Reilijs Metjū

Algotnis

M E T J U REILIJS

Algotnis

GRIEŽOTIES UN GRIEŽOTIES PA ROTĀCIJAS ASI,

PIEKŪNS NEVAR SAKLAUSĪT MEDNIEKU; CENTRAM ZŪD IETEKME; SABRUKUMS SĀKAS; PASAULI PĀRŅEM VAĻĀ SPRUKUSĪ VIENA VIENĪGA ANARHIJA…

V. B. JEITSS "Otrā atnākšana"

VISI DROŠSIRŽI IR IZMIRUŠI.

KRIEVU KARAVĪRU PARUNA

PROLOGS

PASAULES VALDNIEKI

LONDONA, ANGLIJA 20. OKTOBRIS, 19:00

Pavisam viņu bija divpadsmit.

Visi - vīrieši.

Visi - miljardieri.

Desmit no šiem divpadsmit bija vairāk nekā sešdesmit gadu veci. Atlikušie divi bija trīsdesmitgadnieki, taču viņi bija kādreizejo biedru dēli, tāpēc viņu lojalitāte bija garantēta. Lai gan biedra statuss Padomē nebija stingri saistīts ar iedzimtību, gadu gaitā ikdienišķs bija kļuvis tas, ka deli aizstāj tēvus.

Citādi par biedru varēja kļūt vienigi ar ielūgumu, taču ielūgumi tika izsniegti reti - kā jau varēja gaidīt no tādas diženas indivīdu kopas.

Pasaules lielākās programmatūras firmas līdzdibinātājs.

Saūdiešu naftas magnāts.

Šveices baņķieru ģimenes patriarhs.

Pasaules lielākās kuģniecības īpašnieks.

Pasaules veiksmīgākais akciju tirgotājs.

ASV Federālās rezervju bankas viceprezidents.

Pēc Savienoto Valstu valdības pasutījuma raķetes ražojošās kara rūpniecības impērijas galvas pēctecis, kas tikko to pārņēmis mantojumā.

Padomē nebija saziņas līdzekļu magnātu - jo bija plaši zināms, ka viņu bagātība galvenokārt balstās uz parādiem un

akciju kursa svārstībām. Padome saziņas līdzekļus kontrolēja, gluži vienkārši kontrolējot bankas, kas mediju magnātiem deva naudu.

Tāpat šeit nebija pārstāvēti valstu vadītāji, jo, ka Padome labi zināja, politiķiem pieder varas zemākā forma - pārejošā vara. Līdzīgi mediju magnātiem par savu ietekmi viņi ir pateicīgi citiem. Jebkura gadījuma prezidentus un diktatorus Padome iepriekš tika iecēlusi un atcēlusi.

Un nevienas sievietes.

Tāds bija Padomes viedoklis, ka - pagaidām - uz planētas nav sievietes, kas butu cienīga ieņemt vietu pie šā galda. Pat ne karaliene. Pat ne franču dekoratīvās kosmētikas mantiniece Liliāna Matenkura ar saviem personiskās bagātības divdesmit sešiem miljardiem dolāru.

Kopš 1918. gada Padome bija sanākusi kopā divreiz gadā katru gadu.

Taču šogad tā tika sasaukta deviņas reizes.

Galu gala šis bija īpašs gads.

Lai gan Padome bija mazliet slepena rakstura grupa, tas sanāksmes nekad netika turētas noslēpumā. Ietekmīgu cilvēku slepenas apspriedes pievērš uzmanību. Nē. Padome vienmēr bija uzskatījusi, ka visstingrāk saglabatie noslēpumi ir tie, kas pasaules acu priekšā pastāv atklātība, taču patiesība nekad nav redzami.

Padomes sanāksmes parasti tika sasauktas lielu starptautisku saietu gaitā - gadskārtējā pasaules ekonomikas forumā Davosā, Šveicē; dažādās Pasaules tirdzniecības organizācijas apspriedēs; vienu reizi Padome pat tikās Kempdeividā, kad tur neuzturējās prezidents.

šodien la sanāca Londonas Dorchester liotel lielajā direktoru padomes zālē.

Notika balsošana, un lēmums tika pieņemts vienbalsīgi.

- Tātad priekšlikums ir pieņemts, - priekšsēdētājs teica.

Medības sākas rit. Mērķu saraksts tiek izziņots šovakar pa ierastajiem kanāliem, un balvas tiks izmaksātas tiem izpildītājiem, kas mesjē Ž. I'. Delakruā no AGM-Suisse uzrādīs pierasto pierādījuma formu tam, ka konkrētais mērķis ir iznīcināts. Pavisam ir piecpadsmit mērķu. Par katru noteiktā balva ir 18,6 miljoni ASV dolāru.

Pec stundas sanāksme beidzās un Padomes locekļi par- gāja pie dzērieniem.

Viņiem aiz muguras uz direktoru padomes zāles galda atradās sanāksmes konspekti. Vienā konspektu eksemplārā, kas bija novietots iepretim priekšsēdētāja sēdvietai, kāda lappuse bija pavērsta uz augšu.

Tajā bija saraksts ar uzvārdiem.

VĀRDS VALSTS ORGANIZĀCIJA

1.     EŠKROFTS Viljams H. APV. KAR. SAS

2.     KRISTIJS Alekss P. APV. KAR. MI-6

3.      FARELS Gregorijs K. ASV Delta

4.     HALĪFS Imāns AFG. Al Qaeda

5.     KINGSGEITS Naidžels E. APV. KAR. SAS

6.     MAKEIBS Dīns P. ASV Delta

7.     NAZĀRS Jusefs M. LIB. HAMĀS

8.     NIKOLSONS Frānsiss K. ASV USAMRMC

9.     OLIFANTS Tompsons Dž. ASV USAMRMC

10.   POLANSKIS Demjens Dž. ASV ISS

11.    ROZENTĀLS Benjamins J. IZR Mossad

12.    SKOFĪLDS Šeins M. ASV USMC

13.   VEICMENS Ronsons H. ASV USMC

14.    ZAVAHĪRI Hasans M. SAŪDA AR. Al Qaeda

15.    ZEMĪRS Šimons B. IZR. IAF

Tas bija, saudzīgi izsakoties, ārkārtīgi iespaidīgs saraksts.

Tajā figurēja pasaules elitāro militāro apakšvienību - britu S/\S, ASV armijas vienības Deltu un jūras kājnieku korpusa - dalībnieki.

Sarakstā parādījās Izraēlas gaisa karaspēki, ari tādi izlūkošanas dienesti kā Mossad un ISS - Izlūkošanas un drošī-

bas dienests, ka tagad sauca CII5 . Turklāt tur bija teroristisko organizāciju HAMAS un AI Qnala biedri.

Sarakstā bija vīrieši - īpaši vīrieši, izcili savās izraudzītajās nāvi nesošajās profesijās -, kuri jānovāc no zemes virsas līdz pulksten divpadsmitiem pēc ASV Austrumu krasta laika 26. oktobrī.

PIRMAIS UZBRUKUMS

SIBĪRIJA

26. oktobris, 9:00 pec vieteja laika

25. OKTOBRIS, 21:00 PĒC AUSTRUMU JOSLAS LAIKA. ŅUJORKA, ASV

Mūsdienu starptautiskajiem cilvēku medniekiem Ir daudz līdzību ar viņu senčiem vecajas Amerikas Rietumos.

Ir vientuļie vilku mednieki par atlīdzību - parasti tie ir bijušie karavīri, algoti slepkavas vai tadl, kas paši slēpjas no taisnīgās tiesas; tie ir vlenpatņl, kas rīkojas uz savu roku un ir pazīstami pēc viņu dīvainajiem Ieročiem, transporta līdzekļiem vai paņemienlem. Ir organlzacijas - uzņēmumi, kas bēgošu dzivu būtņu medības padara par biznesu. Ar savām pusmilitarajām Infrastruktūrām algotņu organtzacijas bieži tiek mudinātas iesaistīties starptautiskas cilvēku medībās.

Un, protams, ir oportunistl - īpašo uzdevumu vienības, kas dodas patvaļīgās medības un sak tas par atlīdzību; vai tiesību sargāšanas Iestāžu amatpersonas, kas kārdinājumu Iesaistīties privātas cilvēku medībās uzskata par daudz pievilcīgāku nekā viņu likumīgie pienākumi.

Taču nevar neņemt vērā sarežģītību, kas raksturīga musdieuu medībām par atlīdzību. Starptautiskajiem cilvēku medniekiem nav sveša darbošanās saziņa ar valsts valddiu, kas veļas distancēties no konkrētiem darbiem. īapat šie mednieki medz rīkoties ar dalībvalstu klusu piekrišanu pret patvērumu kā samaksu par iepriekš paveiktu darbu. Visbeidzot - viens par tiem Ir skaidrs: starptautiskajiem cHvēku medniekiem starptautiskās robežas maz ko nozknē.

Apvienoto Nāciju "Baitā grāmata ": ar valdītam nesaistītie speķi ANO miera uzturēšanas zonās

2001. g. OKTOBRIS (IffV P«ČSS, ŅUJORKA)

kraska-8: soda izciešanas un saimnieciskas darbības objekts

SIBĪRIJA, BIJUSĪ PADOMJU SAVIENĪBA

GAISA TELPA VIRS SIBĪRIJAS 26. OKTOBRIS, 9:00 PĒC VIETĒJA LAIKA

(ASV - 25- OKTOBRIS, 21:00 PEC AUSTRUMI," JOSLAS IA1KA)

Lidmašīna aizdrāzās pa debesim ar skaņas ātrumu.

Kaut ari tā bija liela lidmašīna, uz radaru ekrāniem tā neparādījās. Un, kaut ari lidmašīna pārsniedza skaņas barjeru, tā neradīja nekādu skaņas triecienvilni - par to parūpējās jaunākās viļņu retināšanas sensoru attīstības izstrādes.

Neredzamais bumbvedējs li-2 ar pilota kabīnes logiem, kas atgādināja dusmīgi savilktas uzacis, radarus absorbējošo melno krāsojumu un unikālo plīvojošā spārna konstrukciju parasti netika sūtīts šādos uzdevumos.

Tas bija radīts divdesmit tonnām kravas, sākot no lāzera vadāmām bumbām līdz lidojumā palaižamām spārnotajām raķetēm ar ūdeņraža bumbām.

Tomēr šodien tas nebija apgādāts ar bumbām.

Šodien tā bumbu niša bija nedaudz pārveidotā, lai varētu transportēt vieglu, taču neparastu derīgo kravu - vienu ātrgaitas transporta līdzekli un astoņus Savienoto Valstu jūras kājniekus.

Stāvot bumbvedēja kabīne, kapteinis Šeins M. Skofīlds neapzinājās faktu, ka pirms sešām dienām viņš bija kļuvis par objektu cilvēku medībās par atlīdzību.

NODAĻA

Viņa aploces veida atstarojošo briļļu stiklos atspoguļojās pelekas Sibīrijas debesis. Brilles apslēpa pāris vertikālu rētu, kas stiepās pāri Skofilda acīm, - ievainojumus no iepriekšējā kaujas uzdevuma un viņa operatīvā segvārdā avotu. Put- nubiedēklis.

Vienu metru un astoņdesmit centimetru garais Skofīlds bija kalsns un muskuļots. Zem balti pelēkās polimēru aizsargķiveres bija nepaklausīgi melni mati un grumbām klāta, izskatīga seja. Viņš bija pazīstams ar savu aso prātu, aukstasinību kritiskās situācijās un dziļo cieņu, ar kādu pret viņu izturējās zemāka ranga juras kājnieki; viņš bija līderis, kas rūpējās par saviem vīriem. Klīda runas, ka viņš esot lielā Maikla Skofilda mazdēls - šā jūras kājnieka varoņdarbi Otrajā pasaules karā bija viela Jūras kājnieku korpusa leģendai.

B-2 traucās pa debesīm, virzoties uz attālu Krievijas ziemeļu nostūri, pamestu padomju objektu neauglīgā Sibīrijas piekrastē.

Tā oficiālais padomju nosaukums bija "Kraska-8: soda izciešanas un saimnieciskas darbības objekts", un tā bija visattālākā no astoņām iežogotām teritorijām, kas aptvēra Arktikas pilsētu Krasku. Pēc padomju tradīcijas, kas apveltīta ar bagātu iztēli, šīs teritorijas sauca Kraska-1, Kraska-2, Kras- ka-3 un tā tālāk.

Vel pirms četrām dienām Kraska-8 bija pazīstama tikai kā sen aizmirsta kādreizējā padomju bāze - daļēji Gulaga nometne, daļēji saimniecisks objekts, kura piespiedu karta tika nodarbināti politiskie ieslodzītie. Padomju Savienība bija izkaisīts simtiem tādu objektu - milzīgi, nepatīkami, ar naftu notraipīti monolīti, kas līdz 1991. gadam veidoja PSRS rūpniecisko pamatu, taču tagad atradās miera stāvokli, pamesti bojāejai sniegā; aukstā kara rēgu pilsētas.

Taču pirms divām dienām, 24. oktobrī, viss bija mainījies.

Tāpēc ka šajā dienā trīsdesmit cilvēku liela, labi bruņota un labi apmācīta čečenu islāmistu teroristiskā grupa bija ieņēmusi Krasku-8 un paziņojusi Krievijas valdībai, ka ta grasās izšaut četras SS-18 kodolraķetes - raķetes, kas līdz ar padomju krišanu 1991. gadā gluži vienkārši bija atstātas šahtas šaja objektā. Izšaut uz Maskavu - ja vien Krievija neizvedīs savu karaspēku no Čečenijas un nepasludinās dumpīgo republiku par neatkarīgu valsti.

Bija noteikts pēdējais termiņš - 26. oktobri pulksten desmitos.

Šai dienai bija konkrēta jēga.

26. oktobri apritēja gads, kopš Krievijas speciālās vienības triecienā ieņēma kādu Maskavas teātri, kuru savās rokas turēja čečenu teroristi, un tādējādi izbeidza triju dienu aplenkumu, nogalinot visus teroristus un vairāk nekā simts ķīlnieku.

Tieši šajā dienā iekrita ari musulmaņu svētā mēneša Ra- madāna pirmā diena; tradicionālā miera diena, kas islāmis- tu teroristiem nešķita radam neērtības.

Fakts, ka Kraska-8 ir kas vairāk nekā tikai auksta kara paliekas, bija jaunums ari Krievijas valdībai.

Ilgi noplombēto padomju arhīvu izpēte apstiprināja, ka teroristu apgalvojumi atbilst patiesībai. Izrādījās, ka Kraska-8 ir noslēpums, par kuru tolaik, kad risinājās pāreja uz demokrātiju, vecais komunistiskais režīms nebija informējis jauno valdību.

Tajā patiešām bija izvietotas kodolraķetes - precīzi sakot, to bija sešpadsmit. Sešpadsmit starpkontinentālās ballistiskās raķetes SS-18; visas novietotas slepenas pazemes šahtās, kas bija konstruētas tā, lai ASV tās nevarētu atklāt no kosmiskajiem pavadoņiem. Acīmredzot Kraskas-8 kloni - par rūpniecības objektiem nomaskētas identiskas raķešu palaišanas vietas - bija atrodami ari valstīs, kas bija veci padomju klienti, piemēram, Sudānā, Sirijā, Kubā un Jemenā.

Tādējādi jaunajā pasaules kārtībā - pec aukstā kara, pēc 11. septembra - krievi bija pasaukuši amerikāņus palīgā.

Airi reaģējot, Amerikas valdība uz Krasku-8 nosūtīja vienības Delta ātrās reaģēšanas pretterorisma nodaļu sava aroda lietpratēju Grega Farela un Dina Makeiba vadībā.

Vēlāk bija jāierodas palīgspēkiem, un pirmajiem - šai grupai. Savienoto Valstu juras kājnieku īpašo uzdevumu vienībai kapteiņa Šeina M. Skofīlda vadibā.

Skofīlds, smagi elpodams caur augstlidojuma sejas masku, iekāpa lidmašīnas bumbu nodalījumā.

Viņš redzēja vidēja izmēra kravas konteineru, kura atradās izlūkmašīna. Tā bija vieglākā un ātrākā triecienuzbrukuma bruņumašīna, kas pēc izskata atgādināja sporta automobiļa un Humvee augstas mobilitātes transporta līdzekļa (saīsināti HMMWV jeb Humvee) krustojumu.

Spīdīgajā mašīnā, cieši piesprādzējušies savos sēdekļos, sēdēja septiņi jūras kājnieki no izlūkvienības - pārējie Sko- filda grupas dalībnieki. Visi bija ģerbušies balti pelēkos kaujas formastērpos, ar balti pelēkām ķiverēm gaivā. Un viņi visi uzmanīgi raudzījās uz priekšu, gatavi rīkoties.

Vērojot puišu nopietno sejas izteiksmi, Skofīlds atkal bija pārsteigts par viņu jaunību. Bija savādi, bet trīsdesmit trīs gadu vecumā viņš neapšaubāmi jutās vecs šo puišu klātbūtnē.

Viņš pamāja ar galvu tuvāk sēdošajam vīram.

-    Ei, Vip! Ka jūtas tava roka?

-     Nekādas vainas, labi, ser, - pārsteigts atbildēja kaprālis Vips Vaitings.

Viņa roka bija sašauta niknā apšaudē Tora Boras kalnos 2002. gada sākumā, taču kopš tās dienas Vips un Skofīlds nebija strādājuši kopā.

-     Ārsti teica, ka jūs esot izglābis manu rādītājpirkstu. Ja jus nebutu licis viņiem uzlikt tam šinu, tas būtu sadzijis ka āķis. Patiesību sakot, nedomāju, ka jūs to atceraties, ser.

Skofīlda acis iekvēlojās.

-     Es vienmēr atceros.

Šī nebija viņa pastavigā grupa, tikai viens nodaļas dalībnieks bija no tās.

Viņa parastā jūras kājnieku grupa - Libija Ganta - Lapsa, un Džina Ņūmena - Mamma - pašlaik darbojās kalnos Afganistānas ziemeļos, dzenot pēdas teroristu vadonim un Osamas bin Ladena ilgstošajam otrajam cilvēkam Hasanam Mohammadam Zavahīri.

Ganta, tikko beigusi virsnieku kandidātu skolu, tagad virsleitnante, vadīja izlūkošanas vienību Afganistāna. Mamma, pieredzējusi artilērijas seržante, kas palīdzēja Skofīldam, kad viņš bija jauns virsnieks, pildīja viņas grupas priekšnieces pienākumus.

Bija domāts, ka Skofīlds piebiedrosies viņām, taču pēdējā mirkli viņš tika atsaukts no Afganistānas, lai vadītu šo neparedzēto komandējumu.

Vienīgais no viņa pastāvīgajiem padotajiem, ko Skofīldam izdevās paņemt līdzi, bija jauns seržants, vārdā Baks Railijs, jaunākais, kura izsaukuma signāls bija Grāmata-2. Kluss un domīgs, apveltīts ar neparastu dedzību, kas neatbilda viņa divdesmit pieciem gadiem, Grāmata-2 bija sīksts karotājs. Un Skofīldam puisis ar biezajām uzacīm un saplacināto degunu jo dienas, jo aizvien vairāk atgādināja Railija tēvu - Grāmatu-!.

Skofīlds noregulēja savu satelītuztvērēju un runāja vibro- mikrofonā, kas bija piesprādzēts pie kakla. Vibrāciju jutīgais mikrofons uztvēra nevis faktiski izrunātos vārdus, bet pēc- skaņu no viņa balsenes. To vadīja pati jaunākā kosmiskā pavadoņa augšupsaites sistēma GSX-9 - vismodernākā sakaru sistēma ASV bruņotajos spēkos. Teorētiski šads pārnēsājams CSX-9 komplekts, kāds bija Skofīlda rīcībā, varēja pārraidīt skaidru signālu pusceļā apkārt pasaulei ar kristāltiru dzidrumu.

-    Bāze, te Muslangs-3, - viņš teica. - Vai operatīvais par- skats gatavs?

Viņa austiņās ieskanējās kāda balss. Tas bija gaisa karaspēku sakaru operators, kas atradās gaisa karaspēku Mako- las bāzē Aļaskā, šā uzdevuma izpildes sakaru centrā.

-    Mustang-3, te bāze. Mustangs-1 un Mustangs-2 nonākuši saskarē ar pretinieku. Ziņo, ka ieņēmuši raķešu šahtas un pretiniekam nodarījuši smagus dzīva spēka zaudējumus. Mustangs-1 notur šahtas un gaida papildspēkus. Mustangs-2 ziņo, ka vēl vismaz divpadsmit pretinieka aģentu turpina kauju galvenajā saimniecības ēkā.

-    Skaidrs, - Skofīlds teica. - Kas sakāms par nākamo ešelonu?

-   Putnubiedēkli, ceļā no Fortluisas ir visa armijas reindžeru rota. Simt vīru būs klāt aptuveni stundu pēc jums.

-     Labi.

Grāmatas-2 balss skanēja no izluku bruņumašīnas.

-     Kas noticis, Putnubiedēkli?

Skofīlds pagriezās.

-    Mus tūdaļ metis lejā.

Pēc piecām minūtēm kravas konteiners tika izmests no neredzama bumbvedēja un ka akmens strauji krita lejup.

Konteinerā - bruņumašīna, kas tajā atradās, - drebēdami un kratīdamies no kritiena maksimālā ātruma radītajām vibrācijām, sēdēja Skofīlds un septiņi jūras kājnieki.

Skofīlds vēroja, ka lejup švīkstēja skaitļi uz digitālā augstuma mērītāja, kas bija piestiprināts pie sienas.

15 000 metru…

13 500 metru…

12 000… 6000… 3000…

Sagatavoties izpletņu atvēršanai simt piecdesmit metru augstumā! - kravas pārzinis kaprālis Makss Kents - Klarks - teica neitrālā balsi. - Globālās pozicionēšanas vadības sistēma mūs virza tieši uz piezemēšanās mērķi. Arējās kameras apstiprina, ka nosēšanās zona ir brīva.

Skofīlds skatīja atri tikšķošo augstuma mērītāju.

2500 metru…

2000 metru…

1800 metru…

Ja viss noritēs pēc plāna, viņi nolaidīsies apmēram divdesmit četrus kilometrus uz austrumiem no Kraskas-8, tieši pie apvāršņa, raugoties no objekta, ārpus ta redzesloka.

-      liek atvērti galvenie izpletņi… ir! - Klarks paziņoja.

Grūdiens, ko saņēma krītošais konteiners, bija ļoti spēcīgs. Kaste spēji sasvērās, un Skofīlds ar saviem jūras kājniekiem notrīcēja savos sēdekļos. Viņus noturēja tikai sevišķi augstas kvalitātes drošības jostas un jumtā iebūvētie aizsarg- stieņi.

Pēkšņi viņi sāka slīdēt - konteineru virzīja trīs izpletņi.

-     Kā mums klajas, Klārk? - Skofīlds apjautājās.

Klarks vadīja piezemēšanos, izmantojot vadības sviru un konteinera arējas kameras.

-    Desmit sekundes. Es tēmēju uz zemes ceļu ielejas vidu. Sasprindzinieties, lai piezemētos pēc trim… divām… vienas…

Bā-ā-acl

Konteiners atsitās pret cietzemi, visa tā priekšējā siena atvērās, un pa plašo atveri ieplūda dienas gaisma. Triecienuzbrukuma vieglā bruņumašīna uz četriem riteņiem sakustējās un izdrāzās no konteinera ārā pelēkajā Sibīrijas dienā.

NODAĻA

Izlūkmašina kula dubļaino zemes ceļu, kuru no abām pusēm ieskāva sniegoti kalni. Nogāzes klāja neglābjami slimi pelēki koku stumbri. Augšup cauri sniega segai slejās melnas klintis.

Viss sastindzis. Nejauks. Un auksts ka ellē.

Laipni lūgti Sibīrijā.

Sēžot vieglās triecienmašīnas aizmugureējā sēdeklī, Sko- filds ierunāja sava vibromikrofonā:

-     Mustang-1, te Mustangs-3. Vai dzirdat?

Nekādās atbildes.

-     Es atkārtoju: Mustang-1, te Mustangs-3. Vai dzirdat?

Nekā.

Viņš uzrunāja otru Delta grupu, Mustangu-2. Atkal nekādas atbildes.

Skofīlds noregulēja pavadoņa frekvenci, lai runātu ar Aļasku:

-     Bāze, te trešais. Es nevaru sasaukt ne Mustangu-1, ne Mustangu-2. Vai jums ir sakari?

-     Ja, apstiprinu, Putnubiedēkli, - teica balss no Aļaskas. - Es tikai pirms brīža ar viņiem runāju…

Signāls pārvērtās skaņu juceklī.

-     Klārk? - Skofīlds jautāja.

-     Piedod, šef, signāls pazudis, - Klārks teica, sēžot pie izlūkmašīnas sienā iestiprinātas pults. - Mēs viņus pazaudējam. Sasodīts, es domāju, ka šie jaunie satelītuztvērēji nebojāsies.

Skofīlds norūpējies sarauca pieri.

-    Signāla traucējumi?

-     Nē. Nekādu. Mēs atrodamies tīrā radio telpā. Signālu nekas nevar ietekmēt. Kaut kas atgadījies otrā galā.

-     Kaut kas atgadījies tajā galā… - Skofīlds iekoda sev lupa. - Bēdīgi slavenie pēdējie vardi.

-     Ser, - teica izlūkmašīnas šoferis, nosirmojis, vecs seržants, vārdā Simkokss, iesaukts par Lempi, - aptuveni pēc pusminūtes mēs nonāksim redzamības joslā.

Skofīlds lūkojās uz priekšu ārā pāri Simkoksa plecam.

Viņš redzēja melnu, dubļainu trasi aizdrāžamies zem iz- lūkmašlnas bruņu pārsega, redzēja, ka viņi tuvojas uzkalna galotnei.

Aiz šā uzkalna atradās Kraska-8.

Tajā pašā bridi progresīvās tehnoloģijas radiouztveršanas telpa gaisa karaspēku Makolas bāzē Aļaskā jaunais sakaru virsnieks, kas bija sazinajies ar Skofildu, pats apjukuma raudzījās apkart. Viņu sauca Bredsens, Džeimss Bredsens.

Pirms dažam sekundēm sakaru objektā pēkšņi, bez jebkāda brīdinājuma, bija pārtrūkusi strāvas padeve.

lelpā platiem soļiem ienāca Makoias bāzes komandieris.

-     Ser, - Bredsens sacīja. - Mums tikko…

-     Es zinu, dēls, - komandieris teica. - Zinu.

Tajā bridi Bredsens ieraudzīja aiz sava bāzes komandiera stāvam vēl kādu cilvēku.

Bredsens šo cilvēku nekad agrāk nebija redzējis. Respektablajam gara auguma vīram bija oranži sarkani mati un neglīta, žurkas purnam līdzīga seja. Viņš bija ģērbies civildrēbēs, un viņa melnās acis ne reizi nepamirkšķināja. Tās savā aukstajā, stīvajā skatiena gluži vienkārši aptvēra visu telpu. Viss liecināja, ka viņš ir no Izlūkošanas un drošības dienesta.

Bāzes komandieris teica:

-     Piedod, Bredsen. Izlūkošanas lieta. Šis uzdevums tiek izņemts no mūsu rokām.

Triecienuzbrukuma izlūkmašīna sasniedza uzkalna virsotni. Skofīlds ievilka elpu.

Acu priekšā visa savā krāšņumā bija redzama Kraska-8.

Tā atradās plaša līdzenuma centrā, apsnigušu ēku kopa - angari, glabātavu nojumes, milzīga tehniskās apkopes noliktava, pat viens piecpadsmit stāvu augsts stikla un betona biroju tornis. Miniatūra pilsētas ainava.

Visu teritoriju apjoza sešus metrus augsts dzeloņstiepļu žogs, un tālumā aiz tā, varbūt pāris kilometru tālāk, Skofīlds varēja redzēt Krievijas ziemeļu krasta līniju un Ziemeļu Ledus okeāna viļņus.

Lieki sacīt, ka pasaule pēc aukstā kara pret Krasku-8 nebija izturējusies labvēlīgi.

Visa miniatūrā pilsētiņa bija pamesta.

Šā kompleksa pusduci ielu klaja sniegs. Pa labi no Skofll- da slējās milzīgi materiālu uzkalni pie galvenās tehniskā nodrošinājuma noliktavas - celtnes četru futbola laukumu lielumā.

Pa kreisi no masīvā angāra atradās biroju tornis, kuru ar angāru savienoja iebūvēts tilts. No tā plakanā jumta karājas milzīgi, nokareni ledus durkļi, it kā mezdami izaicinājumu zemes pievilkšanas spēkam.

Savu nodevu bija prasījis ari sals. Gandrīz visas logu rūtis Kraska-8 bija sašaurinājušās un ieplīsušas. Tagad visas stikla virsmas mētājās, saplīsušas lauskās vai klātas ar zirnekļu tīkliem, dzēlīgajam Sibīrijas vējam nesodīti svilpojot cauri.

Tā bija rēgu pilsēta.

Un kaut kur zem tas atradās sešpadsmit kodolraķetes.

Ar astoņdesmit kilometru ātrumu stundā izlūkmašīna rūkdama ietraucās pa Kraskas-8 vārtiem, kas jau bija ar sprādzienu atdarīti vaļā.

Tā šāvās uz priekšu pa slīpo ceļu kompleksa virzienā. Viens no Skofilda jūras kājniekiem tagad bija uzrausies 7,62 mm kalibra ložmetēja torni veiklās bruņumašīnas pakaļgalā.

Izlūkmašīna Skofīlds turējās aiz Klārka, vērīgi lūkodamies jaunā kaprāļa datora ekrānā.

- Pārbaudi, vai viņiem ir lokatori, - viņš teica. - Mums jāizdibina, kur šie grupas Delta zēni atrodas.

Klārks spaidīja datora tastatūru, izvilkdams uz ekrāna vairākas Kraskas-8 datorkartes.

Viena karte parādīja kompleksa sānskatu:

Bija saskatāmi divi mirgojošu sarkanu punktu sakopojumi: viens biroju torņa pirmajā stāvā, otrs - monolītās tehniskā nodrošinājuma noliktavas iekšpusē.

Divas Delta grupas.

Taču kaut kas ar šo attēlu nebija kārtībā.

Neviens no mirgojošajiem punktiem nekustējās.

Tie visi bija draudīgi mierīgi.

Skofīlds sajuta drebuļus skausta lejasdaļā.

-    Lempi, - viņš klusi teica, - paņem Vipu, Tomiju un I Ieis- tingsu. Pārbaudiet biroju torni. Es paņemšu Grāmatu, Klār- ku un Gaili un parūpēšos par tehniskā nodrošinājuma ēku.

-    Sapratu, Putnubiedēkli.

Izlūkmašina drāzās uz priekšu pa šauru, pamestu ielu, šķērsojot betona ietves zem sniega un izmētājot visur redzamās kupenas.

Nobremzējusi tā apstājās pie gigantiskas tehniska nodrošinājuma noliktavas, tieši pie mazām darbinieku ieejas durvīm.

Izlūkmašīnas aizmugurējā lūka atsprāga vaļā, no tās tūdaļ izlēca Skofīlds un trīs sniega maskēšanās tērpos ģērbušies jūras kājnieki un steidzās pie durvīm.

Tiklīdz viņi bija ārā, izlūkmašina nekavējoties devās uz netālo stikla biroju torni.

***

Skofīlds iegāja saimniecības ēkā, turēdams paceltu ieroci.

Viņam bija hleckler & Koch MP-7, vecās MP-5 pēctece. MP-7 bija mašīnpistole ar īsu stobru, kompakta, taču iedarbīga. Skofīldam bija vēl ari pusautomātiskā pistole Desert Eagle, juras kājnieku kaujas nazis un maksti aiz muguras - Armalite M/7 12 Maghook - magnētisks abordāžas āķis, kas tika izšauts no dubultsatvēriena šautenei līdzīgas palaišanas ierīces.

Sava standarta komplekta papildinājumam Skofīlds vel nesa sešus jaudīgus spridzināmos lādiņus. Katra rokas lādiņa jauda bija tāda, ka tas varēja nolīdzināt līdz ar zemi visu ēku.

Skofīlds un viņa grupa steidzas uz priekšu pa īsu gaiteni, kas bija piebāzts ar kabinetiem, un nonāca līdz kādām durvīm tā galā.

Viņi apstājās.

Ieklausījās.

Nekādās skaņas.

Skofīlds ar blīkšķi atspēra vajā durvis un ieraudzīja plašu telpu - nepārredzami plašu telpu…

Viņš pastūma durvis plašāk.

- Jēzus…

Tehniskās apkopes noliktava stiepās tālumā ka milzīgs an- gara posms, tā iebrukušā stikla jumtam atsedzot Sibīrijas pelēkas debesis.

Taču tas nebija vienkāršs angāra posms.

Tas nebija ari nekāds parastais soda izciešanas kolonijas vecais tehniskās apkopes angārs.

Aizņemot gandrīz trīs ceturtdaļas no šis varenās iekštelpas izmantojamās platības, grīdā atradās gigantisks - gigantisks - betona šahtas taisnstūris.

Bedres Skofīlda galā, novietota uz betona bloku rindas, virs grīdas pacēlās 200 metru gara zemūdene.

Tā izskatījas lieliska.

Gluži kā milzis savā troni, kuru ieskāva sarežģītas ietaises, kas piederēja daudzreiz mazāka izmēra cilvēkiem.

Un to visu klāja ledus un sniega garoza.

Krustām šķērsām pāri zemūdenes augšdaļai stiepās celtņu strēlēs un platformas, bet šauras horizontālas pārejas to savienoja ar angāra betona grīdu. Zemūdenes trīsstāvu augstuma komandtiltiņu ar augšējā balkona līmeni savienoja vienas vienīgas vītņu kāpnes. Samiegdams acis, lai koncentrētos uz neparasto skalu, Skofīlds smadzenēs apstrādāja šo jauno informāciju.

Viņš pazina zemūdeni.

Tas bija "Taifūns".

"Taifūna" klases zemūdenes bija dārgakmens PSRS okeāna kodolarsenāla kroni. Kaut arī bija uzbūvētas tikai sešas tādas ballistisko raķešu zemūdenes ar garu priekšgalu, tās bija padarītas slavenas romānos un Holivudas filmās. Taču, lai gan zemūdenes "Taifūns" izskatījās interesantas, tās bija briesmīgi nedrošas un prasīja pastāvīgus uzlabojumus un remontu. Tās joprojām bija lielākās zemūdenes, kādas jebkad būvējis cilvēks

Kad Kraska-8 tika pamesta, šai zemūdenei, ko skatīja Skofīlds, tika veikti darbi priekšējās torpēdu nišas - ārējais korpuss ap "Taifūna" priekšgala torpēdu caurulēm bija atārdīts, izjaukts plātni pa plātnei.

Kā "Taifūna" klases zemūdene nonākusi tehniskās apkopes angārā iekšzemē, trīs kilometrus no Ziemeļu Ledus okeāna - tas bija cits jautājums.

Jautājums, uz kuru atbildi deva saimnieciskās ēkas atliekas.

Aiz "Taifūna" milzīgā sausā doka - sauso doku nošķirot no pārejās šahtas - Skofīlds ieraudzīja lielu, vertikālu tērauda plātni - slūžas.

Un aiz slūžām bija ūdens.

Plato daļēji aizsaluša ūdens iekštelpas taisnstūri no sausā doka šķira dambim līdzīgās slūžas.

Skofīlds lēsa, ka zem šā ūdens baseina, projām no amerikāņu spiegošanas pavadoņu ziņkārīgajām acīm, atrodas apakšzemes alu sistēma, kas stiepās gar visu krastu, ļaujot zemūdenēm ienākt Kraskā-8 remontēšanai.

Viss kļuva skaidrs.

Kraska-8, kas atrodas tris kilometrus no Ziemeļu Ledus okeāna krasta un kartes ierakstīta kā piespiedu darbu iestāde, bija pilnīgi slepens padomju zemūdeņu remonta objekts.

Tomēr Skofīldam nebija laika pārdomāt šo jautājumu, jo tajā bridi viņš ieraudzīja līķus.

NODAĻA

Tie, ar kaut ko apklāti gulēja pie sausā doka šahtas malas: četri liki, visi ASV armijas sniega maskēšanās tērpos, ar aizsargbruņojumu un… visi sašauti vienos caurumos.

Visu klāja asinis. Ar tam bija apšļakstītas sejas, aptašķītas krūtis, tās bija izplūdušas pa grīdu.

-     Ka tevi nelabais, - Klarks izdvesa.

-    Kristus, cilvēk, tie taču ir grupas Delta zēni, - teica kap- ralis Rikijs Mērfijs, saukts par Gaili. Tāpat kā Skofīlds - un varbūt atdarinādams viņu - Gailis nesāja sudrabotas atstarojošas brilles.

Skofīlds cieta klusu.

Viņš redzēja, ka līķu formastērpi ir pielāgoti pec individuāliem ieskatiem: daži vīri bija noņēmuši labās rokas aizsargus, citi savām sniega drēbēm līdz elkoņiem nogriezuši piedurknes.

Pielāgotie formastērpi - Delta rokraksts.

Vel divi liķi gulēja lejā pašā šahtā - deviņus metrus zem pirmā stāva līmeņa -, arī sašauti ka mežacūkas.

Simtiem izmētātu patronu čaulu guļ plašā lokā ap notikuma vietu. Delta vīru raidītā uguns. Cik Skofīlds varēja spriest no redzamā, Delta zēni bija šāvuši gandrīz uz visām pusēm, līdz tika nogalināti…

Balsis skanēja čukstus.

-    Cik viņu pavisam ir?

-    Šeit tikai četri. Zila komanda ziņo, ka vēl četri atrodoties biroju tornī.

-    Tad kurš no viņiem ir Skofīlds?

-    Tas ar sudrabotajām brillēm.

-    Snaiperi ir gatavībā. Pēc mana signāla.

Viens līķis saistīja Skofīlda uzmanību.

Viņš sastinga.

Sākumā viņš to nebija pamanījis, jo nedzīvā ķermeņa augšējā daļa karājās pāri sausā doka šahtas malai, taču tagad viņš to redzēja skaidri.

Šim, vienīgajam no sešiem līķiem, bija nocirsta galva.

Skofīlds saviebās.

Tas katra ziņā bija pretīgi.

No līķa vaļējā kakla karājās lēverainas gaļas strēmeles; bija atsegts gan barības vads, gan elpvads.

-    Svētā Dievmāte, - Grāmata izdvesa, pienākdams tuvāk Skofīldam. - Velns parāvis, kas šeit ir noticis?

Kamēr četri sīki Skofīlda un viņa jūras kājnieku stāvi apakšā aplūkoja asiņainā notikuma vielu uz sausā doka zāles grīdas, viņus vēroja ne mazāk kā divdesmit acu paru.

Vērotāji bija sastājušies svarīgākajos stratēģiskajos punktos visapkārt zālei; viri bija ģērbušies vienādos sniega maskēšanās tērpos, bet viņu ieroči bija daudzveidīgi.

Saspringtā klusuma viņi raudzījas, gaidot, kad komandieris dos signālu nogalināt.

Skofīlds notupās pie bezgalvainā ķermeņa un apskatīja to.

Delta zēni nenēsāja identifikācijas žetonus vai uzšuves, taču viņam nebija tās jāredz, lai zinātu, kurš tas ir. Viņš to varēja pateikt tikai pec ķermeņa uzbūves.

Tas bija eksperts Dins Makeibs, viens no grupas Delta vadītājiem.

Skofīlds palūkojās apkārt. Makkeiba galvas redzeslauka nebija. Skofīlds sarauca pieri. Delta vīra galva bija ne tikai nocirsta, tā bija paņemta…

-     Putnubiedēkli! - viņa radioaustiņā nodārdēja kāda balss. - Te Lempis. Mēs esam biroju torni. Tu tam nenoticēsi.

-    Centies pārliecināt.

-     Viņi visi ir beigti, visi Delta puiši. Un, Putnubiedēkli… Nolādēts, Farelam ir nocirsta galva.

Skofīldam pār muguru pārskrēja ledusaukstas tirpas.

Domas virmoja. Acis lūkojās visapkārt - ieplīsušie logu stikli un sarmas klātās sienas samiglojās kustīgā kaleidoskopā.

Kraska-8. Pamesta un izolēta…

Nekādu čečenu teroristu pazīmju, kopš viņi bija te nokļuvuši…

Radiosakari ar Aļasku pārtrūkuši…

Un visi Delta zēni miruši… Turklāt Makeiba un Parela pazudušās galvas.

Un tas viss Skofīlda domās izkristalizējas.

- Lempi! - viņš iešņācās sava laringofonā. - Tūlīt steidzīgi uz šejieni! Mes esam atklāti! Mēs esam iegājuši lamatās!

Tajā bridi, kad Skofīlds runaja, viņa vērīgais skatiens apstājās pie maza sniega kalniņa milzīgās sausā doka zāles stūrī, un piepeši kaut kāda aprise aiz šā sniega paugura ienāca fokusa asumā, atklājot, ka tas ir rūpīgi nomaskējies cilvēks, kas ģērbies sniega maskēšanās tērpa un tēmē desantnieku Colt ieročus tieši Skofīlda sejā.

Nolādēts!

Divdesmit slepkavas, kas bija izvietojušies visapkārt zālei, atklāja uguni uz Skofīldu un viņa vīriem, un sausais doks kļuva par kaujas lauku.

NODAĻA

Skofīlds instinktīvi pieplaka pie zemes tieši mirklī, kad divas lodes zemu nosvilpa viņam par galvu.

Grāmata un Klārks darīja to pašu, ienirstot starp Delta puišu līķiem, kad ložu krusa nodzirkstīja pret grīdu viņiem visapkārt.

Ceturtajam jūras kājniekam, Gailim, tik labi neveicās. Droši vien vainīgas bija viņa nēsātās atstarojošas brilles, kas viņu padarīja līdzīgu Skofīldam, vai varbūt viņš gluži vienkārši bija neveiksminieks. Šā vai tā, spēcīga ložu krusa kapāja viņa ķermeni, sagraizīdama to strēmelēs, liekot tam palēkties, lai arī viņš bija miris.

- Iekšā šahta! Ātri! - Skofīlds iekliedzās, taktiski izgrū- žot Kiarku un Gramatu-2 ārā no ugunslīnijas, un visi trīs aizvēlās projām no sausā doka šahtas malas tieši tad, kad tai uzbruka tūkstošiem ložu dzirksteļu.

Skofīldam ar pārējiem iegāžoties sausā doka šahta, viņus vēroja smagi bruņoto ielencēju komandiera modrā acs.

Komandieri sauca Vekslijs - Sedriks K. Vekslijs -, un iepriekšējā dzīvē viņš bija Dienvidāfrikas izlūkošanas elites desanta grupas majors.

Tātad šis ir tas slavenais Putnubiedeklis, domāja Vekslijs, vērojot Skofīlda pārvietošanos. Virs, kurš jūtas štatā pieveica Gunteru Botu. Neko teikt, viņam ir labi refleksi, ja arī nekas cits.

Pirms Veklija paša krišanas nežēlastībā viņš bija desanta grupas slavenība, galvenokārt tāpēc, ka bija uzticīgs aparte- ida piekritējs. Viņš kaut kā bija izdzīvojis pāreju uz demokrātiju, viņa rasistiskajām tendencēm paliekot nepamanītām. Un tad rekrušu apmācību nometnē viņš bija nogalinājis kādu melno kareivi, sasilis līdz nāvei tuvcīņas treniņā. Viņš to bija darījis ari agrāk, taču šoreiz tas tika ievērots.

Kad tādi karavīri kā Sedriks Vekslijs - psihopāti, sociāli bīstami elementi, bandīti - tika demobilizēti no likumīgajiem bruņotajiem spēkiem, viņi vienmēr nonāca pretlikumīgajos formējumos.

Tieši tā Vekslijs bija kļuvis par komandieri vienībai īpašo operāciju daļā, kas piederēja pie augstākajā mērā korporatīvās algotņu organizācijas Executive Solutions (ExSol). Tā bija pāraka par citām un bāzējās Dienvidāfrikā.

ExSol specializējās drošības uzdevumu izpildē Trešajā pasaulē, piemēram, Āfrikas diklaturu atbalstīšanā apmaiņā pret dimanta atradņu procentiem. Kad atļāva materiāltehniskā apgāde, tā iesaistījās ari daudz ienesīgākajās starptautiskajās cilvēku medības pret atlīdzību, kas laiku pa laikam tika rīkotas.

Šis bija visizdevīgākās cilvēku trofeju medības, kādas jebkad bijušas - gandrīz deviņpadsmit miljoni dolāru par vienu galvu un ExSol ar kāda labi situēta Padomes locekļa atbalstu bija dabūjusi slepenu iespēju pretendēt uz trim no šīm galvām.

Vekslija radiosakaru operators pienāca viņam klat no muguras.

-    Zilā komanda, ser, ir sākusi kauju ar jūras kājniekiem biroju torni.

Vekslijs pamāja ar galvu.

-    Kad būs beiguši, liec viņiem pa tiltu atgriezties pie sausā doka.

-    Ser, ir vēl kas, - sakaru vīrs teica.

-     Kas?

-    Neidrihts augšā uz jumta ziņo, ka ar ārējo radaru viņš uztvēris divus ienākošos signālus. - Uz bridi iestājās klusums. - Spriežot pēc signāliem, pēc viņa domām, tie ir Ungārs un Melnais Bruņinieks.

-     Cik tālu no šejienes viņi atrodas?

-    Ungārs ir aptuveni piecpadsmit minūšu attālumā. Bruņinieks ir tālāk, varbūt divdesmit piecas minūtes.

Vekslijs iekoda lūpā.

Atlīdzības mednieki, viņš domāja. Nolādētie atlīdzības mednieki.

Vekslijs ienīda atlīdzības medību misijas tieši tāpēc, ka viņš ienīda cilvēku medniekus par atlīdzību. Ja viņi jūs neizkonkurēs pie objekta, šie mazie stulbeņi ļaus izdarīt visu netīro darbu, izsekos visu ceļu atpakaļ līdz pierādījumu iesniegšanas bāzei, izzags objektu jums no paduses un tad paši pieprasīs naudu.

Godīgā apšaudē kaujas laukā uzvarētājs bija pēdējais vīrs, kas izdzīvoja. Taču ne cilvēku trofeju medībās. Šajās medībās uzvarētājs bija tas, kurš bāzē uzrādīja ieguvumu - vienalga, kādā ceļā viņš to būtu dabūjis.

-    Ar Ungāru es likšu galā, - Vekslijs noņurdēja, - viņš ir lops. Taču Melnais Bruņinieks… Gandrīz nav šaubu, ka viņš sagādās problēmu.

ExSol komandieris palūkojās lejup uz zemūdenes šahtu.

-    Tas nozīmē, ka mums jātiek ar to ātrāk gala. Sameklē to ķēmu Skofīldu un atnes man viņa riebīgo galvu.

Skofīlds, Grāmata un Klārks gāzās lejup gar sausā doka šahtas sienu.

Viņi krita visus deviņus metrus, pirms - bums! - sāpīgi piezemējas uz divu Delta puišu līķiem, kas alradās apakšā.

-    Ātrāk, kustieties taču! Kustieties! Kustieties! - Skofīlds parava abus pārējos zem lielās, melnās zemūdenes "Taifūns", kas bija novietota uz blokiem šahtā.

Katrs bloks bija apmēram mazas automašīnas lielumā un pagatavots no blīva betona. Smago zemūdeni balstīja četras garas bloku rindas, zem "Taifūna" melnā tērauda korpusa izveidojot šauru taisnleņķa taciņu sistēmu.

Līkumodams pa šim tumšajām ieliņām, Skofīlds sava la- ringofonā sauca:

-     Lempi! Lempi! Simkoks! Vai tu dzirdi?

Lempja balss bija atra un izmisusi:

Putnubiedēkli, velns parāvis! Mēs šeit esam zem niknas uguns! Visi pārējie ir beigti, un es… es esmu smagi ievainots! Es nevaru… a-ā, nolādēts… Nē!

Bija dzirdams īss apšaudes blīkšķis, un tad signāls pārvērtās juceklīgā troksni.

-    Sasodīts, - Skofīlds teica.

Tad pēkšņi no kaut kurienes viņam aiz muguras atskanēja vairāki klusi būkšķi.

Viņš apgriezās ar paceltu MP-7 un cauri biezo betona bloku mežam ieraudzīja pirmo ienaidnieka grupu pa virvēm nolaižamies šahtā.

Skofīlds izlocījās cauri ēnainajām šaurajām taciņām zem "Taifūna", pieliecis galvu zem ienaidnieka uguns. Grāmata un Klarks viņam sekoja.

Arī viņu vajātāji - varbūt kopumā desmit vīru - tagad bija ienākuši tumšajā betona labirintā un mērķtiecīgi virzījās uz priekšu, noklājot garās ieliņas ar blīvu uguni un dzenot Sko- fildu un viņa vīrus sausā doka slūžu virzienā.

Skofīlds vēroja ienaidnieku pārvietošanos, analizēja viņu nodomus, pētīja viņu ieročus. Viņi izmantoja tipveida taktiku. Tramdīšanas pamatelementi. Taču viņu ieroči…

Viņu ieroči.

-    Kas ir šie puiši? - Grāmata jautaja.

-      Nevaru iedomāties, taču tev viņi nepatiks, - Skofīlds atteica.

-     Un tomēr.

-    Apskati viņu šaujamos.

Grāmata ātri uzmeta skatienu vajātājiem. Dažiem vīriem baltajos maskēšanās tērpos bija MP-5, citiem - franču ražojuma FAMAS triecienšautenes vai amerikāņu Colt desantnieku ieroči. Pārējiem - vecie AK-47s vai AK-47 versijas, piemēram, ķīniešu 56. tipa automāti.

-     Vai redzi šaujamos? - ejot jautaja Skofīlds. - Viņiem visiem ir dažādi ieroči.

-     Pie velna, - Grāmata teica. - Algotņi!

-    Tieši ta es domāju.

-    Taču - kāpēc?

-     Nezinu. Vismaz pagaidām ne.

-     Ko darīsim? - Klārks bezcerīgi jautāja.

-     Es par lo domāju, - Skofīlds atbildēja, lūkodamies augšup uz biezo tērauda korpusu virs viņiem un meklēdams glābiņā variantus.

Atspiedis muguru pret betona bloku, viņš pabāza galvu pāri vienai no tā priekšējām malām un redzēja augstās tērauda slūžas, kas atdalīja šahtu no ledus klātā ūdens baseina zāles austrumu galā.

Domās viņš pārlūkoja sausā doka konstrukciju.

Lai dokā nogādātu milzīgo "Taifūnu", jāatver slūžas, jāpiepilda ar ūdeni sausais doks un tajā jāieved zemūdene. Tad slūžas atkal tiek paceltas un sausais doks iztukšots, šajā procesā novietojot zemūdeni uz betona blokiem un iegūstot tīru un sausu vidi, lai varētu to remontēt.

Slūžas…

Skofīlds tās vērīgi aplūkoja, domādams par to, cik daudz ūdens tiek noturēts aiz tām. Paskatījās no cita leņķa, zemūdenes priekšgala virzienā, un ieraudzīja to.

Tā bija viņu vienīgā iespēja.

Viņš pagriežas pret pārējiem.

-    Puiši, vai speciālie āķi jums ir līdzi?

-     Ir.

-Jā.

-    Sagatavojoties, lai tos liktu lieta, - Skofīlds teica, lūkodamies lejup uz lielajām tērauda slūžām, kas bija trīsstāvu nama augstumā un apmēram trīsdesmit metru platas. No maksts mugurpusē viņš izvilka savu āķi.

-    Vai mēs iesim uz turieni, ser? - Klarks jautāja.

-     Nē. Mes dosimies citā virzienā, taču, lai to izdarītu, mums ar sprādzienu jādabū vaļā slūžas.

-    Jāuzspridzina slūžas? - Klarks izdvesa, paskatīdamies uz Gramatu-2.

Grāmata paraustīja plecus.

-    Tā ir norma. Jāiznicina priekšmeti…

Tieši tad pret betona blokiem viņiem visapkārt negaidīti triecās ložu krusa. Tā nāca no služu puses.

Skofīlds slēpdamies pieplaka pie zemes, pacēla skatienu un ieraudzīja, ka šajā galā šahtā pa virvi nolaidušies vēl desmit algotņi.

Jēzus Kristus, viņš nodomāja, tagad viņi ir iestrēguši šahta starp divām slikto puišu grupām.

Jauna algotņu grupa sāka virzīties uz priekšu.

-     Pie velna, ~ Skofīlds noteica.

Sedriks Vekslijs sausā doka šahtu vēroja no augšas.

Viņš redzēja, ka divas viņa algotņu nodaļas no abām pusēm sakļāvās ap Skofīldu un viņa vīriem.

Viņa seja savilkās dzedrā smaidā.

Ias bija pārāk vienkārši.

Skofīlds no savas kaujas jostas pagrāba divus spridzināmos lādiņus.

-     Kungi! Āķus! Tagad rīkojieties tā. - Skofīlds piegāja pie "Taifūna" malas ostas pusē, pacēla savu āķi un no neliela attāluma iešava to zemūdens korpusa augšdaļā.

Klanggg!

Klarks un Grāmata darīja tāpat.

Klanggg! Klangggl

Skofīlds nopētīja zemūdeni visa tas garuma.

-     Kad ielauzīsies vilnis, ļaujiet, lai aķa virves kustas tā, lai mēs varētu pārvietoties ārpusē gar zemūdeni.

-     Vilnis? - Klārks teica. - Kāds vilnis?

Taču Skofīlds neatbildēja.

Viņš paņēma rokas abus spridzināmos lādiņus un izvēlējās nepieciešamo taimera pārslēgu.

Taimera pārslēgi uz lādiņiem ir trijās krāsās: sarkani, zaļi un zili. Nospiežot sarkano parslēgu, ir piecas sekundes laika. Zaļais dod trīsdesmit sekundes. Zilais - vienu minūti.

Skofīlds izraudzījās sarkano pārslēgu.

Pēc tam viņš abus lādiņus pāri tuvojošos algotņu komandas dalībnieku galvām iesvieda sausā doka šahtā, ļaujot abiem jaudīgajiem spridzekļiem kā divām tenisa bumbiņām atlēkt no tērauda plākšņu vārtiem. Tie nokrita pie vārtu vājākā punkta, vietā, kur labajā pusē tie sadūrās ar šahtas betona sienu.

Piecas sekundes. Četras…

-    Tas būs sāpīgi… - teica Grāmata, aprīdams sava burvju āķa virvi ap apakšdelmu. Klārks darīja tāpat.

Trīs… divas…

-     Viena, - Skofīlds nočukstēja, vērodams dambi. - Ja!

Bu-u-u-u-um!

NODAĻA

Divu spridzināmo lādiņu vienlaicīgā eksplozija satricināja visu sausā doka ēku.

Apžilbinoši balta liesma apgaismoja slūžas. Šahtā ieplūda dūmi, ar šņākoņu piepildot šaurās spraugas starp milzu betona blokiem, aprīdami tuvāko slepkavu grupu, uzbrukot visam, kas stajas ceļā, ari Skofīlda grupai.

Uz bridi iestājās baiss klusums…

Un tad sekoja rībiens, visspēcīgs, apdullinošs krakkk, un sadragātās slūžas pārlūza zem ūdens pārmācošā svara. Simtiem miljonu litru ūdens gāzās lejup šahta, plūstot dūmiem cauri.

Siena, kas veidota no ūdens.

Milzīgā šķidruma masa radīja neiedomājamu skaņu, tā dunēja visā sausā doka šahtas garumā un, putas kuldama, duļķes jaukdama, traucās uz priekšu.

Tuvāko algotņu grupu ūdens siena vienkārši notrieca no kājām un aizsvieda rietumu virzienā.

Skofīlds, Grāmata un Klārks rindā bija nākamie.

Ūdens siena sagraba viņus tur, kur viņi stāvēja - vienā mirklī viņi bija tur, nākamajā jau bija nozuduši. Tā acumirkli atrāva viņus no zemes un pacēla, kā lupatu lelles strauji sviezdama "Taifūna" priekšgala virzienā, metot pret zemūdenes korpusu.

Arī otru algotņu grupu bija aizrāvis atrais ūdens valnis. Viņi tika sašķaidīti pret masīvo betona sienu sausā doka tālākajā galā, daudzi no viņiem nogrima, duļķainā ūdens viļņiem atsitoties pret divsimt metru garās šahtas apmali.

Tomēr Skofīlds un viņa viri neatsitās pret šahtas malu.

Kad viņus sagraba rēcošā ūdens masa, viņi dzelžaini turējās pie saviem burvju āķu palaišanas rīkiem, kamēr virves, kas bija savienotas ar magnētiskajiem āķiem, tinās vaļā ar fenomenālu ātrumu.

Kad viņi nonāca pie "Taifūna" korpusa, Skofīlds bija iesaucies:

-    Saspiest!

Tad viņš ar pirkstu piespieda pogu uz maģiskā āķa roktura, iedarbinot spriegojumierīci tā iekšienē, kas apstādināja virves tīšanos.

Grāmata un Klārks darīja to pašu, un viņu kratīšanās virvē vienlaikus apstājās "Taifūna" kreisajā sānā tieši līdzās priekšgalam, steidzīgām ūdens šļakatām triecoties pret viņu ķermeņiem.

Viņiem līdzās, tieši tur, kur Skofīlds to iepriekš bija redzējis, rēgojās "Taifūna" labā sāna torpēdu cauruļu atvere - cauruļu, kuras acīmredzot tika labotas, kad Kraska-8 tika pamesta.

Pašlaik šīs torpēdu caurules atradās pusotru metru virs ieplūstoša ūdens virsmas.

-       Visi pie caurulēm! - Skofīlds iekliedzās mikrofonā. - Iekšā zemūdenē!

Grāmata un Klarks darīja, ko viņiem lika, un, vairīdamies no šļakstiem un cīnīdamies ar ūdeni, iekāpa zemūdenē.

Negaidīts klusums.

Skofīlds pēdējais izspraucas caur torpēdas cauruli un at- klāja, ka atrodas uz "Taifūna" klases padomju ballistisko raķešu zemūdenes.

Tā bija auksto ieroču pasaule. Telpas centru aizņēma plaukti, kuros kādreiz bija glabātas torpēdas. Griestus klāja cauruļu rindas. Gaisu piepildīja ķermeņa sviedru aromāts - baiļu smaka, zemūdenes jūrnieku smaka.

Pa zemūdenes atvērtajām torpēdu caurulēm, atri piepildīdams šauro telpu, pa diviem eļļainiem ūdenskritumiem strukloja jūras ūdens.

Šeit bija diezgan tumšs. Vienīgā gaisma - peleka dienas gaisma - ielija pa applūstošajam torpēdu caurulēm. Skofīlds un pārējie piespieda pie ieroču stobriem piestiprināto lukturīšu slēdžus.

-    Nāciet šurp, - Skofīlds teica, mezdamies ārā no torpēdu telpas un brizdams pa ūdeni, kura līmenis aizvien paaugstinājās.

Trīs jūras kājnieki bega tālāk cauri garai telpai, kurā al- radas divdesmit milzīgas raķešu bedres. Tas ierobežoja augstas cilindriskas konstrukcijas, kas pacēlas no grīdas līdz augstajiem griestiem.

Skriedams garam šim šahtām, Skofīlds redzēja, ka piekļu- ves lūkas uz dažam no tām ir atvērtas, iekša atklādamas dobu tukšumu. Tomēr vismaz uz sešām šahtām lūkas joprojām bija slēgtas, norādot, ka tajās vēl aizvien var atrasties raķetes.

-     Kurp tagad? - Grāmata jautaja.

-     Uz vadības centru! Man nepieciešama informācija par šiem pakaļām!

Viņš pieklaudzinaja pie tuvāko kāpņu šķērskoka.

Pēc pusminūtes Šeins Skofīlds iegāja "Taifūna" vadības telpa.

Visu sedza putekļi. Telpas kaktus klāja pelējuma sēnītes. Noputējušās metāla virsmas nodeva tikai nejaušs atspīdums no vina viru lukturīšiem.

Skofīlds piesteidzās pie vadības platformas, kur atradās periskops. Parāvis to uz augšu ārā no grīdas, viņš pagriezās pret Grāmatu.

-    Paskaties, vai vari mazliet sagrabināt enerģiju. Šai zemūdenei vajadzēja but savienotai ar bāzes ģeotermisko avotu. Vel aizvien var but saglabājušies enerģijas pārpalikumi. Iedarbini Omnibus centrālo vadības sistēmu. Pēc tam savieno elektroniskas novērošanas sistēmas sensorus un radio antenas tiešsaistē.

Skaidrs, - Grāmata atbildēja un projām bija.

Periskops sasniedza maksimālo augstumu. Skofīlds ieskatījās tajā. Parastā optiskā periskopa darbināšanai elektroenerģija nebija nepieciešama.

Periskopā bija redzama sausā doka zāle no ārpuses. Skofīlds redzēja, kā ūdens piepilda šahtu ap "Taifūnu", redzēja pusduci algotņu stāvam uz šahtas malas un skatāmies, kā bedre pieplūst ar jūras ūdeni.

Griežot periskopu ap asi, Skofīlds palūkojās uz augšu, vērojot apkarini virs balkona līmeņa, no kurienes pavērās skats uz sausā doka šahtu.

Viņš atkal ieraudzīja algotņus - viens vīrs neganti žestikulēja, nosūtot vēl pusduci savējo skriešus doties uz pāreju, kas savienoja "Taifūna" komandtiltiņu ar balkona līmeni.

-     Redzu tevi… - Skofīlds noteica. - Grāmata? Vai enerģija sameklēta?

-     Mirklīti, mana krievu mēle ir nedaudz ierusējusi - tūdaļ jau būs…

Grāmata paraustīja pāris slēdžu, un pēkšņi - zmmm! - Skofīldam visapkārt iemirgojās zaļu spuldzīšu sakopojums.

-     Nu, tagad var pamēģināt, - Grāmata teica.

Skofīlds paķēra noputējušas radioausliņas un iedarbināja zemūdenes elektroniskās novērošanas sistēmas antenu.

Skofīlda austiņās acumirklī ieskanējās balsis.

-    Trakais maita uzspridzināja nolādētās slūžas!

-    Viņi iekļuva iekšā pa torpēdu caurulēm. Viņi ir zemūdenē!

Tad ierunājās kada klusāka balss.

Lūkodamies periskopā, Skofīlds ieraudzīja, ka runātājs stāv balkona līmenī un atgādina tipisku komandieri.

-    Zilā komanda, ieņemt zemūdeni no komandtiltiņa! Zaļā komanda, atrast citu pāreju un izmantot to par tiltu. Sadalīties divās grupās un iekļūt zemūdenē pa glābšanas lūkām priekšgalā un aizmugurē…

Skofīlds vērīgi ieklausījās šajā balsi.

Jūtams akcents. Dienvidafrikanis. Mierīgs. Nekādu spiediena vai nervu sasprindzinājuma pazīmju.

Tā nebija laba zīme.

Parasti komandieris, kas tikko redzējis, kā desmitiem viņa viru aizskalojis paisuma vilnis, būtu kaut cik nervozējis. Tomēr šis puisis bija pavisam mierīgs.

-   …Ser, te radars. Pirmais ienākošais gaisa kontakts identificēts - tas ir triecieniznicinatājs Jak-141. Tas ir Ungārs.

-     …ETA? - jautaja komandieris.

-    …Piecas minūtes, pamatojoties uz pašreizējo ātrumu, ser.

Šķita, ka komandieris apdomā šo informāciju. Tad viņš teica:

Kapteini Mišlē! Atsūti man vīrus, es vēlētos pabeigt šo darbiņu, pirms ierodas mūsu sāncenši.

-    Tiks izdarīts, - atbildēja kāda balss ar franču akcentu.

Skofīlds lika savām smadzenēm darboties.

Viņi grasās triecienā ieņemt "Taifūnu" - caur komandtiltiņu un priekšējām un pakaļējām glābšanas lūkām.

Un ceļā uz šejieni devušies papildspēki, taču - no kurienes?

Ir jau labi, viņš uzmundrināja sevi. Pārtin filmu atpakaļ. Domā!

Tavi pretinieki. Kas viņi ir?

Tie ir kaut kādi algotņu speķi.

Kāpēc viņi šeit atrodas?

Nezinu. Vienīgais pavediens ir pazudušās galvas. Makeiba un Farela galva…

Kas vēl?

'Tas dienvidafrikānis runāja par sāncenšiem, kas jau ir ceļā. Taču šajā gadījumā tas bija dīvains vārds… sāncenši.

Kada izvele man atliek?

Nav ar ko lepoties. Mums nav sakaru ar mūsu bāzi; nav iespēju tūlīt izbēgt; vismaz tādu nav pirms reindžeru ierašanas, bet viņi labākajā gadījuma būs klāt pēc pusstundas…

Nolādēts, Skofīlds domāja, vesela pusstunda - labākajā gadījumā. Tā ir pretinieku lielākā priekšrocība.

Laiks.

Ja neņem vērā sāncenšus, kurus viņi pieminēja, viņiem ir lērums laika, lai notvertu Skofīldu un viņa vīrus.

Tātad tas ir pirmais, kas mums jānovērš, Skofīlds prātoja. Mums šim stāvoklim jāuzspiež laika ierobežojums.

Viņš palūkojās apkārt, novērtēdams, kā izvietotas kontrollampiņas, kas apgaismoja vadības telpu.

Viņam ir enerģijas avots…

Tas nozīmē, ka varbūt viņš varētu…

Viņš domāja par sešām raķešu šahtām zemāk, kas bija cieši noplombētas, turpretī pārejās šahtas bija atvērtas.

Noplombētajās vēl aizvien var atrasties raķetes. Protams, krievi varētu būt noņēmuši kaujas galviņas, taču raķetes droši vien ir palikušas.

-    Šurp! - Skofīlds pasauca Klārku pie periskopā. - Uzmani sliktos puišus ārpusē!

Klārks pārņēma periskopu, kamēr Skofīlds aizsteidzās pie netālas vadības pults.

-    Grāmata! Palīdzi man.

-     Ko tu esi iecerējis? - Grāmata jautāja.

-    Es gribu uzzināt, vai raķetes uz šīs zemūdenes vēl darbojas.

Viņš piespieda slēdzi, un vadības pults atdzīvojās. Parādījās kodētais ekrāns, un viņš ievietoja no ISS iegūtu universālu padomju šifru, kas viņam bija izsniegts misijas sākumā.

Par universālo atbruņošanas šifru dēvētā kodu uzlaušanas sistēma bija sava veida elektroniskais mūķīzeris, maksimālais mūķīzeris, kas izveidots tikai augstāko padomju darbinieku lietošanai. Tas bija astoņu ciparu šifrs, kas darbojās visos padomju laikmeta papildtastatūras aizslēģos. Skofīldam to izsniedza, lai viņš varētu pievārēt visas digitālās papildtastatūras Kraskā-8. Acīmredzot pastāvēja tā amerikāņu ekvivalents - to zināja tikai prezidents un dažas augstākās militārpersonas -, taču to Skofīlds nezinaja.

-     Balkona līmenī varu saskatīt sešus vīrus dodamies uz pāreju! - Klārks sauca. - Vēl četri atrodas lejā, pirmajā stāvā, viņi pārvelk tiltu, lai varētu mums uzbrukt.

Grāmata paraustīja dažus slēdžus, pacēla ekrānu, kas atklāja - jā, patiešām, šahtas "Taifūna" priekšējā nodalījumā joprojām atrodas vairakas raķetes.

-    Labi! - Grāmata teica, skatīdamies ekrānā. - Kodolgalviņas noņemtas, taču laikam gan vairākas raķetes vēl aizvien ir savās šahtās. Šķiet, tur ir - es paskatīšos - sešas…

-    Man ar vienu pietiek, - Skofīlds sacīja. - Atver šo sešu raķešu lūkas un pēc tam atver vienu papildu lūku.

-    Papildu luku?

-     Uzticies man.

Grāmata tikai papurinaja galvu un darīja, ko viņam lika, nospiežot septiņu zemūdenes raķešu šahtu slēdžus.

Sedriks Vekslijs plaši iepleta acis.

Viņš redzēja "Taifūnu", kuru tagad apņēma milzīgs iekštelpu ūdens baseins, redzēja, kā viņa viri sapulcējas vienuviet uz zemūdenes…

…Bet tad sev par pārsteigumu viņš ieraudzīja, kā lēni un vienmērīgi atveras zemūdenes septiņas priekšējās raķešu lūkas.

-     Dieva dēļ, ko viņš dara? - Vekslijs skaļi pajautāja.

-    Dieva dēļ, ko tu dari? - Grāmata jautāja.

-     Mainu šim lidojumam noteikto laiku, - Skofīlds atteica.

Viņš pacēla vēl vienu ekrānu un ieraudzīja, kādas ir Kras-

kas-8'precīzās GPS koordinātas: 07914.74, 7000.01. Tās atbilda koordinātu kartes koordinātām, kadas viņš bija izmantojis, kad viņa grupa no neredzamā bumbvedēja te iegriezās agrāk.

Skofīlds spaidīja taustiņus, lai pieteiktu nepieciešamo informāciju.

Viņš noregulēja raķešu tūlītējas palaišanas režīmu - ieprogrammēja to lidojumu uz divdesmit minūtēm - un pēc tam mērķa koordinātas: 07914.74, 7000.01.

Viņš necerēja, ka darbosies visas raķetes. Pēdējos pāris gados izolācijās uzmavas uz cietās degvielas nesējraķetēm bus stipri sadrupušas.

Taču viņam nepieciešams, lai nostrādātu tikai viena.

Ceturta, kuru viņš centās palaist, iedarbojās.

Kad mirkšķinādams atdzīvojās tās aktivizācijas signāls, uz ekrāna parādījās galīgā apstiprinājuma šifra pieprasījums. Skofīlds izmantoja universālo atbruņošanas šifru. Atļauja dota.

Tad viņš piespieda pogu ar uzrakstu STARTS.

NODAĻA

Pirms Sedriks Vekslijs ieraudzīja, ka izrāde sākusies, viņš izdzirdēja troksni.

No zemūdenes iekšpuses plūda draudīga, dziļa dunoņa.

Tad ar dzirdi plosošu šņākoņu pa vienu no zemūdenes priekšējām lūkām izšāvās deviņus metrus garā SS-N-20 ballistiskā raķete!

Tas atgādināja vairākkārt izmantojama kosmiskā atspoles kuģa palaišanu: visur mutuļoja dūmi, tie strauji izplatījās, piepildīdami sausā doka zāli, ietīdami milzīgo "Taifūnu" dūmakaina, pelēkā miglā un pārklādami algotņus, kas bija saplūduši vienkopus pie tā ieejām.

Bet pati raķete šāvās taisni augšup, drazdamās tieši cauri zāles ieplīsušajam stikla jumtam un paceldamās pelēkajās Sibīrijas debesis.

Sedriks Vekslijs bija nesatricināms.

-     Viri, turpiniet uzbrukumu! Kapteini Mišlē, kur palikuši solītie papildspēki?

Ja tobrīd Krasku-8 kāds vērotu no apvāršņa, viņš varētu redzēt satriecošu skatu - augstu debesis virs miniatūrās pilsētiņas aiztraucās taisns dūmu stabs.

Un šo skatu kāds patiešām vēroja.

Tas bija kāds vientuļnieks, kas sēdēja pilota kabīnē krievu ražojuma iznīcinātājā ļak-141 un steidzās uz Krasku-8.

Zemūdenes vadības centrā Skofīlds lūkojas apkārt.

-    Kur viņi ir? - viņš jautāja Klārkam, kurš atradās pie periskopā.

-     Ir pārāk daudz mākoņu, - Klārks teica. - Neko nevaru saredzet.

Skats no periskopā tagad atklāja pelēku, miglainu nebūtību. Klarks redzēja tikai periskopā tuvējo apkaimi - mazu telpu, kurā varēja novietoties tikai vertikālā stāvokli un kas atradās virs zemūdenes komandtiltiņa, un šauro pāreju, kas savienoja komandtiltiņu un balkona līmeni.

-     Es nevaru redzēt ne…

Periskopu aizķēra kada cilvēka galva, tā bija saredzama tuvu un skaidri; šis cilvēks bija uzvilcis gāzmasku.

-    Ai! - Klarks atsprāga no okulārā. - Jēziņ! Viņi ir tepat ara. Tieši mums virs galvas!

-   Tas ir vienalga, - Skofīlds teica, dodamies lejup. - Mums ir laiks iet, bet mēs neiesim viņu virzienā.

Skofīlds, Grāmata un Klarks ieskrēja raķešu šahtu zālē, kurai viņi bija gājuši cauri iepriekš. Tās grīdu klāja gandrīz pusmetru dziļš ūdens, un tā līmenis turpināja celties.

Viņi pienāca pie vienas no tukšajām šahtām - tās maza piekļuves lūka vel aizvien bija atvērta - un ierāpās tajā iekša.

Tukša raķešu šahta bija garš, deviņus metrus augsts cilindrs, kura galā viņi varēja saskatīt atvērtu arējas zāles lūku, kas izskatījās ļoti maza, - septīto ārējo luku, ko Skofīlds bija atvēris. Roku un kāju atstāti robojumi uz sienas atgādināja kāpnes.

Trīs jūras kājnieki sāka rāpties augšā.

Viņi sasniedza šahtas augšu, un Skofīlds palūkojās āra. Un ieraudzīja divus algotņus nozūdam zemūdenē pa priekšējo glābšanas luku korpusā trīs metrus tālāk.

Teicami, Skofīlds nodomāja. Viņi kāpj iekšā brīdi, kad viņš ar saviem vīriem nāk lauka.

Turklāt visapkārt "Taifūnam" pēc raķetes palaišanas vel aizvien valdīja baltas miglas mākoņi.

Skofīlds uzmeta skatienu balkona līmenim, kas slējās pāri "Taifūnam", un komandierim dienvidafrikānim, kurš vadīja algotņu operāciju.

Tas bija virs, ar kuru Skofīlds vēlējās parunai.

Viņš steidzās ārpus "Taifūna" komandtiltiņa izkārto rokas zvanu virziena.

***

Skofīlds kopa ar pārējiem uzkāpa uz zemūdenes komandtiltiņa un metās pari pārejai, kas to savienoja ar augšējā balkona līmeni.

Garenā balkona galā viņi ieraudzīja kādu mazu iekšēja dienesta telpu.

Tā durvīs, kliegdams raidītāja mikrofonā un vienlaikus cauri miglai cenzdamies saskatīt "Taifūnu", stāvēja algotņu komandieris Vekslijs, kuram blakus atradas viens vienīgs bruņots miesassargs.

Dūmu aizsegā Skofīlds, Grāmata un Klarks sāniski virzījās pa balkonu, ātri tuvodamies Vekslijam.

Visi trīs metās viņam virsū. Pēc Skofīlda sauciena "Stāt!" miesassargs izšāva, ari Klarks izšāva. Miesassargs, saņēmis trāpījumu sejā, nokrita, un nokrita ari Klārks. Tad Vekslijs izvilka pistoli - un tūdaļ jau Skofīlds strauji apmeta kūleni un divreiz izšava no sava Dcsert Eagle - blikš, blākš! Vekslijs, saņēmis trāpījumu gan krūtis, gan rokā, tika atsviests veselu metru atpakaļ pie telpas ārsienas un nogāzās zemē.

-     Klārk! Vai ar tevi viss kārtībā? - Skofīlds uzsauca, aizsperot Vekslija ieroci.

Klārkam bija trāpīts plecā. Viņš saviebās no sāpēm, kad Grāmata apskatīja ievainojumu.

-    Jā, viņš mani tikai ievainoja rokā.

Ari ar Veksliju viss it ka bija kārtībā. Zem sniega maskēšanas tērpa viņš nēsāja vesti, kas paglāba no ievainojuma krūtis. Viņš gulēja, nokritis pret dienesta telpas ārsienu, un aizgūtnēm elpoja, saķēris ievainoto roku.

Skofīlds piespieda sava Desert Eagle stobru pie Vekslija pieres.

-    Kas tu esi un kāpēc tu esi šeit?

Vekslijs, vel aizvien smagi elpodams, noklepojās.

-    Es jautāju, kas, velns parāvis, tu esi un kāpēc esi šeit?

Vekslijs aizsmacis čukstus atbildēja:

-     Mani sauc… Sedriks Vekslijs. Es esmu no… Ex Sol.

-    Algotņi, - Skofīlds noteica. - Un kāpēc jus šeit atrodaties? Kāpēc jus cenšaties mus nogalināt?

-    Ne jau jūs visus, kapteini. Tikai tevi.

-    Mani?

-    Tevi un tos divus vīrus no Delta, Makeibu un Farelu.

Skofīlds nodrebinājās, atcerēdamies, kā izskatījās Dina

Makeiba bezgalvainais līķis. Turklāt Simkokss - Lempis - bija teicis, ka tas pats izdarīts ar Cregu Farelu.

-    Kāpēc?

-     Vai tam patiešām ir kada nozīme? - Vekslijs pavīpsnāja.

Skofīldam nebija laika izskaidroties. Tāpēc viņš tikai ar

savu zābaku piespieda Vekslija ievainoto roku, to viegli pagrozīdams.

Vekslijs no sāpēm iekaucās. lād viņš pacēla galvu un ar ļaunuma pilnām acīm ieskatījās Skofīldam tieši sejā.

-     Tāpēc, ka par tavu galvu ir izsludināta balva, kapteini Skofild. Pietiekami liela, lai iekārdinātu vai katru mednieku, kurš par atlīdzību gatavs dzīt tev pēdas.

Skofīlds sajuta kņudoņu vēderā.

-     Ko?!

Ar veselo roku Vekslijs no krūšu kabatas izvilka saburzītu papīra lapu un nicīgi pasvieda to Skofīldam.

-     Vari aizrīties!

Skofīlds pakampa šo papīru un uzmeta tam skatienu.

Tas bija uzvārdu saraksts.

Pavisam piecpadsmit vārdu. Visi vienkopus - karavīri, spiegi un teroristi.

Viņš ātri ievēroja, ka starp tiem ir Makeibs, Farels un viņš pats.

Vekslijam runājot, viņa dienvidafrikāņu dialekts izskanēja ar drūmu gandarījumu,

-      Varu iedomāties, ka tev jābūt gatavam sastapties ar diezgan daudziem pasaules pirmklasīgākajiem medniekiem, kaptein. Ari taviem draugiem jabut uz to gataviem. Mednieki par atlīdzību mēdz upura izvilināšanai izmantot viņa draugus un mīļotos cilvēkus par ēsmu.

Skofīldam stinga asinis, iedomājoties, ka šie mednieki viņa draugus turētu ka ķīlniekus.

Ganta… Mamma…

Viņš domās atgriezās tagadnē.

-    Taču kāpēc viņiem bija jānocērt galva? - viņš jautāja.

Vekslijs neatbildēja, tikai nosprauslājās. Skofilds atkal pastūma kāju Vekslija asiņainās rokas virzienā.

-     Pag! Pag! Droši vien neesmu izteicies pietiekami konkrēti, - Vekslijs dzēlīgi sacīja. - Tavas galvas cena, kapteini, burtiski ir samaksa par tavu galvu - astoņpadsmit miljoni seši simti tūkstošu dolāru cilvēkam, kurš nogādās tavu galvu kādā pili Francijā. Tā ir noderīga summa, lielākā, kādu jebkad esmu redzējis; ar to pietiktu, lai piekukuļotu augstākos amatvīrus, pietiktu, lai izdzēstu visus pierādījumus par neīstu teroristu gūstīšanas uzdevumu Sibīrijā; pieliktu, lai garantētu, ka tavi papildspēki, Fortluisas reindžeru rota, pat neizkustētos no vietas. Tu esi viens pats, kapteini Skofīld. Tu esi šeit… kopa ar mums… līdz mēs tevi nogalināsim un nogriezīsim tavu sasodīto galvu.

Skofīldam juka domas.

To viņš nebija gaidījis. Kaut ko tieši uz viņu mērķētu, tik īpatnēju, tik personisku.

Tad pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Vekslijs dara ko savādu. Viņš redzēja, ka dienvidafrikānis atkal skatās projām, tikai šoreiz viņš skatījās pāri Skofīlda plecam.

Skofīlds pagriezās, un viņa acis plaši iepletās šausmās.

Gluži kā ļaunu vēstošs priekštecis zemūdens vulkāna izvirdumam uz ledus klātā ezera, kas tagad bija izpleties ārā no sausā doka šahtas, parādījās liels daudzums duļķainu burbuļu. Skaļi plīsa planais ledus, kas sedza šo ūdenstilpi.

Un tad burbuļojošo putu centrā - gluži ka gigantiska valzivs izsizdama caurumu ledū - parādījās padomju Akula klases triecienzemūdenes tumšais tērauda rumpis.

L.ai gan tā nevarēja panākt mazāko Kilo klases zemūdeņu starptautiskās pārdošanas rekordu, Akula strauji iekaroja popularitāti starptautiskajā bruņojuma tirgu - tirgū, ko jauna Krievijas valdība aizrautīgi izmantoja. Acīmredzot Ex Sol bija viens no Krievijas klientiem.

Akula apledojušajā ezerā pārvietojās ātri. Nepagāja ilgs laiks, kad tā bija uzpeldējusi, bruņoti viri drūzmējās pie tās lūkam, sagatavojot trapus, lai izkāptu krastā, un noskrēja pa šiem trapiem sausā doka zālē.

Skofīlds nobālēja.

Tūr bija vēl vismaz trīsdesmit algotņu.

Vekslijs ļauni smaidīja.

-     Smaidi vien, pakaļa, - Skofīlds teica. Viņš paskatījās pulksteni. - Jo tev nevajadzēs mani ķert mūžīgi. Tieši pēc sešpadsmit minūtēm no "Taifūna" palaista raķete atgriezīsies šajā bāzē. Līdz tam laikam vari smaidīt.

Blaukš!

Skofīlds ar savu šaujamo iebelza Vekslijam pa degunu, apdullinot viņu.

Pēc tam viņš piesteidzās pie Grāmatas un palīdzēja viņam piecelt Klārku.

-    Paņem viņu aiz otra pleca…

Viņi pieslēja jauno kaprāli kājās. Klārks saņēma spēkus, lai nostātos.

-     Es tikšu galā… - viņš teica, un tajā brīdi viņam no mutes izšāvās asiņains kamols - tieši no plaušām - un uzšļācās Skofīlda bruņuvestei.

Klārks tikai pārsteigts cieši uzlūkoja Skofildu, dzīvībai atri gaistot viņa acis. Viņš nokrita uz balkona restotās platformas - miris, sašauts no mugurpuses. Viņu bija nošāvuši algotņi, kas tagad rāpās ārā no tikko atbraukušās zemūdenes un spietoja visa zāles garumā.

Skofīlds šausmās paskatījās lejup uz savu mirušo biedru.

Viņš nespēja tam noticēt.

Visi grupas puiši bija gājuši bojā, miruši, nonāvēti, tikai Grāmata vel bija dzīvs.

Un tā nu viņš te stāvēja - neapskaužamā stāvoklī kāda pamestā Sibīrijas bāzē, tikai ar vienu viru sev līdzās -, kamēr gandrīz četrdesmit algotņu viņam mina uz papēžiem, un palīga nenāca nekādi papildspēki un vispār nebija nekādu līdzekļu, lai izglābtos.

NODAĻA

Skofīlds un Grāmata skrēja.

Viņi skrēja, lai glābtu savu dzīvību, lodēm sadriskājot plānās apmetuma plāksnes viņiem visapkart.

Jauna ExSol algotņu izlase no zemūdenes Akula bija iesaistījusies kaujā ar biedējošu intensitāti. Tagad viņi rāpās pa visām kāpnēm, kādas vien varēja atrast, un drāzās uz priekšu pa sauso doku ar vienu vienīgu mērķi - iegūt Skofīlda galvu.

Tie algotņi, kas bija iekļuvuši "Taifūnā" agrāk, tagad arī zināja, ka Skofīlds ir izglābies, un viņi, šaujamieročiem zibot, parādījās no jauna.

Skofīlds ar Grāmatu traucās rietumu virzienā, nonākda- mi uz betona gaisa tilta, kas savienoja sauso doka zāli un Kraskas-8 biroju torni.

Tuvojoties tiltam, Skofīlds bija ieverojis ExSol spēku pārvietošanos. Daži no viņiem uzkapa balkona līmeni, bet pārējie atkārtoja viņa un Grāmatas kustību lejā zemes līmenī un, skriedami zem viņiem, ari virzījās uz torni.

