstgriba, viņa nikni spurojās, bet tajā pašā mirklī Vivianai skaidri sadzirdami ierūcās vēders. Par to arī viņai sanāca smiekli, un spriedze atslāba.

-Nu redzi, tā vajag, esi labiņa un miermīlīga, viņš sacīja. Apsolu, ka tev neuzdošu vairs nevienu nejauku jautājumu. ^

-Tāda tincināšana laikam pieder pie tavām sliktajām īpašībām, -viņa noteica bez īsta pamata, patiesībā tikai tāpēc, lai paturēto pēdējo vārdu.

Ļoti labās un ilgās maltītes laikā elegantā restorānā viņi sarunājās par vispārējiem tematiem mākslu, politiku, sportu, katrs stāstīja par piedzīvojumiem ar saviem klientiem un pacientiem. Viņiem bija tik daudz saskares punktu, ka ne vienam, ne otram negribējās jau tūliņ pēc maltītes šķirties. Viņi vienojās par pastaigu Ang|u dārzā. Viviana palūdza, lai viņas mašīnu izbrauc no apakšzemes garāžas, atkal apmainīja apavus un apsēdās pie stūres, tad pavēra durtiņas, aicinādama Paulu sēsties līdzās. Un nu viņi devās braucienā cauri visai pilsētai uz lielo stāvvietu aiz «Mākslas nama». Tur atstāja mašīnu, un viņi abi raitā solī devās parkā iekšā. Brīnišķīgi bija baudīt spēcīgo, svaigo gaisu, ko nesabojāja satiksmes sārņi, klausīties putnu līksmajās gavilēs un noraudzīties vecajos kokos, kur iekrāsojās pirmais, kautrais zaļums. Viviana ļāva, lai Pauls saņem viņas roku. Saulei vēl īsta spēka nebija, tomēr arī vārais, pirmais siltums sejā bija ļoti tīkams.

Viņi nonāca līdz «Ķīnas tornim» un nožēloja, ka ārā vēl nevar pasēdēt. Pauls no straujā gājiena bija nosvīdis. -Pūūū! Vai tu vienmēr dragā tādā tempā?

-Vai tad tu nezini, ka man allaž ir paticis džogt… viņa pēkšņi aprāvās, jo atskārta, ka neviļus atkal iebraukusi pagātnē. -Mēteli tev vajadzēja atstāt mašīnā. Pati viņa savā vieglajā ādas kostīmā jutās svaiga kā rīta rasa. Viņa sāka Paulu uzmanīgi vērot un tikai tagad skaidrajā pavasara saules gaismā īsti pamanīja, ka tas vairs nav jauneklis, ko viņa iepazina pirms septiņiem gadiem. Vaibsti viņa sejā bija iezīmējušies asāk, deguns šķita tā kā lielāks, pilnīgā mute vēl stingrāka, bet brūnie, labi apgrieztie mati vairs ne gluži tik biezi.

Viņš, veselu galvas tiesu garāks par Vivianu, smaidīdams noraudzījās lejup uz viņu.

-Nu, kā beidzās inspekcija apmierinoši?

-Ak! viņa samulsusi nostenējās un pietvīka, jo jutās pieķerta. Cik stulbi, ka es vēl aizvien sarkstu!

-Saglabā šito Dieva dāvanu, cik ilgi spēj!

Viņi sāka doties atpakaļ, tagad rāmākā gaitā.

-Tev taisnība, Viviana ierunājās. -Man jau sen vajadzļļ^ Herbertam to pateikt.

-To taču iespējams vēl paveikt.

-Tieši to esmu nolēmusi darīt.

-    Bravo!

-Viņš nolēmis Lieldienās mani apciemot Rodenbergā. Paula neizteiksmīgajā sejā viņa skaidri redzēja, ka šāds risinājums to nepavisam neiepriecina. Jo drīzāk es to nodarīšu, jo labāk. Viņa satvēra Paula roku. Ja tu nebūtu sācis runāt, es laikam vilcinātos vēl diezin cik ilgi.

Viņš paspieda Vivianas pirkstus, kas turēja viņa roku. -Lūdzama, neuzskati mani par iedomīgu vai uzpūtīgu, bet es skaidri zinu, ka esmu vienīgais vīrietis, kas tevi spēj mīlēt. Tas nav mans īpašs nopelns, tas gluži vienkārši ir fakts. Ee esmu vienīgais cilvēks, kas pazīst Lizu Hammeri un doktori Vivianu Vāgneri. Ar to, ka tu viņam izstāstīsi par sevi, tu viņam nespēsi to patiešām izskaidrot.

-Es pamēģināšu.

-Vairāk es neko nedrīkstu prasīt.

Kad viņi sasniedza mašīnu stāvvietu, Pauls sacīja:

-Būtu ļoti jauki, ja tu mani aizvizinātu uz mājām.

-Kur tad tu dzīvo?

-Nimfenburgā.

-   Bet tas man būtu drausmīgs līkums.

Viņi stāvēja viens otram pretim un raudzījās viens otram acīs. -Mēs varētu vēl… viņš iesāka.

Viņa neļāva tam teikumu pabeigt. Nē, labāk ne. Kafiju mēs jau padzērām, un par alkoholu vispār nevar būt runa. -Vai tev nemaz nekāro paskatīties, kā es dzīvoju?

Viņa smaidīdama papurināja galvu. Šodien ne.

-   Lūdzu, Vivian! Viņa pat nesamanīja, kā tas notika, ka Pauls viņu apskāva un kaislās ilgās skūpstīja, un vēl jo lielāks brīnums šķita tas, ka viņa atbildēja skūpstam tikpat kaismīgi. Pagāja labs brīdis, līdz viņa atraisījās no ciešā apskāviena.

-Beidzot! -viņš gandrīz bez elpas iesaucās. Ja tu zinātu, cik neprātīgi esmu pēc tevis ilgojies!

-Piedod, Paul, man ļoti žēl, viņa klusu, kā izmocīta noteica.

Viņa tikko vēl starojošā seja sadrūma.

-Žēl, ka mani skūpstīji?

-Žēl, ka nevaru aizbraukt pie tevis. Mēs abi zinām, kā

tas beigtos. .