Skofīlds zināja vienu - viņiem abiem jānokļūst biroju torni un turienes leja uz zemes, pirms tur nonāks sliktie zēni. Pretējā gadījumā viņi abi iestrēgs piecpadsmitstāvu ēkā.

Viņi metās pāri gaisa tiltam, garām tā ieplaisājušajiem betona logu rāmjiem…

…Nokļuva tilta viņā pusē, ieskrēja biroju tornī…

…Un apstājās kā zemē iemieti.

Skofīlds atklāja, ka viņš stāv uz kāda balkona - miniatūras, šauras platformas, vienas no daudzām, kas cēlās augstāk un augstāk piecpadsmit stāvu augstumā, visas savienotas ar kāpņu tīklu, slejoties pari gigantiskam taisnstūrim - plašam bezdibenim.

Tas nepavisam nebija biroju tornis.

Patiesībā ta bija izdobta, tukša stikla un tērauda konstrukcija.

Mākslīga celtne.

Tas bija satriecošs skats, sava veida atrašanās milzīgā siltumnīca. Aiz ieplīsušajiem stikla logiem, kas veidoja ēkas četras sienas, bija redzama Sibīrijas pelēkā ainava.

Un šis gigantiskās kristāliskās konstrukcijas pamatos Skofīlds saskatīja tas pastāvēšanas iemeslu.

Plašajā betona grīdā akurātā taisnstūra veidojumā bija daļēji paslēptas masīvas starpkontinentālo ballistisko raķešu šahtas. Nomaskētas ar viltus biroju torni, tās nevarēja pamanīt ASV spiegošanas pavadoņi. Skofīlds noskārta, ka vēl trīs šahtu pudurus var atrast zem citam Kraskas-8 celtnēm.

Uz zemes pie šahtam vienu stāvu zemāk viņš ieraudzīja desmit guļošus stāvus - sešus Parela grupas Delta dalībniekus un Simkoksa četru juras kājnieku vadu.

Skofīlds paskatījās pulksteni, kura laika atskaite rādīja, kad "Taifūna" raķete atgriezīsies Kraskā-8: 15:30… 15:29… 15:28…

-    Pirmais stāvs, - Skofīlds teica Grāmatai. - Mums jātiek līdz pirmajam stāvam.

Viņi metās pie tuvākajām stieņu kāpnēm un devās pa tam lejup. Tieši tobrīd tas apbēra šāvienu uguns krusa.

Nolādēts!

Algotņi pirmie bija nokļuvuši pirmajā stāvā. Viņi noteikti bija atraduši sniega klāto ceļu starp sausa doka noliktavu un torni.

-     Velns lai parauj! - Skofīlds iekliedzās.

-     Ko nu? - Grāmata jautāja.

-    Neizskatās, ka mums butu liela izvēle. Kāpsim augša!

Un viņi devās augšup.

Augšup un augšup, rāpjoties pa stieņu kāpnēm kā bēgošu pērtiķu paris, kustībā izvairoties no algotņu uguns.

Skofīlds uzdrošinājās apstāties un paskatīties uz leju, kad viņi atradas desmit stāvu augstumā.

Tas, ko viņš ieraudzīja, sagrāva visas izglābšanās izredzes, kādas līdz tam viņš bija lolojis.

Viņš redzēja, ka visi algotņi ir nostājušies ap betona raķešu šahtām torņa apakšstāvā - apmēram piecdesmit cilvēku.

Un tad šis algotņu bars pašķirās, jo viens vīrs iesoļoja viņiem pa vidu.

Tas bija Sedriks Vekslijs ar sasistu un asiņainu degunu.

Skofīlds sastinga.

Viņš gribēja zināt, ko Vekslijs tagad daris. Algotņu komandieris varēja nosūtīt savus vīrus augšup pa kāpnēm pēc Skofīlda un Grāmatas un vērot, kā Skofīlds un Grāmata viņus citu pēc cita novāc, līdz abiem jūras kājniekiem aptrūktos munīcijas un viņi kļutu par bezpalīdzīgiem upuriem. Ne gluži valdzinoša stratēģija.

-    Kapteini Skofīld! - Vekslija sauciens atbalsojās torņa platajā cilindrā. - Tu skrēji labi! Taču tagad tev vairs nav kur iet! Piemini manus vārdus, ļoti drīz tu vairs neskriesi!

Vekslijs izvilka vairākus mazus priekšmetus no savas pat- ronsomas.

Skofīlds tos tūdaļ pazina un sastinga.

Mazie, cilindriskie priekšmeti bija spridzināmie lādiņi. Pavisam četri. Vekslijs tos droši vien bija paņēmis no mirušo Skofīlda jūras kājnieku līķiem.

Un tagad viņš saprata Vekslija plānu.

Vekslijs pasniedza lādiņus četriem saviem vīriem, kas uzreiz izklīda uz četriem pirmā stāva stūriem un piestiprināja tos pie torņa stūra balstiem.

Skofīlds no savas patronsomas paķēra lauka binokli un pielika to pie acīm.

Viņš ieraudzīja vienu lādiņu piestiprinātu pie balsta, redzēja spridzekļa krāsainos taimera slēdžus: sarkanu, zaļu un zilu.

-    Iedarbiniet taimerus! - uzsauca Vekslijs.

Vīrs, kuru Skofilds vēroja, uz sava lādiņa nospieda taimera zilo slēdzi.

Zilais nozīmēja vienu minūti.

Trīs algotņi, kas darbojās ar pārējiem lādiņiem, rīkojās tāpat.

Skofīlds iepleta acis.

Viņam ar Grāmatu tagad bija sešdesmit sekundes, līdz šī ēka uzies gaisā.

Viņš ieslēdza sava pulksteņa hronometru.

00:01…

00:02…

00:03…

Kapteini Skofild! Kad tas būs beidzies, mēs izsijāsim gruvešus un atradīsim tavu līķi! Un, kad tas būs noticis, es personiski nocirtīšu tev galvu un uzmizīšu uz kakla! Kungi!

Ar šiem vārdiem algotņi kā putnu bars pajuka uz apakšstāva izejām.

Skofīlds ar Grāmatu varēja vienīgi noskatīties, kā viņi aiziet. Skofīlds piespieda seju pie tuvākā loga, lai vērotu, kā viņi parādās uz sniega klātās zemes ārpusē un izretinās plašā lokā, ar ieročiem nosedzot visas izejas no ēkas.

Viņš norija siekalas.

Viņi ar Grāmatu bija iestrēguši šajā celtnē - celtnē, kas pēc piecdesmit divām sekundēm uzsprāgs.

NODAĻA

Skofīlds to izdzirdēja tieši tad, kad raudzījās arā pa logu uz algotņiem apakša.

Dziļa, pulsējoša skaņa.

Tā nepārprotami bija reaktīvā iznīcinātāja skaņa.

-    Sakaru seanss no pagātnes, - Skofīlds izdvesa.

-     Kas? - Grāmata jautāja.

-     Kad mēs atradāmies "Taifūnā", viņi uztvēra aviācijas signālu: tas bija kāds iznīcinātājs Jak-141. Ar to lidoja kāds, kuru viņi sauca par Ungāru. Ceļā uz šejieni.

-     Mednieks par atlīdzību?

-    Sāncensis. Taču ar jak-141. Bet jak-141 ir… - Skofīlds teica. - Pasteidzies! Atri!

Viņi metās pie tuvākajām stieņu kāpnēm un rāpās pa tām, virzīdamies uz augšu - uz bojāejai lemtā biroju torņa jumtu.

Skofīlds atrāva vaļā jumta luku. Viņi izrāpās ārā - un tūlīt viņiem uzbruka asais Sibīrijas vējš.

Hronometrs tikšķēja.

00:29

00:30

00:31

Tas patiešām bija vientulīgs skats: pamesto Kraskas-8 ēku un sastingušo Sibīrijas kalnu ieskauti divi miniatūri stāvi uz torņa jumta.

Skofīlds steidzās pie jumta malas, mekledams dzinēja trokšņa avotu.

00:33

00:34

00:35

Tur!

Iznicinātājs jak-14'1 laidelējās piecsimt metru uz rietumiem virs kupolveidīgās celtnes.

Ar vertikālu pacelšanos un nolaišanos pazīstamās reaktīvās lidmašīnas Harrier krievu līdzinieks jak-14'1, iespējams, ir visneglītākais iznīcinātājs, kāds kādreiz uzbūvēts. Ar saviem kvadrātveidīgajiem stūriem un vienu vienīgu lielu izplūdes gāzu izdedzinātāja dzinēju tas ari nebija iecerēts kā skaistulis. Taču ar virām piestiprināts pakaļējais sprauslas uzgalis ļauj mainit virzienu tā izplūdes gāzu izdedzinātajam tā, ka tas ir versts uz leju, ļaujot lidmašīnai pacelties un nolaisties vertikāli un ari karāties gaisā kā helikopteram.

00:39

00:40

00:41

Skofīlds izvilka savu MP-7 un izšāva pilnu trīsdesmit ložu aptveri šķērsam pāri jak priekšgalam, izmisīgi cenzdamies piesaistīt lidotāja uzmanību.

Tas iedarbojās.

Gluži kā maltītē iztraucēts tiranozaurs jak-141 izdarīja pagriezienu gaisa, un šķita, ka tas cieši skatās tieši uz Skofildu un Grāmatu. Tad tas akurāti uzņēma gaitu un tuvojās stikla tornim.

Skofīlds kā muļķis māja lidmašīnai.

- Šeit! - viņš sauca. - Tuvāk! Brauc tuvāk!

00:49

00:50

00:51

jak-141 pietuvojās tiktai, ka tagad karājās gaisā aptuveni piecdesmit metru atstatumā no torņa jumta.

Vēl joprojām par tālu…

Tagad Skofīlds varēja saskatīt pilotu - vīrieti ar lidotāja ķiveri galva, platu seju un apjukumā sarauktu pieri. Skofīlds neprātīgi māja ar roku un sauca viņu tuvāk.

00:53

00:54

00:55

Jak-142 pievirzījās vel mazliet tuvāk.

Četrdesmit metru atstarpe…

00:56

-   Jēzus, pasteidzies! - Skofīlds sauca, skatīdamies uz jumtu lejā zem kājām un gaidīdams lādiņu eksploziju.

00:57

-     Par vēlu. - Skofīlds pagriezās pret Grāmatu, uzlūkoja viņu ar zīmīgu skatienu un izvilka savu leģendāro ieroci. Skatīdamies uz viņu, Gramata darīja to pašu.

-     Dari ka es, - Skofīlds teica, - un tu paliksi dzīvs. Tagad skrien!

Un tad viņi skrēja - smagi, līdzās, plecu pie pleca -, steigdamies pie piecpadsmitstāvu būves jumta kores.

00:58

Viņi nonāca pie jumta malas, ātri atraudami kājas no tās…

00:59

Kad Skofīlda hronometrs apstājās uz 1:00, abi izlēca tīra- jas, plašajās debesīs, kājām atraujoties no parapeta tieši tad, kad visa ēkas apakšējā daļa sasprāga viļņojošā betona mākonī un viss biroju tornis - visi sešdesmit metri, jumts, stikla sienas, betona balsti - vienkārši nogāzās apakšā kā milzīgs, krītošs koks.

NODAĻA

Pārsteigtais jak-141 pilots skatijās, kā piecpadsmitstāvu ēka viņa priekšā izšķīst, lēnā kustībā nosēzdamās zemē, sagrūstot pati savu putekļu mākonī.

Viņš bija drukns virs - kā lācis, ar platu, apaļu seju un kuplam uzacīm, un austrumeiropieša pastāvīgi drūmo skatienu. Viņa vārds bija Oļegs Omanskis.

Taču neviens viņu nesauca šajā vārdā.

Par bijušo Ungārijas slepenpolicijas majoru runāja, ka viņš liek lieta nevis smadzenes, bet vardarbību, taču par naudas balvu uz savu roku strādājošo cilvēku mednieku aprindās viņš bija pazīstams vienkārši ar iesauku Ungārs.

Tomēr pašlaik Ungārs bija apjucis.

Viņš redzēja, ka Skofīlds - kuru viņš uzreiz pazina pēc naudas balvu saraksta - un vēl viens vīrs nolēca no jumta mirkli pirms ēkas sagāšanās.

Taču tagad ne vienu, ne otru viņš nespēja ieraudzīt.

No celtnes gruvešiem pacēlās masīvs putekļu mākonis, apņemot apkārtni vairāk nekā puskilometra rādiusā.

Ungārs apriņķoja šo laukumu, meklēdams vietu, kur piezemējies Skofīlds.

Viņš ievēroja cilvēku grupu, kas riņķveidā nostājās ap sagruvušo ēku - bez šaubām, mednieki par atlīdzību, - un redzēja, ka viņi pēc torņa nogāšanās steidzas uz priekšu.

Taču viņš vēl aizvien neredzēja Skofīldu.

Viņš sagatavoja ieročus šaušanas gatavība un grasijas nolaisties uz tuvējās celtnes jumta.

jak-141 viegli piezemējās uz vienas no Kraskas-8 mazākajām ēkam, nopūšot jumtu tīru no visiem gružiem.

Tiklīdz tas bija nolaidies, atvērās iznīcinātāja kupols un Ungārs izrausās ārā. Viņa augums bija tikpat smagnējs kā seja, rokas AMD ierocis - primitīvs, toties efektīvs AK-47 ungāru variants, ievērojams ar papildu priekšējo rokturi.

Viņš atradās četru soļu atstatuma no lidmašīnas, kad…

- Nometiet šaujamo, mister!

Ungārs pagriezās…

…Un no jak-141 apakšas ieraudzīja parādāmies Šeinu Sko- fīldu. Viņš turēja rokā MP-7, kuru bija pavērsis tieši pret Ungāra degunu.

Tajā laika, kad stikla tornis, sašķizdams druskās, ietriecās zemē, Skofīlds ar Grāmatu, krizdami saskanīgos lokos, bija patvērušies virs tā, priekšgalā zem jak-141, kas karajās gaisā.

Pirms Skofīlds sāka skrējienu pretī lidmašīnai, viņš no mugurpusē piestiprinātās maksts bija izvilcis savu leģendāro ieroci - maģisko aķi. Tad, krizdams no jumta, viņš bija to notēmējis uz jak pavēderi un izšāvis. Grāmata darīja tāpat.

Viņu burvju āķi bija izšāvušies gaisā, aiz sevis iztīdami drebelīgo virvi. Ar diviem dobjiem klakšķiem to spēcīgās magnētiskās galvas bija iecirtušās jak apakšpuse, un, kad Sko- fīldu un Grāmatu parāva viņu maģisko āķu virves, viņu kritiens pēkšņi apstājās.

Kad jak veica ceļu līdz tuvākajam jumtam, viņi savos āķos bija iedarbinājuši iekšējos tinējus, kas viņus uzvilka augšā pretī iznīcinātāja drošajai pavēderei, un vienlaikus lielais putekļu mākonis apakšā bija viņus paslēpis no algotņu grupas acīm.

Piezemēšanās bija mazliet šaušalīga - ar visiem lidojošajiem būvgružiem un novirzīto karstuma vilni no jak lejupvērstā dzinēja -, taču viņiem tā izdevās.

jak-141 bija saskāries ar zemi, un Skofīlds ar Grāmatu bija izsēdināti uz jumta zem tā un aizvēlušies projām.

Tagad Skofīldam bija vienkāršs plāns, ko iesākt ar jak-141.

Nolaupīt to.

***

Skofīlds un Grāmata nostājās pretī Ungāram uz zemās būves jumta.

Ungārs nometa savu ieroci. Tas nokrita zeme. Skofīlds pacēla draudīgo šaujamo.

-    Vai tu esi vel viens cilvēku mednieks? - viņš jautāja, pārkliegdams brivgaita rūcošo iznīcinātāju.

-     Ua, - Ungārs noņurdēja.

-    Kā tevi sauc?

-     Es esmu Ungārs.

-     Ungārs, oho! Nu, tad tu esi nokavējis. Algotņi tevi jau apsteiguši. Viņi dabūja rokā Makkeibu un Farelu.

-     Taču viņi nedabūja tevi. - Ungāra balss bija pavisam vienaldzīga.

Skofīlds samiedza acis.

- Viņi man teica, ka jums mana galva esot jānogādā kādā pili Francijā, lai pieprasītu maksājumu. Kas ta par pili?

Ungārs uzmanīgi skatījās uz Skofīlda ieroci.

-     Valuā. Valuā cietoksnis.

-     Valuā cietoksnis, - Skofīlds noteica. Tad viņš pajautāja par naudu.

-    Un kas par to visu maksa? Kas vēlas manu nāvi?

Ungārs nenovērsa skatienu.

-     Nezinu, - viņš atņurdēja.

-    Vai tu esi par to pārliecināts?

-     Es teicu, ka nezinu.

Viņa vienkāršajā tiešumā bija kas tāds, kas Skofīldam lika noticēt.

-    Tad jau neko…

Skofīlds devās pie lidmašīnas, iedams atmuguriski, joprojām turot paceltus ieročus, taču viņam bija arī mazliet žēl šā drukna cilvēku mednieka.

-     Es paņemšu tavu lidmašīnu, Ungār, taču es ari tev pateikšu ko tādu, kas man nebūtu jāsaka. Taisies, ka vienpadsmit minūtēs tiec prom no šejienes.

Skofīlds ar Grāmatu iekāpa jak-141 pa pilota kabīnes trapu, pavērsuši savus šaujamos pret Ungāru.

-     Vai zini, - Gramata sacīja. - Kādu dienu tavs āķis nenostrādās…

-    Aizveries! - Skofīlds atteica.

Viņi iekāpa lidmašīnā.

Skofīldam, bijušajam Harrier lidotajam, nebija parak grūti izprast jak kontrolierlces.

Viņš pielāgoja vertikālās pacelšanās dzinēju, un jak-14'1 virs jumta pacēlās gaisā.

Pēc tam viņš uzņēma augstumu pāri neauglīgajiem Sibīrijas kalniem, atstājot vientulīgo Ungāru truli un bezpalīdzīgi lūkojamies viņiem nopakaļ.

Skofīlds un Grāmata pameta Krasku-8.

Sēžot pie jak-141 kontroliericēm, Skofīlds apcerēja savu turpmāko rīcību.

Gramata, kas sēdēja viņam aiz muguras, pajautāja:

- Kas tev prātā? Vai dosimies uz to pili?

-     Pils ir svarīga, - Skofīlds teica. - Taču tas nav atrisinājums.

Viņš izvilka no kabatas Vekslija medību objektu sarakstu.

-     Luk, šis ir atrisinājums.

Viņš apskatīja uzvārdus uz saburzītās papīra lapas un nobrīnījās, kas gan tiem visiem ir kopīgs.

Vardu sakot, tas bija starptautisko karotāju "Kas kurš ir?" saraksts. Tur bija pirmklasīgi desantnieki, tādi kā Makeibs un Farels; britu izlūki no MI-6; kads izraeliešu gaisa karaspēku pilots. Tur bija pat Ronsons Veicmens - ģenerālmajors Ronsons Veicmens no Savienoto Valstu juras kājnieku korpusa, viens no Amerikas augstākā ranga jūras kājniekiem.

Nemaz neminot sarakstā ierakstītos Tuvo Austrumu teroristus: Halīfu, Nazāru un Hasanu Zavahīri.

Hasans Zavahīri…

Šis vārds Skofīldam iekrita acīs.

Tas bija otrais cilvēks AI Qacda pavēlniecībā, Osamas bin Ladena labā roka.

Un cilvēks, kuru tieši šobrīd Afganistānas ziemeļu kalnos medija Savienotās Valstis, Skofīlda draugi no jūras kājnieku korpusa Elizabete Ganta - Lapsa - un Džina Ņūmena - Mamma.

Skofīlds atcerējās Vekslija vārdus:

- Mednieki par atlīdzību mēdz upura izvilināšanai turēt viņa draugus un mīļotos par ēsmu…

Skofīlds atdarināja viņa lupu kustību.

Viņa draugi, kā ari vismaz viens no sarakstā minētajiem objektiem - Zavahīri - atradās vienā un tajā pašā vietā. Ikvienam medniekam tas bija lielisks starta punkts.

Un Skofīlds pieņēma lēmumu.

Viņš noregulēja jnk autopilotu lidojumam dienvidu-dien- vidaustrumu virzienā. Galamērķis - Afganistānas ziemeļi.

NODAĻA

Vienpadsmit minūtes pēc tam, kad Skofilds atstāja Krasku-8, virs bāzes cauri mākoņiem izsprāga baltu dūmu līnija. Tā vilkās aiz raķetes SS-N-20, kas pirms divdesmit minūtēm bija izšauta no zemūdenes.

Kā zibens spēriens tā virzījās pretī Kraskas-8 paliekām, lai nodarītu visus iespējamos postījumus.

Raķete traucās uz priekšu ar virsskaņas ātrumu.

1500 metru…

600 metru…

300 metru…

Un tad acumirklī…

…ta uzsprāga…

…precīzi 240 metru augstumā virs zemes.

Krītošā raķete saspraga miljonos fragmentu, eksplodējot kā petarde, jo tai trāpīja kāda mazāka lāzera vadīta raķete no citas puses.

No zemūdenes palaistās raķetes mirdzošie fragmenti nolija pār Krasku-8, nenodarot nekādu kaitējumu.

Un, kad dūmi izklīda, turpat, karādamies gaisā virs miniatūras pilsētiņas, bija redzams otrs reaktīvais iznicinātājs, kas torit bija ieradies Kraskā.

Šis bija daudz labāk kopts nekā Ungāra Jak-747, ari garāks un nokrāsots gandrīz pavisam melns. Vienīgās citas krāsas pēdas bija atrodamas tā balli krāsotajā priekšgala konusā. Tam bija ari reti sastopami uz priekšu atvēzēti spārni un diviem cilvēkiem paredzēta pilota kabīne.

Tas bija Suhoj S-37 - krievu ražots iznicinātājs, kas spēj vertikāli turēties gaisā un ir daudz modernāks nekā vecais Jak-141.

Graciozais S-37 virs izpostītās Sibīrijas bāzes lidinājās gluži kā vanags, apsekodams šo darbības vietu. Ielas bija pamestas. ExSol dalībnieki nekur nebija redzami.

Paris minūšu veicis gaisa novērošanu, Suhoj nolaidās kādā klajā laukā netālu no milzīgās sausā doka noliktavas.

No tā kabīnes izkāpa divi viri.

Viens bija ļoti slaids, vismaz divus metrus garš, un bruņojies ar ieroci G-36.

Otrs virs bija mazāks augumā, taču tāpat slaids un stalts, apmēram metru astoņdesmit garš. Viņš bija viscaur ģērbies melnā - melnas karavīra darba drēbes, melna bruņuveste, melna ķivere -, un makstis viņam bija divi īsstobra Retning- ton 870 ieroči. Abi bija darinati no spīdīga, sudrabota tērauda.

Viņam piemita vel viena atšķirīga iezīme.

Viņš nēsāja lokveida atstarojošas brilles melnos rāmjos ar dzelteni iekrāsotiem briļļu stikliem.

Izvilcis vienu no saviem sudrabotajiem ieročiem, viņš turēja to kā pistoli. Atstājis ceļabiedru sardzē pie lidmašīnas, šis melnā tērpies virs platiem soļiem devās uz durvīm, kuras Skofīlds agrāk bija izmantojis, lai iekļūtu sausā doka zālē.

Viņš apstājās pie durvīm, apskatīja sniega klāto zemi un pieskaras tai ar melna cimdā tērpto roku.

Viņš iegāja iekšā.

Sausā doka zāle bija pamesta. Gaisā bija jūtamas Skofīlda dumu aizsega paliekas. Visam pa vidu slējās zemūdene "Taifūns".

ExSol algotņi sen bija prom. Nebija arī viņu Akula klases zemūdenes.

Vīrietis aplūkoja vienības Delta kaujinieku līķus pie applūdinātās šahtas, izlietotās munīcijas čaulas, Makeiba līķi bez galvas un vēl joprojām silto Skofīlda jūras kājnieku grupas kaprāļa Gaiļa ķermeni. Kad algotņu slazds sevi atklāja, kap- rali bija ķērusi snaipera lode.

Vairāki līķi ar seju uz leju peldēja applūdinātajā sausajā doka.

Virzoties klusiem, vienmērīgiem soļiem, virs melnajā tērpā piegāja pie slūžām, kas bija atdalījušas sauso doku no ezera, un ievēroja sprādziena atrauto sānu posmu.

Putnubiedēkļa rokraksts, domāja virs. Nošāvuši vienu no Put- nubiedēkļa zēniem, tie iemānīja viņu lamatās sausajā dokā. Tātad viņš ar sprādzienu atdabūja slūžas vajā, applūdinot sauso doku un nogalinot cilvēkus, kas bija viņam sekojuši…

Viņš aizgāja līdz iekšējā ezera malai, notupās pie mitrajiem pēdu nospiedumiem, kas tur bija redzami uz. betona: svaigas kaujas zābaku aprises.

Dažādu marku kaujas zābaku nospiedumi. 1ās nozīmēja, ka šeit bijuši algotņi.

Un visi viņi bija izkāpuši uz doka no kādas slapjas virsmas.

Zemūdene. Otra zemūdene.

Tātad te ir bijuši ExSol viri.

Taču viņi bija šeit nokļuvuši ļoti atri. Pārāk ātri.

Viņus noteikti brīdinājis kads no tiem, kas maksa par medībām. Kas devis starta izrāvienu, lai pretendētu uz šo amerikāņu galvām.

Pēkšņi atskanēja tāda ka iekunkstēšanās, un melnā tērpies virs, pacēlis ieroci, veikli kā mangusts ātri pavērās apkārt.

Kunksti bija atskanējuši no balkona līmeņa virs noliktavas.

Virs metās augšup pa tuvējām stieņu kāpnēm un nokļuva pie mazas dienesta telpas balkona.

Ceļā uz šo būceni gulēja divi stāvi. Pirmais bija miruša kaprāļa Maksa Kenta - Klarka - līķis; otrs bija kāds P.xSol algotnis, kā varēja spriest pēc franču ražojuma triecienšau- tenes, un viņš vēl bija dzīvs.

lāču tik tikko dzīvs. No saskatāmā lodes ievainojuma uz viņa vaiga guldzēja asinis. Puse sejas bija norauta.

Melna tērpies vīrs stāvēja pie ievainotā algotņa, vēsā mierā raudzīdamies uz viņu.

Algotnis pastiepa roku pret viņu, ar acīm pauzdams lūgumu un vaidēdams:

- Aidez moi! S'il vous plait… aidez moi…

Melnā ģērbies virs nopētīja betona gaisa tiltu, kas šo zāli bija savienojis ar sagruvušo biroju torni.

Nopostīta piecpadsmitstāvu ēka: vēl viena Putnubiedēkļa rokraksta iezīme.

NODAĻA

Ievainotais algotnis pārgāja uz angļu valodu.

-     Lūdzu, mesjē. Palīdziet man…

Melnā tērpies virs pagriezās, lai uzlūkotu viņu, un salti paskatījās uz izmisušo puisi.

Pec ilgākas pauzes viņš pateica:

-     Nē.

Pēc tam viņš iešāva ievainotajam algotnim galvā.

Melnā ģerbies vīrs atgriezās pie spožā Suhoj, atkal pievienodamies savam lielajam ceļabiedram.

Tad viņi iekāpa atpakaļ iznīcinātājā, vertikāli pacēlās gaisā un aizlidoja dienvidu-dienvidrietumu virzienā.

Pēc tam kad Suhoj bija prom, no kādas Kraskas-8 ēkas iznira vientulīgs cilvēka stāvs.

Tas bija Ungārs.

Viņš stāvēja pamestajā ielā un, samiedzis acis, vēroja, kā Suhoj nozūd pāri kalniem dienvidu virzienā.

OTRAIS UZBRUKUMS

afganistāna - francija 26. oktobris, 13:00 (afganistana)

3:00 PĒC: AUSTRUMU JOSLAS LAIKA, ŅUJORKA, ASV

Iedomājieties limuzīnu braucam pa Izdangātajām Ielām Ņujorkā, kur dzivo bezpajumtnieki, kas ubago naudu Iztikai. Šajā limuzīna atrodas ar gaisa kondicionētājiem apgādātie rūpniecības revolūciju pārdzīvojušie Ziemeļamerikas, Eiropas reģioni, augošā Klusā okeana baseina zemes un dažas citas Izolētas vietas… Ārpusē palikusi pārējā cilvēce, kas dodas gluži cita virzienā.

Dr. Tomass Homers-Dlksons, MERA UN KONFLIKTU PĒTĪJUMU PROGRAMMAS DKKTORS, TORONTO UNIVERSITĀTES POUTBKO Z1IĀTŅU FAKULTĀTE

karpalovas raktuves

KAUT KUR PIE AFGANISTĀNAS UN TADŽIKISTĀNAS ROBEŽAS

vai.ua cietoksnis bretaņa, francija 26. oktobris, 9:00 pec vieteja laika

(13:00 afganistānā; 3:00 pēc asv austrumu joslas iaika)

Abi cilvēku mednieki šķērsoja paceļamo tiltu, kas lava ieiet Valua cietoksni - varenā pili, kas no izrobotā Francijas ziemeļrietumu krasta iestiepās Atlantijas okeānā.

Cietoksnis, kuru 1289. gadā bija cēlis trakais komturs de Valuā, nebija tipiska franču pils.

Vairums nocietinātu celtņu Francijā akcentēja krāšņumu, taču Valua cietoksnis bija daudz utilitārāks. Tas bija drūms cietoksnis, kas līdzinājās klintij. Zems, plats un velnišķīgi pamatīgs, inženiertehniskās oriģinalitātes un unikālās atrašanās vietas deļ Valuā cietoksnis savulaik bija gandrīz neieņemams.

Iemesls - tas bija uzcelts uz milzīga akmens veidojuma, kas pats pacēlās no okeāna, apmēram sešdesmit metru no augstajām piekrastes klintīm.

Plezdamās uz leju, cietokšņa milzīgās viengabala akmens sienas saplūda ar klinšaina kalna vertikālajiem sāniem, tā ka visa būve pacēlās simt divdesmit metru virs Atlantijas okeānā spēcīgajiem viļņiem.

Pils vienīgā saikne ar cietzemi bija sešdesmit metru garais akmens tilts, kura pēdējos divdesmit metrus veidoja nolaižams paceļamais tilts.

NODAĻA

Abi mednieki šķērsoja šo paceļamo tiltu, izjuzdami savu niecību salīdzinājumā ar tumšo pili, kas vīdēja virs viņiem. Neželigais vējš no Atlantijas okeāna šaustīja viņu ķermeņus.

Viņi nesa lielu, baltu kasti, kas bija ap/.imeta ar sarkanu krustu un vārdiem: CILVĒKA ORGĀNI: NEATVERT - STEIDZAMA PIEGĀDE.

Pārgājuši pār tiltu, abi vīri nonāca zem cietokšņa septiņus simtus gadu veca nolaižamā vārtu režģa un iegāja pilī.

Pagalma viņus sagaidīja kāds rosīgs džentlmenis, ģērbies teicami izgludinātā frakā, ar pensneju stieples ietvarā.

-    Bonjour, messieurs, - šis vīrs teica. - Mani sauc mesjē De- lakruā. Kā varu jums palīdzēt?

Abi mednieki - amerikāņi, tērpušies zamšādas žaketēs un džinsos, ar kovboju zābakiem kājas - paskatījās viens uz otru.

Lielākais no viņiem norūca:

-     Mēs esam ieradušies, lai saņemtu balvu par pāris galvām.

Rosīgais džentlmenis laipni pasmaidīja.

-     Protams. Jusu uzvārdi?

Lielākais sacīja:

-    Drabjaks. Džo Drabjaks. Teksasas reindžers. Šis ir mans partneris, mans brālis Džimbo.

Mesjē Delakruā sveicinot palocīja galvu.

-    Ak, oui, slavenie brāļi Drabjaki. Nāciet, lūdzu, iekšā!

Mesjē Delakruā veda viņus cauri garāžai, kurā atradās retu un dārgu automašīnu kolekcija - sarkans Ferrari Modena; sudrabots lJ orsche GT-2; Aston Martin Vancjuish; vairaki ātrumsa- cīkstēm gatavi rallija automobiļi un mirdzošs, melns L.ainborg- liini Diablo, kas izstādes zāles centrā ieņēma goda vietu.

Abi cilvēku mednieki ar apbrīnu aplūkoja supermašīnu ierindu. Ja misija noritēs pēc plāna, ļoti drīz viņi paši sev nopirks vairākas Amerika visspēcīgākās mašīnas.

-     Vai jūsējās? - Lielais Drabjaks noņurdēja, iedams aiz mesjē Delakruā.

Naskais džentlmenis pavīpsnāja.

-    Ak ne! Es neesmu nekas vairāk ka vienkāršs baņķieris no Šveices, kurš pārrauga sava klienta naudas līdzekļu izvietošanu. Šīs mašīnas pieder pils īpašniekam. Tas nav manas.

Mesjē Delakruā veda viņus lejup pa kādām akmens kāpnēm tīrās garāžas gala, lejup uz zemāko līmeni…

…Un pēkšņi viņi nonāca viduslaikos.

Viņi iegāja apaļā priekštelpa ar akmens sienam. Šaurs, garš tunelis atzarojas no tās pa kreisi, nozūdot lāpu apgaismota drūmā pazemē.

Mesje Delakruā apstajas un pagriezās pret mazāko no diviem teksasiešiem.

-    Jaunais mesjē Džeims, jūs paliksiet šeit, kamēr mēs ar jūsu brāli pārbaudīsim galvas.

Lielais Drabjaks nomierinoši pamāja jaunakajam brālim.

Mesjē Delakruā aizveda Lielo Drabjaku tālāk pa lāpu apgaismoto tuneli.

Ejas galā atradās grezns kabinets. Vienu sienu veidoja uzgleznots logs ar iespaidīgu panorāmas ainu, kurā Atlantijas okeāns pletās līdz apvarsnim.

Kad viņi nonāca akmens tuneļa galā, mesjē Delakruā atkal apstājās.

-    Ja drīkstu lūgt jusu somu…

Cilvēku mednieks pasniedza viņam balto medicīniskās piegādes kasti.

-     Tagad pagaidiet, ludzu, šeit, - mesjē Delakruā sacīja. Viņš iegāja kabinetā, atstādams Teksasas reindžeru stāvam aiz durvīm, joprojām akmens gaitenī.

Delakruā piegāja pie sava rakstāmgalda, izvilka no žaketes kabatas tālvadības pulti un nospieda pogu uz tās.

Vang! Vang! Vattg!

Trīs tērauda durvis no augšā paslēptam spraugām dārdēdamas nonāca lejā viduslaiku gaitenī.

Pirmās divas durvis noslēdza izeju no priekštelpas, ieslo- got Mazo Drabjaku taisnstūra akmens telpa, atdalot viņu gan no augšstāva garāžas, gan šaurā tuneļa, kura atradās viņa vecākais brālis.

Trešās tērauda durvis noslēdza izeju uz kabinetu no gaiteņa, atdalot mesjē Delakrua no Lielā Drabjaka.

Mazi organiskā stikla lodziņi, kas bija ierīkoti visās tērauda durvis, ļāva abiem trofeju medniekiem palūkoties ārā no savām jaunajām cietuma kamerām.

Mesjē Delakruā balss sasniedza viņus no skaļruņiem griestos:

-     Džentlmeņi! Nešaubos, jūs abi saprotat, ka šadas medības par atlīdzību pievelk - kā lai to labak pasaka - krietni daudz visnotaļ negodīgu indivīdu. Jūs paliksiet tur, kur esat, kamēr es pārbaudīšu jūsu atnesto galvu piederibu.

Novietojis medicīniskās piegādes kasti uz sava rakstāmgalda, mesjē Delakrua to lietpratīgi atvēra.

Viņā raudzījās divas nogrieztas galvas.

Viena bija plankumaina no asinīm, ar šausmās plati atvērtām acīm.

Otra bija stipri apdegusi, bēdīgākā stāvokli.

Mesjē Delakrua izturējās mierīgi.

Uzvilcis ķirurga cimdus, viņš lēnā garā izcēla asinīm aptraipīto galvu no kastes un novietoja uz skenera, kas atradās aiz datora.

-     Un kam, tavuprāt, pieder ši galva? - mesjē Delakruā apjautājās Lielajam Drabjakam pa iekšējo tālruni.

-     Rozentālam, izraēlietim, - Drabjaks atbildēja.

-      Rozentāls, - Delakruā uzklikšķināja šo vārdu datorā. - Mmm… Mossad aģents… DNS paraugu nav. Patiešām raksturīgi izraēliešiem, lāču tas nav svarīgi. Man ir priekšraksts šajā sakarā. Mums jālieto citi līdzekļi.

Delakruā iedarbināja skeneri, uz kura atradās nocirstā galva.

Līdzīgi tomografijas skenēšanai šī ierīce vairakkārt par- laida lāzera starus pāri galvai.

Kad aparāts bija beidzis galvas skenēšanu, Delakruā mierīgi atvēra noasiņojušās galvas muti un lāzera skenēšanai atsedza zobus.

Pēc tam Delakrua nospieda citu pogu uz tastatūras un aplūkojamo galvu salīdzināja ar ierakstu arhīvu datora ekrānā.

Dators nopīkstēja, un mesjē Delakrua pasmaidīja.

-     Rezultāts ir 89,337 procenti. Saskaņā ar manu priekšrakstu septiņdesmit pieci procenti vai lielāks apstiprinājums ir pietiekams, lai noderētu par garantiju prēmijas izmaksai. Džentlmeņi, jūsu pirmā galva ir veiksmīgi pārbaudīta pēc galvaskausa formas un zināmām zobārstu kartēm, un ta pieder majoram Benjamiņam J. Rozentālam no Izraēlas Mossad. Jūs esat kļuvuši par astoņpadsmit miljoniem sešsimt tūkstošiem dolāru bagātaki.

Abi cilvēku mednieki smaidīja katrs savā akmens krātiņā.

Tad Delakrua izņēma otru galvu.

-    Un kas ir šis? - viņš jautāja.

-    Tas ir Nazārs, puisis no HAMĀS, - Lielais Drabjaks atbildēja. - Sadzinām viņam pēdas Meksikā. Viņš pirka M-16 no kāda narkotiku tirgoņa.

-     Ārkārtīgi aizraujoši! - teica Delakruā.

Otrā galva bija nomelnējusi no apdeguma, un izrādījās, ka puse zobu izsista ar šāvienu… vai ar āmuru.

Mesjē Delakruā pārbaudīja galvaskausu un zobus.

Abi cilvēku mednieki aizturēja elpu. Šķita, ka viņi ir aizvien vairāk nobažījušies.

Galvaskausa un zobu parbaudes rezultāts bija 77,326 procenti.

Mesjē Delakruā sacīja:

-    Procentuāli tie ir septiņdesmit septiņi procenti, bez šaubām, sakarā ar lielo apdegumu un ložu nodarītajiem galvas bojājumiem. Kā jūs zināt, saskaņā ar manu priekšrakstu 75 procenti vai lielāks apstiprinājums ir pietiekams, lai noderētu par rīkojumu izmaksai prēmiju…

Mednieki plati smaidīja.

-     …Ja ir apskatamā indivīda DNS paraugs, un tādā gadījuma man jāveic attiecīga salīdzināšana, - Delakruā teica. - Un, pēc maniem ierakstiem spriežot, izrādās, ka šā indivīda DNS paraugs mums ir.

Abi cilvēku mednieki satriekti pagriezās, lai uzlūkotu viens otru.

-     Bet nevar būt nekādu… - Lielais Drabjaks bilda.

-    Jā gan, - Delakrua sacīja, - saskaņā ar maniem pierakstiem Jusefs Na/.āra kungs tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītajā gadā nonāca ieslodzījumā Apvienotajā Karaliste par nenozīmīgām apsūdzībām ieroču ievešanā. Saskaņā ar Apvienotas Karalistes kartību viņam, jaunuzņemtajam ieslodzītajam, noņemti asins paraugi.

Kad Lielais Drabjaks iekliedzās, lai viņš mitējas, Delakruā iedūra zemādas adatu nomelnējušās galvas kreisaja vaigā un izsūca nedaudz asiņu.

Pēc tam asinis tika novietotas uz analizatora, kas bija pieslēgts pie Delakruā datora.

Vēl viens pīkstiens.

Noliedzoša atbilde.

Delakruā seja samācās - piepeši tā izskatījās daudz bīstamāka.

-     Džentlmeņi… - viņš lēni ierunājās.

Cilvēku mednieki sastinga.

Šveices baņķieris ieturēja pauzi, it kā nekautriba viņu būtu aizvainojusi.

-     Džentlmeņi, ši galva ir viltojums. Tā nav Jusefa Nazāra galva!

-     Bridi uzgaidiet… - Lielais Drabjaks iesaka.

-       Lūdzu, klusējiet, Drabjaka kungs, - Delakruā teica. - Kosmētiskā operācija izdarīta ļoti pārliecinoši; jūs esat izmantojis labu plastisko ķirurgu, tiktāl ir skaidrs. Galvas ap- svilināšana vizuālās identificēšanas apgrūtināšanai - jā, prātīgs, taču vecs paņēmiens. Pat pārveidotie zobi bija viltoti ļoti labi. Taču jūs nezinājāt par DNS paraugu eksistenci, vai ne?

-     Nē, - Lielais Drabjaks norūca.

-    Vai tādā gadījumā ari Rozentāla galva ir viltojums?

- To ieguva kāds no mūsu partneriem, - Lielais Drabjaks meloja, - un viņš mums galvoja, ka tā esot…

-     Taču jūs esat tie, kas man to pasniedzat, mesjē Drab- jak, tāpēc atbildīgi par to esat jūs. Ļaujiet man izteikties skaidri. Godīgums šobrīd var jums palīdzēt. Vai ari Rozentāla galva ir viltojums?

-    Ja… - Drabjaks novaibstījās.

-     Šis ir smags medību noteikumu pārkāpums, Drabjaka kungs. Mani klienti necietīs mēģinājumus viņus apmānīt, vai jus to maz saprotat?

Lielais Drabjaks neko neteica.

-     Par laimi, man ir priekšraksts par to, - Delakruā sacīja. - Mesjē Drabjak vecākais, vai jus zināt, kas ir gaitenis, kurā jiis stāvat?

-     Nē.

-    Ak jā. Cik muļķīgi, piemirsu, ka esat amerikānis. Jūs neko nezināt no pasaules vēstures, tikai visu ASV prezidentu vārdus un visu ASV štatu galvenās pilsētas. Viduslaiku Eiropas kara vēsture jums ir neaptverama, vai ne?

Liela Drabjaka seja nepauda nekādas emocijas.

Delakruā nopūtās.

-    Mesjē Drabjak, tunelis, kurā jūs patlaban stāvat, reiz tika izmantots par slazdu, kurā ievilināt tos, kas uzbruktu pilij. Kad ienaidnieka kareivji pārgāja par šo pāreju, pa renēm tās sienās viņiem virsū tika gāzta verdoša eļļa, nogalinot iebrucējus mokošā nāvē.

Lielais Drabjaks steigšus uzmeta skatienu akmens ejas sienām. Tās patiešām bija izrobotas ar basketbola bumbas lieluma caurumu rindu augstu pie griestiem.

-     Šī pils tomēr ir nedaudz modernizēta, - Delakruā teica, - atbilstoši mūsdienu tehnoloģijai. Jūs varētu pavērot savu brāli.

Lielais Drabjaks pagriezās un plati ieplestām acīm raudzījās caur organiskā stikla logu tērauda durvīs, kas šķira viņu no jaunākā brāļa.

-    Atvadieties no brāļa, - skaļruņos atskanēja mesjē Delakruā balss.

Kabinetā Delakruā pacēla tālvadības pulti un piespieda kādu taustiņu.

Acumirklī no Mazā Drabjaka taisnstūrveida priekštelpas akmens sienām sāka plūst draudīgs, mehānisks, dūcošs troksnis. Dūkšana pieņēmās spēkā, tā kļuva aizvien ātrāka, ātrākā un ātrāka.

Sakumā šķita, ka Mazajam Drabjakam nekas nekait.

Tad biedējošā pēkšņumā viņš sāka nevaldāmi raustīties, ar roku tverot pie krūtīm, pie sirds. Pēc tam viņš pastiepa rokas pie ausīm - un mirkli vēlāk no tām derdzīgi sāka šķīst asinis.

Viņš kliedza.

Tad Lielais Drabjaks bija aculiecinieks visdrausmīgākajam.

Kad dūcošais troksnis sasniedza ārkārtīgu augstumu, viņa mazā brāļa krūtis gluži vienkārši pārplīsa, izšķīstot asinīm un audiem, un krūškurvis izspiedās uz āru.

Ar tukšām acīm un atplēstu krūškurvi Mazais Drabjaks nokrita uz priekštelpas grīdas. Viņš bija miris.

Atskanēja Delakruā balss:

-     Mikroviļņu aizsardzības sistēma, mesjē Drabjak. Trēs ef- fective, vai ne?

Lielais Drabjaks bija apstulbis.

Viņš sagrozījās tur, kur stāvēja, taču nebija kur bēgt.

-    Tu, vecais mērgli! Tu taču teici, ka godīgums palīdzēs! - viņš sauca.

Delakruā iesmējās.

-    Šie amerikāņi! Tu doma, ka ar lūgšanos vari kaulēties par visu. Es teicu gan, ka tas var palīdzēt. Taču šajā gadījuma esmu izlēmis, ka tā nenotiks.

Drabjaks paskatījās uz braļa šaušalīgajām atliekām.

-     Vai tu to izdarīsi ari ar mani?

Mesje Delakruā pasmaidīja.

-    Ak nē! Atšķirībā no tevis es apbrinoju vēsturi. Dažkart senie paņēmieni vēlmes apmierina vislabāk.

Ar šiem vārdiem Šveices baņķieris nospieda trešo un pēdējo taustiņu uz tālvadības pults…

…Un tūkstoš litru verdošas eļļas pa sienas atverēm sāka gāzties iekšā tuneli, kurā atradās Džo Drabjaks.

Saskaroties ar eļļu, atklāta miesa apdega - viņa sejas āda acumirkli tika applauceta. Kur vien verdošā eļļa nonāca saskarē ar apģērbu, tas piekusa pie ķermeņa.

Eļļai gāžoties pār viņu, Drabjaks kliedza. Viņš varēja brēkt un gaudot, un vaimanāt līdz savam nāves brīdim, taču neviens viņu nesadzirdēja.

Valuā cietoksni, kas uz augstas klints smailes pacēlās virs Atlantijas okeāna, sniegdamies pāri Bretaņas krasta robežai, no tuvākās pilsētas šķīra trīsdesmit divi kilometri.

dziļi hindukuša kalnos afganistanas un tadžikistan as robežrajonā

26. oktobris, 13:00 pēc vietējā laika

(3:00 pēc asv austrumu joslas laika)

Tas līdzinājās elles vārtu ieņemšanai.

Leitnantes Elizabetes Gantas astoņu riteņu vieglā bruņumašīna cauri putekļu un mala viesuļvētrai traucās pāri divsimt metru garam atklātam laukumam, kas pasargāja ieeju teroristu alu sistēmā.

Visapkart ātrajai bruņumašīnai zemi kapāja īsta ložu krusa, kad savējo artilērijas sprostuguns aizsegā tā devās pretī ieejai alā.

Tas bija sabiedroto piektais mēģinājums iesūtīt karavīrus šajā alu sistēmā - pārveidotās padomju ogļraktuvēs, kas bija patvērums Osamas bin Ladena otrajam cilvēkam Hasanam Zavahīri un apmēram diviem simtiem labi bruņotu Al Qaeda teroristu.

Vairāk nekā gadu pec Tālebaii režīma padzīšanas no Ka- bulas - lai gan kopš ta laika bija sākts un uzvarēts vēl zināmāks karš pret Sādamu Huseinu Irākā - operācija "Ilgstošā brīvība" vel aizvien nerima Afganistānas tumšakajas vietās - alās.

Al Qaeda galīgā iznicināšana nevar notikt, kamēr nav iz- svēpētas visas teroristu alas, un tas nozīmē tāda veida karadarbību, kas nav piemērota izrādīšanai CNN vai Fox tālrādē.

NODAĻA

Nikns karošanas paveids, kurā nepastāv pieklājības normas. Tuvcīņa, medības alās aci pret aci ar pretinieku.

Un tieši tajā nedēļā ASV un Lielbritānijas spēki atrada šo alu sistēmu tālu valsts ziemeļos, abās Afganistanas un Ta- džikistānas robežrajona pusēs - teroristu visnozīmīgāko alu bāzi Afganistānā.

Tas bija Al Qaeda tikla kodols.

Pamestas padomju ogļraktuves, kādreizējās Karpalovas raktuves, Osamas bin Ladena celtniecības uzņēmums bija pārveidojis par slepenu alu labirintu tiklu, kur dzīvoja un strādaja teroristi un kur viņi glabāja īstu ieroču arsenālu.

Raktuvēm mantojumā līdzi nāca papildu aizsardzības mehānisms.

Metāna slazds.

Metāns ir ogļu blakusprodukts - viegli uzliesmojoša gāze -, un metāna līmenis, kas lielāks par pieciem procentiem, ir sprādzienbīstams. Pietiek ar vienu dzirksteli, un viss uziet gaisā. Kamēr pamesto ogļraktuvju iekšējos nodalījumus apgādāja ar svaigu gaisu pa skursteņiem līdzīgām ventilācijas ejām, tās ārējie nodalījumi bija pilni ar metānu.

Vārdu sakot, iebrūkošie kareivji nevarēja izmantot šaujamieročus, iekams nebija nokļuvuši līdz šahtas centram.

Viens bija skaidrs - teroristi, kas bija atkāpušies uz šo alu sistēmu, negrasijās padoties bez cīņas. Līdzīgi kā iepriekše- jā gadā Kundūzā un Mazāri Šarlfas asinspirti tā solījās but ciņa uz dzīvību un nāvi.

Tas bija Al Qaeda pēdējais placdarms.

Ieeju raktuvēs veidoja velvēta betona eja, kas bija pietiekami plata, lai pa to varētu iebraukt lielas kravas automašīnas.

Stāvā kalna daļa virs tās bija nokaisīta ar dučiem miniatūru snaiperu ligzdu, no kurām teroristi aptvēra atklāto plašumu ieejas priekšā.

Un kaut kur augšā virs raktuvēm, kalnu smaiļu mudžeklī, atradās divu ventilācijas luku atveres - dubultas, desmit metru platas vertikālas ejas, kas gluži kā skursteņi izlīda no šahtas, ļaujot tajā ieplūst svaigam gaisam. Teroristi jau sen bija pārseguši šo lūku augšdaļu ar maskēšanās vākiem, tāpēc no izlūkošanas lidmašīnām tās nebija redzamas.

Šīs lūkas bija Gantas mērķis.

Sagrābt luku no šahtas iekšpuses, uzspridzināt tās vāku no apakšas un tad palaist augšup trajektorijas programmēšanas lāzera staru, ko uztvers pāri lidojošs bumbvedējs C-I30, nekļūdīgi ļaujot trāpīt mērķi.

Vienīgais, kas tad vēl jāpaveic - ko kājas nes jātiek laukā no šahtas, pirms pa tās skursteni nav iemesta iznicinošā, deviņas ar pusi tonnas smagā, monolīta bumba - Visu Bumbu Bumba.

Pirmie trīs mēģinājumi no rīta ieņemt tuneļu sistēmu bija neveiksmīgi.

Katrā mēģinājumā divas l.AV-25 - astoņu riteņu vieglās bruņumašīnas - ar juras kājniekiem un desantniekiem bija pārdzīvojušas ložu krusu un iebraukušas alā.

Tomēr ceturtais mēģinājums izvērtās par katastrofu.

Tas beidzās ar drausmīgu krustuguni no Krievijā ražotajiem granātmetējiem - daudziem zināmajiem LAV slepkavām -, kas blīkšķināja pa divām iebraucošajām bruņumašīnām, nogalinot visus, kas tajās atradās.

Ganta piedalījās piektajā mēģinājumā. Bija ieplānots vispirms drūmajā pakalna iesūtīt divus ātrgaitas mānekļus, lai piesaistītu ienaidnieka uguni, un pēc tam pret ienaidnieka pozīcijām vērstas lielgabalu uguns aizsegā Gantas diviem astoņu riteņu braucamajiem bija precīzi jānotēmē uz alas ieeju.

Tas izdevās.

Ātrgaitas maketa rati piesaistīja visa veida draņķus - automātu uguni, prettanku granātas, kas šķīda tiem visapkārt, - kamēr Gantas l.AV-25 bija devies uz priekšu no slēpņa, un tam cieši sekoja otrs astoņu riteņu briesmonis.

Kalna puse, kas atradās virs ieejas alā, no lielgabalu trāpījumiem atšķēlās klinšu gabali, kamēr abas bruņumašīnas šaudīdamas pārskrēja pari atklatajam klajumam, lai iesteigtos alu sistēmas ieejā, nozūdot tumsā, projām no artilērijas uguns krusas gluži jauna veida ellē.

Elizabete Ganta - Lapsa - bija divdesmit deviņus gadus veca, tikko no virsnieku kandidātu skolas, ieguvusi leitnan- tes pakāpi.

Tā nenotika bieži, ka pavisam jaunam leitnantam uztic komandēt augstu vērtētu izlūku vienību, nemaz jau nerunājot par leitnantu, kas darbotos neatkarīgi, taču Ganta bija kas īpašs.

Blondai, mundrai un veselīgākai nekā daudzas trīscīņnie- ces, viņai piemita dabiskas līderes spējas. Debeszilās acis papildināja ass prāts. Turklāt viņai jau bija divu gadu instruktores pieredze kādā izlūkošanas vienībā.

Klīda runas, ka viņai esot draugi augstos amatos un viņas straujo paaugstinājumu izlukvienības komandiera posteni esot veicinājis ne mazāk kā paša Savienoto Valstu prezidenta ieteikums. Turklāt tam esot sakars ar kādu atgadījumu ASV gaisa karaspēku slepenākajā bāzē, Septītajā zonā; tā laikā Ganta apliecinājusi savu vērtību paša prezidenta klātbūtne. Taču tas bija pieņēmums.

Galu gala svarīgāko rekomendāciju bija sniegusi augstu vērtētā juras kājnieku artilērijas seržante Džīna Ņumena - Mamma -, kas bija galvojusi par Gantu. Ja Ganlu norīkotu par izlukvienības komandieri, Mamma bija teikusi, viņa pati ietu par Gantas komandas šefu, un viņas vārds bija zelta vērts.

Mammas augums bija metrs astoņdesmit astoņi, galva gludi noskūta, vienas kajas vietā protēze. Viņas nogalināšanas aroda iemaņas bija nesaudzīgas un iesauka pateica visu. Tās bija saīsinājums no pagodinājuma Velnamāte.

Ganta bija pārņēmusi jūras kājnieku devītās izlūkošanas vienības komandiera pienākumus vienu mēnesi pirms tās nosūtīšanas uz Afganistanu.

Par Libiju Gantu bija sakams vēl kas ievērības cienīgs.

Nu jau gandrīz gadu viņa bija kapteiņa Seina M. Skofīlda draudzene.

NODAĻA

Skofīlda jauniegūtais ļak-141 traucās ar milzīgu ātrumu.

Bija pagājušas aptuveni piecas stundas kopš kaujas Kraskā-8, un tagad viņa un Grāmatas-2 priekšā pletās grūti pārvaramie Hindukuša kalni.

Un kaut kur tajos bija Libija Ganta - potenciālā galvenā ķilniece visiem, kas gribēja Skofīlda galvu.

Viņu jak gandrīz vairs nebija degvielas. īsa tehniskā pauze kādā pamestā padomju lidlaukā Kazahstānas laukos bija ļāvusi viņiem uztankoties, taču tagad degvielas krājumi atkal izsīka. Viņiem bija nepieciešams ātri sameklēt Gantu.

Tā kā Aļaskā Skofīlds vairs nevienam neuzticējās, viņš noregulēja savas lidmašīnas radiostaciju uz mazpazīstamu ASV kosmosa pavadoņa frekvenci - ASV Aizsardzības izlūkošanas aģentūras frekvenci.

Pēc tam kad viņa personība bija parbaudīta, viņš palūdza savienojumu ar Pentagonu, ar Deividu Fērfaksu no šifru un kriptoanalizes parvaldes.

-      Šeit Fērfakss, - radioaustiņās ieskanējās jauna vīrieša balss.

-    Fērfaksa kungs, te Šeins Skofīlds.

-     Sveiks, kapteini Skofīld! Prieks tevi dzirdēt. Nu, ko esi pastrādājis šodien ?

-     Esmu applūdinājis "Taifūna" klases zemūdeni, nolīdzinājis ar zemi kādu eku un palaidis ballistisku raķeti, lai sagrautu tehniskās apkopes objektu.

-    Oho, mierīga diena!

-     Fērfaksa kungs, man vajadzīga jūsu palīdzība.

-    Protams!

Skofīlds un Fērfakss savulaik negadījuma laikā Septītajā z.ona bija noslēguši neticamu savienību. Viņi abi bija saņēmuši (neizpaužamas) medaļas par drosmi un vēlāk kļuvuši labi paziņas.

Tagad, kad Skofīlds ar Grāmatu ļak-141 kabīnē traucās par Tadžikistanas kalniem, viņš varēja iztēloties ainu - Fēr- faksu sēžam pie datora pazemes telpā Pentagonā, ģērbušos Mooks firmas T kreklā, džinsos, ar brillēm uz acīm un Nike apaviem kājas, čāpstinot Mars baloniņu un stipri atgādinot izlaiduma klases Hariju Poteru. Atšifrēšanas ģēnijs no izlaiduma klases.

-    Tātad - kas tev vajadzīgs? - Fērfakss jautāja.

-     Četras lietas, - Skofīlds atbildēja. - Vispirms pasakiet man, kur Afganistānā atrodas Ganta. Precīzu globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātu.

-    Jēzus, Putnubiedēkli, tā ir operatīvā informācija. Man nav tādas atļaujas. Mani var apcietināt tikai par piekļūšanu tai.

-     Dabūjiet atļauju! Dariet visu, kas jādara. Es tikko esmu zaudējis sešus labus jūras kājniekus, jo manu uzdevumu Sibīrijā kāds no mūsējiem bija iegāzis. Tas bija izplānots tā, lai es nonāktu cilvēku mednieku rokās. Es nevaru nevienam ticēt, Deivid. Man vajag, lai jūs to izdarītu.

-    Labi. Paskatīšos, ko varu darīt. Kas vēl?

Skofīlds izvilka sarakstu ar uzvārdiem, kuru viņš bija paņēmis no ExSol barveža Vekslija.

-    Sameklējiet tādus uzvārdus…

Skofīlds nolasīja prēmiju sarakstā uzskaitītos vārdus, arī savējo.

-     Noskaidrojiet, kas šiem uzvārdiem kopīgs. Profesionālo gaitu vēsture, snaipera iemaņas, matu krāsa, jebkas. Pārbaudot salīdziniet dažādus avotus, visas datu bāzes, kas ir jūsu rīcībā.

Skaidrs.

-     Treškārt, uzmeklējiet kādu bāzi Sibīrija, Krasku-8. Izdibiniet par to visu, kas iespējams. Es gribu zināt, kāpēc tā izraudzīta par slēpni uzbrukumam.

-    Labi. Un kāds ir pēdējais neiespējamais uzdevums?

Skofīlds sarauca pieri, domādams par vienu no vārdiem, kuru viņš bija dzirdējis radiosakaru seansā Kraskā-8.

Beidzot viņš sacija:

- Tas skanēs ērmīgi, taču vai jūs varat uzmeklēt puisi, ko dēvē par Melno Bruņinieku? It sevišķi pārbaudiet algotņu dalu bāzes, visu, kas iepriekš bijis saistīts ar militārpersonām. Viņš nodarbojas ar cilvēku medībām par atlīdzību, un, cik es zinu, līdz šim ļoti veiksmīgi. Un viņš medī mani. L: .s vēlos zināt, kas viņš ir.

Tiks darīts, Putnubiedēkli. Sazināšos ar tevi, cik drīz vien varēšu.

NODAĻA

Gantas astoņu riteņu bruņumašīna apstājās tūdaļ aiz ieejas alā.

Tās dubultās aizmugurējās durvis strauji atvērās no iekšpuses, un sešu cilvēku juras kājnieku grupa, kājas pret zemi būkšķinot, paceltām šautenēm izsprāga arā.

Ganta izkāpa no bruņumašīnas un nopētīja apkārtni, viņai sekoja Mamma - Džina Ņumena. Abas bija ģērbušās smilšu krāsas formastērpos un bruņuvestēs, ar ķiverēm galvā, rokās turēdamas MP-7 un pistoles lieluma stopus.

Ala šeit bija plata un augsta, visas sienas bija betonētas. Priekšā ļoti slīpā tunelī nozuda platas vilciena sliedes. Šo tuneli sauca par driftu, un pa to varēja nokļūt šahtā.

-    Sfinksa, te Lapsa, - Ganta teica savā laringofona. - Mēs esam iekšā. Kur esi tu?

Atskanēja balss ar britu akcentu:

-    Lapsa, te Sfinksa. Jēziņ, te ir īsta trakomāja! Mēs esam šahtas āustrumu spārnā! Aptuveni divsimt metru no drifta! Viņi ir iedzīti bedrē divu ventilācijas šahtu priekšā, gaisa ka…

Signāls pārtrūka.

-       Sfinksa? Sfinksa? Sasodīts! - Ganta pagriezās pret diviem saviem vīriešiem. - Sīkais! Fredij! Iztramdiet āra tās lapsu alas ar prettanku granātām tur augšā! Ir jābūt kādiem iekšējiem tuneļiem, kas ļauj tam piekļūt. Saņemiet ciet tos stulbeņus, lai mēs varam atvērt drošu koridoru iekļūšanai šahtā!

-    Klausos! - Divi jaunie jūras kājnieki devās prom.

-    Pārējie - sekojiet man! - Ganta teica.

Skofīlda ļak-141 drāzās virs Tadžikistānas kalnu virsotnēm.

Fērfakss nodibināja sakarus ar lidmašīnu.

-    Sveiks, tu mani dzirdi? Es atradu Gantu. Viņas vienība strādā ārpus mobilās pavēlniecības stacijas "Kalifomija-2" pulkveža Kle- rensa V. Volkera vadībā. "Kalifornijas-2" globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātas ir 06730,20; 3845,65.

-    Skaidrs, - Skofīlds teica, klakšķinādams koordinātas savā ceļojuma datorā.

Fearfakss turpinaja: Es arī sameklēju pāris sakritību tavā sarakstā. Septiņi no piecpadsmit vārdiem uzreiz saskanēja ar NATO personu datu bāzi: Eškrofts, Kingsgeits, Makeibs, Farels, Olifants, Nikolsons un tu - jūs visi esat minēti kaut kādā "NATO apvienoto dienestu MNRR pētījumā". Tas datēts ar 1996. gada decembri. Izskatas pēc kāda medicīniska pētījuma, ko jūs veicāt kopa ar britiem.

-     Kur tas glabājas?

-    USAMRMC - Armijas medicīnisko pētījumu un materiālā nodrošinājumā pārvaldē.

-     Vai domājat, ka varat uzmeklēt?

-     Protams.

-     Un otra sakritība? - Skofīlds jautāja.

-    Viens no mūsu izlūkošanas pavadoņiem pārtvēra sazināšanos no nezināmas lidmašīnas, kas šorīt lidoja virs Ta- džikistanas. Tika minēti vairaki vārdi no tava saraksta. Es nolasīšu pārtveruma pierakstu:

BĀZE, TE DĒMONS. MUMS [R VEICMENS, DZĪVS, KA TIKA NORĀDĪTS. PAŠLAIK DODOS UZ KARPALOVAS RAKTUVJU SISTĒMU. TĀ IR LIELĀKĀ SARAKSTĀ NOSAUKTO MĒRĶU KONCENTRĀCIJA. ČETRI NO VIŅIEM IR VIENKOPUS: EŠKROFTS, IIALIFS, KINGSGEITS UN ZAVAHĪRI. UN SKOFĪLDA MEITENE ARI IR TUR.

Skofīlds juta, ka viņa sirds sažņaudzas.

Fērfakss teica:

-   Šeit ir piebilde. Partvērumā fiksētajai balsij esot britu akcents, un tā piederot…

-     Turpiniet!

Fērfakss saka lasīt: Identificētā balss pieder Deimonam F. Larkemam, izsaukuma signāls Dēmons, bijušajam britu gaisa karaspēku īpaša desanta pulka pulkvedim. - Fērfakss uz bridi apklusa. - Viņš bija liels virs deviņdesmitajos gados, taču tika nodots kara tiesai deviņdesmit devītajā gada, jo bija saistīts ar bijušo pulka priekšnieku, istu ļauno tipu, vārdā Trevors Dž. Barnabijs.

-    Jā, esmu ticies ar Bārnabiju, - Skofīlds teica.

-    Larkemam tika piespriests vienpadsmit gadu cietumsods, taču viņš izbēga ceļā uz Vaitmoras cietumu, nogalinot deviņus apsargus. Tagad viņš esot priekšnieks algotņu organizācijas "Interconti- nental Guards" 88. vienībai jeb IG-88, kas bāzēta Portugālē un nodarbojas ar cilvēku medībām par atlīdzību, ļēzus, Putnubiedēkli, kur tu, velns parāvis, esi iekūlies?

-     Kaut kur, kas man var maksat galvu, ja nebušu piesardzīgs. - Skofīlds apmainījās skatieniem ar Gramatu.

-     Par tevis minēto vietu Krasku-8, - Fērfakss turpināja,

-     varēju atrast vienīgi to, ka deviņdesmit septītā gada jūnija visa Kraskas pilsēta kopā ar tās apkaimē izvietotajam tehniska nodrošinājuma ēkām tika pārdota kādam amerikāņu uzņēmumam - "Atlantic Shipping Corporation". Papildus kuģu biznesam šai firmai ir ari intereses naftas joma. Tā ieguvusi Krāsku-8 pēc tam, kad Sibīrijas ziemeļos naftas izpētei bija iegādājusies aptuveni desmit tūkstošus hektāru zemes.

Skofīlds pārdomāja dzirdēto.

-     Nē. Tas man neko nepalīdz.

Ak, un oficiālajās bijušo armijnieku datu bāzēs es neko neesmu atradis par to puisi, Melno Bruņinieku, - Fērfakss sacīja.

-     Pašlaik esmu ieslēdzis meklēšanas programmu vairākas dienesta lietošanai domātās izlūkošanas datu bāzēs.

-     Paldies, Deivid! Turpiniet meklējumus. Padodiet man ziņu, kad būsiet ko atradis. Tagad man jābeidz.

Viņš ieslēdza izplūdes gāzu izdedzinālājus.

Pēc deviņām minūtēm Jak-141 vertikāli piezemējās putekļu mākonī kādā klajumā netālu no liela amerikāņu tuksneša bruņutransportieru un pavēlniecības telšu sakopojuma.

Skofīlds bija dzirdējis, ka Afganistānas kampaņa atkal kļuvusi līdzīga Vjetnamas karam - galvenokārt tāpēc, ka Afganistāna pat kara apstākļos bija viena no pasaules galve- nām heroīna ražotājām.

Afgāņu kalnieši bija apveltīti ne tikai ar pārdabisku spēju nozust slepenās alu sistēmas, bet laiku pa laikam, kad viņi bija iedzīti strupceļā, mēģināja piekukuļot sabiedroto kareivjus ar simtprocentīgi tīru heroīnu. Un, ja viens tāds heroīna klucītis uz ielas maksāja aptuveni miljonu dolāru, tas reizēm nostrādāja.

Kāpēc tas tā notika, to iepriekšējā nedēļā Skofīlds bija dzirdējis no krievu vienības, kas devās patvaļīgā prombūtnē. Vesela ipašo uzdevumu vienība - pavisam divdesmit četri vīri, kas šeit uzturējās; domājams, novērotāju grupa - vienkārši aizdzina Krievijas ražojuma Mi-17 transporta helikopteru un nozuda, lai meklētu kādu alu, kurā, kā uzskatīja, atrodoties trīsdesmit maisi ar heroīna pakām.

Laipni lūgti Afganistānā!

Skofīlda lidmašīnu sagaidīja labi apbruņoti jūras kājnieki, kas nesankcionētu krievu iznīcinātāja nolaišanos viņu apmetnes vidū neuzņēma laipni. Taču pēc brīža viņi pazina Skofīldu un Grāmatu un pavadīja viņus uz bāzes komandiera, jūras kājnieku korpusa pulkveža Klerensa Volkera telti.

Komandiera telts atradās kada zema kalna virsotnē, un zem tā bija ieeja Al Qaeda šahtā.

Skofīldam ar Grāmatu ieejot teltī, pulkvedis Volkers stāvēja pie galda ar kartēm un kliedza radiotelefonā:

-     Nu, izdomājiet, kā atjaunot radiosakarus ar apakšu! lz- lieciet antenas kabeli! Izmantojiet nolādētās tasītes un auklas galu, ja tas vajadzīgs! Man jārunā ar maniem ļaudīm šahtā, pirms ieradušies bumbvedēji!

-     Pulkvedi Volker, - Skofīlds teica, - piedodiet, ka šādā veidā iebrāžos, taču tas ir ļoti svarīgi. Mani sauc kapteinis Šeins Skofīlds, un man ir jāatrod leitnante G…

Volkers pagriezās, nikni skatīdamies uz ienācējiem.

-     Ko? Kas jūs, sasodīts, tāds esat?

-     Ser, mani sauc kapteinis Šeins Skofīlds, un es u/.skatu, ka šajā ala ir kas vairak nekā tikai islāmistu teroristi. Tur droši vien atrodas ari cilvēku trofeju…

-     Kapteini, ja vien jus nelidojat ar C-130 Hercules, kas ap- gādāts ar lāzera vadītu smago monolīto bumbu, pašlaik es nevēlos ar jums runāt. Apsēdieties un paņemiet…

-     l-i! Velns parāvis, kas tad tas! - kads iesaucās.

Visi metās laukā no telts tieši īstajā bridi, lai redzētu, kā šahtas ieejas priekšā izaicinoši piezemējas un putekļos nosēžas milzīgs krievu transporthelikopters.

Apmēram divdesmit viru maskās izlēca no helikoptera un nozuda šahta zem teroristu raidītās uguns.

Tiklīdz šie vīri bija iekšā šahtā, helikopters pacēlās gaisā, saspridzinot snaiperu alas 110 saviem sānos uzstādītajiem lielgabaliem, pirms nozuda aiz kalna ziemeļu pusē.

-     Dieva dēļ, kas tas bija? - pulkvedis Volkers izsaucas.

-     Tas bija Mi-171 Ar krievu pazīšanās zīmēm uz sāniem! - atsaucās novērotājs. -Tā bija neliešu spectiaz vienība!

-     Ko vēl ne! Pie velna… - Volkers nopurpināja. Viņš pagriežas. - Nu, kapteini Skofīld. Vai jums ir kas zināms par šiem…

Taču Skofīlds un Grāmata nekur vairs nebija redzami.

Vienīgais, ko Volkers redzēja, bija tas, ka netālu novietotais vieglais triecientransportieris atrāvās no zemes un pilnā ātrumā traucās preti izaicinājumam. U11 tajā atradās Skofīlds un Grāmata.

Vieglais triecientransportieris aizdrāzās pari neitrālajai joslai pie ieejas ogļraktuvēs, saceļot aiz sevis bangainu putekļu mākoni.

No nogāzēm virs ieejas raktuvēs sāka tarkšķēt automātu uguns, plīkšķinādama pa zemi līdzās triecientransportiera riteņiem.

Vieglais triecientransportieris ir kaut kas līdzīgs bagijam. Tam nav aizsargstikla un nav bruņu. Tas sastāv vienīgi no metāla stieņiem, kas veido būri ap šoferi un pasažieri. Tas ir viegls, ātrs un ārkārtīgi izveicīgs.

Skofīlds ar mašīnu sagrieza plašu loku, saceldams ap sevi bangojošu putekļu mākoni un paslēpdams mašīnu no redzeslauka. Snaiperu šāvieni kļuva aizvien aptuvenāki.

Pēc tam viņš stūrēja tieši uz ieeju raktuvēs.

Uguns kļuva spēcīgāka…

…Taču pēkšņi no kalna puses virs ieejas raktuvēs atskanēja vairāki sprādzieni, reizē uzspridzinot sešas snaiperu pozīcijas.

Un tūlīt pat uguns pazuda. Snaiperu pozīcijas kāds bija uzspridzinājis no šahtas iekšpuses.

Skofīlds iespieda gāzes pedāli līdz grīdai un drāzās iekšā raktuvju tumsā.

NODAĻA

Seši simti metru dziļumā Libija Ganta skriešus steidzās pa garu, klinšu šķembām pilnu tuneli, kuru apgaismoja tikai lukturīši, kas bija piestiprināti pie viņas ķiveres un MP-7.

Viņai sekoja trīs jūras kājnieki, un viņa nepārtraukti ieskatījās metanometrā - ierīcē, kas mērija metāna gāzes līmeni atmosfērā.

Šobrīd tas rādīja 5,9 procentus.

Tas nebija labi. Viņi vēl aizvien atradās ogļraktuves ārēja aizsargjoslā.

Šeit bija labirints - zemu taisnstūrveida tuneļu rindas, katra apmēram vilciena tuneļa platumā, un visām bija stingri taisnleņķa līkumi. Šķita, ka daži tuneļi aiziet tumsas bezgalībā, citi beidzās pēkšņā strupceļā.

Un viss bija pelēks. Klinšainās sienas, zemos horizontālos griestus, pat čīkstošos koka stabus, kas tos atbalstīja, - visu klāja spocīgi pelēks pulveris.

Nekas nepaglābās no šā pulvera. Tie bija kaļķakmens putekļi, inerta viela, kas domāta, lai neļautu stipri ugunsnedrošajiem ogļu putekļiem lobīties kārtām no sienām un radīt pat vel lielāku uguns slazdu.

Kad Ganta ar savu grupu sasniedza stāvā drifta tuneļa apakšu, viņus sagaidīja britu gaisa karaspēku sevišķā pulka desantnieks. Kad radiosakari bija pārtrūkuši, viņš tika nosūtīts atpakaļ ka vēstnesis.

- Šeit pagriezieties pa kreisi, tad ejiet taisni, līdz atdur- sieties pret konveijera lenti, lād sekojiet lentei līdz aizspros- lojumam. Nenovirzieties no šīs lentes, jo ir viegli apmaldīties! - viņš bija teicis.

Gantas grupa bija skrupulozi ievērojusi viņa norādījumus, skrienot kādus divsimt metrus tālāk pa slīpo klinšu sienu tuneli, kura atradās uz paaugstinājuma uzceltā konveijera lente.

Metanometrs: 5,6%… 5,4%…

Metāna līmenis pazeminājās, kad viņi uzdrošinājās aizkļūt tālāk šahtā.

5,2%… 4,8%… 4,4%…

Nu jau labāk, Ganta domāja.

-     Vai zini, - Mamma skriedama sacīja, - manuprāt, viņš uzdos šo jautājumu Itālijā.

-    Mamma… - Ganta teica.

Pēc šā uzdevuma izpildes Mamma un Ganta kopā ar Skofīldu un Mammas zelta gabaliņu - mazo dzīvesdraugu Kaifu - posās aizbraukt atvaļinājumā uz Itāliju. Viņi bija iece- rejuši uz divām nedēļām noīrēt kādu villu Toskānā, pirms dosies uz slaveno aviācijas izrādi Aerostaclia Italia Milāna. Tā galvenie eksponāti bija divas ļoti retas X-15, slavenās NASA būvētās raķešu lidmašīnas, ātrākās jebkad uzbūvētās lidmašīnas. Mamma patiešām ļoti gaidīja šo braucienu.

-     Padomā par to, - viņa teica. - Toskānas pakalni. Veca villa. Tāds pirmšķirīgs puisis kā Putnubiedēklis tādu izdevību nepalaidīs garam.

-    Viņš tev teica, ka man pajautāšot? -Ganta noprasīja, galvu nepagriezdama.

-     Viņš ir tāds zaķpastala, - Ganta teica, kad viņas izgāja no tuneļa līkuma. Pēkšņi viņas izdzirdēja šāvienus. - Turpinājums sekos, - Ganta teica, uzmetot skatienu Mammai.

Dziļuma viņas ieraudzīja pie ķiverēm piestiprinātu lukturīšu starus un skrejošu sabiedroto karavīru stāvus. Visi kustējās aiz pagaidu aizsprostojuma, kas bija izveidots no veciem kalnrūpniecības piederumiem - mucām, kastēm, tukšām tērauda vagonetēm.

Aiz šā aizsprostojuma Ganta ieraudzīja ļoti svarīgās ventilācijas ejas.

Šaja šaurajā taisnsturu pasaule ar zemajiem griestiem gaisa ventilācijas eja bija patīkams plašuma stūrītis. Sešus stāvus augstas un spožu, baltu fosfora gaismekļu apspīdētas, ejas mirdzēja kā pazemes katedrāles.

Divas desmit metru platās ventilācijas ejas izzuda jumtā caur pāris vienādiem koniskiem iedobumiem griestos.

Bet apakšā zem šīm ventilācijas ejām risinājās viena no vēsture niknākajām kaujām.

Al Qaeda dalībnieki bija labi sagatavojušies.

Viņi šajā augsto griestu alā bija ierīkojuši savu blokādi - aizsprostojumu, kas bija daudzreiz paraks par sabiedroto karavīru pagaidu konstrukciju.

Aizsprostojums bija veidots no šahtā atstāta kalnrūpniecības aprīkojuma: lieliem gigantisku puslodes veida urbju gabaliem, iekrāvējiem, vairākiem veciem, Humvee līdzīgiem kravas automobiļiem un pašizgāzējiem, piepildītiem ar lodes amortizējošām oglēm.

Kad Ganta nonāca pie sabiedroto aizsprostojuma, otrā alas puse viņa redzēja teroristus. Viņu bija vairāk neka simts, visi ģērbušies brūnas adas vestēs, baltos kreklos, ar melniem turbāniem galvā.

Viņi bija līdz zobiem bruņojušies - AK-47, M-16, rokas granātmetēji. Ventilācijas eju piegādātajā svaigajā gaisa šaja apakšzemes zālē šaušana acīmredzot nevarēja radīt metāna sprādzienu.

Ganta piebiedrojās sabiedroto karavīriem.

Viņu bija apmēram divdesmit, Savienoto Valstu jūras kājnieki un britu gaisa karaspēku īpašā desanta pulka puiši.

Viņa piegāja pie sabiedroto komandiera, īpašā pulka majora Hškrofta, kura izsaukuma signāls bija Sfinksa.

- Tas ir tīrais murgs! - angļu desantnieks kliedza. - Viņi ir ierakušies šo eju apkaimē uz ilgu laiku! Bet tad ik pēc pāris minūtēm viens no viņiem… pie velna! Lūk, vēl viens! Šauj virsu! Šauj viņam virsū!

Ganta paskatījās apkārt, lai pavērtos pari sabiedroto aiz- sprostojumam.

Satriecošā pēkšņumā kāds bārdains arābu terorists uz motocikla bija izrāvies pa spraugu Al Qaeda aizsprostojuma. Viena rokā viņš turēja AK-47 un šaudams klaigāja par Allahu.

Pie viņa krūtīm bija redzamas piesprādzētas četras plastmasas bumbas.

Trīs britu īpašā desanta pulka kareivji raidīja uz viņu uguni no automātiem, notriecot spridzinātāju pašnāvnieku no sēdekļa, kamēr ātrumu uzņēmušais motocikls vēl traucās uz priekšu.

Arābs atsitās pret zemi, saceļot putekļu mākoni…

…Un pēc tam uzsprāga.

Pirms brīža viņš bija šeit. Nākamajā mirkli viņa gluži vienkārši nebija.

Ganta iepleta acis.

Vājprāts…

Angļu desantnieku komandieris Eškrofts pagriezās pret viņu.

-    Šī ir īsta trakomāja, dārga! Laiku pa laikam šie izdzimteņi dodas pašnāvības skrējienā, un mums viņi ir jānolaiž no kājām, pirms viņi sasnieguši mūsu aizsprostojumu! Lieta tada, ka viņiem kaut kur aizmugurē noteikti ir kāda ala ar krājumiem. Ģeneratori, benzīns un pietiekami daudz munīcijas, pārtikas un ūdens, lai viņi tur turētos līdz trīs tūkstošajam gadam. Tas ir neizšķirts rezultāts!

-    Bet ja nu mēs esam apgājuši apkārt? - Ganta teica, norādīdama uz tuneļu rindu pa labi.

Ne. Tur ir lamatas - minas! Zemē novilktas stieples, kas iedarbina spridzekļus. Kājnieku minas. Esmu jau zaudējis divus labus puišus, kas tur aizgāja! Šie turbāni ir ilgi gaidījuši, kad šeit sāksies kauja. Būs jāliek lietā frontāls uzbrukums. Man nepieciešams lielāks skaits vīru!

Šajā mirkli it kā pec mājiena tunelī, kas veda atpakaļ uz ieeju raktuvēs, parādījās vēl apmēram divdesmit pie stobriem piestiprinātu lukturīšu pulciņš.

-    Oho, palīgspēki, - teica Eškrofts, dodoties uz priekšu pa tuneli, lai viņus sagaidītu.

Ganta noskatījās, kā viņš aiziet, redzēja, ka viņš satiek jaunās nodaļas komandieri un sarokojas ar viņu.

Savādi, viņa domaja. Pulkvedis Volkers sacīja, ka nākamā vienība ieradīsies ne agrāk kā pec divdesmit minūtēm. Kā gan šie puiši tik ātri te nokļuvuši…

Viņa redzēja, kā Eškrofts pamāj ar roku uz nosprostoju- mu, skaidrojot stāvokli, uz īsu mirkli pagriezdamies ar muguru pret savu jauno paziņu, un šajā bridi jaunās kareivju grupas komandieris mierīgi un plūstoši kaut ko izvilka no savas patronsomas un spēcīgi iezvēla ar to Eškroftam pa kaklu.

Sākumā Ganta nesaprata, kas noticis.

Eškrofts nekustējās.

Tad ar šausmām Ganta ieraudzīja, kā Eškrofta galva noliecas neiespējami zemu un vienkārši noripo no viņa ķermeņa .

Viņa nespēja noticēt savam acīm.

Kas…?

Taču viņai nebija laika nodoties šokam, jo, tiklīdz Eškrofts bija nokritis zeme, atdzīvojās šis jaunās vienības mašīnpistoles, noberot ložu krusu par sabiedrotajiem, kas bija sapulcējušies aiz savas barikādes.

Ganta zibenīgi metās pāri mazajam tērauda vagonetēm, kas veidoja aizsprostojumu, un ienira vienā no tām tieši tad, kad viņai visapkārt atsitās lodes. Pēc mirkļa viņai pievienojas Mamma ar diviem jūras kājniekiem.

Pārējiem sabiedroto karavīriem tik ļoti neveicas.

Lielāka daļa tika panākta atklātā telpā, un viņus nesaudzīgi kapāja negaidīta ložu vētra no aizmugures. Ķermeņos izsprāga asiņaini caurumi, vīri raustījās drausmīgās konvulsijās.

-     Pie joda! Kas šeit, sasodīts, notiek! - Ganta cieši piespiedās pie mazās vagonetes aprūsējušajām tērauda sienām.

Tagad viņi atradās starp divām ienaidnieka ložu straumēm - vienu aizsprostojuma priekša un otru aiz muguras.

Iznīcinoša pozīcija.

-    Ko, putniņ, darīsim? - Mamma uzsauca.

Gantas sejā parādījās apņēmības pilna izteiksme.

-     Mēs izdzīvosim. Uz priekšu!

Ar šiem vārdiem Ganta vadīja savu grupu vienīgajā virzienā, kurā tā varēja iet, - viņa izdarīja lēcienu vagonetes priekšpusē un kā kaķis piezemējās klajuma putekļainajā posma starp abiem pretī stāvošajiem aizsprostojumiem.

NODAĻA

Tieši tajā pašā bridi Skofīlda un Grāmatas vieglais triecientransportieris nobremzēja pie ogļraktuves augšējās ieejas.

Skofīlds redzēja, ka šahtā iekšā ved nelīdzenas sliedes, paspēra soli to virzienā, bet tajā brīdī no tuvējā sānu tuneļa iznira divi cilvēku augumi.