TO

-    Un kas par to? Mēs saderam kopā. Beidz reiz nodoties aplamām iedomām!

-Es, Paul, esmu saderināta.

-Kā tad ar nepareizo vīrieti! Laid taču viņu pa vējam!

-Nē, Paul, tā nevar. Un tu pats to labi zini. Kā tu jelkad varētu man uzticēties, ja es tagad viņu piekrāptu?

-Tu domā par nākotni?

-    Es nemaz vairs nezinu, par ko domāt. Novēli man laiciņu, lai visu apjēgtu.

-Laiciņu? Septiņus gadus esmu tevi gaidījis.

-Tas izklausās briesmīgi un arī skaisti. Ceru, ka neesi laiku izniekojis ar gaidīšanu vien. Viviana pieliecās, atslēdza mašīnu un izņēma Paula portfeli.

-Vai tu grasies man pārmest, ka…

-Neko. Itin neko. No kurienes gan man būtu radušās tiesības to darīt? -Viņa iespieda portfeli Paulam rokā un noskūpstīja viņu viegli uz lūpām.'-Es tev padošu ziņu, Paul.

Aši iesēdusies mašīnā, viņa aizcirta durvis. Tad noritināja loga rūti lejup un uzsmaidīja.

-Uz redzēšanos, Paul! -viņa uzsauca un iedarbināja mašīnu.

-Tikai neiedomājies, ka esi tikusi no manis vaļā! viņš nosauca tai nopakaļ.

Viviana pamāja ar roku, iekams logu uzritināja atpakaļ.

Viņa, kas arī parasti brauca ļoti piesardzīgi, šodien vēl vairāk koncentrējās, uzmanoties satiksmes burzmā, lai tikai kaut kā nekļūdītos. Negaidītais viņas pašas kaisles izvirdums bija Vivianu neiedomājami samulsinājis. Kā gan varēja gadīties, ka viņa tik trakā aizrautībā atbildēja Paula skūpstam? Neba Paulu viņa mīlēja, bet gan Herbertu Cinku. Vai tad iespējams vienlaikus vienādi stipri mīlēt divus vīriešus? Līdz šim brīdim viņai kaut kas tamlīdzīgs bija licies pilnīgi neiespējams, bet nupat modās tāda izjūta, ka varbūt tomēr varētu tā gadīties.

Bet varbūt viņa vienkārši bija izslāpusi pēc seksa? Tikai tāpēc, ka bija pāris nedēļu šķirta no Herberta? Tas gan īstenībā neatbilda viņas dabai. Vienā iespējā viņai tomēr gribot negribot vajadzēja atzīties: ja viņa būtu iegājusi Paula dzīvoklī, tad gaita būtu beigusies Paula gultā. Visiem saviem svētajiem solījumiem par spīti, viņa būtu kļuvusi Herbertam neuzticīga.

Bet vai tad tas tik un tā jau nebija noticis? Vai kaislais skūpsts un vēlēšanās būt ar citu partneri pilnīgā tuvībā jau nelīdzinājās krāpšanai? Un, ja nu tā, vai kārtības un pieklājības labad neklātos atzīties Herbertam grēkā? Vai tomēr labāk to noklusēt? Situāciju tas viņai atvieglotu, bet vai krāpšanu nepadarītu vēl jo smagāku?

Lai nu bija kā būdams, nule notikušais vairs nepavisam neiederējās tēlā, kādu viņa no sevis bija izveidojusi. Līdz šim viņa bija sevi uzskatījusi par prototipu cilvēkam, uz ko var paļauties. Bet nu ar to cauri tāda viņa nebija.

Viņa bija tik gauži nopriecājusies, ka Herberts drīz atbrauks, bet nu gaidīja šo mirkli neveiklā apjukumā.

Taču, kad Herbets Zaļās ceturtdienas vēlā pēcpusdienā izkāpa no vilciena, sirds viņai atsila atkalredzēšanās priekā. Viņš izskatījās tik nopietns, liels un glīti ģērbies, bet vienlaikus tomēr arī tik zēnīgs ar kuplajiem gaišajiem matiem virs augstās pieres. Viņu ieraudzījis, tas nolika koferi zemē un atpleta rokas. Viviana lidin ielidoja viņa skavās un viņam pie krūtīm jutās aizsargāta un pilnīgā drošībā. Tomēr viņa nespēja izvairīties no tā, ka tieši šinī laimīgajā mirklī caur galvu izšāvās doma par Paulu, kaut arī tai nebija nekāda sakara ar mīlestību sasodītais draņķa Paul, kā tu drīkstēji man tik briesmīgi sajaukt prātu un laupīt paļāvību?

Bet Herbertam viņa sacīja:

-Kā es priecājos, ka tu esi atbraucis!

Bez tevis man klājās grūti, viņš atsaucās.

-    Nepārspīlē nu! ,

-Vai tev tiešām vienmēr jācenšas par mani zoboties? viņš jautāja, likdamies aizvainots.

Neņem jel ļaunā! Vai tad tu nezini, ka es aizvien pūlos apspiest jūtu izpausmes?

-Tas tev ir nelāgs paradums.

Viviana pakāpās soli atpakaļ un palūkojās uz viņu. Lūdzu, Herbert, nesāksim taču tūliņ uz vietas strīdēties.

-Man nebija tāds nolūks.

Viņš pieliecās un pacēla no zemes koferi ļoti cēlu ar roku šūdinātu cūkādas koferi, ko Viviana reiz viņam bija dāvinājusi.

-Tad jau labi, Viviana noteica un ieķērās viņam brīvās rokas elkonī.

Dodamies pie automašīnas, ko Viviana bija novietojusi stacijas laukumā, viņi tērzēja par šo un to. Viviana iedomājās, ka viņa jūtas kā ilgus gadus apprecējusies sieviete, un viņai tas patika. Lai iepriecinātu Herbertu, tā iepriekšējā dienā bija likusi nomazgāt viņa folksvāģi. Viņš to pamanīja un izrādīja labpatiku.

Viņš grasījās sēsties pie stūres.

-   Labāk ļauj man braukt, Viviana lūdza, es šinī pilsētā orientējos labāk.