Skofīlds un Grāmata acumirklī pagriezās ar paceltiem MP-7 rokā. Abi tumšie stāvi darīja tāpat, un…

-     Sīkais? - Skofīlds teica, piemiedzis acis. - De Viljēr? Sīkais?

-     Putnubiedēkli? - Viens no svešiniekiem nolaida savu ieroci. - Cilvēk, es tevi gandrīz nošāvu.

Tas bija kapralis Pols de Viljērs - Sīkais -, kas nupat kopā ar savu partneri, jaunāko kaprāli ar iesauku Fredijs, bija atgriezies no Al Qacda snaiperu slēptuvju tīrīšanas kalna nogāze.

-     Man jāatrod Ganta, - Skofīlds sacīja. - Kur viņa ir?

-    Tur, priekšā, - Sīkais atbildēja.

Pēc mirkļa Skofīlds jau vadīja vieglo triecientransportieri uz priekšu pa stāvo tuneli, Grāmata sēdēja pie rokas ložmetēja, bet abi palīgspēki, Sīkais un Fredijs, aiz muguras.

Spožiem priekšējiem lukturiem degot, triecientransportieris drāzās lejup pa sliedēm, kas stiepās uz tuneļa centru.

Tuvojoties apakšai, Skofilds ieslēdza transportiera virziena maiņu, liekot tās riteņiem neganti griezties atpakaļgaitā, kamēr ātrumu uzņēmusi mašīna slīdēja pa tuneli uz priekšu.

Šāda stratēģija iedarbojās - viņi palēnināja gaitu, kaut ari tikai nedaudz. Taču ar to pietika, un, kad bija atlicis paris metru, Skofīlds atslēdza sava bagija virziena maiņu, un transportieris izlēca no tuneļa apakšas un ātri traucās iekšā labirinta, pagriezdamies pa kreisi garām mirušā britu ipašā desanta pulka ziņneša līķim.

Ganta bija nenovēršami pakļauta briesmām.

Aiz sabiedroto aizsprostojuma tikai trīsdesmit metru viņu šķīra no apmēram diviem simtiem slepkavniecisku svēto karotāju.

Ja teroristi gribēja nogalināt viņu un trīs juras kājniekus, tā bija viņu izdevība. Ganta gaidīja ložu krusu, kas izdzēsīs viņas dzīvibu.

Taču tās nebija.

Tās vietā viņa izdzirdēja šaušanu no kaut kurienes aiz. Al Qaeda barikādes.

Ganta sarauca pieri. Tāda veida šaušanu viņa agrāk nebija dzirdējusi. Šāvieni skanēja ātri, savā ziņa pārāk ātri, at- gādinot sešstobru minilielgabala dūkoņu…

Un tad viņa ieraudzīja ko tādu, kas viņu bezgala pārsteidza.

Viņa redzēja, ka Al Qacdn aizsprostojumu apšauda iekšēja uguns, ta sienas sakapā hiperātru ložu miljons, un piepeši viss teroristu bars metas pāri savai barikādei ārā neitrālajā joslā, bēgot no kāda neredzema spēka aiz viņu pašu barikādes… tieši ta, kā bija darījusi Ganta.

Viena lieta bija skaidra.

Teroristi bēga no kaut kā daudz ļaunāka, nekā bija bēgusi Ganta.

Izmisumā metoties pāri savam aizsprostojumam, viņi tika sašauti lēcienā - no mugurpuses - un saplosīti, viņu locekļi atsprāga nost no ķermeņiem.

Mirkli pirms viens no Al Qaeda karotajiem tika sašauts gabalos, kad viņš rāpās pari aizsprostojumam, Ganta ievēroja uz. viņu notēmētu zaļu trajektorijas programmēšanas lāzera staru.

Zaļš lāzers…

-     Klau, leitnanti - Mamma sauca viņai aiz muguras. - Kas, sasodīts, notiek? Es domāju, kari jāizkaro diviem pretējiem spēkiem!

-     Taisnība! - Ganta atbildēja. - Šeit ir vairāk nekā divi spēki! Atrak, sekojiet man!

-    Uz kurieni?

-     Ir tikai viens veids, kā risināt šo problēmu, un tas ir - jādara tas, kā dej mēs šeit ieradāmies!

Ar šiem vārdiem Ganta veica pārskrējienu neitrālajā joslā, palīda zem paceltās konveijera lentes kreisajā pusē un devas kreisās ventilācijas ejas virzienā.

Ganta nonāca konveijera lentes ziemeļu galā tieši tad, kad četri Al Qaeda teroristi, apšaudes uguns vajāti, izskrēja ārā no savas barikādes.

Pirmie trīs svētie karotāji uzrāpās uz kaut kādam kastēm, kas bija sakrautas ta, ka veidoja kāpnes, un uzlēca uz konveijera lentes, bet ceturtais nospieda zaļu pogu uz vadības pults.

Konveijera lentē atgriezās dzīvība…

…Un trīs viri uz tās milzīgā ātrumā tūlīt pazuda no redzeslauka sabiedroto aizsprostojuma virzienā. Ceturtais vīrs uzlēca uz lentes pēc viņiem un - tvīkti - ari aiztraucās dienvidu virzienā.

-    Oho! Ātra lente… - Mamma noteica.

-    Šurp! - Ganta sauca, mezdamās aiz Al Qaeda barikādes.

Viņa nonāca klajumā ar augstiem griestiem zem ventilācijas ejam. Šeit tiešam izskatījās kā katedrāle. Laukumu daļēji apspīdēja blāva elektrisko spuldžu gaisma.

Ganta apjauta iemeslu, kāpēc Al Qaeda teroristi bija aizlaidušies no savas drošās barikādes.

No mazā tuneļa, kas atradās aiz Al Qacda aizsprostojuma alas ziemeļaustrumu stūrī, nāca ārā apmēram piecpadsmit melnā ģērbušies desantnieki - tumši spoki ar zaļām nakts redzamības brillēm un motociklistu stila atstarojošām snaiperu acenēm.

Tomēr visvairāk Gantas uzmanību saistīja ieroči viņu rokās. Ieroči, kas bija izraisījuši paniku Al Qaeda karapulkā.

Šie jaunie karavīri bija apbruņoti ar ieročiem MetalStorm M100. Kā viens no elektromagnētiskā spēka principa ieroča paveidiem MetalStorm modeļi ložu izšaušanai neizmanto parastās kustīgās detaļas. Lodes izšaušanai tajos izmantoti elektriskās strāvas triecieni, un tie var šaut ar neticamu ātrumu - desmit tūkstoši ložu minūtē. Tā jau burtiski ir īsta metāla krusa, tāpēc ari ierocim dots tads nosaukums.

Jaunās desantnieku vienības ieroči bija aprīkoti ar spocīgām lāzera merķēšanas ierīcēm - tādējādi Ganta savā prātā, l<.amēr izdibināja īsto vardu, nodēvēja tos vienkārši par "melni zaļajiem spēkiem".

Taču kaut kas bija patiešām savādi. Šķita, ka šie melni zaļie spēki par Gantu nelikās ne zinis. Tie vajāja bēgošos teroristus.

Šā jucekļa vidū Ganta aizslīdēja lidz putekļainam laukumam zem kreisās ventilācijas lūkas un sāka uzstādīt vertikālu mīnmetēju.

Kad mīnmetējs bija šaušanas gatavībā, viņa nokliedza: - Prom! - un nospieda ieroča mēlīti. Ar sprādzienu mīnmetēja šāviņš uzšāvās ventilācijas ejā, nozūdot tajā ar raķetes ātrumu, pirms atskanēja…

…BUUMMM!

Sešsimt metru augstāk mīnmetēja šāviņš trāpīja nomaskētajam vākam, kas sedza ventilācijas eju, saspridzinot to drumslās. Būvgruži nolija lejup pa eju, plīkšķēdami uz zemes, un vienlaikus no augšas alā ieplūda dabīgas pelēkas gaismas kūlis.

Kad gruvešu lietus bija mitējies, Ganta turpināja darbu un, savas grupas atbalstīta, uzsladīja jaunu, daudz mazāku iekārtu - lāzeru izstarojošu kompaktu diodi.

Viņa pagrieza slēdzi.

Tūlīt no diodes augšā ejā uzšāvās spoži sarkans lāzera stars un, pazuzdams skursteni, izšāvās debesīs.

- Visām vienībām, šeit Lapsa, - Ganta teica raidītāja mikrofona. - Ja esat vel dzīvi, pievērsiet uzmanību. Lāzers ir noregulēts. Atkārtoju - lāzers ir noregulēts. Saskaņā ar uzdevuma parametriem bumbvedēji šeit nonāks pēc desmit minūtēm! Mani neinteresē, kas vēl šeit notiek, vāksimies laukā no šis šahtas, ļaudis!

Jūras kājnieku apmetnē ārpus ogļraktuves sakaru virsnieks pie savas pults pēkšņi izslējās.

-     Pulkvedi! Mes tikko uztvērām trajektorijas programmēšanas lāzeru, kas nāk no šahtas! Tas ir Gantas stars. Viņi to izdarīja!

Pulkvedis Volkers pakāpās uz priekšu.

-    Izsauc C-130, pasaki, ka viņiem ir lāzers. Un nosūti eva- kuēšanas vienības pie šahtas ieejas musu cilvēku uzņemšanai, kad viņi nāks ārā. Pēc desmit minūtēm šī ogļraktuve ieies vēsturē, un mēs nevaram gaidīt noklīdušos.

Ganta ar Mammu un diviem jūras kājniekiem meklēja ceļu atpakaļ.

Viņi joprojām atradās aiz Al Qaeda aizsprostojuma, un tagad bija jātiek līdz sabiedroto barikādei un pēc tam aiz tās, pie slīpās ieejas šahta.

Viņi netika tālāk par dažiem metriem.

Tiklīdz viņi bija sakustējušies, kad ieraudzīja, ka seši melni zaļo speķu vīri MetalStorm ieroču lukturu apgaismojumā ielenkuši četrus Al Qaeda svētos karotājus.

Ganta, atrazdamās aiz aizsprostojuma, raudzījās, kas noliks.

Melni zaļo speķu komandieris pagāja uz priekšu un novilka savu sejas masku, atsegdams modeļu demonstrētāja taisnstūra zodu un izskatīgas zilas acis. Viņš uzrunāja teroristus.

-    Vai jūs esat Zavahīri? Hasans Zavahīri?

Viens no Al Qaeda vīriem izaicinoši pacēla zodu.

-     Es esmu Zavahīri, - viņš teica. - Bet jus mani nevarat nogalināt.

-    Kāpēc tad nevaram? - melni zaļā vada komandieris jautāja.

-      Tāpēc, ka mani aizstāv Allāhs, - Zavahīri atbildēja.

Vai tad jus nezināt? Es esmu Viņa izredzētais karotājs. Es esmu Viņa Izredzētais. - Terorista balss saka pieņemties spēkā. - Pajautājiet krieviem! Es vienīgais no visiem sagūstītajiem mudžāhidiem pārdzīvoju padomju eksperimentus viņu Tadžikistānas kazemātos. Pajautājiet amerikāņiem! Es vienīgais izdzīvoju viņu spārnoto raķešu uzbrukumos pēc bumbošanas Āfrikas vēstniecībās! - Tagad viņš sāka kliegt: - Pajautājiet Massud! Viņi zina! Es vienīgais esmu pārdzīvojis duci viņu atentāta mēģinājumu! Neviens cilvēks, kas dzimis uz šīs zemes, nedrīkst mani nogalināt! Es esmu Vienīgais. Es esmu Dieva vēstnesis. Es esmu neuzvarams!

-    Tu maldies, - teica melni zaļo komandieris.

Viņš no sava MetalStorm ieroča iešāva Zavahīri krūtis. Terorists tika atsviests atpakaļ, viņa rumpis sašķīda biezputrā, augumam pārlustot uz pusēm.

Tad izskatīgais komandieris pagāja uz priekšu un izdarīja kaut ko baismīgu.

Viņš nostājās pie Zavahīri līķa, izvilka mačeti un ar veiklu vēzienu nocirta Zavahīri galvu.

Ganta plati iepleta acis.

Mamma pavēra muti.

Viņas šausmas vēroja, ka melni zaļo desantnieks pēc tam sagrāba Zavahīri nocirsto galvu un ielika balta medicīniskā kastē.

-     Kas tie par stulbiem mēsliem? - Mamma izdvesa.

-              Nezinu, - Ganta sacīja. - Taču tagad mes neko te nepētīsim. Mums jātiek laukā no šejienes.

Viņi pagriezās…

…īstajā laikā, jo ieraudzīja, ka apmēram trīsdesmit Al Qaeda teroristu pārbiedēti beg viņu virzienā - uz konveijera lenti, kliegdami, bļaudami, turēdami rokā nelietojamus automātus, un viņus vajā vel vairāk melni zaļo desantnieku.

Ganta atklāja uguni un nogāza no kājām četrus teroristus.

Mamma darīja tāpat - un vel četri gulēja zemē.

Pārējie divi juras kājnieki no Gantas grupas bija bloķēti, kur viņi stāvēja, un viņus samina pūlis.

- Viņu ir pārāk daudz! - Ganta uzsauca Mammai. Viņa lēcia pa kreisi, nost no ceļa.

Savukārt Mamma, nikni atšaudīdamās, atkāpās pie kastēm, kas veda uz konveijera lenti, pirms teroristu absolūtais vairakums viņu nomāca, un pati tika atmesta atpakaļ uz atrās konveijera lentes starp viņiem.

Melni zaļais vīrs, kurš nogalināja Zavahīri, šķita uzjautrināts, redzot, kā Al Qaeda karotāji izmisumā bēg uz konveijera lenti.

Viens no viņiem piegāja pie konveijera lentes vadības pults un nospieda lielu, dzeltenu pogu.

Alu piepildīja mehāniska rēkoņa, un savā pozīcijā uz putekļainās gridiis Ganta pagriezās, lai ieraudzītu tās avotu.

Konveijera lentes tālākajā galā aiz sabiedroto barikādes bija iedarbināts milzīgs klinšu drupinātājs. Tas sastāvēja no pāris masīviem rotējošiem cilindriem, kurus apslēpa simtiem konisku klinšu grauzēju zobu.

Ganta nopūtās, redzēdama, ka Al Qaeda teroristi, lai glābtu savu dzīvību, tagad lec lejā no lielu ātrumu uzņēmušās konveijera lentes. Viņa lūkojās, vai neleks arī Mamma, taču tas nenotika.

Ganta neredzēja nevienu lēcēju, kas bulu līdzīgs Mammai.

Sasodīts!

Mamma vēl aizvien atradās uz konveijera lentes, kas traucās pretī klinšu dTupinātājam.

Mamma patiešām vēl aizvien bija uz lentes, kas virzījās uz rotējošajiem klinšu drupinātāja žokļiem sešdesmit metru attālumā.

Sarežģījumus bija izraisījis tas, ka uz lentes viņa cīkstējās ar diviem Al Qacda teroristiem.

Kamēr pārējie Al Qaeda karotāji bija izlēmuši mukt projām no konveijera lentes, šie divi bija izšķīrušies nomirt klinšu drupinātājā… un viņi grasījās Mammu paņemt sev līdzi.

Konveijera lente drazās pa alu uz priekšu, traukdamās pretī klinšu drupinātajam ar aptuveni trīsdesmit kilometru ātrumu stunda - astoņus metrus sekundē.

Mamma, aizķerdamās aiz konveijera lentes, bija pazaudējusi savu šaujamo, un tagad cīkstējās ar diviem teroristiem.

-    Jus, sūdainie pašnāvnieki! - viņa pretodamās sauca. Ar augumu metrs astoņdesmit astoņi viņa bija spēcīga kā vērsis - pietiekami stipra, lai aizkavētu abus uzbrucējus, taču nespeja tos pievārēt.

-      Vai domājat, ka mani pieveiksiet, ko! - viņa kliedza. - Apmizisieties!

Viņa spēcīgi iespēra vienam pa sēkliniekiem, un viņš ievaidējās. Mamma pārmeta viņu par galvu klinšu drupinātāja virzienā, tam atri tuvojoties; tagad viņus no tā šķīra tikai divdesmit metru.

Divas ar pusi sekundes.

Taču otrs puisis bija ieķēries viņā un cieši turējās. Viņš bija sīksts cīkstonis un neļāva Mammai atbrīvot rokas. Viņš al- radas uz lentes atmuguriski, ar kājām pa priekšu. Mamma slīdēja uz vēdera ar galvu pa priekšu.

-     Lasies… no manis… nost! - viņa sauca.

Pirmo Al Qaeda vīru aprija klinšu drupinātajs.

Agonijas kliedziens. Asiņaina eksplozija. Asinis apslacīja

Mammas seju.

Bet tad, apskaidrības mirklī, Mamma saprata.

Viņai tas neizdosies.

Ir par vēlu. Viņai jāmirst.

Laika plūdums pierima.

Terorists, kas turēja viņas rokas, ar kājām pa priekšu iebrauca klinšu drupinātāja žokļos.

Mašīna sagremoja viņu visu, un Mamma to redzēja tuvplānā: metru astoņdesmit garš vīrietis tika acumirkli sakošļāts. Šņik, šņak! Vel viena asiņu strūklaka tiešā tuvumā ap- šļaca viņas seju.

Tad dažu centimetru attālumā pati no savas sejas viņa ieraudzīja klinšu drupinātāja rotējošos žokļus, redzēja katru atsevišķu piestiprināto zobu, redzēja asinis uz katra no tiem, redzēja, kā viņas rokas nozūd…

…Un tad pēkšņi viņa tika pacelta gaisā virs klinšu drupinātajā pavērtajām iekšām.

Taču ne pārāk augstu gaisā.

Tikai nedaudz centimetru, pietiekami, lai noceltu viņu no atri slīdošās konveijera lentes; pietiekami, lai apturētu viņas virzīšanos uz priekšu.

Mamma sarauca pieri un pameta galvu atpakaļ.

Un tur augšā virs viņas, karādamies ar vienu roku tērauda sijā, ar otru roku satvēris viņas bruņuvestes apkakli, bija Šeins Skofīlds.

NODAĻA

Pēc piecām sekundēm Mamma atkal stāvēja uz zemes - kopā ar Skolildu, Grāmatu-2 un viņu jaunajiem komandas biedriem Sīko un Frediju. Vieglais triecientransportieris bija novietots netālu, aiz sabiedroto aizsprostojuma.

-     Kur ir Ganta? - Skofīlds pārkliedza apkārtējo troksni.

-     Mes tikām nošķirtas pie otras barikādes! - Mamma atsaucās.

Skofīlds paskatījās uz to pusi.

-     Putnubiedēkli! Kas, sasodīts, notiek?! Kas ir šie cilvēki?

-     F,s to vēl nevaru paskaidrot! Viss, ko es zinu, ir tas, ka viņi ir cilvēku mednieki par atlīdzību. Un vismaz viens no viņiem medī Gantu!

Mamma satvēra viņa roku.

-     Pagaidi! Man ir sliktas ziņas. Mēs jau esam uzstādījuši trajektorijas programmēšanas lāzeru bumbvedējiem. Mums atlikušas tieši… - viņa paskatījās pulkstenī - astoņas minūtes, līdz šai šahtai trāpīs deviņas ar pusi tonnas smaga lāzera vadīta bumba!

-     Tādā gadījumā Ganta mums jāatrod ļoti ātri! - Skofīlds teica.

Kad Al Qaeda paniskā bēgšana bija garām, Libija Ganta pielēca kājās - un tūlīt uz savas bruņuvestes atklāja vairākus zaļus lāzera starus, kas meklēja mērķi.

Viņa pacēla galvu.

Viņu bija ielenkusi cita melni zaļo speķu apakšgrupa, seši viri ar MetalStorm ieročiem, kas bija vērsti pret viņu.

Viens no šiem karavīriem pacēla roku un iznāca priekša.

Viņš noņēma ķiveri un desantnieku aizsargbrilles, atsegdams savu seju.

Šo seju Ganta nekad neaizmirsīs.

Nevarēs aizmirst.

Viņš izskatījās ka no šausmu filmas.

Reiz pagātne šā cilvēka galva bija cietusi no stipras uguns - viss viņa galvaskauss bija bez matiem un drausmīgi sakrunkots, ar liesmu apdedzinātu ādu, kas bija čulgaina un rētaina. Viņa ausu ļipiņas bija piekausētas pie galvas.

Tomēr ar visām šim rētām vīra acis zaigoja prieks.

-    Jūs esat Elizabete Ganta, vai ne? - viņš laipni jautāja, paņemdams viņas ieročus.

-    Ja… ja, - Ganta pārsteigta atbildēja.

Līdzīgi citiem melni zaļo spēku kareivjiem plikpaurainais vīrs runaja ar britu akcentu. Viņš izskatījās apmēram četrdesmit gadu vecs. Pieredzējis. Gudrs.

Viņš izvilka Gantas burvju āķi no maksts mugurpusē un nosvieda to zemē tālu prom.

-     Baidos, ka nevaru atļaut jums paturēt ari šo te, - viņš sacīja. - Elizabete Luīze Ganta, izsaukuma signāls Lapsa. Divdesmit deviņus gadus veca. Nesen beigusi virsnieku kandidātu skolu. Pabeidzāt ka otrā labakā sava kursā, ja nemaldos. Bijusi juras karaspēku sešpadsmitās izlūkošanas vienības dalībniece. Vienību komandēja toreizējais leitnants Šeins M. Skofīlds. Bijusī prezidenta helikopteru nodaļas HMX-1, dalībniece, atkal - kapteiņa Šeina M. Skofīlda vadībā. Bet tagad… tagad jūs vairs neesat pakļauta kapteinim Skofīldam sakarā ar juras kājnieku korpusa instrukciju par karavīru ciešu draudzību. Leitnante Ganta, mani sauc pulkvedis Deimons Larkems, izsaukuma signāls - Dēmons. Šie ir mani viri, Intercontinental Guards 88. nodaļa. Ceru, ka neiebilstat, taču mums vienīgi nepieciešams jus uz kādu brīdi patapinat.

Ar šiem vārdiem viens no Larkema vīriem satvēra Gantu no aizmugures un uzspieda viņai uz mutes un deguna lupatu, kas bija samitrināta trihlormetānā, un acumirkli Ganta iegrima tumsā.

***

Bridi vēlāk izskatīgais jaunais komandieris, kuru Ganta bija redzējusi nocērtam Zavahīri galvu, ieradās pie Deimo- na Larkema, turēdams trīs medicīniska transporta konteinerus.

-    Ser, - komandieris teica, - mums ir Zavahīri, I lalīfa un Kingsgeita galvas. Mēs atradām Eškrofla līķi, taču viņa galva jau bija pazudusi. Manuprāt, šeit ir skorpioni, un viņi da- bujuši Eškroftu pirmie.

Larkems domīgi pamāja ar galvu.

-     Mmm, majors Zamanovs un viņa īpašā vienība - skorpioni. Paldies, Kovboji Domāju, ka mēs no šā uzbrukuma jau esam guvuši vairāk nekā pietiekamu peļņu. - Viņš paskatījās lejup uz Gantas sakņupušo augumu. - Bet tikko laikam esam papildinājuši savu ķērienu. Liec visiem virzīties uz luku. Laiks doties atpakaļ uz lidmašīnām. Šī ogļraktuve ar lāzeru ir uzradīta aviācijas uzlidojumam, un bumbvedēji jau devušies ceļa.

NODAĻA

Pēc paris minūtēm Skofīlda vieglais triecientransportieris pieslīdēja pie Al Qaeda barikādes konveijera lentes galā un, saceldams putekļus nobremzēja.

Skofīlds, Grāmata, Mamma un divi jauni jūras kājnieki izlēca no tā ar paceltiem ieročiem, meklēdami Gantu.

-     Mamma! Cik laika atlicis lidz. bumbai? - Skofīlds uzsauca.

-    Sešas minūtes!

Ganta nekur nebija redzama. Melni zaļo spēku arī nebija. Laukums aiz Al Qaeda aizsprostojuma bija pamests, kauja beigusies.

Mamma stāvēja barikades tuvākajā gala, netālu no konveijera lentes.

-    Šeit es viņu redzēju pēdējo reizi. Mēs noskatījāmies, ka izskatīgs puisis no melni zaļās grupas nocirta kāda terorista galvu, un tad pēkšņi no turienes mums pretī panikā skrēja vesels bars Al Qaeda stulbeņu.

Viņa norādīja uz. alas attālo ziemeļaustrumu stūri aiz ventilācijas ejām. Skofīlds ieraudzīja tur mazu tuneli apmēram garāžas durvju platuma.

Bet tad viņš ieraudzīja kaut ko citu - uz grīdas.

Burvju āķi.

Viņš piegāja un, pacēlis to, sānos ieraudzīja ar baltu marķējamo zīmuli uzrakstītus vārdus - Lapsa Kūmiņš. Gantas āķis. Viņš aizsprauda to aiz. jostas.

Kad viņš atgriezās pie pārējiem, Mamma teica

-     Un neaizmirstiet ceturto spēku, kas sagaida priekšā.

-    Ceturto spēku? - Skofīlds pārjautāja. - Kadu ceturto spēku?

-      šajā šahtā ir četri atsevišķi spčki, - Mamma sacīja.

Mēs, AI Qaeda, tās melni zaļās pakaļas, kas paņēma manu

mazo putniņu, un ceturtais spēks - tas nelgu bars, kas noslaktēja Eškroftu un iznicināja sabiedroto barikadi no aizmugures.

-     Viņi nogalināja Eškroftu? - Skofīlds jautāja.

-     Velnišķīgo E. Nogrieza viņa nolādēto galvu.

-             Jēzus! Tā ir vel viena cilvēku trofeju mednieku grupa, - Skofīlds teica. - Kur tagad ir tas ceturtais spēks?

-              Ē-ē, domāju, ka viņi jau ir klāt… - Grāmata noteica nelaimi vēstošā balsi.

Viņi parādījās no Al Qaeda barikādes - apmēram divdesmit bruņotu viru, ģērbušies dzeltenbrūnos tuksneša karavīra tērpos, grauzdēta cukura krāsas adītas galvas un sejas maskās un dzeltenos krievu kareivju zābakos. Viņi izkāpa no Driftrunner mašīnām un ogļu vagonetēm, kas veidoja Al Qacda aizsprostojumu.

Lielākā daļa turēja rokās draudīga izskata Isstobrainos VZ-61 Scorpion automātus, krievu īpašo elites vienību - spec- naz raksturīgo ieroci. Tieši no tā viņi bija ieguvuši savu trofeju mednieku pavardu - skorpioni.

Viņi bija gaidījuši.

No grupas iznāca kads virs ar majora uzšuvēm.

-     Nometiet savus ieročus! - viņš stingri un strupi teica.

Skofilds un pārējie četri jūras kājnieki to ari darīja. Divi īpašās vienības karavīri nekavējoties pieskrēja klāt un stingri viņu saturēja.

-             Kapteini Skofīld, kāds patīkams pārsteigums, - teica īpašas vienības majors. - Mans izlūkdienests neminēja, ka jūs būsiet šajā vietā, taču jūsu parādīšanās ir apsveicams pielikums. Jusu galva var maksāt tieši tikpat, cik pārējās, taču nav šaubu, ka mednieks, kurš atnesīs slavenā Putnubiedēk- ļa galvu, iemantos noteiktu prestižu.

Šķita, ka majors notaksē Skofildu pec viņa garā ērgļa deguna. Viņš nosprauslojās.

-              Taču, iespējams, jūsu reputācija ir nepamatota. Lūdzu, metieties ceļos!

Skofīlds palika stāvam. Viņš ar galvu pamāja uz Gantas diodi zem kājām.

-     Vai redzat šo ierīci? Šī diode rāda ceļu deviņu tonnu lāzera vadītai bumbai, kas tuvojas šai šahtai. Tā būs klāt pēc piecām minūtēm…

-    Es teicu - uz ceļiem!

Viens apsargs no aizmugures iebelza Skofīldam pa ceļgaliem ar šautenes laidi. Skofīlds nokrita zemē zem vienas no katedrāles arhitektūrai līdzīgajām ventilācijas ejas velvēm.

Tad ar asu, griezīgu troksni majors no mugurpusē piestiprinātās maksts izvilka spožu zobenu - kazaku kaujas zobenu ar īsu asmeni.

-     Patiešām, - majors teica, tuvodamies Skofīldam un lēni grozīdams rokā zobenu, - es esmu nedaudz vilies. Biju domājis, ka nogalināt Putnubiedēkli būs daudz sarežģītāk.

Viņš pacēla zobenu un, satvēris ar abām rokām, atvēzējās… un tieši taja bridi uz Skofīlda apsargu krūtīm paradījās divi zili lāzera punkti. Nākamajā mirklī abi sargi uzsprāga gaisa.

Skofīlds acumirklī atguvās.

Īpašās vienības majors pagriezās apkart.

Un visi ieraudzīja viņu.

Viņš stāvēja zem otras ventilācijas ejas, gluži kā pistoles rokās turēdams divas sudraba krāsas Remington divstobre- nes. Pie šaujamieroču nerūsējošā tērauda stobriem bija piestiprināti progresīvās tehnoloģijas zilā lāzera tēmēkļi.

Viņam līdzās uz paceļama un nolaižama statīva atradās divi tālvadāmie f'N-MAG automātiskie ieroči, arī aprīkoti ar zilā lāzera tēmēkļiem. Viens no robotu ieročiem ar savu zilo mērķējošo lāzeru tagad apspīdēja īpašās vienības majora krūtis, otrs tālvadāmais šaujamais vienkārši klejoja apkārt pa krievu karavīru augumiem.

Lai kas šis virs butu, viņš bija ģērbies viscaur melnā.

Melns karavīra tērps.

Kaujās saskrambata melna bruņuveste.

Melna hokejistu ķivere.

Viņa rupjos sejas vaibstus un vēju appūstos, neskūtos vaigus papildināja aploces veida atstarojošās brilles ar dzelteniem stikliem.

Skofīlds ievēroja resnu virvi, kas vertikāli karājās no gaisa ventilācijas ejas virs šā cilvēka, pirms tā - žvīkt! - nošvikstē- ja augšup, nozuzdama kā nosapņota čūska.

-    Sveiks, Dmilrij, - melnā ģērbies virs sacīja. - Atkal esi patvaļīgā prombūtnē, vai ne?

īpašās vienības majors nemaz neizskatījās iepriecināts, viņu 'redzot. Viņš nebija ari satraukts par zilo lāzera punktu, kas lagad iedegās uz viņa paša krūtīm.

-      Šajos starptautiskajos kaujas uzdevumos vienmēr ir vieglāk pazust, - krievu majors norūca. - Esmu pārliecināts, ka tu no visiem to zini vislabāk, Aloiz. - Viņš izrunāja šo vardu, sadalīdams zilbēs: Aloiz.

Melna ģērbies virs - Aloizs - pagaja uz priekšu, nejauši ieiedams starp labi bruņotajiem īpašas vienības vīriem.

Skofīlds ievēroja viņa melno aizsargvesti. Tā bija apkārta ar dīvainu nemilitāru priekšmetu virteni: rokudzelžiem, alpīnistu āķiem, mazu portatīvu elpošanas tvertni, ko sauca par poniju pudeli, pat miniatūru metināšanas lodlampu…

Viņš patlaban soļoja garām kādam krievu desantniekam, kad šis karavīrs pēkšņi pacēla savu ieroci šaušanas gatavībā.

Uzliesmojums pie stobra cauruma. Šāvieni.

Karavīrs bija ložu izcaurumots, sakapāts.

Robota kustīgais automātiskais ierocis aizšvīkstēja atpakaļ, lai pārlaistu savu lāzera tēmēkli pāri citiem īpašās vienības karavīriem.

Melnā ģērbies virs apstajās pie Skofīlda un īpašās vienības majora.

-     Kapteinis Skofīlds, ja nekļūdos? - viņš jautāja, pieceldams Skofildu kājās. - Putnubiedēklis.

-    Taisnība, - Skofīlds piesardzīgi atbildēja.

Virs melnā pasmaidīja.

-    Aloizs. Bruņinieks. Cilvēku trofeju mednieks. Redzu, ka esat sastapis skorpionus. Jums būs jāpiedod majoram Zama- novam. Viņam patiešām ir slikts ieradums cirst cilvēkiem galvas, tiklīdz viņus sastop. Es redzēju uz debesim vērstu lāzera signālu - kad jagaida bumba?

Skofilds paskatījās uz Mammu.

-    Pec četrām minūtēm un trīsdesmit sekundēm, - viņa atbildēja, palūkojusies pulkstenī.

-     Ja tu pievāksi viņa galvu, Bruņiniek, - krievu majors šņāca, - mēs tevi trenkāsim pa visām pasaules malām un nogalināsim.

-     Dmitrij, - par Bruņinieku sauktais vīrs atteica, - ja mēģināsi, tu to nevarēsi izdarīt.

-     Es varētu tevi nogalināt tagad pat.

-    Taču tad mirsi arī tu, - Bruņinieks sacīja, ar galvas mājienu noradot uz. zilo punktu uz majora Dmitrija Zamanova krūtīm.

-    Tas būtu ta vērts! - Zamanovs nospļāvās.

-     Piedod, Dmitrij! - Bruņinieks iesmējās. - Tu esi labs karavīrs, bet būsim atklāti - riebīga, psihiski slima pakaļa. Taču es tevi pazīstu pārāk labi. Tu negribi mirt. Tev neprātīgi bail no nāves. Savukārt man… nu, es nospļaujos par to, vai miršu.

Zamanovs sastinga.

Skofīlds saprata, ka Bruņinieka raksturs ir izprovocējis Zamanovu.

-      Nāc šurp, kapteini, - Bruņinieks sacīja, pasniegdams Skofīldam viņa MP-7, kuru bija pacēlis no zemes. - Paķer savus puikas un meitenes un seko man.

Pateicis šos vārdus, Bruņinieks izvadīja Skofīldu un pārējos juras kājniekus cauri īpašo uzdevumu vienības rindām, neatskanot nevienam šāvienam.

-     Kas jus esat? - Skofīlds iedams jautāja.

-    Nav svarīgi, - Bruņinieks atbildēja. - Vienīgais, kas jums patlaban jāzina, kapteini, ir tas, ka jums ir sargeņģelis. Kāds, kurš negrib redzēt, ka jūs tiekat nogalināts.

Viņi sasniedza Al Qaeda barikādes austrumu galu netālu no tuneļa alas stūri.

Bruņinieks atrāva platās Driflrunner automašīnas durvis - braucamais veidoja Al Qaeda aizsprostojuma beigu posmu.

-     Kāpiet iekšā, - viņš teica.

Skorpionu drūmo skatienu pavaditi, Skofīlds un pārējie ierāpās mašīna.

Aloizs - Bruņinieks - ielēca Driftrunncr priekšējā sēdekli un ieslēdza aizdedzi. Viņš pagriezās pret Skofildu.

-     Vai tagad jūs esat gatavs drāzties prom, ko kajas nes? Jo, tiklīdz mēs būsim atstājuši manu tālvadības šaujamo aizsegu, šie mikstmieši dabūs apčurāties pa īstam.

-     Esmu gatavs.

-    Aiziet!

lād Bruņinieks piespieda gāzes pedāli, un Driftrunncr spēji atrāvās no vietas alas stūri, nozuzdams mazajā tuneli.

Tiklīdz tas bija izzudis no redzeslauka, Zamanova īpašo uzdevumu vienības pārpalikušie divdesmit vīri sarosījās, sa- lēca iekšā citās Driftrunncr mašīnās, un trīs no viņiem pat ielēca Skofīlda pamestajā vieglajā triecientransportieri.

Ierēcās dzinēji, un pakaļdzīšanās bija sākusies.

NODAĻA

Tumsā spīdēja mašīnu priekšējo lukturu gaismas.

Lēkājot, kustoties ar grūdieniem, kratoties, cērtot zobenam līdzīgos starus cauri putekļu pārpilnajam gaisam, Bruņinieka mašīna dārdināja uz priekšu pa šauro tuneli.

Driftrunncr bija apmēram tikpat liels cik Humvee, būtībā tikai pikaps ar garu pakaļējo platformu un daļēji slēgtu v'a- dītāja nodalījumu. Tomēr nebija sadalījuma sienas vai loga starp vadītāja nodalījumu un pasažieru pakaļējo platformu; abus nodalījumus varēja šķērsot, pārkāpjot pāri sēdekļiem.

Tunelis bija gandrīz nevainojams taisnstūris ar stāvām granīta sienām un līdzeniem tēsta akmens griestiem, kurus turēja koka atbalsta sijas. Tas ari bija gandrīz taisns, iestiepjoties tumsā kā bulta.

Un tas bija cieši, cieši pieguļošs pie platās mašīnas, kuru abas pusēs no sienas šķira tikai aptuveni trīsdesmit centimetru. Augšā virs Driftrunncr griestiem atstatums bija aptuveni viens metrs un divdesmit centimetri.

Skorpioni bija viņiem tuvu aiz muguras.

Trīs krievu desantnieki, kas bija rekvizējuši Skofīlda vieglo triecientransportieri, tagad drāzās pa tuneli tieši aiz Melnā Bruņinieka mašīnas - mazākam, izveicīgākam automobilim to panākt bija viegli, šoferis centīgi stūrēja, kamēr viņa partneri apšaudīja Driftrunncr ar VZ-61 mašīnpistolēm.

Vieglā triecientransportiera lēkājošo priekšējo lukturu gaismas apspīdēti, Mamma, Grāmata, Sīkais un Fredijs atbildēja ar pretuguni.

Aiz ātra triecientransportiera brauca trīs citi Driftrunner automobiļi ar pārējiem septiņpadsmit Zamanova īpašo uzdevumu vienības dalībniekiem.

Tāds bija šis minikonvojs, kas bistami lielā ātrumā drazas pa šauro akmens koridoru.

-     Mamma! Cik laika atlicis? - Skofīlds sauca no līderma- šinas pasažieru sēdekļa.

-    Trīs minūtes!

-    Cik garš ir šis tunelis? - viņš jautāja Bruņiniekam.

-    Apmēram seši ar pusi kilometru.

-    Gandrīz vajadzētu paspēt.

Grāmatas, Mammas, Sikā un Fredija ieroči zibināja šāvienus uz vieglo triecientransportieri, kas trakā ātruma traucās aiz viņu mašīnas. Viņi mainījās, lai, kamēr divi šāva, pārējie divi pārlādētu ieroci.

Mamma ar Grāmatu pieplaka pie grīdas, lai pielādētu šaujamo; Sīkais ar Frediju ieņēma savas vietas - un viņiem trāpīja briesmīgs uguns vilnis. Fredija seja izzuda, pārvērtusies par mīkstu masu. Sīkajam trāpīja kaklā, un viņš gāzās, sakodis zobus. Grāmata-2 metās uz priekšu, lai neļautu viņam nokrist no mašīnas pakaļgala, satvēra viņu…

…Taču tieši tas bija vajadzīgs skorpioniem.

Vēl aizvien pārlādēdama ieroci, Mamma apgriezās, lai paskatītos, kas notiek. Viņa ieraudzīja, ka divi viegla triecientransportiera pasažieri uzlec uz viņu mašīnas pakaļējās platformas!

Gramatas abas rokas bija aizņemtas ar Sīko.

Abi desantnieki piezemējās uz kājām un pacēla savas šautenes, lai nogalinātu Grāmatu un Sīko.

Tā kā Mammai nebija pielādēta ieroča, viņa gluži vienkārši metās viņiem virsū, abus notriecot ar savu masu, un visi trīs nogāzās uz platformas grīdas, un tuneļa sienas steidza viņiem garām kā pelēki plankumi.

Bruņinieks un Skofīlds to visu redzēja.

Skofīlds pielēca kājās, lai dotos palīgā.

-    Stāt! - Bruņinieks viņam uzkliedza, pasviezdams vienu no savam Remington divstobrenēm. - Sacaurumo to mašīnu, kamēr esi aizmugurē!

Skofīlds metās iekšā Driftrunncr atvērtajā pakaļējā nodalījumā.

Viņš ieraudzīja, ka Mamma cikstās uz grīdas, Grāmata ieceļ Sīko atpakaļ uz platformas, bet aiz viņiem pa tuneli drazas vieglais triecientransportieris, tā priekšējo lukturu gaismai apspīdot norobežoto telpu.

Skofīlds pacēla Remington un, turēdams to ar abam rokām, izšāva uz triecientransportieri.

Ieroča atsitiens bija pamatīgs.

Efekts bija vēl lielāks. Lai kādas patronas šis Bruņinieks lietoja, tās taisīja ellīgus caurumus.

Vieglais triecientransportieris tika burtiski parauts gaisā.

Mašīna pacēlās gaisā un aizkūleņoja sānis. Tās ātrums akmens tuneļa slēgtajās robežās bija tik milzīgs, ka vieglais triecientransportieris meta salto un ripoja, un kūleņoja, dauzīdamies pret sienām un griestiem, pirms, slīdēdams uz salauzīta jumta, apstājās.

Par brīnumu, ta vadītājs vēl joprojām bija dzīvs.

Ne uz ilgu laiku.

Sekundes desmitdaļu pēc apstāšanās triecientransportieris tika izārdīts no aizmugures, saspridzināts miljonos siku gabalu, pirmajam skorpionu Driftrunncr automobilim izsprāgstot tieši tam cauri; tam sekoja otrā īpašo uzdevumu vienības mašīna, pēc tam treša.

Sekunžu laikā visi skorpionu automobiļi bija tieši aiz Skofīlda mašīnas, kvēlojošām priekšējām ugunīm drāžoties uz priekšu pa putekļaino tuneli.

Pirmais krievu automobilis trieca savu aizsargstieni pret Skofīlda mašīnas pakaļējo buferi.

Abas automašīnas no grūdiena nodrebēja.

Skorpioni izspieda pirmā krievu Driftrunncr aizsargstiklu un izrāpās uz mašīnas motora pārsega, un, pirms Skofīlds tumšā tuneļa ierobežotajā telpa varēja ko darīt, trīs no viņiem pārlēca uz viņa automobiļa pakaļējās platformas.

Viņi pilnīgi ignorēja Grāmatu un Mammu, bet ar uzvilktiem automātiem devās tieši pie Skofīlda.

Bruņinieks viņus ieraudzīja atpakaļskata spogulī un nobremzēja.

Driftrunncr sasvērās, un visi tika pamesti uz priekšu, ari Skofīlds, Mamma, Gramata un Sīkais mašīnas pakaļgalā.

Pārējie trīs konvoja automobiļi gluži kā krītoši domino kauliņi atdūrās cits pret citu.

Trīs desantnieki, kas cīņas gatavībā bija uzbrukuši Skofīlda Driftrunncr, arī tika pasviesti uz priekšu.

Viens, sniegdamies pec roktura, nometa savu šaujamo; otrs nokrita uz grīdas līdzās Skofīldam; trešais tika iesviests vadītāja nodalījumā, kur viņš atsitas pret kontrolpaneli un atģidās sudrabotās šautenes stobra priekšā, zilam lāzera punktam apgaismojot viņa degunu.

Bum!

Bruņinieks izšāva.

Karavīra galva sasprāga kā tomātu zupas kārba.

Bruņinieks atkal piespieda akseleratora sviru, un mašīna no jauna rāvās uz priekšu.

Abi pārējie īpašās vienības puiši, atguvuši līdzsvaru, vairs nenolaida acis no Skofīlda.

Šauteni zaudējušais izvilka Warlock medību nazi, otrs ātri satvēra savu VZ-6Ī mašīnpistoli…

…Tajā bridi Bruņinieks pagriezies viņus ieraudzīja, un kaut kas viņa acis iedegās - tas bija skatiens, kas brīdināja, ka Skofildu nemūžam nedrīkst aiztikt.

Skofīlds nekavejoties reaģēja.

Viņš ar karatē paņēmienu atvairīja mašīnpistoli, pagružot stobru sāņus tieši tad, kad ienaidnieks izšāva.

Taču viņš nespēja tikt galā ar viņiem abiem.

Skorpions ar nazi rokā strauji metās viņam virsū, zveldams pa kaklu…

…Bet pēkšņi klāt bija Bruņinieks…

Ar neiedomājamu speķu viņš parāva abus - gan naža vicinātāju, gan VZ-61 puisi - projām no Skofilda, uz priekšu šofera nodalījuma…

…Tieši laja brīdī viņu Driftrunncr spēcīgi taranēja aizmugurē braucošais automobilis.

Bruņinieks un abi īpašās vienības desantnieki tika strauji sviesti uz priekšu un izmesti cauri Driftrunncr vējstiklam. Viņi novēlās uz motora pārsega.

Taisnību sakot, viņi nesašķaidīja vējstiklu. No neplīstoša materiāla veidotais vējstikls vienkārši ielūza un izlēca no rāmja, nokrizdams uz motora pārsega kā vesels, taču iebur- zīts taisnstūrveida paliekamais.

Četras Driftrunncr mašīnas turpināja drāzties uz priekšu pa šauro tuneli.

Skofīlds redzēja, ka Bruņinieks pret gāzes pedāli ka ķīli bija prātīgi nostiprinājis tērauda stieni, ļaujot automobilim turpināt kustību pa taisno tuneli, tā stūrēšanas korekcijas uzticot tuneļa akmens sienām.

Ārpusē uz pirmās mašīnas motora pārsega Bruņinieks cīkstējās ar diviem skorpioniem.

Puisis ar nazi izmisīgi centas tikt atpakaļ pie Skofīlda, bet ar VZ-61 bruņotais skorpions, juceklī cīnoties par piekļūšanu rokturim, savu šaujamo bija pazaudējis.

Tomēr Bruņinieks no trieciena cauri vējstiklam bija cietis visvairāk - viņš gulēja, kājām kūļājoties pāri automobiļa priekšgalam, un saglabāja dārgo dzīvību, turēdamies uz tā aizsargstieņa.

Viņš redzēja, ka naža vicinātājs raujas atpakaļ Skofīlda virziena, sagrāba šā vira zābaku un, spēcīgi to paraujot, pavilka puisi ar nazi uz motora pārsega pusi… un nost no tā!

Ar drausmīgu baiļu kliedzienu krievu kareivis lidoja lejā no mašīnas, pakrītot zem riteņiem. Viņš kūleņoja un tika dauzīts pret visas Driftrunncr kolonnas riteņiem, līdz beidzot viņu - salauzītu, kroplu un mirušu - no pakaļpuses izmeta ceturtais automobilis.

Otrs skorpions to redzēja un sāka spert pa Bruņinieka rokam, taču Bruņinieks satvēra šā vīra siksnu un saka raut nost ari viņu.

-     Nē! - skorpions sauca. - Nē-ē-ē!

-    Tu viņu nedabūsi! - Bruņinieks kliedza, vilkdams īpašas vienības desantnieku uz motora pārsega pusi.

Skorpions pieslīdēja klāt Bruņiniekam. Viņš bija liela auguma puisis ar agresīvu, niknu seju. Viņš saķēra Bruņinieku aiz kakla.

-    Ja es aiziešu, Melno Bruņiniek, aiziesi ari tu… - viņš ruca.

Bruņinieks ieskatījās viņam acīs.

-    Jauki!

Ar šiem vārdiem Bruņinieks droši metās lejup Driftrunncr priekšā, aizraudams šausmu pārņemto krievu desantnieku sev līdzi, un nokrita uz putekļainā ceļa joņojošās mašīnas priekša…

NODAĻA

īpašo uzdevumu vienības kareivis atsitās pret zemi, ripoja un - plakš! - tika saplacināts zem priekšējā automobiļa riteņiem.

Atšķirība no Bruņinieka viņš krītot nebija paķēris paliekamajam līdzīgo Driftrunncr aizsargstiklu un nometis to sev apakša, nonākot uz zemes.

Paliekamais atsitas pret zemi, Bruņinieks uz tā piezemējās ka kaķis, un paliekamais slīdēja pa putekļaino zemi, sakumā uz priekšu, pirms - žvikt! - pirmais automobilis aiz- auroja tam pāri un pari ari Bruņiniekam, neskarot pat viņa seju!

Driftrunncr mašīnu konvojs - visi četri automobiļi - atri aizdārdēja uz priekšu pari nelielajam cilvēka apveidam - Aloizam, Bruņiniekam, kurš, gulēdams augšpēdus uz paliekamā aizstājēja, slīdēja tālāk.

Žvikt - žvikt - žvikt…

Bruņinieks traucās uz priekšu, palaizdams garam trīs mašīnas, un, kad grasījās iznirt ārā aiz pēdējā automobiļa, izvilka savu otro šaujamieroci, turēja to aiz stobra un no apakšas aizāķēja tā spalu aiz ceturtā un pēdējā Driftrunncr pakaļēja bufera.

Paliekamais aizšvikstēja projām, aizkūleņoja tuneļa tumsā, un Bruņinieks lika rauts līdzi aiz mašīnas, kājām dauzoties pret zemi.

lād viņš pastiepās un uzrausās uz pēdējā Driftrunncr platformas, gatavs no jauna atgriezties kaujā.

Priekšā pirmajā automobili Skofīlds bija apsēdies vadītāja vietā. Kad Bruņinieks bija nogāzies zem mašīnas, Skofīlds izspēra tērauda stieni, kas piespieda gāzes pedāli, un pārņēma stūri.

Atpakaļskata spoguli viņš redzēja Mammu un Grāmatu tuvcīņā cikstāmies ar diviem īpašo uzdevumu vienības stulbeņiem; redzēja vel divus skorpionu kareivjus pārlecam no otrā automobiļa uz. viņu pirmo.

Šie divi puiši metās tieši pie Skofīlda uz. vadītāja nodalījumu.

Viņu vienkārši ir par daudz, kliedza Skofīlda smadzenes.

Viņš redzēja, kā divi jaunie skorpioni, izrāvuši šaujamieročus, drāžas uz priekšu. Pēc pāris mirkļiem tie viņam uz- klups.

Bet tad Skofīlds kaut ko atcerējās par kalnrūpniecībā nodarbināto autotransportu. Viņš steigšu tvēra pēc savas drošības jostas.

- Grāmata! Mamma! Pieturieties pie kaut kā!

Pēc tam viņš pastiepās pāri vadītāja nodalījumam un atspēra vaļā mašīnas pasažieru puses durvis.

Reakcija bija acumirklīga.

Driftrunner rokas bremze nekavējoties aktivizējas, un joņojošā mašīna ar griezīgu skaņu pēkšņi apstājās. Tas bija visos kalnrūpniecības automobiļos ierīkots drošības līdzeklis - lai novērstu ogļraču traumēšanu, ja pasažieru pusē atvērās durvis, mašīnā tūdaļ iedarbojās rokas bremze.

Otrais automobilis ietriecās pirmās mašīnas pakaļgalā. To pašu darīja trešais un ceturtais Driftrunner - mašīnas ieskre- ja cita cita kā akordeonveida sabīdāmās sienas daļas.

Viens no diviem skorpioniem, kas bija devušies pēc Skofīlda, izlidoja caur tagad tukšo vējstikla rāmi un tika aizsviests vismaz četrarpus metru atstatuma no mašīnas, bet otra zods tika iespiests vadītāja kabīnes jumtā, un, kamēr viņa kājas lidoja uz priekšu, galva palika nekustīga un kakla skriemeļi ar pretīgu skaņu salūza.

Savukārt Mamma un Gramata bija rīkojušies tā, kā viņiem lika, un satvēra tuvākos rokturus, lai, mašīnai apstājoties, uzbrucēji tiktu aizmeti uz priekšu, atsitoties pret šofera un pasažieru sēdekļu atzveltnēm.

Viens kritienā sadauzījās ta, ka zaudēja samaņu.

Otrs guva tikai skrambas un piecēlās, bet Mamma nekavējoties viņam ar galvu raidīja sitienu, kas lika atslēgties.

Kad ienaidniekam zaudējumi bija nodarīti, Skofīlds pa- stiepās, aizvēra pasažieru puses durvis un piedeva gāzi, un drīz vien viņi atkal paātrināja gaitu.

Pārējos automobiļos zaudējumu un miesas bojājumu bija mazāk. Tie no jauna traucas uz. priekšu aiz pirmās mašīnas - vēl arvien vismaz ar desmit vīriem.

Taču ari viņus gaidīja zaudējumi.

Par tiem parūpējas Bruņinieks.

Kad automašīnas atsitās cita pret citu, Bruņinieks uzrāpās uz pēdējā automobiļa platformas, tāpēc šis grūdiens viņu patiesībā neskara.

Tagad, kad mašīnas atkal joņoja uz priekšu, viņš ātri pārvietojās pa pēdējo Driftrunner, novākdams taja sēdošos skorpionus ar zvērisku - zvērisku - lietpratību.

Krievi centas izrādīt pretestību, mēģināja pacelt savus ieročus un nogalinat viņu pirmie.

Taču Bruņinieks darbojās ka nāves mašīna.

Uz. pakaļējas platformas vienam skorpionam viņš iešāva galva ar divstobreni, vienlaikus izgrūzdams otra galvu virs va- dītaja nodalījuma jumta, lai ta atsistos pret tuneļa atbalsta baļķi, kas to norāva.

Viņš piegāja pie šofera nodalījuma, notēmēja savu īsstob- raino Kemington pret pasažieri un, ne aci nepamirkšķinājis, izšava.

Bu ml

Vadītājs pārsteigumā pagriežas tieši brīdī, kad Bruņinieks, nepievērsdams viņam uzmanību, izsita vējstiklu no ramja un izkāpa caur to, pārlecot uz trešās mašīnas platformas.

šajā automobili atradas Zamanovs.

Kad Bruņinieks cauri mašīnai virzījās uz priekšu, šaudams uz viņa vīriem pa labi un kreisi, viņš paslēpās. Daži skorpioni mēģināja atbildēt ar uguni, taču Bruņinieks bija āt- r.iks, veiklāks, prasmigaks. Šķita, ka viņš nojauš, kā krievu desantnieki rīkosies, pat secību, kāda viņi izšaus.

Ceļā uz vadītāja kabīni Bruņinieks pamanīja, ka Zamanovs notupjas zem vadības pults, taču redzēja krievu komandieri likai vienu mirkli, un, tā kā Bruņinieka galvenais uzdevums bija tikt uz priekšu, atgriezties pie Skofīlda, viņš neaizkavējas, lai krievu nogalinātu. Viņš tikai nogalināja tos, kas alra- das viņam ceļā.

Viņš parlēca uz otro automašīnu.

Priekšā, pirmajā Driftrunner, Skofīlds enerģiski stūrēja uz priekšu; viņa mašīnā tagad bija tikai draugi, neviena ienaidnieka.

Tālumā viņš varēja saskatīt mazu, baltu plankumu - tuneļa beigas.

Mamma ierāpās pasažiera sēdeklī viņam blakus.

-    Putnubiedēkli! Kas, sasodīts, ir šie ļaudis? Un kas ir tas tips melnā?

-    Nezinu! - Skofīlds atkliedza.

Viņš ielūkojās atpakaļskata spoguli un ieraudzīja Aloizu - Bruņinieku - izkāpjam uz aizmugurē braucošā Driftrunner motora pārsegā.

-    Taču šķiet, ka viņš šeit ir vienīgais, kas nemēģina mani nogalināt.

-    Viņš varbūt plāno tevi novākt vēlāk, - no pakaļējās platformas bilda Grāmata. - Es saku, ka mums viņš jāpamet.

-     Es piekrītu… - Mamma ierunājās, bet pēkšņi aprāvās.

Viņi bija sasnieguši tuneļa beigas.

Spoža, balta gaisma ieplūda pa mazajiem kvadrātveida vārtiem.

Līdz tiem bija aptuveni divsimt metru.

Viņai bija licis apklust milzīgs, dēmonisks objekts, kas meta lokus gaisā aiz iebrauktuves tunelī.

Iznicinātājs.

Melns iznicinātājs Suhoj-37, kas tieši tuneļa ārpusē karājās gaisā.

No priekšpuses ar smailo priekšgalu, ar raķetēm piepildītiem lejup vērstiem spārniem, S-37 izskatījās pēc milzīga, ļauna vanaga, kas cieši uzlūkoja tieši viņus.

Aiz Skofīlda muguras atskanēja skaļš bukšķis, jo uz viņu mašīnas platformas piezemējās Bruņinieks.

-     Viss kārtībā, - Bruņinieks teica, pienācis aiz viņiem, un pamāja ar galvu iznicinātāja virzienā, - tas ir ar mums.

Bruņinieks nospieda pogu uz rokas aizsarga, ieslēgdams taja iemontētu raidītāju.

-     Rufus, tas esmu es! Mēs braucam laukā, bet braucam ātrā gaitā, jo aiz mums seko trīs ienaidnieka mašīnas. Ir nepieciešama raķete. Tikai viena. Tēmē zemu un pa labi; uzvelc aizslēgu divsimt metru augstumā. Tieši tāpat, kā mēs to pērn darījām Čilē.

-    Sapratu, bos, - zema balss atbildēja Bruņinieka radioaus- tiņās.

-    Vai drīkstu? - Bruņinieks norādīja uz stūri Skofīlda rokās.

Skofīlds ļāva viņam to pārņemt.

Bruņinieks nekavējoties spēcīgi pagrieza stūri un brauca pretī tuneļa kreisajai sienai.

Lielais automobilis uz četriem riteņiem piebrauca pie sienas, beržoties pret to, lidz - bums - tas sāka kratīties augšup un uzreiz traucās uz priekšu četrdesmit piecu grādu leņķi, braukdams ar diviem riteņiem pa zemi un diviem slidot pa sienu.

-     Labi, Rufus! Laid virsū! - Bruņinieks sauca savā rokas mikrofonā.

No melnā iznīcinātāja labā spārna nekavējoties izšāvās horizontāla dūmu strūkla, un raķete ar skanīgu - fūūūūmml - aizdrāzās milzīgā ātrumā, turēdamās cieši pie zemes, un ietriecās tuneļu sistēmā.

Raķete ātri un zemu lidoja līdzās kreisajai sienai.

…Šššš-bum!…

…Nošvikstēja zem viņu četrdesmit piecu grādu leņķi sa- svertas automašīnas korpusa un noblīkšķēja pret automobili tieši aizmugurē.

Sprādziens izskrēja cauri tunelim. Pirmā īpašo uzdevumu vienības Driftrunner mašīna sasprāga miljonos fragmentu. Nespēdamas izvairīties, abas ogjraktuvju mašīnas, kas brauca aiz pirmās, ietriecās tās aizmugurē un apstājās, iegrem- dedamas priekšgalus vraka.

Tajā pašā laikā Skofīlda automobilis izjoņoja žilbinošā dienas gaismā, izdrāzdamies plašā, kalna sanā izcirstā līdzenā laukumā. Viņā pusē - tieši zem iznicinātāja, kas turējās debesīs, - bija stāvs tūkstošmetru kritums.

Bruņinieks pagriezās pret Mammu.

-    Nu? Cik laika atlicis līdz bumbai?

Mamma palūkojās pulksteni.

-     Trīsdesmit sekundes.

-    Dmitrijam sāpēs. - Tad Bruņinieks teica sava rokas mikrofonā: - Rufus! Sagaidi mūs nākamajā laukuma kalna pusē uz priekšu.

Viņš paskatījās uz Skofildu.

-     Man ir trīs pasažieri, ari mūsu cilvēks.

-     Vai bija sarežģījumi?

-     Nē, šoreiz gāja diezgan viegli, - Bruņinieks atbildēja.

Pēc pusminūtes spīdīgais iznicinātājs Suhoj nolaidās putekļu mākoni cilā laukumā tālāk uz priekšu. Līdzenais un apaļais laukums izskatījās kā dabīga piezemēšanās platforma, kas rēgojas uz āru no klints.

Skofīlda automobilis nobremzēja tam blakus.

Tieši tajā pašā brīdi, šahtā ierīkotās Gantas lāzera diodes vadīta, no C-130 Hercules tika nomesta deviņas ar pusi tonnas smagā monolīta bumba, kas virzījās slīpi šahtas ventilācijas eju virziena.

Precīzās vadības sistēma darbojās nevainojami.

Sasniegdama galējo ātrumu, bumba steidzās pretī zemei, svērteniskie stabilizatori kontrolēja tās lidojuma trajektoriju, pirms - puššš! - milzu ierocis nozuda šahtas nu jau atvēr- taja skurstenī.

Viens…

Divi…

Trīs…

Detonacija.

Kalns nodrebēja.

No šahtas iekšienes atbalsojās vulkānisks - buuum!

Stāvot līdzās Suhoj divvietīgajai kabīnei, paceļot Mammu, lai viņa tajā iekāptu, Skofīldam bija jāpieturas pie trapa, lai noturētu līdzsvaru.

Viņš uzmeta acis kalna virsotnei viņiem virs galvas - sniega slānim tā smailē - un ieraudzīja…

-    Ak nē… - viņš izdvesa. - Lavīna…

Tad viņš apgriezās, lai palūkotos atpakaļ uz braucamo daļu, un tajā brīdī ieraudzīja, ka no šahtas tuneļa izstreipuļo divi salīkuši slāvi - mirkli pirms no tuneļa izdrāzas varens sprādziena vilnis, izmezdams tur palikušo skorpionu automobiļu salocītās paliekas.

Visas trīs automašīnas lika katapultetas prom aiz augšējā laukuma malas, horizontāli aizšaudamas debesīs pāri abiem salīkušajiem stāviem. Pēc tam šis trīs mašīnas krila tūkstoš metru tieši lejup aizā.

Tieši tad kaut kur Skofīldam virs galvas atskanēja draudīga dārdoņā.

Gigantiskais sniega blāķis uz kalna virs Suhoj sakustējās un krakšķēdams sāka…

Slīdēt lejup.

-    Prom! - Skofīlds sauca, mezdamies augšup pa iznīcinātājā trapu.

Slīdošais sniega blāķis sāka uzņemt ātrumu.

-     Airi! Iekšā bumbu nišā! - Bruņinieks sauca.

Grāmata ar Mammu izspraucās cauri mazajai pilota kabīnei un ielīda šaurajā telpā aiz. tās - bumbu nišā, kas bija pārbūvēta par… ieslodzījuma vietu.

-      Lieniet tik iekšā! - Bruņinieks sauca no aizmugures. - F,s jums piebiedrošos!

Bruņinieks iespiedās nišā pie viņiem. Skofīlds pēdējais ielēca pilota kabīnē, ieslīga ložmetējnieka sēdekli aizmugurē un paraudzījās augšup.

Vertikāli slīdoša sniega lavīna bija ieguvusi satriecošu okeānā viļņa i/skatu - milzīgās masas gaitai pa priekšu lejup virzījās daudzi balli sprādzieni.

Bruņinieks uzkliedza priekša sēdošajam:

-     Nu, Rufus!

-    Jau paceļos, bos! - Lielais vīrs priekšējā sēdekli pavilka stūri, un Suhoj pacēlās.

-     Ātrāk… - Skofīlds teica.

Lavīna - gazdamās, dārdēdama, visu šķaidīdama - drazās viņiem virsū.

Suhoj pacēlās augstak, bridi karājoties gaisā, iekams par- laidās pari stāvas klints malai tieši tajā mirkli, kad pari tai aizdrāzās lavīna. Krītoša sniega siena aiztraucās ar milzīgu dārdoņu, vienā elpas vilcienā aprijot laukumu, pirms aizrībēja garām melnajam iznīcinātājam un pazuda leja bezdibeni.

-    Tagad gan tas bija tuvu, - Bruņinieks sacīja.

NODAĻA

Pēc trim minūtēm Suhoj S-37 nolaidās kāda klajuma kalna Afganistānas pusē, aptuveni pusotra kilometra no Skofīlda Jak-141.

Skofīlds, Bruņinieks, Grāmata un Mamma izkāpa āra, bet pilots, kuru Bruņinieks iepazīstināja vienkārši kā ar Rufusu - milzīgs indivīds ar kuplu bārdu - apstādināja dzinējus.

Skofīlds pagāja dažus metrus nostāk, lai sakopotu domas. Šodien daudz kas bija noticis, un viņš vēlējās atgūt skaidru galvu.

Viņa radioausliņas nosprakšķēja.

-    Putnubiedēkli, tas esmu es, Fērfakss. Vai tu tur esi?

-    Jā, es šeit esmu.

-    Klausies! Es sameklēju tev paris lietu. Dažus faktus par tiem USAMRMC zēniem no tava saraksta un šādas tādas svarīgas ziņas par Melno Bruņinieku, lielāko draņķi no l-'IB un Izlūkošanas un drošības dienesta visvairāk meklēto personu sarakstiem. Vai tev ir kāds brīvs bridis?

-    Jā, - teica Skofīlds.

Jēzus, Putnubiedēkli, tas Bruņinieks nav laga…

Kabinetā dziļi Pentagona pagrabstāvā uz Deiva Fērfaksa sejas krita blāzma no viņa datora ekrāna. Savienoto Valstu Austrumu piekrastē pulkstenis rādija četri no rīta 26. oktobri, un kabinetā valdīja klusums.

Uz Fērfaksa datora ekrāna bija redzamas divas Aloiza - Melna Bruņinieka - fotogrāfijas: pirmajā bija redzams ASV armijas formastērpā ģerbies, gludi skuvies jauns, smaidīgs vīrietis. Otra fotogrāfija bija neskaidra, uzņemta no lielāka attāluma, un tajā Bruņinieks bija redzams atri skrienot, ar Šauteni katra rokā.

-      Tātad, - Fērfakss lasīdams sacīja, - viņa īstais vārds ir Naits, Aloizs K. Naits, trīsdesmit trīs gadus vecs, simt astoņdesmit sešus centimetrus garš, sver astoņdesmit četrus kilogramus. Acu krasa: brūna. Mati: melni. Sevišķas pazīmes: ir zināms, ka nēsā dzintara krāsas atstarojošas brilles acu defekta dēļ - akūta tīklenes distrofija. Tas nozīmē, ka viņa tīklenes ir pārlieku jutīgas pret dienas gaismu, tāpēc viņam nepieciešamas brilles ar tonētiem stikliem.

Kamēr Fērfaksa balss skanēja radioaustiņās, Skofīlds noraudzījās Bruņiniekā, kurš dzeltenajās brillēs un viscaur melnajā formastērpā, ar diviem ieročiem makstis, stāvēja pie Suhoj kopa ar pārējiem.

Fērfakss turpināja:

-     Savulaik piedalījies Delta septītajā grupa, kas tiek uzskatīta par vislabāko elites grupu elites vienībā. Uzdienējis līdz kapteinim, taču prombūtnē tika tiesāts un atzīts par vainīgu Savienoto Valstu nodevībā pēc tam kad bija nodevis grupu, kuru komandēja kaujas uzdevumā Sudāna. Izlūkošanas dienestu avoti ziņo, ka viņam kada vietējā Al Qaeda šūniņa samaksājusi divus miljonus dolāru par informāciju, kad uit kā gaidāms amerikāņu uzbrukums viņu ieroču noliktavai. Bruņinieka brīdinājuma rezultāta trīspadsmit operatīvie darbinieki gājuši bojā.

Pēc tam viņš nozudis, taču pēc pusotra gada atklāts no jauna - Brazīlijā. Viņu likvidēt nosūtīti seši jūrās karaspēku īpašo operatīvo spēku (SEAL) desantnieki. Naits viņus visus nogalināja, pēc tam viņu galvas nosūtīja atpakaļ uz SEAL mācību centru Korona- do jūras karaspēku bāzē Sandjego.

Ir zināms, ka tagad strādā par brīva līguma starptautisko cilvēku trofeju mednieku, l iec aiz auss! Acīmredzot apdrošināšanas sabiedrības uzmana šis lietas sakarā ar cilvēku nolaupīšanas scenārijiem; viņš tiek vērtēts kā otrs labākais cilvēku trofeju mednieks pasaulē.

-    Tikai otrais? Kurš tad ir pirmais?

-    Deimons Larkems, tas puisis, par kuru es tev stāstīju iepriekš. Pagaidi brītiņu, es vēl neesmu pabeidzis stāstījumu par Bruņinieku. Izlūkošanas un drošības dienests uzskata, ka divtūkstošajā gadā Naits izsekojis un nogalinājis divpadsmit islamistu teroristu, kuri bija nolaupījuši Krievijas viceprezidenta meitu, nogriezuši viņai četrus pirkstus un pieprasījuši simts miljonu dolāru izpirkšanas maksu. Naits viņus izsekojis lidz teroristu mācību nometnei Iranas tuksnesi, devies uz turieni, nolīdzinājis visu onānistu nometni līdz ar zemi, savācis meiteni - bez pirkstiem un aizvedis viņu atpakaļ uz Maskavu, bet saziņas līdzekļi neko pat nenojauta, le ir sacīts, ka pretī Krievijas valdība viņam atdevusi… pagaidi… izmēģinājuma bojātu Suhoj S-37 reaktīvo iznicinātāju plus lidmašīnas uzpildīšanas privilēģiju jebkurā krievu bāzē visā pasaule. Acīmredzot šī lidmašīna cilvēku mednieku aprindas ir pazīstama ka "Melnais krauklis".

-    "Melnais krauklis", oho! - Skofīlds pagriezās, lai uzmestu skatienu melnajam Suhoj S-37, kas slavēja turpat netālu… un ieraudzīja, ka Aloizs Naits nāk viņa virziena.

-    Es tev teikšu, Putnubiedēkli, - sacīja Fērfakss, - šis nav puisis, kādu tu gribētu, lai dzenas tev pa pēdām.

-    Par veļu, - atteica Skofīlds. - Viņš stāv man tieši deguna priekša.

Skofīlds ar Bruņinieku piebiedrojās pārējiem zem "Melnā kraukļa".

Gramata un Mamma pienāca pie Skofilda.

Vai viss kārtībā? - Mamma klusi apjautājas. - Grāmata man pastāstīja, kas noticis Sibīrija. Piedod, Putnubiedēkli, par manu franču izrunu, bet kas tie par sūdiem, kas šeit notiek?

-    Šis bija smags rīts, - Skofīlds sacīja, - un daudzi cilvēki ir miruši. Vai tev ir priekšstats, kas noticis ar Gantu?

-     Pēdējā reize, kad es viņu redzēju, bija tad, kad tie stulbeņi ar zaļajiem lāzera tēmekļiem zvalstīdamies iegāzās iekšā un es tiku uzmesta uz konveijera lentes…

-    Viņu saņēma gūsta, - Mammai aiz muguras atskanēja kada balss.

Tas bija Bruņinieks.

-     Viņu sagūstīja cilvēku mednieks, vārdā Deimons Lar- kems, un viņa viri no IG-88.

-    Kā jūs lo zināt? - jautāja Grāmata.

-    Rufuss. - Bruņinieks ar galvas mājienu norādīja uz savu partneri, ļoti garo lidotāju.

Kufusam bija varen kupla barda un plats smaids, un go- digs skatiens. Viņš bija nedaudz sakumpis, it kā cenzdamies samazināt savu divmetrigo augumu. Runājot viņš airi bera vārdus un faktiski izteicās armijas raporta stilā.

-      Pēc tam kad biju nolaidies zemāk, lai Aloizs varētu iekļūt gaisa ventilācijas ejā, - viņš teica, - es karajos virs ieejas otrā pusē. Es nometu MicroDot aerosola lādiņu uz laukuma pie ieejas tuneli - tieši tā, ka jus, bos, man bijāt licis. Tad atkal turējos gaisā apmēram pusotra kilometra tālāk - tieši ta, ka jus man likāt.

Aptuveni piecas minūtes pirms tam, kad atsteidzāties jus, šajā laukumā nolaidās pamatīgs Chinook helikopters, kuram pie katra sāna bija pa l.ynx triecienhelikopteram. Tad no šahtas tuneļa izdrāzās divi vieglie triecientransportieri un viens Driftrunner automobilis un nesās tieši pa Chinook trapu tajā iekša. Pēc tam Chinook pacēlās gaisā un devas projām pari kalniem atpakaļ uz Afganistānu.

-     Kā jus zināt, ka Ganta bija kopā ar viņiem? - Skofīlds pajautāja.

-     Es fotografēju, - Rufuss atteica. - Aloizs man lika fotografēt, ja notiek kas neparasts, kamēr viņš atrodas raktuvē, un ta es darīju.

Kamēr Rufuss runāja, Skofīlds novērtēja šo lielo viru. Šis puisis neiedomājami prasmīgi spēja manevrēt ar krievu iznicinātāju un noturēt to gaisā - kaut kas tāds prasīja gandrīz iedzimtas fizikas un aerodinamikas zināšanas -, bet viņa runasveids šķila savādi oficiāls un tiešs, it kā viņš ar labpatiku ievērotu armijas oficiālo toni.

Skofīlds iepriekš bija redzējis tādus cilvēkus ka Rufuss; bieži vien ļoti apdāvināti lidotāji (un karavīri), uzturoties sabiedrībā, jutās neērti. Viņi bija koncentrējušies tikai uz savas kompetences jomu, tā ka viņiem bieži bija grūtības skaidri izteikties vai ari viņi neuztvēra tādas nianses kā ironiju un sarkasmu. Sarunājoties ar viņiem, bija nepieciešama pacietība. Tāpat bija jāpārliecinās, ka viņu armijas biedri ir tikpat pacietīgi. Par Rufusu nevarēja spriest no pirmā acu skatiena.

Bruņinieks no Suhoj kabīnes izvilka rokas monitoru un parādīja to Skofīldam.

Uz monitora bija digitālas fotogrāfijas, kurās bija redzams, kā tris pilnā ātrumā braucošas mašīnas izjoņo no šahtas otras puses izejas āra uz laukuma un tad uz gaidošā Chinook helikoptera trapa.

Bruņinieks nospieda slēdzi, palielinādams vairākas fotogrāfijās un pietuvinādams priekšējo vieglo triecientranspor- tieri.

-    Vai redzat šis trīs baltas kastes uz pasažieru sēdekļa? - Bruņinieks jautāja. - Medicīniskā transporta somas. Trīs somas - trīs galvas.

Viņš noklikšķināja taustiņu un parādīja vēl vienu fotogrāfiju, kurā bija redzams neskaidrs pietuvināta Driftrunncr automobiļa attēls; ši mašīna joņoja aiz abiem vieglajiem trie- cien transportieriem.

-     Uzmanīgi apskatiet lielās mašīnas pakaļējo platformu, - teica Bruņinieks. - Pievērsiet uzmanību tam, ka visi Larke- ma viri ir ģērbušies melnā. Tomēr viens cilvēks… tas te… bez ķiveres… ir smilšu krāsas juras kājnieka formā.

Un Skofīlds viņu ieraudzīja.

Lai gan augums fotogrāfijā bija izplūdis un neskaidrs, Skofīlds pazina viņas aprises, īso, gaišo matu kritumu.

Tā bija Ganta.

Bezsamaņā uz Driftrunncr pakaļējās platformas.

Skofīlda asinis sastinga.

Ganta bija pasaules lielākā cilvēku mednieka rokās.

NODAĻA

Vairak par visu Skofīlds vēlējās doties viņai pakaļ…

-    Nē. Tas ir tieši tas, ko Larkems grib, lai jus darītu, kapteini, - Bruņinieks teica, lasīdams viņa domas. - Nesteidzieties mesties kaut kur iekšā. Mēs zinām, kur viņa ir. Un Larkems viņu nenogalinās. Ja viņš grasās viņu izmantot, lai izvilinātu jus arā, viņa ir vajadzīga dzīva.

-     Kā jus par to varat but drošs?

-    Tāpēc ka es rīkotos tieši tapat, - Bruņinieks mierīgi atteica.

Skofīlds ieturēja pauzi, sajuzdams Bruņinieka skatienu. Tas atgādināja spoguļattēlu - Skofīlds ar atstarojošām brillēm, kas slēpa viņa retas, un Bruņinieks ar dzelteniem briļļu stikliem, kas sedza viņa sirgstošas acis.

Skofīlda skatienu saistīja kads tetovējums uz Bruņinieka apakšdelma, lajā bija redzams nikns ērglis bez spalvām un vārdi GULI AK VIENU ACI VAĻA.

Skofīlds šo zīmējumu bija redzējis iepriekš - uz plakātiem, kas tika izlaisti drīz pēc 11. septembra. Uz tiem amerikaņu ērglis teica: "Klau, teroristi, guliet ar vienu aci vaļā!"

Uz Bruņinieka rokas bija vēl viens tetovējums, tikai viens vārds - BRANDEISS. Skofīlds nezināja, ko tas nozīmē.

Viņš saskatījās ar Bruņinieku.

Esmu dzirdējis par jums, Naita kungs, - viņš teica. - Jusu uzticība valstij neesot gluži tas, ar ko mēdz platīties. Jus esot iztirgojis savu vienību Sudānā. Kāpēc man bulu jādomā, ka jus neiztirgosiet ari mani?

-    Neticiet visam, ko raksta avīzes, - Bruņinieks atbildēja, - vai tam, ko jus lasat ASV valdības oficiālajos dokumentos.

-    Tātad jus negrasāties mani nogalināt?

-    Kapteini, ja es jūs gribētu nogalināt, jums jau būtu lode pierē. Nē. Mans uzdevums ir saglabāt jusu dzīvību.

-    Saglabat manu dzīvību?

-    Kapteini, saprotiet mani, - Bruņinieks sacīja. - Es to nedaru tāpēc, ka justu simpātijas, vai tāpēc, ka, manuprāt, jūs kādā veidā butu kas īpašs. Man maksā, lai es to darītu, un maksā labi. Naudas prēmija par jusu galvu ir 18,6 miljoni dolāru. Varat būt drošs, man maksā daudz vairāk, lai pārliecinātos, ka jus netiekat nogalināts.

-     Nu labi, - teica Skofīlds. - Tātad kas jums maksā, lai man tiktu saglabata dzīvība?

-    To es nevaru teikt.

-     Nē, jūs varat.

-     F.s to neteikšu. - Bruņinieka acis bija nekustīgas.

-    Taču jūsu darba devējs…

-     …Nav apspriežams temats, - Bruņinieks atteica.

Skofīlds izraudzījās citu līniju.

-     Nu labi, bet kāpēc tas viss notiek? Ko jus zināt par šīm cilvēku medībām?

Bruņinieks paraustīja plecus, apskatījās apkārt.

Rufuss atbildēja viņa vietā. Vairs neizjūtot nopietnas ra- portešanas atbildību, viņš runāja vienkārši un atklāti.

-     Cilvēku medības par atlīdzību notiek dažādu iemeslu deļ, kapteini Skofild. Noķer un nogalini spiegu, kas devies patvaļīgā prombūtnē ar kādu noslēpumu galvā. Atrodi un atnes kādu cilvēku nolaupītāju, kas saņem prasīto izpirkuma naudu; pieminiet manus vārdus, nav niknāka cilvēka par bagātu puisi, kas alkst pec atmaksas. Daži no šiem bagātajiem stulbeņiem labprātāk mums samaksā divus miljonus dolāru, lai varētu noķert nolaupītāju, kas no viņa izspiedis vienu miljonu. Tomēr negadās bieži saņemt sarakstu, kas kopumā sola desmit miljonu dolāru, nemaz jau nerunājot par tādu, kurā apsolīti gandrīz divdesmit miljoni dolāru par vienu galvu.

-     Ko jūs tādā gadījumā zināt par šim medībām? - Skofīlds jautāja.

-    Sākotnējais sponsors nav zināms, - Rufuss sacīja, - tāpat kā nav zināms iemesls, kāpēc medības tiek rīkotas, taču vērtētājs - kāds AGM Suisse baņķieris, kuru sauc Delakruā, - ir pieredzējis šādās lietās. Mēs esam nejauši sastapušies ar viņu iepriekš. Un, ja vien vērtētājs ir atzīts par likumīgu, vairums cilvēku trofeju mednieku nebēdā par to, kāpēc ir sarīkotas medības.

Rufuss uzlūkoja Bruņinieku.

Bruņinieks tikai pacēla galvu.

-      Lielas medības. Piecpadsmit mērķu. Visiem ir jābūt beigtiem līdz divpadsmitiem dienā šodien pēc Ņujorkas laika. 18,6 miljoni par galvu. Tas ir 280 miljonu dolāru par visu sarakstu. Lai kāds būtu medību sarīkošanas iemesls, par to ir vērts samaksāt ceturtdaļu miljarda dolāru.

-    Jūs sakāt, ka visiem ir jābūt beigtiem līdz. divpadsmitiem dienā pēc Ņujorkas laika? - Skofīlds pārjautāja. Viņš pirmo reizi dzirdēja par medībām noteikto laika robežu. Viņš paskatījās pulksteni.

Šeit, Afganistānā, bija 14:05. Tas nozīmēja, ka Ņujorkā bija 4:05 no rīta. Astoņas stundas līdz izšķirīgajam brīdim.

Viņš iegrima domās.

Tad pēkšņi pacēla galvu.

-     Naita kungs, kas jums saskaņā ar instrukciju jadara tagad, kad esat mani atradis?

Bruņinieks lēni pamāja - viņam imponēja Skofīlda uzdotais jautājums.

-    šajā brīdī manas instrukcijas ir ļoti skaidras, - viņš sacīja. - Turpmāk man jārūpējas, lai jūs saglabātu savu dzīvību.

-    Taču jums nav norādīts, ka mani jātur ieslodzījumā, vai ne?

-    Ne… - Bruņinieks teica. - Tādu norādījumu nav. Saņemtās instrukcijas atļauj jums pilnīgu rīcības brīvību - varat doties, kur vien jūs vēlaties, bet mana apsardzībā.

Skofīlda domās saliekamas bilžu miklas tukšajā roba iegula vajadzīgais fragments.

Lai kas ari maksātu Bruņiniekam par viņa apsargāšanu, viņš ne tikai velējās, lai Skofīlds būtu d/.īvs, bet šī persona gribēja, lai Skofīlds darbotos, darītu visu, kā novēršanai bija sarīkotas šis cilvēku medības.

Viņš vērsās pie Bruņinieka:

-    Jūs sacījāt, ka zināt, kur ir Ganta. Kā?

-    Pēc daļiņām no MicroDot aerosola lādiņa, ko Rufuss nometa uz laukuma, pirms tur nonāca Larkema zēni, - Bruņinieks atbildēja.

Skofilds bija dzirdējis par MicroDot tehnoloģiju. Acīmredzot nanotehnoloģijā tā bija Nākamā Lielā Lieta.

MicroDot bija mikroskopiski silikona čipi, katrs apmēram kniepadatas galviņas lielumā, taču apveltīti ar milzīgu skait- ļotājtehnikas jaudu. Daudzi uzskatīja, ka MicroDot tehnoloģija kļus par pamatu jaunu superdatoru rindai - iedomājieties šķidrumu, kas pildīts ar daļiņām, kam ir liels skaitļotājtehnikas potenciāls, - taču pašlaik MicroDot galvenokārt izmantoja ievērojami automašīnu ražotāji kā izsekošanas līdzekļus. Apsmidziniet sava Ferrari apakšu ar MicroDot piesātinātu krāsu, tad ar vēl pašu šķīdumu tīrā veidā, un jūsu mašīnu varēs izsekot visā pasaulē, un neviens autozaglis, lai cik neatlaidīgs viņš bulu, nevarēs nomazgat visas šis daļiņas.

No MicroDot lādiņa, ko Rufuss bija uzspridzinājis laukumā, apkaime izplatījās aerosola mākonis ar vairāk nekā miljardu MicroDot daļiņu.

-    Larkems, viņa vīri, viņa mašīnas un jūsu meitene - visi ir pārklāti ar MicroDot pilieniem, - Bruņinieks sacīja. Viņš izvilka no jostas pašrocīgi pilnveidotu Palm Pilot plaukstdatoru. Tas bija pārpilns ar paštaisītiem pielikumiem un antenām un izskatījās mazliet biezāks nekā parastais plaukstdators, it kā būtu ūdensizturīgs.

Uz ekrāna bija redzama pasaules karte un uz tās pari Centrālajai Āzijai bija kustīgu sarkanu punktiņu laukumiņš.

Deimona Larkema grupa.

-    Ar šo mēs varam viņus izsekot jebkurā pasaules vietā, - Bruņinieks sacīja.

Skofīlds, centās sakārtot domas, lai apsvērtu savas iespējas rīcības plāna sastādīšanai.

Tad beidzot viņš teica:

-     Pirmais, kas mums jādara, - jāizdibina, kapec tas viss notiek.

Viņš izvilka naudas balvu sarakstu, analizējot to jau simto reizi.

Mamma un Grāmata lasīja to viņam pār plecu.

-     Mossad, - Mamma klusi teica, redzot vienu ierakstu.

11. ROZENTĀLS Benjamins J. IZR. Mossad

-     Kas par to sakāms? - Skofīlds jautāja.

-     Pirms tas puisis Zavahiri šķirās 110 savas galvas, viņš teica kaut ko par izraēliešu Mossad cilvēkiem lejā šahtā. Viņš bija kā traks, kliegdams par to, ka izdzīvojis padomju eksperimentos kaut kādā gulagā un tad amerikāņu spārnoto raķešu uzlidojumos deviņdesmit astotajā gadā, un pēc tam par to, ka Mossad zinot, ka viņš esot neuzvarams, jo viņi mēģinājuši viņu nogalināt duci reižu.

-     Mossad… - Skofīlds prātoja.

Viņš spaidīja sava satelittālruņa pogas. - Deivid Fērfaks, vai vel tur esat?

-     Kamēr ir kafija, es aizvien vēl esmu šeit, - atskanēja atbilde.

-     Fērfaksa kungs, uzmeklējiet Hasanu Mohammadu Zavahīri un Benjamiņu J. Rozentalu. Vai ir kas kopīgs?

-      Vienu mirkli, - Ferfaks atbildēja. - Alni, jau sameklēju! Lakts no kādas ASV un Izraēlas izlūkdienestu apmaiņas. Majors Benjamins jichāks Rozentāls ir Hasana Zavahiri darbinieks, proti, puisis, kas viņu kontrolē. Rozentāls ir norīkots darbā Haifā, taču šķiet, ka vakar viņš atsaukts uz Mossad Londonas štāba mītni.

-     Londonā? - Skofīlds pārjautāja.

Viņa smadzenēs sāka veidoties plāns.

Un acumirklī Skofīlds sajutās mundrs.

Visu ritu viņš bija tikai reaģējis - tagad viņš kļuva aktīvs.

-   Gramata, Mamma! - viņš teica. - Vai jūs gribētu apciemot majoru Rozentālu Londonā? Painteresēties, vai viņš varētu mazliet apgaismot stāvokli.

-    Fs tikai priecātos par šādu iespēju, - teica Mamma.

-     Protams, - sacīja Grāmata.

Aloizs Naits šo domu apmaiņu vēroja pavirši, bez intereses.

Ak jā, Putnubiedēkli, - teica Fērfakss, - es gribēju pieminēt to jau agrāk, taču nebija izdevības. Tu taču atceries /1SV armijas medicīnisko pētījumu un materiālās nodrošināšanas pavēlniecības dokumentu, kuru es minēju jau agrāk, "NATO MNRR pētījumu". Nu, to lietu es no šejienes nevaru sadabūt. Tam pirms diviem mēnešiem tika mainīta prioritāte, un tas tika izdzēsts no USAMRMC kartotēkas. Kādā noliktava Arizonā atrodas arhīva eksemplārs, taču visas citas kopijas ir sagrieztas skrandas vai izdzēstas.

Taču es atradu kaut ko par diviem puišiem, kas bija to sarakstījuši, par tiem diviem no tava saraksta. Viņi strādāja medicīnisko pētījumu pavēlniecība: Nikolsons un Olifants. Nikolsons pirms paris gadiem atvaļinājās un tagad dzīvo kādā veco ļaužu ciemata Flori- dā. Taču Olifants atstaja USAMRMC tikai pērn. Viņš tagad ir traumatoloģijas nodaļas galvenais ārsts Svētā jāņa slimnicā Virdžī- nijā, netālu no Pentagona.

-    Vai patiešām? - Skofīlds teica. - Fērfaksa kungs, vai uz vienu dienu jus gribētu nonākt virsnieka loma kaujas lauka?

jebkādā loma, lai tiktu laukā no šā kabineta, cilvēk. Mans šefs ir lielākā pakaļa uz planētas.

-    Kad jums bus izdevība, tad kāpēc gan jums neaiziet līdz Svētā Jāņa slimnīcai un nepaterzēt ar dakteri Olifantu?

-     Esmu ar mieru. - Fērfakss beidza sarunu.

-    Kādi plāni? - Mamma apjautājās Skofīldam. - Tu taču nepaliksi kopā ar šo cilvēku mednieku, vai ne? - Viņa uzmeta Bruņiniekam iznīcinošu skatienu. Bruņinieks tikai sarauca uzacis.

-    Viņš saka, ka es varot doties, kur vien vēlos, - Skofīlds teica. - Tā ir viņa darīšana, vai viņš mani apsargā.

-    Tātad kurp tu dosies? - Grāmata jautāja.

Skofīlds samiedza acis. - Došos uz pašu cilvēku medību avotu. Es pošos uz to pili Francijā.

Grāmata jautāja:

-    Ko tu domā tur darīt? Vai klauvēt pie ieejas durvīm?

-    Nē, - Skofīlds atbildēja. - Es došos pēc naudas balvas.

-     Naudas balvas? - Mamma pārjautāja. - Es, hmm, negribu aizstāvēt nelabo, taču, lai tu saņemtu prēmiju, tev ir vajadzīga… galva.

-      Tieši ta, - atbildēja Skofīlds, skatīdamies Bruņinieka pilnveidotajā Palm Pilot minidatorā, kura ekrānā bija redzama Deimona Larkema pārvietošanās. - Un es zinu, kur tadu dabūt. Un pie viena atgūt Gantu.

TREŠAIS UZBRUKUMS

francija—anglija—asv 26. oktobris, 11:50 (francijā)

5:50 pēc austrumu zonas laika, ņujorka, asv

Nākamajos piecdesmit gados Zemes Iedzīvotāju skaits palielināsies no 5,5 miljardiem lidz vairāk neka 9 miljardiem… 85 procenti no Iedzīvotāju skaita pieauguma attieksies uz pasaules trūcīgākajiem reģioniem.

Roberts D. Kaplans, The Corning Anarctiy (VINĪABl, ŅUJORKA, 2001)

"Svēto nometne", Žana Raspāla 1972. gadā sarakstītais romāns par to, kā Franciju iekaro Trešās pasaules trūkumcietēju armāda… šķiet, ir bijis pravietisks… XIX gadsimtā Eiropa Iekaroja un kolonizeja Āfriku. XXI gadsimtā Āfrika Iekaro un kolonize Eiropu.

Patriks J. Bjūkenans, The Death ol the Mest

isīimms press, ņujorka, 20021

haizivju bedre

VALIJĀ CIETOKSNIS, FRANCIJA

berlīne, vācija 22. oktobris, 23:00

Viņam patika uzklupt meitenēm no pēcpuses, darbojoties kā atskaldāmajam āmuram un izbļaujot kovboju kliedzienus. Un viņš ari bija pēcpusēs virs. Viņam patika divdesmitgad- nieces ar maziem, stingriem dibeniem.

Šos faktus viņa bija uzzinājusi no Berlīnes sarkano lukturu rajona prostitūtām, kuru pakalpojumus viņš bieži izmantoja.

Demjena Polanska karjera bija pieredzējusi labākas dienas.

Aukstā kara laikā viņš bija eksperts Austrumu bloka jautājumos, tagad bija komandēts uz Izlūkošanas un drošības dienesta Berlīnes biroju, ar katru dienu kļūdams vecāks un sevi izsmēlis. Viņa astoņdesmito gadu drosmīgie iekarojumi - Karmonova parbegšana, padomju "Kobras" dokumentu atklāšana - izlūkošanas aģentūrā, kas viņu vairs negaidīja ar atplestām rokām, sen bija aizmirsti.

Veca mēbele jaunā pasaulē.

Viņa visai viegli piesaistīja Polanska uzmanību. Tas nebija grūti. Viņai bija satriecošs izskats - garas, slaidas kajas, muskuļaini pleci, mazas, teicami veidotas krūtis un dzestrās eirāzietes acis.

Daži viņu sauca par Ledus karalieni.

Viņa bija stāvējusi pie bāra iepretī viņa galdiņam, nometusi savu rokassomiņu un noliekusies, lai to paceltu, ļaujot viņam skaidri aplūkot melnos vinila minisvārkus, zem kuriem nebija biksīšu.

ASV ISS

10. POLANSKIS Demjens G.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš steidzīgi vilka nost bikses kāda viesnīcas numurā, domādams: "Nāc tik šurp, mazā! Nāc šurp!"

Viņa iznāca no vannasistabas gluži bez nekā, rokas slēpdama aiz muguras. Polanska acis aiz sajūsmas iepletās. Viņš metas gultā un pagriezās - tieši tajā mirkli, kad īsais samuraju zobens, ko viņa cieši turēja rokas, izveicīgi pāršķēla viņa kaklu.

7. NAZĀRS Jusefs M. LIB. HAMĀS

beiruta, i.ibana 23. oktobris, 21:00

Aculiecinieki sacīs, ka tā Beirūtā bijusi ļoti profesionāla slepkavība, un tas par kaut ko liecināja.

Viņi redzēja, kā Jusefs Nazārs, viens no augstākajiem HAMAS komandieriem, par kuru bija zināms, ka viņu apmācījuši padomju speciālisti, iegāja dzīvojamā nama.

Nepagāja ne mirklis, kad pie durvīm nobremzēja divi se- dani, no tiem izskrēja astoņi desantnieki un metās iekšā ēka. Viens no viņiem nesa baltu kasti ar sarkanu krustu uz sāniem.

Visi liecinieki savos stāstījumos uzsvēra vienu kopīgu pazīmi - slepkavu izmantotie ieroči bijuši mašīnpistoles VZ-61 Scorpion.

Pēc mirkļa slepkavas bija ārā un, riepām kaucot, aizbrauca.

Jusefa Nazāra līķis tika atrasts vēlāk guļam uz viņa dzīvokļa grīdas - bez galvas.

8. NIKOLSONS Frānsiss K. ASV USAMRMC

sedarfolas veco ļaužij ciemats maiami, florida 24. oktobris, 7:00

Reģistratūras māsa nevarēja zināt, ka viņš ir slepkava. Kad viņa pajautāja: "Vai varu jums palīdzēt?" - viņš laipni atbildēja, ka esot no slimnīcas, ieradies paņemt

kāda nesen pārvesta Sedarfolas iedzīvotāja personiskās lietas.

Viņš bija slaids un tievs, ar ļoti melnu ādu un augstu pieri. Vairāk nekā viens aculiecinieks pēc izskata viņu nosauca par afrikāni. Viņi nezināja, ka globālajā cilvēku trofeju mednieku kopienā viņš ir pazīstams ar ļoti vienkāršu vārdu - Zuls.

Ģērbies baltā laboratorijas virsvalka, viņš mierīgi soļoja pa eku, rokā nesdams orgānu piegādes balto kasti.

Viņš ātri atrada vajadzīgo istabu un gultā aizmigušo veco vīru - Frenku Nikolsonu.

Velti nešķiezdams laiku, Zuls no virsvalka apakšas izvilka mačeti un…

Viņa automašīnu policija atrada pēc divām stundām. Ta bija pamesta lidostas ilgtermiņa mašīnu stāvvietā.

Bet Zuls tajā laika sēdēja United Airlines 45. reisa pirmās klases nodalījumā ceļā uz Parīzi, un orgānu piegādes baltā kaste atradās uz scdekļa viņam līdzās.

Veco ļaužu ciematā izjuta Frenka Nikolsona trukumu. Viņš bija populārs iemītnieks, draudzīgs un komunikabls.

Nikolsons bija paticis arī administrācijai. Tā kā savulaik pats bija strādājis par ārstu, viņš izglāba ne vienu vien vecāku ciemata iemītnieku, kad tas saļima golfa laukumā.

Tomēr atšķirībā no daudziem citiem viņš nekad īsti nebija stāstījis par savām slavas dienām.

Uz jautājumiem viņš atbildēja, ka bijis zinātnieks un pirms pensionēšanās iepriekšējā gadā strādājis ASV Armijas medicīnisko pētījumu un materiālā nodrošinājuma pārvaldē Fort- detrikā, "vienkārši veicot medicīniskas analīzes bruņoto spēku vajadzībām".

Bet tad pienāca nakts, kad ieradās slepkava un nogrieza viņam galvu.

valuā cietoksnis bretaņa, francija 26. oktobris, 11:50 pēc vietējā laika

(0:50 pec asv austrumu joslas laika)

Viņam vienmēr bija patikusi anarhija.

Patikusi tās ideja, tas koncepcija: pilnīga un galīga kontroles zaudēšana; sabiedrība bez kartības.

Viņam sevišķi patika tas, ka cilvēki - vienkāršie cilvēki, vidusmēra cilvēki, parasti cilvēki - reaģēja uz to.

Kad iebruka futbola stadioni, viņi panikā bēga.

Kad nolika zemestrīces, viņi laupīja.

Anarhiskas karadarbības zonās - Nankinā, Maileja, Sta- ļingradā - viņi izvaroja un izkropļoja savus līdzcilvēkus.

Televīzijas konference ar pārējiem Padomes locekļiem bija paredzēta pēc desmit minūtēm, un tas deva pietiekami daudz laika Padomes loceklim Nr. 12 nodoties anarhijas kaislei.

Viņa īstais vārds bija Džonatans Kilians.

Precīzāk butu Džonatans Džeimss Kilians 111, un trīsdesmit septiņu gadu vecumā viņš bija Padomes jaunākais loceklis.

NODAĻA

Dzimis turīgā ģimenē - viņa tēvs bija amerikānis, māte francūziete -, viņš izturējās vīzdegunīgi, kā jau cilvēks, kas pieradis iegūt visu, ko vien kāro. Viņam piemita arī auksts, izturēts skatiens, kas lika apklust pašam kaujinieciskākajam sarunu dalībniekm. Tā bija iedarbīga dabas dāvana, kuru uzsvēra kada neparasta sejas iezīme - Džonatana Kiliana viena acs bija zila, bet otra brūna.

Viņš bija trīsdesmit divus miljardus dolāru vērts un, ņemot vērā uzņēmumu tikla labirintu, Valuā cietokšņa pēdējais īpašnieks.

Kilianam nekad nebija paticis Padomes loceklis Nr. 5.

Mantodams Teksasas naftas impēriju, Nr. 5 bija ieguvis neizmērojamu bagātību, viņam bija zems intelekts un tieksme uz dusmu lēkmēm. Piecdesmit astoņu gadu vecumā viņš vēl aizvien būtība bija palicis izlutināts knēvelis. Viņš arī bija pastāvīgs un stūrgalvīgs Kiliana ideju pretinieks Padomes saietos. Kilianu viņš ļoti kaitināja.

Tomēr tieši tagad Padomes loceklis Nr. 5 stāvēja plašā akmens kazemātā Valuā cietokšņa zemākajā līmeni, dziļi pils akmens kalnā, savu četru personisko palīgu sabiedrībā.

Šo kazemātu sauca par Haizivju bedri.

Gandrīz piecus metrus dziļa, ar vienlaidus akmens sienām, tā bija apaļa bedre, apmēram piecdesmit metru plata, laja bija ierīkotas ari nevienādās, izvirzītas akmens platformas. Viens par to bija skaidrs - ja kads cilvēks lajā tika ievietots, izbēgt nebija iespējams.

Bedres centrā, vertikāli iegrimstot zemē, atradās trīs metrus plats izlietnes caurums, kas veda tieši uz okeānu.

Patlaban sākas paisums, tāpēc caur izlietnes caurumu bedrē ieplūstošā ūdens līmenis strauji cēlās, piepildīdams bedri, pārvērzdams platformu paaugstinājumu nevienādo kopumu mazu akmens salu rinda - par šausmām Padomes loceklim Nr. 5 un viņa palīgiem.

Viņu bailes papildināja tas, ka pa šaurajām ejām starp šīm salam, tieši zem ūdens virsmas, varēja redzēt peldam divas tumšas kontūras - aprises ar raksturīgām muguras spurām un stūrainām galvām.

Divas lielas t'iģerhaizivis.

Haizivju bedrē ievērības cienīgas bija vēl divas īpatnības.

Vispirms skatu balkons tā dienvidu pusē. Pirms Lielās revolūcijas franču aristokrātija bija pazīstama ar to, ka savos kazemātos rīkoja gladiatoru turnīrus, parasti, raidot zemniekus pret zemniekiem vai tādos sīki izplānotos kazemātos kā Valua cietoksnī - zemniekus pret dzīvniekiem.

Otru ievērības vērtu Haizivju bedres iezīmi varēja atklāt uz lielākās no tās paaugstinātajām akmens platformām, kas atradās pie ziemeļu sienas. Uz šā paaugstinājuma atradās patiešam drausmīga ierīce - trīsarpus metrus augsta giljotīna.

Augstā un nežēlīgā giljotīna bija papildu elements, ko bija ieviesis pats Džonatans Kilians. Tās pamatā bija neaptēsts koka bluķis ar iegrebtām spraugām - vietām, kas paredzētas cilvēka galvai un rokam. Kloķa rokturis giljotīnas pusē pacēla tas stāvo asmeni. Ar vienkāršu atlaišanas sviru tā nokrita.

Kilianu bija iedvesmojusi japāņu karavīru rīcība Ķīnas pilsētas Nankinas izlaupīšanā 1937. gadā.

Trīs baismīgas nedēļas japāņi pakļāva ķīniešus neaprak- stāmām mocībām. Vairāk nekā 360 000 cilvēku tajā laikā tika nonāvēti ar rokām. Šausmu stāsti vēstīja par japāņu karavīru galvas ciršanas sacensību vai - vēl ļaunāk - par to, kādu izvēli viņi deva tēviem: izvarot pašiem savas meitas vai noskatīties, kā viņas izvaro; dēliem lika nodarboties ar seksu ar savu māti vai mirt.

Kilians bija ieintriģēts. Parasti ķīniešu vīrieši izraudzījās godpilnu izeju un pieņēma navi, nevis izpildīja tādas derdzīgas darbības.

Taču ne visi.

Un tieši tas bija uzjautrinājis Kilianu - cik talu cilvēks pašsaglabāšanās vēlmē spēj nonākt.

Tāpēc viņš Haizivju bedrē bija ierīkojis giljotīnu.

Tā bija domāta, lai tiem, kas liktu ievietoti bedrē, dotu līdzīgu izvēli.

Nomirt šausmu pilnā nāvē tiģerhaizivju varā vai no savas rokas ātri un nesāpīgi mirt uz giljotīnas.

Dažkart, kad viņam šajā bedrē bija cilvēku grupa (ka tas bija šodien), Kilians mēdza piedāvāt Fausta cienīgus darījumus: "Nogaliniet savu bosu uz giljotīnas, un es jus, pārējos, atbrīvošu… Nogaliniet šo histēriski kliedzošo sievieti, un es jūs, pārējos, atbrīvošu."

Protams, viņš nekad nevienu neatbrīvoja. Taču ieslodzītie to nezināja, un daudzos gadījumos viņi paši mira ar asinīm aptraipītam rokām.

Pieci bedrē ievietotie cilvēki izmisīgi skrāpējās gar sienam, bet ieplūstošais ūdens ātri viņus apņēma.

Vienai no Nr. 5 palīdzēm izdevās uzrāpties pa sienu pāris soļu augšup, taču viņu strauji parāva lejā kāds lielāks vīrietis, kurš saskatīja šajā atbalstā iespēju izdzīvot.

Kilians, bezgala aizrāvies, viņus vēroja no dienvidu puses skatu balkona.

Viens no šiem cilvēkiem ir divdesmit divus miljardus dolāru vērts, viņš domāja. Pārējie ik gadu algās nopelna sešdesmit piecus tūkstošus dolāru. Tomēr tagad viņi visi ir patiesi vienlīdzīgi.

Anarhija, viņš domāja. Lielā izlīdzinātājā.

Drīz vien ūdens līmenis pacēlās pusotru metru virs grīdas - krūšu augstumā -, un abas tīģerhaizivis tagad pa bedri šaudījās daudz brīvāk. Sakumā cilvēki notupās uz akmens saliņām, taču drīz arī tās pietiekami augstu klāja ūdens.

Pieci cilvēki. Divas haizivis.

Tas nebija lieliski.

Haizivis sagrāba nelaimīgos cilvēkus, ieraujot viņus ūdenī, pavelkot dziļāk lejā, izārdot viņu iekšas. Putās sakultos viļņus iekrāsoja asinis.

Pēc tam kad, izšaujoties asiņainām ūdens šaltīm, nogrima palīgs vīrietis, divas Nr. 5 palīdzes sevi nogalinaja ar giljolinu.

To izdarīja arī pats Nr. 5.

Galu galā viņš nevis stājās pretī haizivīm, bet labprātāk pats sev nocirta galvu.

Tad pēkšņi viss bija beidzies, un ūdens aptvēra giljotīnas platformu, nomazgājot to tīru no pierādījumiem, bet haizivis vēl pierijās ar bezgalvainajiem ķermeņiem, un Džonatans Kilians III pagriezās un devās uz savu kabinetu, lai piedalītos dienas vidus televīzijas apspriedē.

Gar sienām sarindoto televizoru ekrānos cita pēc citas parādījās Padomes locekļu sejas, jo viņi pieslēdzās translācijai no visām pasaules malām.

Kilians apsēdās.

Pirms pieciem gadiem viņš bija mantojis tēva milzīgo kuģniecības un aizsardzības nozares pasūtījumu impēriju - firmu mudžekli, Axon Corporation. Starp citiem pasūtījumiem Axon Corporation būvēja ari eskadras minu kuģus un tāla lidojuma rādiusa raķetes ASV valdībai.

Pirmos trīs gadus pēc tēva nāves Džonatans Kilians Axon katra gada peļņu bija vairojis pieckārtigi.

Drīz pēc tam viņš saņēma oficiālu ielūgumu piebiedroties Padomei.

-     Padomes locekli numur divpadsmit, - teica priekšsēdētājs, uzrunājot Kilianu. - Kur ir Padomes loceklis numur pieci? Viņš palika kopā ar jums, vai ne tā?

Kilians pasmaidīja.

-    Viņš peldbaseinā sastiepa muskuli. Pašlaik viņu apskata mans personiskais ārsts.

-    Vai viss ir savā vietā?

-    Ja, - Kilians atbildēja. - "Kormoranu" kuģi ir ieņēmuši pozīcijas visapkart pasaulei, tie ir pilnība bruņoti. DCSE pagājušajā nedēļā nogādāja līķus Amerika, un mans objekts Norfolka ir devīgi notriepts ar viņu asinīm - ASV inspektoru gaidīšanas gatavībā. Visas sistēmas ir savās pozīcijās un gaida starta signālu.

Kilians uz bridi apklusa un pavirzījas krēslā uz priekšu.

-     Protams, priekšsēdētāja kungs, - viņš piebilda, - ka es jau sacīju iepriekš, vel nav par vēlu papildus rīkoties…

-     Locekli numur divpadsmit, - priekšsēdis asi teica, - rīcības plāns ir saskaņots, un mēs no tā nenovirzīsimies. Piedodiet, taču, ja jūs atkal izvirzīsiet jautājumu par šo "papildu rīkošanos", tiks uzlikts sods.

Kilians palocīja galvu.

-     Kā jums labpatīk, priekšsēdētāja kungs.

Padomes sods bija kas tāds, no ka bija jāizvairās.

Par nepakļaušanos Padomes rīkojumam pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados izbeigt darījumus ar Japanu Džozefs Kenedijs bija zaudējis divus savus slavenos dēlus.

Čārlza Lindberga bērns tika nolaupīts un noslepkavots, bet pašu Lindbergu piespieda paciest apmelojumu kampaņu, apgalvojot, ka viņš apjūsmojot Ādolfu Hitleru, un tas viss bija tāpēc, ka trīsdesmitajos gados viņš ignorēja Padomes dekrētu par darījumu turpināšanu ar nacistiem.

Pēdējā laikā nekaunīgi bija uzvedusies korporācijas Enron valde. Un visi zinaja, kas atgadījās ar Enron.

Televīzijas konference turpinājās, un Džulians Kilians cieta klusu.

Viņš zināja, ka šajā jautājumā orientējas labāk nekā Padome.

Zimbabves eksperiments - viņa ideja - bija to pierādījis labāk, nekā varēja cerēt. Pēc ekonomiskas apspiestības, gadu desmitiem atrodoties eiropiešu rokās, trūkuma piemeklēto Āfrikas valstu vairakums vairs nerūpējās par balto cilvēku īpašuma tiesībām.

Un Hartforda ziņojums par globālās apdzīvotības pieaugumu - un Rietumu pasaules iedzīvotāju skaita samazināšanos - bija tikai vēl vairāk pamatojis viņa nostādni.

Taču tagad nebija īstais laiks demonstrēt nostādnes.

Televīzijas konferences oficiālā dala beidzās, bet vairāki Padomes locekļi palika tiešsaistē, sarunājoties savā starpā.

Kilians tikai vēroja viņus.

Viens Padomes loceklis teica: - Es nupat tieši par vienu miljardu nopirku naftas urbšanas tiesības. Es teicu - tieciet galā paši vai atstājiet to manā ziņā. Šim stulbajām Āfrikas valdibam vienkārši nav citas izvēles…

Pats priekšsēdētājs iesmējās.

- Tovakar Spensera veikalā es nejauši sastapu Matenkū- ras madāmu. Viņa katrā ziņā ir kareivīga draiskulīte. Viņa man atkal jautāja, vai es nepadomāšu par viņas kandidatūru dalībai Padomē. Tā nu es jautaju: "Cik vērta jūs esat?" Viņa atbildēja: "Divdesmit sešus miljardus." - "Un jūsu firma?" - "Simt septiņdesmit miljardus." Tad es teicu: "Nu, ar to, protams, pietiek. Ko jūs teiktu, ja vīriešu tualetē man tūlīt atsukatu, tad jus būtu iekšā?" Viņa sāka plosīties.

Dinozauri, Kilians nodomāja. Veci viri. Vecas idejas. No pa saules bagātākajiem biznesmeņiem varētu gaidīt ko labāku.

Viņš nospieda pogu, izslēdzot signālu, un visu televizo ru ekrāni gar sienām satumsa.

gaisa telpa virs turcijas 26. oktobris, 14:00 pēc vietejā laika

(6:00 PEC ASV AUSTRUMU JOSLAS LAIKA)

MicroDoi daļiņas, kas bija pieķērušās pie Deimona Larkema IG-88 vienības dalībniekiem, vēstīja savādu stāstu.

Pēc aiziešanas no Karpalovas ogļu raktuvēm Larkema grupa bija aizlidojusi uz britu kontrolētu lidlauku Kundūzā - šis fakts Skofīlda smadzenēs tūlīt deva trauksmes signālu.

Tas nozīmēja, ka Larkems darbojas ar britu valdības klusu piekrišanu.

Ta nav laba zīme, Skofīlds domāja, traukdamies cauri mākoņiem Aloiza Naita "Melnajā krauklī".

Tātad briti zināja, kas notiek…

Kundūzas lidlaukā IG-88 vīri sadalījās divās apakšgrupās. Viena iekāpa lidmašīnā un devās Londonas virzienā, otra ar citu lidmašīnu devās uz Francijas ziemeļrietumu piekrasti.

Gaisa kuģis, kas lidoja uz Londonu - spīdīga Gulfstream IV uzlabota reaktīvā lidmašīna - strauji atrāvās no otra lid- aparāta, dārdošas Britu gaisa karaspēku kravas lidmašīnas C-13U/ Hercules.

Patlaban Bruņinieka Suhoj, pilnībā apgādāts ar neredzamības tehnoloģijas iespējām, lidoja tieši aiz apvāršņa, paralēli Larkema lidmašīnām.

-             Tā ir Dēmona parastā taktika, - teica Bruņinieks. - Viņš sadala savus vīrus piegādātāju grupa un trieciengrupā. Dēmons ar trieciengrupu likvidē nākamo mērķi, kamēr piegādes grupa nogādā galvas salīdzināšanai.

-               Izskatās, ka trieciengrupā dodas uz Londonu, - Sko- filds sacīja. - Viņi brauc pēc Rozentāla.

-     Iespējams, - Bruņinieks atteica. - Ko jūs gribat darīt?

Skofīlds nespeja domāt ne par ko citu kā par Gantu, kas

sēdēja Hercules.

-     Es gribu to lidmašīnu, - viņš atbildēja.

Bruņinieks pabakstīja dažus taustiņus datora tastatūrā.

-     Viss kārtībā, esmu piekļuvis viņu lidojuma informācijas datoram. Paredzēts, ka Hercules maršruta vidū pēc deviņdesmit minūtēm virs Turcijas rietumdaļas gaisā papildinās degvielas krājumus.

-    No kurienes izlido lidmašīna ar cisternu? - jautāja Skofīlds.

-     Plānots, ka tieši pēc četrdesmit piecām minūtēm gaisa tankkuģis VC-10 pacelsies no britu Akrotiri gaisa karaspēku bāzes Kiprā.

-    Skaidrs, - Skofīlds teica. - Grāmata un Mamma, Rufuss jūs nogādās Londonā. Uzmeklējiet Benjamiņu Rozentālu, pirms viņu atradusi Larkema trieciengrupā.

-     Bet ko iesāksi tu? - Mamma jautāja.

-    Mēs ar kapteini Naitu izkāpjam Kipra.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm britu "lidmašīna-lidma- šina" tipa degvielas papildinašanas laineris Vickers VC-10 pacēlās gaisā no skrejceļa Kiprā.

Lidmašīnas četru viru apkalpei nezinot, tās pakaļgala kravas nišā atradās Šeins Skofīlds un Aloizs Naits, kurus Rufuss bija paslepus nogādājis uz sēkļa četrarpus kilometru at- talumā.

Savukārt Rufuss, Mamma un Grāmata nekavējoties bija traukušies prom ar "Melno kraukli", uzņemot kursu uz Londonu.

Drīz vien VC-10 drāzās cauri Turcijas gaisa telpai, atvirzot sānis li AI Hercules, kas lidoja no Afganistānas.

Degvielas vedejs aizlidoja Hercules priekša un pacēlās nedaudz augstāk par to. Tad tas no pakaļgala izstiepa lejup garu degvielas šļūteni - baļķi. Šis baļķis bija aptuveni septiņdesmit metru garš, un tā uzgalis bija riņķveida peldošais tērauda enkurs, kas galu galā piestiprinājās pie lidmašīnas, kura uzņēma degvielu.

Baļķis, kuru kontrolēja viens vienīgs operators jeb baļķu zēns, kas gulēja uz vēdera iestiklotā nodalījumā degvielas vedēja pakaļgalā, ieslīpi virzījās Hercules pieņemšanas zondes virzienā.

Hercules pieņemšanas zonde - faktiski tā bija vienkārši horizontāla caurule - bija novietota tieši virs kravas lidmašīnas pilota kabīnes iluminatoriem.

Gaisa baleta izrāde risinājās nevainojami.

Degvielas vedēja operators izstiepa šļūteni, virzīja to uz vajadzīgo vietu, un tieši tajā bridi zemāk aiz muguras lidojošais Hercules ar pieņemšanas zondi pieslēdzās peldošajam enkuram baļķa galā, un starp abām lidmašīnām lidojuma gaita sāka plūst degviela.

šis darbības gaita Bruņinieks sāka pielādēt savu H&K pistoli ar vairākām savāda izskata deviņu milimetru patronām. Katrai lodei visapkārt bija uzzīmēta oranža josla.

-    Vēršu sprūdi, - viņš teica Skofīldam. - Delta viru labākie draugi. Gāzes iedarbības deviņu milimetru lodes. Labākas neka iedobuma lodes. Tās trāpa mērķī un tad uzsprāgst.

-    Cik stipri?

-    Pietiekami stipri, lai cilvēku pārcirstu uz pusēm. Vai kādu vēlaties?

-     Ne, paldies!

-     Tad lai stāv šeit. - Bruņinieks ielika dažas oranžās lodes Skofīlda tērpa kabatā. - Noderēs, kad uzskatīsiet par vajadzīgu.

Skofīlds pamāja ar galvu uz Bruņinieka vesti ar dažādām īpatnējām ietaisēm, - poniju pudeli, miniatūru lodlampu, alpīnista āķiem. Tur bija pat ļoti maza, tabakmakam līdzīga saritināma soma, kuru Skofīlds pazina.

-    Vai tā ir līķu soma? - viņš jautāja.

-    Jā gan. Mārkova trešais modelis, - Bruņinieks atbildēja. - Par to jāpateicas padomēm. Neviens nav izgatavojis neko labāku.

Skofīlds pamāja ar galvu. Markova trešais modelis bija ķīmiska līķu soma. Ar dubultstipro rāvējslēdzēju un daudziem komponentiem klātam neilona sieniņām tā varēja drošībā saglabāt līķi, kas inficēts ar ļaunākajām sērgām: mēri, ķīmiskajiem ieročiem, pat pārkarsētiem radioaktīvajiem atkritumiem. Krievi daudz šādu somu bija izmantojuši Černobiļā.

Tomēr visvairāk Skofildu ieintriģēja alpīnistu āķi. Viņš varēja saprast to, ka cilvēku mednieks sev līdzi nēsā portatīvu līķu somu, taču kādam nolūkam bija āķi?

Alpīnistu āķi ir mazas, atsperīgām dārznieka šķērēm līdzīgas ierīces, ko klinšu kāpēji iespiež niecīgās plaisās. Āķis atlec vaļā ar tādu spēku, pats izplešoties pret plaisas sienām, ka alpīnisti var pie tā piestiprināt virves un noturēt sava ķermeņa svaru. Skofīlds brīnījās, kādam nolūkam tos varētu izmantot cilvēku mednieks.

-    jautājums, - viņš teica. - Kam izmantojat alpīnistu āķus?

Bruņinieks nevērīgi paraustīja plecus.

-     Lai pārrāptos pāri sienām. Lai kāptu augšā uz ēkas.

-     Vai vēl kādos gadījumos? - Skofīlds apjautājās. Varbūt, piemēram, spīdzināšanām.

Bruņinieks palūkojās uz. Skofīldu.

-    Tos tik tiešam var… citādi izmantot.

Kad degvielas iepildīšana tikpat kā bija beigusies, Skofīlds un Bruņinieks pielēca kājās.

-    Jūs savāksiet baļķa zēnu, - Bruņinieks sacīja, izraudams deviņu milimetru kalibra pistoli. - līs tikšu galā ar apkalpi kabīnē.

-    Skaidrs, - teica Skofīlds, tad ātri piebilda: - Bruņiniek! Jūs šajā lidmašīnā varat darīt, ko vēlaties, taču ka būtu ar spēka lietošanu bez letāla iznākuma?

-    Kāpēc tā?

-    Šī apkalpe neko nav nodarījusi.

Bruņinieks saviebās.

-    Ak tā! Lai notiek…

-     Paldies!

Un viņi devās uz priekšu.

Kravas lidmašīna C-130 ar piecpadsmit savienotiem kabīnes iluminatoriem tās pilotiem nodrošināja lielisku redzamību, un tieši tagad divi britu Hercules lidotāji augšā varēja redzēt putnam līdzīgo VC-ĪO pakaļgalu un garo, nokareno degvielas šļūteni stiepjamies ārā no tās kā asti un savienojamies ar pieņemšanas zondi tieši virs viņu kabīnes.

Viņi šādu degvielas krājumu papildināšanu gaisā jau bija veikuši simtiem reižu. Kad abas lidmašīnas ir savienojušās, piloti ieslēdz autopilota režīmu un ir vairāk nodarbināti ar degvielas sūknēšanas skaitliskajiem datiem, neka apbrīnojama skata vērošanu pa iluminatoru.

Tieši tāpēc viņi neievēroja, ka divdesmit divas minūtes ilgajā degvielas pārsūknēšanas procesā pa degvielas šļūteni gluži ka navi izaicinošs kaskadieris švīkstēdams nolaižas kāds melnā ģērbies stāvs, un viņu kabīnes iluminators sasprāga no viņa ieroča raidītās uguns.

NODAĻA

Šis skats patiešām bija iespaidīgs.

Divas gigantiskas lidmašīnas lido pari seštūkstoš metru augstumā, tās savieno gara degvielas šļūtene…

…Un sīciņa, cilvēkam līdzīga figūra aizslīd pa šļūteni lejup, it kā tas butu pie troses piekarināts trīsis, karājoties pie tās ar vienu roku, brīvajā rokā turot H&K pistoli un šaujot pa lidmašīnas Hercules pilota kabīni!

Abi Hercules piloti noplaka pie grīdas zem plīstošo stiklu krusas.

Kabīne iebrāzās vējš. Taču lidmašīna, kuru vadīja autopilots, saglabāja stabilu stāvokli.

Savukārt Aloīzs Naits - Bruņinieks - neiedomājamā ātrumā noslīdēja lejup pa degvielas šļūteni, karādamies drošības josta, kuru viņš bija piestiprinājis ap šļūteni. Viņa seju sedza augstlidojuma elpošanas maska, pie muguras bija piesiets sevišķi kompaktais MC.-4/7 uzbrukuma izpletnis.

Tā kā Hercules pieņemšanas zonde atradās tieši virs pilota kabīnes, Bruņinieka slīdēšana beidzās ar iztriekšanos tieši cauri izdauzītajiem lidmašīnas iluminatoriem un piezemē- šanos tās vēju pārņemtajā kabīnē.

Viņš ieslēdza sava raidītāja mikrofonu.

- Viss kārtībā, Putnubiedēkli! Dodieties šurp!

Pēc dažām sekundēm no degvielas vedējas lidmašīnas parādījās otrs cilvēka apveids - arī elpošanas maskā, ar mazu uzbrukuma izpletni un metās lejup no tās, turēdamies pie degvielas šļūtenes, un tad nozuda aiz Hercules sašķaidītajiem iluminatoriem.

Kad no pilotu kabmes atskanēja drausmīgs blīkšķis, kam sekoja strauji ieplūstoša gaisa auri, visi Hercules kravas tilpne sēdošie pagriezās; tie bija astoņi melnos tērpos ģērbušies desantnieki, divi vīrieši uzvalkos un divi gūstekņi.

Astoņi desantnieki bija IG-88 piegādes grupas dalībnieki. Divu uzvalkos tērpušos vīru vārdus neviens nezināja, taču viņiem bija Ml-6 dienesta nozīmes: britu izlūkdienests.

Bet divi gūstekņi bija leitnante Elizabete Ganta - Lapsa - un ģenerālis Ronsons H. Veicmens, abi no Savienoto Valstu jūras kājnieku korpusa, un abus Deimona Larkema spēki bija sagūstījuši Afganistānā.

Tieši pirms lidojuma laikā sāktā iebrukuma gaisa kuģī Ganta bija atguvusi samaņu un secināja, ka sēž plašā Hercules kravas nodalījumā un viņas rokas ar vadu sasietas aiz muguras.

Paris metru tālāk atradās Ronsons Veicmens - viens no augslakajiem visa ASV jūras kājnieku korpusa virsniekiem. Viņš gulēja uz muguras, piesiets uz kāda kravas tilpnē novietota Humvee motora pārsega, ar plaši izplestām rokām, it kā būtu horizontāli sists krustā, un viņa rokas ar diviem atsevišķiem rokudzelžiem bija piestiprinātas pie automašīnas abiem sānu spoguļiem.

Veicmena formastērpa labā piedurkne bija atrauta, un gumijas žņaugs bija cieši apsiets ap viņa atsegto roku.

Ģenerālim pie sāniem atradās divi vīri no MI-6. Ganta bija pamodusies tieši tad, kad augumā mazākais no Veicmena rokas izņēma zemādas adatu.

-    Lai paiet paris minūšu, - viņš sacīja.

Ģenerālis pacēla galvu, viņa acis bija blāvas.

-    Sveiks, ģenerāli Veicmen! - garākais izlūkdienesta darbinieks pasmaidīja. - Narkotiskā viela, kuras iedarbību jūs tagad izjūtat, ir pazīstama kā EA-617. Esmu pārliecināts, ka tāda ranga cilvēks kā jūs par to esat dzirdējis. Tas ir nervu disinhibitors - narkotiska viela, kas palēnina neiroraidītāja GABA atbrīvošanu jusu smadzenēs, mazliet atvieglos patiesu atbilžu sniegšanu uz mūsu jautājumiem.

-    Ko? - Veicmens palūkojās uz savu roku. - 677? Ne…

No piesardzīga attāluma šo ainu vēroja IG-88 cilvēku mednieku komanda. To vadīja slaidais un pārsteidzoši izskatīgais karavīrs, kuru Ganta bija redzējusi Afganistānas alās. Viņa bija dzirdējusi, ka citi IG-88 viri viņu dēvē par Kovboju.

-     Labi, ģenerāl, - garākais virs no Ml-6 teica. - Universālais atbruņošanas kods. Kāds tas ir?

Veicmens sarauca pieri, stipri samiegdams acis, it kā viņa smadzenes mēģinātu pretoties patiesības narkotikas iedarbībai.

-     Es… Es nezinu nekādu šādu kodu, - viņš bez. pārliecības sacīja.

-    Zināt gan, ģenerāli. Savienoto Valstu universālo atbruņošanas kodu. Kodu, kas ir pārāks par ikvienu un visām drošības sistēmām Savienoto Valstu bruņotajos spēkos. Jūs par- raudzījāt tā sākumu ASV slepenajā militārajā projektā ar nosaukumu "Kormorana projekts". Mēs zinām par "Kormo- ranu", ģenerāl. Taču mēs nezinām kodu, un mums ir vajadzīgs šis kods. Kāds tas ir?

Ganta bija satriekta.

Viņa bija dzirdējusi baumas par universālo atbruņošanas kodu. Leģendas būtība bija tāda, ka ir ciparu kods, kas pārvar visas ASV militārās drošības sistēmas.

Veicmens mirkšķināja acis, cīnīdamies ar narkotisko vielu.

-    Tas… tas nemaz… nepastāv…

-     Nē, ģenerāli, - garais virs teica. - Tas pastāv gan, un ASV militārajā elitē jūs esat viens no pieciem cilvēkiem, kas to zina. Iespējams, man bus jāpalielina doza.

Viņš izvilka vēl vienu šļirci un iedūra to Veicmena neaizsargātajā rokā.

-     Nē… - Veicmens iestenējās.

Serums EA-617 tika ievadits viņa rokā.

Tas notika tieši tajā bridi, kad no Bruņinieka šaujamieroča ugunskrusas saspraga kabīnes iluminatoru stikli.

NODAĻA

Skofīlds ielēca Hercules kabīnē, piezemēdamies līdzās Bruņiniekam.

-     Vai tagad es drīkstu lietot spēku ar letālām sekām? - Bruņinieks iesaucās.

-     Esiet mans viesis!

Bruņinieks norādīja uz kabīnes panelī redzamo televizora monitoru - tas rādīja stāva leņķa skalu no Hercules pakaļējās kravas telpas.

Skofīlds redzēja apmēram divpadsmit lielas koka redeļu kastes pie kabīnes pakāpieniem, vienu automašīnu Humvee, uz kuras motora pārsega krusteniski bija piesiets Veicmens, astoņus sliktos puišus melnās kaujas formās, divus sliktos puišus uzvalkos un uz grīdas, piespiedušos kravas telpas sienai, pa kreisi no Humvee, ar aizmugurē sasietām rokām viņš ieraudzīja…

…Libiju Gantu.

-    Pārāk daudzi, lai viņus pieveiktu ar šaujamajiem, - teica Skofīlds.

-    Saprotu, - sacīja Bruņinieks. - Tātad šaujamieročus no vienādojuma mēs izņemsim.

Viņš izvilka no patronsomas divas mazas granātas - nelielus rokas lādiņus bāli dzeltenā krāsā.

-     Kas tie… - jautāja Skofīlds.

-     Britu AC-2 lādiņi. Lipīgo atkritumu granātas.

-    Granātas pret šaujamieročiem, - Skofīlds, pamādams ar galvu, teica. - Skaisti.

Britu S/4S, pretterorisma operāciju lietpratēji, AC-2 bija izstrādājuši operācijām pret bruņotiem ķīlnieku sagrābējiem. Būtībā tās bija parastās gaismas un trokšņa granātas, taču apgādātas ar ļoti specifisku papildu iezīmi.

- Esat gatavs? Tikai atcerieties, ka jūsu rīcībā ir viens šāviens, pirms jūsu ierocis iesprūst, - Bruņinieks sacīja. - Nu labi, tūlīt sašūposim šo midzeni!

Šajā mirklī viņš atrāva pilota kabīnes durvis un iesvieda abus AC-2 lādiņus kravas tilpnē aiz tām.

Divas bāli dzeltenās granātas ielidoja šajā telpā, palekda- mās uz koka kravas kastēm, pirms nokrita uz grīdas blakus Humvee automobilim, un…

Švīkt-bum!

Vispirms atskanēja parastais sprādziena troksnis - apžilbinošiem baltas gaismas uzliesmojumiem sekoja apdulīinā- šanai un dezorientēšanai domāti rībieni, kas plēsa bungādiņas.

Bet tad iedarbojās granātas AC-2 papildu īpatnība.

Abām granātām eksplodējot, tās izdalīja mirdzošu sīku, pelekbaltu daļiņu lietu, kas pajuka uz visām pusēm, piepildot noslēgto kravas telpu.

Šīs miniatūrās daļiņas izskatījās kā konfeti, un izklīdušas tās bezgalīgi mazas peldēja gaisā, pār telpu veidojot pelekbaltu plīvuru. Izskatījās, ka tikko butu sakratīta stikla lode ietverta ziemas ainava.

Taču tas nebija konfeti.

Tās bija īpašas lipīgas daļiņas - šķiedrains savienojums, kas lipa klāt visam.

Pilota kabīnes durvis atsprāga vaļā, un Bruņinieks ar Sko- fīldu iebruka kravas telpa.

Tuvākais IG-88 desantnieks tvēra pēc šautenes, taču pierē saņēma zibenīgu bultu - par to parūpējās miniatūrs stops, kas bija piestiprināts pie Bruņinieka labā apakšdelma aizsarga-

Otrs tuvākais vīrs arī strauji pagriežas un - švīkt! - no Bruņinieka kreisās rokās stopa saņēma bultu tieši aci.

Faktiski tikai trešajam IG-88 desantniekam izdevās nospiest savas Colt triecienšautenes mēlīti.

Tas izšāva - vienu reizi. Tikai vienu lodi. lād tas iestrēga.

Tas bija salīmēts. Lipīgās daļiņas no Bruņinieka granātām bija iekļuvušas tā stobra, resiverā, visās kustīgajās daļās, padarot to nelietojamu.

Skofīlds šo viru nokautēja ar sava speciālā āķa grūdienu.

lāču otrs IG-88 desantnieks ātri attapās, un dažās sekundēs koka redeļu kravas kastēs viņiem aiz muguras iecirtās divi Warlock medību naži.

Bruņinieks atbildēja, no savas universālās vestes izraudams vienu no draudīgaka paskata ieročiem, kādu Skofīlds jebkad bija redzējis: šurikenu - nindzju metamo zvaigznīti ar četriem asmeņiem. Tā bija Skofīlda plaukstas lielumā - četri draudīgi izliekti asmeņi, kas izplešas no centrālās ass.

Bruņinieks prasmīgi mela šo zvaigznīti, un tā svilpdama burtiski šķēla gaisu un - šņik! šņik! - un pārgrieza kaklu diviem līdzās stāvošiem IG-88 desantniekiem.

Pieci neskaitās, domāja Skofīlds, jānovāc vel trīs plus abi puiši uzvalkos…

Bet tad negaidīti viņu satvēra kāda roka…

…Apdullinoši ciešā tvērienā…

…Un Skofīldu atsvieda atpakaļ kabīnes durvju virzienā.

Viņš smagi nogāzās uz grīdas un, paskatījies uz augšu, ieraudzīja savā virzienā soļojam milzīgu IG-88 karavīru. Puisis no IG-88 bija liels - vismaz divus metrus garš melnādainais ar izspīlētiem bicepsiem. Viņa seja pauda patiesas dusmas.

-    Pie velna, ko tu te atļaujies darīt? - melnais milzu puisis noprasīja.

Taču Skofīlds jau atkal kustējās - ātri pielēcis kājās, viņš ar sava āķa resno galu 110 visa speķa iesita karavīram pa žokli.

Sitiens aizskāra vārīgā vietā.

Bet lielais vīrietis pat nesaviebās.

-    Oho! - Skofīlds noteica.

Milzīgais karavīrs iebelza Skofīldam ar dūri, liekot viņam kā lupatu lellei ielidot atpakaļ vēju caurpustajā pilotu kabīnē. Skofīlds atsitās pret kontrolpaneli.

Pēc tam lielais, melnais karavīrs viņu viegli pacēla un noteica:

- Pa šito logu tu ienāci iekšā. Pa šito logu tu iziesi ārā.

Un, ne aci nepamirkšķinot, gigantiskais desantnieks izsvieda Seinu Skofildu ārā pa izsistajiem Hercules pilota kabīnes logiem skaidrā debesu plašumā.

NODAĻA

Lipīgo daļiņu piepildītajā kravas telpā Aloizs Naits, uzbrukdams triecienā, mezdams zvaigznītes ar četriem asmeņiem, apgriezās, lai palūkotos, kas notiek ar Skofīldu…

…Un šajā bridi ieraudzīja, ka viņu met ārā pa pilota kabīnes iluminatoru.

-     Pie joda! - Bruņinieks noelsās. Tāpat kā viņam pašam, arī Skofīldam bija izpletnis, tātad viss būs kārtībā, taču viņa negaidītā nozušana nekādi nevarēja veicināt šīs kaujas vēlamo iznākumu.

Bruņinieks noregulēja raidītāja mikrofonu.

-    Skofīld! Vai viss kārtībā?

Vēja brāzmas apgrūtināta balss viņam atbildēja:

-    Es vēl esmu dzīvs!

Skatoties no malas, Hercules vēl aizvien nepārtraukti kursēja seštūkstoš metru augstumā, joprojām lidojot aiz degvielas uzpildītaja VC-10 un zemāk par to… tikai tagad pie lidmašīnas priekšgala konusa karājās sīciņa cilvēka figūra.

Skofīlds pieķērās pie ātrā Hercules priekšgala, seštūkstoš metru augstumā virs pasaules viņa ķermenim saduroties ar asa vēja pretestību, taču īpašais āķis, kas tagad bija magnētiski piestiprināts pie kravas lidmašīnas priekšgala, viņu noturēja.

Viņa lielais, melnais uzbrucējs - šā IG-88 grupas vīra iesauka Klints bija viņam atbilstoša - stāvēja, pētoši lūkodamies ārā pa kabīnes iluminatoriem.

Tad Klints rokā pēkšņi parādījās Colt pistole, kas tika gla- bata kabīnē, tāpēc to nebija skārušas Bruņinieka granātu daļiņas.

Skofīlds bija cerējis, ka Klints, pieņēmis, ka pretinieks ir nokritis un gājis bojā, ies atkal pie citiem, dodot viņam iespēju ierāpties atpakaļ pa pilota kabīnes iluminatoriem.

Taču ne šobrīd…

Un tā Skofīlds izdarīja vienīgo, ko viņš varēja darīt.

Atāķējis Gantas āķi no savas siksnas, viņš, virzīdamies uz leju ar diviem āķiem, piestiprināja tos pie Hercules korpusa zem sevis - klik! - un jau brīvi karājās zem masivās lidmašīnas priekšgala konusa, ārpus Klints ugunslīnijas. Tagad viņš karājās no kravas lidmašīnas pavēderes seštūkstoš metru augstumā virs zemes.

Viņš ierunājās savā laringofonā:

-     Bruņiniek! Es aizvien vēl piedalos spēlē! Man tikai vajag, lai jūs atverat ārējās durvis!

Kravas telpā Bruņinieks izvairījās no lidojoša naža, savukārt uzvalkā ģērbies sliktais puisis saņēma krūtīs vienu no viņa mestajām zvaigznēm.

Viņš dzirdēja, ko sauca Skofīlds, redzēja lielo, sarkano kontrolpogu, kas atvēra lidmašīnas kravas nodalījumu, un raidīja pret to nindzju metamo ieroci.

Žvīks!

Nazis ar vairākiem asmeņiem trāpīja pa pogu, piespieda to pie konsoles, un, dobji rūkdams, Hercules pakaļgala kravas nodalījums sāka vērties vaļā.

-     Viss kartībā, kapteini! Kravas telpa ir atvērta! - Skofīlda radioaustiņās pauda Bruņinieka balss.

Skofīlds pārvietojās zem lidmašīnas, cik vien ātri varēja, manipulēdams ar diviem āķiem virs galvas, pārmaiņus tos magnetizēdams un atmagnetizēdams, un tad, iešūpodamies uz tiem kā puika koka zarā, veica astoņpadsmit metru garo ceļu zem lidmašīnas tikko atvērtā pakaļgala kravas nodalījuma virzienā.

Kravas telpā ielauzās vējš, iešaujoties pa lidmašīnas atvērto pakaļējo iekraušanas trapu un liekot lipīgajām daļiņam švīkstot virpuļot gaisā - gluži kā sniegputenim iekštelpā.

Kravas nodalījumā Bruņinieks pieslīdēja klāt Gantai.

-    Esmu šeit, lai jums palīdzētu, - viņš ātri teica, tuvinot nazi viņas sasietajām rokām…

…Tieši tajā brīdī, kad divas lielas, melnas rokas viņu satvēra un parāva atpakaļ.

Klints.

Lielais kareivis no IG-88 trieca Bruņinieku pret Humvee sāniem. No Bruņinieka rokas izlidoja nazis.

No paslēptuves automobiļa labajos sānos iznāca IG-88 komandieris Kovbojs.

-     Vina brilles! - viņš uzkliedza.

Klints metās Bruņiniekam virsū ar nežēlīgu dunku, kas pāršķēla dzelteni tonēto briļļu savienojumu un ielauza viņam degunu. Ieplaisājušās brilles nolidoja zemē, pakļaujot Bruņinieka acis dienas gaismas iedarbībai.

-     Aāā! - Bruņinieks aizmiedza acis.

Pēc vēl viena Klints raidīta gurkstoša sitiena viņš zaudēja samaņu.

-    Noliec viņu mašīnas priekšā! - teica Kovbojs, atsprādzēdams Humvee noturošās troses, un tad ielēca sēdeklī pie stūres. - Ar ceļiem pret riteņiem!

Klints izpildīja pavēli - nolika ļengano Bruņinieku tieši pretī automobiļa riteņu ceļam un pakāpas malā.

Kovbojs iedarbināja Humvee dzinēju, ieslēdza ātrumu un nospieda gāzes pedāli.

Automašīna metās uz priekšu, tieši pāri Aloiza Naita ceļgaliem.

Un Kovbojs sajuta nelielu, patīkamu grūdienu, kad lielais džips pārbrauca pāri cilvēku medniekam un atdūrās pret kādas redeļu kravas kastes sānu.

-

NODAĻA

-    Sasodīts! Pie joda! - Klints iekliedzās.

-     Kas ir? - Kovbojs viņam atkliedza.

-    Tas otrais ir atpakaļ!

Neviens no britiem nebija ievērojis, kā Skofīlds atgriezies lidmašīnā.

Ne Kovbojs, ne Klints, ne vēl vienīgais kravas telpā palikušais sliktais puisis - izdzīvojušais uzvalkā ģērbies britu izlūkdienesta virs - neko nebija pamanījuši.

To, kā viņš, pieķēries pie saviem āķiem, bija ierāpies lidmašīnā pa pakaļgala kravas trapu un iekļuvis kravas telpā aiz automobiļa.

Ne ari to, kā viņš lavījās pa grīdu uz priekšu Humvee labajos sānos un izdrāzās tam priekšā, nostumdams Aloizu Naitu no tā riteņiem un vienlaikus noraujot pie zemes ātrumu uzņēmušās mašīnas priekšā atlikušo IG-88 desantnieku, kuram automobilis ar atsitienu pārripoja pāri.

Skofīlds ar Bruņinieku nokrita pret kravas telpas sānsie- nu tieši blakus Gantai.

Bruņinieks aizlika rokas priekšā acīm. Skofīlds pat neat- vilka elpu.

Viņš pārgrieza Gantas roku apsējus un iedeva viņai nazi.

-     Sveika, mazā! Afganistānā man tevis pietrūka. Pasteidzies, palīdzi man atbrīvot ģenerāli!

Ģenerālis Veicmens vēl aizvien bija piesiets pie Humvee motora pārsega, un viņa rokas ar rokudzelžiem bija pieķēdētas pie mašīnas spoguļiem.

Ganta no sabrauktā IG-88 vīra kabatām izvilka atslēgu komplektu un atrada rokudzelžu atslēgu.

Pa to laiku Skofīlds piecēlās - tieši tad, kad pa Humvee šofera puses durvīm viņam līdzas parādījās Kovbojs. Atrazdamies pie mašīnas pakaļgala, Skofīlds bija redzējis, kā šis britu izlūkdienesta puisis izvelk koka redeļu kastē iedūrušos nazi.

No sliktā puiša bija jāuztaisa kotlete.

Skofīlds izstiepa rokas uz. abām pusēm, vienlaikus paceldams abus āķus. Lipīgo daļiņu piepildītajā kravas telpas vide viņam bija iespēja no katra izšaut tikai vienreiz.

Viņš izšāva.

Pirmais šāviens Kovbojam netrāpīja - bet tas arī nebija viņam domāts. Šāviens trāpīja mašīnas durvīs, kuras Kovboja vera vaļā. No tik tuva atstatuma āķis nobūkšķēja pret bruņotajām durvīm, aizcērtot tās un atgrūžot Kovboju atpakaļ mašīnā.

Otrs āķis trāpīja tieši krūtis uzvalka ģērbtajam vīram no izlūkdienesta. Viņš saliecās uz pusēm ar lauztam ribām un iegāzās koka redeļu kastē aiz muguras.

Savukārt Ganta bija aizņemta ar ģenerāļa Veicmena labās rokas atsvabināšanu. Rokudzelžus izdevās atdabūt vaļā.

-     Kārtībā, - viņa teica. - Otru roku. Otra pusē…

Taču automašīnāi otrā pusē stāvēja…

Klints.

Viņš tur stāvēja, izslējies virs Veicmena gulošā ķermeņa.

Skofīlds parādījās blakus Gantai un saskatījās ar Klinti.

-     Parūpējies par ģenerāli, - viņš sacīja, nenolaizdams acis no milzīgā desantnieka. - Un esi gatava rīkoties pēc mana signāla.

-     Kāda signāla?

Taču Skofīlds neatbildēja. Viņš pieplaka pie zemes un no kāda līķa izvilka divas draudīgās Bruņinieka metamās zvaigznītes. Viņpus automašīnai Klints darīja to pašu.

Tad viņi abi apgāja apkārt Humvee līdz klajai vietai, mazam laukumiņam, kas robežojās ar pakaļgala iekraušanas trapu, un palūkojās arā plašajās, zilajās debesīs aiz ta.

Kadu bridi viņi stāvēja viens otram pret - slaidais un ma- sīvais Klints un augumā mazākais, vienmērīgāk veidotais Skofīlds. Viņi abi turēja rokās divus metamos asmeņus ar četrām šķautnēm.

Un tad viņi sāka cīņu.

Nozibsnīja sudrabs, atskanēja sadūrušos nažu šķindoņa.

Klints izdarīja sitienu no pleca, Skofīlds to atvairīja. Klints cirta ar asmeni, Skofīlds to atsita.

Kamēr Skofīlds un Klints cīnījās kravas telpas pakaļgalā, Ganta atkabināja Veicmena rokudzelžus labajā pusē, atbrīvojot ģenerāli, taču atstājot rokudzelžus piestiprinātus pie sanu spoguļa. Viņa nostūma Veicmenu no automobiļa un novēla viņu uz grīdas.

Visu šo laiku ģenerālis nesakarīgi murmināja:

-     Ak dievs, šis kods… universālais kods… patiešam, patiešam las pastāv, taču to zina tikai daži cilvēki… Tas ir veidots pec matemātikas principa… un, jā gan, es ievietoju to "Kormoranā", taču tur bija… tur bija iejaukts cits projekts… "I lameleons"…

Skofīlds un Klints dejoja pa kravas telpas pakaļgalu, un viņu metamās zvaigznītes zibeņoja un šķindēja.

Viņi nonāca Humvee labaja pusē-Gantas un Veicmena virzienā -, un Skofīlds, atvairot Klints cirtienus, atmuguriski kāpdamies, nokļuva tur pirmais.

-    Ganta! - Skofīdls iesaucās. - Vai esi gatava signālam?

-     Protams! Kadam?

-    Šim te!

Un tad Skofīlds lieliskā paņēmienā satvēra Klints nākamo atvēzienu, zibenīgā ātrumā sasvērās un pagrūda Klints roku ar asmeni lejup pret mašīnas motora pārsegu, tieši pie atvērtajiem rokudzelžiem, ar kuriem tikai pirms īsa brīža bija saistīts Veicmens.

-    Aiziet!

Ganta nekavējoties reaģēja, mezdamās uz Humvee motora pārsega un aizcirzdama rokudzelžus ap Klints plaukstu, kas turēja asmeni.

Tagad Klints bija iekalts važās pie automašīnas sānu spo- guļa.

Skofīlds metas projām, lejup uz grīdas pie ģeneraļa Veicmena.

-    Ser! Vai ar jums viss kārtībā? - pieliecies tuvu klāt, viņš steigšus jautāja.

Taču ģenerālis vēl aizvien kaut ko buldurēja.

-    Ak nē… tas nebija tikai "Kormorans". Tas bija ari "I la- meleons"… ak dievs, "Kormorans" un "Hameleons" - abi kopā. Kuģi un raķetes. Viss nomaskēts. Jēzus Kristus… Taču universālais atbruņošanas kods tiek mainīts katru nedēļu. Pašlaik tas ir… sestais… ak, sestais a… a… algot… algot…

Piepeši nošalca svelpjoša skaņa. Tērauda zibsnis. Un pēkšņi ģenerāļa galva viegli nodrebēja, uz kakla parādījās sarkana līnija…

…Un tad - tieši Skofīlda acu priekšā - ģenerāļa Ronsona H. Veicmena galva atdalījās no rumpja.

Galva nogāzās uz grīdas un aizripoja līdz Veicmena kājām, kur apstājās. Pēc nociršanas cilvēka galva faktiski esot dzīva pat pusi minūtes. Veicmena seja no grīdas baisi blenza uz Skofīldu, plakstiņi isu brīdi mirkšķinājās, līdz sejas muskuļi beidzot atslaba un galva sastinga.

Skofīlds atrāva skatienu no grīdas, palūkojās uz augšu un ieraudzīja Deimona Larkema izskatīgo vietnieku Kovboju stāvam automobiļa otrā pusē un draudīgi vicinām garu ma- četi, no kuras asmens pilēja svaigas asinis.

Viņam bija plaši ieplestas asinskāras acis, un viņš strauji atvēzēja mačeti pret Skofīldu…

Tajā brīdī no aizmugures Kovboja plaukstas locītavu satvēra kāda roka un nogāza viņu uz Humvee motora pārsega, liekot mačetei izlēkt no viņa tvēriena tajā pašā laikā, kad neredzamais uzbrucējs strauji aizcirta otrus pie mašīnas piestiprinātos rokudzelžus ap Kovboja tagad atsegto roku.

Kovbojs pagriezās un ieraudzīja aiz muguras stāvam Aloizu Naitu ar jaunām dzintara nokrāsas stiklu brillēm.

-     Nebija slikti, Kovboj. Tu atcerējies manu Ahilleja papēdi.

Tad Bruņinieks satvēra mačeti un pasmaidīja, lūkodamies

uz slepkavu no IG-88.

-     Un es atceros tavējo. Tavu nespēju lidot.

Pēc tam Bruņinieks piegaja pie Humvee vadītāja durvīm, noliecās mašīnas iekšpusē un mainīja tās gaitas virzienu. Viņš pamāja Skofīldam un Gantai.

-    Paejiet nost no ceļa.

Kovbojs un Klints, abi saslēgti rokudzelžos katrs savā automobiļa sānā, skatījās uz Bruņinieku ar šausmam.

-    Palieciet sveiki, zēni!

To pateicis, Bruņinieks ar mačeti iespieda Humvee gāzes pedāli līdz grīdai.

Mašīna atrāvās no vietas, atpakaļgaitā traucoties pretī atvērtajam pakaļgala kravas trapam.

Humvee atsitas pret trapa malu, sašķiebties ar pakaļgalu pa priekšu, un Kovbojs un Klints sejā ar šausmu izteiksmi sejās izzuda no redzeslauka un nogāzās no sešu tūkstošu metru augstuma.

NODAĻA

Kad automobilis bija nozudis, Skofīlds piesteidzās pie Gantas un apskāva viņu.

Ganta, aizvērusi acis, viņam cieši piekļāvās. Cits šādas atkalredzēšanās gadījuma būtu raudājis, taču ne Ganta. Viņa izjuta šā brīža saviļņojumu, taču nebija no tiem, kas izplūst asarās.

-     Kas, velns parāvis, šeit notiek? - viņa jautāja, kad abi bija atbrīvojušies no apskāviena.

-   Tie bija cilvēku mednieki, - paskaidroja Skofīlds. - Mans vārds ir ierakstīts to cilvēku sarakstā, kuri šodien līdz dienas vidum - pēc Ņujorkas laika - ir jāiznīcina. Viņi sagrāba tevi, lai dabūtu rokā mani.

Viņš pastāstīja Gantai par Sibīrijā piedzīvoto, tad par Afganistānu, par cilvēku medniekiem, kurus tur saslapis - Exe- ciitivc Solutions, Ungāru, īpašo uzdevumu vienību - skorpioniem, un, protams, par Deimona Larkema IG-88. Viņš parādīja arī sarakstu ar naudas prēmiju objektiem.

-    Bet ko tu vari teikt par viņu? - Ganta ar galvu pamāja Bruņinieka virzienā, kad viņš nozuda pilota kabīnē, lai atvienotu lidmašīnu no degvielas vedēja. - Kas ir viņš?

-     Viņš ir mans sargeņģelis, - Skofīlds atbildēja.

No koka redeļu kastēm atskanēja sāpju pilni vaidi.

Skofīlds ar Gantu airi apgriezās… un ieraudzīja uz grīdas guļam vienu no uzvalkā ģērbtajiem britu aģentiem, kas ar rokām bija aptvēris savas salauztās ribas. Tas bija virs, kuram Skofīlds bija iesilis pa krūtīm ar āķi.

Viņi piegāja britam klat.

Virs izmisīgi sēca, klepodams asinis.

Skofīlds noliecās un viņu apskatīja.

-    Viņam ir sašķaidītas ribas. Caurdurtas plaušas. Kas viņš ir?

-     Es tikai dzirdēju daļu no sarunas. Viņš un otrs cilvēks uzvalkā pratināja ģenerāli, injicēja viņam kādu nervu sistēmu atslābinošu narkotisko vielu un pieprasīja amerikāņu universālo atbruņošanas kodu. Viņi teica, ka Veicmens esot pār- raudzijis šā koda ieviešanu kaut kādā pasākumā, kuru dēvē par "Kormorana projektu."

-    Vai tiešām? - Skofīlds jautāja. - Nervu sistēmu atslābinoša narkotika. - Viņš aplūkoja telpu un uz grīdas ieraudzīja medicīnas piederumu komplektu. No tā bija izbirušas šļirces, adatas un seruma pudelītes. Viņš paņēma vienu no šim pudelītēm un apskatīja uzlīmi. - Paskatīsimies, ka viņš pacieš pats savu medikamentu porciju.

Atgriezies no pilota kabīnes, Bruņinieks atklāja, ka uzvalkā ģērbies britu aģents ir nosēdināts pie kravas telpas sienas, viņa krekla piedurkne uzrotīta uz augšu un viņa vēnās cirkulē divi simti gramu narkotiskās vielas EA-617.

Bruņinieks pieskārās pie Skofīlda pleca.

-    Esmu mūs atvienojis no degvielas lidmašīnas, - viņš teica. - Mēs pašlaik lidojam autopilota režīmā, turoties pie kursa, kuru viņi jau bija noteikuši. Dodamies uz kādu privātu lidlauku Bretaņā, Francijā, Atlantijas okeāna piekrastē. Un tikko zvanīja Rufuss. Viņš grasās izsēdināt jūsu cilvēkus kādā pamestā lidlaukā apmēram sešdesmit kilometru no Londonas.

-    Skaidrs, - sacīja Skofīlds, domādams par to, ka Grāmata un Mamma dodas uz Mossad štāba mītni Londonā.

Tad viņš pievērsa uzmanību sagūstītajam britu aģentam.

Pēc nelieliem pūliņiem pretoties iešļircinātajai narkotikai virs drīz atklāja, ka viņu sauc Čārlzs Bītons un viņš ir britu izlūkdienesta Ml-6 darbinieks.

-    Cilvēku medības par atlīdzību. Ko jūs zināt par tām? - Skofīlds jautāja. . ^

-    Gandrīz divdesmit miljoni par galvu. Piecpadsmit galvu. Un viņi vēlas, lai šodien līdz divpadsmitiem pēc Ņujorkas laika jūs visi būtu likvidēti.

-    Kas ir viņi? Kas to visu apmaksā?

Bītons izsmējīgi nosprauslājās.

-      Viņiem ir dažādi vārdi. Bilderbergas grupa. Briseles grupa. Zvaigznes padome. Majestātiskais divpadsmitnieks. M-12. Tā ir privātrūpnieku elites grupa, kas pārvalda pasauli. Viņu ir divpadsmit. Pasaules bagātākie ļaudis, cilvēki, kuriem pieder valdības, cilvēki, kuri sagrauj ekonomikas, cilvēki, kuri dara, visu, ko vēlas…

Skofīlds, acis iepletis, atslīga pret sienu.

-     Neko teikt… - Bruņinieks sausi ieminējās.

-     Nosauciet vārdus, - sacīja Skofīlds.

-     Es nezinu viņu vārdus, - Bītons atbildēja. - Tas nav mans lauks. Mans lauks ir amerikāņu militārpersonas. Viss, ko es zinu, ir tas, ka Majestātiskais divpadsmitnieks pastāv un ka tas finansē šis cilvēku medības par atlīdzību.

-    Skaidrs. Vai jūs zināt, ko viņi cer panākt ar šīm medībām?

-    Nē, - Bītons sacīja. - Mans uzdevums bija iegūt no Veicmena universālo atbruņošanas kodu un pēc tam ģenerāli nodot cilvēku medniekam Larkemam. Izmantot situāciju, ka noris šādas medības. Es nezinu neko par pašām medībām vai iemesliem, kāpēc Majestātiskais divpadsmitnieks tās sarikojis.

-     Tad kurš no Ml-6 to zina?

-    Alekss Kristijs. Viņš ir mūsu slepenais aģents. Viņš zina visu par Majestātisko divpadsmitnieku, un viņam acīmredzot nav noslēpums šis cilvēku medības par atlīdzību. Taču problēma ir tāda, ka Ml-6 vairs nezina, kur Kristijs atrodas. Viņš pazuda pirms divām dienām.

Kristijs.

Skofīlds atcerējās, ka šo vārdu redzējis sarakstā.

2. KRISTIJS Alekss P. APV. KAR. MI-6

-     lāču šis puisis Kristijs noteikti ir izgāzies savu leģendu, - viņš teica, - jo Majestātiskais divpadsmitnieks arī viņu ir ierakstījis savā sarakstā. - Viņš mēģināja pieiet no citas puses.

- Kas ir šie "Kormorana" un "Hameleona" projekti, par kuriem jus pratinājāt Veicmenu?

Bītons saviebas no sāpēm, aizvien vēl cenzdamies pretoties narkotiskajai vielai.

-     "Kormorans" ir ASV jūras kara flotes projekts. Gaužām drūms. Otrā pasaules kara laikā Vācijas jūras kara flote nomaskēja vairākus savus karakuģus par tirdzniecības preču kuģiem. Vienu no tiem sauca Kormoran. Mēs uzskatam, ka ASV jūras kara flote dara to pašu, taču modernā mērogā - būvē karakuģus, kas spēj palaist starpkontinentālās ballistiskas raķetes, tikai šie karakuģi pec tādiem neizskatās. Tie ir nomaskēti par supertankkuģiem un konteineru kuģiem.

-     Mja, - Ganta nočukstēja.

-    Skaidrs. Tas ir par "Kormoranu", - Skofīlds teica. - Kas sakāms par "Hameleona projektu"?

-    Par to es neko nezinu.

-    Vai esat pārliecināts?

Bītons iekunkstējās.

-     Mēs zinām, ka tas ir saistīts ar "Kormoranu", un mēs zinām, ka tas ir svarīgs - tam piešķirta augstāka ASV slepenības pakape. Taču pašlaik mēs precīzi nezinām, ar ko ir saistīts "Hameleons".

Skofīlds sarauca pieri un domāja.

Tas bija gluži kā milzu saliekamais attēls, gabals pie gabala, līdz lēnam parādās zīmējums. Viņa rīcībā bija atsevišķi fragmenti, taču ne viss attēls. Pagaidām.

-    Tātad kurš to zina, Bītona kungs? - Viņš jautāja. - No kā Ml-6 ir ieguvusi šo sevišķi slepeno ASV informāciju?

-     No Mossad, - Bītons izdvesa. - Viņiem ir kantoris Kanā- riju dokos Londonā. Mums pirms mēneša pāris nedēļu izdevās to noklausīties. Ticiet man, Mossad zina visu. Viņi zina par Majestātisko divpadsmitnieku. Viņi zina par "Kormoranu" un "1 lameleonu". Viņi zina visus vārdus šajā sarakstā un to, kāpēc šie vārdi tajā ierakstīti. Un viņi zina vēl kaut ko.

-     Kas tas ir? - Skofīlds jautāja.

-     Mossad zina Majestātiskā divpadsmitnieka 26. oktobra rīcības plānu.

karaļa tornis

1KANĀRIJU DOKI, LONDONA

karaļa tornis kanāriju doki, londona 26. oktobris, 12:00 pec vieteja laika

(13:00 francijā; 7:00 pēc asv austrumu joslas laika)

Grāmata un Mamma ātrā stiklotā liftā brauca augšup pa četrdesmit stāvu Karaļa torņa ārējo sānu.

Zem viņiem brūna aizvijās Temza. Vecā Londona atkāpās līdz apvārsnim, to aizsedza lietus.

Kanāriju doku rajons krasi atšķīrās no pārējās Londonas - tas bija rosīgs, ārkārtīgi tīrs tērauda un stikla ēku darījumu rajons, kas dižojās ar debesskrāpjiem, sakoptiem parkiem un ne vairāk, ne mazāk kā ar augstāko Lielbritānijas celtni - grandiozo Karaļa torni. Lielāko Londonas daļu veidoja apvītuši XIX gadsimta Viktorijas laika arhitektūra, turpretī Kanāriju doki bija XXI gadsimta futūrisma kristālstruktūras citadele.

Grāmata un Mamma pacēlās augstu pelēkajās Londonas debesīs. Četri citi stikla lifti transportēja cilvēkus augšup un lejup gar Karaļa torņa sānu. Vienādās stikla kastes steidza viņiem garām abos virzienos.

Grāmata un Mamma bija civilapģērbā - zamšādas žaketēs, puszābakos, zilos rupja kokvilnas auduma džinsos un svīteros ar augstu apkakli, kas aizsedza viņu laringofonus. Abiem mugurpusē aiz džinsiem bija aizsprausti četrdesmit piecu milimetru Colt.

Liftā viņiem pretī stāvēja kāds jauniņa ierēdne Prada kostīmā, ļoti maza salīdzinājumā ar platiem pleciem apveltīto un gludi skūto Mammu viņai līdzās.

Mamma, dziļi ievilkusi elpu, viegli uzsita meitenei pa plecu.

-    Man patiešām patik jūsu smaržas. Kas tās ir?

-    Issey Mii/aku, - meitene atbildēja.

-     Būs jānopērk kāds flakoniņš. - Mamma pasmaidīja.

Viņas bija jauki parunājušās.

Pēc ielidošanas britu gaisa telpā, aktivizējot neredzamās lidmašīnas tehnoloģiju, Rufuss viņus bija aizvedis uz kādu pamestu lidlauku. No turienes viņi tālāk devās ar nolīgtu helikopteru, kuru pilotēja sens Rufusa draugs. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš nogādāja abus Kanāriju doku komerciālo helikopteru nolaišanās laukumā.

Ping!

Viņu lifts apstājās 38. stāvā. Grāmata un Mamma izkāpa ietilpigā juridiskās firmas Goldman, Marcus & Mcyer uzgai- dāmajā zonā. Šī firma aizņēma torņa augšdaļu - 38., 39. un 40. stāvu.

Tā patiešām izskatījās pēc lielas pilsētas advokātu firmas uzgaidāmās zonas - eleganta, plaša, ar lielisku skatu. Un gadījuma rakstura apmeklētājam Goldman, Marcus & Meyer nodrošināja pilnu juridisko pakalpojumu kompleksu.

Vienīgi tā nebija tikai juridiska firma.

Starp daudzajiem kabinetiem, sanāksmju istabām un atvērtām darba joslām Goldman, Marcus & Meyer telpās bija trīs kabineti 39. stāvā, kuros visiem firmas juristiem ieeja bija aizliegta. Šis istabas bija domātas tikai un vienīgi vispārzināma Izraēlas slepenā dienesta Mossad vajadzībām.

Mossad.

Visnesaudzīgākais izlūkdienests pasaulē, kurš sargā vēsturē visvairāk apdraudētāko valsti - Izraēlu.

Nevienai citai zemei nav nācies piedzīvot tik pastāvīgus terorisma draudus. Neviena cita valsts nav bijusi apjozta ar tik daudziem klaji naidīgiem kaimiņiem - Sīriju, P.ģipti, Jordāniju, Libānu, nemaz nerunājot par palestīniešu autonomiju pašas Izraēlas robežās. Neviena cita valsts nav pieredzējusi, ka starptautiskā tālrāde translē tās vienpadsmit olimpiskās izlases dalībnieku noslepkavošanu.

Kā gan Izraēla ar to visu tiek galā?

Vienkārši. Tā pirmā uzzina par draudiem no ārzemēm.

Izlūkdienestam Mossad visur ir savi cilvēki. Tas par starptautiskajiem saviļņojumiem uzzina pats pirmais un rīkojas saskaņā ar nesatricināmu politiku - Izraēla pirmajā vietā līdz pēdējam bridim, vienmēr.

1960. gads. Nacistiska kara noziedznieka Ādolfa Eihma- na nolaupīšana Argentīna.

1967. gads. Brīdinājuma triecieni pa Ēģiptes aviācijas bāzēm Sešu dienu kara laikā.

1997. gada 31. augusts. Mossad aģents atradās Parīzes viesnīcas Ritz bāra vakarā, kad gāja bojā princese Diāna. Viņš izsekoja Anrī Polu, Diānas šoferi.

Runā, ka Mossad laikus zinājis par 11. septembra uzbrukumiem Amerikā - un amerikāņus par tiem nav brīdinājis. Iemesls - Izraēlai bija nepieciešams, lai ASV sāktu karu pret islāmistu terorismu.

Clobālaja izlūkdienestu kopienā ir viens zelta likums - Mossad vienmēr ir lietas kursā.

-    Vai varu jums palīdzēt? - reģistratore, laipni smaidīdama, jautāja.

-    Ja, - Grāmata teica. - Lūdzu, mēs vēlētos runāt ar Ben- jaminu Rozentālu.

-     Baidos, ka šeit neviena ar tādu vārdu nav.

Grāmata velti netērēja laiku.

-     Tādā gadījumā paaiciniet firmas padomes priekšsēdētāju un pasakiet viņam, ka seržanti Railijs un Ņūmena ir ieradušies, lai tiktos ar majoru Rozentālu. Pasakiet viņam, ka mēs šeit atrodamies Savienoto Valstu jūras kājnieku korpusa kapteiņa Seina Skofīlda uzdevumā.

-     Man ļoti žēl, ser, taču…

lajā brīdī gluži ka pec burvju mājiena iezvanījās reģistratores tālrunis, un pēc īsas sačukstēšanās ar zvanītāju viņa sacīja:

-     Priekšsēdētājs kadu nosūtīs lejā jums pakaļ.

Pēc brīža atvērās kādas iekšējās durvis un parādījās drukns vīrietis uzvalkā. Grāmata un Mamma ievēroja, ka viņa žaketei redzams mašīnpistoles Uzi lieluma izvirzījums…

Pirtg!

Atbrauca lifts.

Ping!

Tad vēl viens.

Grāmata sarauca pieri.

Abu liftu durvis atvērās…

…Un klat bija Deimons Larkems un viņa desmit viru IG-88 trieciengrupā.

- Pie velna! - Grāmata noteica.

Viņi steidzās ārā no liftiem, ģērbušies savos ogļmelnajos formas tērpos, zibsnīdami progresīvas tehnoloģijas MetalStorm šaujamieročus.

Grāmata un Mamma parlēca pāri reģistratūras galdam tieši tad, kad visu telpu ap viņiem sāka apšaudīt ārkārtīgi nikna automātu uguns.

Sprostuguni nonākušais druknais virs iekšējās durvis noraustījās konvulsijās un nokrita. Reģistratore dabūja lodi pierē un tika atmesta atpakaļ.

Larkema vienība iedrāzās iekšā, bet viens vīrs aizkavējās aizmugurē, lai parūpētos par diviem civilistiem, kas bija nozuduši par reģistratūras galdu.

Viņš apgāja ap galda malu un - blīkš, blākš! - no diviem atsevišķiem ieročiem saņēma divas lodes sejā. Grāmata un Mamma ar kūpošām pistolēm pielēca kājās.

Viņi ieradušies pēc Rozentala, - Grāmata teica. - Iesim!

Šķita, ka viņi seko viesuļvētrai pa pēdām.

Grāmata ar Mammu iegāja galvenajā biroju zonā.

Nokrituši pār galdiem, tur gulēja vīrieši uzvalkos un sievietes kostīmos, un viņu ķermeņus bija sacaurumojušas asiņainas brūces.

IG-88 karavīri metās tālāk uz priekšu cauri atvērtajai biroju zonai, MetalStorm ieročiem laistoties.

Stikli saplīsa druskās. Datoru monitori uzsprāga.

Kāds drošības dienesta apsargs izvilka Uzi automātu - un tūdaļ viņu nogāza zibensātrās MetalStorm lodes.

IG-88 vīri pa skaistām, vītām iekšējām kāpnēm traucās augšup uz trīsdesmit devīto stāvu.

Grāmata ar Mammu dzinās viņiem pakaļ.

Viņi sasniedza kāpņu galu tieši brīdī, kad trīs IG-88 vienības dalībnieki atrāvās no pārējiem un iegāja nopratināšanas telpā, kur viņi tūlīt nogalināja divus augsta ranga Mossad cilvēkus un izvilka no istabas trešo - jaunu, izskatīgu vīrieti, kurš varēja būt vienīgi Rozentāls. Viņam bija nedaudz pāri trīsdesmit gadiem un olīvkrāsas āda; viņš valkāja kreklu ar vaļēju apkakli un izskatījās neticami noguris.

Grāmata un Mamma netērēja laiku. Viņi nolēkšoja pa kāpnēm un novāca trīs cilvēku medniekus, lieliski strādājot parī - Grāmata nogāza gar zemi viru pa kreisi, Mamma otru, kas stāvēja pa labi, un abi kopā ar saviem šaujamajiem likvidēja vīru telpas vidū.

Rozentāls nokrita uz grīdas.

Grāmata ar Mammu piesteidzās klāt un pacēla viņu augšā, uzliekot viņa rokas sev pār pleciem.

-     Vai jūs esat Rozentāls? - Grāmata stingrā balsi jautāja. - Benjamins Rozentāls?

-    Jā…

-     Mēs esam šeit, lai jums palīdzētu. Mūs atsūtīja Šeins Skofīlds.

Rozentāla acis iezibējās, apliecinot, ka viņam šis vārds ir pazīstams.

-    Skofīlds. No saraksta…

Bam!

Mamma nogāza no kājām vēl vienu IG-88 vīru, kurš bija uzradies no blakus telpas un ieraudzījis viņus.

-    Grāmata! - viņa sauca. - Nav laika pļāpāt! Mums jakus- tas tālāk! Tu vari viņam visu paskaidrot, kamēr mēs skriesim. Augšup pa kāpnēm! Aiziet!

Viņi traucās tālāk uz augšu pa iekšējām kāpnēm, dodamies uz četrdesmito stāvu un skriedami garām apgleznotu logu rindai ar skatu pār Londonu, taču pilsētas ainavu pēkšņi aizstāja kāds cits skats - ārā tieši pie logiem savā pozīcijā karājās draudīgs triecienhelikopters, pavērsies tieši pret Grāmatu un Mammu, un Rozentālu!

Tas bija kara helikopters Lynx, Huey britu ekvivalents, aprīkots ar sānos ierīkotām TOW raķetēm un miniatūru seš- stobru lielgabalu.