Viņš piekāpās. Nu, ja tev tik ļoti gribas.

-Ne pārāk. Tā gluži vienkārši ir prātīgāk.

•           Un tomēr izrādījās, ka nav vis. Tikai tagad Viviana atskārta, cik nervoza jūtas. Viņa neveikli pārslēdza ātrumus, motors stenēja vien. Tas, ka Herberts klusēdams viņai visu laiku raudzījās uz pirkstiem, situāciju nepadarīja labāku.

-Es esmu uztraukusies, viņa aizbildinājās.

-   Kāpēc?

-Muļķīgs jautājums, viņa smaidīdama attrauca, tomēr uzreiz atķēra, ka viņam tādi izteicieni nepatīk, tālab pasteidzās piebilst:

-Tāpēc, ka tu beidzot esi atbraucis un es tā priecājos par to, ka esi klāt.

-Lūko atcerēties, vai tikai tieši tu neuzstāji, ka tev katrā ziņā šitā aizstāšana jāuzņemas?

-To es neesmu aizmirsusi.

Brauciena laikā tā pievērsa viņa uzmanību dažām skaistām, senām, gandrīz itāliskas arhitektūras celtnēm.

-Es te saskatu gandrīz tikai un vienīgi mazpilsētu, viņš atteica.

Viņa iesmējās. -Ir jau arī mazpilsēta. Man nenāk ne prātā tev šajā jautājumā runāt pretī.

Kā parasts, viņa novietoja mašīnu lielajā neapbūvētajā laukumā blakus doktora Kranča mājai, tad atslēdza namdurvis un veda Herbertu augšā uz ārsta dzīvokli. K ad Herberts priekšnamā bija nolicis koferi uz grīdas un novilcis mēteli, viņš gribēja Vivianu noskūpstīt, bet viņa no apskāviena izlocījās.

-Vispirms es mums tūdaļ uzvārīšu kafiju, viņa sacīja.

-Es nemaz negribu kafiju, viņš pretojās.

-Es zinu gan, ko tu gribi, bet tas būs vēlāk. Viņa atvēra durvis uz dzīvojamo istabu. Iekārtojies ērti un jūties kā mājās.

Viņa bija palūgusi apkopējai, kas arī dakteru pāra prombūtnē nāca uz darbu, lai dzīvojamo istabu uzpoš īpaši labi, pati bija salikusi vāzē koši dzeltenas narcises un skaisti uzklājusi galdu.

Herberts tomēr ļoti kritiski noskatīja istabu. Kā tu spēj te dzīvot?

-Es jau nemaz te nedzīvoju. Es mitinos kambarītī zem paša jumta. Gultiņa šaura, bet citādi itin mājīgi.

-Vai tas varbūt nozīmē, ka šinīs telpās tu vispār nedrīksti ienākt?

-Aizliegts man tas nav. Tomēr esmu pārliecināta, ka patīkami nebūtu, ja mēs sadauzītu kādu no vērtīgajām Meisenes porcelāna tasēm.

-Nu tad taču labāk iesim tūliņ augšā pie tevis.

-Tur diviem nav vietas. Nu sēdies beidzot nost un nenopel daudzos paklājus un sedziņas. Helēnei Krancai nu reiz ir milzīga patikšana uz rokdarbiem.

-    Un kāpēc tu to drazu neesi novākusi?

-Man arī jau ienāca prātā, ka vajadzētu, bet tad sāka likties, ka tas būtu cietsirdīgi, gandrīz vai kā zaimošana.

Viviana iegāja virtuvē un ielēja jau sagatavotajā kafijas automātā svaigu ūdeni, tad sagrieza raudzēto Lieldienu maizi.

Viņa uzskatīja par nelāgu zīmi to, ka satikšanās jau pirmajā brīdī ieskanējusi ar disonansi. Par vainīgu viņa uzskatīja pati sevi. Herberts droši vien bija gaidījis pavisam citādu saņemšanu, tagad pūlējās pārvarēt vilšanos un tāpēc niecināja itin visu. Pilnīgi apzināti tā nebija viņu iežūžojusi maigumā, kā parasti mēdza darīt, kad kāroja panākt savu. Šodien Viviana gribēja, lai viņš saglabā spēju skaidri spriest, noklausoties viņas atzīšanos. Novest viņu situācijā, kur viņš, lai nezaudētu seju, būtu spiests gribot negribot atzīties mīlestībā, viņai likās negodīgi.

Kad viņa ar pilno paplāti rokā atgriezās istabā, viņš bija apsēdies ērtākajā atpūtas krēslā. Viviana ielēja kafiju, pasniedza krējumu un cukuru, piedāvāja Lieldienu maizi.

To viņš pateikdamies noraidīja, bet palūdza: -Ja tev ' gadītos pie rokas glāze konjaka.

-   Ne patlaban. Man tev sakāms kaut kas ļoti nopietns, un tad tev jābūt skaidrā prātā. Viņa apsēdās tam līdzās.

-Tev ir cits vīrietis, viņš nevilcinādamies secināja.

-Tik vienkārša tā lieta nav. Vai Rodenbergas nosaukums tev neatsauca kaut ko atmiņā -jau pirms es sarunāju šo aizstājējvietu?

-    Nevaru gan iedomāties.

-Pirms vairākiem gadiem šeit miegā tika nodurts vecs vīrietis. Par to rakstīja visas avīzes.

-Jā, jā pareizi. Apsūdzēta tika viņa sieva. Bet neņem nu (aunā, es par tādām sensācijām neinteresējos.

Vivianai bija tāda sajūta, it kā būtu jālec pār augstu šķērsli, pār tādu, kas viņai nepārvarams. Un tomēr, viņa saņēma dūšu, garīgi ieskrējās un pateica liktenīgos vārdus:

-Tā sieva biju es.

-Vai tev ar galvu viss kārtībā? viņš norūpējies iejautājās.

-Tu gribi zināt, vai es esmu pie pilna prāta? Jā, noteikti esmu. Mani savulaik tieši šinī sakarā aizturēja.

-Vientulība šitanī ērmotajā mājā tev smagi nākusi par Jaunu. Tev nekavējoties jābrauc no šejienes projām.

-Herbert, lūdzu, mēģini jel mani saprast! Tas, ko es tev sacīju, ir patiesība. Es biju Līza Hammere, dzimusi Hopfa, kurai gribēja piesiet vīra noslepkavošanu.

Viņš vēl neparko negribēja noticēt. -Neiespējami! Tas nekādā ziņā nevar būt.

-   Tas ir fakts, Herbert.

-Nē, nē un vēlreiz nē! Tu esi Viviana Vāgnere.

-Es pēc tam pieņēmu citu vārdu. Tas ir iespējams.

-Es gluži vienkārši neticu tam, ko tu saki. Protams, tās fotogrāfijas es skaidri nevaru atcerēties, bet tā sieviete izskatījās pavisam citādi.

-Taisnība, Herbert. Es ne tikai mainīju vārdu, bet pārveidoju arī savu izskatu, man ir izdarīta plastiskā operācija. Es biju Līza Hammere un, ja vēlies, esmu tā vēl joprojām.

Viņa sejai pārklājās nāves bālums.

Viviana redzēja, ka nu beidzot viņš ir sapratis. Viņa pietraucās kājās, atnesa konjaka pudeli un glāzi, ne to pudeli, ko doktors Krancs glabāja bufetē, bet to, ko bija pati nopirkusi katram gadījumam.

Roka viņam trīcēja tik stipri, ka viņš tikai ar pūlēm varēja pacelt glāzi pie lūpām.

-Vai te drīkst smēķēt? viņš ar mokām izčārkstīja.

-Ja, smeķe droši. Vecais dakteris pats kup kā lokomotīve.

Vivianai bija sāpīgi noskatīties, kā viņš nopūlējās, līdz izvilka no kabatas cigarešu paciņu, ar kādām grūtībām izķeksēja cigareti un to aizkūpināja. Pēc tam viņš izdzēra vēl malku konjaka, un sejā pamazām atgriezās krāsa, tikai acu skatiens palika tāds kā apmaldījies.

-Tev gan vajadzēja man to pateikt, viņš, vēl arvien aizsmakušā balsī, ierunājās.

Zināms, ka vajadzēja, tev pilnīga taisnība. Katrā gadījumā tad, kad sākām runāt par apprecēšanos. Bet es biju ar tevi tik laimīga, man negribējās ne ar ko sarežģīt mūsu attiecības, man vienkārši trūka drosmes to izdarīt. Viņa liegi pieskārās Herberta rokai. Vai tad ir tik ļauni?

-    Un tu vēl jautā?

Bet es taču to neizdarīju, Herbert, es savu vīru nenogalināju. Un pašlaik izskatās tā, ka mums izdosies saukt pie atbildības īsto slepkavu.

-Mums ko tas nozīmē?

-Paulam Zumbruham un man. Ir konstatēta lieciniece, kas redzējusi, ka slepkava naktī iemanījās mājā. Pauls uzdos detektīvu birojam to liecinieci atrast.

-    Un tad?

-Ja izdosies viņai sadzīt pēdas un, normāli domājot, tas nevar neizdoties lietu skatīs vēlreiz.

-    Un tu būsi tur lieciniece?

-Laikam gan.

-Tad tu atkal izvirzīsies degpunktā un vairs nelīdzēs ne tava vārda maiņa, ne tava skaistuma operācija.

-Bet toties būs oficiāli pierādīta mana nevainība.

-Nē, man tas ir drusku par daudz. Viņš izdzēra konjaku un pastiepa tukšo glāzi uz viņas pusi.

Viņa piepildīja to no jauna. Jā, Herbert, es zinu zinu, ko prasu no tevis ar šo atklājumu. Sev par aizbildinājumu varu vienīgi sacīt, ka tas bija viens no iemesliem, kāpēc es tik ilgi baidījos par to runāt.

-Un kā nu būs tālāk?

-Tas, Herbert, jāizlemj tev. Ja tu negribi, ka lieta vēlreiz nonāk caurskatīšanā, atstāsim visu, kā ir. Vienīgi ir taču svarīgi, lai tu ticētu, ka man ar to slepkavību nav nekā kopēja.

-Noteikti ne. Tu nespētu izdarīt slepkavību. Viņš caururbjoši paskatījās Vivianā. Bet ko gan es īstenībā par tevi zinu?

-Ja gribi, es tev visu izstāstīšu.

-   Es, protams, mīlu tevi joprojām un gribu, lai tu kļūsti mana sieva. Bet patlaban esmu galīgi izsists no sliedēm.

Viņi norunāja līdz pat vakaram. Pamazām Vivianai radās iespaids, ka Herberts tomēr ir gatavs samierināties ar viņas pagātni. Nepatika viņai vienīgi tas, ka viņš dzēra daudz vairāk nekā parasti. Un viņa zināja, ka alkohols nav īstais palīgs problēmu atrisināšanā. Viņa sagatavoja vakariņas, ko iebaudīt, taču viņš no ēdiena atteicās, tikai dzēra un smēķēja.

Viņš arī nepretojās, uzzinājis, ka tā viņam noīrējusi istabu Parka viesnīcā. To viņa noklusēja, ka gadījumam, ja viņi izlīgtu, bija sagatavota Kranču pāra guļamistaba. Bet tādā situācijā, kāda pašlaik bija izveidojusies, viņai sekss prātā nestāvēja, un ļoti negribējās plaisu, kas viņu starpā izveidojusies, aizbērt ar fizisku aizrautību. Kad viņa ap pulksten desmitiem vakarā to mašīnā aizveda uz viesnīcu, tas bija visai smagi iereibis.

-Tu šodien gan laikam esi manī stipri vīlusies, viņš ar pastīvu mēli sacīja.

-Nē, nepavisam, viņa apgalvoja. Es jau priekšlaikus zināju, ka tas būs tev smags trieciens.

-Man par to visu vēl jāpadomā.

-Jā, padomā gan. Rītrītā atbraukšu tev pakaļ. Ap pulksten deviņiem, vai jā?

Herberts neveikli mēģināja viņu noskūpstīt, viņa nevairījās, bet lūpas tam bija saltas.