-    Aiziet! - Mamma sauca, ar spēku velkot viņus uz augšu. - Aiziet, aiziet, aiziet!

Lynx atklāja uguni.

Ar stihisku plīstoša stikla šķindoņu sašķīda logi, kas ietvēra vītņu kāpnes.

Stikli nolija visapkārt Grāmatai un Mammai, kad viņi drāzās augšup pa kāpnēm, pa vidu nesdami Rozentālu, vesels kāpņu posms nogāzās aiz viņiem, sabrukdams no sprostuguns tieši brīdī, kad viņi nolēca no tā drošībā četrdesmitajā stāvā.

Larkems lieliem soļiem staigāja pa 39. stāva drupām, klausīdamies ziņojumos, kas pienāca viņa raidītāja radioaus- tiņās.

-     …Šeit Desants Viens. Viņi ir augšā, četrdesmitajā stāvā. Divi kontakti civildrēbēs. Izskatās, ka kopā ar viņiem ir Rozentāls… -

-     …Desants Divi, tūdaļ nolaižamies uz jumta. Izkraujam otro vienību…

-    …Šeit Desants Trīs. Mēs ierodamies no ziemeļaustrumiem. Dodamies uz četrdesmito stāvu…

-     …Šeit Tehniskā grupa. Lifti ir noslēgti. Četri lifti ir trīsdesmit astotajā stāvā, piektais - lejā vestibilā. Neviens no tiem tagad nekust ne no vietas…

-     Džentlmeņi, - Deimons Larkems teica. - Iznīciniet šos parazītus! Un dabūjiet man rokā Rozentālu!

NODAĻA

Tris IG-88 Lynx helikopteri, kas dūca ap Karaļa torņa smaili, 110 attāluma izskatījās pēc mušām, kas neliek mierā kādu piknika dalībnieku.

Viens bija nolaidies uz jumta, bet abi pārējie ložņāja ap augšējiem stāviem, ieskatīdamies pa logiem.

Kad sprādzienu viļņos šķīstošo logu skaņa bija izgaisusi, daži vietējie privātuzņēmumi izsauca policiju.

Grāmata un Mamma devās pa gaiteni, vilkdami Bejami- 11u Rozentālu sev līdzi.

-     Pastāstiet man par sarakstu, - Grāmata skrienot teica Rozentālam. Kapec tajā esat jus ar Skofīldu?

Rozentāls cīnījās pēc elpas.

-    Majestātiskais… Majestātiskais divpadsmitnieks mus tajā ierakstīja… Hs esmu šajā sarakstā tāpēc, ka zinu, kas ir Majestātiskā divpadsmitnieka dalībnieki, un, kad viņi īstenos savu plānu, es varu viņus atmaskot.

-    Bet Skofīlds?

-    Ar viņu ir citādi. Viņš ir ļoti īpašs indivīds. Viņš ir viens no nedaudzajiem, kas veiksmīgi nokārtojis "Kobras" pārbaudi… Ir tikai deviņi cilvēki pasaulē, kas var padarīt nekaitīgu "Hameleona" raķešu drošības sistēmu CincLock-VIl…

Tieši tajā bridi tika atrautas ugunsdzēsēju kāpņu durvis, kas atradās viņiem tieši blakus, atklajot četrus IG-88 algotņus, kuri draudīgi vicināja MetalStorm ieročus un zaļus lāzera tēmēkļus.

Grāmata un Rozentāls nepaspeja reaģēt, taču Mamma bija veiklāka.

Viņa iegrūda abus aiz tuvēja stūra cita gaiteni, bet pati metas uz priekšu pa garu gaiteni, un tikai centimetri šķira viņu no ārkārtīgi spēcīgās automātu uguns.

Grāmata un Rozentāls skrēja pa koridoru ziemeļu virzienā un iemetās kādā mazā kabinetā, kas atzarojās no tā.

Strupceļš.

-    Sasodīts! - Grāmata iesaucās, pieskrējis pie loga un palūkojies arā tieši tad, kad tam garām aizrībināja l.ynx helikopters.

Un tad Grāmata aiz loga ieraudzīja to.

Četri cilvēku mednieki no IG-88, kuri bija izlauzušies no ugunsdzēsēju kāpnēm, sadalījās divos pāros: divi devās pēc Grāmatas un Rozentāla, otrs divnieks - pec Mammas.

Abi desantnieki, kas vajāja Grāmatu un Rozentālu, ieraudzīja viņus malējā kabineta divdesmit metru pa gaiteni uz priekšu.

Viņi piegāja tuvāk kabineta durvīm un klusi nostājās tām abās pusēs. Uz durvīm bija numurs 4009.

-    Tehniska grupa, te Sterliņš Pieci, - vecākais desantnieks iečukstēja sava raidītājā. - Man nepieciešams stāva shematiskais plānojums. Telpas numurs - četri, nulle, nulle, deviņi.

Tūlīt pat viņš izdzirdēja atbildi.

-    Tas ir strupceļš, Sterliņ Pieci. Tālāk viņiem nav kur iet.

Vecākais pamāja ar galvu kareivim, kas stāvēja viņam līdzās, un jaunākais desantnieks ar kāju atspēra durvis vaļa un blieza iekšā no savas MetalStorm šautenes.

Viņš nevienam netrāpīja.

Kabinets bija tukšs.

Tā vienīgais logs, kas stiepās pa visu sienu, jau bija sašķaidīts, un telpa traucās iekšā stiprais Londonas lietus.

Ne miņas no Grāmatas.

Ne miņas no Rozentāla.

Abi IG-88 viri piesteidzās pie izsistā loga un paskatījās le- jup.

Nekā. Tikai torņa caurspīdīgais stikla sāns un parks ar zaļu zāli apakšā.

Tad viņi paraudzījās uz augšu - tieši brīdī, kad virs viņiem ieskanējās mehāniska dūkoņa, - un ieraudzīja logu mazgātāju tērauda platformas apakšdaļu, kas gar ēkas sānu pacēlās augšup jumta virzienā.

Grāmata un Rozentāls stāvēja uz logu mazgātāju platformas, kas pa Karaļa torņa ārpusi ātri cēlās augšup.

Garā taisnstūra platforma nokarājās no divām spēcīgām vinčām, kas rēgojās no torņa jumta.

īsu brīdi pirms uzbrucēju ielaušanās kabinetā Grāmata, izdauzījis logu, ar Rozentālu sev pa priekšu bija uzlēcis uz palodzes un satvēris platformas apmali.

Viņš uzgrūda uz platformas Rozentālu un pēc tam uzrāpās uz tās pats, atraujot kājas no palodzes brīdī, kad kabinetā iebruka divi ig-88 vīri.

Mamma skrēja pa gaiteni rietumu virzienā, ložu vajāta, un divi IG-88 cilvēku mednieki dzinās viņai pakaļ.

Tieši tad, kad lodes sāka krist līdzās, Mamma strauji ienira pa kreisi kādā kabinetā un nokļuva skaisti iekārtotā sanaksmju telpā.

Pulēta koka grīda, dziļi ādas krēsli un pats milzīgākais apspriežu galds, kādu viņa vispār bija redzējusi. Tas neapšaubāmi bija deviņus metrus garš.

- Nolādētie advokāti! - Mamma noelsās. - Vienmēr pārāk labs atalgojums par viņu mazītiņajiem loceklīšiem.

Tas bija stūra kabinets, kura vienā pusē visā sienas augstumā bija logi, no kuriem pavērās elpu aizraujošs skats uz Londonu. Pie telpas otras puses balstījās ārējie lifti.

Mamma zināja, ka viņas Colt nevar sacensties ar IG-88 vīru MetalStorm ieročiem, tāpēc viņa gaidīja aiz durvīm.

Bums!

Viņi atspēra tās vaļā un metās iekšā.

Pirmais vīrs pat nepaspēja Mammu ieraudzīt, kad viņa iešāva uzbrucējam galvā. Viņa pagrieza savu ieroci pret otru vīru…

Klik.

-     Nolādēts!

Bija beigusies municija.

Viņa no visa spēka metās virsū šim cilvēku medniekam, un viņi abi uzlidoja uz apspriežu galda, MetalStorm ierocim mežonīgi šaujot uz visām pusēm.

Sanāksmju telpas plašie logi saņēma apšaudes lauvas tiesu un saplaisāja miljonos zirnekļa timekļu.

Uz apspriežu galda Mamma saķērās ar uzbrucēju. Viņš bija liels, spēcīgs puisis. Reizē ar Mammu viņš izvilka no maksts nazi, un abi asmeņi nošķindēja.

Tad piepeši cīniņa gaitā Mamma durvīs ieraudzīja divus druknus stāvus.

Taču tie nebija vīri no IG-88.

Tie varēja būt izraēlieši, ģerbušies uzvalkos, ar Uzi automātiem pār plecu un asiņu traipiem uz krekla.

Mossad drošībnieki.

Abi izraēlieši redzēja, ka uz garā sapulču galda notiek kautiņš.

-    Cilvēku mednieki! - viens no viņiem iesaucās.

-    Ejam! - otrs aicināja, atskatīdamies uz gaiteni. - Viņi nāk šurp!

Pirmais pasmīnēja par Mammu un viņas uzbrucēju, ātri izvilka no kabatas jaudīgu RDX granātu, norāva gredzenu un iemeta to sapulču telpā.

Pēc tam abi ar partneri aizdrāzās projām.

Vēl aizvien atvairīdama uzbrucēja vēzienus ar nazi, Mamma it kā palēninātā kustībā redzēja, ka telpā ielido garnāta.

Tā atlēca no grīdas, nozūdot zem milzīgā galda. Mamma dzirdēja nepārprotamo troksni, kā granāta nogrāb pret vienu no galda masīvajām koka kājām.

Un tad ta uzsprāga.

Sprādziens bija šaušalīgs.

Viengabalainā, masīvā galda gals, kas atradās tuvāk gaitenim, vienkārši sadalījās, uzreiz saplīstot tūkstoš skaidās.

Taču ar pārējo galda daļu - vēl aizvien tas bija septiņus ar pusi metrus garš - notika neaptveramais.

Granātas trieciena spēks pacēla gareno galdu no grīdas un gluži ka vilciena vagonu, kas parauts uz priekšu pa slietiem, lielā ātrumā aizslidināja to visas apspriežu telpas garuma pretī ložu iedauzītajiem logiem zāles rietumu gala.

Mamma to pamanīja brīdi pirms tam, kad tas notika.

Galds izsprāga cauri saplaisājušajiem logu stikliem, sagraujot tos ka mūru dragājamā ierīce, un četrdesmit stāvu augstumā izšāvās debesīs.

Tad ar pretīgu sānsveri galds sašķiebās, un Mamma pēkšņi aptvēra, ka slīd no tā nost - atri, visa galda garumā, lietum pakšķot viņai uz sejas - pretī tūkstošiem metru tukšu debesu.

Tas izskatījās pavisam dīvaini - garenais apspriežu galds rēgojās ārā no torņa augšējā stava.

Galds strauji sasveras - vispirms Četrdesmit piecu grādu leņķī, pec tam stāvāk -, un lejup pa to slīdēja divas sīkas figūras: Mamma un desantnieks no IC-88.

Tad - pavisam negaidīti - galds nodrebējis apstājās.

Tā visaugstākā mala bija atsitusies pret četrdesmitā stava griestiem un aizķīlējusies aiz tiem, bet divas masivās kājas bija nobloķējušās pret grīdu tieši uz. bezdibeņa malas, liekot visam galdam piepeši apstāties un vairs nevirzīties četrdesmit stāvu augstumā virs zemes!

Mamma slīdēja ātri, pirms pašā pēdējā bridi iedzina savu nazi dziļi galda virsmā un, izmantojot naža misiņa caurumus spalā par rokturi, apstājās, karādamās pie iecirsta naža, kājām kuļājoties pari gandrīz vertikālā galda apakšējai malai.

Viņas uzbrucējam nebija tik atra domāšana.

Krītot viņš bija centies pieķerties ar rokām pie galda un izmetis nazi. Kā izrādījās, viņam nebija izdevies atrast, kur pieturēties, taču, viņam par laimi, kad galds iztriecās cauri logam, viņš bija atradies virs Mammas. Viņš faktiski uzkrita Mammai virsū, ar kājām atbalstoties uz. viņas iedurtā naža.

Tagad viņš karājās virs Mammas, ar vienu kāju spiezdams viņas roku, kas turējās pie naža, un smaidīdams.

Ar rokām satvēris galda malas, viņš sāka spēcīgi spārdīt Mammas pirkstus.

Mamma, sakodusi zobus, turējās par spīti viņa sitieniem, un viņas naža misiņa pirkstu ieliktņi no dažiem spērieniem izliecās.

Un tad viņa izdzirdēja troksni.

Drum, drum, drum, drum, drum, drum…

Tā bija helikoptera rūkoņa.

Viņa pavērās apkārt un ieraudzīja tieši sev līdzās kā milzu lidojošu sirseni gaisā karājamies Li\nx helikopteru.

-     Velns parāvis… - Mamma nostenējās.

IG-88 kareivis ar roku māja helikoptera pilotam, aicinot viņu samazināt augstumu un nolaisties zem viņiem.

Pilots izpildīja lūgumu, un helikopters nolaidās zem Mammas, un ātruma dēj slikti saredzamās rotora lāpstiņas zem viņas kājām veidoja neskaidru baltu apli.

Tad cilvēku mednieks sāka atkal spārdīties - pat vēl stiprāk.

Krak!

Mamma izdzirdēja salūstam vienu pirkstu.

-    Ak tu, izdzimteni! - viņa iesaucās.

Viņš spēra atkal.

Trīs metrus zem Mammas puszābakiem kā ripveida zāģis ruca rotora lāpstiņas.

Uzbrucējs pacēla kaju izšķirošajam sitienam. Viņš nolaida to ar lielu sparu…

…Tieši tajā mirkli, kad Mamma izdarīja ko pavisam negaidītu.

Viņa izvilka nazi no galda, liekot viņiem abiem ātri slīdēt lejup, nost no galda apakšējās malas, helikoptera neskaidri redzamo lāpstiņu virzienā!

Uzbrucējs nespēja tam noticēt.

Tā kā naža, pret kuru atbalstīties, vairs nebija, viņš strauji virzījās lejup, slīdēdams nost no apspriežu galda apakšējās malas!

Viņi noslīdēja no galda lejasdaļas kopā, taču atšķirībā no uzbrucēja Mamma bija tam sagatavojusies. Krizdama viņa pārvietojās un iedūra nazi galda otrā pusē. Pieturēdamās pie tā, viņa apstādināja kritienu.

IG-88 kareivis aiztraucās viņai tieši garām, nost no galda un projām netveramajā klajumā…

Mamma redzēja viņa pārbiedēto seju - plaši izvalbītās acis, vaļējo muti -, viņam krītot un krītot attālinoties.

Tad viņš atsitās pret rotora lāpstiņām - plakš! plakš! - un, izšļakdams asiņu šaltis, cilvēka ķermenis gluži vienkārši pazuda.

Helikoptera aizsargstiklu apšļakstīja plāna sarkana šķīduma kārtiņa, un Lynx ātri attālinājās no ēkas.

Mammai pat nebija laika atvieglojumā uzelpot, jo tieši tobrīd, viņai karājoties pie apspriežu galda, pret kuru grabināja Londonas lietus, tas viegli sakustējās.

Negaidīts grūdiens.

Lejup.

Mamma skatījās uz augšu un ieraudzīja, ka galda kājas, kas bija nobloķējušās pret grīdu, zem spiediena saliecās.

Tātad galds tūdaļ nogāzīsies lejā.

-    Velns lai parauj! - viņa sauca debesīs. - Es vel negrasos mirt!

Viņa novērtēja savu stāvokli.

Viņa atradās ēkas rietumu puses stūri, tās dienvidrietumu malā.

Tieši aiz stūra, mazliet zemāk, bija redzams viens no stikla liftiem, kas ēkas dienvidu fasādē bija apstājies trīsdesmit astotajā stāvā.

-     Viss kārtībā, - viņa sev sacīja. - Nomierinies. Ko šajā gadījumā darītu Putnubiedēklis?

Āķis, viņa iedomājās.

Viņa izvilka āķi, notēmēja to uz četrdesmitā stāva iekšpuses griestiem un izšāva.

Nekas nenotika.

Āķis nedarbojās.

Tā mēlīte tikai noklikšķēja un stobrs izdeva vāju šņākoņu. Bija beigusies gāzes degviela.

-    Nu, darbojies taču! - Mamma uzsauca. - Putnubiedēk- lim taču nekad tā neatgadās!

Tad piepeši galds atkal sagrīļojās, noslīdēdams vēl kādu metru zemāk.

Mamma sāka attīt āķi pati - ar zobiem -, vienlaikus lamādamās.

-    Tas nav taisnīgi! Nav taisnīgi. Sasodīti netaisnīgi…

Galds, tā kājām čīkstot no svara, svārstījās pāri četrdesmitā stāva malai, gandrīz gatavs krist lejup…

Mamma sajuta, ka viņai ir pietiekami gara virve, un ar brīvo roku aizsvieda abordāžas āķi uz četrdesmito stāvu.

Tas piezemējās uz sadauzītā loga, ieķeroties palodzē…

…Tieši brīdī, kad galds beidzot gāzās arā pa logu…

…Un Mamma atlaida nazi, atraudamās no krītošā apspriežu galda…

…Galds gāzās lejā lietainajās debesīs, un septiņus ar pusi metru gara koka plātne lidoja lejup gar ēkas sienu…

…Kamēr Mamma šūpojās pie virves, mezdamās viņpus celtnes stūrim, kur atdūrās pret lifta stikla sienu un pieķērās pie tā jumta apmales.

Pēc septiņām sekundēm firmas Goldman, Marcus & Mc- i/er milzīgais apspriežu galds atsitās pret trotuāru un sašķīda neskaitāmos sīkos gabalos.

NODAĻA

Gramata un Rozentāls ar logu mazgātāju platformu nonāca uz jumta.

Viņi ienira aiz izmešu skursteņa, palūkojas ārā un helikopteru nolaišanās vietā ieraudzīja vienu no Deimona Larkema Lynx sirseņiem. Tā rotējošās lāpstiņas aizplīvuroja stiprais lietus.

-    Stāsti tālāk, - Grāmata teica Rozentālam. - Majestātiskais divpadsmitnieks sastādīja šo sarakstu. Un viņi vēlas Skofīlda nāvi, jo…

-     "Kobras" pārbaužu dēj, - Rozentāls teica. - Jo viņš iz- turtēja visas "Kobras" pārbaudes. Lai gan NATO tās dēvēja citādi: par kustību neironu reakcijas ātruma testiem. "Kobra" bija krievu dotais nosaukums.

-     Kustību neironu reakcijas ātrums? - Grāmata pārjautāja. - Jūs domājat - refleksi.

-    Jā. Tieši tā, - atbildēja Rozentāls. - Tas viss attiecas uz refleksiem. Sevišķi ātriem refleksiem. Šajā saraksta minēto cilvēku refleksi ir pasaulē ātrākie. Viņi izturēja "Kobras" pārbaudes, un tikai tas, kurš ir izturējis šis parbaudes, var padarīt nekaitīgu CincLock-VII raķešu drošības sistēmu, bet CincLock-Vll ir Majestātiskā divpadsmitnieka plāna centra. Tieši tāpēc divpadsmitniekam ir nepieciešams viņus likvidēt.

-     Raķešu drošības sistēma…

-    Jā, jā, taču neļaujiet sevi piemuļķot. Cilvēku medības ir tikai viens no Majestātiskā divpadsmitnieka lielāka plāna punktiem.

-    Un kāds tad ir šis plāns?

-    Sagraut pastāvošo pasaules kārtību. Izraisīt pasaules mēroga karadarbību. Izdedzināt zemi tā, ka tā var izaugt par jaunu, - Rozentāls atbildēja. - Klausieties, man par to visu lejā ir vesels sējums. Mossad pēdējās divās dienās par šo tematu mani informēja. Tas ir materiālu apkopojums par šim cilvēku medībām, par Majestātisko divpadsmitnieku, tā locekļiem un, pats svarīgākais, par to, kads ir visaptverošais plāns…

Rozentāla galva uzsprāga. Tā pārplīsa kā ar ūdeni piepildīts balons.

Bez jebkāda brīdinājuma.

Rozentāla seja gluži vienkārši sašķīda gabalos no MetalStorm šautenes raidīta divdesmit ložu šāviena sprādziena, kas nāca kaut kur no Grāmatas aizmugures.

Grāmata apgriezās…

…Un metrus trīsdesmit tālāk ieraudzīja pašu Deimonu Larkemu. Viņš stāvēja durvīs, kas veda uz ugunsdzēsēju kāpnēm, ar MetalStorm šauteni pie pleca.

Grāmata paskatījās lejā uz asiņaino un sadragāto Rozentālu. Šis Mossad vīrs vairs neko nepastāstīs - bez sejas to nekā nevarēja izdarīt.

Un Grāmata metās prom.

Pacēlis pistoli, viņš atšaudīdamies skrēja uz netālu novietoto helikopteru.

Lifta stikla siena sašķīda, un Mamma ielēca tajā iekšā.

Tagad viņa atradās uz torņa dienvidu fasādes trīsdesmit astotajā stāvā. Viņa redzēja, ka citi stikla lifti mierīgi stāv savās vielās vienādā līmenī ar viņējo.

Ja šos liftus sanumurētu ar kārtas skaitļiem no viens līdz pieci, skaitot šķērsām pāri fasādei, pirmais, otrais, trešais un piektais bija apstājušies trīsdesmit astotajā līmenī. Ceturtā lifta vietā bija atstarpe. Tas noteikti atradās kādā zemākā stāva. Mamma stāvēja pirmajā liftā, vistuvāk dienvidu fasādes kreisajai malai.

Viņa iesita pa pogu ATVĒRT DURVIS.

Tas bija gluži tas pats, kas nostāties uz skatuves, un Mamma apjauta, ka Lynx helikopters, kas viņu iepriekš bija terorizējis, drīz ieradīsies viņu meklēt, un viņa negribēja sēdēt kā perētājvista, kad…

Drum, drum, drum, drum, drum, druin…

Lynx helikopters.

Mamma pagriezās.

Tas bija klāt!

Helikopters karājās tieši līdzās viņas stikla liftam pie ēkas rietumu sāna, un šķita, ka tas cieši viņu uzlūko.

Mamma turpināja dauzīt pogu ATVĒRT DURVIS.

- Sasodīts, pie joda! Vai šī poga vispār pie kaut kā ir pieslēgta?

Tad viņa ieraudzīja, ka no viena raķešu konteinera helikoptera sānos paceļas dūmu mutulis.

Viņi šauj ar raķeti!

No konteinera izšāvās TOW raķete, veidodama horizontālu līniju tieši Mammas stikla lifta virzienā.

Lifta durvis sāka vērties vaļā.

Raķete dārdēja Mammai virsū.

Viņa iespraucās pa durvīm un izkļuva no lifta tieši tad, kad raķete izurbās cauri lifta sadragātajai rietumu sienai, iekļūstot tajā no sāniem, un tās ārkārtīgi karsta liesma par- ogļoja visu lifta iekšpusi, pirms - žvīkt! - tā izšāvās ārā otrā pusē un iedrāzās nākamajā stikla liftā tam līdzās.

Tas patiešām bija pārsteidzošs skats.

TOIV raķete izšāvās cauri Karaļa torņa dienvidu fasādei, savā ceļā izpostīdama visus četrus apstādinātos stikla liftus - bāc! - bāc! - bāc! - bāc! - un citai pēc citas izurbdamās cauri katra lifta sienai, radīdama secīgas stikla eksplozijas. Lidz ar noslēdzošo apbrīnojamo stikla krusu tā izšāvās ārā no pēdējā lifta un ietriecās Temzas ūdeņos, kur uzsprāga gigantiskā šļakatu geizerā.

Savukārt Mamma neveikli piezemējās trīsdesmit astotā stāva pieņemšanas zonā, bet viņas lifta durvis aiz muguras palika vaļa.

Gulēdama uz grīdas garšļaukus, viņa paraudzījās augšup.

Un ieraudzīja četrus cilvēku medniekus no IG-88, kas stāvēja sapostītajā pieņemšanas zona viņai tieši priekšā. Viņi izskatijas tikpat pārsteigti, ieraugot Mammu, cik satriekta bija vina, redzot šos vīrus.

-    Še tev nu bija, laukā no karstas pannas… - Mamma noelsās.

IG-88 viri pacēla savus MetalStorm ieročus.

Mamma strauji uzrausās kājās un izdarīja lēcienu vienīgajā iespējamā virzienā - atpakaļ savā liftā.

I'ur viņa pieliecās aiz vadības pults tieši bridi, kad pa atvērtajām durvīm ietriecās ārkārtīgi spēcīgo automātu uguns vilnis.

Pusizpostitais lifts, kuru Mammai visapkārt šaustīja lietus un vējš, tagad bija kas nedaudz vairāk par atvērtu skatu platformu, no kurienes pavērās Londonas ainava.

Viņa paraudzījās uz torņa dienvidu fasādi.

Mammas acu priekšā vienā rindā atradās trīs pārējie lifti, kuru stikla sienas bija sašķaidījusi TOV\l raķete.

-    Dzīvot vai mirt, Mamma, - viņa skaļi teica. - Pie velna! Mirt.

Un tad viņa metās skriet.

Trīsdesmit astoņu stāvu augstumā, steigdamās niknā skrējienā šķērsām pāri ēkas dienvidu fasādei, pārlecot pāri metru platajam atstarpēm starp daļēji sagrautajiem liftiem.

Tiklīdz viņa piezemējās uz otrā lifta, strauji piķēdams, atgriezās Lynx helikopters, tagad šaudams no miniatūra lielgabala, ar ložu krusu skardams ēkas sānus.

Taču Mamma turpināja skriet, helikoptera nežēlīgajai ložu krusai aizsteidzoties pāris centimetru priekšā, pārlecot pāri uz trešā lifta platformas.

Viņa nokļuva pie roba, kurā bija jāatrodas ceturtajam liftam.

Mamma nenokavēja ne soli.

Atstarpe bija plata - trīsarpus metru -, taču viņa tik un tā lēca, saliekusies uz priekšu ar izstieptām rokām, trīsdesmit astoņu stāvu augstumā cerot sasniegt piektā - pēdējā - lifta grīdu ar rokām.

Tā bija rotaļa ar nāvi.

Atspērusies lēcienā, Mamma saprata, ka viņai tas neizdosies.

Viņas rokas no piektā lifta grīdas šķīra daži centimetri, un Mamma krita zemāk.

NODAĻA

Taču atvērtais aizķeršanās āķis viņas rokā trāpīja lifta malai.

Nolādētais āķis vairs nedarbojās, taču, turēdama to izstieptā rokā, Mamma savu tvērienu bija pagarinājusi par trīsdesmit centimetriem.

Un tieši to viņai vajadzēja.

Āķa tērauda spīles satvēra lifta grīdu, un Mammas kritiens apstājās. Viņa tikko bija sākusi rāpties iekša liftā, kad…

Drum, drum, drum, drum, drum, drum…

Lynx helikopters.

Tas bija atgriezies un draudīgi karājās Mammai pretī, kamēr viņa turējās pie sadragātā lifta grīdas. Otrs IG-88 grupas helikopters metās klāt, kontrolēdams darbību.

Šoreiz helikopters atradās tik tuvu, ka Mamma varēja redzēt pilota smaidošo seju.

Pilots pamāja viņai, tad tvēra pēc ieroča sprūda.

Karādamās pie lifta platformas, Mamma tikai noliedzoši papurināja galvu.

- Nē…

Helikoptera stobri sāka rībēt, un tieši tobrīd Mammas uzmanību saistīja cita kustība - pelēka dūmu aste, kas izšāvās gaisā tā galā; raķetes dūmu aste, kas, šķiet, stiepās no…

…Otra Lynx helikoptera.

Raķete ietriecās helikopterā, kurš bija apdraudējis Mammu.

Gaisu satricināja varens sprādziens, un vienā mirkli sašautais Lynx bija nozudis. Gaidīdama eksplozijas triecienvilni, Mamma varēja vienīgi turēties pie lifta platformas.

Pirmā helikoptera vraks liesmodams un kūpēdams nogāzās lejup gar torņa sienu.

Ar skaļu troksni tas šķindēdams nokrita pie torņa pamata uz zemes strēmeles, kas bija apaugusi ar zaļu zāli.

Mamma palūkojās uz otro Lynx helikopteru - to, kurš bija novācis savu drauģeli no debesīm… un ieraudzīja tā pilotu.

Grāmatu.

Viņa balss skanēja radioaustiņās.

-    Sveiki tur, lejā! Es paķēru šo sīko no jumta. Diemžēl lidotājs nelabprāt to pārdeva. Es brīnījos, kur tu esi palikusi.

-    Sveiks, tu, ve-cā pa-ka-ļa, Grāmata! - sacīja Mamma, uz- rausdamās uz piektā lifta. - Vai tu negribētu mani nocelt no šā nolādētā torņa?

-     Ar lielāko prieku. Bet vai tu vispirms man nevari ko uzmeklēt?

Mamma ar Colt izstieptā rokā virzījās cauri trīsdesmit de- vitā stāva gaitenim.

Visapkart valdīja haoss. Sienas klāja ložu caurumi. Viss, kas no stikla, bija saplēsts.

Ja IG-88 vienība šeit vēl aizvien uzturējās, tas dalībnieki nebija redzami.

-    Tas atrodas aiz iekšējām kāpnēm, - Grāmatas balss teica viņai ausī. - Telpa, kurā mēs atradām Rozentālu. Tā ir sava veida nopratināšanas istaba.

-    Sapratu, - Mamma atbildēja.

Vītņu kāpņu galā viņa varēja saskatīt durvis un steidzās pa tām iekšā.

Viņa atklāja divdaļīgu spoguli, kas bija vērsts uz blakus esošo nopratināšanas telpu. Cauri spogulim pētoši lūkojās divas videokameras. Līdzās uz galda gulēja biezi aktu vāki un divas digitālās videokasetes.

-    Tas ir pratināšanas centrs, tev taisnība, - Mamma sacīja. - Mapes ir manā rīcībā. Man ir digitālās kasetes. Ko tu vēlies?

- Visu. Visu, ko tu vari aiznest. Un visu, kur uz vāka minēts Majestātiskais divpadsmitnieks vai CincLock-VIl. Un paķer kasetes, ari tās, kas vēl atrodas videokamerās.

Mamma pagrāba Samsonite sudrabkrāsas koferi, kas gulēja uz grīdas, un piestūķēja to ar mapēm un digitālo videoierakstu kasetēm. Abās kamerās arī bija lentes, tāpēc viņa paņēma ari tās.

Un tad viņa bija ārā no telpas.

Pa durvīm laukā un augšā pa ugunsdzēsēju kāpnēm uz jumta.

Viņa skriešus sasniedza jumtu un metās ārā lietū tieši tajā bridi, kad uz tā ar Lynx helikopteru piezemējās Grāmata. Viņa ierāpās iekšā, un helikopters pacēlās gaisā, atstājot kūpošas Karaļa torņa drupas.

aizsardzības izlūkošanas aģentūra pentagons

, 3. apakšlīmenis 26. oktobris, 7:00 pec vietēja laika (12:00 londona)

Deiva Fērfaksa šefs notvēra viņu, kad Deivids izgāja no kabineta, lai dotos uz Svētā Jāņa slimnīcu un uzmeklētu doktoru Tompsonu Olifantu.

-       Un kā jums šķiet, Fērfaks, kurp jūs tagad dodaties? - Viņa vārds bija Vendels Hogs, un viņš bija muļķis. Liela auguma vīrs, 1 logs bija atvaļinājies no armijas un nekad nepalaida garām izdevību pastāstīt apkārtējiem, kas viņš ir divkārtējs Irākas kara veterāns. Taču Hogs bija muļķis. Un pēc pasaulē izplatītas stulbu priekšnieku tradīcijas viņš: a) stingri un nelokāmi ievēroja instrukcijas; b) nicināja talantīgus cilvēkus, tādus kā Deivids Fērfakss.

-    Gribu iziet ārā iedzert kafiju, - Fērfakss atbildēja.

-    Kāpēc jums nepatīk kafija šeit pat?

-     Šejienes kafija ir sliktāka par ūdeņraža pārskābi, ko man ir gadījies nogaršot.

Tieši tajā brīdi kabinetā ienāca maza auguma jauna sieviete, kas atgādināja pamestu būtni. Viņa bija pasta ierēdne, klusa un bikla meitene, vārdā Odrija. Viņu ieraugot, Fērfaksa acis iedegās, taču, par nelaimi, tas pats notika arī ar Hogu.

-    Sveika, Odrij! - Fērfakss smaidīdams teica.

-      Sveiks, Deiv, - kautrīgi atbildēja Odrija. Citi būtu saci- juši, ka viņa ir neizskatīga, taču Fērfakss uzskatīja, ka viņa ir daiļa.

-    Manuprāt, jūs teicāt, - Hogs skaļi sacīja, - ka ejat prom, Fērfaks. Klau, tā kā jūs jožat uz Starbucks kafetēriju, paņemiet mums pārīti lielo frappacino. Un pasteidzieties, labi?

Fērfaksa galvā jaucās miljoniem aspratīgu repliku, taču viņš tikai nopūtās.

-     Ko vien teiksiet, Vendel.

-     Klau! - Hogs uzkliedza. - Jums mani jāuzrunā par seržantu 1 logu vai seržantu, jauno cilvēk! Ne jau tāpēc es dabūju lodi Irākā, lai mani tads mīkstčaulīgs mazs tastatūras klabinātājs kā jūs, Fērfaks, sauktu par Vendelu. Jo, kad pienāks laiks, zēn, celties un stāties aci pret aci ar ienaidnieku, - viņš pašpārliecināts uzsmaidīja Odrijai, - kurš gan no mums to varētu darīt?

Fērfakss nosarka.

-     Es būtu spiests sacīt, ka jūs, Vendel.

-    Sasodīti pareizi.

Ar Odrijai adresētu mulsuma pilnu galvas mājienu Fērfakss atstāja kabinetu.

svētā jāna slimnīcas traumatoloģijas nodaļa ārlingtona, asv 26. oktobris, 7:15

Fērfakss iegāja Svētā Jāņa slimnīcas uzņemšanas nodaļā un devās pie reģistratūras lodziņa.

Šajā rīta stundā slimnīcā bija mierīgi. Uzgaidāmaja telpā ka zombiji zvilnēja pieci cilvēki.

-     Sveiki, mans vārds ir Deivids Fērfakss. Esmu atnācis satikt doktoru Tompsonu Olifantu.

Reģistratūras masa laiski gremoja košļājamo gumiju.

-     Mirklīti. Dakteri Olifant! Šeit kāds vēlas jūs satikt!

No aizkariem atdalītās zonas, kurā atradās gultas, parā- dijas otra māsa.

-    Glenda, klusāk! Viņš ir apgaitā, lai pieķertu kādu snaudēju. Es iešu viņu sameklēt.

Otrā māsa nozuda sāņus gaitenī.

Kad viņa bija devusies prom, pie reģistratūras galda Fērfaksam blakus pienāca kāds ļoti garš melnādainais vīrietis.

Viņam bija ļoti tumša ādas krāsa un augsta, slīpa piere, kāda raksturīga Āfrikas dienvidu iedzīvotājiem. Viņš nēsāja lielas, pēc izskata dārgas Elvisa Preslija stila saulesbrilles un bija ģērbies dzeltenbrūnā šineļveida mētelī.

Tas bija Zuls.

-    Labrīt, - stīvi teica Zuls. - Es, lūdzu, vēlētos satikt doktoru Tompsonu Džefriju Olifantu.

Fērfakss centās neskatīties uz. šo cilvēku mednieku - centas neizrādīt, ka viņa sirds tagad dauzijās ļoti, ļoti strauji.

Izstīdzējušais un garkājainais Zuls bija milzīgs - profesionāla basketbolista augumā. Fērfaksa mali atradās viņa krūšu līmenī.

Reģistratūras māsa nopaukšķināja košļājamas gumijas burbuli.

-    Oho, vecais Tomijs šorīt ir pieprasīts. Viņš ir aizgājis nosnausties. Māsa tikko devās viņam pakaļ.

Tajā brīdī gaiteņa gala, virs kura atradās uzraksts "Tikai personālam", parādījās kāds ārsts ar miegainām acīm.

Tas bija pavecs vīrs ar sirmiem matiem un grumbainu seju. Viņš bija ģerbies baltā uzsvārcī un, iznākdams no sānu telpas un uzlikdams brilles, berzēja acis.

-     Vai doktors Olifants? - Zuls uzsauca.

-    Jā? - vecais ārsts teica, nākdams tuvāk.

Fērfakss pirmais ieraudzīja, ka no Zulu dzeltenbrūnā šineļveida mēteļa apakšas paradās ierocis.

Tās bija Cz-25, viens no pasaulē primitīvākajiem automātiem. Tas izskatījās pēc Uzi, taču bija trūcīgāks - neglītais dvīņubrālis -, ar garu četrdesmit patronu aptveri, kas rēgojās ārā no mašīnpistoles roktura.

Zuls pacēla gaisā šaujamo, nomērķēja uz Olifantu un, ne- pieveršot uzmanību vismaz septiņu liecinieku klātbūtnei, nospieda mēlīti.

Stāvot tieši blakus lielā auguma slepkavam, Fērfakss izdarīja vienīgo, ko viņš varēja iedomāties.

Viņš metas ar labo roku Zulam virsū, pasizdams automātu sāņus, tādējādi likdams tā sākotnējiem šāvieniem izveidot ložu caurumu rindu uz sienas virs Olifanta galvas.

Cilvēki pieliecās, vairoties no lodēm.

Medicīnas māsas spalgi kliedza.

Olifants metās uz grīdas.

Zuls ar delnas virspusi iezvēla Fērfaksam, kurš atsitās pret netālajiem apkopējas ratiņiem.

Tad Zulu apgāja - vienkārši apgāja - apkārt reģistrācijas galdam un, izstiepis Cz-25, iesoļoja personāla dienesta gaiteni pretī Olifantam.

Viņš šāva bez žēlastības.

Medicinas māsas pajuka uz visām pusēm.

Ložu dzirkstelēm atlecot pie kājas pirkstgaliem, Olifants uz elkoņiem un ceļgaliem ierāpoja apgādes telpā, kas atzarojas no gaiteņa.

Fērfakss gulēja starp izmētātajiem apkopējas darba piederumiem, kas bija izbiruši no ratiņiem, kuros viņš ietriecās. Viņš ieraudzīja uz ratiņiem balta pulvera maisiņu: CEOLITS- IILORINS, RŪPNIECISKI KONCENTRĒTS TĪRĪŠANAS i TDZEKLIS. NEPIEĻAUJIET VIELAS NOKĻUŠANU UZ ADAS. Fērfakss pagrāba šo maisiņu.

Tad viņš pielēca kājas, skrēja uz priekšu - kamēr visi citi skrēja prom no notikuma vietas - un ieskatījās tikai personālam paredzētajā gaitenī, kur ieraudzīja Zulu stāvam pie atvērtām durvīm un paceļam savu Cz-25.

Fērfakss svieda maisiņu ar hlorīna pulveri. Tas trāpīja Zu- lam tieši pa deniņiem un pārsprāga, saceļot baltu putekļu mākoni.

Zuls iekliedzās un, streipuļodams projām no durvīm, ar plaukstu sita pa savu ar pulveri klāto galvu, izmisīgi mēģinādams notīrīt dedzinošo ceolītu no ādas. Viņa saulesbriļļu stikli tagad bija klāti ar balta pūdera kārtu. Viņa āda sāka uzpūsties.

Fērfakss metās uz priekšu, atstājis Zulu aiz muguras, un, ielūkojies pa durvīm, ieraudzīja, ka doktors Olifants, aizklājis seju, ir notupies zem noliktavas plauktiem.

- Doktor Olifant! Klausieties! Mani sauc Deivids Fērfakss.

līs esmu no Aizsardzības izlūkošanas aģentūras. Neesmu nekāds lielais varonis, taču neviena cita jūsu rīcībā šobrīd nav! Ja vēlaties izkulties no šīs situācijas, labāk nāciet man līdzi!

Olifants pastiepa roku, un Fērfakss to satvēra, pieceļot ārstu kājās. Tad viņi aizrāpoja garām Zulam, kurš histēriski tīrīja no sevis pulveri, padrāzās garām reģistrācijas galdam un bija ārā, ieelpojot agrā rīta gaisu.

NODAĻA

Automātiskās sliddurvis viņu priekšā atvērās - un tieši tajā brīdi tās satricināja Cz-25 ložu krusa.

Zuls steidzās viņiem pakaļ, lai atriebtos.

Ārpusē tieši pie uzņemšanas nodaļas ieejas bija piebraukusi neatliekamās palīdzības mašīna.

-    Kāpiet iekšā! - uzsauca Fērfakss, atraudams vadītāja puses durvis.

Olifants ielēca pasažiera sēdekli.

Fērfakss iedarbināja automobili un nospieda gāzes pedāli. Sanitarā mašīna sakustējās, taču tad viņi abi sadzirdēja kaut kur tās pakaļgalā draudīgu būkšķi.

-    Oho… - teica Fērfakss.

Sānu spoguli viņš ieraudzīja Zula garo, tumšo figūru uz pakaļēja bufera, ar rokām viņš bija ieķēries sanitārās mašīnas jumtā.

Zuls bija augšā uz mašīnas jumta!

Nošvīkstol neatliekamās palīdzības automobiļa riepām, Fērfakss to izstūrēja ārā no piebrauktuves, kas atradās zem nojumes, un iegriezās autostāvvietā.

Mašīnai palecoties, viņš pārbrauca balto furgonu pāri lietus ūdeņu notekai, cerēdams, ka izdosies Zulu nomest zemē. Balta mašīna mežonīgi šūpojās, kad kratīdamas pārbrauca pāri vēl vienai notekai, un Fērfakss bija pārliecināts, ka pēc tādas braukšanas uz tas neviens nevarēs noturēties.

Taču tad no ārpuses tika atrautas mašīnas pakaļējās durvis un aizmugures nodalījumā iekāpa Zuls!

-     Nolādēts! - Fērfakss izsaucās.

Zulam vairs nebija viņa Cz-25, kuru viņš bija aizsviedis, kad bija jāizšķiras par labu tam, lai ar abām rokām turētos pie mašīnas.

Taču tagad, drošībā ātri braucošajā sanitārajā mašīnā, Zuls ar asinīm pieplūdušām acīm nevaldāmā niknumā izvilka no mēteļa mačeti ar garu asmeni un uzlūkoja Fērfaksu un Oli- fa ntu.

Fērfakss uzmanīgi skatījās uz mačeti.

- Ak, cilvēk…

Zuls traucās uz priekšu no aizmugurējā nodalījuma, veikli kāpelēdams pāri pieslēgtajam nestuvēm uz riteņiem.

Fearfaksam bija steidzami kaut kas jādara.

Viņš redzēja, ka ceļš, kas ved augšup, sadalās - viena josla aizved pa kreisi uz izeju, otra virzās pa labi, augšup pa ieliektu betona uzbrauktuvi, kas ļauj piekļūt slimnīcas daudzstāvu autostāvvietai.

Viņš izvēlējās labo joslu un, spēcīgi parāvis stūres ratu, piespieda gāzes pedāli, uzbraucot uz spirālveida rampas. Lielā ātrumā izdarītā pagrieziena centrbēdzes spēka iedarbībā Zuls zaudēja līdzsvaru un atsitās pret mašīnas ārējo sienu, uz brīdi nespēdams pavirzīties uz priekšu.

Taču viņi varēja braukt augšā vienīgi, lai pateiktu ardievas, domāja Fērfakss. Stāvvietas ēka bija tikai sešus stāvus augsta.

Viņa rīcībā bija pieci stāvi, lai izdomātu ko citu.

Tajā pašā laikā no ielas otras puses kāds vēroja sanitārās mašīnas mežonīgo braucienu augšup pa līkumoto uzbrauktuvi.

Tā bija neparasti skaista sieviete ar garām kājām, muskuļotiem pleciem un aukstām japāņu acīm.

Viņas īstais vārds bija Alisa Aideja, taču cilvēku mednieku pasaulē viņa bija pazīstama kā Ledus karaliene. Viņa jau bija savākusi naudas balvu par Demjenu Polanski, un tagad viņa bija ieradusies pēc Olifanta.

Viņa valkāja tikai melnas ādas izstrādājumus - ciešas bikses, motociklista jaku un lieliskus zābakus. Viņas garie, melnie mati aiz muguras bija saņemti zirgastē. Zem jakas katra sava maksti bija divas modernās tehnoloģijas Stci/r SPP mašīnpistoles.

Viņa iedarbināja savu Honda NSX, atrāvās no ietves malas un uzņēma kursu uz daudzstāvu garāžu. Riepām švīkstot, Fērfaksa sanitārā mašīna devās augšup pa līkumoto uzbrauktuvi, un tas atvērtās pakaļējās durvis neganti mētājās no vienas puses uz otru.

Viņi sasniedza trešo limeni.

Līdz jumtam bija palikuši trīs stāvi, un tad Zuls mašīnā atkal varēs brīvi pārvietoties.

Taču tagad Fērfakss zināja, ko viņš darīs.

Viņš grasījās nobraukt ar mašīnu no stāvvietas augšējā stāva, pēdējā brīdi izlecot no tās lauka kopā ar Olifantu un atstājot Zulu iekšpusē.

-     Doktor Olifant! - viņš sauca, pamezdams skatienu uz Zulu. - Klausieties, ko teikšu, un klausieties uzmanīgi, jo es nezinu, vai mums būs vēl izdevība par to parunai! Jūs esat starptautisku cilvēku mednieku objekts!

-    Ko?!

-    Par jūsu galvu izsludināta astoņpadsmit miljonu dolāru prēmija! Domāju, ka tam ir kāds sakars ar NATO pētījumu, ko 1996. gadā USAMRMC jūs veicāt kopā ar kādu viru, vārda Nikolsons! MNRR pētījums. Par kādu tematu tas bija?

Olifants sarauca uzacis. Viņš vēl joprojām bija šokā, un censties apvienot iztaujāšanu ar paša dzīvībai draudošajām briesmām nebija vienkārši.

-     MNRR? Nu, tas bija… tas bija…

Sanitārā mašīna lurpinaja galvu reibinošo skrējienu augšup.

Ceturtā stāva līmenis un paaugstinājums.

-    Tas bija… tas bija kas līdzīgs padomju "Kobras" pārbaudēm, tests, kura…

Kamēr Olifants runāja, Fērfakss atskatījās uz Zulu un pēkšņi ieraudzīja, ka cilvēku mednieka dēmoniskā figūra atrodas daudz tuvāk, nekā viņš bija domājis, un tagad Zuls atvēzēja mačeti tieši Fērfaksa galvas virzienā!

Nekādas aizsardzības iespējas.

Nekāda glābiņa.

Mačete atvēzienā iesvilpās.

Un trāpīja pa Fērfaksa sēdekļa atzveltni, tērauda asmenim apstājoties tikai milimetra attālumā no viņa labās auss.

Jēzus!

Tagad viņi bija Zula rīcībā. Viņam kaut ka bija izdevies aizlavities līdz neatliekamās palīdzības mašīnas priekšgalam, par spīti spēcīgajai inercei, ko radīja automobiļa pagriezieni un palecieni.

Piektais līmenis…

Fērfakss koncentrēdamies samiedza acis.

Viņš piespieda gāzes pedāli.

Sanitāra mašīna reaģēja, palielinādama ātrumu.

Viņi sasniedza līkumotās uzbrauktuves augšējo daļu, un, pagrieziena nonākot četrdesmit grādu leņķi, sanitārā mašīna sasvērās uz diviem riteņiem un gandrīz apgāžas uz sāniem.

Tad viņi izjoņoja uz jumta - šajā diennakts stundā tas bija pavisam tukšs Fērfakss iztaisnoja stūri, un mašīna, izejot no asā pagrieziena, atsprāga atpakaļ uz visiem četriem riteņiem, bet pēkšņās virziena maiņas dēļ Zuls iegāzās pakaļējā nodalījuma otra sānā un ietriecas sienā…

…Atstādams savu mačeti iedurtu Fērfaksa sēdekļa galvas atbalstā.

Fērfakss piedeva gāzi, nomērķēdams mašīnu tieši pret tukšās jumta stāvvietas malu.

-     Doktor Olifant! Sagatavojieties lekt laukā! - viņš iesaucās.

Viņi drazās pretī jumta malai, pretī tur uzceltajai aizkustinoši mazajai barjerai.

Fērfakss pabīdījās sedekli tuvāk durvīm.

-    Sagatavojieties… uz skaitli trīs. Viens… divi… tr…

Zuls no aizmugures metās uz šofera sēdekli un satvēra

Ferfaksu un Olifantu!

Fērfakss apjuka.

Tagad neviens no viņiem netiks ārā no mašīnas!

Viņš redzēja, ka fenomenāli neizbēgamā atruma tuvojas jumta apmale, tāpēc izmisumā pagrieza stūri un, cik vien stipri varēja, nospieda bremzi.

Sanitārā mašīna bremzēdama nikni mētāja pakaļgalu.

Un tādējādi tā nevis ar priekšpusi sasniedza barjeru, kā bija iecerējis Fērfakss, bet ar griezīgu skaņu, četriem riteņiem bremzējot, sagriezās par visiem simt astoņdesmit grādiem un gāzās pret jumta apmales barjeru ar aizmuguri pa priekšu.

Sanitārās mašīnas pakaļgals iztriecās cauri barjerai, un tā ar Fērfaksu, Olifantu un Zulu iekšā nogāzās pāri jumta malai sešu stāvu augstumā un krita lejup…

NODAĻA

…Tikai trīs metrus.

Kad atmuguriski krītošā neatliekamās palīdzības mašīna bija pārbraukusi pār jumta malu un pāršķēlusi mazo barjeru, tās priekšējā bufera stienis aizķērās aiz palikušā barjeras staba un noenkuroja mašīnu pie jumta.

Kritiens bija iznācis gaužām īss. Automobiļa lielākā daļa vel nebija pāri jumta malai, kad pēkšņi tas apstājās.

Un tādējādi tagad tas aiz priekšdaļas vertikāli karājās no stāvvietas jumta, bet automobiļa pakaļējās durvis, kas atradās apakšā, vārstījās vaļā un ciet.

Viss, kam sanitārajā mašīnā bija jāstāv horizontāli, tagad atradās vertikāli.

Olifants vēl aizvien sēdēja pasažiera sēdeklī, taču tagad viņa seja vērās uz augšu, bet mugura bija iespiesta sēdeklī.

Fērfaksam tik ļoti nebija veicies.

Kad mašīna sasniedza barjeru, Zuls viņu izrāva no sēdekļa un aizsvieda uz automobiļa aizmugurējo nodalījumu.

Taču pēc tam sanitārā mašīna nosvērās vertikālā stāvoklī, liekot viņiem abiem apmest kūleni.

Un, tā kā zem viņiem šūpojās mašīnas vaļējas pakaļējās durvis, atsedzot ainu, kāda paveras no sešu stāvu augstuma, Fērfakss un Zuls bija pieķērušies pie visa, ko vien varēja atrast.

Lielais Zuls bija satvēris pieslēgtās nestuves. Fērfakss turējās pie sienā iemontēta plaukta.

Un tā viņi tur vertikālajā neatliekamās palīdzības automašīnā karājās, un zem viņiem rēgojās bezdibenis.

Taču Zuls vēl nebija rimies.

Viņš joprojām gribēja tikt pie Olifanta.

Viņš pastiepās uz augšu, sniedzoties pēc mačetes, kas vēl aizvien bija iecirsta šofera sēdekļa galvturi.

-     Nē! - Fērfakss iesaucās, mezdamies uz priekšu.

Taču bija par vēlu.

Ar vienu roku karādamies aiz nestuvēm, Zuls satvēra mačeti aiz roktura un atsvabināja to.

Viņš pavērsa savas asinīm pieplūdušās acis pret Fērfaksu, un viņa mute, atsedzot nodzeltējušus zobus, pavērās ļaunā, plata smaidā.

-    Čau, čau! - viņš teica, paceldams mačeti pirms galīgā cirtiena.

-     Muldi vien, pakaļa, - Fērfakss teica, to ieraugot.

Zuls atvēzējās.

Asmens nosvilpa Fērfaksa galvas virzienā.

Tieši tajā brīdi Fērfakss izstiepa kaju un iespera pa slēdžiem, kas noturēja nestuves.

Sekoja momentāna reakcija.

Nestuves uz riteņiem kā akmens izkrita ārā pa vertikālās automašīnas atvērtajām durvīm…

…Kopā ar Zulu, kurš turējās pie tam!

Fērfakss vēroja, ka lielais virs krita kopā ar nestuvēm. Viņa plati ieplestās acis attālinājās, kļūdamas par punktiņiem, kad viņš krita un krita, un krita.

Nestuves lidojumā apsviedās apkārt, un Zuls pirmais sasniedza zemi. Viņš ar pretīgu būkšķi atsitās pret betonu, sa- dragadams iekšējos orgānus. Taču viņš vēl aizvien bija dzīvs.

Bet ne uz ilgu laiku. Pēc mirkļa krītošo nestuvju priekšējā mala trāpīja viņam pa galvu, sašķaidot to ka arbūzu.

Pagāja vairākas minūtes, līdz Fērfakss ar Olifantu tika laukā no sanitāras mašīnas. Viņiem tas izdevās, izraušoties ārā cauri priekšējam aizsargstiklam un pārrāpjoties pāri motora pārsegam.

Viņi abi bez elpas nokrita uz automašīnu novietnes jumta.

Fērfakss paskatījās lejup uz mašīnu, kas vēl aizvien karājās pie jumta malas.

Savukārt šoka pārņemtais Olifants kaut ko murmināja:

- Tas nozīmēja… Kustības neironu… Kustības neironu reakcijas ātrumu… Mēs pārbaudījām amerikāņu un britu karavīru reaģēšanas laiku, reaģēšanas laiku uz konkrētiem kairinātājiem… visiem kairinātāju veidiem: vizuālo, dzirdes uztveres, taustes… Refleksi… tas viss bija saistīts ar refleksiem… Ak kungs, mums bija jāpārbauda vairāk nekā trīssimt karavīru, un viņiem bija dažādi reakcijas laiki… daži re- aģeja ārkārtīgi strauji, citi bija neveikli un lēni… Taču mūsu priekšniecība mums neteica, kādam mērķim šī pārbaude ir domāta… protams, mums visiem bija kāds priekšstats. Vai- rākums uzskatīja, ka tas tiek veikts desantnieku vienības atlasei, taču daži tehniķi teica, ka tas domāts jaunai drošības sistēmai, kādai jaunai, apbrīnojamai ballistisko raķešu drošības sistēmai, ko sauc CincLock… Un tad piepeši pētījumi tika atcelti, par oficiālo iemeslu minot to, ka Aizsardzības ministrija sākotnējo projektu esot iesaldējusi, taču, pec mūsu domām, tas bija tāpēc, ka viņi bija ieguvuši nepieciešamo informāciju… tvīksi

Joprojām raudzīdamies lejup uz sanitāro mašīnu, Fērfakss aiz muguras izdzirdēja troksni.

Viņš pagriezās.

Un līdzās ieraudzīja uz ceļiem stāvošo doktora Olifanta ķermeni - bez galvas - nošūpojamies un nogāžamies uz betona grīdas.

Pie līķa, vienā rokā ciešā tvērienā turot zaigojošu satnu- raju zobenu ar isu asmeni, stāvēja ādas tērpā ģērbusies jauna japāniete.

Alisa Aideja.

Cilvēku medniece.

Viņa aiz matiem pagraba Olifanta galvu un nu turēja to sev pie sāniem. Tad ar plūstošu kustību viņa ielika zobenu maksti, izvilka vienu no Steyr mašīnpistolēm un nomērķēja uz. Fērfaksu.

Pāri ierocim viņa cieši skatījās uz Fērfaksu. Nepamirkšķinādama acis. Ledaini auksta.

Bel tad, lai cik savādi tas būtu, viņas nevainojamos sejas pantus sabojāja neizpratnē saraukta piere, un viņa ar zodu pamāja uz Fērfaksa pusi.

Viņas balss plūda gurdeni kā medus.

-    Tu taču neesi cilvēku mednieks par atalgojumu, vai ne?

-     Nē… - Fērfakss nedroši atbildēja. - Nē, neesmu vis.

-    Tomēr tu cīnījies ar Zulu. Kāpēc?

-     Fs… Man ir draugs, kas ierakstīts jusu medību objektu sarakstā. Fs gribu viņam palīdzēt.

Šķita, ka Alisai Aidejai ir grūti to saprast.

-     Vai šis cilvēks bija tavs draugs?

-     Nu, ne jau šis. Viens no pārējiem, kas ierakstīti sarakstā.

-    Un tu cīnījies ar Zulu, lai palīdzētu savam draugam?

-    Ja, - Fērfakss atbildēja. - Tā ir taisnība.

Viņas drūmais skatiens izzuda, un to aizstāja patiesa ziņkārība.

-     Ka tevi sauc, draugs izpalīg?

-     Hmm… Deivids Fērfakss.

-     Fēr-fakss. Deivids Fēr-fakss, - viņa lēni sacīja, šo vārdu apgrozīdama mute. - Man šādus uzticības apliecinājumus nenākas bieži redzēt, Fer-faksa kungs.

-     Patiešām? - Fērfakss pajautāja.

Japaniete uzlūkoja viņu ar juteklīgu skatienu.

-     Nē. Tavs draugs noteikti ir tā vērts, lai tevi iedvestu tādu drošsirdību. Tāda drošsirdība, Fer-faksa kungs, ir reta. Tā pat valdzina. Skurbina.

Fērfakss norija siekalas.

-    Ak ta.

-     Un tāpēc es tevi atstāšu dzīvu, Alisa sacīja. - Lai tu varētu palīdzēt savam draugam - un lai mēs varētu sastapties atkal jaukākos apstākļos. Taču ņem vērā, Deivid Fēr-faks - ja mēs atkal nonāksim apstākļos, kad tu aizsarga savu draugu, tu šādu labvēlību otrreiz vairs nebaudīsi.

Tad viņa iebāza makstī savu šaujamo, ātri apgriezās, un slaidais augums ieslīdēja zemā sporta automobilī.

Un prom viņa bija.

Fērfakss tikai noskatījās, kā, traucoties lejup pa uzbrauktuvi, viņas Honda ātri izzūd no redzeslauka. Uz betona grīdas viņam līdzās gulēja Tompsona Olifanta bezgalvainais rumpis, tālumā virs apvāršņa pacēlās saule, un rītausmas mieru pāršķēla policijas sirēnas.

CETURTAIS UZBRUKUMS

francija - anglija 26. oktobris, 14:00 (francija)

8:00 pf.c austrumu josias laika (ņujorka, asv)

Mēs dzivojam dubultpasaulē: tas, kas ārēji skaitās karnevāls, slēp) sevi konsolidāciju.

Avots: Naoml Kleina, No Logo (HARPBt COiim, LONDONA, 2000)

Maizi un Izklaides. Pēc tām kāro vM.

Juvenāls, romiešu satīriķis

lielais juras ceļš

BRETAŅA, ATIANTIJAS PIEKRASTE, FRANCŅA

valuā cietoksnis bretaņa, francija 26. oktobris, 14:00 pec vietejā laika

(8:00 pēc asv austrumu joslas iaika)

Iespaidīgo akmens tiltu, kas savienoja Valuā cietoksni ar Francijas cietzemi, šķērsoja trīs sīkas figūras.

Šeins Skofīlds.

libija Ganta.

Aloizs Naits.

Katram roka bija balta medicīnisko pārvadājumu kaste.

Trīs kastes. tris galvas.

Ņemot vērā to, ka Skofīlds bija viens no visvairāk meklētajiem cilvēkiem pasaulē - un faktu, ka viņi grasījās ieiet cilvēku medību iekšējā svētnīcā -, Skofīlds un Ganta bija daļēji maskējušies.

Tagad viņi nēsāja no Hercules vīriem paņemtus IG-88 og- ļumelnos tērpus un ķiveres. Papildus -saviem ieročiem, kas tagad bija iztīrīti, viņiem bija ari MetalStorm šautenes. Lai radītu lielāku iespaidu, Skofīlds pari žoklim bija uzsējis vaira- kus asiņainus pārsējus un uzlicis parastas saulesbrilles savu sejas pantu piesegšanai.

Bet bikšu kabatā viņam bija ari viens no Bruņinieka pārveidotajiem Palm Pilot plaukstdatoriem.

Bruņinieks piespieda pils durvju zvanu.

- Nu labi, tā kā es esmu vienīgais no mums, kas to ir darījis iepriekš, es ienesīšu galvas vērtētājam. Jūs aicinās pagaidīt ārpusē sava veida drošības zonā.

-     Drošības zonā?

-     Vērtētāji neuzņem laipni cilvēku medniekus, kuri mēģina iebrukt viņu birojos un nozagt naudu. Tā iepriekš ir gadījies. Vērtētājiem parasti ir visnotaļ nelāgas aizsardzības sistēmas. Un, ja šis vērtētājs ir tas, pa kuru es viņu uzskatu, tad viņš nav pārāk jauks cilvēks.

Jebkurā gadījumā ar abām acīm skaties uz savu minidatoru. Es nezinu, cik daudz informācijas es varēšu izdabūt no viņa datora, taču cerams, ka izvilkšu pietiekami daudz, lai mēs varētu izdibināt, kas maksā par šīm medibām.

Bruņiniekam kabatā bija tieši tāds pats Palm Pilot plaukst- dators. Līdzīgi kā daudzas šādas ierīces tas bija apgādāts ar infrasarkano datu pārraides iespēju, un tas nozīmēja, ka dokumentus no lielā datora uz plaukstdatoru varēja nosūtīt bez vadiem.

Bet Bruņinieka veikto uzlabojumu vidū bija meklēšanas programma, kas viņa plaukstdatoram ļāva bez stacionāra savienojuma piekļūt jebkuram datoram, kuram viņš varēja pietuvoties trīs metru rādiusā.

Tas nozīmēja, ka viņš varēja paveikt kaut ko patiešām īpašu: uzlauzt pastāvīgos datorus. Tad, ja viņš varēja piekļūt tiem pietiekami tuvu klāt.

Pils vārti atvērās.

Nasks kā allaž, parādījās mesjē Delakruā.

-     Kapteini Nait, - viņš oficiāli teica. - Neticeju, ka varēšu jūs sastapt.

-     Mesjē Delakruā, - Bruņinieks sacija. - Man bija nojauta, ka tieši jūs būsiet vērtētājs. Es vienkārši teicu saviem kompanjoniem, ka jūs esat viens brīnumjauks cilvēks.

-    Nu protams, - Delakruā sausi noteica. Viņš paraudzījās uz Skofīldu un Gantu IG-88 tērpos. - Jaunie palīgi. Nezināju, ka jūs vervejat ļaudis no mesjē Larkema pulka.

-     Labus palīgus nav viegli atrast, - atteica Bruņinieks.

-     Vai tas nav netaisnīgi? - Delakruā sacīja. - Labāk nāciet iekšā.

***

Viņi izgāja cauri izstāžu zālei līdzīgajai pils garāžai ar dārgo automašīnu kolekciju: Porsche GT-2, Aston Martin, Lamborghini, Subaru WKX rallija mašīnas ar turbodzinēju.

Delakruā soļoja pa priekšu, stumdams rokas ratiņus ar trim galvu kastēm.

-    lauka pils, - teica Bruņinieks.

-     Visnotaļ iespaidīga, - piekrita Delakruā.

-    Un kam tā pieder?

-     Kādam ļoti turigam cilvēkam.

-     Kuru sauc…

-    To izpaust man nav tiesību. Man šajā sakarībā ir doti norādījumi.

-    Jums tādi ir vienmēr, - Bruņinieks teica. - Vai ieroči jānodod?

-     Ieročus varat paturēt, - Delakruā sacīja, neizrādot par tiem nekādu interesi. - Tie jums šeit nenoderēs.

Garāžas galā viņi nokāpa lejā, iegāja apaļā priekštelpā ar akmens sienām; aiz tās sākās šaurs, garš tunelis.

Delakruā apstājās.

-    Jūsu partneriem būs jāuzgaida šeit, kapteini Nait.

Bruņinieks pamāja ar galvu Skofīldam ar Gantu.

-     Viss kārtībā. Tikai nejūtieties satriekti, kad tiks aizslēgtas durvis.

Skofīlds un Ganta apsēdās uz ādas dīvāna pie sienas.

Delakruā veda Bruņinieku uz priekšu pa šauro, lāpu apgaismoto tuneli.

Viņi nonāca nepievilcīgā gaiteņa galā pie kabineta. Delakruā iegāja tajā Bruņiniekam pa priekšu, tad pagriezās, rokā turot tālvadības pulti.

Ž.vīksl Žvīkst Zvīks!

Iris tērauda durvis tunelī ar blīkšķi nolaidās lejā, izolējot Skofīldu un Gantu priekštelpā un Bruņinieku tunelī.

Bruņinieks ne aci nepamirkšķināja.

Delakruā sāka pārbaudīt galvas, kuras Afganistānas alās sākotnēji bija ieguvis Deimons Larkems: tās bija Zavahīri, Kalifa un Kingsgeita galvas.

Skenēšana ar lāzeru, zobu salīdzināšana, DNS…

Bruņinieks stāvēja, iemānīts garaja akmens tunelī, un gaidīja.

Viņš ievēroja sienas ieliktās verdošās eļļas teknes.

-     Hmm, - viņš noteica. - Šķebinoši.

Caur durvīs ievietotu mazu organiskā stila lodziņu viņš varēja ieskatīties Delakruā kabinetā.

Viņš redzēja, ka Delakruā strādā, aiz. Šveices baņķiera galda ievēroja milzīgo panorāmas logu, kas pavēra skatu uz krāšņo Atlantijas okeānu.

Un tieši tobrīd Bruņinieks ārpusē pamanīja kuģus.

Tālumā pie apvāršņa viņš ieraudzīja karakuģus - eskad- ras minu kuģus un fregates kas bija sapulcējušies ap varenu lidmašīnu bazeskuģi. Viņš to nekavējoties pazina: tas bija pavisam jaunais Šarla de Colla klases lidmašīnu bazeskuģis ar kodoldzinēju.

Ta bija lidmašīnu bāzeskuģa kaujas grupa.

Francijas lidmašīnu bāzeskuģa kaujas grupa.

Skofīlds un Ganta gaidīja priekštelpā.

Skofīlda uzmanību saistīja dūcošs troksnis, kas nāca no augšas, no griestiem.

Viņš palūkojas augšup un ieraudzīja divas savādas antenas, kas bija izkārtotas ap apaļās priekštelpas griestiem un ierīkotas akmens sienās. Tās izskatījās pēc stereo skaļruņiem, taču viņš tās pazina - tās izstaroja nāvējošus mikroviļņus.

Viņš ieraudzīja ari dūcošās skaņas avotu - drošības kameru.

-    Mus novēro, - viņš sacīja.

Cita telpā kaut kur pilī kāds patiešām vēroja Skofīldu un Gantu melnbaltā monitorā.

Vērotājs neatlaidīgi skatījās uz Skofīldu, it kā viņš redzētu cauri ciemiņa apsējiem un saulesbrillēm.

Mesjē Delakrua pabeidza analīzes.

Viņš pagriežas pret Bruņinieku, kurš vel aizvien lika turēts gūstā tuneli.

-      Kapteni Nait, - Delakruā teica pa iekšējo tālruni.

Apsveicu. Visas jusu sagadātās galvas ir uzrādījušas teicamu rezultātu. Tagad jūs esat par 55,8 miljoniem dolāru bagātāks.

Šveices baņķieris nospieda pogu uz tālvadības pults, un trīs tērauda durvis nošvīkstēja atpakaļ savās spraugās.

Bruņinieks iegaja Delakrua kabinetā tajā brīdī, kad baņķieris apsēdās pie milzīgā galda un sāka spaidīt sava paš- nodrošinājuma klepjdatora taustiņus.

-     Tātad, - teica Delakrua, turēdams rokas virs tastatūras. - Uz kādu kontu jūs vēlētos saņemt prēmijas pārskaitījumu? Pieņemu, ka jus aizvien vel kārtojat bankas darījumus ar Alanu Zemu Ženēva?

Bruninieks nenovērsa acis no Delakrua datora.

-    Ja, - viņš atbildēja, kabatā nospiezdams PalmPilot plaukstdatora pogu' PARRA1DĪT.

lajā pašā mirklī plaukstdators un Delakrua dators sāka saistīties viens ar otru.

Priekštelpā ar akmens sienām Skofīlds ievēroja, ka viņa PalmPilot atdzīvojas.

Uz ekrāna galvu reibinošā ātrumā zibēja informācija. Tie bija dokumenti ar vārdiem, skaitļiem un diagrammām.

TEMATS: VĒRTĒTĀJA KOMISIJAS NAUDAS MAKSĀJUMS

VĒRTĒTĀJA KOMISIJAS NAUDA TIKS SAMAKSĀTA AR

AGM-SUISSE IEKŠĒJO ELEKTRONISKO FONDU PĀRVEDUMU NO ASTRAL-66 PTY

LTD PRIVĀTĀ KONTA.

Maršruts

Piedāvātā ceļojuma kārtība: Asmara (01/08), Luanda (01/08), Abudža (05/08), Ndžamena (07/08) un Tobruka (09/08).

01/08 - Asmara (vēstniecība)

03/08 - Luanda (apmešanās pie M. Loha, R. krustdēla)

Vārds Valsts Org.

1.           EŠKROFTS Viljams H. APV. KAR. SAS

2.           KRISTIJS Alekss P. APV. KAR. MI-6

3.         FARELS Gregorijs X. ASV Delta

4.         KALIFS ImSns AFG. Al Qaeda

5.             KINGSGEITS Naidžels E. APV. KAR. SAS

6.          MAKEIBS Dīns P. ASV Delta

Skofīlds ieraudzīja pedejo dokumentu un pazina to. Cilvēku trofeju saraksts.

Plaukstdators turpināja lejupielādēt citus dokumentus. Gādājot, lai to neievērotu, Skofīlds noklikšķināja uz saraksta, atvērdams to.

Vairāki vardi tajā bija ietonēti ar pelēku fonu. Pilns dokumenta teksts bija tads:

VĒRTĒTĀJA ORIĢINĀLSARAKSTS

APSTIPRINĀTI ZIŅOJUMI. INFORMĀCIJA ATBILST PATIESĪBAI 26. OKTOBRĪ PLKST. 14:12

Vārds Valsts Org.

1.   EŠKROFTS Viljams H. APV. KAR. SAS

2.   KRISTIJS Alekss P. APV. KAR. MI-6

3.   FARELS Gregorijs K. ASV Delta

4.  halĪfs imāns afg al caeda

5.   KINGSGEITS Naidžels E. APV. KAR. SAS

6.   MAKEIBS DIns P. ASV Delta

7.   NAZĀRS Jusefs M. LIB. HAMĀS

8.   NIK0LS0NS Frānsies K. ASV USAMRMC

9.   OLIFANTS Tompsons Dž. ASV USAMRMC

10.  POLANSKIS Demjens Dž. ASV ISS

11.  ROZENTĀLS Benjamins J. IZR. Mossad

12.  SKOFĪLDS Šeins M. ASV USMC

13.  VEICMENS Ronsons H. ASV USMC

14.  ZAVAHĪRI Hasans M. SAODA AR. Al Qaeda

15.  ZEMĪRS Simons B. IZR. IAF

mirušie, skofīlds nodomāja. tas ir saraksts ar objektiem, kas jau iznicināti.

Un viņu nāve ir apstiprināta.

Skofīlds šajā sarakstā būtu varējis pievienot Eškroftu un Veicmenu - Eškroftam Afganistānā galvu nocirta cilvēku mednieki skorpioni, bet Veicmens tika nogalināts kravas lidmašīnā.

Tas nozīmēja, ka labākajā gadījumā dzīvi ir palikuši tikai pieci no sākotnējiem piecpadsmit, kas minēti sarakstā: Kris- tijs, Olifants, Rozentāls, Zemirs un Skofīlds pats.

Skofīlds sarauca pieri.

Kaut kas šaja sarakstā viņam nelika mieru, kaut kas tāds, ko viņš īsti nevarēja apjēgt…

Tad viņš uzmeta acis vārdam VĒRTĒTĀJS uz viena 110 pārējiem dokumentiem.

Viņš to atvēra.

Tā bija elektroniskā pasta vēstule.

TliMATS: VĒRTĒTĀJA KOMISIJAS NAUDAS MAKSĀJUMS

VĒRTĒTĀJA KOMISIJAS NAUDA TIKS SAMAKSĀTA AK AGM-

SUISSE IEKŠĒJO ELEKTRONISKO FONDU PĀRVEDUMU NO

ASTRAL-66 PTY LIV PRIVĀTĀ KONTA (NR. 437-666-21)

3,2 MILJONU (TRĪS, KOMATS, DIVU MILJONU) ASV DOLĀRU

APMĒRĀ PAR KATRU NOVĒRTĒJUMU.

NOVĒRTĒTĀJS BŪS ŽANS PJĒRS DELAKRUĀ NO

ACM-SU1SSK.

Skofīlds vērīgi skatījās uz pāris vārdiem

ASTRAL-66 PTY LTD.

Lūk, no kurienes nāk nauda. Lai kas tas būtu, šīs cilvēku medības par atlīdzību finansēja Astral-66…

-     Labdien! - sveicināja kāda patīkama balss.

Skofīlds ar Gantu pavērās runātāja virzienā.

Akmens kāpņu pakājē, kas veda augšā uz garāžu, stāvēja ļoti izskatīgs jauns vīrietis. Viņam vēl nevarēja but četrdesmit gadu, un viņš bija ģērbies augstas klases modelētāja šūtos džinsos un Ralfa Lorēna firmas kreklā, ko viņš ļoti turīgu ļaužu manierē nēsāja neaizpogātu virs T krekla. Skofīlds tūdaļ ievēroja viņa acis - vienu zilu, otru brūnu.

-     Laipni lūdzu savā pili, - glītais jaunais vīrietis pasmaidīja. Taču viņa smaids šķita bīstams. - Un kas jūs būtu?

-     Koltons. Toms Koltons, - Skofīlds meloja. - Tā ir Džei- na Votsone. Mēs esam kopā ar Aloizu Naitu, kurš runājas ar mesjē Delakruā.

-    Ak tā, saprotu, - izskatīgais vīrietis sacīja.

Viņš pastiepa roku.

-     Kilians. Džonatans Kilians. Jūs abi izskatāties pēc tādiem, kas šodien pieredzējuši diezgan pamatīgas kaujas. Vai varu piedāvāt jums ko dzeramu vai ēdamu? Vai varbūt mans personiskais ārsts var uzlikt tīrus pārsējus uz. ievainojumiem?

Skofīlds uzmeta skatienu tunelim, meklēdams Bruņinieku.

-     Lūdzu… - Kilians virzija viņus uz kāpnēm. Nevēlēdamies piesaistīt nevajadzīgu uzmanību, viņi sekoja namatēvam.

-    Esmu jūs jau reiz redzējis, - Skofīlds sacīja, kad viņi devās augšup pa akmens kāpnēm. - Televīzijā…

-     Es tik tiešām dažreiz brīvā brīdī parādos televīzijā.

-     Āfrika, - teica Skofīlds. - Jūs bijāt Āfrikā. Pērn. Svinīgi atklājāt fabrikas. Pārtikas rūpniecības fabrikas. Nigērijā…

Tā bija taisnība. Skofīlds atcerējās ainas no ziņu pārraides - kā šis puisis Kilians, laimīgu strādnieku ielenkts, sarokojas ar smaidīgiem Āfrikas līderiem.

Viņi piegāja pie garāžas.

-   Jums ir laba atmiņa, - teica Kilians. - Es apmeklēju Erit- reju, Čadu, Angolu un Libiju, kur atvēru jaunas lauksaimniecības produktu pārtikās rūpnīcas. Kaut gan daudzi to vēl nezina, pasaules nākotne ir Āfrikā.

-     Man patīk jūsu automašīnu kolekcija, - teica Ganta.

-    Rotaļlietas, - atbildēja Kilians. - Ne vairāk kā rotaļlietas.

Viņš ieveda abus gaiteni, kas atzarojās no garāžas. Tajā

bija tumši, slīpēti grīdas dēji un neskartas baltas sienas.

-    Taču man patīk spēlēties ar rotaļlietām, - Kilians teica. - T āpat kā man patīk spēlēties ar cilvēkiem. Man patīk vērot viņu reakciju stresa apstākļos.

Viņš apstājās pie lielām koka durvīm. Skofīlds aiz tām dzirdēja smieklus. Aizsmakuša vīrieša smieklus. Izklausījās, ka tur notiek kadas viesības.

-     Stresa apstākļos? - pārjautāja Skofīlds. - Ko jūs ar to domājat?

-     Nu, - teica Kilians, - piemēram, palūkosimies uz vidusmēra rietumnieka nespēju izprast islāmistu pašnāvnieku spridzinātāju. Rietumnieki kopš dzimšanas ir mācīti cīnīties godigi: franču duelis, ievērojot desmit soļu atstatumu, angļu bruņinieku turnīri, amerikāņu veiklie šāvēji aci pret aci kādā Mežonīgo Rietumu ielā. Rietumu pasaule cīnīšanās ir godīga, jo uzskata, ka abas puses patiesībā grib uzvarēt kaujā.

-       Taču spridzinātājs pašnāvnieks tā nedoma, - teica Skofīlds.

-    Tieši ta, - sacīja Kilians. - Viņš negrib uzvarēt kauju, jo kauja pašnāvniekam neko nenozīme. Viņš grib uzvarēt daudz grandiozākā karā, psiholoģiskajā karā, kura cilvēks, kas - ciešanu un šausmu, un baiļu pārņemts - mirst pret savu gribu, zaudē, turpretī tas, kurš mirst, kad ir garīgi un emocionāli tam gatavs, uzvar. Rietumnieks, kas sastopas ar pašnāvnieku, sašķīst gabalos. Ticiet man, es esmu to redzējis. Tāpat kā esmu redzējis cilvēku reakciju citas stresa situācijās: noziedzniekus uz elektriskā krēsla, cilvēku, kas ūdeni skatās acis haizivīm. Ak, es teikšu, ka man patik vērot tīru šausmu izteiksmi, kas parādās cilvēka sejā, kad viņš aptver, ka nenovēršami mirs.

Ar šiem vārdiem Kilians atgrūda vaļā durvis…

…Tajā pašā mirklī, kad Skofīldam kaut kas atausa prātā.

Viņa problēma ar oriģinālo sarakstu.

Cilvēku medību objektu oriģinālsarakstā Makeiba un Farela vārdi bija iekrāsoti.

Makeibs un l-'arels, kuri gaja bojā Sibīrijā, bija oficiāli reģistrēti kā miruši.

Un par viņiem bija samaksāts.

Tas nozīmēja, ka…

Lielās durvis 110 grūdiena atvērās…

…Un Skofīlds ar Gantu ieraudzīja ēdamzāli, kas bija pilna ar tlxecutive Solutions dalībniekiem, divdesmit vīriem, kuri sēdēja pie liela galda, ēda, dzēra un smēķēja. Galda galā ar svaigu pārsēju uz lauztā deguna sēdēja Sedriks Vekslijs.

Skofīlda seja pārvērtās.

-    Un šī ir ta sejas izteiksme, - teica Kilians, - par kuru es runāju.

Miljardieris veltīja Skofīldam nepatīkamu smaidu, kas nepauda nekādu prieku.

-     Laipni ludzu manā pilī… kapteini Skofīld.

NODAĻA

Skofīlds un Ganta skrēja.

Skrēja, cik ātri vien jaudāja.

Viņi metās prom noēdamzāles pa gaiteni, un visu ceļu viņiem pa pēdām skanēja Džonatana Kiliana nievājošie smiekli.

ExSol viri acumirklī bija pielēkuši kājās un pagrābuši ieročus, nespēdami pretoties vēl vienas 18,6 miljonu dolāru balvas vilinājumam.

Kilians ļāva, lai viņi grūstīdamies spraucas garām, izbaudīdams šo izrādi.

Skofīlds ar Gantu iejoņoja garāžā.

-    Sasodīts! Tāda izvēle, - Skofīlds sacīja, noraudams pārsējus un nopētīdams daudzus miljonus dolāru vērtās automašīnas.

Ganta palūkojās par plecu un ieraudzīja ExSul algotņus, kas dimdināja pa gaiteni, dzenoties viņiem pakaļ.

-    Tev ir atlikušas desmit sekundes, lai izvēlētos ātrāko, kaut ko vienreizēju.

Skofīlds raudzījās uz Porsche GT-2. Sudraba krāsas zems auto ar atvērtu augšdaļu - īsts zvērs, ne mašīna.

-    Nē, tas nav mans stils, - viņš teica, mezdamies pie tikpat ātra rallija automobiļa līdzās - elektrizējoši zila Subaru W/<X ar turbodzinēju.

Pēc deviņām sekundēm ExSol viri ielauzās garāžā.

Viņi paspēja vienīgi ieraudzīt, kā ar pilnu jaudu, jau uzņēmis deviņdesmit sešu kilometru ātrumu stundā, cauri automobiļu izstāžu telpai aizdrāžas WRX.

Zāles viņā galā atvērās garāžas ārējās durvis - par to parūpējās Libija Ganta, kas atradās pie kontrolierīcēm.

Viri no ExSol atklāja uguni.

Skofilds apstādināja rallija mašīnu precīzi līdzās Gantai.

-     Lec iekšā!

-     Un Bruņinieks?

-     Domāju, ka viņš sapratīs!

Ganta ieslīdēja mašīnā pa Subaru pasažieru puses durvju logu tieši tajā brīdi, kad pilnībā atvērās garāžas durvis un atsedza skatu uz saules sakarsēto pils iekšējo pagalmu…

…Un majora Dmitrija Zamanova izbrīna pilno seju.

Savu sešu desantnieku pavadīts, viņš turēja rokās medicīnisko piegāžu kasti.

Aiz īpašo uzdevumu vienības grantētajā pagalmā stāvēja divi ar augstu manevrēšanas spēju apveltītie krievu helikopteri Mi-34, kuru rotoru lāpstiņas vel griezās.

-    Ak vai… - Skofīlds nopūtās. - Vai maz var būt kas ļaunāks?

Apakšā mesjē Delakruā kabinetā Aloizs Naits strauji pagriezās, izdzirdējis šāvienu skaņu, kas nāca no garāžas.

Viņš lūkoja pēc Skofīlda priekštelpa tuneļa otrā galā.

Viņa tur nebija.

-    Sasodīts, - viņš norūca, - vai šis puisis nevar kaut uz piecām minūtēm neiesaistīties kāda jezgā?

Viņš izskrēja no kabineta.

Mesjē Delakruā pat neapgrūtināja sevi, lai atrautos no savas nodarbes.

Skofīlda WliX ar turbodzinēju stāvēja Zamanova priekša garāžas durvīs.

Abu vīru skatieni sastapās.

Pārsteiguma izteiksmi Zamanova sejā ātri nomainīja naids.

-     Spied grīdā! - Ganta uzsauca, pārtraukdama īslaicīgo apjukumu.

Bam. Skofīlds nospieda gāzes pedāli.

Rallija mašīna atrāvās no vietas, izsprāgdama pa durvīm un izsvaidīdama skorpionus, kas atlēca malā.

WRX drazās pāri pils pagalmam, mezdama gaisa granti, pirms gluži ka raķete izšāvās cauri milzīgajiem nolaižamajiem vārtu režģiem un lielā ātrumā traucās pāri paceļamajam tillam, dodoties uz cietzemi.

Dmitrijs Zamanovs uzrausās kājās tieši tajā bridi, kad - žvikt žvikt - žvikt - žvikt! - viņam garām aizšāvās vēl piecas mašīnas, izdrāžoties arā no garāžas pakaļ WRX. Tur bija sarkans Ferrari, sudraba krāsas Porsche G'T-2 un trīs dzeltenas Peugeot rallija mašīnas ar sponsoru logotipu AXON uz sāniem.

ExSol.

Pakaļdzīšanās pa karstam pēdām.

- Velns parāvis! - Zamanovs sauca. - Tas ir viņš! Tas ir Skofīlds! Uz priekšu! Uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu! Notveriet viņu un atgādājiet pie manis! Pirms Delakruā dabūs viņa galvu, es viņam dzīvam novilkšu ādu!

Četri skorpioni nekavējoties pielēca kājās un metās pie saviem diviem helikopteriem, atstājot Zamanovu un divus pārējos pili.

Vajāšana bija sākusies.

vaitmoras pamestais lidiauks 64 kilometrus uz rietumiem no londonas

12:30 pēc vietējā iaika

(13:30 FRANCIJĀ")

Pirms pusstundas, kad Skofīlds, Ganta un Bruņinieks ieradās Valuā cietoksni, Grāmata un Mamma nosēdināja savu nozagto Lynx helikopteru pamestajā lidlaukā, kur Rufuss iepriekš bija viņus nogādājis.

Viņi negaidīja, ka tur vēl varēs atrast Rufusu. Viņš bija teicis, ka pēc viņu izlaišanas dosies uz Franciju, lai panāktu Bruņinieku.

lāču pēc nolaišanās viņi ieraudzīja "Melno kraukli" kādā vecā angārā, un to bija aplenkušas netrafarētas policijas mašīnas ar zibšņu gaismām uz jumta.

Rufuss skumīgs stāvēja pie savas lidmašīnas, un viņam apkārt - seši slepenie aģenti šineļveida mēteļos un labi bruņotu Anglijas juras kājnieku vads.

Mamma un Grāmata tika saņemti ciet, tiklīdz viņi nolaidās.

Viens no vīriem šineļveida mētelī pienāca viņiem klāt. Viņš bija jauns, gludi skuvies, ar mobilo tālruni rokā, it kā nebūtu pabeidzis kādu sarunu.

Viņš runāja ar amerikāņu akcentu.

- Vai jūs esat seržanti Ņūmena un Railijs? Mani sauc Skots Moslijs, ASV Valsts departamenta Londonas birojs. Cik

* Lai gan daudzi Francijas apgabali, ari Bretaņa, atrodas daudz tālāk uz rietumiem nekā Londona, uz visu Francijas teritoriju ir attiecināta viena laika josla - stundu priekša Anglijai.

saprotam, jus palīdzat Savienoto Valstu jūras kājnieku korpusa kapteinim Šeinam M. Skofīldam viņa pūliņos, lai netiktu likvidēts starptautiskās cilvēku medībās. Vai tā ir taisnība?

Grāmata un Mamma nobālēja.

-     Nu… jā… taisnība, - Grāmata atbildēja.

-    Savienoto Valstu valdība ir uzzinājusi par šīm cilvēku medībām, kas tiek rīkotas par atlīdzību. No informācijās, kas šobrīd ir mūsu rīcība, esam konstatējuši domājamo iemeslu un secinājuši, ka Skofīlda dzīvības saglabāšana ir pieskaitāma pie augstākās valsts nozīmes jautājumiem. Vai jūs zināt, kur viņš atrodas?

-    Šķiet, ka mēs varam iedomāties, kur, - Mamma teica.

-     Kas galu galā notiek? - Grāmata jautāja. - Pastāstiet mums par šo lielo sazvērestību!

Skots Moslijs nosarka.

-     Personiski es neesmu informēts par detaļām, - viņš atbildēja.

-     Nu, nevajag tā, - Grāmata izdvesa, - jums jāpastāsta mums kas vairāk.

-    Lūdzu, - Moslijs sacīja. - Es šeit esmu tikai ziņnesis. Man nav dota atļauja iepazīties ar visu notikumu. Taču ticiet man, es neatrodos šeit, lai jūs traucētu. Man tika pateikts vienīgi tas, ka personai vai personām, kas rīko šīs cilvēku medības, ir iespējas un varbūt ari vēlme sagraut Amerikas Savienotās Valstis. Tas ir viss, kas man pateikts. Neko vairāk es nezinu.

Taču vienu es zinu skaidri - es šeit atrodos pēc tiešas Amerikas Savienoto Valstu prezidenta pavēlēs, un šī pavēle ir tāda: palīdzēt jums. Jebkādā iespējamā veidā. Visur, kur jus velaties doties. Esmu pilnvarots gādāt par visu nepieciešamo, lai tiktu saglabāta kapteiņa Skofīlda dzīvība. Ja jus gribat ieročus, šeit tie ir. Ja jums vajag naudu, man tā ir. Pie velna, ja jūs gribat, lai prezidenta lidmašīna jūs nogādā jebkurā zemeslodes vietā, tā ir jūsu rīcībā.

-    Super… - Mamma izdvesa.

-     Kā lai mēs zinām, ka varam jums uzticēties? - Grāmata jautāja.

Skots Moslijs pasniedza viņam savu mobilo tālruni.

-    Ar ko es runāju? - Grāmata pajautāja klausulē.

-     Vai seržants Raitijs? - jautāja noteikta balss. Grāmata to nekavējoties pazina - un sastinga.

Viņš iepriekš bija ticies ar šīs balss īpašnieku - tad, kad negadījums septītajā zonā bija prasījis cilvēku upurus.

T ā bija Amerikas Savienoto Valstu prezidenta balss.

Tātad ta bija īstenība.

-    Seržant Railij, - prezidents teica. - jusu nabā ir visi Savienoto Valstu valdības līdzekļi. Viss, kas jums nepieciešams, jums tikai tas jāpasaka ministra vietniekam Moslijam. ļums ir jāsaglabā Šeina Skofīlda dzīvība. Tagad man jāiet.

Tad viņš nolika klausuli.

-     Patiešām! - Grāmata iesvilpās.

-    Tatad, - Skots Moslijs sacīja, - kas jums ir nepieciešams?

Mamma ar Grāmatu saskatījās.

-    Jūs ejiet, - teica Grāmata. - Glābiet Putnubiedēkli. līs tikšu skaidrībā, kas aiz tā visa slēpjas.

-    Ar to arī beigsim, - Mamma piebilda.

Viņa strauji pagriezās, norādīdama uz Rufusu, taču uzrunādama Mosliju.

-    Man ir vajadzīgs viņš. Un viņa lidmašīna ar pilnu bāku. Un brīvs koridors uz Angliju. Mes zinām, kur ir Putnubie- dēklis, un mums pie viņa jātiek aši.

-     Es varu sagādāt ātrāko iespējamo… - teica Moslijs.

-    Jā gan, taču es jums vēl neticu, - Mamma norūca. - Ru- fusam es uzticos. Un viņš ir tikpat ātrs kā visi citi.

-     Labi. Izlemts. - Skots Moslijs pamāja ar galvu vienam no saviem vīriem. - Iepildiet degvielu lidmašīnā! Atbrīvojiet debesis!

-     Moslijs pagriezās pret Grāmatu.

-    Un jums?

Taču Grāmata nebija pārtraucis sarunu ar Mammu.

-    Sveika, Mamma! Lai veicas! Izglāb viņu.

-     Darīšu, ko varēšu, - Mamma teica. Tad viņa aizjoņoja, lai piebiedrotos Rufusam Suhoj kabīnē. Pēc dažām minūtēm ar no jauna piepildītām degvielas tvertnēm "Krauklis" pa- cēlas debesīs un, izplūdes gāzu izdedzinātājiem kvēlojot, aiz- traucās tālumā.

Tikai tad, kad lidmašīna bija prom, Grāmata pagriezās, lai uzrunātu Skotu Mosliju.

- Man ir nepieciešams videopleijers, - viņš sacīja.

NODAĻA

Skofīlda rallija automobilis traucās pa Francijas ziemeļrietumu piekrasti.

Ceļu, kas veda projām no Valuā cietokšņa, sauca La Grande Rue de la Mer - Lielais okeāna ceļš.

Izcirsta stāvas klintis, kas slejas pār Atlantijas okeānu, ta bija iespaidīga piekrastes autostrāde, līkumota, pagriezieniem bagāta asfalta lente, ko raksturoja visām simt divdesmit metru spraugām pretim novietotas zemas betona aizsargbarjeras, nedroši, aptumšoti kakti un cauri klinšainiem atsegumiem izcirsts nejaušs tunelis.

Kopš divdesmit četri kilometri zemes, kas apjoza Valuā cietoksni, piederēja Džonatanam Kilianam, tas faktiski bija privāts ceļš. Divos punktos no tā atzarojās citi ceļi - viens veda augšup uz Kiliana privāto lidlauku, bet otrs spēji aiz- traucās lejup, strauji pazeminoties ūdens robežas virzienā un ļaujot piekļūt milzīgam laivu angāram.

Skofīlda zilais WRX joņoja pa lielisko okeāna piekrastes ceļu ar simt astoņdesmit kilometriem stundā. Tā dzinējs nevis rūca, bet švīkstēja, iedarbojoties kompresoram. Ar spēcīgo visu četru riteņu piedziņas sistēmu šis rallija automobilis bija teicami piemērots Lielā okeāna ceļa īsajiem un šaurajiem izliekumiem.

Aiz tā, braukdamas tikpat ātri, traucās piecas supermašī- nas ar ExSol vīriem - Porsche, Ferrari un trīs Peugeot -, visas pa karstām pēdām dzīdamās pakaļ.

-     Bruņiniek! - Skofīlds kliedza savā laringofonā. - Vai tas esi tu? Mēs esam… hmm… nonākuši maza ķezā.

-     Listuu ceļā, - atskanēja mierīga atbilde.

Tajā paša brīdī pusotra kilometra aiz Skofīlda WKX - un krietnu gabalu aiz vajātājiem - no Valua cietokšņa izdrāzās vēl viena mašīna un aizjoņoja pāri tā paceļamajam tiltam.

Lamborghini Diablo.

V-12. Ārkārtīgi zema. Neparasta. Superātra.

Un, protams, melnā krāsā.

Skofīlds noregulēja savu satelītsakaru sistēmu.

-    Grāmata! Mamma! Vai jūs mani dzirdat?

Mammas balss atbildēja bez kavēšanās.

-     Estnu šeit, Putnubiedēkli!

-      Mēs vairs neatrodamies pilī, - Skofīlds sacīja. - Mēs esam uz ceļa, kas ved no tās projām. Dodamies ziemeļu virziena.

-   Kas atgadījos?

-    Viss sākās labi, taču tad ieradās gandrīz vai visi pasaules ļaunie zēni.

-     Vai jau visu sagrāvāt?

-    Vēl ne, taču es par to domāju. Vai tu esi ceļā?

-    Gandrīz jūsu tuvumā. Esmu "Krauklī" kopā ar Rufusu. Grāmata palika Londonā, lai izdibinātu ko vairāk par šim medībām. Es esmu aptuveni pusstundas attālumā no jums.

-     Pusstunda, - Skofīlds drūmi noteica. - Neesmu drošs, vai mēs tik ilgi noturēsimies.

-   ļums tas jāizdara, Putnubiedēkli, jo man ir daudz kas tev stāstāms.

-     Sniedz kopsavilkumu. Ne vairāk kā divdesmit piecos vārdos, - teica Skofīlds.

-    ASV valdība zina par cilvēku medībām un liek lietā visu, lai tu izdzīvotu. Tu esi kļuvis par apdraudēto sugu. Tātad velcies uz ASV teritoriju. Uz vēstniecību, konsulātu - vienalga.

WRX izbrauca no kāda šauru līkuma, un Skofīlds negaidīti priekšā ieraudzīja ceļa panorāmu.

Lielais okeāna ceļš stiepās tālumā uz priekšu, līkumodams kā plata, melna lente, kilometriem tālu turoties gar piekrastes klintīm.

-    ASV valdība grib man palīdzēt? - Skofīlds jautāja. - No savas pieredzes varu teikt, ka ASV valdība rūpējas tikai par ASV valdību.

Klau, Putnubiedēkli… - Ganta iejaucas. - Mums ir problēma.

-      Kas? - Skofīlds pārtrauca sarunu, lai paraudzītos uz priekšu. - Sasodīts! ExSol ļaudis noteikti sazvanījuši savējos…

Apmēram kilometru tālāk Okeāna ceļš sazarojās, un tā sānceļš nogriezās pa labi, virzoties augšup pa klints skaldni. Tas bija sānceļš, kas veda uz lidlauku, un tieši tagad divas lielas furgona platformas - bez garajiem furgoniem - lielā ātrumā steidzās lejup pa stāvo nogāzi, dārdinot pretī Skofīlda un Gantas mašīnai.

Gaisa virs abām kravas mašīnu kabīnēm karājās spīdīgs Bell Jet Ranger helikopters ar uzrakstu AXON CORP uz sāniem, ari tuvodamies no lidlauka puses.

ExSol vīri ir sazinājušies pa radio ar savējiem, Skofīlds lēsa, un no lidlauka atsūtījuši visus, ko vien varējuši.

-     Tās furgonu kabīnes brauc mums tieši virsū! - sacīja Ganta.

-    Nē, - atteica Skofīlds. - Tās mūs netaranēs. Tās grasās nobloķēt ceļu.

Patiešām, divas kravas furgonu platformas ieradās lidlauka ceļa un Lielā okeāna ceļa krustojumā un nekavējoties iebrauca sānceļos, reizē apstādamās, tādējādi pilnībā nobloķējot ceļu.

-      Mamma, - Skofīlds teica raidītājā. - Mums jābeidz. Lūdzu, ierodies šeit, cik vien ātri vari.

WRX traucās pa līkumotā ceļa klints pusi, ātri tuvojoties abam furgonu platformām.

Tad divsimt metru no ceļa aizsprostojuma Skofīlds piespieda bremzi, un WRX nokaucoties apstājās brauktuves vidū.

Aci pret aci.

Divas platformas. Viena rallija mašīna.

Skofīlds palūkojās atpakaļskata spogulī - aiz viņa pa Okeāna ceļu drazās piecu ExSol supermašīnu banda.

Viņpus hxSol automobiļiem neskaidri iezīmējās milzīga akmens pils, tumša un drūma, bet tad pēkšņi forta priekšā parādījās divi helikopteri, kas šķēla debesis, arī nodomājuši dzīties pakaļ.

Tie bija divi Zamanova skorpionu helikopteri Mi-34.

-    Starp klinti un kādu cietu vietu, - Skofīlds teica.

-     Kādu ļoti cietu vietu, - Ganta sacīja.

Skofīlds pagriezās atpakaļ, lai aplukotu ceļu priekša.

Viņš pārlaida acis šai ainai - divas mašīnu platformas, Axon helikopters, stāva klinšu siena pa labi, ar betona nožogojumu norobežots simt divdesmit metru kritums pa kreisi.

Betona barjeras, viņš domāja.

-     Vajātāju mašīnas tūdaļ bus mus panākušas, - brīdināja Ganta.

Taču Skofīlds vēl aizvien lūkojas uz betona aizsargžogu. Tieši aiz tā gaisa gandrīz ceļa līmeni karājās ,4x0» helikopters.

-     Mēs varam to izdarīt, - viņš skaļi teica, piemiegdams

acis.

-     Izdarīt - ko? - Ganta uztraukta pagriezās.

-     Pagaidi!

Skofīlds piespieda gāzes pedāli.

WRX rūcot aiztraucās mašīnu platformu virzienā, strauji uzņēmot ātrumu, turbokompresoram rūcot - žžžžžžžžž.'

Sešdesmit kilometru stundā pārvērtās par astoņdesmit…

Simts…

Simts divdesmit…

WRX drazās pretī ceļa aizsprostojumam.

Abi platformu šoferi - ExSol viri, kas bija gaidījuši lidlaukā, - saskatījās. Ko gan šis puisis dara?

Un tad negaidīti Skofīlds pagriezās pa kreisi, pietuvinot rallija mašīnu tuvu betona aizsargžogam.

Būkšššš!

WRX atsitās pret nožogojumu, kreisās puses riteņiem skrāpējot betona barjeru, spiežoties pret to, liekot visai mašīnas kreisajai pusei mazliet pacelties uz augšu, atraujoties no ceļa…

…Un pēkšņi - hop! - WRX bija augšā uz aizžogojuma!

Mašīnas kreisas puses riteņi skaidri saskatāmi atrāvās no asfalta, tagad braukdami pa barjeras augšu; tādā veidā automobilis pārvietojās četrdesmit piecu grādu leņķī.

Skofīlda un Gantas pasaule sasvērās uz sāniem.

-     Tur tik un tā nepietiks vietas! - Ganta izsaucās, norādot uz žogam vistuvāk novietoto platformu.

Viņai bija taisnība.

-    lis vēl neesmu ticis galā! - Skofīlds atkliedza un spēcīgi parava stūri pa labi.

Reakcija bija acumirklīga.

WRX sasvēras sāniski, priekšējā daļa virzījās pa labi, pakaļējais nodalījums pa kreisi, bīstami šūpojoties okeāna virzienā, līdz beigu beigās pakaļējais nodalījums noslīdēja no betona aizsargvaļņa malas.

WKX pakaļējie riteņi tagad karājās simt divdesmit metru augstumā virs okeāna!

Taču rallija mašīna vel joprojām ātri kustējās, aizvien vēl virzīdamās uz priekšu, tās apakšai slīdot pa aizsargnožogo- juma augšu - priekšējiem riteņiem nokarājoties barjeras krasta pusē, bet pakaļējiem riteņiem nokarājoties virs okeāna. T ādējādi tagad neviens tās ritenis neskāra zemi.

-    Āaāāāāā! - Ganta iekliedzās.

WRX noslīdēja sāniski pa aizsargbarjeru, tās svars bija gandrīz teicami līdzsvarots, apakšu skrāpēja un plosīja dzirksteļu ugunskrusa, kamēr, par izbrīnu furgonu vadītājiem, tā aizslīdēja tieši garām viņu aizsprostojumam uz ceļa, izspiez- damās cauri atstarpei starp visattālāko furgona platformu un barjeru; spraugai, kas līdz šim bija pārāk šaura, lai pa to izbrauktu automašīna.

Taču tad notika nenovēršamais.

Par mata tiesu nokarādamās pāri barjerai okeāna pusē, mašīna, par spīti uz priekšu virzītajai inercei, sāka šķiebties atpakaļ.

-     Mēs nokritisim! - Ganta kliedza.

-     Nē, nenokritīsim, - Skofīlds mierīgi atteica.

Viņam bija taisnība.

Tieši tajā brīdī slīdošās mašīnas pakaļgals milzīgā ātrumā atsitās pret Axon helikoptera priekšgalu, jo lidaparāts ka- rājās gaisā tieši pie barjeras.

Mašīnas pakaļējais nodalījums atlēca no helikoptera priekšgala - rikošetā, gluži kā ķīniešu biljarda bumbiņa -, un grūdiens bija pietiekami liels, lai iebelztu pa slīdošo WRX un atsistu to pāri barjerai atpakaļ uz ceļa… nosprostojuma otrā pusē.

Tieši tā, kā Skofīlds bija iecerējis.

WRX riepas atkal skāra bitumenu, un mašīna aizšāvās pa ceļu uz priekšu.

Taču ne bez sekotājiem.

Jo pēc mirkļa abas furgonu platformas atkapās no savām pozīcijām, atbrīvojot ceļu ExSol vajātāju mašīnām, kas izdrā- zas starp tam kā lodes no šautenes, lai panāktu Skofīlda automobili.

NODAĻA

ExSol mašīnas joņoja viņiem virsū.

Divas Eiropas sporta automašīnas, kuras ExSol viri bija aizņēmušies no Džonatana Kiliana - sarkanais Ferrari un sudraba krasas Porsche, abas zemas un spīdīgas, un nežēlīgi ātrās - mina Skofīldam uz papēžiem.

Divi algotņi, kas atradās Porsche, izmantoja tās vaļējo jumtu - tas atļāva vienam cilvēkam piecelties un šaut uz Skofīlda WRX. Šāvējam, kas brauca ar Ferrari, bija jāizliecas laukā pa pasažiera puses logu.

Kad šāvienu uguns krusa sašķaidīja WRX pakaļējo logu, Ganta pagriežas pret Skofīldu.

-     Vai varu tev uzdot jautājumu? - viņa kliedza.

-    Protams!

-     Vai ir, teiksim, kada slepena skola, kur māca tādas lietas? Braukšanas iemaņas, kas ignorē nāvi…

-     Patiesībā to sauc par agresīvo braukšanu, - Skofīlds atbildēja, atskatīdamies pār plecu. - Tādu īpašo kursu pasniedza Kvantiko jūras kājnieku centrā, un to mācīja atvaļināts artilērijas seržants, kuru sauca Kriss Henkisons. Henks aizgāja no juras kājniekiem deviņdesmit pirmajā gadā un kļuva par kaskadieri autobraucēju 1 lolivudā. Viņš tur taisa labu piķi. Bet katru otro gadu kā sava veida atmaksāšanas pakalpojumu viņš piedāvā šādu kursu tiem jūras kājniekiem, kuri ir norīkoti drošības gvardes bataljonā. Es saņēmu šādu uzaicinājumu pērn. Tas bija svētīgi, un tu pat nenoticēsi, ko 1 lenks māk izdarīt uz četriem riteņiem…

Brrrrrrrrrrrr!

Ceļu līdzās Skofīlda automobilim skāra ložu rinda, izraujot caurumus bitumenā un atsitoties pret šofera puses durvīm. Pec sekundes simtdaļas virs galvas ierūcās viens no naskajiem skorpionu Mi-34.

Bet tad ceļš nogriezās pa labi, turoties pie klints skaldnes, un helikopters turpināja lidot taisni, bet WRX izrāvās lauka no tā ugunslīnijas…

BUKŠ!

…No klints sienas ceļa labajā pusē ar sprādzienu izlidoja milzīgs zemes gabals, aiz joņojošās rallija automašīnas efektīgi uz. visām pusēm izšļakstot netīrumus un dubļus.

-     Kas tas par…? - Skofīlds pagriezās, cenzdamies saskatīt lielā sprādziena avotu.

Un viņš to ieraudzīja.

-     Nē, tas taču nevar būt! - Skofīlds noelsās.

Viņš redzēja karakuģi, kas ar pilnu jaudu virzījās uz krastu, atdaloties no lielākas karakuģu grupas, kura bija saskatāma pie apvāršņa.

Tas bija franču Tourville klases eskadras mīnu kuģis, un tā varenie priekšgalā novietotie lielgabali raidīja šāvienus, un katru no tiem pavadīja dumu izvirdums un tik skaļš troksnis, ka tas atbalsojās visiem krūtis - buin! Bum! Butn!

Tad pec mirkļa…

BUKŠ!

BUKŠ!

BUKŠ!

Šāviņi krita klints puses braucamajā daļā, un visapkārt Skofīlda joņojošajai mašīnai nolija dubļu lietus. Asfalta un netīrumu šaltis lidoja augstu gaisā, atstājot nāvīgas bedres - bedres, kas aizņēma gandrīz pusi ceļa braucamās daļas…

Pēc pirmā šāviņa sprādziena Skofīlda WRX iegaudojās, traucoties pāri bedres malai, drāžoties cauri putekļu mākonim virs tas, un, palūkojies uz lejup, Skofīlds ieraudzīja, ka šāviņš izgrebis pusloka caurumu ceļā, kas veda līdz pat jūrai.

Citi šāviņi nolija uz Lielā okeāna ceļa, triekdamies pret to pa labi un pa kreisi. Skofīlds reaģēja, strauji virzot mašīnu pa labi un pa kreisi, par centimetriem izvairoties no tikko tapušajām bedrēm.

Axon helikopters viņam aiz muguras sasvērās uz sāniem un šūpojās, ari mēģinādams izvairīties no eskadras mīnu kuģa nāvējošā lietus.

Taču divi pārējie skorpionu helikopteri Mi-34 par to neuztraucās, tie tikai atriebīgi turpināja vajāt Skofīldu, un to sānos ierīkotie lielgabali plosīja ceļu.

Tad Skofīlda WRX aplieca likumu un iedrāzās klints puses tunelī, un abi krievu helikopteri ātri pacēlās, piķējot pari robainajam klintīm, un piepeši Skofīldu un Gantu apņēma klusums.

Ne uz ilgu laiku.

Tuneli aiz viņiem traucās divas ExSol no sporta mašīnas - Ferrari un Porsche. To dzinēji rēca, un no abām automašīnām šāvēji raidīja uguni uz bēgošo WRX.

Skofīlds pagriezās pa kreisi, uz okeāna tuneļa pusi, un pēkšņi atklāja, ka šis tunelis tehniski nebija tunelis - tieši tāpēc, ka tā pret jūru vērsta siena nemaz nebija siena. Tā bija tievu kolonnu rinda, kuru mirgojošās, neskaidrās kontūras skrēja garām, ļaujot šoferiem, braucot cauri tunelim, noraudzīties ainavā.

Skofīlds to aptvēra tikai tad, kad ārpusē aiz mirgojošās stabu līnijas ieraudzīja parādāmies skorpionu helikopteru, kas saka šaut iekšā neaizsargātajā tunelī!

Lodes krita uz. ceļa, viņa mašīnas un pret tālāko sienu.

Skofīlds izlocījās pa labi projām no sprostuguns un, zaudējot ātrumu, piespieda savu WRX augšā pret līkumotā tuneļa labās puses sienu…

Un acumirkli vajātāju mašīnas bija klat, Porsche ietriecās WKX pakaļējā buferī, Ferrari belza tai pa kreiso sānu, ļaujot lidot to abiem ExSol pasažieru vielās braucošajiem šāvējiem.

Automātu uguns trāpīja WRX korpusā.

Skofīlda sānu logs tika sašķaidīts tieši tajā brīdī, kad tuneļa beigās parādījās kādas briesmīgas aprises.

Otrs skorpionu helikopters Mi-34 pacēlās virs ceļa braucamās daļas, un raķešu konteineri tā sānos bija gatavi atklāt uguni.

-     Mums beigas, - Skofīlds konstatēja.

No viena helikoptera raķešu konteinera gala izplūda dzeltens karsto gāzu mirgojums tieši tad, kad bez brīdinājuma pats helikopters uzsprāga gaisā - tam trāpīja šāviņš no franču eskadras mīnu kuģa. Tā nu, nepametuši savu konteineru, uzsprāga ari Mi-34 raķete.

Smagais karakuģa šāviņš trapīja skorpionu helikopteram tik stipri, ka tas lika atsviests pret ceļa braucamās daļas malu, kur tas sagumzījas kā alumīnija kārba un tad krita taisni lejup no simt divdesmit metru augstuma. Skofīlds juta, ka tas nebija iepriekš nodomāts trāpījums. Helikopters gluži vienkārši bija patrāpījies šāviņa ceļā.

-    Gandrīz, - Ganta teica.

-     Pietrūka pavisam nedaudz, - Skofīlds sacīja, kad viņu mašīna izdrāzās ārā no tuneļa, aizjoņojot garām vietai, kur bija nokritis Mi-34, un divi ExSol automobiļi to vēl joprojām spieda pret klinšu sienu.

Visas trīs mašīnas kratījās pa īso ceļa posmu. Taču tad Skofīlds ieraudzīja viņiem priekšā divsimt metru attālumā rēgojamies vēl vienu tuneli…

Buius!

Ferrari taranēja WRX kreiso sānu, piespiežot to tuvāk klints sienai.

Skofīlds spēkojās ar stūri.

Tikmēr Porsche uzstūmās uz lā pakaļējā bufera.

Sākuma Skofīlds nesaprata, kāpēc viņi lā dara, tad viņš paskatījās uz priekšu un ieraudzīja, ka arkas veida ieeja nākamajā tunelī nebija viena līmenī ar klints sienu - tā rēgojās apmēram divus metrus uz āru.

Ja vien Ferrari un Porsche turētu Skofīlda un Gantas automašīnu piespiestu pret klints sienu, WRX, braucot uz priekšu, iesprauktos tieši iekšā uz āru izvirzītajā velvētaja tunelī.

Skofīlds lēsa, ka viņu rīcība ir aptuveni piecas sekundes.

-    Tas ir ļoti slikti… - Ganta teica.

-    Zinu, zinu, - Skofīlds atbildēja.

Četras sekundes…

Visas trīs mašīnas rindā Iraucās pa ceļa šauro braucamo daļu klints puse.

Trīs sekundes…

Ferrari viņus uzstūma pret klinšaino sienu labajā pusē. IAIRX labā sana riteņi viegli slīdēja, berzējoties gar cieto akmens mūri. Taču Porsche aiz muguras turpināja ātri grūst Skofīlda mašīnu uz priekšu.

-     Lūdzu, dari kaut ko… - sacīja Ganta.

Divas sekundes…

Viņiem pretī skrēja tuneļa akmens arka.

-     Labi… - Skofīlds teica. - Vai gribi, lai izspēlēju ļaunu joku? Paspēlēsim neķītru spēlīti.

Viena…

Tad, tieši tobrīd, kad WKX briesmīgā ātrumā bija jaietrie- cas tuneļa arkas veida ieejā, Skofīlds ļāva Ferrari pagrūst viņa auto tuvāk sienai, uzdzenot to vēl augstāk, liekot WRX pacelties aptuveni sešdesmit grādu leņķī, un tās labā sāna riteņi nepārprotami brauca pa pašu sienu.

Un tad laiks palēnināja gaitu un Skofīlds izdarīja neiespējamo.

Viņš ļāva WRX uzbraukt tik augstu pa klinšaino sienu, ka piecus metrus pirms tuneļa arkas rallija automobilis pacēlās pārāk augstu… un vēlās pa kreisi, apgriežoties pavisam ač- garni… tā ka piezemējās uz jumta… un uzgūlās uz zemā Ferrari jumta.

Tādā veidā uz isu laika sprīdi WRX un Ferrari brauca ar jumtu uz jumta, un WRX riteņi bija vērsti uz augšu, bet jumts uz bridi gulēja uz. apakšējā sarkanā Ferrari jumta!

Bet tad laiks atkal paātrināja skrējienu, un WRX novēlas no Ferrari, atlēkdams atpakaļ uz zemes, tagad drošībā spilgti sarkanas supermašīnas okeāna pusē, un iedrāzās tunelī reizē ar Ferrari, kas atradās labajos sānos.

Par nelaimi, Porsche nebija izvēles.

Braucot tieši aiz. Skofīlda automobiļa, šī mašīna bija gra- sijusies pēdēja brīdī atkāpties. Tomēr tās vadītājs nebija iedomājies, ka Skofīlds varētu pārvelties pāri Ferrari. Kad

Skofīlds to izdarīja, Porsche šoferis uz viņa varoņdarbu blenza kādu sekundes desmitdaļu par ilgu.

Lidz ar to tas bija Porsche, kas milzīgā ātrumā atsitās pret arku. Acumirkli pašķīda lodveida zibens.

Ferrari bija tikai mazliet veiksmīgāks.

Pārvēlies tam pār jumtu, Skofīlds tagad sāka Ferrari taranēt iekšā tuneļa sienā. Viņš rīkojās prasmīgāk par vajātājiem, aizšķērsodams ceļu Ferrari priekšā, liekot tam atsisties pret tuneļa sienu labajā pusē un apsviesties apkārt, metot kūleņus - veļoties no sana uz sānu un apkārt kā rotaļlietai, ko ripina bērns, lēkāt pa tuneļa ierobežoto platību, skart akmens sienas, pirms tas, sadauzīts un saņurcīts, apstājās uz jumta, un tā pasažieri bija beigtāki par beigtiem.

NODAĻA

Skofīlds ar Gantu metās ārā no tuneļa tieši tad, kad otrs skorpionu Mi-34 triecienhelikopters piķēja viņiem cieši lidzās, lidodams paralēli ceļa klints pusei, bet pa helikoptera labās puses durvīm nikni šāva snaiperis.

Viens bija skaidrs - kamēr Skofīlds brauca tik atri, cik vien varēja, naskais helikopters tikai riņķoja apkārt.

-    Lapsa! - Skofīlds uzsauca. - Mums jātiek vaļā no helikoptera! Sacaurumo to snaiperi!

-    Ar prieku, - Ganta teica. - Paliecies atpakaļ!

Skofilds tā darīja, un Ganta pacēla Desert liitgle pistoli un

pa viņa logu izšāva uz helikopteru.

Divi šāvieni. Abi trāpīja mērķī.

Un snaiperis izvēlās ārā pa helikoptera durvīm.

Taču viņš bija piesiets ar drošības virvi - pēc aptuveni divpadsmit metru krišanas cieši novilktā virve noraustījās un kritiens pēkšņi apstājas.

-    Paldies, saldo mazulīti - sauca Skofīlds, vērojot cilvēka figūru karājamies gaisā.

Piepeši Ganta iekliedzās:

-     Putnubiedēkli! Uzmanies! Vēl viens atzarojums!

Viņš paskatījās uz priekšu un ieraudzīja jaunu ceļa atzaru, kas veda pa kreisi un lejup, bet Lielais okeāna ceļš ari tālāk stiepās pa labi.

Pa kreisi vai pa labi, viņš domāja. Izvēlies!

Jauna franču eskadras minu kuģa raidītu ložu kārta atsitas pret ceļu, kas veda pa labi.

Tātad pa kreisi.

Riepām spalgi švīkstot, viņš pagrieza mašīnu pa kreisi un pa šo nolaideno atzarojumu ātrā gaitā devās uz priekšu.

Helikopters viņiem sekoja.

Astoņsimt metru aiz Skofīlda savā spīdīgajā, melnajā Lamborghini Diablo pa Lielo okeāna ceļu traucās Aloizs Naits.

Abas puspiekabes, kas iepriekš bija aizsprojušas ceļu, tagad ducināja tieši viņam priekšā, bet aiz muguras viņš redzēja divus dzeltenus Axon finansētos Peugeot, kurus ExSol viri bija paņēmuši no pils.

Apmēram piecdesmit metru aiz Peugeot viņš ievēroja ceļa atzarojumu sasniegušo Skofīlda zilo WKX, kuru vajāja atlikušais skorpionu helikopters Mi-34.

Bruņinieks pa kreisi uzmeta skatienu eskadras minu kuģim okeānā, un tieši tajā bridi divas putniem līdzīgas ēnas pār karakuģi aizšāvās debesīs piekrastes ceļa virzienā.

Tie neapšaubāmi izskatījās pēc reaktīvajiem iznicinātājiem, kas atlidojuši no franču lidmašīnu bāzeskuģa, kurš bija redzams pie apvaršņa.

Oho, Bruņinieks nodomāja.

Viņš atkal pavērās uz priekšu, laikus ieraugot, ka Skofīlda mašīna ceļu atzarojumā pagriežas pa kreisi, nozuzdama atzara, kas veda pa klints nogāzi.

Un tajā brīdī viņš ievēroja, ka Skofīlda vajātāji rīkojas savādi.

Viņi sadalījās.

Pa ceļa atzaru Skofīldam sekoja tikai viena no trim Axon Peugeot mašīnām. Pārējās divas aizbrauca pa labi, pa Okeāna ceļu, apbraukdamas uz ceļa tikko izveidojušos šāviņa bedri.

Pēc tam atzarojumu sasniedza divas kravas mašīnu platformas un pagriezās pa kreisi, dodamās lejup pa kalnu Skofīldam pa pēdām.

Saskaņota kustība, nodomāja Bruņinieks. Viņi izdomājuši plānu.

Bet tad Bruņinieks pats jau bija krustojumā un bez. vilcināšanās stūrēja Lamborghini uz priekšu pa kreiso atzaru, joņodams pa kalnu lejup aiz Skofīlda.

Skofīlda WRX švīkstēdama traucās lejup pa stāvo laivu stacijas ceļu, nogriežoties aklos pagriezienos, slīdot, bremzēdama asos līkumos.

Tai traucoties uz priekšu, sānus un apkārtējās klinšu sienas dauzīja ložu krusa - mašīnu vel aizvien spēcīgi apšaudīja no helikoptera Mi-34, kas lidoja zemu aiz muguras, raidīdams uguni uz WRX no sānos ierīkotajiem ložmetējiem.

Mirušais helikoptera snaiperis vēl aizvien ļengani karājās pa lidaparāta atvērtajām sānu durvīm, viņa ķermenis mežonīgi šūpojās, reizumis atlecot no ceļa, atstādams uz asfalta asinis.

No dzeltenā rallija Peugeot, kas sekoja Skofīldam pa laivu stacijas ceļu, ari tika raidīti šāvieni, un šāvējs Stei/r ieroci bija izbāzis pa logu pasažiera vietas pusē.

Divsimts metru aiz šis lielā ātrumā notiekošās apšaudes ari Bruņinieks brauca ļoti ātri.

Viņa lximborghini viegli panāca abas kravas mašīnu puspiekabes, un viņš, veikdams S veida manevru, nodžinkstēja tām garām, pirms braucēji paspēja aptvert, ka viņš tur atrodas.

Bruņinieks piebrauca tuvāk dzeltenajam Peugeot, mēģināja to apbraukt pa labi, taču Peugeot viņu bloķēja. Viņš mēģināja braukt pa kreisi un darīja to enerģiski - ļoti enerģiski -, un pārdrošā manevrā ceļa okeāna pusē Peugeot apdzina.

Lamborghini aizjoņoja garām dzeltenajam rallija automobilim. Peugeot šoferis īstajā mirklī paskatījās pa kreisi, lai redzētu, kā aizdrāžas Diablo neskaidrās melnās kontūras - vienlaikus ar M-67 granātu, kas ielidoja viņa mašīnā pa atvērto vadītāja logu.

Kad no Peugeot izvirda liesmu mutulis, Lamborghini traucās pa ceļu uz priekšu. Liesmu apņemtais Peugeot tūlīt nokavēja nākamo pagriezienu un uzspraga, izbraucot cauri nožogojuma margam, un krita lejup - ilgā, lēnā kritienā, kas beidzas Atlantijas okeānā tālu, talu apakšā.

Bruņinieka Latnborghini tagad bija divdesmit metru aiz Skofīlda WRX un helikoptera Mi-34, kas laidelējās virs tā.

Bruņinieks redzēja, ka Skofīlds tagad traucas pa garu, taisnu ceļa nogriezni, kas beidzas tunelī pie šā atzara paša pamata. Caur tuneli varēja nokļūt pie milziga laivu angāra.

-    Skofild! - Bruņinieks kliedza raidītājā. - Nešauj uz to, kas tev aiz muguras! Tas Lamborghini esmu es!

-     Tas Lamborghini! Kāpēc gan man par to būtu jābrīnās? - teica Skofīlda balss. - jauki, ka tu piebiedrojies mums. Vai tu vari ko izdarīt ar to nolādēto helikopteru ?

Bruņinieks apjēdza, kas notiek. Priekšā viņš redzēja Skofīlda zilo WRX, kas ātri tuvojās tunelim, redzēja Mi-34 apakšu tieši augšā un aiz WKX, redzēja no helikoptera karājamies krievu snaiperi, kas šūpojās gaisā un atsizdamies palēcās pret ceļu viņa ātrā Diablo priekšā.

Helikopters - snaiperis - tunelis, viņš prātoja.

Viss, kas viņam bija vajadzigs, - transportlīdzeklis, ar kuru paglābties.

Bruņinieks palūkojās atpakaļskata spoguli. Tas bija pilns ar pirmās puspiekabes režģi - tā bija kravas mašīnas puspiekabe ar raksturīgo garo priekšgala pārsegu, kas rībināja pa ceļu aizmugurē.

Liels paldies!

-     Uzgaidi, Skofild. Man tas mērglis ir rokā.

Viņš paātrināja gaitu un pabrauca ar zem helikoptera Mi-34 ārpus tā redzamības lauka, lād ar visnotaļ neveselīgu zvēlienu viņš trieca savu mašīnu tieši pret virvē iekārtā snaipera līķi tā, lai nedzīvais ķermenis uzkristu uz viņa automobiļa motora pārsega un tad ievirzītos iekšā pa Diablo atvērto jumtu.

Bruņinieks izvilka rokudzelžus - trofeju mednieka vērtīgāko instrumentu - un pieslēdza mirušā snaipera drošības jostu pie Lamborghini slūresrata.

Tad viņš nospieda kontrolierīci un, uzlēcis no sēdekļa, pa- kapies uzrāpās pa atveri uz jumta.

lajā brīdī lielā kravas mašīnas platforma viņu panāca un ietriecās Lamborghini pakaļgalā.

Taču Bruņinieks bija sagatavojies šādai saskarsmei, un, kad abas mašīnas sadūrās, viņš izdarīja savu gājienu - mezdamies pāri Lamborghini pakaļējam nodalījumam un šaudams no pistoles pa kravas mašīnas aizsargs tiklu, nogalināja tās vadītāju un tad pārlēca no Ijimborghini pakaļgala uz kravas mašīnas garā priekšgala!

Dažas sekundēs viņš bija ticis cauri puspiekabes sasistajam vējstiklam un atradās tās šofera sēdeklī, pārņēmis lielo kravas mašīnas platformu savā pārziņā.

Skofīlda V\/RX iedrāzās tunelī pie kalna pakājes.

Skorpionu helikopters, apjauzdams, ka tam jālido virs tuneļa un no jauna jāpārņem Skofīlds otrā pusē, cēlās augstāk vai, precīzāk sakot, mēģināja pacelties augstak.

Taču vieglais helikopters Mi-34 nevarēja uzņemt lielāku augstumu pie tā pietauvotā Lamborghini svara dēļ.

Skorpionu lidotājs atskārta, ko tas nozīmē, taču jau bija par vēlu.

Bez vadītāja atstatais Lamborghini iedrāzās tuneļa arkvei- dīgaja ieejā, kamēr helikopters traucās virs tas, un, lidotajam par šausmām, vertikālā virve, kas savienoja divus transportlīdzekļus, savilkas un… saliecās… kad helikopters ietriecās arka.

Skorpionu helikopters un Lamborghini saplūda kā divi šķēru asmeņi.

Diablo tika pilnīgi atrauts no zemes. Uzlidojis augšā, tas nobrakšķēja pret tuneļa griestiem un acumirkli sačokurojās, vienlaikus notraukdams lejā flīžu krusu.

Savukārt Mi-34 uz leju parāva virve, un lidaparāts nogāzās klintis virs tuneļa un uzsprāga, uzsviežot gaisā uguns un akmens šķembu šalti.

Uz šāda fona Bruņinieks pie kravas mašīnas platformas stūres traucās iekša tunelī, aizdrāzdamies garam vairs nelietojamā Lamborghini degošajām paliekām.

NODAĻA

Tālāk priekša Skofīlds iztraucās ārā tā paša tuneļa, sākdams strauji braukt augšup kalnā.

Viņš izdarīja pagriezienu, ieraudzīja priekšā augšup vērstu slīpu ceļu ar daudziem straujiem pagriezieniem un grūti pārredzamu klints stūri, un ceļa augšdaļā - divus atlikušos dzeltenos Peugeot, kuri bija izraudzījušies šo stāvo kāpumu.

Izvēlējušies īsāko ceļu, tie bija izrāvušies uz priekšu un tagad līkumoja atpakaļ, steidzoties lejup pa šo ceļu, uzņēmuši kursu, lai sadurtos ar viņu un Gantu.

Skofīlda WRX rāpās augšup kalna, un tagad tam sekoja tikai divi automobiļi: Bruņinieka kravas mašīna ar garo priekšgalu un otrs agregāts, Kemoorth ar strupu priekšu.

Taču tad WRX aiztraucās ap aklu ceļa stūri un pēkšņi saduras ar citu negaidītu ainu - tieši aiz līkuma gaisā karājās viens no reaktīvajiem iznicinātājiem, tā priekšgals bija draudīgi pavērsts lejup un pie spārniem vidēja raķešu arsenāls.

Skofīlds nekavējoties pazina, ka ta ir Dassault Mirage 2000N-I1, franču reaktīvā lidmašīna ar vertikālu pacelšanos un vertikālu nolaišanos, tāda pati ka Harrier. No parastā Mirage 2000N modeļa pārveidotais II bija iznīcinātājs, kas varēja karāties gaisā un tika izvietots tikai uz Francijas jaunākajiem un lielākajiem lidmašīnu bāzeskuģiem. Masīvs un kuprains, tas stipri atgādināja Harrier ar pusloka veida gaisa ieņemējietaisēm divu pilotu kabīnes abās pusēs.

Mirage šaujamie izvirda uguni, un lāzeram līdzīgu trasē- jošo ložu spiets plosīja klints sienas virs Skofīlda mašīnas.

Skofīlds uz. mirkli apjuka, tad drāzās garam vertikālu pozu ieņēmušajai lidmašīnai, kad ta gaisā smagi apgriezās, nomērķējot uz viņu ložu krusu. Taču tieši tajā bridi, kad dažas trasējošās lodes nogrieza viņa automobiļa pakaļējo buferi, viņš pieveica vēl vienu ceļa līkumu.

-     Veicīgi paņem stūri! - Skofīlds pavēlēja Gantai.

Viņa ieslīdēja mašīnas vadītāja sēdekli, kamēr viņš ieskatījās savas kaujas vestes kabata un izvilka vairakas lodes - Bruņinieka lodes ar oranžu joslu.

-     Cilvēki - nē. Iznicinātāji - jā, - viņš noteica, ielādējot oranžās lodes Desert Eagle aptverē un pabeidzot šo darbošanos tieši tad, kad otrais Mirage, ložmetējiem šķeļot zibeņus, metās no augšas pāri ceļam tieši WRX priekšā.

Taču tagad Skofīlds bija gatavs reaģēt.

Viņš izliecās arā pa pasažieru puses logu un notēmēja savu Desert Eagle.

Mirage lodes uzplēsa asfaltu WRX priekšā tieši tad, kad Skofīlds atkārtoti sāka šaut uz vertikālo lidmašīnu - bah-bah- bah-bah-bah-bah-bah-bah-bah! -, trāpot gaisa ieņēmējietaisēs, vienlaikus vairākām iznīcinātāja raidītajām trasējošajām lodēm izurbjoties cauri viņa WRX vējstiklam.

Skofīlda lodes padarīja savu darbu.

Kad Mirage gaisa ieņēmējietaisēs trāpīja pirmās lodes, to iekšējās gāzes izlauzās uz aru, saplēšot ventilatora lāpstiņas gabalos, sačokurojot tas, liekot tām iesprūst un lidmašīnai zaudēt ātrumu, un ļaujot nākamajām lodēm netraucētām ielidot pašos reaktīvajos dzinējos un eksplodēt lidmašīnas ātri iztvaikojošās degvielas iesūknēšanas kamerās.

Lai iznicinātu seši simti miljonu dolāru vērtu kara lidmašīnu, pietika ar divām mazām lodēm.

Dzinēji atteicas darboties, un Mirage neganti griezās ap- kart gaisā, visos virzienos izbārstot trasējošās lodes, līdz - bummml - franču iznīcinātājs sasprāga tūkstoš gabalos, izmētādams šķidru uguni, pirms nokrita zemē kā sačokurotu, dūmojošu dzelžu kaudze uz. ceļa piecdesmit metru priekšā lielā ātrumā braucošajam WRX.

Skofīlds iekrita atpakaļ kabīnē…

…Un ieraudzīja, ka Ganta, no milzīgas brūces kreisaja plecā gāžoties asinīm, atslīgst pret durvīm. Šofera sēdeklī aiz viņas varēja redzēt piecus centimetrus platu caurumu, un tas atbilda viņas ievainojuma vietai.

Viņai bija trāpījusi viena no Mirage trasejošajām lodēm.

-   Ak nē! - Skofīlds izdvesa. Viņš ātri pārliecās pari sēdeklim un nospieda bremzi.

WRX ar spalgu švīkstoņu apstājās mazliet pirms Mirage vraka.

-     Lapsa! - Skofīlds iekliedās. - Libij!

Viņa atvēra acis, plakstiņiem smagi paceļoties.

-    Ai, sāp… - Libija ievaidējās.

Turies! - Skofīlds atspēra durvis vaļa un izcēla viņu ārā, nesdams uz rokām. Tad viņš ierunāja raidītājā: - Bruņiniek! Kur tu esi?

-    Esmu pirmajā platformā. Un vēl viena brauc man tuvu aiz muguras. Kur tad… pagaidi, es tevi redzu.

-     Lapsa ievainota. Mums jābrauc projām.

-    Kad apstāšos, Ieciet ātri iekšā, jo tā otra platforma tūdaļ ieķersies pakaļā!

Un tad Skofīlds ieraudzīja Bruņinieku - redzēja, ka kravas mašīna ar garo priekšgalu ātri dārdina augšup pa no- kalni.

Skaļi nobremzējusi, kravas mašīna nodrebēja un apstājās līdzās WRX.

Bruņinieks atrāva vaļā durvis, un Skofīlds iekāpa un iecēla Gantu. Bruņinieks atkal iedarbināja mašīnu un piespieda gāzes pedāli mirkli pirms tam, kad, izbraucis no pagrieziena, viņiem aiz muguras parādījās Kemvorth ar strupo priekšu un, dzinējam aurojot, traucās pilnā gaitā.

Uzņemdama ātrumu, kravas mašīna palēcās pret iznicinātājā Mirage atliekām, kas bija izmētātas uz ceļa. Otra platforma nozvalstījās, pārbraucot pāri Mirage vrakam, pirms spēcīgi ietriecās Bruņinieka vēl aizvien ātrumu uzņemošas kravas mašīnas platformas pakaļgalā.

Šis grūdiens viņus visus - Bruņinieku, Skofīldu un Gantu - pameta uz priekšu.

Bruņinieks ar Skofīldu pagriezās viens pret otru un reizē ierunājās:

-     Divas rallija mašīnas drāžas mums virsu no priekšas!

Tad abi ieturēja pauzi. Spoguļattēls.

-    Kas viņai atgadījās? - Bruņinieks vaicāja.

-     Viņai trāpīja lode, kas tika šauta no iznīcinātāja, - Skofīlds atbildēja.

-     Mjā.

Gāzu izpūtējiem kūpinot melnus dūmus, abas kravas mašīnas brauca augšup kalna.

lād piepeši redzeslaukā paradījas abas dzeltenās rallija automašīnas, ar platu pagriezienu tieši Bruņinieka un Skofīlda platformas priekšā traukdamās lejup pa to pašu nogāzi, un abās mašīnās varēja redzēt vīrus, kas bija izliekušies pa pasažieru puses logiem, rokas turēdami AK-47 automātus.

Viņi tikpat labi varēja šaut pa iznicinātājiem.

Milzīgā kravas mašīnas platforma izdrāzās cauri kreisajam Peugeot, sadragādams to gabalos, kamēr otrs Axon rallija automobiļa pakaļgals mētājās no vienas puses uz otru, nobraukdams no ceļa, sāniski pieskardamies klints sienai uz krastu vērstajā ceļa pusē un tad, riteņiem griezīgi kaucot, apstājās, bet abas platformas aizdārdināja tam garām.

Kravas mašīna sasniedza kalna virsotni un atzarojumā atgriezās uz gludākā galvenā ceļa.

Kemoorth ar strupo priekšgalu atradās tieši aiz muguras, bet tam cieši sekoja pēdējais atlikušais Peugeot. No jauna iesaistoties vajāšanā, rallija mašīna uzlēca uz galvenā ceļa mirkli pirms - BL.ĪKŠ! - viss atzarojums uzlidoja gaisa, saceļot netīrumu mākoni, jo tam bija trāpījis lādiņš 110 franču eskad- ras mīnu kuģa.

Abas lielās platformas izbrauca no pagrieziena, pa kreisi atstājot okeānu, un pēkšņi tām pretī rēgojās ieeja citā klints puses tuneli. Šis tunelis aizlocījās garā virāžā pa labi tuvu pie klints un bija acīm redzami garaks par visiem iepriekšē- jiem tuneļiem.

Kravas mašīnas iedārdināja tuneli ar simt četrdesmit pieciem kilometriem stundā tieši tad, kad aiz tām Peugeot rava

Ildzi Kemmrth un šāvējs rallija mašīnas logā ļāva vaļu uguns zalvei pa kravas mašīnas riteņiem.

Kravas mašīnas riepas sasprāga un pašķīda uz. ceļa, un lielās platformas pakaļgals saka mežonīgi svaidīties no vienas puses uz otru.

Tajā bridi Kemvorth platforma izrāvās uz priekšu.

-    Viņi ir mums blakus! - Skofīlds kliedza.

Tuneļa robežās platforma ar strupo priekšgalu apstājās līdzās kravas mašīnai pie labā sāna.

-    Es par to parūpēšos, - teica Bruņinieks. - Klau, pārņem stūri!

To pateicis, Bruņinieks izlēca no vadītāja sēdekļa un metās iekšā kravas mašīnas kabīnes guļamajā daļā, kur viņš ātri raidīja divus šāvienus aizmugurējā logā, kas atvērās uz platformas seklo autopiekabes savienojuma nodalījumu. Dažos mirkļos viņš bija nozudis ārā pa logu aurojošajā vēja.

Abas platformas traucās cauri līkumotajam tunelim viena otrai līdzās, drāzdamās garām okeāna puses kolonnām.

Skofīlds stūrēja, uzmezdams skatienu ievainotajai Gantai viņam līdzās. Šoreiz viņas ievainojums bija smags.

Kaut kur netālu atskanēja skaļš aviācijas bombardēšanas troksnis, un Skofilds ātri apgriezās un ieraudzīja, ka garām neskaidrajām kolonnām no viņa pa kreisi šaudams aizjoņo otrs Mirage iznicinātājs.

Tā nav laba zīme, viņš nodomāja.

Platforma ar strupo priekšgalu piebrauca cieši līdzās viņa mašīnai labaja pusē. Viņš tas kabīnē redzēja divus ExSol vīrus, un, kad tā pietuvojās vienā līmenī ar kravas mašīnu, viņš ieraudzīja, ka šāvējs ātri rāpjas pāri vadītājam un atgrūž vaļā kravas mašīnas tuvākās durvis.

Viņš grasījās pārkāpt uz šo mašīnu.

Atbildot uz to, Skofīlds pacēla savu Desert Eagle pistoli - kiik!

Patronu vairs nebija.

-    Nu ir mēsli!

Vīrs no ExSol pārlēca pāri atstarpei, kas šķīra divas ātri braucošās puspiekabes platformas, un piezemējās uz Skofīl- da kravas mašīnas pasažieru puses kāpšļa. Viņš pacēla mašīnpistoli, tēmēdams to cauri logam.

Tajā pašā laikā Skofīlds no maksts izvilka savu īpašo āķi, notēmēja to uz algoto slepkavu un pavilka sprūdu…

zzzzz

Āķis nenostrādāja. Tas tikai izdeva vāju dzirksteļošanas skaņu. Āķim bija pietrukusi dzinējspēka gāze.

-     Pie velna! - Skofīlds iesaucās. - Tā nekad nav gadījies!

Taču tagad viņam nebija izvēles - viņi ar Gantu bija viegls mērķis.

ExSol virs logā to redzēja, un viņš glūnēja, ar pirkstu spiezdams ieroča mēlīti.

Tajā bridi viņš tika saplacināts ka pankūka, kad Kenworth platforma - viņa platforma - nikni taranēja kravas mašīnu, iebelzdama tik spēcīgi, ka abas mašīnas acumirkli tika nobīdītas no ceļa.

Nelaimīgais algotnis gluži vienkārši uzsprāga, viņa ķermenim noplaukšķot sarkanas masas šaltī. Viņa acis izspiedās, pirms viņš nozuda no Skofīlda redzeslauka un nokrita uz braucamās daļas zem abām platformām.

Un, kad šis vīrs bija nozudis, kļuva redzams strupdegu- ņa Kemvorth jaunais šoferis - Aloizs Naits - Bruņinieks.

ļo tad, kad ExSol algotnis no Kemvorth durvīm pārlēca uz kravas mašīnas durvīm, atstarpi starp platformām, tikai pretējā virzienā - no kravas mašīnas aizmugurējā nodalījuma uz Kemvorth aizmugurējo nodalījumu - bija šķērsojis vēl viens cilvēka stāvs.

Bruņinieks.

Tagad abas platformas caur garo, līkumoto tuneli traucās līdzās, un tām pakaļ dzinās tikai viens dzeltenais Peugeot.

Taču Skofīlda kravas mašīna ar cirtiena saplēstajām riepām bija bīstami nestabila. Tā slīdēja, kā pagadās.

Skofīlds nospieda raidītāja pogu.

-     Bruņiniek! Es nevaru novaldīt šo mašīnu! Mums jāpārceļas pie tevis!

-    labi, es piebraukšu tuvāk. Nosūti savu dāmu.

Kemvorth šūpojoties piebrauca līdzās kravas mašīnai, ber- žoties tai pret sāniem.

Skofīlds veikli nostiprināja mašīnas stūres ratu ar savu drošības jostu. Tad viņš atgrūdās, atspēra pasažiera puses durvis un sāka palīdzēt Gantai pārvietoties.

Bruņinieks atvēra savas šofera puses durvis un pastiepa brīvo roku.

Pēkšņi atskanēja šāvieni.

Tie noskanēja pret abu kravas mašīnu rāmjiem. Taču tā bija tikai pa pēdām braucošā Peugeot nepārdomāta šaušana.

Skofīlds pārvietoja Gantu, nodeva viņu Bruņiniekam, kurš parvilka sievieti pāri atstarpei starp automobiļiem iekša Kemvorth kabīnē un saudzīgi noguldīja uz pasažieru sēdekļa.

Kad Ganta bija veiksmīgi dabūta otrā mašīnā, Skofīlds sāka kāpt pāri spraugai, un tieši tad ar satriecošu uzliesmojumu viņa priekšā horizontāli traucās milzum daudz trasē- jošo ložu, radot nāvējošam lāzeram līdzīgu barjeru, kas viņu nošķīra no Bruņinieka un Gantas platformas.

Skofīlds pameta skatienu uz priekšu un ieraudzīja jaunā uguns viļņa avotu.

Līkumotā tuneļa galā ceļš aizvijās pa labi, un Skofīlds ieraudzīja, ka tieši aiz pagrieziena gaisa draudīgi paceļas otrs Mirage 2000N-II iznīcinātājs un tā sešstobrainais miniatūrais ložmetējs raida liesmu mēles.

Skofīldam par šausmām, trasejošo ložu līnija pagriezās pret viņa mašīnu un - bah-bah-bah-bah-bah-bah-bah-bah-bah-bah- bah! - neiedomājama sprostuguns gāzās pret kravas mašīnas metala režģi, dauzīdama to ar miljoniem ložu.

Kravas mašīnas dzinēju apņēma liesmas, uz visām pusēm izšķīda hidrauliskais šķīdums, un Skofīlds pēkšņi neko nevarēja saskatīt cauri vējstiklam. Viņš spieda bremzi - nekādas jēgas, lā piederēja vesturei. Mēģināja griezt stūri - ta paklausīja tikai mazliet, tik daudz, lai viņš pateiktu iznīcinātājām:

- Ja man būs beigas, tev būs beigas reizē ar mani.

Kravas mašīna kopā ar Kemvorth pilnā gaitā traucās pa tuneli.

Taču Mirage iznicinošā uguns vel aizvien nerimās.

Abas platformas, tagad atdalījušās viena no otras, sasniedza tuneļa galu, un Aloizam Naitam atlika vienīgi izraudzīties pagriezienu pa labi, bet Skofīlda kravas mašīna - ar liesmojošu motora pārsegu un slīdošām riepām - nevarēja darīt neko citu kā drāzties taisni uz priekšu, ignorējot līkumu.

Skofīlds to apskārta, pirms tas bija noticis.

Un viņš saprata, ka neko nespēj izdarīt.

- Mans Dievs… - viņš izdvesa.

Pēc mirkļa kravas mašīnas platforma pilnā ātrumā nepa- griezās līkumā un izdrāzās cauri aizsargnožogojumam, izšaujoties skaidrajās pēcpusdienas debesīs tieši vertikālā iznicinātāja Mirage virzienā.

NODAĻA

Kravas automobilis uzlidoja gaisā krāšņā lokā, ar augstu paceltu priekšgalu, riteņiem griežoties, un tā ceļu debesis iezīmēja melnu dūmu līnija, kas nāca no liesmojošā motora pārsega.

Taču pēkšņi lidojuma loks aprāvās, jo masīvā platforma milzīgā ātrumā ietriecās iznīcinātājā Mirage, kas karājās gaisā tieši pie ceļa klints pusē.

Kravas mašīna un lidaparāts sadūrās ar pārsteidzošu speķu; iznīcinātājs no varenā trieciena sasvērās atpakaļ.

Jau iepriekš degusi mašīna tagad eksplodēja, un tās liesmojošais motora pārsegs atsitās pret franču iznīcinātāja priekšgalu. Mirage tikai nodrebēja, tad sašūpojās un pēc tam uzsprāga, izmetot gaisa spožu, žilbinošu uguns bumbu.

Tad iznīcinātājs gāzās lejup, krizdams taisni simt divdesmit metru pa klints virsmu ar priekšgalā iestrēgušām kravas mašīnas paliekām, pirms apakša ar milzu šļakatām ietriecās viļņos.

Un tam visam vidū, sarežģīta mehānismu haosa vidū, bez virves vai āķa, kuru ņemt palīgā, atradās Šeins M. Skofīlds.

NODAĻA

Bruņinieks ar Gantu to visu redzēja no savas mašīnas, traucoties pa līkumoto ceļu klints pusē.

Viņi redzēja, kā Skofīlda kravas mašīna izdrāžas cauri aizsargbarjerai un ietriecas Mirage, pēc tam ugunīgo sprādzienu un Mirage kritienu okeānā.

Šādā sadursmē neviens nevarētu izdzīvot.

Ievainotās Gantas acis šausmās iepletās.

-    Ak dievs, nē! Šein… - viņa čukstēja.

-    Sasodīts! - Bruņinieks izdvesa.

Viņa smadzenēs šaudījās domu brāzma: Skofīlds ir miris - cilvēks, kurš Bruņiniekam nozīmētu miljonus, ja būtu viņu nosargājis. Ko viņam tagad iesākt un ko viņam darīt ar šo ievainoto sievieti, kas viņam absolūti neko nenozīmēja?

Vispirms tev no šejienes jātiek ārā dzīvam, teica viņa iekšējā balss.

Bet tad negaidīti - žžžž/ - garām viņa mašīnai aizdžinkstēja atlikušais Peugeot rallija automobilis un ātri aizsteidzās pa ceļu uz priekšu.

Bruņinieks pārsteigumā paskatījās uz priekšu un aplūkoja šo ceļu.

Tam bija savāda, taču iespaidīga īpatnība - nākamajā pagrieziena virs braucamās daļas pacēlās maza, pilij līdzīga būve.

Ta bija akmens ēka, ko vainagoja mūru izrobojums gluži kā zobi - divstāvu sarga māja, kas noteikti bija tikpat veca, cik pats Valuā cietoksnis. Jādomā, ka tā iezīmēja forta teritorijas ārējo robežu.

Tomēr sarga mājas viņā galā atradās blīvs paceļamais tilts, kas savienoja sešu metru tukšas telpas posmu uz ceļa. Pāri šai plaisai varēja likt vienīgi tad, kad paceļamais tilts bija nolaists, un pašlaik tā tas bija.

lāču tad pie sarga mājas ieradās Peugeot un izlaida vienu no braucējiem, kurš ieskrēja namā. Pēkšņi Bruņinieka acu priekšā paceļamais tilts sāka lēnām pacelties.

-     Nē… - viņš skaļi teica. - Nē!

Viņš bija apmulsis.

Kemvorth mašīnas platforma, uzņemdama ātrumu, dārdi- nāja viduslaiku sarga mājas virzienā.

Paceļamā tilta dzelzs ķedes to lēnām vilka augšup.

Tūlīt ši darbība beigsies.

Lielā platforma traucās uz priekšu.

l ilts lēnām pacēlās: viens metrs, divi metri, tris metri…

Viri, kas sēdēja Peugeot, atklāja uguni uz Bruņinieka kravas auto platformu, kad tā veica pēdējos piecdesmit metrus.

Bruņinieks pieliecās. Viņa mašīnas vējstikls saplīsa druskās.

Tilts turpināja celties augstāk…

Tās virzījās augšup, viegli sasniedzot simt sešdesmit grādu leņķi, bet tad - buuum! - tas sāka mainīt stāvokli, palēkdamies augstu gaisā, planēdams pāri plaisai uz ceļa un…

Burnm!

Lielā platforma atkal atradās uz stingras cietzemes, rībinādama uz priekšu pa ceļu, palēkdamās vienreiz, divreiz, trīsreiz, pirms Bruņieks atkal atguva tās vadību.

-     Uff! - Bruņinieks atvieglots nopūtās. - Tas bija…

HŪKŠ!

Ceļš mašīnas priekšā pacēlās gaisā - zemes un putekļu mākonis.

Eskadras mīnu kuģa raidīta šāviņa sprādziens.

Bruņinieks piespieda bremzi, un mašīna, pēc straujās bremzēšanas sasvērdamās, apstājās tikai dažu centimetru attālumā no jaunās bedres, kas bija uzradusies uz ceļa.

Bruņinieks nostenējās.

Viss ceļš viņa priekšā bija gluži vienkārši i/kūpējis - izgarojis visā platumā -, un atstatums pāri bezdibenim līdz otrai malai bija vismaz deviņi metri.

Viņi ar Gantu bija iedzīti teicama slazdā - uz vertikālas klints virsmas, ko gan priekšā, gan aiz. muguras norobežoja dziļās bedres uz ceļa.

Un šajā mirklī, gluži kā paklausot kada norādījumiem, Axon korporatīvais helikopters, kas bija vērojis pakaļdzīšanos no droša attāluma augstu gaisa virs ceļa, nolaidās redzeslaukā viņiem līdzās, un tā pilots kaut ko runāja savā ķiveres raidītājā.

- Velns parāvis! - noteica Bruņinieks.

PIEKTAIS UZBRUKUMS

ANGLIJA—FRANCIJA-ASV 26. OKTOBRIS, 14:00 (ANGLIJA)

9:00 PĒC AUSTRUMU JOSLAS IAIKA (ŅUJORKA, ASV)

Mums Ir Jāaizsarga sevi no patvaļīgas - tīšas vai nejaušas - militāri rūpnieciskā kompleksa ietekmes.

ASV prezidents Dvaits Deivids Eizenhauers Atvadu uzruna tautai, 1961. GADA JANVĀRIS

savienoto valstu vestnieciba londona, anglija 14:00 pec vieteja iaika

(9:00 pec asv austrumu joslas iaika)

"Viņu skatījumā karš pret teroru netiek izvērsts pietiekami plaši. Kad Majestātiskā divpadsmitnieka locekļi neplāno 22. septembra uzbrukumus, neizdara kļūdas, viņi pilnībā izmanto situāciju savā laba…"

Televizora ekrānā runājošais vīrietis bija Benjamins j. Rozentāls, Mossad aģents, kurš pirms stundas lika nogalināts uz Karaļa torņa jumta.

Grāmata uzmanīgi vēroja ekrānu. Aiz viņa stāvēja Skots Moslijs, puisis no Valsts departamenta.

Visapkārt uz galdiem bija sakārtoti dokumenti - simtiem dokumentu. Viss, ko Benjamins Rozentāls zināja par Majestātisko divpadsmitnieku un pasaules mēroga cilvēku medībām.

Grāmata atkal skenēja kaudzi dokumentu.

Arējās novērošanas gaitā uzņemtas fotogrāfijas, kurās redzami cilvēki, kas limuzīnos ierodas uz ekonomikas forumu galotņu sanāksmēm.

Slepeni ierakstītu telefona sarunu atšifrējumus.

Nozagtas ASV Aizsardzības ministrijas mapes.

Pat divus dokumentus no Francijas Centrālās izlūkošanas aģentūras - bēdīgi slavenās DGSE. Viens bija DGSE dosjē par vairākiem pasaules galvenajiem biznesmeņiem, kuri pirms pusgada bija ielūgti uz privātām pusdienām pie Francijas prezidenta.

NODAĻA

Otrs dokuments bija daudz eksplozīvāks. Tas izklāstīja, kā DGSE nesen sagūstīja divdesmit četrus teroristiskās organizācijas "Globālais svētais karš" dalībniekus, kas bija plānojuši ar degvielas piegādes lidmašīnu ietriekties Eifeļa torni. Tapai kā Al Qaeda "Globālais svētais karš" bija pasaules mēroga teroristiska grupa, kurā piedalījās fanātiski islāmisti, kas svēta kara koncepciju vēlējās izvirzīt jaunā globālā līmeni.

Šis dokuments, kuru tagad redzēja Grāmata, bija sevišķi nozīmīgs ar to, ka notverto vidū bija viens no grupas līderiem Šoabs Rīss. Parasti šādu augsta ranga teroristu sagūstīšana tika izziņota pa visu pasauli. Taču franči Rīsa arestu bija noklusējuši.

Rozentāls lappuses malā bija uzrakstījis piebildi: "Visi aizvesti uz DGSE štāba mītni lirestā. Nekādas tiesas. Nekādu zinu avīzēs. Neviens no šiem 24 vairs netika redzēts. Iespējams sakars ar "Kortnoranu"/"Hameleonu". Vai Francija sadarbojas ar M-12? Pārbaude jāturpina."

Taču liecība, kas atklāja visvairāk, bija Mossad ierakstītās Rozentāla iztaujāšanas videolentes.

Vārdu sakot, Rozentāls bija sēdējis uz pulvera mucas.

Pirmām kārtām, viņš zināja Majestātiska divpadsmitnieka sastāvu.

Priekšsēdētājs: Rendolfs Lohs, militārās rūpniecības darbonis, 70 gadu vecs, Loch-Mann Industries vadītājs, aizsardzības kontraktu darbuzņēmējs. L-M Industries ražoja rezerves daļas kara lidmašīnām, piemēram, Hue\j un Black Haivk helikopteriem. Tas bagātību bija nodrošinājis karš Vjetnamā un operācija "Tuksneša vētra".

Priekšsēdētāja vietnieks: Kornēlijs Kopasus, leģendārais grieķu konteinerkuģu magnāts.

Artūrs Kvants, Kvantu ģimenes tērauda impērijas patriarhs.

Vorens Sasēts, pasaules veiksmīgākais kapitāla ieguldītājs.

Dž. D. Kērntons, milzīgās farmaceitiskās firmas Astronox priekšsēdētājs.

Džonatans Kilians, raķešu un karakuģu būvniecības konglomerātā Axon Corporation priekšsēdētājs un izpilddirektors.

Sarakstam bija turpinājums.

Ja nepiemin, ka trūka dažu bagātnieku - šeit nebija, piemēram, Voltonu ģimenes no Amerikas, Vacijas Albrehtu vai Francijas Matenkūru tas varēja kalpot par pasaules desmit bagātāko cilvēku sarakstu.

Un, kā bija atklājis majors Benjamins Rozentāls, tie visi bija cilvēki, kuru bagātību ievērojami palielinātu viena lieta.

Rozentāls ekrānā: "Viņu bagātību veidojusi karadarbība. Karš. Kvantu tērauda impērijas pamatā bija Otrais pasaulēs karš. Ren- dolfs Lohs sešdesmitajos gados bija viens no daiļrunīgākajiem ASV Vjetnamas kara atbalstītājiem. Karadarbībai nepieciešama nafta. Karadarbībai nepieciešams tērauds. Karadarbība pieprasa tūkstošiem jaunu kuģu, helikopteru, lielgabalu, bumbu, medicīnisko komplektu. Lielā biznesa pasaulē pats lielākais bizness ir globāla karadarbība."

Un pēc brīža:

"Palūkojieties uz "Karu pret terorismu". Afganistānas kalnos Savienotās Valstis ir nometušas vairāk nekā četrus tūkstošus bumbu, taču kāds ir rezultāts? Tas nav sagrāvušās tiltus vai piegādes ceļus, vai militāros nervu centrus. Taču tad, kas ir izlietoti četri tūkstoši bumbu, tās jāaizstāj ar jauniem četriem tūkstošiem bumbu. Bet tas nozīmē, ka tās ir jānopērk. Un kas notika pēc Afganistānas? Tas tik bija pārsteigums - atradās vēl viena karadarbības arēna, šoreiz Irākā."

Vel viens fragments:

"Nenovērtējiet šo viru ietekmi par zemu. Viņi taisa prezidentus, un viņi tos nomet. No Bila Klintona impīčmenta līdz bijušā KGB darbinieka Vladimira Putina nonākšanai pie varas Majestātiskajam divpadsmitniekam vienmēr ir bijis savs sakāmais par to, kurš un cik ilgi sēdēs pasaules varas sēdekļos. Pat tad, ja tas tieši nefinansē konkrēta prezidenta kampaņu, tas vienmēr saglabā spēju viņu jebkura brīdī gāzt.

Šim mērķim Majestatiskais divpadsmitnieks ir nodibinājis ciešas saiknes ar pasaules galveno izlūkošanas dienestu figūrām. CIP direktors ir bijušais Rendolfa Lolui darījumu partneris. MI-6 vadītājs ir Kornēlija Kopasusa sievasbrālis. Kiliāns ir pastāvīgs viesis DGSE direktora Parīzes mājās. "Galu galā," Mossad aģents pasmaidīja, "kurš gan zina vairāk ]>ar valsts vadītājiem nekā šīs valsts izlūkošanas dienests?"

Televizora ekrānā redzamais Rozentāls kļuva nopietns:

"Tomēr vairāk nekā jebkas cits M-12 patika tas karš, kurš saga- daja viņiem tik daudz bagātības, par kādu viņi nekad nebija pat sapņojuši, karš, kurā faktiski netika karots: ASV un padomju aukstais karš.

"Tuksneša vētra". Bosnija. Somālija. Afganistāna, trakas brīvība. Tas viss nobāl salīdzinājumā ar to ābsolūto zelta bedri, kāds bija aukstais karš. jo tad, kad amerikāņu un padomju bruņošanas sacensība turpinājās kosmosā un netiešas aukstā kara sadursmes risinājās Korejā un Vjetnamā, M-12 locekļi uzkrāja milzīgu bagātību.

Taču 1991. gadā notika neiespējamais: Padomju Savienība sabruka un izgaisa vispār.

Krita Berlīnes mūris, un gluži kā pēc dambja pārraušanas zemeslodi applūdināja amerikāņu patērētāju filozofija. Amerikāņu militārās rūpniecības ražotāji vairs nebija lielākie ieguvēji globalizētajā pasaule. Ieguvēji bija amerikāņu plaša patēriņa preču tirgotāji: Nike, Coca-Cola, Microsoft. Vai Eiropas firmas, piemēram, BMW un L'Oreal. Es nudien saku - dekoratīvās kosmētikas tirgotāji!

Kopš tā laika Majestātiska divpadsmitnieka locekļi meklēja vienu vienīgo, kas neapšaubāmi atjaunotu viņu bijušo slavu…"

Šajā bridi Rozentāls ar plašu žestu no kādas savas mapes izvilka citu dokumentu un turēja to kameras priekšā.

"Jaunu auksto karu."

Grāmata to pašu dokumentu tagad turēja savās rokās. Televizora ekrānā iestājās pauze, Rozentāla attēls bija sastindzis.

Grāmata skenēja šo dokumentu. Tajā bija teikts:

Grāmatu apbēra vārdi un skaitļi, un sākumā viņš nespēja neko no tā visa sajēgt.

lāču pakāpeniski šā saraksta fragmenti kļuva i/.protami. Viņš pazina divus visbiežāk sastopamos vārdus.

Shahab-5 un Taep'o-Dong-2.

Shahab-5 un Taep'o-Dong-2 bija raķetes.

[ala lidojuma rādiusa starpkontinentālās ballistiskās raķetes.

Shahab-5 bija uzbūvējusi Irāna. Taep'o Dong-2 bija Ziemej- korejas ražojums.

Ja tadu starptautisko teroristu organizāciju kā Al Qaeda vai "Globālais svētais karš" rokās reiz varētu nonākt raķetes, ar kuram iespejams raidīt kodoltriecienus Rietumiem, tās butu Shahab un Taep'o-Dong.

Ka redzams no šiem pierakstiem, katra ši raķete bija apgādāta ar kodoluzgali: TN-76 un N-8. TN-76 bija franču ražojuma kodoluzgalis; N-8 bija izgatavojusi Ziemeļkoreja.

Taču šis nebija kadas teroristu organizācijas sastādīts saraksts.

Tas piederēja Majestātiskajam divpadsmitniekam.

Un tad pār Grāmatu nāca apskaidrība.

Vai varētu būt, ka Majestātiskais divpadsmitnieks iemieso teroristisku organizāciju ?

Viņš strauji pagriezās un atkal ieslēdza Rozentāla stāstījumu.

Izraēlas aģents teica: "Šis jaunais aukstais karš ir paplašinātais karš pret terorismu. Piecdesmit gadu karš pret terorismu. Majestātiskais divpadsmitnieks savu plānu piepildīšanai izmanto divus ASV projektus: vienu sauc "Kormorans", otru - "Hameleons". "Kormorans" ietver kuģu nolaišanu ūdeni: tie ir karakuģi raķešu palaišanai, kas nomaskēti par konteinerkuģiem vai super- tankkuģiem. Šo supertankkuģu korpusus būvējusi Kopasus kuģniecības grupa, bet raķešu palaišanas sistēmas šajos korpusos ievietotas Axon rūpnīcās Norfolkā, Virdžīnijā un Cuamā. Šie kuģi, kas ārēji izskatās pēc parastiem supertankkuģiem un konteinerku- ģiem, var stāvēt viscaur pasaules līčos un ostās un netikt ievēroti. Tas ir "Kormorans".

Tomēr projekts "Hameleons" ir daudzreiz draudīgāks. Patiešām, tas, iespējams, ir visdraudīgākais projekts, kāds jebkad izdomāts Savienotajās Valstīs. Tā centrā ir pašas raķetes. 7,ināt, raķetes, kas minētas šajā dokumentā, nav tikai Shahab vai Taep'o-Dong.

Tās vairāk ir šo raķešu ASV ražojuma kloni, jāsaprot, ka visām pasaules lielākajam raķetēm ir savas īpatnības: lidojuma signatūra, izplūdes gristes sliede, pat individuālas sprādziena pēdas pēc iedarbības. "Hameleons" ir radīts, lai izmantotu šīs īpatnības. Tas ir ļoti netīrs ASV projekts, saskaņā ar kuru Amerika būvē starpkontinentālās ballistiskās raķetes, kas atdarina citu valstu izgatavoto starpkontinentālo ballistisko raķešu īpatnības.

Klona raķetes.

Taču "Hameleons" neaprobežojas ar irāņu Shahab vai ziemeļ- korejiešu Taep'o-Dong. Citu klonējamo raķešu vidū ir Indijas Agni-ll, Pakistānas Ghauri-II, Taivānas Sky I lorse, Apvienotās Karalistes Trident-II D-5, franču M-5, Izraēlas Jericho 213 un, protams, krievu SS-18.

Tās ir radītas, lai sāktu karus, taču tam jāizskatās tā, it kā pirmo šāvienu raidījis kāds cits. ja ASV ievajadzētos ieganstu, lai sāktu karu, tās vienkārši izšautu kādu tās valsts klonu, kuru vēlētos vainot notikušajā.

Taču, tā kā projekta "Hameleons" kontrakts uzticēts Axon Corporation, "Kormorana" supertankkuģu korpusus būvē Kopasus Shipping. Un tā ir atbilde. Abu projektu kontrakti noslēgti ar uzņēmumiem, kas pieder M-12 locekļiem.

2b. oktobrī pulksten 11:45 mēs redzēsim, kā nolīst kodolraķešu lietus. Tāds lietus, kādu pasaule nav piedzīvojusi. Saskaņots. Precīzs. Raķetes krīt ar piecpadsmit minūšu intervāliem, lai pielāgotos pasaules ziņu dienestiem. Par vienu raķetes trāpījumu tiek ziņots brīdi, kad krīt cita raķete, tad vēl viena, raidot triecienu pa pasaules lielākajām pilsētām. Londona, Ņujorka, Parīze, Berlīne. Pasaule iegrimst haosā, vēlēdamās uzzināt, kura no lielajām pilsētām būs nākamā.

Un, kad tas būs beidzies, sāksies izmeklēšana un tiks noteikts, ka raķetes - spriežot pec to lidojuma raksturlielumiem un sprādzienu īpatnībām - ir nākušās no Irānas un Ziemeļkorejas.

Teroristu ieroči.

Pasaulē būs šausmu pārņemta, lād, saprotams, Šausmas pārvērtīsies par dusmām. Karš pret terorismu ir jāpaplašina. Tas jau ir turpinājies divus gadus. Tagad tas ritēs vēl piecdesmit gadu. Ir sācies jauns aukstais karš, un militāri rūpnieciskais komplekss ir tik ļoti mobilizēts ka vēl nekad. Un Majestātiskais divpadsmitnieks taisa miljardus."

NODAĻA

Domas Grāmalas galvā traucās lielā ātrumā.

Maskēti supertankkuģi. Klonētas raķetes. Un to visu radījusi viņa paša valdība. Viņš nespēja tam noticēt. Viņš zināja, ka ASV valdība var izdarīt briesmīgas lietas, taču noteikt kartību citās valstis, uzdodot savas raķetes par svešām?

Un tagad šis klonētas raķetes tiks izšautas - to darīs ne jau ASV valdība, bet šo raķešu būvētāji, Majestātiskā divpadsmitnieka vīri - uz pasaules lielākajām pilsētām: Ņujorku, Londonu, Parīzi un Berlīni…

Ņujorka, Londona, Parīze…

Tagad decimālajā sistēmā pārvērstos saraksta skaitļus Grāmata ieraudzīja jaunā gaismā.

Tās bija koordinātas.

Palaišanas kuģu un par mērķi izraudzīto pilsētu globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātas.

Tieši tad viņš ievēroja "Kormorana" supertankkuģu nosaukums - Ambrose, Talbot, Jeiuel, Hopeivell, \Nhale. Asprātīgs joks. Tie bija nosaukti tāpat kā kuģi no Mayflower flotes, kas deva sākumu Jaunajai pasaulei. Tieši tāpat kā tagad jaunu pasauli centās izveidot Majestātiskais divpadsmitnieks.

Taču kads tam visam sakars ar Šeinu Skofīldu un cilvēku medībām, kurās šodien līdz pulksten divpadsmitiem pieprasīta viņa nāve? Grāmata nespēja to saprast.

Un tad viņš atcerējās pašu Rozentālu, kurš lietū uz Karaļa torņa jumta Londonā bija kliedzis, ka viss attiecas uz refleksiem, sevišķi ātriem refleksiem. Šajā sarakstā minēto cilvēku refleksi esot pasaulē ātrākie. Viņi izturēja "Kobras" parbaudes, un tikai tāds, kas ir izturējis šīs pārbaudes, varot padarīt nekaitīgu CincLock-VII raķešu drošības sistēmu, bet CincLock-Vll ir Majestātiskā divpadsmitnieka plāna centra.

CincLock-VII… Grāmata domāja.

Meklēdams šos vārdus, viņš pārlapoja daudzās mapes.

Viņam nebija ilgi jāmeklē.

Šeit bija atsevišķa mape ar uzrakstu AXON CORP - PA- TENTĒTA CINCLOCK DROŠĪBAS SISTĒMA.

Tā bija pilna ar dokumentiem, kas piederēja Axon Corp un ASV Aizsardzības ministrijai. Pirmā dokumenta titullapa bija šāda:

PROJEKTS: "HAMELEONS-042" (VARIANTS, KAS IEKĻAUJ PALAIŠANAS DROŠĪBAS SISTĒMU CINCLOCK-VII)

ASV AIZSARDZĪBAS MINISTRIJA DROŠĪBAS LĪMENIS: 009

PILNĪGI SLEPENI

Darbuzņēmējs: Axon Corporation LLC Ziņojums par darba gaitu: 2002. g. maijs

Grāmata parlapoja dokumentus līdz nodaļai ar atzīmi DROŠĪBA un izlasīja ievada rindkopu:

at bruņošanas sistēma — CINCLOCK VII

Atbilstīgi augstajam drošības garantēšanas līmenim, kas nepieciešams šādam ierocim, raķešu sērija "Hameleons" ir aprīkota ar Axoii patentētu CincLock-VIl atbruņošanas sistēmu. CincLock, pašlaik pasaulē visdrošākais iejaukšanās novēršanas mehānisms, nodarbina trīs unikālus aizsardzības posmus. Iekams visi trīs posmi netiek likti lietā noteiktajā periodiskumā, sistēmas aktivēšana (vai deaktivēšana) nav iespējama.

Sistēmas atslēga ir otrais posms. Tas ir bāzēts uz ieviestajiem parauga atzīšanas principiem (Hmjttes & Simpson, M/7", 1994,1997,

2001), pēc kuriem tik.ii persona, kas ir pazīstama ar noteiktu secīgu paraugu un tajā labi ievingrinājusies, var ienākt sistēmā pēc pieprasījuma. Sistēmai svešai personai, ja vien tā nav apveltīta ar nenormāli ātriem motoriskiem nervu refleksiem, nav nekādu izredžu pārvarēt šadu sistēmu (o/i. cit. Oliphant & Nickolson, USAMRMC. 1996, NATO MNHR pētījums).

posMi

CincLock VII komplekta trīs posmi

Izmantojot šos principus, pārbaudes ir parādījušas, ka CincLock VII sistēma ir 99,94% droša pret nesankcionētu piekļuvi. Neviena cita militārā drošības sistēma nevar uzrādīt tik veiksmīgu rezultātu.