Vivianai ļoti negribējās atgriezties tukšajā dzīvoklī. Kā jau bieži bija darījusi, viņa arī tagad braukāja pa pilsētiņas naksnīgajām ielām. Viņa sev neslēpa, ka jūtas vīlusies*tomēr apzinājās, ka tā nav Herberta, bet viņas pašas vaina.‘Uz ko gan viņa bija cerējusi? Ka Herberts spontāni viņu apskaus un iesauksies: «Vienalga, kas reiz pagātnē noticis, tu esi sieviete, ko es mīlu!» Jā, tieši uz tādu iznākumu viņa bija cerējusi. Bet tagad saprata, ka tāds atrisinājums būtu absolūti nereāls. Viņa bija Herbertu konfrontējusi ar tādu savas dzīves šķautni, kādu viņš nebija sagatavojies ieraudzīt. Viņš bija caurcaurēm viduvējs pilsoniski noskaņots cilvēks, un kā tādu Vivianas jaunās vēstis nevarēja viņu neiztrūcināt. Neatkarīgi no viņa nostājas notikušajam vēl joprojām bija liela nozīme Vivianas dzīvē, tātad arī viņējā, ja viņš palika ar to kopā.

Pagāja krietns brīdis, iekams Vivianai izdevās atbrīvoties no smagās nomāktības sajūtas. Viņa sāka saprast, ka bija Herbertu vienīgi izmantojusi, lai izdzēstu Līzu Hammeri no savas dzīves, gluži tāpat, kā bija izmantojusi savu jauno vārdu un jauno seju. Viņu sakars nebija nekas cits kā epizode viņas dzīvē, laimīga epizode, kurai nu pienācis gals. Vienalga, ko viņš izlems, Viviana zināja, ka viss beidzies, un viņa jau tagad izlēma, ka rīt viņam to skaidri pateiks saudzīgi, bet neatsaucami.

Bez tieša nodoma Viviana pa šo laiku bija sasniegusi Parka ielu un tagad brauca vēl lēnāk. Pie divpadsmitā nama šajā vakarā neviena mašīna nestāvēja, tomēr viņa pamanīja, ka divi cilvēki steigšus šķērsoja priekšdārzu un tika ielaisi mājā. Arturam Hammeram tātad jābūt mājās. Viviana labi saprata, ka patlaban nav piemērots brīdis iet ciemos, bet nodomāja, ka viņas situācija neprasīja konvenciju ievērošanu. Viņa jau vairākkārt bija mēģinājusi sazvanīt Arturu pa telefonu, bija reiz pēcpusdienā piezvanījusi ari pie mājas durvīm -viss velti. Pašreiz viņai likās īstais laiks izaicināt padēlu uz sarunu.

Un patiesi pēc trīskārtējs piezvanīšanas viņai tapa atvērts. Tomēr durvis neatvēra vis Arturs, bet gan svešs jauneklis, ko viņa nekad nebija redzējusi. Puisis bija liela auguma, platiem pleciem, un tam piemita sutenera nekaunīgā aktivitāte.

Ļoti aizdomīgi viņš nopētīja Vivianu un grasījās aizcirst durvis tai deguna priekšā. Taču Viviana bija ātrāka un pašāva kāju pa priekšu. Sāpēja gan, kad trāpīja sitiens, bet durvis aizvērt vairs nevarēja.

-Man jāsatiek Hammera kungs, Viviana paskaidroja.

-Tas patlaban nav iespējams.

-   Bet viņš taču ir mājās, vai ne?

-Viņam ir viesi.

-Uz mirkli viņš varēs gan atbrīvoties. Es esmu viņa pamātes draudzene. Un man viņam kaut kas jāpasaka.

-Kas jūs esat?

-Līzas Hammeres draudzene.

Varēja skaidri redzēt, ka puisim Līzas Hammeres vārds nav svešs, bet viņam acīmredzot nenācās viegli izlemt, ko nu darīt tālāk.

-Šī māja pieder viņai, -Viviana uzstājīgi turpināja, -un viņai droši vien liktos ļoti savādi, ja mani šeit nelaistu iekšā.

-Vāciet savu kāju ārā, tad es aiziešu pajautāt.

-Man labāk patiktu pagaidīt iekšā.

-Vai jūs tiešām gribat riskēt, ka saspiežu jūsu smuko kāju?

Viviana paklausīja. -Jūs droši vien būtu uz to spējīgs.

Vivianai iznāca ilgi gaidīt. Viņa jau bija zaudējusi cerību iekļūt mājā, kad vīrišķis otrreiz atvēra durvis un viņu ielaida.

-Jums gan ir nervi, viņš ņurdīgi noteica.

Vivianai par pārsteigumu, viņš to neieveda vis mazajā salonā, bet gan virtuvē un vēlēja gaidīt. Viņa paraudzījās visapkārt un pamanīja, ka virtuvē šis tas mainījies. Tagad tur stāvēja milzīga izmēra ledusskapis.

Ienāca Arturs. Visā viņa personā vēl bija kaut kas patvēries no mazliet nevīžīgās elegances, tikai tagad viņš kopumā izskatījās paplucis. Bija it kā sarucis mazāks. Sejas āda pelnaini bāla un gauži neglīti nesaderējās ar joprojām zeltainajiem kviešu krāsas matiem. Tumšie loki zem acīm liecināja par negulētām naktīm.

Viviana pastiepa viņam pretī roku, bet viņš to nesaņēma.

-Hammera kungs? Viviana jautāja.

-Ko jums no manis vajag? viņš nīgri atjautāja.

-Es ierados ar jūsu pamātes ieteikumu. Man kādu laiciņu šeit jāuzturas darīšanās, un tad viņai ienāca prātā laba doma ieteikt mani jums.

-Kādā nolūkā?

-Viņa domāja, ka es varētu šeit viņas mājā apmesties.

Nu viņš pēkšņi atdzīvojās, vaigos iesitās sarkani plankumi.

-Izslēgts!

Viviana pamanīja, ka viņa dūmakaino acu redzokļi ir ļoti savilkušies.

-    Bet māja taču ir pietiekami liela, viņa iebilda.

-Nē.

-Vai tad te nav veselas piecas guļamistabas?

-Gar to jums nav nekādas daļas. Es necietīšu mājā svešus cilvēkus.

-Runa jau ir tikai par pāris nedēļām.

-Nē. Un tagad izbeidziet tās muļķības! Pazūdiet pie laika, kamēr neesmu licis jūs izmest ārā.

-Eju jau, eju. -Viviana pagriezās uz durvju pusi, tomēr pirms iziešanas vēl apstājās un pavērsās pret Arturu.

-Es gan nezinu, ko Līza Hammere teiks par jūsu uzvešanos.

Tad viņai piepeši šķita svarīgi pasteigties, lai tiktu ārā.

Iesēdusies atpakaļ mašT nā, viņa nopriecājās, ka nebija nosaukusi savu vārdu. Abu jauno vīriešu uzvedība likās visai draudīga. Atlika vienīgi cerēt, ka tie viņas parādīšanos nav uzskatījuši par pietiekami svarīgu, lai kaut ko pret viņu uzsāktu.

Pēdējā izskaidrošanās ar Herbertu Cinku norisēja īsi, kaut arī sāpīgi. Viņš neuzaicināja Vivianu pat iedzert tasi kafijas. Visi jaukie, mīļie vārdi, ko Viviana bija prātā sakārtojusi, lai viņu mierinātu, palika neizteikti.

-Tu esi mani mānījusi, viņš nesaudzīgi pārmeta, kad, rokas dziļi kabatās sabāzis, gāja tai līdzās pāri tirgus laukumam.

Viņa piekrita.

Viņš teikto atkārtoja, vēl sakāpinādams: -Ļaunprātīgi mani piekrāpi.

-Tā tiešām varētu nosaukt manu rīcību, viņa miermīlīgi apstiprināja. Viviana saprata, ka Herberts visiem spēkiem pūlas saglābt savu godu, noniecinot viņējo.

-Nespēju vispār līdz galam izdomāt, kas būtu noticis, ja es tiešām būtu tevi apprecējis un pēc tam visa tā jezga nāktu gaismā. Ko par mani domātu?

Vivianai likās, ka nav vērts pūlēties viņam atgādināt, ka tieši viņa bijusi tā, kas precēšanos visu laiku atkārtoti centusies atvairīt.

-Ar to pašu manai karjerai būtu gals, -viņš, pagalam uztraucies, turpināja.

-Nu tagad taču tai nekas vairs nestāv ceļā. -No šīs piezīmes Viviana tomēr nespēja atturēties.

-Tava rupjā, bezkaunīgā mēle man allaž bija kā dadzis acī, tomēr man nemūžam nebūtu ienācis prātā…

Vivianai kļuva sāpīgi ap sirdi. -Tam, kas tev būtu vai nebūtu varējis ienākt prātā, gan tagad vairs nav nekādas sevišķas nozīmes, viņa asi pārtrauca Herberta gaudas. Ja esmu tevi pareizi sapratusi, tu tagad gribi visu izbeigt. Un šai nolūkā nekādi diži vārdi nav nepieciešami.

-Atdod man automobiļa atslēgu un mašīnas, tehnisko pasi! viņš apstājies pieprasīja.

Tas nu Vivianu tā pārsteidza, ka pirmajā mirklī viņa neatrada vārda, ko bilst.

-Ko tu tā skaties uz mani? Vai tev liekas, ka es prasu pārāk daudz, ja gribu atpakaļ savu mašīnu?

-Nē, -viņa atteica. Tad atvēra rokassomiņu, izņēma atslēgu, mašīnas pasi un atdeva tās viņam.

-Ja jau esmu līdz šejienei atkūlies, -viņš paskaidroja, -gribu vismaz būt uz riteņiem.

-Tā ir ļoti prātīga doma, viņa piekrita. Nu -lai tad tev visnotaļ labi klājas!

Vivianai labprāt būtu gribējies viņu atvadām noskūpstīt uz vaigiem vai vismaz paspiest Herbertam roku. Bet viņa noraidošā stāja nepieļāva ne vienu, ne otru. Tā nu viņa apgriezās uz papēža un devās projām.

Pie doktora Kranča mājas stāvēja Pauls Zumbruhs. Viviana jutās tik pārsteigta, ka lāgā neuzdrošinājās ticēt pati savām acīm. Ne vārda neteikuši viņi apskāvās un skūpstījās. Tikai pēc laba brīža viņi izraisījās viens no otra skavām.

-Tu? Viviana jautāja.

-Jā, es, viņš atbildēja.

Un tikai tad viņi atskārta, cik muļķīgs ir viņu dialogs, un abi laida vaļā smieklu.

-Līžele ir atrasta! Pauls pavēstīja. Viņu sauc Elizabete Kastnere, un viņa dzīvo Minhcnē, kas situāciju ievērojami uzlabo, jo Minhenes policija ķersies pie darba bez jebkādiem aizspriedumiem.

-Paklau, es vakarvakarā biju pie Artura. Viņš izskatās galīgi no ceļa nogājis. Esmu pārliecināta, ka viņš lieto narkotikas, laikam morfiju.

-Un kur ir tavs valdības padomnieks?

-Izplēnējis.

-Tu par to skumsti?

-Nē. Nē, man ir viegli. Tev caurcaurēm bija taisnība.

-Nu tad taču mūsu precībām nekas vairs nestāv ceļā.

-Nezinu, Paul, vai es pēc sitās vilšanās jau tik drīz varēšu …

-Un kā vēl! Skaidrs, ka varēsi. Esam pietiekami ilgi gaidījuši. Es gribu, lai tu būtu jau mana sieva, kad no jauna tiks izskatīta slepkavības lieta.

-To Arturs nemūžam neizturēs. Viņš ir neiedomājami

sanīcis.

-Un kas par to? Vai tāpēc viņam būtu jāpaliek nesodītam?

-Man liekas, ka viņš izbridis briesmīgu elli.

-Tu jūti līdzi slapkavam?

-Jā.

-    Bez tam tu nevēlies piedzīvot, ka pati sev kādreiz pārmestu atriebības kāri?