1.     Tuvums. Lai nodrošinātos pret nesankcionētu apbruņošanu/ atbruņošanu, Cindx>ck komplekts netiek pievienots nogādes sistēmai. Tas ir portatīvs atbruņošanas komplekts. Tādējādi pirmais posms ir nogādes sistēmas tuvums. CincLock atradīsies ne mazāk ka astoņpadsmit, komats, divu (18,2) metru attāluma no raķetes "t lameleons" centrālā procesora.

2.    Gaismas sensora reakcijas vienība. Atrodoties attiecīgā tuvuma perimetrā, lietotājam ir jānodibina bezvadu modema savie-

nojums ar atbruņošanas sistēmu. To izpilda prasībām atbilstošais Axuu patentētais gaismas sensora interfeiss. Tieši šeit parauga atpazīšanas principam ir izšķiroša nozīme. (Sk. NATO MNRR pētniecības programmas rezultāti, USAMRMC, 19%).

3. Drošības šifrs. Jāievieto attiecīgais atbruņošanas vai neatzīšanas kods.

Pie šīs pēdējās rindiņas Rozentāls bija pierakstījis: "Universālā atbruņošanas koda ievietošanu pārrauga objekts Veicmens. ļaunākās izlūkošanas ziņas vedina uz domām, ka jālieto vēl nosakāmais Mersenne Prime."

Pie šīs posmu nodaļas bija piesprausta kada cita lapa. Tas bija Mossad atšifrēta tālruņa pārtvēruma pieraksts.

Pārraides

reģistrs: B2-3-001-889

Datums: 25. aprīlis, 15:15 pēc Austrumu joslas laika

Saņemts no: Axon Corp, Norfolka, Virdžīnija, ASV

Atb.virsn.: ROZENTĀLS Benjamins J. (452-7621) ____

1. BALSS (DALTONS P. Dž., AXQN INŽENIERPAKALPOJVMU VADĪTĀJS) .

Ser, saņemts AM inspekcijas ziņojums. Tas ir labvēlīgs. Viņi ir ļoti gandarīti ar mūsu darbu gaitu. Un viņiem jo sevišķi patika CincLock. Nevarēja vien beigt tīksmināties par to. Viņi bija kā bērni, kas cenšas sasist jaunu spēļmantiņu.

2. BALSS (KILIANS DŽ. DŽ., AXON PRIEKŠSĒDĒTĀJS UN IZPILDDIREKTORS).

Teicami, Pīter. Teicami. Vai vēl kas sakāms?

1. BALSS (DALTONS): Nākamā uzraudzības pārbaude. AM jautāja, vai mums ir vēlamais datums.

2. BALSS (KILIANS): Kāpēc gan nenosaukt 26.

oktobri? Domāju, ka šis datums vairākiem mūsu projekta partneriem būs ļoti piemērots.

Grāmata atlaidās krēslā. Tātad šeit bija datuma jēga. 26. oktobris.

Kilians bija noteicis šo dienu Aizsardzības ministrijas pārraudzības grupas pārbaudei viņa iekārtu rūpnīcās.

Taču tad Grāmata ieraudzīja nākamo dokumentu, un cilvēku medību nozīme pēkšņi kļuva skaidra.

Ironiskā kārtā tas bija pats nekaitīgākais no visiem līdz šim redzētajiem dokumentiem. Kāda iekšējā elektroniska pasta vēstule no Axon Corporation.

No: Piters Daltons

Kam: Visam inženiertehniskajam personālam, Projekts H-042

Datums: 2003. g. 26. aprilis, 19:58

Temats: NĀKAMĀ AM PĀRBAUDE

Dāmas un kungi, man ir tas gods paziņot, ka pagājušās nedēļas sešu mēnešu pārbaude, ko veica Aizsardzības ministrijas Uzraudzības komiteja, noritēja efektīvi un labi. Es jums visiem pateicos par smago darbu, jo īpaši par pēdējos pāris mēnešos padarīto.

Musu veikums atstāja iespaidu un mūsu tehnoloģiskie panākumi pārsteidza.

Nakamā sešu mēnešu pārbaude paredzēta 26. oktobrī Norfolkas iekārtu rūpnīcā un sāksies 12:00, piedalās tikai nodaļu priekšnieki. Kā parasti, nedēļu pirms pārbaudes stāsies spēkā stingri drošības noteikumi.

Ar sveicienu - PD

Šeit nu tas bija.

Šodien, 26. oktobri, pulksten 12:00 Aizsardzības ministrija nosūtīs inspektoru grupu uz Axon raķešu būves ražotni Nor- folkā, Virdžinijas štata.

Un, jādomā, šajā laikā viņi atklās, ka rūpnīcā kaut kas ir aplam, ka raķetes kaut kā ir aiztiktas vai, iespējams, pat pazudušas - nozagtas, un tad…

…ASV valdība sāks meklēt pasaulē vienīgos cilvēkus, kas spētu padarīt nekaitīgu CincLock sistēmu.

Cilvēkus ar nenormāli ātriem refleksiem.

Cilvēkus, kuru vardi ierakstīti šajā sarakstā.

Grāmata saprata - kaut kādu iemeslu dēļ Džonatans Kilians un Majestātiskais divpadsmitnieks vēlējās, lai ASV valdība parbaudi sarīkotu šodien. Lai gan viņš pagaidam vēl nezi- nāja, kāpēc, pārbaude šodien kaut kādā veidā bija viņu plāna sastāvdaļa.

Bet tas ļāva viņam vēl skaidrāk aptvert kaut ko citu. Grāmatu visu laiku bija nomocījis tas, ka cilvēku medības varēja tikai kalpot par brīdinājumu cilvēkiem, kuri varētu izjaukt M-12 plānus.

Taču tagad tam bija izskaidrojums.

Šod ien pulksten 12:00 Axon Norfolkas ražotne ASV valdība kaut ko atklās, kaut ko par raķetēm "Hameleons" un kuģiem "Kormorans" raķešu palaišanai. Kaut ko tādu, kas bija izšķirīgs Majestātiskā divpadsmitnieka plānā jauna auksta kara sākšanai.

-     Mums jānokļūst līdz tai rūpnīcai, - Grāmata skaļi teica.

Viņš pagriezās pret Skotu Mosliju.

-     Moslija kungs! Piezvaniet uz Aizsardzības ministriju. Lieciet viņiem atsūtīt savu "Kormorana" un "Hameleona" inspektoru grupu agrāk, nekā bija paredzēts. Un brīdiniet mušu cilvēkus Guamā. Sadabūjiet kādu, kas arī tur pārbaudītu Axon rūpnīcu.

-    Skaidrs, - atteica Moslijs.

Tad Grāmata pievērsa uzmanību decimālajā sistēmā pārvērsto skaitļu straumei raķešu palaišanas sarakstā - palaišanas vietu globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātam un mērķiem.

-    Labāk izdibiniet, no kurienes šīs raķetes grasās izšaut un uz ko tās tiek tēmētas.

Ieslēgdams globālās pozicionēšanas sistēmas grafiskā attēlojuma programmu sava datorā, viņš noregulēja satelilrai- ditāju.

-    Putnubiedēkli! Tas esmu es, Grāmata! Klausies! Man ir svarīgas ziņas…

valua cietokšņa apkaime bretaņa, francija 26. oktobris, 15:00 pec vieteja iaika

(9:00 pēc asv austrumu joslas laika)

Axoii helikopteru, kas bija apstājies Bruņinieka un Libijas Gantas priekšā, varēja redzēt strauji aizlidojam projām gar krasta līniju, un tas kļuva mazāks un mazāks, dodamies atpakaļ Valua cietokšņa virzienā. Tagad tajā sēdēja Bruņinieks un Ganta.

Sperot soļus okeāna viļņos pie klintīm, to aizlidojam vēroja kāds vientuļš cilvēks.

Skofīlds.

Protams, kad Skofīlda liesmojošā kravas mašīna bija nolēkusi no ceļa un iedrāzusies vertikālajā Mirage iznicinātājā, viņa mašīnā vairs nebija.

Tiklīdz kravas automobiļa riteņi atrāvās no ceļa, viņš bija izvēlies pa vadītāja puses durvīm, izkrizdams zem lidojošās auto platformas.

Automašīna ietriecās iznīcinātājā.

Milzu sprādziens. Kolosāls troksnis. Uz. visām pusēm lidojošs metāls.

Taču, kad notika sprādziens, Skofilds atradās zem iznicinātāja, krietni zem ugunsbumbas, taču ari ārpus Gantas un Bruņinieka redzeslauka, un viņš kā lode krita lejup.

Viņa pirmā doma bija - āķis.

Taču ne šoreiz. Tam nebija degvielas.

Sasodīts!

NODAĻA

Viņš turpināja krist - nevis vertikāli, bet ieslīpā leņķi mašīnas inerces dēj. Klints aizdrāzās viņam garām neaptverama ātrumā. Viņš redzēja apakšā okeāna viļņus, kas brāzās augšup. Ja no šāda augstuma viņš iekristu ūdenī, ķermenis sašķīstu kā tomāts, saduroties ar tā virsmu.

Dari kaut ko!

Ko gan var darīt?

Bet tad viņš atcerējās…

…Un strauji parava auklu, kas bija piestiprināta pie jostas. Tā bija triecienizpletņa iedarbināšanas aukla, un izpletnis vēl aizvien bija viņam uz muguras. Tas atradās tur kopš cīniņa lidmašīnā Hercules. Un tas bija tik cieši pieguļošs, ka Skofīlds to bija gandrīz piemirsis.

Triecienizpletnis atvērās viņam virs galvas tikai divdesmit četru metru augstuma virs ūdens.

Tas pavisam nepalēnināja viņa krišanu, taču palīdzēja pietiekami daudz.

Viņš sasvērās gaisā apmēram sešus metrus virs viļņiem, krišanas ātrums bija stipri samazinājies, un - švikt! - viņš iegrima ūdenī ar kājām pa priekšu un atbrīvojas no izpletņa, ienirstot okeānā, virs galvas atstādams burbuļu kamolu.

Bet tas bija izdarīts laikus.

Pēc mirkļa netālu viļņos iegāzās kravas mašīnas platformas un Mirage degošā metāla kaudze.

Skofīlds iznira no ūdens starp degošajām iznīcinātāja atlūzām pavisam tuvu klintīm.

Uzmanīdamies, lai paliktu ārpus redzeslauka, viņš brida pa ūdeni starp peldošajiem metāla gabaliem un patiešām pec brīža ieraudzīja, ka Axon helikopters, kas turējās gaisā netālu no klints izliekuma, pagriežas un steidz atpakaļ pils virzienā.

Vai Gantu ar Bruņinieku ir tikuši prom? Vai arī viņi atrodas šajā helikopterā?

- Lapsa! Lapsa! Klausies! Šeit Putnubiedēklis, - viņš čukstēja laringofonā. - Es joprojām esmu dzīvs. Vai ar jums viss kartībā?

Atbildes vietā atskanēja samocīta nokāsēšanās. Tas bija vecs paņēmiens - viņa tur bija, taču acīmredzot nevarēja runāt. Viņa bija notverta.

-    Vienreiz nozīmēs - ja, divreiz - nē. Vai tu esi Axon helikoptera, kuru es tikko redzēju?

Viņa noklepojās vienu reizi.

-     Vai esi nopietni ievainota?

Noklepošanās vienu reizi.

-     Patiešām nopietni?

Noklepošanās vienu reizi.

Nolādēts, Skofīlds nodomāja.

-     Vai Bruņinieks ir kopā ar tevi?

Noklepošanās vienu reizi.

-    Vai viņi ved jūs atpakaļ uz pili?

Noklepošanās vienu reizi.

-    Turies, Libij! Es eju tev pakaļ.

Skofīlds paraudzījās apkart un grasījās peldēt līdz krastam, bet piepeši ieraudzīja franču eskadras minu kuģi, kas sacēla viļņus, apstādamies divsimts metru attālumā no viņa, nepiebraucot pie krasta.

Viņš ievēroja, ka pie lielā kuģa borta ūdeni tiek nolaista maza patruļlaiva ar vismaz divpadsmit vīriem.

Patruļlaiva tika nolaista lejā okeānā un nekavējoties traucās projām no eskadras mīnu kuģa, uzņemdama kursu tieši viņa virzienā.

Skofīldam atlika vienīgi noskatīties, ka franču patruļlaiva tuvojas.

-    Esmu pārliecināts, ka franči ir aizmirsuši to atgadījumu pie Polārā loka, - viņš norūca.

Tad radioaustiņa atdzīvojās.

-     Putnubiedēkli! Tas esmu es, Grāmata! Klausies! Man ir svarīgas ziņas.

-    Sveiks, Grāmata, es klausos.

-     Vai vari runāt?

Skofīlds pacēlās un nogāzās reizē ar Atlantijas viļņiem.

-    Jā, protams, kāpēc gan ne.

Viņš paveras uz patruļlaivu, kas tagad bija tikai simt piecdesmit metru atstatumā.

-    Lai gan man jābrīdina tevi, ka, manuprāt, man drīz būs jāmirst.

-    ]ā, taču es zinu, kāpēc, - teica Grāmata.

-    Grāmata, pieslēdz Gantu un Bruņinieku šai pārraidei, - teica Skofīlds. - Viņi nevar runāt, taču es gribu, lai ari viņi to dzird.

Grāmata to izdarīja.

Tad viņš pastāstīja par supertankkuģiem "Kormoran" un klona raķetēm "Hameleons", un Majestātiskā divpadsmitnieka plānu sākt jaunu auksto karu - pret terorismu -, izšaujot raķetes uz lielākajām pasaules pilsētām. Skofīlds viņiem pa- stastīja arī par CincLock VII drošības sistēmu, ar kuru varēja tikt galā vienīgi Skofīlds un sarakstā nosauktie, un to, ka Ronsons Veicmens tajā iekļāvis ASV universālo atbruņošanas kodu, kuru Rozentāls raksturojis kā "vēl nosakāmo Mer- senne Prime".

Skofīlds sarauca pieri.

-    Mersenne Prime… - viņš teica. - Mersennas pirmskaitlis. Tas ir skaitlis…

Viņa iztēlē uzpeldēja ģenerāļa Ronsona Veicmena tēls, nesakarīgā murmināšana britu zāļu iespaidā:

-    Tas nebija tikai "Kormorans". Tas bija ari "Hameleons"… ak dievs, "Kormorans" un "Hameleons" kopā. Kuģi un raķetes. Viss nomaskēts. Kristus… Taču universālais atbruņošanas kods, tas tiek mainīts ik nedēļu. Šobrīd tas ir… sestais… ak, mans Dievs, sestais m… m… mersen… mer sen…

Mersen…

Mersenna.

Tolaik Skofīlds domāja, ka Veicmans vienkārši jauc teikumus, mēģinot izteikt vardu algotnis*.

Taču viņš neko nejauca.

Zāļu iedarbības rezultātā Veicmens bija stāstījis patiesību. Viņš nosauca kodu.

* Mercenari/ - algotnis. (Tulk. no miglu vai.)

Universālais atbruņošanas kods bija sestais Mersennas pirmskaitlis.

Kamēr Grāmata izklāstīja savu stāstu Skofīldam un pārē- jiem, Skots Moslijs viņam aiz muguras ievietoja no raķešu palaišanas saraksta ņemtās globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātas grafiskajā programmā.

- Pirmie trīs kuģi man ir rokā, - teica Moslijs. - Pirmā koordināta noteikti ir "Kormorana" raķetes palaišanas kuģa atrašanās vieta, otra koordināta ir mērķis.

Viņš pasniedza dokumentu Grāmatai; tagad tajā bija ierakstīti un izcelti vielu nosaukumi:

Moslijs atzīmēja šos punktus uz kartes.

-     Pirmais kuģis atrodas Lamanša juras šaurumā - pie Ser- būras Francijā, netālu no Normandijas pludmalēm.

Grāmata noraidīja to tālāk Skofīldam.

-     Pirmais kuģis atrodas Lamanša juras šaurumā netālu no Šer- būras, pie Normandijas pludmalēm. Tas šaus uz Londonu, Parīzi un Berlīni. Nākamie divi kuģi ir Ņujorkā un Sanfrancisko, katram no tiem uzdots iznicināt vairākas pilsētas.

-    Ak kungs, - Skofīlds sacīja, plunčādamies ūdenī.

Patruļlaiva atradās piecdesmit metru attālumā, tagad gandrīz jau klāt.

-      Labi, Grāmata, klausies! - viņš teica tieši bridi, kad zems vilnis ietriecās viņam sejā. Viņš izspļāva saļa ūdens malku. - Aizliegums zemūdenēm. Raķešu kuģi nevar palaist raķetes, ja atrodas okeāna dibenā. Atšifrē visu "Kormora- na" supertankkuģu globālās pozicionēšanas sistēmas atrašanās vietu un sazinies ar mūsu triecienzemūdenēm, kas atrodas tuvumā. Vai nu tas ir 6881 vai atomzemūdenes, man vienalga. Sazinies ar jebkurām, kas aprīkotas ar torpēdām. Tad nosūti tās iznīcināt "Kormorana" raķešu palaišanas kuģus.

-     Tas var nostrādāt uz daļu tankkuģu, Putnubiedēkli, taču nepalīdzēs tikt galā ar visiem.

-      Es saprotu, - Skofīlds teica. - Es saprotu. Ja mēs nevaram iznīcināt raķešu palaišanas kuģi, tad mums tas ir jāieņem un jāatbruņo raķetes, kas atrodas šahtās. Lieta ir tāda, ka gaismas signāla reaģēšanas elementa neitralizēšanai ir nepieciešams atbruņotājs - es -, lai reaģētu uz atbruņošanas programmu, kas redzama attiecīgās sekcijas ekrānā. Tas nozīme, ka man jāatrodas ne mazāk kā 18,2 metru attālumā no katras raķetes kontrolpaneļa, lai tās atbruņotu, taču es vienlaikus nevaru but visas pasaules vietās. 1ās nozīmē, ka man vajadzīgi cilvēki katrā raķešu palaišanas kuģī, kas mani ar mākslīgā Zemes pavadoņa starpniecību saistītu ar šā kuģa raķetēm.

-    Tev vajadzīgi cilvēki uz visiem kuģiem?

-     Tieši lā, Grāmata. Ja šajā rajonā nav zemūdeņu, kādam ir jānokļūst uz katra "Kormorana" kuģa, jānonāk vismaz astoņpadsmit metru atstatumā no tā raķešu kontrolpaneļa, jāsavieno pavadoņa augšupsaite ar šo paneli un tad ar pavadoņa starpniecību jāsavieno ar mani. Tikai tad es varu izmantot CincLock komplektu, lai pašrocīgi apturētu visu raķešu palaišanu.

Tie tik ir mēsli, - noteica Grāmata. - Kas tad, tavuprāt, man būtu jādara?

Pār Skofīlda galvu aizskalojās vēl viens vilnis.

-    Vispirms ķersimies klat pirmajiem trim kuģiem. Tu pats, Grāmata, dodies uz Ņujorku. Un piezvani Deividam Fērfak- sam. Nosūti viņu uz Sanfrancisko. Es gribu, lai uz šiem tankkuģiem būtu man pazīstami cilvēki. Ja no šejienes tikšu lauka dzīvs, es mēģināšu nokļūt uz tankkuģa, kas atrodas Lamanšā. Ak, un pajautā Fērfaksam, kas ir sestais Mersennas pirmskaitlis. Ja viņš to nezina, liec, lai noskaidro. Un, visbeidzot, nosūti ātrāk Aizsardzības ministrijas inspektoru grupu - to, kura Axon raķešu būves rupnīcu Norfolka, Virdžīnijas štatā, posās apmeklet pulksten divpadsmitos. Es vēlos zināt, kas ir noticis šajā ražotnē.

-    Jau esmu to izdarījis, - sacīja Grāmata.

-     Labi pastrādāts.

-     Un ko tu pats? - Grāmata taujāja.

Tieši tajā brīdī franču patruļlaiva apstājās Skofīldam līdzās. Viņā cieši raudzījās nikna izskata jūrnieki, pavērsuši pret viņu FAMAS triecienšauteņu stobrus.

-     Viņi mani pagaidām nav nogalinājuši, - Skofīlds teica. - Tas nozīmē, ka ar mani kāds vēlas runāt. Tas ari nozīmē, ka es vēl aizvien piedalos spēlē. Putnubiedēkli, tavs iznā- ciens.

Un Skofīlds, kuru franči turēja uz grauda, tika izvilkts no ūdens.

baltais nams, vašingtona, asv

26. oktobris, 9:15 pec vietejā iaika

(15:15 FRANCIJĀ)

Baltā nama Situāciju istabā valdīja rosība.

Amatpersonu palīgi skraidīja pa labi un kreisi. Ģenerāļi un admirāļi runāja pa nodrošinātiem tālruņiem. Visiem uz lūpām bija tādi vārdi kā "Kormorans", "Hameleons" un Šeins Skofīlds.

Prezidents lieliem soļiem ienāca šajā telpā tieši brīdī, kad admirālis Geinss, viens no jūras kara flotes vīriem, piespieda pie pleca tālruni.

-      Prezidenta kungs, - teica Geinss. - Uz līnijas ir Moslijs Londonā. Ka viņš izsakās, šis Skofīlds gribot, lai es visā pasaulē izvēršu triecienzemūdenes pret dažādiem virszemes mērķiem. Ser, lūdzu, man taču nav visā nopietnībā jāļauj kādam trīsdesmitgadīgam jūras kājnieku kapteinim kontrolēt visu Savienoto Valstu kara floti, vai ne tā?

-      Jus darīsiet precīzi to, ko kapteinis Skofīlds saka, admirāli, - prezidents atbildēja. - Viņš saņems visu, kas viņam nepieciešams. Ja viņš teiks, ka jāizvērš mūsu zemūdenes, jūs izvērsīsiet zemūdenes. Ja viņš liks nobloķēt Ziemeļkoreju, jūs bloķēsiet Ziemeļkoreju. Cilvēki! Es taču domāju, ka esmu pateicis to pietiekami skaidri! Es nevēlos, lai jūs nāktu pie manis pārliecināties par visu, ko prasa Skofīlds. Uz ša vīra pleciem var būt uzgūlies pasaules liktenis. Es viņu pazīstu un uzticos viņam. Pie velna, es uzticu viņam savu dzīvību. Jūs darāt visu ko, ja vien runa nav par kodoluzbrukumu, bet man par to paziņojat vēlāk. Tagad dariet to, ko saka šis cilvēks, un aizkomandējiet zemūdenes!

aizsardzības izlūkošanas aģentūras telpas, 3- apakšējais līmenis, pentagons 26. oktobris, 9:30 pec vieteja laika (15:30 francijā)

Saņurcītais un sadragātais Deivids Fērfakss slampāja atpakaļ uz savu kabinetu Pentagona apakšstāvā, un viņam pie sāniem bija divi policisti.

Vendels 1 logs viņu gaidīja, un viņam blakus atradās Odrija.

- Fērfaks! - Hogs iekliedzās. - Kur, piķis un zēvele, jus

-      Uz atlikušo dienas daļu es došos mājup, - rāmi atbildēja Fērfakss.

-     Jus esat īsts mēsls, - I logs sacīja. - Jūs iesniegsiet ziņojumu! Tad jus dosieties augšā, lai izbaudītu disciplināro no- pratināšanu saskaņā ar Pentagona Drošības reglamenta 402. un 403. punktu…

Fērfakss bija pārak noguris, lai to uztvertu nopietni; viņš varēja tikai stāvēt un klausīties.

-     Un tad… tad jūs izlidosiet ārā par labu mācību, jūs, mazais, pārgudrais ēzeli! Visbeidzot - jūs iemācīsieties, ka neesat nekas īpašs, neesat neaizskarams un… - Hogs uzmeta skatienu Odrijai, - ka šīs valsts drošība ir tādu vīru rokās, kads esmu es, un tie ir vīri, kas var cīnīties, kas ir gatavi turēt rokās ieročus un atdot savu dzīvību uz…

Viņam nebija lemts pabeigt šo teikumu.

Tajā brīdī pa durvīm aiz Fērfaksa smagiem soļiem ienāca divpadsmit vīru juras kājnieku izlūknodaļa. Viņi bija tērpu

šies pilnā kaujas ekipējumā un smagi bruņoti - ar Colt Comando triecienšautenēm, MIJ -7 un akmenscietām sejām.

Fērfakss pārsteigumā plati iepleta acis.

Jūras kājnieku vecākais pagāja soli uz priekšu.

-     Kungi! Mani sauc kapteinis Endrū Trents no Savienoto Valstu Juras kājnieku korpusa. Fs meklēju Deividu Fērfaksa kungu.

Fērfaksam aizrāvās elpa.

Odrija saraustīti nopūtās.

Hogs izvalbīja acis.

-     Velns lai parauj, kas šeit notiek?

Juras kājnieks Trents pagāja vēl soli uz priekšu. Viņš bija liela auguma, muskuļots, un pilna formastērpā izskatījās varens un iespaidīgs.

-    Jūs noteikti būsiet Hogs, - Trents teica. - Hoga kungs, es rīkojos pēc Savienoto Valstu prezidenta tiešas pavēles. Tiek gatavots nopietns starptautisks incidents, un šajā izšķirīgajā laikā Fērfaksa kungs ir varbūt ceturtais svarīgākais cilvēks visā valstī. Saskaņā ar saņemto pavēli man viņš jāpavada augstākās nozīmes uzdevumā un jāaizsargā pat ar savu dzīvību. Tāpēc, ja neiebilstai, Hoga kungs, nestājieties šim cilvēkam ceļā!

Hogs bija ka ar ūdeni apliets.

Odrija pārsteigumā tikai cieši skatījās uz Fērfaksu.

Pats Fērfakss vilcinājās. Pēc šā rīta notikumiem viņš nezināja, kam uzticēties.

-    Fērfaksa kungs, - Trents sacīja. - Mani sūta Šeins Skofīlds. Viņš teica, ka viņam atkal vajadzīga jusu palīdzība. Ja jūs vēl aizvien man neticat, te būs…

Trents izvilka radioraidītāju. Fērfakss to paņēma.

Ar viņu runāja Grāmata.

Pēc divdesmit divām minūtēm Deivs Fērfakss sēdēja nofraktētajā reaktīvajā lidmašīnā Concorde, ar virsskaņas ātrumu traukdamies pāri visai valstij, un viņa galamērķis bija Sanfrancisko.

Ceļā uz lidostu Grāmata Fērfaksu īsi informēja par to, ko Skofīlds no viņa vēlas. Grāmata ari uzdeva viņam matemātiskas dabas jautājumu - kads ir sestais Mersennas pirmskaitlis.

- Sestais Mersennas pirmskaitlis? - Fērfakss pārjautāja. - Man vajadzēs pildspalvu, papīra lapu un augstas klases kalkulatoru.

Un tā nu viņš tagad sēdēja Concorde pasažieru nodalījuma, galvu noliecis pār bloknotu, drudžaini rakstīdams, saspringti koncentrēdamies un gluži viens traukdamies pāri visai valstij.

Gluži viens, ja neskaita divpadsmit Savienoto Valstu juras kājniekus, kas viņu sargāja.

AXON CORPORATION kuģubuves un raķešu komplektēšanas rūpnīca,

norfolka, virdžīnijas štats, asv 26. oktobris, 9:35 pēc vietējā laika (15:35 francijā)

Divu Savienoto Valstu juras kājnieku vienību pavadīti, Aizsardzības ministrijas inspektori, kas atbildīgi par "Kor- morana" un "Hameleona" kopīgo projektu, tuvojās raķešu ceham Norfolkā, Virdžlnijas štatā.

Pār viņiem slejās Axon rūpnīca. Tā bija varena industriāla ainava ar duci savstarpēji saistītu ēku, astoņiem milzīgiem sausajiem dokiem un neskaitāmiem celtņiem, kuri ka pīķi dūrās debesis.

Tieši te Axon Corporation ierīkoja augstākās kvalitātes raķešu sistēmas uz ASV kara flotes kuģiem. Dažkārt Axon šeit būvēja ari kuģus.

Pašlaik vienā no rūpnīcas sausajiem dokiem, aizsegts ar celtņu portāliem, sliedamies virs krastmalas industriālā silueta, atradās kāds vientuļš gigantisks supertankkuģis.

Taču savādi - pusdesmitos no rīta šeit nekur nebija nekādu dzīvības pazīmju.

Jūras kājnieki devās triecienā ieņemt rūpnīcu.

Apšaudes nebija.

Kaujas nebija.

Dažu minūšu laika teritorija tika izziņota par neapdraudētu, jūras kājnieku komandieris paziņoja pa radio:

Tagad jus varat ielaist Aizsardzības ministrijas puišus. Tikai ļaujiet man jūs brīdināt, ka paskats šeit nav nekāds jaukais.

***

NODAĻA

Smaka bija neizturama.

Pūstošas cilvēka miesas smirdoņa.

Galvenā biroju josla bija ista asinspirts. Asinis bija notraipījušas sienas, sakaltušas uz soliem, tas pat bija sažuvušas, pilēdamas pa tērauda kāpnēm, veidojot baismīgus sarkanbrūnus stalaktltus.

Axon strādnieku armijai par laimi, pirms oficiālās pārbaudes drošības režīma dēļ rūpnīca nedēļu bija slēgta, tādējādi viņi lika pasaudzēti.

Tomēr firmas galvenie inženieri un nodaļu vadītāji nebija tik veiksmīgi. Viņi gulēja galvenajā laboratorijā, saļimuši plecu pie pleca akurātā rindā, cits pēc cita, nošauti tupus uz ceļgaliem. Siena aiz viņu mirušajiem ķermeņiem bija klāta ar smirdīgiem asins traipiem.

Nedēļas laika ar viņu mirstīgajām atliekam bija pamielojušās žurkas.

Tomēr pieci līķi izcēlās uz masu slepkavības fona - šie cilvēki acīm redzami nebija Axon darbinieki.

Šķita, ka Axon viri nav gājuši bojā bez cīņas. Firmas neliela drošībnieku grupa bija nogalinājusi vairākus iebrucējus.

Pieci aizdomīgi līķi, sašauti galvā vai ķermeni, atradās vairākās rūpnīcas vietās; zemē pie viņu mirstīgajām atliekām mētājās automāti AK-47.

Viņi bija ģērbušies melnā militārajā apģērbā, taču visi nēsāja ari melnas arabu galvassegas, kas slēpa sejas. Visu ķermeņi bija bēdīgā stāvoklī kaitēkļu dēļ, taču viens bija skaidrs - viņiem visiem uz pleciem bija skaidri redzams teroristiskās organizācijas "Globālais svētais karš" divu līko zobenu tetovējums.

Aizsardzības ministrijas inspektoru grupa, Izlūkošanas un drošības dienesta un F1B aģentiem palīdzot, ātri novērtēja nodarītos postījumus.

Viņi ari saņēma telefona zvanu no grupas, kas pārbaudīja Axon Klusā okeāna baseina rūpnīcu Guamā. Izskatījās, ka ari tur bija notikusi līdzīga asinspirts.

Kad pienoca šī ziņa, viens no Aizsardzības ministrijas vīriem pa nodrošināto tālruņa līniju sazinājās ar Balto namu.

- Sliktas ziņas Norfolkā, - viņš teica. - Mums ir piecpadsmit līku - deviņi inženieri, seši drošības dienesta darbi- nieki. Ienaidnieka zaudējumi - pieci teroristi, visi miruši. Tiesu medicīnas eksperti norāda, ka līķi ir sadalījušies aptuveni astoņas dienas. Precīzu nāves iestāšanās laiku pateikt nav iespējams. Tas pats sakāms par Guamu, tur gan nogalināts tikai viens terorists.

F1B ir identificējis visus teroristus, un tie ir "Globālā svētā kara" biedri, arī kads visai svarīgs, puisis, kuru sauc Šoābs Rīss. Taču, ser, ļaunākais ir tas, ka noteikti ir iesaistīts lielāks teroristu skaits. Norfolkas rūpnīcā trūkst trīs "Kormo- rana" supertankkuģu, bet vēl divi aizdzīti no ražotnes Gua- ma. Tie visi ir apbruņoti ar "I Iameleona" raķetēm…

gaisa telpa virs francijas piekrastes

26. oktobris, 15:40 pec vietejā iaika

(9:40 pēc asv austrumu joslas laika)

Uzņēmis kursu uz Valuā cietoksni, "Melnais krauklis" traucās gar Francijas krasta līniju.

-      Tātad, Rufus, - Mamma sacīja, - ir kaut kas tāds, kas man būtu jāzina. Kāds ir tava šefa stāsts? Es gribu vaicāt, ko tads krietns kareivis ka tu dari kopā ar tādu slepkavniecisku bandubērnu kā šis Bruņinieks?

Rufuss, atrazdamies Suhoj priekšējā sēdeklī, palieca galvu.

-      Kapteinis Naits nav slikts cilvēks, - viņš teica sev raksturīgajā stieptajā dienvidnieka intonācijā. - Un katra ziņā viņš nav tik ļauns, kā visi par viņu runa. Protams, viņš var aukstasinīgi nogalināt cilvēku - un ticiet man, es esmu redzējis, ka viņš to dara, - taču tāds viņš nav piedzimis. Viņš ir kļuvis tāds. Saprotams, viņš nav svētais, taču nav ļaundaris. Un par mani viņš vienmēr ir rūpējies.

-      Tā gan… - Mamma noteica. Viņa bija noraizējusies par to, ka šis cilvēku mednieks, domājams, sargā Skofīldu. - Ko tad tu vari teikt par to visu, kas sarakstīts viņa lietā? Kā viņš nodevis savu Delta vienību Sudānā, brīdinājis Al Qaeda par uzbrukumu un ļāvis saviem puišiem iekļūt slazdā. Trīspadsmit vīriem, vai ne tā? Viņa dēļ visi nogalināti.

Rufuss skumji pamāja ar galvu.

-      Jā gan, es arī esmu redzējis šo lietu, - viņš teica, - un ļaujiet man sacīt, ka viss par Sudānu sarakstītais ir blēņas.

Es to zinu, jo pats tur biju. Kapteinis Naits nevienu nenodeva. Un viņš pavisam noteikti nav ļāvis, lai trīspadsmit cilvēki aiziet nāve.

-    Vai tad Bruņinieks tur nepameta viņus vienus? - Mamma pārjautāja.

-     Nē, kundze, - Rufuss atbildēja. - Bruņinieks visus šos stulbeņus novāca pats.

-     Tajos laikos es biju helikoptera pilots, - teica Rufuss. - Lidoju ar NightStalker, nogādādams tādus Delta zēnus kā Bruņinieks uz dažādām slepenām operācijām. Mēs lidojām nakts reidos Sudānas iekšienē, likvidējot teroristu apmacī- bu nometnes pēc vēstniecību bumbošanas Kenijā un Tanzā- nija tūkstoš deviņi simti deviņdesmit astotajā gadā. Mēs izlidojam no Jemenas, ieslīdot Sudānā pari Sarkanajai jūrai.

Ar Bruņinieku es iepazinos Adenas bāzē. Viņš bija visnotaļ kluss, visu laiku iegrimis sevi. Viņš lasīja grāmatas, jūs zināt - tās biezās, bez bildēm. Un viņš vienmēr rakstīja vēstules uz mājām savai jaunajai sievai.

Viņš bija citāds nekā vairākums manas vienības puišu, helikopteru pilotu. Viņi pret mani neizturējās tik laipni. Nu, es esmu savā veidā gudrs, taču pa savam - es ļoti viegli varu tikt galā ar matemātiku un fiziku, gluži ka ar saldējuma bumbiņu, un tāpēc varu lidot ar lidmašīnu vai helikopteru labāk nekā visi citi. lāču sabiedrība es neesmu tik sakarīgs. Dažreiz, es vienkārši nesaprotu jokus, sevišķi neķītrus jokus. Tādas tās lietas.

Bet citi NightStalker lidotāji… Nu, viņiem patika izstrādāt ar mani jokus, teiksim, atsūtīt pie mana ēdnīcas galda slimnīcas māsiņas, lai viņas seksīgi paflirtē. Vai pierakstīt mani uz instruktāžu, kuru man nebija paredzēts apmeklēt. Tādā garā. Viņi sauca mani par Dūfusu, nevis par Rufusu.

Pēc tam mani tā sāka saukāt ari daži no bāzes reindže- riem. Es to nevarēju ciest. Bet kapteinis Naits nekad mani tā nenosauca. Ne reizi. Vienmēr tikai vārdā.

Reiz viņš nāca gar manu guļamistabu tieši tad, kad daži muļķa piloti no gultas malas bija paņēmuši visas manas grāmatas un nolikuši tur neķītrus žurnālus. Kad kapteinis Naits jautāja, kas notiek, viņi visi par mani smējās.

Kāds lidotājs, viņu sauca Harijs Hārtlijs, lika viņam lasīties prom, nelīst citu darīšanās. Bruņinieks tikai stāvēja durvis, viņš bija pavisam mierīgs. Hārtlijs vēlreiz lika viņam aizvākties. Bruņinieks nekustējās ne no vietas. Tad sadusmotais Hārtlijs piegāja viņam klāt un atvēzējās. Bruņinieks, izmantodams tikai kājas, nometa stulbeni zemē, tad piespieda ceļgalu Hārtlijam pie kakla un teica, ka mana lidotāja prasme ir viņa darīšana un ka mani jāliek mierā… pretējā gadījumā viņš ieradīsies vēlreiz.

Vairs neviens ar mani nekādus jokus nedzina.

-     Bet kas tādā gadījumā notika ar tiem trīspadsmit karavīriem, kas Sudānā gāja bojā? - Mamma jautāja.

-      Kad Bruņinieks devās uzdevumā, viņš bieži strādāja viens, - atbildēja Rufuss. - Deltu puišiem tas ir atļauts - solo partijas. Viens pats vīrs bieži vien var nodarīt lielākus zaudējumus nekā vesels kareivju vads.

Tā nu kādu vakaru viņš Portsudānā novēroja vecu noliktavu. Ši vieta ir spoku pilsēta, pamesta, nolaista kā elle. Tieši tāpēc Al Qaeila tur lielā, vecā noliktavā bija ierīkojusi mācību nometni.

Tātad Bruņinieks iekļūst noliktavā un gaida. Tovakar tur norisinās kāda liela sanāksme, taču ta nav nekāda parasta nelikumīgā Sudānas bodīte starp pircējiem no Al Qaeda un krievu ieroču tirgotajiem. Ne, tur ir pats velnišķīgais bin Ladens un trīs C1P spiegi, un viņi runā par vēstniecību spridzināšanu.

Bruņinieks noraida klusu digitālo signālu, norādīdams savu atrašanās vietu, lūgdams papildspēkus un norādīdams, ka šeit it pats OBL. Viņš piedāvā likvidēt OBL, taču pavēlniecība liek viņam atturēties no darbības. Liek atslābināties. Pēc Bruņinieka signāla tiek nosūtīta Delta trieciengrupā.

Deltu vienība izlido no Adenas, sešpadsmit vīru dodas ar Black Hawk, un es esmu ta pilots. Protams, kad viņi nokļūst Portsudānas noliktavā, bin Ladens ir prom.

Mēs sastopam Bruņinieku satikšanās vietā piekrastē, kādā pamestā bākā. Viņš ir piedzēries līdz nemaņai. Deltu trieciengrupas vadītājs ir kāds draņķis, vārdā Brandeiss - kapteinis Veids Brandeiss. Viņš stāsta Bruņiniekam, ka šeit uz kārts likts kas svarīgāks. Kaut kas lielāks nekā Bruņinieka galva.

Bruņinieks apgriežas uz papēža un riebumā dodas projām uz helikopteru, lād tas maita Brandeiss viņam aiz muguras itin vienkārši pamāj diviem saviem puišiem un saka: "Helikoptera pilotu ari. Pēc šeit redzētā viņš nevar atgriezties." Un tā šie Delta stulbeņi pavērš savus MP-5 pret Bruņinieka pakausi un mani helikopterā.

Es nepaspēju iekliegties, taču man tas nebija jādara. Bruņinieks bija izdzirdējis viņu kustību. Vēlāk viņš man teica, ka esot dzirdējis, kā viņu piedurknes aizskar bruņuvestes skaņu, kas vēsta, ka tiek pacelts šaujamais.

Mirkli pirms tam, kad viņi raidīja šāvienus, Bruņinieks metās uz priekšu un iegrūda mani helikoptera kravas telpā. Delta puiši dzinās mums pakaļ un, spīdinot ieročus, ari ielēca helikopterā, lāču Bruņinieks bija veikls. Viņš izgrūda mani helikoptera otrā pusē ārā, raušus aizrāva mani sev līdzi pāri atklātai zemes strēmelei un iekšā bākā.

Jūs nenoticēsiet, kas pec tam risinājās šajā bākā. Delta vienība metās mums pakaļ, visa trieciengrupā. Sešpadsmit vīru. Izgāja laukā tikai trīs.

Deviņus Delta desantniekus Bruņinieks nogalināja bākā, pirms Brandeiss un divi citi vīri apjauta zaudējumus un devās arā. Tad, zinādams, ka Bruņinieks vēl aizvien ir iekšā un cīnās pret četriem viņa cilvēkiem, Brandeiss pie ārējām durvīm novietoja spridzināmo lādiņu.

Nezinu, vai iepriekš esat redzējusi, kā uziet gaisā lādiņš, taču viņi ir ļoti lieli spridzinātāji. Nu, šis lādiņš uzsprāga, un bāka nogāzās kā liels, vecs Kalifornijas sarkankoks. Visa apkārtne nodrebēja ka zemestrīcē.

Kad putekļi nosēdās, nekas nebija palicis pāri - nekas, tikai gruvešu kaudze. Iekšā neviens nevarēja izdzīvot. Ne mēs, ne četri Delta puiši, kurus Brandeiss tur bija atstājis.

Brandeiss un divi atlikušie paņēma manu helikopteru un devās atpakaļ uz Adenu.

Ka izrādījās, sabrūkot celtne tik tiešām bija nogalinājusi četrus Delta zēnus. Saspiedusi viņus kā pankūkas. Taču mani un Bruņinieku gan ne. Bruņinieks bija redzējis, ka Brandeiss iziet no bākas, un nopratis, ka viņš to spridzinās. Tāpēc Bruņinieks ar virvi veikli nolaida mūs lejā pa tukšo bākas centrālo šahtas bedri, garām četriem Delta puišiem uz kāpnēm, un niēs paslēpāmies pagrabā zem ēkas, kur bija ierīkots patvērums no vētrām.

Bāka nogāzās, taču vētras pagrabs noturējās. Tas bija pamatīgi būvēts, ar dzelzsbetona sienām. Mums divata pagāja divas dienas, līdz izrakāmies arā no gruvešiem.

-    Apžēliņ… - Mamma noteica.

-     Izrādījās, ka ASV militārajās aprindās Brandeiss strādāja kādā grupā, ko sauca par Izlūkošanas informācijas saplūšanas grupu vai ICC. Esat par viņiem dzirdējusi?

-    Jā gan. Reizi vai divas, - Mamma drūmi atteica.

-     Par ICC daudz vairs nedzirdēsiet, - teica Rufuss. - Tā esot bijusi nelāga valdības aģentūra, kas iefiltrējusi savus aģentus armijas vienībās, lielos uzņēmumos un augstskolās, un tad viņi atskaitījas valdībai. Taču pirms paris gadiem notika tīrīšana, kas tam darīja galu. Bet daži tas locekļi, piemēram, Brandeiss, izdzīvoja. Izrādījās, ka ICG zinājusi par uzbrukumiem ASV vēstniecībām Āfrikā, viņi nodarbojās ar vairāku spiegu likvidēšanu tajās un piedabūja Al Qaeda, lai tā izdara viņu netīro darbu.

Lai noveltu no sevis atbildību par asinspirti bāka, ICG visā vainoja Bruņinieku. Apgalvoja, ka viņš saņēmis miljonus no Al Qaec1a. Piedēvēja visu trīspadsmit Delta vīru nāvi Bruņiniekam, sakot, ka viņš laikus brīdinājis Al Qaeda par viņu ierašanos. Bruņinieks tika ierakstīts Aizsardzības ministrijas visvairāk meklēto personu saraksta. Viņa dokumentos ir atzīme: klasifikācija - zebra; šaut bez brīdinājuma. Un ASV valdība ir izsludinājusi atlīdzību par viņa galvu - divus miljonus dolāru par dzīvu vai mirušu.

-     Cilvēku mednieks, par kura paša galvu noteikta atlīdzība. Jauki, - Mamma sacīja.

-    Taču pēc tam ICG izdarīja visjaunāko, - Rufuss turpināja. - Bruņiniekam bija jauna sieva. Viņam bija arī bērniņš. ICG viņus noslepkavoja. Nostrādāja tā, it ka būtu noticis neveiksmīgs ielaušanās mēģinājums. Nogalināja sievieti un mazo.

Bet tagad ICG ir pagalam un Bruņinieka ģimene ir mirusi, taču cena par Bruņinieka galvu paliek. ASV valdība šad un tad viņam pa pēdām nosūta šāvēju vienību, ka tas bija pirms dažiem gadiem Brazīlijā. Un, protams, Veids Brandeiss vel aizvien ir aktīvā Delta dienestā. Domāju, ka tagad viņš ir majors; joprojām atrodas Jemena.

-     Un tā Bruņinieks kļuva par cilvēku mednieku, - Mamma teica.

-      Tieši ta. Un es devos kopā ar viņu. Viņš izglāba man dzīvību, viņš vienmēr pret mani ir labi izturējies, vienmēr cienījis mani. Un viņš nekad neaizmirsīs Brandeisu. Uztetovēja uz rokas, lai sev to atgādinātu. Viņš gaida izdevību, lai šo zelli sastaptu vēlreiz.

Mamma to saprata.

Viņa aptvēra, ka atkal domās izdzīvo uzdevumu, kuru pirms pāris gadiem kopā ar Skofīldu un Gantu bija izpildījusi talajā ledus stacijā Antarktikā; piedzīvojumu, kas saistījās ar viņas pašas ciņu pret IGC.

Par laimi, viņi uzvarēja. Taču aptuveni taja pašā laika Aloizs Naits, Bruņinieks, ari bija izcīnījis kauju ar ICG - un zaudējis. Smagi zaudējis.

-     Izklausās, ka ar Seinu Skofīldu atgadījies kas ļauns, - viņa nočukstēja.

-    Ko, lūdzu?

-     Nekas.

Mamma noraudzījās uz apvārsni, un viņai prātā iešāvās īpatna doma. Viņa pieķēra sevi uzdodam jautājumu - kas notiktu ar Šeinu Skofīldu, ja viņš zaudētu šādā cīņā?

Pēc isa brīža "Melnais krauklis" nolaidās Bretaņas piekrastē.

Rufuss ar Mammu klinti ieraudzīja ceļu, kas aizvijas projām no Valuā cietokšņa, redzēja sprādzienu izrautās bedres, lādiņu pēdas uz klintīm, redzēja sadragātās un kūpošās kravas mašīnu platformu, rallija automobiļu un helikopteru paliekas, kas bija izmētātas visapkārt.

-    Pie velna, kas šeit noticis? - Rufuss blenza pavērtu muti.

-    Šeit bijis Putnubiedēklis, - Mamma atbildēja. - Un jautājums ir - kur viņš atrodas pašlaik?

franču lidmašīnu bāzeskuģis richelieu

atlantijas okeāns, netālu no francijas krastiem

26. oktobris, 15:45 pēc vietējā iaika

(9:45 pec asv austrumu joslas laika)

Uz lidmašīnu bāzeskuģa klāja nolaidās milzīgais franču flotes helikopters Super Puma, un tajā, saslēgts rokudzelžos, atbruņots, ne mazāk kā sešu bruņotu jūrnieku apsardzībā atradās Šeins Skofīlds.

Kad patruļlaiva klinšu tuvumā bija izvilkusi Skofīldu no ūdens, ta nogādāja viņu uz franču eskadras mīnu kuģa. No turienes ar helikopteru viņu aizveda uz. lielisko Šarla de Golla klases lidmašīnu bāzeskuģi Richelieu, kas atradās tālāk okeānā.

Tiklīdz helikopters bija nolaidies uz. klāja, pamats zem tā izkustējās - uz leju. Supcr Puma bija nosēdies uz viena no lidmašīnu bāzeskuģa gigantiskajiem, sānos ierīkotajiem liftiem, un tagad lifts devās lejup.

Lifts sasvērās un apstājās masīva iekšējā angara priekšā, kas atradās tieši zem lidaparātu nolaišanās klāja.

Tur, gaidot ierodamies liftu ar helikopteru, stāvēja neliela četru ļoti augstu franču amatvīru grupa.

Viens jūras kara flotes admirālis.

Viens sauszemes karaspēka ģenerālis.

Viens gaisa karaspēku komandors.

Un viens vīrs pelēkā civilajā uzvalkā.

Skofīlds tika izstumts no helikoptera.

Viņu pieveda pie šiem četriem franču amatvīriem.

Personālsastāvam remonta angārs bija slēgts, tajā atradās tikai pusducis Skofīlda apsargu. Tas bija dīvains skats - starp lidmašīnām alai līdzīgajā, taču pamestajā angārā stavēja saujiņa sīku figuru.

-    Tātad šis ir tas Putnubiedēklis, - armijas ģenerālis pavīpsnājis noteica. - Cilvēks, kurš Antarktikā piebeidza manu labāko desantnieku vienību.

Admirālis teica: Es arī tā atgadījuma laikā zaudēju zemūdeni. Līdz pat šai dienai tas nav iegrāmatots.

Uzvalka ģērbtais vīrs pagāja soli uz priekšu. Viņš izskatījās mierīgāks par pārējiem, precīzāks, ar skaidrāku izrunu. Tieši tāpēc viņš šķita bīstamāks.

-    Mesjē Skofild, mani sauc Pjērs Lefevrs, es esmu no Ārējās drošības ģenerāldirekcijas.

No DGSE, Skofīlds nodomāja. C//J franču versija. Un, ja neskaita Mossad, visnežēlīgākais izlūkošanas dienests pasaulē.

Lieliski.

-     Tātad, Pjēr, - viņš teica, - par ko ir runa? Vai Francija ir Majestātiskā divpadsmitnieka sabiedrotā? Vai vienkārši Džonatana Kiliana sabiedrotā?

-    Es nezinu, par ko jūs runājat, - Lefevrs iedomīgi atbildēja. - Mēs zinām vienīgi to, ko mesjē Kilians mums ir pastāstījis, un Francijas Republika saskata taktisku izdevīgumu, ļaujot viņa organizācijas plānam attīstīties likumsakarīgi.

-    Tad ko jūs gribat iesākt ar mani?

Armijas ģenerālis teica:

-     Es gribētu jums izraut sirdi.

Jūras kara flotes admirālis sacīja:

-     Bet es gribētu jums to paradīt.

-    Mans mērķis ir nedaudz praktiskāks, - lēnā garā teica Lefevrs. - Ģenerāļi, protams, piepildīs savas vēlmes, taču tikai pēc tam, kad jūs atbildēsiet uz vairākiem maniem jautājumiem vai iekams mēs paši nepārliecināsimies, ka mesjē Kiliana plāns ir patiesi nekļūdīgs.

Lefevrs uzlika savu portfeli uz tuvējā sola un atvēra to, atklājot skatienam mazu metāla objektu iesietas grāmatas lielumā.

Tas izskatījās pēc minidatora, taču ar diviem ekrāniem - vienu lielu skārienjutigu ekrānu augšējā daļā un mazāku pagarinātu ekrānu apakšā pa labi. Uz augšējā ekrāna kvēloja sarkanu un baltu aplīšu rindas. Līdzās mazākajam ekrānam bija desmit ciparu papildtastatūra - gluži kā tālruņa aparātam.

- Kapteini Skofīld, - Lefevrs sacīja, - atļaujiet iepazīstināt jūs ar CincLock-VII drošības sistēmu. Mēs vēlētos redzēt, kā jūs to atbruņosiet.

valuā cietoksnis bretaņa, francija

26. oktobris, 16:00 pēc vietējā iaika

(10:00 pēc asv austrumu joslas laika)

Viņi ievilka Libiju Gantu tumšā pazemes šahtā.

Noasiņojusi un ievainota, līgodamās uz samaņas zaudēšanas robežas, viņa ievēroja tās apļveida akmens sienas un baseinu ar paisuma un bēguma jūras ūdeni, kas piepildīja lielāko daļu grīdas. Jūras ūdens ar divām klejojošām haizivīm.

Ptunkš!

Giljotīnas koka siekstas augšdaļa nolaidās pār Gantas kaklu, stingri piespiežot viņas galvu.

Bruņotais vīrs, kas viņu apsargāja, parāva aizturi. Ganta viņu nekad iepriekš nebija redzējusi. Viņam bija burkānu krāsas mati, vienaldzīgas, melnas acis un ārkārtīgi neglīta, žurkai līdzīga seja.

Virs viņas rēgojās giljotīnas iespaidīgais karkass; viņas galva tagad bija nostiprināta trīsarpus metru zem tās asmens.

Ganta saviebās. Viņa ar grūtībām varēja nostāvēt uz ceļiem. Trasējošās lodes ievainojums krūškurvi no sāpēm dega kā uguni.

Līdzās Žurkasģīmim stāvēja viens no cilvēku medniekiem - Sedrika Vekslija otrais cilvēks, psihopātiskais bijušais juras kājnieks, vārdā Dreiks. Viņš apsargāja Gantu ar Stc\/r-AUG ieroci.

Ganta ievēroja, ka Dreikam ir savāda izskata veste - melna, aprīkota ar dažādiem ērmīgiem piederumiem, piemēram, ponija pudeli un vairākiem alpīnistu āķiem.

Tā bija Bruņinieka veste.

Tas viņai lika paskatīties uz augšu.

Un Ganta viņu ieraudzīja.

Tur, četrarpus metru no viņas, stāvot uz. akmens platformas, kas atradas piecus centimetrus zem ūdens līmeņa, ar sāpēs cieši samiegtām acīm, jo viņa brilles ar dzintara krāsas stikliem bija noņemtas, ar muguru pret šahtas izliekto akmens sienu, ar važās iekaltām rokām un, kā redzams, tukšam ieroču makstīm, stāvēja Aloizs Naits - Bruņinieks.

Ūdens pilnajā kazemātā atskanēja kāda balss.

"Griežoties un griežoties pa rotācijas asi, piekūns nevar sakļausit mednieku. Lietas sabrūk, centrs nevar noturēt. Pasauli paniem vaļā sprukusī viena vienīga anarhija." Manuprāt, ļeitss.

Uz skatu balkona parādījās Džonatans Kilians ar cilvēku mednieku Sedriku Veksliju pie sāniem.

Kilians raudzījās uz Haizivju bedri kā imperators uz Koli- zeju, viņa acis pievērsās Gantai piecdesmit metru tālāk, šahtas viņā pusē.

-    Vaļā sprukusī anarhija pārņem pasauli, leitnante Ganta, - viņš tīksminādamies sacīja. - Es teikšu, ka man patīk, ka tas skan. Un jums?

-     Nē! - Ganta ievaidējās no sāpēm.

Viņiem nebija jāpaaugstina balsis; izteiktos vārdus kaze- mātā pastiprināja atbalss.

Kilians teica:

-    Kapteini Nait! Mani jūsu darbība ļoti uztrauc. Tāds slavens cilvēku mednieks kā jūs traucē medību gaitu. Secinājums var but tikai viens - jums par to kads maksa.

Bruņinieks tikai paskatījās uz jauno miljardieri un neko neteica.

-    Mani nodarbina doma, ka Padomes plānus kāds vēlas izjaukt. Kas jums maksā par to, lai jūs glābtu Skofīldu, kapteini Nait?

Bruņinieks neko neatbildēja.

-     Cēls klusums. To jau varēja paredzēt, - teica Kilians. - Varbūt tad, kad mēle būs izrauta no mutes, jūs nožēlosiet, ka nebijāt runājis agrāk.

-     Mēs zinām jūsu plānu, Kilian, - ar sakostiem zobiem teica Ganta. - Sākt jaunu auksto karu, lai taisītu naudu. Tas neizdosies. Mēs atklāsim šo noslēpumu, informēsim ASV valdību.

Kilians nosprauslājās.

-     Mana dārgā leitnante Ganta! Vai jūs patiesi domājat, ka es baidos no valdībām? Mūsdienu Rietumu valdība nav nekas cits kā ar lieku svaru apveltītu vidēja gadagājuma vīru pulciņš, kas mēģina aizstāt savu viduvējību ar augsta amata iegūšanu. Prezidenta lidmašīnas, premjerministra kabineti nav nekas cits ka varas ilūzija. Kas attiecas uz jaunu auksto karu, - Kilians apcerēja, - nu, tas ir vairāk Padomes plāns nekā manējais. Mans plāns ietvertu nedaudz vairāk vīzijas.

Pārdomājiet, ko saka Jeitss. Man sevišķi patīk doma par mednieku, kurš vairs nevar dot pavēles savam piekūnam. Tas liecina, ka nācija vairs nav spējīga kontrolēt tās nāvējošo ieroci. Ierocim ir izveidojusies sava domāšana, tas ir realizējis savu nāvējošo potenciālu. Tas ir pāraudzis savu saimnieku un sasniedzis bīstamu neatkarību.

Tagad salīdziniet šo tekstu ar ASV aizsardzības rūpniecību. Kas notiek, kad raķešu būvētāji vairs negrib pakļauties saviem saimniekiem? Kas notiek, kad militāri rūpnieciskais komplekss izlemj, ka tam vairs nav vajadzīga Savienoto Valstu valdība?

-     Putnubiedēklis jus apturēs, - Ganta izaicinoši teica.

-    Jā. Ja, Putnubiedēklis, - Kilians sacīja. - Mūsu kopīgais draugs. Viņš ir īpašs draugs, vai ne? Vai jus zināt, ka Padome bija tik nobažījusies par viņa esamību sarakstā, ka uzņēmās pūles un noorganizēja viltus uzdevumu Sibīrijā, lai tikai viņu iedzītu slazdā? Lieki teikt, ka tas nenostrādāja.

-     Ne velna.

-    Taču, ja viņš vēl aizvien ir dzīvs, - Kilians teica, - tad, jā, tā ir zināma veida problēma.

Kilians saskatījās ar Gantu

Viņa juta, ka mugura kļūst pavisam auksta. Kiliana skatienā bija kas tāds, ko viņa nekad nebija redzējusi, kaut kas nudien baismīgs.

To redzēja ari Aloīzs Naits, un viņš kļuva bažīgs. Tas risinājās pārak ātri. Viņš pārlika svaru no vienas kājas uz otru un sasprindzināja muskuļus rokudzelžos.

-    Tagad, - teica Kilians, - jebkurā parastā stāsta tāds neģēlis kā es censtos izvilināt traucējošo Skofīldu, paturot viņa iemīļoto leitnanti Gantu par ķīlnieci. Manuprāt, tieši tāds bija Deimona Larkema domu gājiens.

-    Jā, - Ganta uzmanīgi teica. - Tā bija.

-    Taču tas nenostrādāja, vai ne? - jautāja Kilians.

-     Nē.

-    Tāpēc, leitnante Ganta, man ir jādara kas vairak, lai iztramdītu ārā Šeinu Skofīldu. Jādara kas tads, lai uzmeklēt mani viņam biitu svarīgāk nekā izjaukt Padomes plānu. Nūnena kungs!

Tajā bridi Žurkasģīmis - Nunens - satvēra giljotīnas atlaišanas kloķi, un Ganta šausmās aizturēja elpu.

Tad viņa paskatījās uz Bruņinieku viņā šahtas pusē, un abu skatieni sastapās.

-     Bruņiniek, - viņa sacīja. - Kad tu tiksi āra no šejienes, nodod Skofīldam no manis šo ziņu. Pasaki viņam, ka es būtu teikusi ja.

Tad Žurkasģīmis bez svarstīšanās parāva kloķi, un giljotīnas briesmīgais asmens krita no augšas un traucās lejup pa virzošajām sliedēm pretī Gantas atsegtajam kaklam.

Šņak!

NODAĻA

Libijas Gantas bezgalvainais ķermenis nokrita zemē pie giljotīnas pamatiem.

No vaļēja kakla izgāzās derdzīgs asiņu ūdenskritums, iz- pluzdams pār akmens paaugstinājumu, līdz. platformas malā tas notecēja jūras ūdenī.

Ūdeni izpludušās asinis ātri pievilināja haizivis. Giljotīnas paaugstinājuma malā parādījās divas smailas, pelekas ēnas, kas meklēja asiņu avotu.

-    Jēzus, ne! - Bruņinieks, nostiepdams savas ķēdes, iekliedzas un, galīgi satriekts, noraudzījās baismajā ainā.

Tas bija norisinājies tik ātri.

Tik ļoti ātri.

Bez jebkādas svārstišanas.

Libija Ganta bija mirusi.

Kaut arī acis no gaismas sāpēja, Bruņinieks tas bija plaši atvēris, viņa seja bija balta.

-    Ak nē… - viņš izdvesa.

Viņš skatījās augšup uz Džonatanu Kilianu, taču Kiliana sejas vietā bija maska. Viņa aukstais, ciešais skatiens nebija mainījies.

Tad pēkšņi viens no vīriem šahtā tuvojās Bruņiniekam.

Tas bija Dreiks, ExSol algotnis, kurš nēsāja vienu no Bruņinieka Remington ieročiem un bija uzvilcis viņa vesti. Otrs, Žurkasģīmis, devās projām no šahtas pa tērauda durvīm, kas atradās aiz giljotīnas.

-    Ko iesākt ar šo te? - Dreiks jautāja Kilianam.

Kilians atmeta ar roku.

-     Nekādu giljotīnu Melnajam Bruņiniekam. Nekādu spēlīšu, kas ļautu viņam aizbēgt. Iešauj viņam galvā un tad izbaro vinu haizivīm.

-    Ja, ser, - Dreiks teica.

Milzīgais algotnis lieliem soļiem pārgāja pāri šauram akmens tiltam starp giljotīnas paaugstinājumu un Bruņinieka platformu pie sienas, un katrs solis seklajā ūdeni atskanēja ar plunkšķi.

Kad Dreiks viņam tuvojās, Bruņinieks apsvēra savas iespējas.

To nebija daudz.

Viņš tik tikko spēja kaut ko saredzēt.

Viņa rokas bija savažotas.

Dreiks tuvojās.

Drudžaini domādams, Bruņinieks iekoda sev lūpa tik stipri, ka tā sāka asiņot. Viņš ar riebumu izspļāva asiņainas siekalas.

Dreiks apstājās apmēram divu metru atstatumā, ārpus Bruņinieka sniedzamibas rādiusa, un viņš neko nevarēja iesāki - ne saspiest Dreiku ar kājām, ne iespert viņam pa kājstarpi.

Dreiks pacēla Bruņinieka sudraba Remington, tēmējot viņam galvā.

-    Esmu dzirdējis, ka tev esot bijuši labaki laiki, Bruņiniek.

Šajā brīdī Bruņinieks pamāja ar galvu lejup uz Dreika kājām un atbildēja:

-     Man viss ir kārtībā.

Dreiks sarauca pieri un palūkojās lejup. Viena tīģerhai- zivs, kuru pie platformas malas bija piesaistījušas Bruņinieka izspļautās asiņainās siekalas, atradās ūdeni tieši līdzās Dreika zābakiem.

Tieši tā, kā Bruņinieks bija cerējis.

-    Ā-ā… - Dreiks neviļus paspēra soli atpakaļ, projām no lielās haizivs pie viņa kājām…

…Un iesoļoja daudz bīstamāka plēsoņas trieciena joslā.

To, ko pēc tam darīja Bruņinieks, viņš darīja ļoti, ļoti strauji.

Vispirms viņš parava savu ķermeni uz augšu, sperdams ar kājām un spēcīgi sagrābdams Dreiku pie ribām no aizmugures. Bruņinieks spieda, un atskanēja nejauks troksnis. Tās bija lūstošās Dreika ribas.

Dreiks iebļāvās no sāpēm.

Pēc tam Bruņinieks parāva algotni tuvāk, lai varētu aizsniegt kaut ko, kas karājās pie vestes - viņa paša vestes, kuru bija uzģērbis Dreiks.

Bruņinieks izvilka alpīnista āķi, ar vienu plaukstu iegrūda to rokudzelžu kreisajā posmā un piespieda āķa atvieno- tājmehānismu.

Ar spēcīgu noslogotas atsperes atbrīvošanas klakšķi āķis izlēca ārā…

…Un vecas dzelzs važas ap Bruņinieka rokām ar krakšķi atlūza vaļā. Viņa kreisa roka uzreiz bija brīva.

Augšā, uz. skatu balkona, Sedriks Vekslijs redzēja, kas notiek, un nekavējoties izrāva savu ieroci, taču Bruņinieks ar kājām turēja Dreiku sev priekšā.

Viņš vel nebija ticis ar Dreiku galā.

Viņš izmantoja savu brīvo kreiso roku, lai no vestes pagrābtu otru priekšmetu - miniatūru lodlampu.

Bruņinieks izrāva mazo lodlampu no maisiņa un tūlīt nospieda sprudu, tiešā tēmējumā iešaujot Dreikam mugurā.

Minilodlampa atdzīvojās, izstarodama ārkārtīgi sakarsētu zilu liesmu.

Dreiks auroja.

Dzelksnim līdzīgā zilā liesma izdūrās cauri viņa ķermenim, parādīdamās otra pusē - priekšpusē - gluži kā lumi- niscējoša zobena asmens.

Šoka pārņemtā, mirstošā Dreika seja atkrita pret Bruņinieka krūtīm.

- l'u viegli tiki cauri, - Bruņinieks norūca, dedzinādams Dreika ķermeni, līdz no tā nekas nepalika pāri.

Kad ļenganais rumpis gāzās zemē, Bruņinieks paspēja no tā atsprādzēt savu piederumu vesti, vienlaikus izmantodams āķi, lai atlauztu rokudzelžu otru posmu.

Tomēr, kad Dreiks nokrita, Bruņinieks palika neaizsargāts no skatu balkonā stāvošā Sedrika Vekslija, kurš sāka uz viņu šaut.

Taču tagad Bruņinieks bija pavisam brīvs.

Viņš nozuda aiz Dreika līķa, ļaudams pa to trāpīt lodei pēc lodes, bet tad bez brīdinājuma ievēla Dreika rumpi asinīm pietraipītajā ūdenī tieši tuvākās tīģerhaizivs priekšā un pēc tam visiem par pārsteigumu…

…Pats metas ūdeni tam pakaļ!

Haizivs ieķērās Dreika līķi, iekodās tajā, sākdama plēst to driskās. Otra liai/ivs ātri piepeldēja klāt un azartiski piebiedrojās pirmajai.

Baseina izplūda putās sakults asiņains šķidrums. Viļņi šļā- cās uz visām pusēm.

Tomēr pēc dažām minūtēm azarts noplaka, ūdens atkal bija mierīgs.

Taču no Bruņinieka nebija ne miņas.

Patiešām - Aloizs Naits šajā briesmīgajā baseinā vairs ne- uzpeldēja.

NODAĻA

Tomēr viņš uzpeldēja - Valuā cietokšņa ārpusē, starp Atlantijas okeāna viļņiem.

Precīzi sešas minūtes pēc tam, kad bija ieniris zem haizivju plosītā Dreika līķa, Bruņinieks iznira virs okeāna ūdeņiem, vēl joprojām turēdams pie lūpām ponija pudeli.

Šajā miniatūrajā elpošanas pudelē tik tikko pietika gaisa, lai viņš izkļūtu laukā pa garo zemūdens koridoru, kas I lai- zivju bedri savienoja ar atklāto jūru.

Bruņinieks ilgi nešūpojās ūdenī. Par to gadāja pievedre- translators, kas atradas viņa vestē.

Pēc pāris minūtēm virs viņa šūpojās Suhoj S-37 ēna, atgādinādama vanaga aprises un viņam apkārt ar saceldama gaisā ūdeni.

Tad no lidmašīnas bumbu platformas tika izmesta drošības josta un nosviesta ūdeni viņam līdzās, un pēc brīža Bruņinieks sēdēja "Melnajā kraukli", atgriezies pie Mammas un Rufusa.

-     Vai viss kartība, šef? - Rufuss jautāja, pametot viņam jaunas brilles ar dzelteniem stikliem.

Bruņinieks tās satvēra un uzlika, nogāzdamies uz grīdas "Kraukļa" noliktavas nodalījumā. Viņš neatbildēja uz Rufusa jautājumu. Tikai pamāja ar galvu. Viņš vēl aizvien bija Haizivju bedrē redzētās baismīgas nonāvēšanas šoka iespaidā.

Mamma pajautāja:

-    Kas zināms par Putnubiedēkli? Un par manu mazo putninu?

Bruņinieks strauji pacēla galvu.

Acīs aiz dzeltenajiem briļļu stikliem bija šausmu izteiksme. Viņš cieši raudzījās uz Mammu, nezinādams, ko īsti sacīt.

Tad viņš pēkšņi piecēlās.

-     Rufus! Vai tev ir Skofīlda koordinātas? Tās mikrodaļiņas, kuras es pielipināju pie viņa plaukstdatora, gan jau bus noberzušās pret roku.

-     Viņš ir sameklēts, šef. Un viņš vēl aizvien kustas. Izskatās, ka viņu kāds nogādājis uz. franču lidmašīnu kuģa, kas piestājis netālu no krasta.

Bruņinieks pagriezās pret Mammu un dziļi, dziļi ievilka elpu.

-    Skofīlds ir dzīvs, taču… - Viņš ievilka gaisu. - Ar meiteni var but problēma.

-    Ak, augstais Dievs, nē… - Mamma teica.

-       Es nevaru par to tagad runāt, - sacīja Bruņinieks. - Mums jāglābj Skofīlds.

franču lidmašīnu bāzeskuģis RICHELIEU atlantijas okeāns,

francijas piekrastes tuvumā

Šeinu Skofīldu iemeta nelielā telpā ar tērauda sienām blakus zem klājiem izvietotajam angaram. Durvis aiz viņa aizcirtās.

Istabiņā bija tikai galds un krēsls.

Uz galda atradās Lefevra CincLock-VII atbruņošanas komplekts. Blakus tam ar mazu, sarkanu signāllampiņu, kas spoži dega, bija fosfora granāta.

Skofīlds dzirdēja, kā, paslēpta aiz tumšas stikla plāksnes, augstu telpas stūrī duc kamera.

-               Kapteini Skofild, - no vairākiem skaļruņiem atskanēja DGSL aģenta balss. - Vienkāršs pārbaudījums. Fosfora granāta, kuru jūs redzat priekšā uz galda, ar īsviļņu raidītāja starpniecību ir savienota ar CincLock komplektu. Šo granātu var padarīt nekaitīgu, vienīgi izmantojot CincLock komplektu. Šā vingrinājuma beigu atbruņošanas kods ir 723. Granāta sprāgs pēc vienas minūtes. Jūsu laiks sākas… tagad.

-     Velns pārāvis! - Skofīlds teica, ātri apsēzdamies pie galda.

Viņš cieši pētīja CincLock komplektu.

Galveno ekrānu bija piepildījuši balti un sarkani aplīši - sarkanie pa kreisi, baltie pa labi.

Bing!

Uz zemaka ekrāna parādījas ziņojums:

PIRMAIS POSMS (TUVUMS): ATBILSTOŠS. SĀKT OTRO POSMU.

Tūdaļ baltie aplīši uz galvenā ekrāna sāka mirgot - katrs mirgoja īsu bridi, pa vienam, lēnā, nejaušā periodiskumā. Ekrāns protestējot iepīkstējās.

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): NEVEIKSMĪGS.

ATBRlJŅOŠANAS MĒĢINĀJUMS REĢISTRĒTS.

TRĪS NEVEIKSMĪGU ATBRUŅOŠANAS MĒĢINĀJUMU

GADĪJUMĀ NOTIEK DETONĀCIJA.

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): NO JAUNA

AKTIVĒTS.

-     Ko? - Skofīlds pārjautāja ekrānam.

-    Piecdesmit sekundes, kapteini, - teica Lefevra balss. - Apgaismotie aplīši jums ir jānospiež noteiktā kārtībā.

-    Jā. Sapratu.

Baltie aplīši cits pēc cita sāka atkal zibsnīt.

Bet tagad Skofīlds sāka tos spaidīt - tūdaļ pec tam, kad tie nomirkšķināja.

-     Četrdesmit sekundes…

Balto aplīšu mirgošanas periodiskums paātrinājās. Skofīlda rokas, pieskaroties aplīšiem uz ekrāna, sāka kustēties steidzīgāk.

Tad negaidīti iedegās viens no sarkanajiem aplīšiem ekrānā kreisajā pusē.

Skofīlds tam nebija gatavs. Taču tik un tā to piespieda, un izdarīja to laikus. Balto aplīšu mirgošanas periodiskums atjaunojās, tagad tie mirkšķināja ļoti ātri. Ari Skofīlda pirksti uzņēma ātrumu.

-    Trīsdesmit sekundes… jūs darbojaties labi…

Tad nozibsnija cits sarkanais aplītis.

Bet šoreiz Skofīlds reaģēja par lēnu.

Ekrāns dusmīgi pīkstēja.

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): NEVEIKSMĪGS

ATBRl 'ŅOŠANAS MĒĢINĀJUMS REĢISTRĒTS.

TRĪS NEVEIKSMĪGU ATBRUŅOŠANAS MĒĢINĀJUMU

GADĪJUMĀ NOTIEK DETONĀCIJA.

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS):

NO JAUNA AKTIVĒTS.

-     Sasodīts! - Skofīlds iekliedzās, vērodams granātu uz galda viņam līdzās.

Un baltie aplīši trešo un pēdējo reizi sāka secīgi mirkšķina t.

-    Palikušas divdesmit piecas sekundes…

Taču Skofīlds šoreiz bija sagatavojies, zinādams, kas viņam jādara. Viņa rokas tagad izveicīgi kustējās pa visu ekrānu, piespiežot baltos aplīšus, kad tie nomirkšķināja, piesitot kreisajā pusē tik bieži, cik mirkšķinaja sarkanais aplītis.

-   Desmit sekundes, deviņas…

Periodiskums kļuva biežāks. Atrās kustības pie sarkanajiem aplīšiem kļuva biežākas - līdz pakāpei, Skofīlds domāja, ka šis ātrums ir kļuvis par pārbaudījumu viņa refleksiem.

-    Astoņas, septiņas…

Viņa acis bija koncentrētas uz ekrānu. Pirksti turpināja dejot. Acis tecēja sviedri.

Seši, pieci…

Gaismiņas turpinaja mirkšķināt: balta-balta-sarkana- balta-sarkana-balta.

Četras, trīs…

Bing - uz ekrāna parādījās ziņojums:

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): IZPILDĪTS.

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA): AKTIVĒTS.

LŪDZU IEVIETOT UNIVERSĀLO ATBRUŅOŠANAS KODU.

-     Divas…

Skofilds uz tastatūras uzdrukāja 1-2-3 IEIET. Uz mazākā ekrāna parādījās skaitļi.

-      Viena…

Bing.

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA): IZPILDĪTS.

MEIIĀNISMS ATBRUŅOTS.

Skofilds nopūtās, atslīgdams krēslā.

Telpas durvis atvērās. Plaukšķinādams ienāca Lefevrs.

-    Ak, tres bien! Tres bien! - viņš teica. - Ļoti labi, kapteini.

Skofīldam abās pusēs nostājās divi spēcīgi franču kara flotes desantnieki.

Lefevrs smaidīja.

-    Tas bija ļoti iespaidīgi. Ļoti iespaidīgi. Paldies, kapteini! Jūs mūs nomierinājāt par Majestātiskā divpadsmitnieka apgalvojumu patiesīgumu. Nemaz nerunājot par šis atbruņošanas sistēmas vērtību. Esmu pārliecināts, ka Francijas Republika tai atradis daudzas izmantošanas iespējas. Patiešām kauns, ka mums tagad jūs jānogalina. Kungi, aizvediet kapteini Skofīldu atpakaļ uz angāru un pakariet viņu kopā ar to otru.

NODAĻA

Skofīlds pacēlās gaisā zvaigznes pozā - ar plaši izplestām kājām un rokām.

Viņš stāvēja uz autokrāvēja priekšējā dakšveida pacēlāja, ar kāju uz katra horizontālā zara, bet plaukstu locītavas bija ar rokudzelžiem pieslēgtas pie mašīnas vertikālajiem tērauda stieņiem.

Autokrāvējs bija novietots Richelieu pamestā galvenā an- gāra nišas stūri. Tā priekšā puslokā sēdēja trīs franču virsnieki un DGSE aģents Lefevrs.

-   Ievediet britu spiegu! - Lefevrs pavēlēja vienam no Sko- filda apsargiem.

Sargs piespieda pogu pie tuvējās sienas, un tērauda siena līdzās Skofildam pēkšņi sāka celties augšup - patiesībā tas bija durvis, lielas iznīcinātāja izmēra tērauda durvis atsedzot tumsu aiz tām.

No tumsas izbrauca otrs autokrāvējs, uz kura stāvēja cits gūsteknis, piesiets krustā tāpat kā Skofīlds.

Bija tikai viena atšķirība.

Uz otrā autokrāvēja stāvošais cilvēks bija pamatīgi spīdzināts. Viņa seja, krekls, rokas - viss bija klāts ar asinīm. Viņa galva ļengani karājās uz krūtīm.

Lefevrs sacīja:

-    Kapteini Skofild, neesmu drošs, vai esat ticies ar aģentu Alekšu Kristiju no britu izlūkdienesta.

Kristijs. No Ml-6. Un no trofeju mednieku objektu saraksta.

Tātad Kristijam bija jānonāk šeit.

-    Pēdējās divās dienas Kristija kungs mums bija īsta informācijas strūklaka par Majestātisko divpadsmitnieku, - Lefevrs teica. - Šķiet, ka pēdējā pusotra gada laikā viņš bija labi iekārtojies Loch-Mann Industries par Rendolfa Loha kunga, M-12 priekšsēdētāja, personisko miesassargu. Taču, kamēr Kristija kungs uzraudzīja Lohu, mēs uzraudzījām Kristiju.

Tomēr vienā no saviem apskaidrības brīžiem vakarnakt Kristija kungs mums pastāstīja ko tādu, kas vieš bažas. Viņš paziņoja, ka Rendolfs Lohs esot bijis ļoti neapmierināts ar vienu no jaunākajiem M-12 locekļiem, mūsu draugu Džona- lanu Kilianu.

Ka sacīja Kristijs, Rendolfs Lohs vairākas reizes izteicies, ka Kilians, es citēju, "nomocījis viņu ar savu papildu pasākumu ideju". Kā izskatās, tad Kiliana kungs nedomā, ka Majestātiskā divpadsmilnieka plāns sniedzas pietiekami tālu. Kapteini Skofīld, vai savas izmeklēšanas gaitā jūs uzzinājāt kaut ko par šo "papildu pasākumu ideju"?

-     Kilians ir jūsu draugs, - Skofīlds atbildēja. - Kāpēc gan nepajautājat viņam?

-    Francijas Republikai nav draugu.

-     Es varu saprast, kāpēc.

-     Mums ir noderīgi paziņas, - Lefevrs sacīja, - taču daž- kart paziņas ir jāuzmana stingrāk nekā ienaidnieki.

-    Jūs viņam neuzticaties, - Skofīlds teica.

-     Ne par mata tiesu.

-    Taču jus viņam dodat aizsardzību, patvērumu.

-     Tik ilgi, kamēr tas mums noder. Turpmāk tas mums nebūs vajadzīgs.

-      Taču tagad jus esat noraizējušies, ka viņš jūs izmanto savā spēlē, - Skofīlds sacīja.

-Jā.

Skofīlds kādu brīdi par to domāja.

Tad viņš pavēstīja:

-     Viena no Majestātiskā divpadsmitnieka "Hameleona" raķetēm ir notēmēta uz Parīzi.

-   Ak, lūdzu! Mēs to zinām. Mēs esam tam sagatavoti. Tieši tāpēc mūsu valsts ir iesaistījusies darīšanas ar Majestātisko divpadsmitnieku. Tieši tāpēc mēs viņiem sagādājām "Globālā svētā kara" teroristu līķus. Jo, kamēr Amerika, Vācija un Lielbritānija cietīs katastrofālus zaudējumus, Francija būs vienīgā Rietumu valsts, kas būs sagrāvusi šos draudus. Ņujorka, Berlīne un Londona ies bojā, turpretī Parīze izdzīvos. Francija būs vienīgā valsts, kas sekmīgi notrieks vienu no briesmīgajām teroristu raķetēm. Amerikai pagāja veseli trīs mēneši, kamēr tā deva atbildes triecienu par 11. septembri. Iedomājieties, cik tā būs kontuzēta, kad zaudēs veselas piecas pilsētas! Taču Francija - Francija būs valsts, kas atsitis šaušalīgos uzbrukumus. Vienīgā Rietumu valsts, kas rīkojusies pietiekami veikli. Tas mūs - spēcīgus un spējīgus, un pilnīgi neskartus - jaunaja aukstā kara laika posmā padarīs par pasaules līderi.

Kapteini Skofild, mūsu draugi no Majestātiskā divpadsmitnieka grib no tā visa uztaisīt naudu, jo viņiem nauda nozīmē varu. Francijas Republika nevēlas šada veida varu - mēs vēlamies ko daudz svangaku. Mēs vēlamies globālo varas pārbīdi. Mēs gribam vadīt pasauli.

Divdesmitais gadsimts bija Amerikas gadsimts. Bēdīgs šīs planētas bankrota laiks. Divdesmit pirmais gadsimts būs Francijas gadsimts.

Skofilds tikai cieši uzlūkoja Lefevru un ģenerāļus.

-   Jūs, puiši, esat patiešām jukuši, - viņš teica.

Lefevrs no portfeļa izvilka vairakas fotogrāfijas un parādīja tās uz autokrāvēja paceltajam Skofīldam.

-     Atgriežoties pie Kiliana. Šīs ir mesjē Kiliana fotogrāfijas no viņa pagajušā gada Āfrikas brauciena.

Skofīlds ieraudzīja parastas fotogrāfijas no laikrakstiem: Kilians stāv līdzās Āfrikas līderiem, atklaj rūpnīcas, māj ar roku cilvēku pūļiem.

-     Labas gribas misija, lai reklamētu savus labdarības pasākumus, - Lefevrs sacīja. - Tomēr šā brauciena laika Kilians apmeklēja sanāksmes, kurās piedalījās vairaku stratēģiski svarīgu Āfrikas valstu vadītāji un aizsardzības ministri. Jāatzīmē Nigērija, Eritreja, Čada, Angola un Lībija.

-    Jā… - Skofīlds nogaidoši teica.

Lefevrs, mirkli klusējis, iesita viņam ar dūri.

-     Pēdējās vienpadsmit stundās Nigērijas, Eritrejas, Čadas un Angolas gaisa karaspēki ar vairāk nekā divsimt kaujas lidmašīnām ir steigšus ieradušies Lībijas austrumu daļas lidlaukos. Šobrīd, ja skatāmies atsevišķi, šie gaisa karaspēki ir samērā mazi. Tomēr, kopā ņemot, tie veido īstu gaisa armādu. Mans pēdējais jautājums jums, kapteini Skofild - ko viņi pašlaik dara?

Skofīlda galvā jaucās domas.

-     Kapteini Skofīld?

Taču Skofīlds neklausījās. Viņš galvā varēja dzirdēt vienīgi Džonatana Kiliana balsi, kas teica: "Lai gan daudzi to nezina, pasaules nākotne atrodas Āfrikā."

Āfrika…

-     Kapteini Skofīld? - Lefevrs atkārtoja.

Skofīlds samirkšķināja acis. Viņš bija atgriezies.

-     Nezinu, - viņš godīgi atbildēja. - Es gribētu to zināt, taču, patiesību sakot, nezinu.

-     Mmm, - Lefevrs noteica. - Tieši to pašu sacīja ari Kristija kungs. Tas nozīmē, ka jus abi sakāt taisnību. Protams, tas var ari nozīmēt, ka jums nepieciešams lielāks pamudinājums.

Lefevrs pamāja Kristija autokrāvēja šoferim.