-Pareizi. Negribu apgrūtināt savu sirdsapziņu.

-Kāda laba meitene! -Pauls atkal viņu noskūpstīja. -Kaut arī tava nostāja ir principiāli aplama, jo runa ir par… pēkšņi viņš pārtrauca savu apceri: -.. .Kālab mēs te stāvam uz ielas kā tādi muļķi? Vai tu mani mājā iekšā nevedīsi? Es šorīt vēl neesmu ticis pie brokastīm.

Viviana vilcinājās tikai kādu sekundes sīkdaļiņu. Tad sacīja: Jā, nāc! un atslēdza namdurvis.

Vecā dakterpāra tikpat vecmodīgi iekārtotā guļamistaba nekādā ziņā nebija saucama par romantisku, bet Vivianai un Paulam tas tiešām neko nenozīmēja. Dziļā kaisle, kas viņos bija uzkrājusies, šajā rītā izlādējās vulkāniski.

Viņi ilgi nemācēja atrast ceļu atpakaļ uz reālo pasauli. Laimīgi un noguruši tvērās viens pie otra un nespēja atraisīties.

Beidzot Pauls pārrāva burvju loku.

-   Es esmu izsalcis!

Viviana slidināja lūpas pār viņa krūtīm. Nekā, vispirms es iešu dušā un tikai tad taisīšu brokastis.

-Man arī ir priekšlikums. Vispirms abi ejam dušā un pēc tam taisām brokastis.

-Norunāts! viņa atsaucās.

Tomēr arī pēc tādas norunas vēl pagāja diezgan ilgs laiks, līdz viņi nosprieda celties augšā.

Vēlāk, kad viņi jau sēdēja pie galda viens otram pretī, dzerdami kafiju un ēzdami Lieldienu maizi, Viviana, ģērbusies

savā kimono un ap mitrajiem matiem aptinusi dvieli, bet Pauls pārāk īsajā daktera peldmētelī, viņš sacīja:

-Īstenībā tu šeit dzīvo diezgan grezni, lai arī maķenīt mietpilsoniskā gaumē, tomēr tev ir diezgan liela dzīves telpa un vannasistaba.

-   Patiesību sakot, man te lejā nemaz neklātos būt, viņa atteica. Es dzīvoju stāvu augstāk.

-Ak tā? Bet kā tad šeit viss tik spodrs, tik mājīgi sakopts, narcises vis …

-Es liku dzīvokli sakopt, ja gadījumā iegrieztos kāds ciemiņš.

Viņš ļāva noslīgt rokai ar Lieldienu maizes šķēlīti, ko bija cēlis pie mutes.

-Vai tu gaidīji mani?

-Ne tevi, viņa atzinās, valdības padomnieku.

-Nu paskat vien! Atkal jauns iemesls, lai tevi turpmāk vairs ne mirkli neizlaistu no acīm.

-Nu bet es taču viņu aizvācu. Atzīsties, ko tu būtu darījis, ja viņš atrastos šeit? Ar to taču tev vajadzēja rēķināties.

-Es būtu cīnījies par tevi. Godīgi sakot, tas jau arī ir īstais iemesls, kāpēc atbraucu.

Viņa tam uzsmaidīja. Par kaut ko tamlīdzīgu esmu visu mūžu sapņojusi. Un es vairs nešaubos, ka tu būtu uzvarējis.

Atlikušajām Rodenbergā nodzīvojamām nedēļām Viviana noīrēja automobili. Ar Paulu viņi viens otru apciemoja, <

cik vien bieži bija iespējams. Un tomēr viņa priecājās, kad aizstājējas laikam pienāca gals.

Viņa pārvācās pie Paula uz Minheni. Viņa elegantais četristabu dzīvoklis Nimfenburgā bija pietiekami plašs tādai nelielai ģimenītei.

-Es vienmēr ticēju, viņš atzinās, kad tā pirmo reizi ciemojās pie viņa, ka reiz tu atnāksi pie manis.

-Un ja nebūtu atnākusi, viņa attrauca iecirtīgā tonī, kas atgādināja agrāko Līzu, tu apprecētu citu sievu.

Vivianai izdevās dabūt asistentes vietu pie profesora Šēnhūbera viņa klīnikā «Izāras labajā krastā», kur viņa gribēja praktizēties, lai kļūtu par speciālisti plastiskajā ķirurģijā.

Berlīnes dzīvokļa likvidēšanu viņa nodeva Paula ziņā.

Jūnijā viņi Mandeļieias dzimtsarakstu birojā salaulājās. Laulību liecinieki bija Līzas māte, kas tikai ar lielām grūtībām sāka pierast pie meitas pārvērtības, un profesors Šēnhūbers, kam Viviana varēja pateikties par savu jauno seju. Kāzu ceļojumā viņi tomēr aizbrauca tikai augustā, kad sākās tiesu brīvdienas, jo Pauls tikai tad tika atvaļinājumā.

Lai paglābtos no pārmērīga vasaras karstuma, viņi par sava ceļojuma mērķi izraudzījās Zviedriju, aizlidoja uz Stokholmu, tur noīrēja automobili ar dzīvojamo vagonu piekabē un izbraukājās pa ezeru un mežu zemi krustu šķērsu. Viņi rīkoja piknikus pie šalcošiem ūdenskritumiem un vakaros sēdēja pie sprakstoša ugunskura. Un, par spīti visiem pārciestajiem smagumiem, abi jutās jauni un līksmes pilni.

Kādu rītu Pauls viens pats aizbrauca uz tuvējo ciemu, lai iepirktu jaunus pārtikas krājumus. Viņš atgriezās ne tikai ar sviestu, olām, maizi un konserviem, bet atveda arī trīs dienas vecu vācu avīzi. Pirmajā lappusē bija šāds liels virsraksts:

«Arturs Hammcrs atzīstas slepkavībā.»

-   Dod šurp! iesaucās Viviana un izrāva viņam lapu no rokas. Sēžot pie saslienamā izbraukuma galda, viņa lasīja Paulam priekšā:

«Rodenbergas rūpnieka Bruno Hammera dēls, kas sava pirms septiņiem gadiem noslepkavotā tēva savrupmājā bija ierīkojis nelegālu spēļu klubu -par ko vakar ziņojām -un reida laikā tika apcietināts, nopratināšanā policijā atzinies, ka noslepkavojis tēvu. Pēc paša izteikuma, lieli parādi viņu pamudinājuši uz smago noziegumu, kurā savulaik tika apsūdzēta viņa pamāte Līza Hammere. Arturs H. apgalvo, ka pret šo sievieti, kas tika attaisnota pierādījumu trūkuma dēļ, nekādus sirdsapziņas pārmetumus nejūtot, jo viņa, tēvu kopdama, bez vajadzības paildzinājusi tā mūžu un tādējādi viņam neesot bijusi iespēja drīzāk tikt pie gaidāmā mantojuma.» Tātad tomēr! Pauls iesaucās. Beidzot!

-To viņš neizturēs, Viviana sacīja. Piemini manus vārdus viņš sev padarīs galu.

-Tas varbūt arī būtu labākais, ko viņš varētu izdarīt.

Viviana pāršķīra lapu un lasīja tālāk: «Arturs Hammers liecina, ka ar kāda drauga automobili aizbraucis uz Rodenbergu, mašīnu atstājis pāris simt metru no vecāku mājas, kurā pats nepamanīts ielavījies. Šim nolūkam viņš izmantojis atslēģu, kas vēl joprojām bijusi viņa īpašumā un ko viņš aizmetis tikai pēc izdarītā nozieguma. Papīršķēres viņš pievācis jau iepriekšējā apmeklējuma laikā, jo tās viņam šķitušas piemērots ierocis slepkavībai. Kaut arī viņš rīkojies izmisuma dzīts, tomēr ir pamats runāt par aukstasinīgu, iepriekš izplānotu slepkavību. Arturs Hammers ir ievietots psihiatriskā klīnikā, lai pārbaudītu viņa garaspējas.»

Viviana nolaida avīzi klēpī.

-Varbūt viņu ievietos trakonamā, Pauls minēja.

-Tu domā, ka lieta līdz tiesas prāvai vispār nenonāks?

-Nonāks gan. Bet tādā situācijā, kāda tur valda pašreiz, man šķiet, tava liecība nebūs nepieciešama. Vivian, bet vai tu saproti, ko tas nozīmē mums? Tu esi tīra un attaisnota visas pasaules priekšā. Mēs varam atgriezties Rodenbergā.

—Vai tu tiešām to vēlies?

-Tev taisnība. Laikam gan ne. Bet tu atkal vari satikties ar saviem vecajiem draugiem. Ko tu teiktu, ja mēs tam par godu sarīkotu svētkus?

-Jā, varbūt, viņa vilcinādamās atteica.

•   Kas tev kait? Vai tu neesi laimīga?

-Ne tik laimīga, kādai man vajadzētu būt. Man neizsakāmi žēl Artura. Kam gan jānorisinās cilvēkā, līdz viņš nonāk līdz atziņai, ka tādā šausmu darbā saskata savu vienīgo glābiņu? Ja es būtu vairāk likusies gar viņu zinis, ja būtu viņu piedabūjusi man uzticēties, kas zina, varbūt tā slepkavība varēja nenotikt.

-Nu, lūdzama, nesāc vien aizrunāties līdz vainas apziņas kompleksam! Pauls viņu norāja. Pēc visa tā, ko esmu uzzinājis par Bruno Hammeru, es gan ļoti šaubos, vai viņš no brīva prāta būtu prasītos dālderus ripinājis dēlam, pat ja tu zelta vārdiem būtu viņu lūgusies. Tieši otrādi, man liekas, ka, visu uzzinājis, viņš uz vietas būtu dēlu izslēdzis no mantojuma.

-Es vienkārši nevarēju tik pamatīgi interesēties par Arturu, cik man kā pieprecētai mātei būtu pienācies to darīt, Viviana aizstāvējās. Viņa tēvs mani pārāk nokalpināja.

-Nu tu pati to atzīsti. -Pauls viņu piecēla kājās un apskāva. Nerādi tik skumīgu vaigu. Pārpārēm tu esi izcietusies par noziegumu, kurā tev nebija vainas. Lai paliek Arturs, nedomā par viņu. Viņam arī tevis labad galva nesāpēja. Tas briesmīgais lietuvēna murgs beidzot ir galā. Tev ir pilnīgas tiesības būt laimīgai.

-Tev taisnība, Paul, -Viviana atteica un pieglaudas viņam.

Tomēr pagāja vēl vairākas dienas, iekams viņa no jauna iejutās laimīgajā atvaļinājuma noskaņā.

Lidojot atpakaļ uz Minheni, viņi abi bija iedeguši brūni un brīnišķīgi atpūtušies. Viņš sacīja:

-Vai tev, Vivian, kādreiz ir ienācis prātā, ka visai tai šausmu būšanai bijusi ari sava labā puse?

-    Labā puse kuram laba?

-Mums abiem. Ja tas nebūtu noticis, mēs varbūt vispār nebūtu iepazinušies.

Viviana pieliecās Paulam un noskūpstīja viņu uz vaiga.

-To es vispār nespēju iedomāties, Paul. Bet dzīvē dažkārt notiek daudz kas neiedomājams.

Fišere M. L.

Fi 863 Aizdomu ēnā. Romāns. No vācu vai. tulk. H. Lapiņa. Māksi. A. Kalniņš, R., Alberts XII, 1997, 254 lpp.

Kādā Vācijas mazpilsētā notiek slepkavība. Noziegumā apsūdzēta nogalinātā rūpnieka sieva, kurai vīrs novēlējis lielāko mantojuma dalu. Tas krietni sarežģī aizdomās turētās izredzes pierādīt savu bezvainību. Vai īstais slepkava tiks noskaidrots?

Parakstīta iespiešanai 10.04.97. Reģistrācijas apliecība Nr. 000322145. Formāts 84x108/32.

Apgāds «Alberts XII», Lāčplēša ielā 27, Rīgā, LV-1011. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11, Rīgā, LV-1004. Pasūt. Nr. R|0716.

Content

Fišere Marija Luize Aizdomu ēnā