Šoferis iedarbināja dzinēju un pabrauca dažus metrus pa kreisi tā, lai Kristijs, kurš bija pacelts uz autokrāvēja, atrastos tieši aiz tuvumā novietotā iznīcinātāja Rafale reaktīvā dzinēja sprauslas. Tad šoferis ātri izlēca no sēdekļa un aizskrēja prom.

Pēc brīža Skofīlds ieraudzīja, kāpēc viņš tā bija rīkojies.

ROOOOAAAARRRR!

Iznīcinātāja dzinēji atdzīvojās. Skofīlds ieraudzīja vēl vienu franču kareivi, kas stāvēja lidaparāta pilota kabīnē.

Sadauzītais un skrandainais Alekss Kristijs lūkojās uz milzīgā trokšņa avotu un konstatēja, ka viņš raugās iznicinātājā Rafalc dzinēja sprauslā. Šķita, ka viņam tas bija vienaldzīgi. Viņš bija pārāk sasists, pārak paguris, lai rūpētos par muskuļu sasprindzināšanu važās.

Lefevrs pamāja vīram, kurš atradās pilota kabīnē.

Tūdaļ no Rafalc aizmugurējā dzinēja izšāvās drausmīga baltkvēles uguns mēle, kas aprija nekustīgo Kristiju.

Karstuma vilnis apstrādāja britu aģenta ķermeni gluži kā ventilators - puta viņa matus atpakaļ, norāva ādu no sejas, sekundes simtdaļā sadedzināja drēbes, līdz beigu beigas tas saplosīja viņa ķermeni gabalos.

Tad pēkšņi uguns apstājās, un angāra atkal iestājās klusums.

No Alekša Kristija, bija palikuši pāri tikai četri pārogļo- jušies, pretīgi smakojoši šaušalīgi kauli, kas šūpojās uz auto- krāvēja.

-     Ļoti slikti… - Skofīlds ierija gaisu.

Lefevrs pagriezās pret viņu.

-     Vai tas kaut cik atsvaidzina jūsu atmiņu?

-    Es saku, ka nezinu, - Skofilds atbildēja. - Neko nezinu par Kilianu vai Āfrikas valstīm, vai par to, kas tiem varētu būt kopīgs. Es par to dzirdu pirmo reizi.

-     Baidos, ka tādā gadījumā jūs vairs neesat mums vajadzīgs, - Lefevrs teica. - Pienācis laiks piepildīt admirāļa un ģenerālā vēlmi un noraudzīties, kā jus mirstat.

To pateicis, Lefevrs pamāja ar galvu Skofīlda autokrāvē- ja šoferim. Skofīlda transportlīdzeklis izkustējās, apstādamies pie pārogļotā Kristija autokrāvēja.

Skofīlds ielūkojās Rafalc dzinēja sprauslas tumšajos dziļumos.

-     Ģenerāli? - Lefevrs uzrunāja veco armijas virsnieku, vīru, kurš sadursmē ar Skofīldu Antarktikā bija zaudējis visu desantnieku vienību. - Vai jus vēlētos parādīt godu?

-     Labprāt.

Ģenerālis piecēlās no krēsla un ierāpās Rafale pilota kabīnē, visu laiku nikni raudzīdamies uz Skofīldu.

Viņš noliecās un sniedzās pēc roktura, pacēlis īkšķi virs slēdža ar uzrakstu IZDEDZ1NĀTĀJS.

- Paliec sveiks, kapteini Skofīld! - teica Lefevrs. - Pasaules vēsture turpināsies bez tevis. Au revoir.

Ģenerāļa īkšķis tuvojās slēdzim AIZDEDZINA!.

NODAĻA

Tieši tajā bridi kaut kur virs galvenā angāra izlauzās milzu sprādziens.

Skanēja sirēnas.

Iedegās signalizācijas ugunis.

Un viss lidmašīnu bāzeskuģis uzreiz pārplūda ar sarkaniem trauksmes zibšņiem.

Ģenerāļa īkšķis sastinga milimetru no aizdedzināšanas slēdža.

Pie kara flotes admirāļa pieskrēja kāds jaunākais leitnants.

-    Ser! Mums uzbrūk!

-     Ko? - iekliedzās admirālis. - Kas?!

-     Izskatās pēc krievu iznicinātāja, ser.

-    Krievu iznicinātājs? Viens krievu iznicinātājs?! Dieva dēļ, šis ir lidmašīnu bāzeskuģis! Kurš gan, būdams pie pilna saprāta, uzbruks lidmašīnu bāzeskuģim ar vienu vienīgu lidmašīnu?

"Melnais krauklis" lidinājās vienā līmeni ar Richelicu lidmašīnu klāju, apbērdams tur novietotos iznicinātājus ar ložmetēju uguni un raķetēm.

No Suhoj spārniem izstiepās četru raķešu dūmu astes un tad sadalījās, lai dzītos pakaļ dažādiem mērķiem.

Viens iznīcinātājs Rafale uz klāja tūdaļ sasprāga gabalos, bet divas pretgaisa aizsardzības raķešu stacijas tika iznīcinātās. Ceturtā raķete nošvīkstēja galvenā angāra nišā un taranēja /\W/\CS lidmašīnu, sapostot to viļņveidīgā sprādzienā.

Rufuss "Kraukli" vadīja izcili.

Ložmetējnieka vielā aiz viņa sēdēja Bruņinieks, lidmašīnas 360 grādu grozāmajā krēslā rotēdams ap savu asi, tēmēdams uz mērķiem un tad raidīdams uguni no ložmetējiem.

-    Mamma! Vai esi sagatavojusies? - Bruņinieks uzsauca.

Mamma stāvēja uz pārveidotās bumbu platformas aiz kabīnes, bruņojusies lidz zobiem: MP-7, M-16, Desert Eagle pistoles; viņai uz muguras bija piesiets pat viens no Bruņinieka reaktīvo prettanku granātu komplektiem.

-     Sasodīti gatava!

-    Tad aiziet! - Bruņinieks nospieda kādu pogu.

Žvākt!

Bumbu platformas vai uzglabāšanas nodalījuma grīda atveras vaļa, un, nošvikstot īpašā āķa virvei, Mamma metās laukā no "Kraukļa".

Franču lidmašīnu bāzeskuģa kontroltornī valdīja haoss.

Sakaru tehniķi kliedza raidītāju mikrofonos, atstāstīdami informāciju kapteinim.

-     …Tas sasodītais verķis izlīda pa mūsu radaru apakšu! Tas noteikti ir kaut kads neredzamās lidmašīnas mehānisms…

-    …Viņi ir sašavuši pretgaisa aizsardzības stacijas uz lidmašīnu klāja…

-     …Tūlīt dabujiel iznīcinātājus pie katapultām!

-    Ser! Triomphe ziņo, ka tam ir skaidra šaušanas…

-     Lieciet tam atklāt uguni!

Rīkojoties pēc pavēles, viens no iznīcinātājiem, kas devās tieši "Melnā kraukļa" virzienā, izšāva pretgaisa aizsardzības raķeti.

-     Rufus! Ceru, ka tu parūpējies par mūsu elektroniskajiem pretpasākumiem, kad mēs bijām Arhangeļskā!

-    Esmu parūpējies par tiem, šef!

Raķete drazās viņiem pretī fenomenālā ātrumā.

Taču pēdējā iespējamā mirklī tā sadūrās ar "Kraukļa" elektronisko traucējumu vairogu un, mežonīgi traukdamās, mainīja virzienu…

…Un ietriecās lidmašīnu bāzeskuģa ārējā korpusā…

- Konvoji! Pārtrauciet uguni! Pārtrauciet uguni! - kapteinis kliedza. - Lidmašīna atrodas mums pārāk tuvu! Jus trāpāt mums! Elektronikas apakšnodaļai - noskaidrot traucēšanas frekvenci un neitralizēt to! Mums tā jāsaārda ar iznicinātājiem.

Lidmašīnu bazeskuģa galvenajā angāra Skofīlds vēl aizvien bija piesiets iznīcinātāja Rafale dzinēja priekšā.

Piepeši grīda viņam visapkārt sasvērās uz sāniem, jo "Melnā kraukļa" pēkšņā uzbrukuma iespaidā milzīgais kuģis apgriezās.

Lefevrs un franču ģenerāļi tagad visi bija ķērušies pie raidītajiem, meklēdami atbildes.

Visi, tikai ne armijas ģenerālis Rafale pilota kabīne.

Pēc sākotnējā apmulsuma viņš tagad atkal raudzījās uz Skofīldu. Viņš negrasījās palaist garam šo izdevību.

Viņš no jauna sniedzās pie slēdža 1ZDEDZINĀTĀJS, satvēra kontrolrokturi, bet pēkšņi - tvīkti - viņa ausi ielidoja lode, un visapkārt pilota kabīnē izšļakstījās smadzenes.

Visā šajā juceklī neviens nebija ievērojis neskaidru stāvu, kas bija nolaidies uz vaļējā laba sāna lifta, kas atradās blakus galvenajam angāram; figūru, kas bija nošvīkstējusi līdz vertikālas virves apakšai kā zirneklis pavedienā; figūru, kas bija bruņota ar ieročiem.

Neviens neievēroja Mammu.

Turot MP-7 viena rokā un M-I6 otrā, Mamma brāzās cauri angāram Skofilda virzienā.

Viņa bija gluži kā neapturams dabas spēks.

Franču gaisa desantnieku vads, kas apsargāja Skofīldu, metās viņai virsū no visām pusēm - no mašīnu otras puses, no posteņiem pie iznīcinātājiem.

Taču Mamma tikai ātri devās uz priekšu, šaudama uz viņiem pa kreisi, pa labi un centra, ne reizi nepalēninot soli.

Viņa izšāva divus šāvienus pa kreisi - trāpīja diviem desantniekiem seja. Pagriezās pa labi, šaudama no M-16 kā no pistoles, un nogāzās vel trīs sliktie zēni.

Kāds desantnieks parādījās no Rafalc spārna virs viņas, bet Mamma tikai apmeta kūleni un veldamās izšāva, noklājot viņu ar asiņainiem caurumiem.

Pēc tam viņa izmeta divas dūmu granātas un dūmakā, kas pec tam visu apņēma, kustējās un medija gluži kā atriebīgs rēgs.

Četri franču desantnieki nogāzās zemē, un viņus - ari franču admirāli - aizklāja dūmi. No Mammas nespēja patverties pat spiegs Lefevrs. Četru asmeņu metamais nazis nosvilpa un iedūrās viņa ādamābolā. Viņu gaidīja lēna nāve.

Tad pēkšņi Mamma iznira no dūmiem tieši līdzās auto- krāvējam un Skofīldam.

-    Sveiks, Putnubiedēkli! Ka patik karāties? - viņa jautāja.

-     Tagad, kad tu esi šeit, jūtos daudz, labāk, - atbildēja Skofīlds.

Divi bruņinieka āķi ātri palīdzēja tikt galā ar rokudzel- žiem. Dažos mirkļos viņš atkal bija uz stingra pamata un brīvs.

Taču, pirms Mamma padeva Skofīldam kādu šaujamo, viņš metās pie Lefevra, kas gulēja zemē turpat netālu.

Viņš pacēla kaut ko no zemes blakus mirstošajam francūzim un atgriezās pie Mammas. Viņa pasniedza Skofīldam MP-7 un Desert Eagle.

-    Vai esi gatavs posta darbiem? - viņa jautāja.

Skofīlds pagriezās pret viņu un viņai uz. muguras ieraudzīja reaktīvo prettanku granātu komplektu.

-     Esmu gatavs pamatīgiem posta darbiem, - viņš atbildēja.

Un abi skriešus metas pie kada turpat netālu novietota džipa.

NODAĻA

Ātri sagatavotos katapultu startos četri moderni iznicinātāji Rafale aizdrāzās pa Richelieu skrejceļu un pacēlās gaisā.

Tie apmeta loku debesīs virs kuģa, atgriežoties atpakaļ nāves ierindā un vertikāli dodoties "Melna kraukļa" virzienā.

-     Viņi tuvojas! - Rufuss iekliedzās.

-     Redzu viņus! - Bruņinieks sauca.

Viņš apgriezās grozāmajā sēdeklī, spaidīdams ložmetēju mēlītes kā bērns, kas aizrāvies ar videospeli.

Uzliesmojumi pie diviem iznīcinātājiem Rafale liecināja, ka tie uz viņiem izšāvuši.

Visapkārt "Krauklim" gaisā švīkstēja oranžu trasējošo ložu falanga. "Krauklis" sasvērās uz sāniem un valstījās pa debesim, izvairīdamies no trasējošajām lodēm, vienlaikus atbildot ar uguni no sava apakšdaļa uzstādītā rotējošā ložmetēja.

Tad noskanēja divkārša dunoņa - pirmās divas lidmašīnas aizšāva garam. Taču tā bija tikai pirmā aina, uzmanības novēršana no izrādes galvenās daļas.

Jo divi citi franču iznicinātāji bija pagriezušies nelielā augstumā, slīdēdami pāri okeāna viļņiem no citas puses, un tuvojās Suhoj no apakšas un aizmugures.

Vel joprojām karādamies gaisā virs lidmašīnu bazeskuģa lifta, Suhoj, kas lidojuma laikā grozījās ap savu asi, nonāca tieši pretī šim divām jaunajām lidmašīnām.

-    Nolādēts, - Rufuss teica, skatīdamies pretpasākumu ekrānā. - Tie maitas muļķo mūsu traucēšanas frekvenci - ta ieslēdzas un izslēdzas. Mēs zaudējam raķešu traucēšanas iespēju.

Abi jaunie Rafale katrs izšāva pa divām raķetēm.

Bruņinieks raidīja uguni no ložmetējiem pa raķetēm, divām trāpīja, taču atlikušās divas izvairījās no lodēm.

-    Rufus!

Raķetes kaukdamas nāca viņiem virsū.

Rufuss redzēja tās lidojam un mirkli pirms tam, kad būtu par veļu, aptvēra, kā jāreaģe.

Raķetes traucās uz priekšu, tuvodamās, lai nogalinātu…

…Un tieši tad Rufuss šūpodamies piezemēja vertikālo "Melno kraukli" un ievadīja iekšā pa masivajām durvīm, kas atvērās uz. lidmašīnu bāzeskuģa labā borta liftu, lavierēdams savu gaisa desanta iznīcinātāju iekšā kuģa galvenajā angārā!

Abas raķetes - atšķirībā no mīnu kuģa Le Triomphe raidītajiem šāviņiem - bija aprīkotas ar elektroniskajām atpazīšanas sistēmām, kas neļāva tām trāpīt pašām pa savu lidmašīnu kuģi. Tās piespiedu kārtā nolaidās okeānā un uzsprāga, izšaudamas gaisā divus trīsdesmit metru augstus geizerus.

Lidmašīnu bāzeskuģa tornī radara operatori apjukumā raudzījās savos ekrānos, kliegdami raidītāju mikrofonos:

-     …Kur gan, velns lai parauj, tas palika?

-     …Ko? Atkārto!

-    Kas notika? - kapteinis jautāja. - Kur viņi ir?

-    Ser! Viņi ir tepat iekšā - pie mums!

"Melnais krauklis" tagad karājās gaisā franču lidmašīnu bāzeskuģa alai līdzīgajā angārā.

-    Man patīk tavs stils, Rufus, - Bruņinieks sacīja, sākdams neizvēlīgi šaut uz lidmašīnu, helikopteru un kravas mašīnu ierindu.

Gluži kā dzīvojamā istabā ievilināts milzīgs putns, "Melnais krauklis" pārlidoja pāri angāra telpai, ar pretplūsmu ap- gazdams pat lidmašīnas un mezdams pret sienām degvielas mašīnas.

Tas nosvilpa pāri angāram, nodarot neaprakstāmus bojājumus un postījumus, un vienu reizi lā divi augstie astes stabilizatori pal saskrāpēja griestus.

Bruņinieks sauca savā raidītājā:

-    Mamma! Kur tu esi?

***

Kads vientuļš džips ar Mammu pie stūres un pie grīdas pieplakušu Skofildu aiz muguras pilnā sparā iejoņoja iegarenajā angārā, drāzdamies zem sašķiebtajām lidmašīnām un izmētādams degvielas mašīnas.

Mamma spalgi kliedza:

-    Es esmu angāra otra galā, cenšoties apbraukt tevis radīto haosu.

-    Vai Skofīldu atradi?

-    Viņš ir pie manis.

-     Vai gribi, lai jūs savācu, kamēr esat šeit?

Mamma pagriezās pret Skofīldu, kurš aizmugures nodalījumā bija noliecies par viņas - precīzāk, pār Bruņinieka - reaktīvo prettanku granātu komplektu.

-     Vai gribi, lai mūs šeit savāc?

-    Nē! Vēl ne! - viņš atkliedza. - Saki Bruņiniekam, lai dodas laukā. Nākamajās pāris minūtēs viņš negribēs šeit atrasties. Patiesībā viņš negribēs atrasties nekur šā kuģa tuvumā. Pasaki viņam, ka tiksimies ārpusē!

-    Sapratu, - Bruņinieks sacīja.

Viņš pagriezās.

-     Rufus! Laiks laisties lapās!

-     Jums taisnība, bos! - Rufuss teica. - Kur tad ir otrs… ahā, - Rufuss ieraudzīja angāra pretējā pusē otru atvērto liftu.

Viņš palielināja Suhoj jaudu, piķējot stūrēja to pāri angāram, dzinēju auriem apslapējot visas citas skaņas, un tad - švikt! - "Krauklis" pa kreiso liftu iztraucās ārā liesmainajā saules gaismā.

Tikmēr joņojošā džipā Skofīlds rakņājās pa Mammas atnesto reaktivo prettanku granātu komplektu.

Tas patiešām bija Bruņinieka krievu ražojuma RPC komplekts, kas sastāvēja no vienreizējas lietošanas granātu palaišanas iekārtas un dažādiem ar sprāgstvielām pildītiem granātu lādiņiem.

Viņš atrada to, kuru bija meklējis.

Bēdīgi slaveno padomju P-67 pallādija lādiņu.

Pallādija lādiņam - to veidoja pallādija ārējā čaula ap šķidru bagātinātas hidrofluora skābes kodolu - bija tikai viens mērķis: ļoti, ļoti drausmīgā veidā iznicināt civilās atomelektrostacijas.

Kodolieroču darbībai nepieciešams, lai to serdenis sastāvētu no deviņdesmit procentiem bagātināta urāna. Civilajās atomelektrostacijās atomreaktoru serdeņu atbilstība ir aptuveni pieci procenti, bet reaktori ar kodoldzinēju aprīkotajos lidmašīnu bāzeskuģos satur aptuveni piecdesmit procentu bagātināta urāna, tādējādi neviens no šiem reaktoriem nevar izraisīt atomsprādzienu. Tajos var rasties radioaktivitātes noplūde, kā tas notika Černobiļā, taču tie nekad neizraisīs seņveida mākoni.

Tomēr ik mirkli tie atbrīvo lielu ūdeņraža daudzumu - viegli uzliesmojošo ūdeņradi -, un tā ir darbība, kuru neitralizē, lietojot rekombinatorus, kas bīstamo ūdeņradi (H) pārvērš ļoti drošā ūdenī (112 0).

Toties, sajaucot ūdeņradi un pallādiju, tiek iegūts pretējs rezultāts. Pallādijs daudzkāršo nāvējošo ūdeņradi, radot milzīgu daudzumu ugunsnedrošas gāzes, kuru pēc tam, pievienojot tai kādu katalizatoru, piemēram, hidrofluora skābi, var laist darbā.

Pats P-67 lādiņš darbojas kā divpakāpju detonators.

Pirmā pakāpe - sākotnējais sprādziens - pallādiju sajauc ar ūdeņradi, fenomenālā ātrumā palielinot gāzes daudzumu. Otraja pakāpē gāze tiek aizdedzināta ar skābi.

Rezultātā notiek grandioza eksplozija - ne gluži tik liela ka atomspradziens, taču, iespējams, tas ir vienīgais sprādziens pasaulē, kas ir pietiekami spēcīgs, lai pāršķeltu lidmašīnu bāzeskuģa pastiprināto korpusu.

- Šeit! - Skofīlds iekliedzās, norādīdams angāra dziļumā uz diviem milzīgiem cilindriskiem ventilatoriem ar lāpstiņām, kuri izkliedēja ūdeņraža pārpalikumu ārā no lidmašīnu kuģa pakaļgala kreisās malas. - Reaktora izplūdes caurules!

Džips drāzās cauri angāram, izvairīdamies no liesmojošiem reaktīvajiem iznīcinātājiem.

Džipa aizmugures nodalījumā Skofīlds pietrūkās kājas, uzcēla RPG granātmetēju uz pleca un notēmēja to uz milzīgu ventilatoru izplūdes cauruļu pusē.

-    Tiklīdz es izšaušu, piespied gāzes pedāli, Mamma, un dodies uz uzbraukšanas rampu! Starp pirmo un otro pakāpi mums būs aptuveni trīsdesmit sekundes laika. Tas nozīmē - puse minūtes, lai tiktu prom no šīs laivas!

-    Skaidrs!

Skofīlds vērigi ielūkojās granātmetēja tēmēkli.

-    Au revoir, jus, stulbeņi!

Tad viņš nospieda ieroča mēlīti.

Granātmetējs izšāva, raidot pallādija granātu angāra griestos, un gaisā aiz tās izstiepās taisna dumu grīste.

Pallādija lādiņš triecās cauri ventilatoram labās puses izplūdes caurulē un izgaisa tajā, dodamies lejup siltuma avota meklējumos.

Tiklīdz tas bija devies ceļā, Mamma apgrieza džipu šaura aplī, pirms nozuda tunelim līdzīgā uzbraukšanas rampā, kas ļāva transportlīdzekļiem no angāra nokļūt uz augšēja lidmašīnu klāja.

Džips riņķoja un riņķoja aizvien augstāk.

Kad, riepām švīkstot, tas brauca vēl augstāk, no lidmašīnu bazeskuģa iekšienes atskanēja grandiozs, klusināts - bum!

Pallādija lādiņš bija trāpījis mērķi.

Skofīlds nospieda pulksteņa hronometru: 00:01… 00:02…

"Melnais krauklis" virs Richelieu vēl joprojām bija iesaistīts gaisa kaujā uz dzīvību un nāvi ar četriem franču iznicinātājiem Rafale.

Tas smagi savērās uz sāniem, ar spalgu troksni šķeldams gaisu, un tad ar pēdējo atlikušo raķeti iznīcināja vienu Rafale.

Taču tad Rufuss no pults izdzirdēja uzstājīgu bī-ī-ī-ip.

-    Viņi ir pilnīgi uzlauzuši musu pretpasākumu frekvenci! - viņš sauca. - Mēs nupat esam pilnībā zaudējuši pretraķešu vairogu!

Tajā bridi vēl viens Rafalc sāka viņus vajāt, un abas lidmašīnas kaukdamas laidās pāri okeānam. Rafalc sekoja Suhoj pa pēdām, raidīdams uz. to oranžas trasējošās lodes.

Kad "Krauklis" metās uz priekšu, Bruņinieks pagriezās apkārt savā grozāmajā ložmetējnieka sēdekli un atklāja uguni uz sekotāju no "Kraukļa" augšā piestiprinātā rotējošā ložmetēja, apšaudīdams franču iznīcinātāja pilota kabini ar iznicinošu ložu krusu, sadragājot tā pārsegu, saārdot lidotāju gabalos un liekot lidmašīnai iegāzties jurā ar satricinošu sprādziena plunkšķi.

-     Bos! - pēkšņi iesaucās Rufuss. - Man nepieciešami ložmetēji priekšpusē! Tūlīt!

Bruņinieks pagriezās. Viņš nebija redzējis, ka Rafalc no aizmugures bija dzinis "Kraukli" pretī diviem citiem franču iznīcinātājiem!

Abi iznīcinātāji katrs izšāva pa vienai raķetei.

Gaisā izstiepās divas dūmu šautras un, aprakstot loku, steidzās "Melnā kraukļa" priekšgala virzienā…

Taču Rufuss spīdīgo, melno lidmašīnu apvēla apkārt un, lidodams uz sāna, lika lietā savus pec pasūtījuma ierīkotos - un ļoti reti sastopamos - papildu pretpasākumus: sistēmu, ar nosaukumu Plasma Stcalth, kas visu lidmašīnu ietin jonizētas gāzes daļiņu mākonī.

Abas raķetes sāka trakot, izšķirdamas burta V formā, lai izvairītos no jonu mākoņa ap Suhoj, un "Krauklis" ar žilbinošu ātrumu tās sadalīja divās līdzīgās daļās, liekot vienai raķetei piespiedu kārtā nolaisties jūrā un otrai riņķot debesīs.

Taču "Krauklis" vēl aizvien atradās kursā, kas veda pretī sadursmei ar diviem iznīcinātājiem Rafcle.

Bruņinieks pagriezās uz priekšu, atklāja uguni un saārdīja viena Rafalc kreiso spārnu mirkli pirms tam, kad "Krauklis" ar apdullinošu troksni aiztraucās abiem franču iznicinātājiem garām.

lagad bija palicis tikai viens Rafale, taču ne uz ilgu laiku. Bridi pēc tam, kad tas bija aizdrāzies garām Bruņinieka lidmašīnai, pēdējam franču iznīcinātājam trāpīja paša izšautā raķete - tā, kura pēc Suhoj sistēmas Plasma Stealth uzbrukuma bija kļuvusi neaprēķināma.

Bruņinieks ar Rufusu pagriezās, lai redzētu pēdējo sprādzienu, taču, kad viņi atskatījās, pari viļņiem atskanēja vēl kāds troksnis, - dobjš draudīgs bum! lidmašīnu bāzeskuģa iekšpusē.

-     Ātrāk, Mamma! Ātrāk! - Skofīlds skatījās uz hronometru:

00:09…

00:10…

Džips traucās augšup pa riņķveida rampu, pret tās tērauda sienām izsizdams dzirksteles.

Piepeši viss kuģis, pagriezdamies uz kreiso pusi, sagāzdams visu pasauli par trīsdesmit grādiem, strauji sasvērās uz sāniem.

-     Turpini! - Skofīlds kliedza.

Pallādija lādiņa pirmās pakāpes sprādziens bija sagravis Richelieu ūdeņraža rekombinatorus. Tā bija ši draudīgā dunoņa.

Tas nozīmēja, ka nekontrolētais ūdeņradis tagad ar kāpinātu ātrumu krājās kuģa atvēsināšanas torņos. Precīzi pēc trīsdesmit sekundēm uzsprāgs pallādija ladiņa otra pakāpe, aizdedzinot ūdeņradi, un uz lidmašīnu bazeskuģa sāksies pastardiena.

00:11…

00:12…

Džips no pacelšanas rampas izšāvās saules gaismā un apstājas.

Uz lidmašīnu klāja valdīja elles kņada.

Dūmojošas lidmašīnas, pārogļojušies pretgaisa aizsardzības lielgabali, nogalinati jūrnieki. Viens no iznīcinātājiem Rafale - ar priekšgalu zemē, sadragātiem priekšējiem riteņiem - bija nobloķējis Richelieu otro pacelšanās skrejceļu. Iznīcinātājam jau bija jāpaceļas, kad tam trāpīja "Melnā kraukļa" raķete.

Skofīlds to tūlīt ievēroja.

-     Mamma! Dodies pie sašautā iznīcinātāja!

-    Tā manta vairs nelidos, Putnubiedēkli! Pat tev tas neizdosies! - Mamma kliedza.

00:15

00:16

I laosa vidu džips slīdēdams nobremzēja un apstājās pie sapostītā iznīcinātāja. Mammai bija taisnība. Ar zeme iedzīto priekšgalu un saņurcītajiem priekšējiem riteņiem Rafale vairs nevarēja izkustēties.

00:17

00:18

• - Man nevajag to lidmašīnu, - teica Skofīlds. - Man vajag šo te.

Viņš izlēca no džipa, noliecās un satvēra katapultas āķi, kas gulēja uz skrejceļa iznīcinātāja priekša. Mazais trapecveida āķis iepriekš bija piestiprināts pie lidmašīnas priekšējiem riteņiem. Parasti to piestiprina pie tvaika darbināta katapultas mehānisma, kas darbojas lidmašīnu klāja garumā, lai lid- mašina iegūtu pacelšanās ātrumu deviņdesmit metru telpā. Bet Skofilds āķi primitīvi aizķīlēja zem sava džipa priekšējās ass un tad āķa otru galu piesprādzēja pie klāja katapultas.

00:19…

00:20…

-    Ak, tu taču to nedomā nopietni… - Mamma teica, raugoties uz tukšo skrejceļu džipa priekšā - skrejceļu, kas pie kuģa priekšgala gluži vienkārši izbeidzās. Katapultas sliedes stiepās lidmašīnu klāja garumā kā divas dzelzceļa sliedes, kas ved pretī klints malai.

00:21…

00:22…

Skofīlds ielēca atpakaļ džipā līdzās Mammai.

-            Novieto stūri neitrālā pozīcijā un saliecies! - viņš uzsauca.

00:23…

00:24…

Mamma pakampa drošības jostu un piesprādzējās. Skofīlds darīja to pašu.

00:25…

Tad viņš izvilka savu MP-7 un nomērķēja uz tuvējās ka- tapullas kontrolpaneli, kas jau labu laiku kopš "Melnā kraukļa" uzbrukuma bija pamests…

00:26…

…Un izšāva.

00:27…

Ping!

Lode ietriecās palaišanas pārslēgā, iedarbinot katapultu.

Un džips izrāvās no vielas tādā ālrumā, kādā neviens necils džips nekad nebija joņojis.

NODAĻA

Deviņdesmit metru 2,2 sekundes.

Skofīlds un Mamma tika iegrūsti sēdekļos un juta, ka viņu acu āboli iedzenas dziji dobumos.

Džips drāzās pa skrejceļu neticamā ātrumā.

Klajš kustība aizmiglojas.

Pēc piecdesmit metriem džipa priekšējie riteņi sadega, taču tas vel joprojām turpināja traukties uz priekšu - gluži ka lielgabala lode ārā no lielgabala. To uz priekšu dzina katapultas milzīgais spēks.

Taisnību sakot, viņi nejoņoja tik ātri, cik pacelšanās laikā brauc reaktīvais iznicinātājs, jo iznīcinātāju virza ari tā dzinēji.

lāču lidot Skofīlds negribeja.

Viņš tikai vēlējās but projām no lidmašīnu bāzeskuģa, pirms tas…

…Uzsprāgst.

Džips sasniedza skrejceļa malu un švīkstēdams aizjoņoja tai pari, izšaujoties debesīs ar priekšgalu augšā, riteņiem griežoties - tieši tad, kad viss lidmašīnu bāzeskuģis tam aiz muguras stihiski sašķīda.

Nekada ugunsgrēka.

Nekādu viļņojošu mākoņu.

Bija vienīgi ļoti, ļoti varens BANG!, kad lidmašīnu bāzeskuģa visas iekšējās tērauda sienas uzreiz izgāzās uz aru. Tās izgrūda aizdedzināta ūdeņraža drausmīgais spiediens, eksplodējot tā slāņiem.

Miljardiem kniežu tika izmests augstu debesīs.

Kniedes tika aizšautas kilometriem tālu un lija zemē veselu minūti. Kādu helikopteru, kas tikko bija pacēlies no kuģa pakaļgala, pēkšņais kniežu lietus saplosija skrandās, iznicinot lidojuma laika.

Lidmašīnu bazeskuģa izrautie gabali - arī veselas tērauda plātnes - aizlidoja gaisa un gāzās lejup virsū apkārtējiem franču eskadras minu kuģiem, atstājot iespiedumus to sānos, sadragājot to komandtiltu iluminatorus.

Lielākais postījums, kādu piedzīvoja Richelieu, tika nodarīts kuģa pakaļgalā sprādziena epicentra apkaimē - cieta gaisa atdzesēšanas ventilatori.

Arējās sienas tika gluži vienkārši izārdītas pa slāņiem - pa vertikālajiem kniežu savienojumiem -, abos lidmašīnu bā- zeskuģa bortos atraujot plašas plaisas, un šajas spraugās bez žēlastības ieplūda Atlantijas okeāna ūdens.

Un Richelieu - lielākais un varenākais lidmašīnu bāzeskuģis, kādu jebkad bija uzbūvējusi Francija - pavisam vienkārši sāka grimt okeānā.

Skofīlda un Mammas džips nolidoja no masīvā lidmašīnu bazeskuģa priekšgala.

Kad tas pacēlās gaisā kuģa priekšpusē, viņi atsprādzēja drošības jostas un metās laukā no džipa, ļaujoties planēju- mam debesis virs tā.

Lidmašīnu klāju no ūdens virsmas šķira aptuveni divdesmit pieci metri.

Džips iekrita ūdeni pirmais. Gaisa uzšāvās liels, putains šļakatu sprādziens.

Skofīlds un Mamma saskārās ar ūdens virsmu pēc tam. Divkārši šļakatu stabi.

Bija sāpīgi, taču, krizdami ūdenī, viņi saliecas, tā ka ūdenī iekrita ar zābakiem pa priekšu un ienira īsi pirms kuģa sprādziena un kniežu lietus, kas nolija par okeāna virsmu ka nāvējoša šrapneļa krusa.

Varenais lidmašīnu bāzeskuģis grima ātri, ar pakaļgalu pa priekšu.

Tas bija patiešām efektigs skats.

Bet tad, kad nelaimīgā apkalpe steidzās uz glābšanas lai- vam vai, dzīvību glābdami, cilvēki lēca okeānā, lielais karakuģis sāka grimt vertikāli - tā priekšgals pacēlās augstu gaisa, bet pakaļgals jau bija pilnībā zem ūdens.

Pārējā franču lidmašīnu bāzeskuģa grupa bija sastingusi šokā.

Neviens nespēja iedomāties, ka varētu nolikt kaut kas tads, ja vien nebūtu sācies karš. Kopš Otrā pasaules kara neviena valsts nebija zaudējusi lidmašīnu bāzeskuģi.

Tas droši vien izskaidroja, kāpēc viņi tik leni reaģēja, kad bridi pēc sprādziena trīs metrus virs Atlantijas okeāna viļņiem "Melnais krauklis" ieņēma vertikālu pozīciju un izvilka no ņirbošajiem viļņiem divas sīkas cilvēku figūras, ar trošu pacēlāju uzraudams tās augšā aizmugurējā bumbu nodalījumā.

Kad abi bija veiksmīgi tikuši iekšā drošība, spīdīgais Suhoj pacēlās gaisā un aiztraucas debesīs - projām no Richelicu lidmašīnu bazeskuģa grupas satriektajām paliekām.

NODAĻA

Aloizs Naits - Bruņinieks - iekāpa atpakaļ "Melnā kraukļa" noliktavas nodalījumā un ieraudzīja, ka Skofīlds ar Mammu tur guļ slapji kā žurkas.

Kad Bruņinieks ienāca, Skofīlds uzmeta viņam skatienu.

-     Nospraud kursu uz Lamanšu, Šērburas apkaimi. Tieši tur atrodas pirmais "Kormorana" kuģis. Mums tas jāatrod, pirms šis kuģis nav palaidis raķetes uz Eiropu.

Bruņinieks pamāja ar galvu.

-    Es jau pateicu Rufusam, lai ved mūs uz turieni.

Skofīlds brīdi klusēja.

Bruņinieks šķita neparasti grūtsirdīgs, gandrīz… kļuvis jū- tigs.

Kos noticis?

Skofīlds paraudzījās apkārt noliktavas šaurajā telpā un atskārta.

-     Kur ir Ganta? - viņš jautāja.

Aiz dzintara krāsas briļļu stikliem Bruņinieka acis samie- dzās - tikai nedaudz. Skofīlds tomēr to ievēroja un tajā bridi juta sevi ko tadu, ko nekad nebija izjutis.

Absolūtas, totālas bailes.

Aloizs Naits ievilka elpu.

-    Kapteini, - viņš teica, - mums jāaprunājas.

SESTAIS UZBRUKUMS

LAMANŠS - ASV 26. OKTOBRIS,

17:00 (LAMANŠS) 11:00 PĒC ASV AUSTRUMU JOSLAS LAIKA

40(a) Ja izceļas koitllikts, kurā iesaistītas galvenas globālās lielvaras, ļoti iespejams, ka nabadzības piemekletie Āfrikas, Tuvo Austrumu un Centrālamerikas Iedzīvotāji - dažos kontinentos tie skaitliski pārsniedz Rietumu kaimiņtautas proporcija 100 pret 1 - straumēm dosies pari Rietumu robežām un pārpludinās Rietumu pilsētu centrus.

Savienoto Valstu Nacionalās drošības padomes planošanas dokuments Q-303,

2000. gada 28. oktobri itmmss, ŅUJORKA)

"Kuram ir japaveic grūtie darbi? Viņam, kurš spej."

Kontucijam pledevēts citāts

"kormorana" kiases karakuģis/supertankkuģis

Lamanša krasta līnija, francijas ziemeļi

26. oktobris, 17:00 pēc vietējā laika

(11:00 pēc asv austrumu joslas laika)

"Melnais krauklis" nolaidās klints virsotne, no kurienes pavērās skats uz L,amanšu, ko šaustīja brāzmains vējš.

No pilota kabīnes izkāpa Šeins Skofilds. Viņš saļima pie zemes un streipuļodams devās prom no iznicinātāja, nelikdamies zinis par vētru, kas plosījās apkārt.

Pēc tam kad Bruņinieks bija beidzis stāstījumu par to, kas Haizivju bedrē notika ar Gantu un Džonatanu Kilianu, un giljotinu, Skofilds bija pateicis tikai tris vārdus.

- Rufus, tagad nolaidies.

Skofīlds, aizmiedzis acis, apstājās pie klints malas.

Asaras jaucās ar lietu, kas sitās viņa sejā.

Ganta ir mirusi.

Mirusi.

Bet viņa nebija tur klāt. Nebija tur, lai viņu izglābtu. Agrāk, lai kas būtu noticis, viņš vienmēr bija pratis viņu glābt.

Taču šoreiz ne.

Viņš atvēra acis un cieši raudzījās tāluma.

Tad pamats zem kājām pazuda, un viņš uz ceļiem nokrita dubļos, ar katru izmisuma pilnu šņukstu pleciem nevaidami nodrebot.

Mamma, Bruņinieks un Rufuss viņu vēroja no "Kraukļa" atvērtas pilota kabīnes divdesmit metru nostāk.

-     Nolādēts… - Mamma izdvesa. - Ko, sasodīts, viņš tagad darīs?

Skofīlda galva griezās attēlu kaleidoskops.

Viņš redzēja Gantu - uzsmaidot viņam, smejoties, turot viņa roku, kad viņi pastaigājās pa Pērlhārboras pludmali, ieritinoties tuvāk pie viņa gultā. Ak dievs, viņš domās gandrīz varēja sajust Gantas ķermeņa siltumu.

Viņš redzēja Gantu cīnāmies Antarktikā un Jutas štatā. Glābjam viņa dzīvību septītajā zonā, kad izredzes bija viens pret miljonu.

Bet tad - sev par pārsteigumu - viņš redzēja Kilianu pili sakam: "Man patīk vērot šausmu izteiksmi, kas parādās cilvēka sejā, kad viņš aptver, ka, bez šaubām, mirs."

Un no šā acumirkļa viņš redzēja pasauli bez Gantas…

Bez viņas.

Tukšu.

Bezmērķīgu.

Skofilds paskatījās uz makstī guļošo Desert Eagle pistoli… un izvilka to.

-     Klau, čempion, - aiz muguras teica kāda balss. - Ko tu darīsi ar šo šaujamo?

Tā bija Mamma.

Viņa stāvēja tieši aiz muguras.

Skofīlds nepagriezās.

-     Kas citiem par daļu, Mamma! Mēs varējām izglābt pasauli, bet visiem tas būtu vienalga. Cilvēki turpinātu dzīvot savu dzīvi, pilnīgi neko nezinot par tādiem kareivjiem kā mēs. Tādiem kā Ganta.

Mammas skatiens bija koncentrēts uz pistoli viņa rokā. Uz tas pilēja lietus.

-    Putnubiedekli! Noliec šaujamo!

Skofīlds paskatījās uz Desert Eagle, it kā to redzētu pirmo reizi.

-     Paklau, - Mamma sacija. Vienīgi tādēļ, lai samulsinātu Skofīldu, viņa uzdeva jautājumu, uz kuru jau zināja atbildi.

-     Ko viņa domāja, kad teica: "Pasaki viņam, ka es būtu teikusi jā."

Skofīlds paskatījās projām tālumā, runādams gluži kā automāts.

-     Viņa varēja lasīt mani kā grāmatu. Es neko nekad nevarēju no viņas noslēpt. Viņa zināja, ko es grasos viņai piedāvāt Toskānā. Tas ir tas, uz ko viņa būtu atbildējusi ar jā.

Viņš mainīja pistoles satverienu un iekoda sev lupā. Par viņa seju noritēja vēl viena asara.

-    Jēzus, Mamma! Viņa ir mirusi. Viņa ir mirusi, sasodīts! Tagad man vairs nekas nav palicis. Pie velna! Pasaule var pati izcīnīt savas kaujas.

Ar strauju kustību viņš pielika pistoli zem zoda un nospieda…

Taču Mamma rīkojās ātrāk.

Viņa pārtvēra Skofilda roku tieši tad, kad pistole izšāva, un viņi abi aizvēlās pa dubļiem klints mala.

Un viņi cīnījās. Mamma, cenzdamās piespiest viņa roku ar pistoli, Skofilds, pulēdamies viņu atgrūst.

Mamma, kura bija garāka, spēcīgākā un daudz masivā- ka, vispirms bija uzlēkusi viņam virsu. Viņa ar savu lielo svaru piespieda Skofīldu pie zemes un iebelza pa roku, kas turēja ieroci. Desert llngle izkrita viņam no rokas. Tad Mamma spēcīgi iesita pļauku viņam pa seju…

Sitiens uz Skofīldu iedarbojās īpatnēji.

Šķita, ka tas licis viņam koncentreties.

Ar gandrīz uztraucošu vieglumu viņš satvēra divos pirkstos Mammas kreisās plaukstas locītavu un izgrieza to. Mamma no sāpēm iekliedzās, bet Skofīlds atbrivojās no viņas.

Un nu viņi abi stāvēja viens otram pretī uz vēja šaustītas klints, ar vienādu spēku samēru brāzmainajā lietu.

-      Es neļaušu tev to darīt, Pulnubiedēkli! - Mamma kliedza.

-     Piedod, Mammu. Ir par vēlu.

Mamma airi uzbruka, ļaujot vaļu smagam sitienam, taču Skofilds no tā izvairījās un raidīja atbildes sitienu precīzi pa degunu. Mamma atkal atvēzēja roku, taču Skofilds, teicami noturēdams līdzsvaru dubļos, izvairījās arī no šā belziena un iesita viņai vēlreiz.

Mamma grīļodamās iesaucās:

-    Ar to vien tu no manis vaļā netiksi!

Viņa atkal ravas uz priekšu, ar pleciem mezdamās Sko- fīldam virsū, pacēla viņu gaisā un pārmeta sev pāri.

Aloīzs Naits un Rufuss stāvēja lietū pie "Melnā kraukļa", ka apjukuši skatītāji vērodami šo cīniņu.

Rufuss paspēra soli uz priekšu, lai iejauktos, taču Bruņinieks ar vieglu rokas pieskārienu pie krutim viņu apturēja, ne uz mirkli nenovēršot acis no cīņas.

-    Nē, - viņš sacīja. - Tas jānokārto viņiem savā starpā.

Skofīlds ar Mammu vārtījās pa dubļiem.

Kad šķita, ka Mamma būs viņu piespiedusi pie zemes, Skofilds ar plecu negaidīti raidīja viņai īsu sitienu pa žokli un - atkal ar pārsteidzošu spēku - atbrīvojās no viņas.

Viņš stāvēja.

Viņa stāvēja.

No abiem pilēja dubļi.

Mamma aiz noguruma viegli grīļojās, tomēr atsāka ciņu, neprātīgi atvēzēdamās.

Tagad Skofilds visus sitienus atvairīja viegli, ar austrumnieku kaujas mākslas paņēmieniem. Mamma vīlusies iekaucās, kad viņš, sagriezies uz viena ceļgala, notrieca viņu no kājām, un viņa neveikli nokrita dubļos uz sēžamvietas.

Izcīnījis sev nepieciešamo atstatumu, Skofilds aizgāja atpakaļ pie sava ieroča un pacēla to.

- Putnubiedēkli, nē! - Mamma iekliedzās, asarām sarie- šoties acis. - Ludzu, Šein, nevajag…

NODAĻA

Un kāda iemesla dej tas viņu apstādināja.

Skofilds apstājās.

lad viņš atskārta, kas tas bija.

Lai cik senu pagātni vien viņš atcerētos, Mamma nekad nebija saukusi viņu vārdā. Pat ne situācijās, kas nebija saistītas ar juras kājnieku korpusu.

Viņš nolaida šaujamo par pāris centimetriem zemāk un paraudzījās Mammā.

Viņa izskatījās aizkustinoša, tupēdama uz ceļiem zemē, ar dubļiem notašķījusies, asarām tekot par seju.

- Sein, - viņa kliedza, - pasaulei varbūt ir vienalga. Pasaule var nezināt, ka tai ir nepieciešami tādi cilvēki kā tu un Ganta. Taču man nav vienalga! Un es zinu, ka tu esi man vajadzīgs! Šein, man ir virs un vairākas jaukas krustmeitas. Viņam ir trīspadsmit gadu, un viņas visas ģērbjas ka, sasodīts, Britnija Spīrsa. Un man ir vīramāte, kura ienist mani līdz nāvei.

lāču es viņus visus mīlu, bezgala mīlu, un es negribu redzei, ka viņi dzīvo ciešanu un nāves pasaulē, kuru pārvalda stulbu miljardieru saujiņa. Taču es nevaru to novērst. līs nevaru. Lai ko es darītu, lai cik centīgi strādātu, beigu beigās es neesmu lik gudra, tik veikla, tik laba, cik vajadzīgs. Taču tu esi. Tu vari viņus sasist lupatās. Vai zini, kapec? Es zinu. Es vienmēr esmu to zinājusi. Un mans Mazais Putniņš to ari zināja, tāpēc viņa tevi mīlēja. Tu vari izdarīt to, ko citi cilvēki nevar.

Mamma bija uz ceļiem dubļos, viņas acis bija asaru pilnas.

-    Še i n, es neesmu gudrākais bērns klasē, taču to es zinu - cilvēki ir cilvēki. Viņi ir patmīlīgi, viņi ir egocentriski, viņi dara dumjas lielas, un viņiem nav ne jausmas, ka ir tādi varoņi kā tu, kuri katru dienu par viņiem rūpējas.

Skofilds neleica ne vārda.

Pret viņa vaigiem sitās lietus.

Taču Mamma bija pateikusi burvju vārdus.

Viņa acis atgriezās dziviba.

-     Es nesaucu tevi par šeinu, - viņa teica. - To tu droši vien zini. Bet vai tu zini, kāpēc?

Skofilds bija sastindzis. Sasalis.

-     Nē. Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tu neesi parasts riebigs zellis. Tu neesi kāds Breds vai Čads, vai kads Vorens. Tu esi Putnubiedēklis. Sasodītais Putnubiedēklis. Tu esi vairak nekā vienkāršs puisis. Tāpēc es nekad neesmu pret tevi izturējusies kā pret parastu puisi. Tu esi labāks nekā viņi visi. Taču, ja tu tagad gribi tikt no sevis vaļa, ja tu izvelies vieglāko izeju, tad tu aizej pa taciņu, pa kuru ietu Breds vai Čads. Tas neesi tu. Tas nav Putnubiedēklis. Putnubiedēklis ir taisīts no stiprāka materiāla. Es nesaku, ka dzīve bus viegla - es nezinu, vai kāds normāls cilvēks varētu atlēkt atpakaļ savā vietā pēc tā, ko tikko izdzirdēji tu. Taču, ja kāds to var, tas esi tu.

Skofilds ilgāku laiku klusēja.

Tad beidzot viņš runāja:

-     Es viņus visus nogalināšu, Mamma, - viņš sacīja. - Trofeju medniekus, kuri viņu notvēra. Visus cilvēku medniekus, kuri ir iejaukti šajās medībās. Un visus no Majestātiskā div- padsmitnieka, kuru deļ tas noticis. Un, kad tas viss būs beidzies - lai kā ari tas beigtos, vai pasaule pārdzīvotu šo krīzi neskarta vai kļutu par elli, - es atradīšu Džonatanu Kilianu un izdedzināšu viņa riebīgās smadzenes.

Mamma caur asarām smaidīja.

-     Man patīk.

-     Taču, Mamma, - viņš piebilda mazliet draudīgi, - es nedodu garantiju, ko darišu pēc tam.

-     Tad, manuprāt, man atkal ar tevi bus jākaujas, - Mamma teica.

Skofīlds piemiedza viņai ar aci.

Dzīve bija pilnībā atgriezusies.

Mamma pamaja ar galvu.

-      Putnubiedēkli! Neviens cits varbūt to nekad neteiks, tapec es pateikšu to savā vārda… un Ralfa vārda, un sešu Britnijas klonu un manas velnamātites vīramātes vārdā. Paldies!

Skofīlds piegāja viņai klāt, sniegdams roku. Mamma satvēra to un ļāva viņam piecelt sevi kājās.

Bet, pirms Skofilds paspēja aizvirzīties projām, Mamma varenā tvērienā viņu apskāva, ar savu masivo augumu apsegdama viņa stāvu. Tad noskūpstīja Skofīldu uz pieres un, aplikusi vienu roku viņam ap pleciem, veda viņu atpakaļ uz "Kraukli".

-    Man viņas jau pietrūkst, - viņa iedama sacīja.

-     Man arī, - teica Skofilds. - Man arī.

Viņi gāja kopā.

-     Mamma, piedod man, ka es tev silu.

-     Nu, viss kārtībā. līs tev iesitu pirmā.

-    Paldies, ka tu izkāvies ar mani. Paldies, ka neļāvi man aiziet.

augšējais ņujorkas līcis, asv

26. oktobris,

11:25 pec vteteja iaika

Precīzi vienpadsmit minūtes pēc tam, kad Concorde riteņi bija skāruši Di. II Kenedija lidostas skrejceļu, Grāmata sēdēja juras kājnieku korpusa helikopterā CH-531'. Super Stullion. Helikopters pārlaidās pāri Brīvības statujai un Augšējam Ņujorkas līcim, un aiz tā palika Ņujorkas varenā tērauda un stikla kalnu grēda.

Kopā ar viņu kravas telpā sēdēja divpadsmit jūras kājnieku izlūkošanas vienības kareivji pilnā ekipējumā.

-              Vai rūpnīcā jūs atradāt teroristus? - Grāmata nesapratne kliedza mikrofonā. Viņš runāja ar Aizsardzības ministrijas grupas komandieri, kura vīri bija iepriekš pārmeklējuši Axon rūpnīcu, un komandieri sauca Dods.

-             Ja. Visi no "Globālu svēta kara", ari - vienu brītiņu - Soābs Rīss. Izskatas, ka tur risinājusies īsta elles kauja, - Dods teica.

-              "Globālais svētais karš", - noteica Grāmata. - Taču tas nozīme, ka… - Viņš aprāvās.

Pēkšņi viņš saprata.

Majestātiskajam divpadsmitniekam bija nepieciešams kads, kam par visu uzvelt vainu. Un kas varētu but labāks par teroristisku organizāciju?

Jo tik tiešām - ka Axon Corp varēja ko labot, ja "Globālā svētā kara" teroristi nozaga viņu raķetes un kuģus? Taču kur gan Majestātiskais divpadsmitnieks varēja atrast īstu "Globālā svētā kara" teroristu vienību?

-     Francija, - skaļi teica Grāmata. - Tā vienmēr ir sasodīta Francija.

-    Grāmatu, kas, velns parāvis, notiek? - Dods jautāja. - Visi šeit ir bezgala pārbijušies. Var izrādīties, ka tas ir vēsturē lielākais teroristu uzbrukums, un viņi pret mums grasās izmantot mūsu pašu raķetes.

-     Tas nav teroristu darbs, Dod, - teica Grāmata. - Tas ir bizness. Tici man, kad teroristi nonāca šajā rūpnīcā, viņi jau bija miruši. Es sāku domāt, ka franču slepenais dienests Majestātiskajam divpadsmitniekam klusi palīdz. Man jāiet. Sakaru seansu beidzu.

Grāmata pagriezās un uzmeta skatienu konteinerkuģiem un supertankkuģiem, kas bija noenkuroti pie Steitena salas; milzeņu bariņš, kas gaidīja atļauju iebraukt Uudzonā un Istrivera.

Ar "Kormorana projektu" tie visi bija potenciāli raķešu palaišanas kuģi.

-      Tātad kurš no tiem? - jautāja lidotājs.

-     Vienkārši dodieties pēc globālas pozicionēšanas sistēmas koordinātam 28743.05-4104.55, - ieteica Grāmata.

Lidotājs koriģēja skalu, lidodams pēc globālās pozicionēšanas sistēmas lokatora datiem.

Grāmata jau simto reizi savā plaukstdatora pārbaudīja raķešu palaišanas sarakstu. Pēc tam kad viņš bija runājis ar Skofildu, viņi ar Skotu Mosliju bija aprēķinājuši divu pēdējo "Kormorana" raķešu palaišanas tankkuģu GPS dislokāciju.

Whale Shahab-5 TN76 07040.45 07725.05 1245

2327.00 2958.65 (Arābijae (Deli)

Shahab-5 TN76 07040.45 07332.60 1245

2327.00 3230.55 (Arābijaa (Islāmābāda) jCtra)

Pēc tam viņi ar Mosliju bija uzmetuši visu kuģu atrašanās vietas pasaules kartē.

Kas iznāk kopsumma?

Bez trim tankkuģiem, kas, pēc ieceres, izšautu ar kodolgalviņām aprīkotās raķetes uz Ameriku, Angliju, Franciju un Vāciju, bija vēl divi "Kormorana" kuģi: viens Arābijas jurā šaušanas gatavībā gan uz Indiju, gan Pakistānu, un vēl viens Taivānas šaurumā, tēmējot klonētās Taep'o-Dong starpkontinentālās ballistiskās raķetes uz Pekinu un Honkongu.

-    Jēzus Kristus… - Gramata nočukstēja.

Viņš atslēdzās no savām pārdomām un piespieda pavadoņa mikrofona pogu.

-     Fērfaks? Vai tu tur esi? Kā veicas ar Rietumiem?

klusais okeāns trīsarpus kilometru no sanfrancisko līča

8:25 pec vieteja laika

(11:25 PĒC" ASV AUSTRUMU JOSLAS LAIKA)

Deivs Fērfakss sēdēja pats savā helikopterā Super Stallion, viņam pie sāniem atradās pašam sava juras kājnieku izlūk- vienība, un viņš vienā laidā ritmiski kustināja labo kāju - ši nervozitātes pazīme nodeva viņa ārkārtīgi lielās bailes.

Viņam galvā bija pārāk liela ķivere, un viņš bija uzvilcis ložu necaurlaidīgu vesti, kas bija vēl lielāka, un uz ceļiem viņš turēja reālā laika pavadoņa augšupsaites komplektu. Viņš jutās ļoti sīks salīdzinājumā ar jūras kājniekiem visapkārt.

šobrīd viņa Super Stallion lidoja zemu virs Klusā okeāna viļņiem, dodoties uz…

Kads vientuļš supertankkuģis bija mierīgi noenkurojies Sanfrancisko piekrastes tuvumā.

-      Sveiks, Grāmata! - Fērfakss kliedza jauniegūtajā larin- gofonā. - Esam sadzinuši rokā savu tankkuģi, un tas, bez šaubām, ir liels. Tas atrodas tieši tur, kur tam jābūt; ta novietojums sakrīt ar GPS koordinātām, kuras tu man iedevi. Tankkuģis MV jauci reģistrēts Norfolkā, Virdžinijas štatā, tas pieder Atlantic Shipping Compamj, kas ir nopietna Axon Corporation filiāle.

Fērfakss turpināja šūpot kāju. Viņš labprat to nedarītu.

-      Ak jā, un es dabūju tevis prasīto Mersennas pirmskaitli, - viņš sacīja. - Ak kungs, šie skaitļi pieder pie ļoti superīgas matemātikas. Mums zināmi ir tikai trīsdesmit deviņi, taču dažiem no tiem ir, piemēram, divi miljoni ciparu. Tas ir ļoti rets pirmskaitļu veids. Tos var iegūt, izmantojot stingru formulu: Mersennas pirmskaitlis = 2p~l, kur p ir pirmskaitlis, taču atbilde arī ir pirmskaitlis. Pirmais Mersennas pirmskaitlis ir 3, jo 2-1-3, un gan 2, gan 3 ir pirmskaitļi. Tātad

lie sākas ar mazu vērtību, taču beigās tie ir ļoti lieli. Sestais Mersennas skaitlis ir 131071. Tas ir bāzēts uz pirmskaitli 17. Tas ir, 217—1—131071, kas ari ir pirm…

-    Tatad atbilde ir 131071, - secināja Grāmata.

-     Ak jā, - atbildēja Fērfakss.

-     Es to nodošu tālāk Putnubiedēklim, - Grāmata sacīja. - Paldies, Deivid. Viss.

Signāls apklusa.

Fērfakss drūmi nopētīja savu nodevīgo kāju.

-     Tas pieder pie darba, - teica jūras kājnieku vecākais, vārdā Trents, ar galvu pamadams uz Fer faksa kāju. - Taču, ja Putnubiedēklis jums uztic to darīt, jums ar šo izaicinājumu jātiek galā.

-     Man prieks, ja viņš uzskata, ka es to spēšu paveikt, - Fērfakss nomurmināja.

Super Stallion rūkoņa tuvojās tankkuģim.

Lamanšs, uz ziemeļiem no šerburas, Francija

26. oktobris, 17:25 pēc viei eja iaika

(11:25 PEC ASV AUSTRUMI' JOSLAS LAIKA)

"Melnais krauklis", starmešiem liesmojot, kā lode šāvās caur lietus piesātinātajām debesīm, strauji paceldamies augstāk virs supertankkuģu ugunim Lamanšā.

Kamēr Rufuss, Mamma un Bruņinieks jūrā meklēja savu mērķi, Skofīlds pa radio sarunājās ar Grāmatu.

- labi, es tagad to visu nosūtīšu, - teica Grāmata.

Skofilda plaukstdators nodžinkstēja; tas bija saņēmis Grāmatas grafiskās shēmas ar visiem "Kormorana" kuģiem. Ieraugot vietvārdus, Skofilds iepleta acis: Arābijas jūra, Taivānas šaurums…

-   Un Fērfakss izdibināja sesto Mersennas skaitli, kuru tu viņam lūdzi, - Grāmata sacīja. - Tas ir 131071.

-     131071… - Skofilds pierakstīja to sev uz delnas. - Paldies, Gramata! Pasaki Deividam, ka es driz. ar viņu sazināšos. Seansu beidzu.

Viņš pārslēdza kanālus, pieslēdzoties ASV vēstniecībai Londonā.

-    Moslija kungs! Kas sakāms par mūsu zemūdenēm?

Man ir labas ziņas un sliktas ziņas, - atbildēja Skots Mos-

lijs.

-     Stāstiet labas ziņas.

-    Laba ziņa ir tāda, ka mums gan Arābijas jūrā, gan Taivānas šauruma ir Los Angeles klases zemūdenes - pietiekami tuvu, lai šajās dislokācijas vietās iznicinātu raķešu palaišanas kuģus.

-     Un sliktas?

Moslijs atbildēja:

-    Sliktas ziņas ir tris citi raķešu palaišanas kuģi: tie, kas atrodas Ņujorkā, Sanfrancisko un Lamanšā. Tie grasās šaut pārāk agri. Mums tik tuvu nav nevienas seši simti astoņdesmit astotās, lai kādam no raķešu palaišanas kuģiem piekļūtu laikus. Grāmata nr Fērfaksu grasās doties uz turieni un atbruņot tos uz vietas.

-     Labi, - sacīja Skofilds.

-    Atradu! - Rufuss norādīja uz supertankkuģi, kas šūpojās pie enkura satrakotajā jurā. Tā klāju apspīdēja spēcīga starmešu gaisma; tas bija tikai vel viens gigantisks supertankkuģis, kas ērti iekārtojies starp citiem, kuri gaidīja Francijas piekrastes tuvumā. - Retranslatora signāls to identificē ka MV Talbot, un lā atrašanās vieta sakrīt ar izvietojumu globālās pozicionēšanas sistēmā.

-    Labi pastrādāts, Rufus, - teica Skofīlds. - Moslija kungs, paldies parlidzibu! - Viņš pagriezās pret Bruņinieku un Mammu. - Mes sagrābsim raķešu palaišanas kuģus tādā secība, kādā tie šaus. Šo te pašu pirmo. Pēc tam laidīsimies prom un no drošas vietas atbruņosim pārējos ar attālo piekļuvi. Vai piekrītat?

-     Es piekrītu, - teica Bruņinieks.

-    Sasodītais švīts, - Mamma sacīja.

-        Sagatavojieties, ļaudis, - ar nopietnu seju teica Skofilds. Mēs sākam.

LAMANŠS

17:30 pēc vietējā laika (11:30 ņujorkā)

"Melnais krauklis", šķērsodams kuģa starmešu mesto gaismu, metās lejup pari supertankkuģa galvenajam klājam.

Visapkart lija slīps, dzēlīgs lietus.

Debesis pālagoja zibens šautras.

Tad "Kraukļa" bumbu novietne atvērās, un no tas pa virvi lejup laidas trīs figūras: Skofīlds, Bruņinieks un Mamma.

Izmantojot "Kraukļa" borta arsenālu, viņi visi bija pilnībā bruņojušies - ar MP-7, Glock pistolēm, Remington īsstobra šautenēm. Skofilds un Mamma pat bija uzģērbuši divas liekas aprīkojuma vestes, kuras Bruņinieks bija glabājis helikoptera savam vajadzībām.

Visi trīs piezemejās uz. Taibot supergarā baka ta konlrol- torņa priekšā, bet virs viņiem lietainajās debesīs iegrima "Melnais krauklis".

Taču domāt par to nebija laika.

Jo, tiklīdz Skofilds ar pārējiem nonāca uz klāja, viņiem visapkārt sprāga ložu dzirkstis - no kontrollorņa šava divi snaiperi.

ņujorkas llcis

asv austrumu piekraste

Tieši tajā pašā laika Atlantijas okeāna viņā krasta, Ņujorkas līci. Grāmata un viņa juras kājnieku vienība devās triecienuzbrukumā savam supertankkuģim - Ambrose.

Tāpat ka Skofilds viņi no helikoptera pa virvēm nolaidās lejā uz. tankkuģa iegarenā baka.

Tāpat kā Skofilds, birstot ložu krusai, viņi uzkāpa uz kuģa.

Tomēr atšķirība no Skofilda viņiem nebija tumsas un stipra lielus priekšrocības, šajā pasaules daļā pulkstenis bija vienpadsmit un trīsdesmit minūtes. Gaišs dienas vidus.

Abi snaiperi, kas viņus gaidīja uz Ambrose komandtilta, atklāja uguni, pirms Grāmatas viri bija nonākuši virves galā.

Divi juras kājnieki tika uzreiz nogalināti.

Grāmata sapigi atsitās pret klāju, piezemējoties ar dobju būkšķi, un atklaja atbildes uguni.

sanfrancisko

asv rietumu piekraste

Rietumu piekrastē risinājās tas pats. Triecienuzbrukumā savam supertankkuģim jezoel Fērfak- sa komanda devās zem spēcigas snaiperu uguns no kontrol- torņa.

Taču Trenta vīri redzēja, no kurienes tiek šauts.

Viņu pašu lieliskais šāvējs pa Supcr Stallion atvērtajām durvīm ar diviem šāvieniem nogāza abus ienaidnieka snaiperus.

Juras kājnieki ieņēma kuģi, piezemēdamies uz. supertank- kuģa kontroltorņa jumta, un Deivs Fērfakss bija viņu vidū.

Viņi atrada snaiperu ligzdu uz komandtilta - divi snaiperi bija šāvuši pa supertankkuģa komandtilta logiem, no kuriem bija lieliska redzamība.

Abiem snaiperiem bija ļoti tumša ādas krāsa, un viņi bija ģērbušies haki krāsas afrikāņu karotāju formastērpos.

- Kas tad tas par joku? - Endrū Trents noteica, ieraugot viņu apkakles uzšuves.

Abiem snaiperiem bija Eritrejas armijas zimotnes.

LAMANŠS

Debesis apgaismoja zibens, viļņi triecās pret supertankkuģa sāniem, pērkons dārdēja, lodes sitās pret priekšējo klāju.

Bruņinieks un Mamma ar zibenīgu uguni novāca abus snaiperus uz Talbot komandtilta.

-     Man tas bija jāzina! - Skofīlds sauca, viņiem skrienot pāri bakam kontroltorņa durvju virzienā. - Kilians neatstātu šos kuģus bez apsardzes!

-     Bet kas viņi ir? Ko gan viņš nolīdzis kuģu apsargāšanai? - Mamma jautāja.

Ceļa uz torni viņi ieraudzīja klāja iegremdētu lielu lūku. Bruņinieks ar Skofīldu to atvēra…

…Un viņus sagaidīja apdullinoša automātu uguns. Garas, vertikālas kāpnes nozuda lejā, kuģa plašajā raķešu telpā.

Tomēr Skofīldu un Bruņinieku daudz vairāk interesēja tas, ko viņi saskatīja kāpņu lejasdaļā.

Automātu uguns avots.

Bezgala pārsteigti, viņi ieraudzīja melnos tērpos ģērbušos komandosu grupu, kas ar bezkaislīgu precizitāti, drau- digi vicinot Uzi un M-16, neganti šāva uz neredzamu ienaidnieku.

Skofilds atkal aizspieda lūku ciet.

-     Manuprāt, mēs iztraucējām kāda kauju, - viņš teica.

-    Ko tu tur lejā redzēji? - Mamma skaļi jautāja.

-    Mēs neesam pirmie, kas ieradušies šaja tankkuģi, - Skofilds atbildēja.

-     Ko! Kas tad tur ir?

Skofilds saskatījās ar Bruņinieku.

-     Mūsdienās nav daudz elites vienību, kas izmanto Uzi automātus, - teica Bruņinieks. - Zemirs. Es sacītu, ka šeit ir Siņ/arct Tzanhim.

-    Gluži manas domas, - piebilda Skofīlds.

-      Lūdzu, vai kāds man paskaidros, kas īsti notiek? - Mamma kliedza lietū.

-     Domāju, ka mus uz šā kuģa ir izkonkurējis otrs no diviem cilvēkiem, kas var atbruņot Cinciock drošības sistēmu. Tas ir puisis no Izraēlas gaisa karaspēkiem, kas minēts saraksta, Zemirs, kopā ar Izraēlas labāko karavīru elites vienību Sayaret Tzanhim, kas viņu aizsargā.

-     Klau, šī diena ir bijusi tik baismīga, ka es noticēšu visam kam, - Mamma sacīja. - Kurp dosimies tagad?

Skofilds parbaudija pulksteni.

17:35.

Ņujorkā - 11:35.

Raķetes tiks palaistas pēc desmit minūtēm.

-     Mēs ļausim izraēliešiem paveikt netīro darbu apakšā. Velns parāvis, es esmu priecīgs, ka ļaušu Zemiram kļūt par varoni un atbruņot raķetes. Kas attiecas uz mums - skrienam uz torni! Gribu pārbaudīt, vai tur ir snaiperi. Paraudzīsimies, pret ko jābūt gataviem karot, pirms metīsimies iekšā tajā ellē apakša, lai palīdzētu Zemiram.

Viņi piegāja pie durvīm torņa pamatnē, atrāva tās vaļa, un…

Mums!

…Viņus apžilbināja balts gaismas staru kūlis no helikoptera.

Skofīlds durvīs pagriežas atpakaļ, un viņa seju kapāja lielus.

-    Ak, tas tik ir joks… - viņš izmeta.

Nepilnus simts metrus tālāk, ar starmešiem gaismojot ap- kartni, uz supertankkuģa garā, līdzenā priekšējā klāja piezemējas kads acīm redzami nolaupīts Alouette helikopters.

Tas nolaidās uz baka.

Un no tā izkāpa trīs vīri krievu formastērpos ar skorpionu mašīnpistolēm…

Dmitrijs Zamanovs ar pēdējiem diviem dzīvi palikušajiem kaujiniekiem.

-    Sasodīts! līs biju aizmirsis, ka par lavu galvu vel aizvien ir izsludināta atlīdzība, - teica Bruņinieks. - Tas ir Zamanovs. Atri prom!

NODAĻA

Pārskrejiens līdz kontroltornim. Augšup pa kāpnēm. Iziešana torni.

17:36.

Fērfaksa balss Skofīldam ausi:

-     Putnubiedēkli! Mēs esam ieņēmuši Sanfrancisko tankkuģa komandtiltu. Atklājam, ka ienaidnieka snaiperi ģērbušies Eritrejas armijas formastērpos…

Skofilds devas taisnā ceļa pie snaiperu līķiem.

Afrikāņu kareivji.

No diversijas desanta nodaļas. Haki krāsas formastērpi. Melnas ķiveres.

Bet plecu z.imolnes nav Eritrejas formastērpu plecu zimotnes.

Tās varētu but Nigērijas armijas elites desantnieku vienības - prezidenta gvardes - z.imolnes.

Kā jau daudzu Āfrikas pilsoņu karu veterāni, Nigērijas prezidenta gvarde bija CIP apmācīti slepkavas, kas pagātnē tikpat bieži lika izmantoti pret savas zemes pilsoņiem, cik pret valsts ienaidniekiem. Lagosas un Abudžas ielas prezidenta gvarde bija pazīstama ar citu vārdu - nāves eskadroni.

Kiliana apsardzības vienība.

Augšā - divi snaiperi. Un lielāks skaits vīru apakšā, apsargāji)! raķešu šahtas; neredzamais ienaidnieks, ar kuru tieši šajā bridī kravas telpā cīnījās izraēlieši.

-     Fērfaksa kungs! Vai jūs sacījāt, ka jūsējie bija eritrejieši?

Tieši tā.

-     Nevis nigērieši?

-    Nē. Mani juras kājnieki to apstiprina. Katrā ziņā Eritrejas zīmotnes.

Eritreja? Skofilds iegrima pārdomas…

-     Putnubiedēkli, - Mamma viņu uzrunāja, plaši atverot noliktavas telpas durvis. Noliktavā uz grīdas atradās četri līķu maisi. Mamma veikli atrāva viena maisa rāvējslēdzēju un atklaja smakojošu "Globālā svētā kara" terorista līķi.

-    Ahā, nu es saprotu, - Skofilds teica. - Peramie zēni!

Viņš nospieda satelīttālruņa pogu:

-     Ferfaksa kungs! Pasakiet saviem jūras kājniekiem, lai viņi nezaudē modrību! Galvenajā kravas telpā bus vēl vairāk afrikāņu karaviru, kas apsargā raķešu šahtas. Piedod, Deivid. Jums viss vēl nav galā. Jums jātiek garām šiem karavīriem un, lai es varētu atbruņot raķetes, jānokļūst ar savu pavadoņa augšupsaiti astoņpadsmit metru attālumā no to kontroles pults.

-     Desmit-četri, - Fērfaksa balss izslēdzās. - Mēs esam klāt.

Mamma pievienojās Bruņiniekam pie komandtilta iluminatora, ārpusē mēģinādama ieraudzīt Zamanovu.

-    Vai tu viņu redzi? - Mamma jautāja.

-    Nē, mazais krievu žurkas hibrīds ir nozudis, - atteica Bruņinieks. - Droši vien devies pakaļ Zemiram.

Pēkšņi viņu radioaustiņās nodārdēja Rufusa balss:

-     Bos! Putnubiedēkli! Redzu jaunu kontaktu, kas tuvojas jūsu tankkuģim. Kaut kādu lielu kuteri. Izskatās pēc franču krasta apsardzes.

-    Jēzus Kristus, - tuvodamies iluminatoriem, sacīja Skofīlds, ieraugot lielu, baltu kuteri jau tuvu labajam bortam.

Skofīlds nespēja tam noticēt.

Bez Nigerijas nāves eskadronam, izraēliešu elites vienībai un krievu cilvēku medniekiem, kas jau atradās uz super- tankkuģa, tagad ceļā uz to bija franču jūras policija!

-    Tā nav krasta apsardze, - cieši raudzīdamies nakts redzamības tālskati, paziņoja Bruņinieks.

Binoklī viņš redzēja lielu, baltu kuteri pārvaram ūdens vilni, redzēja tā nazim līdzīgo priekšgalu, lielo ložmetēju uz priekšējā klāja, iestikloto stūresmāju un asins traipus viscaur uz tās iluminatoriem.

Pie stūres stavēja bruņoti vīri.

-    Tas ir Deimons Larkems un IG-88, - secināja Bruņinieks.

17:38.

-     Nolādēts, vēl viens trofeju mednieku bars, - Skofilds nolamājās. - Rufus! Vai tu viņus vari novākt?

-     Piedod, kapteini, ar raķetēm ir cauri. Tas visas izlietoju pret franču lidmašīnu kuģi.

-     Nu, labi jau, labi… - Skofīlds prātodams sacīja. - Tātad ievēro savus priekšrakstus, Rufus, norunāts? Ja mēs nevarēsim laikus atbruņot šīs raķetes, mums tava sevišķā palīdzība bus nepieciešama vēlāk.

-    Sapratu.

Skofīlds pagriezās, joprojām domādams, domādams, domādams.

Viss bija risinājies pārak ātri. Stāvoklis kļuva nekontrolējams ka spirāle. Jāatbruņo raķetes, izraēlieši jau uz. kuģa, nigēriešu karavīri, lielāks skaits cilvēku mednieku…

-     Koncentrējies! - viņš skaļi iekliedzas. - Domā, Putnubiedēkli! Kas tev galu galā ir japaveic?

jāatbruņo raķetes. Līdz 17:45 man ir jāatbruņo raķetes. Viss pārējais ir otršķirīgs.

Viņa acis apstajās pie lifta aiz komandtilta.

-    Mēs dosimies lejā uz kravas telpu, - viņš pateica.

17:39.

ņujorkas līcis 11:39

Spožai rīta saulei spīdot, Grāmatas jūras kājnieku grupa meklēja patvērumu uz sava supertankkuģa priekšējā klāja.

Grāmata ierāpās pa klāja lūku un šļūca lejup tumsā pa ļoti garām kāpnēm, un viņam sekoja jūras kājnieku eskorts.

Viņš nolēca uz grīdas un paraudzījās apkārt.

Viņš stāvēja alai līdzīgā kravas telpā, kas neapšaubāmi bija trīssimt metru gara. Tumsā iestiepās ducis cilindrisku raķešu šahtu - gluži kā milzīgi pīlāri, kas tur griestus.

Un, iedzīta vistālākās raķešu šahtas priekšā, aiz stipri nocietinātas barikādes no metāla kastēm un autokrāvējiem slēpās labi apbruņota afrikāņu desantnieku vienība.

lamanšs 17:39

Lifta durvis atvērās, un kļuva redzams supertankkuģa galvenās kravas telpas nodalījums.

Ar ieročiem izstieptajās rokās paradljās Skofilds, Bruņinieks un Mamma.

Raķešu kravas nodalījums bija milzīgs - liela iekštelpa triju futbola laukumu platībā no vienas malas līdz otrai. Tā priekšējā laukuma pusē atradās "Hameleona" raķešu šahtas: augsti, ar dzelzsbetonu pastiprināti titāna cilindri, kas stiepās līdz supertankkuģa baka apakšdaļai. Un to iekšpusē - cilvēces vēsturē visiznicinošākie ieroči.

Un šajā kuģa priekšēja posmā risinājās nežēlīga cīņa.

Ducis nigēriešu desantnieku bija izvietoti zem divām tā- lākajām raķešu šahtām, piesedzot raķešu kontrolpulti - paaugstinātu platformu uz tērauda statņiem trīs metrus virs zemes - un vietu, no kuras Skofīldam bija jāatrodas vismaz astoņpadsmit metru atstatumā, lai raķetes atbruņotu.

Nigērieši bija izvietoti aiz labi sagatavotas barikādes, un viņi šāva no automātiem un meta granātas uz izraēliešu uzbrucējiem.

Lodes un granātas trāpīja šahtām, taču nenodarīja postījumus - šahtu sienas bija pārāk stipras.

Starp Skofīldu un šo kaujas vietu bija visu veidu apgades materiāli: pārvadājumu konteineri, raķešu rezerves daļas;

viņš redzēja pat divas dzeltenas miniatūras zemūdenes ar puslodes veida stikla kabīnēm, kas karājās augstu ķēdēs gandrīz pie pašām griestu pārejam.

Skofilds pazina šis zemūdenes - tas bija stipri modificētās ASDS, uzlabotas SEAL vai visu ieroču veidu specvienī- bu nogādes sistēmas. Šis sekla ūdens minizemūdenes ar stikla kupoliem bieži izmantoja ASV jūras kara flote, lai vizuāli inspicētu kāda lidmašīnu bāzeskuģa ārējo korpusu vai meklētu pie ballistisko raķešu zemūdenes piestiprinātus sabotā- žas rīkus. Bija noteikts, ka tik svarīgs projekts ka "Kormorans-Hameleons" jāapgādā ar tām.

17:40.

Zemu pieliekušies, Skofīlds, Bruņinieks un Mamma, līkumojot starp piegādes materialiem, metās uz priekšu, vērodami kauju.

Tieši tajā brīdī izraēlieši sāka nežēlīgu uzbrukumu.

Viņi nosūtīja vairākus vīrus pa labi, lai novirzītu nigērie- šu uguni, tad no kreisās puses apšaudīja nigēriešu barikādi ar trim reaktīvajām mīnām.

Šāviņi aizlidoja visā raķešu noliktavas garumā - tris līdzās lidojošas baltu Jumu grīstes - un trāpīja nigēriešu bari kad ei.

Šķita, ka pārrauts dambis.

Nigērieši uzlidoja gaisā. Vieni kliedza. Citi sadega.

Izraelieši metas uz priekšu, nogalinot nigēriešus tur, kur tie bija nokrituši, iešaujot viņiem galva, un tajā bridi…

…Pa savām sliecēm paceldamies gaisā, dardēdami atvērās korpusa labaja borta ierīkotie milzīgie tērauda vārti.

Masīvās durvis atvērās līdz galam, un - buins! - no atvēruma ārpuses uz grīdas nošķindēja plata tērauda iekāpšanas planka. Gluži ka galeona iebrukuši sešpadsmitā gadsimta pirātu komanda, spīdot MetalStorm ieročiem, raķešu noliktavā iekļuva no nozagtā krasta apsardzes kutera iebru- kušie IG-88 viri.

***

Skofilds vēroja, kā - tagad zem vairāk nekā divdesmit IG-88 viru uguns - izraēliešu desantnieki, Sayaret Tzanhim elites vienība, ieņēma laukumu ap raķešu kontroles pulti.

Viņi izveidoja pusapli ap pacelto pults platformu, visi stāvēdami ar seju kuģa pakaļgala virzienā, ar Uzi un M-16 šaujot uz IG-88.

Viņu apsardzībā izraēliešu vadītājs - cilvēks, kurš varēja būt vienīgi Simons Zemirs, - uzrāpās uz. tērauda platformas un devās tieši pie pults, atvēra portfeli un izvilka Cinciock- VII atbruņošanas komplektu.

-    Nekrietnie izraēlieši, - Mamma sacīja. - Vai maz ir kāda ASV tehnoloģija, ko viņi nav nozaguši?

-     Droši vien nav, - atbildēja Skofīlds, - taču šodien viņi ir mūsu labākie draugi. Mēs pieskatām viņus, kamēr viņi pieskata Zemiru.

17:41.

No raķešu šahtas dziļumiem Skofīlds redzēja Zemira Ciuc- Lock komplektu iegaismojamies kā klēpjdatora ekrānu, un Zemirs, izlocīdams pirkstus, raudzījās tā skarienekranā, priekšlaikus paredzot gaidāmas atbruņošanas secību.

Viņš grasās atbruņot raķešu sistēmu, domāja Skofīlds.

ieicami! Galu gala mēs varam tikt ārā no šejienes bez liela ķīviņa.

Taču tad Skofīldu pārņēma pilnīga šausmu sajūta, jo viņš ieraudzīja tris neskaidras figūras, kas no raķešu noliktavas spārēm pa virvi nolaidās virs un aiz Zemira pults platformas.

Neviens no Sayaret Tzanhim grupas viņus neredzēja. Viņi bija pārāk aizņemti ar šaušanu uz Deimonu Larkemu un viņa IG-88 cilvēku medniekiem.

-     Nē, - Skofilds nočukstēja. - Nē, nē, nē…

Iris neskaidrie stāvi zibenīga ātrumā nošvīkstēja pa virvēm lejup.

Zamanovs ar saviem skorpioniem.

Pa priekšgalam tuvāko lūku viņi ātri nolaidās lejā no kuģa baka.

Skofīlds izlīda no slēptuves, apšaudes uguns troksni bezjēdzīgi kliegdams:

-    jums aiz muguras!

Protams, izraēlieši nekavējoties atbildēja.

…Ar šāvieniem uz viņu.

Pat Zemirs pirms ķeršanās pie secīgās atbruņošanas palūkojās uz augšu.

Skofīlds ienira atpakaļ aiz šahtas, pieplaka pie grīdas un atskatījās…

…Īstajā brīdī, jo ieraudzīja, ka trīs skorpioni veikli pieze- mējas uz paaugstinātās platformas dažus metrus aiz nodarbinātā Zemira.

Bet Skofīlds varēja tikai bezspēcīgi noskatīties, ka Zamanovs klusi aizlien uz priekšu, izvelk kazaku kaujas zobenu un nežēlīgā horizontālā cirtiena no aizmugures atvēzē asmeni pret Zemira kaklu.

Tajā mirklī Šeins Skofīlds kļuva par trofeju mednieku sarakstā ierakstīto pēdējo vēl dzīvo cilvēku.

Un vienīgo cilvēku uz Zemes, kas varēja atbruņot Cinc- Lock-Vll raķešu drošības sistēmu.

Zemira galva nogāzās no pleciem. Viņš pat nebija paspējis sākt atbruņošanu.

Skofilds pavēra muti.

-    Tā nevar but īstenība!

Viens no Sai/aret Tznnhim grupas kareivjiem paskatījās pār plecu tieši bridi, kad, asinīm līstot, Zemira ķermenis bez galvas nogāzās no pults platformas lejā uz. grīdas. Viņš redzēja, kā Zamanovs iebāž Zemira galvu mugursomā un nošviksl atpakaļ pa ievelkamo nolaišanās virvi… Bum!

Piesedzot bēgošo Zamanovu, divi citi skorpioni iešāva izraēliešu desantniekam sejā - bridi, kad no otras puses divus Sin/aret Tzanhim kareivjus sakapāja IG-88 uguns.

Uguns no abām pusēm - izraēliešu desantnieku vienībai uzbruka profesionālu cilvēku mednieku dubultspēki.

Kad palikušie Sai/aret Tzanhim karavīri pamanīja nokritušo Zemiru un bēgošos skorpionus, viņi apjuka un IG-88 paraka ugunsspēka priekšā pajuka kur kurais.

Viņi tika iznicināti.

IG-88 viņus bija satriecis. Vienā mirklī visa izraēliešu vienība bija izkauta.

17:42.

IG-88 pārņēma barikādi. Deimons Larkems ieradās platiem soļiem ka ģenerālis iekarotājs, kurš ienācis bloķētā ienaidnieka teritorijā. Viņš norādīja uz griestiem, uz Zamanovu un viņa skorpioniem, kas pa ievelkamajām nolaišanās virvēm bēga projām ar Zemira galvu.

Viņi bija nokļuvuši pie griestiem līdzās platai kravas lūkai.

Divi Zamanova pavadoņi pa lūku uzrāpās augša pirmie, lietusgāzē izkāpdami uz priekšējā klāja, un noliecās atpakaļ lūkā, jo Zamanovs viņiem pasniedza nocirsto Simona Zemira galvu.

Viņu ķermeņus izcaurumoja superaulomātu uguns.

No krūtīm izsprāgstot asiņu strūklām, abi uz baka izkāpušie skorpioni nevaldāmi raustījās konvulsijās.

Lietū viņus gaidīja IG-88 izpletņlēcēju desantnieku sešu viru apakšnodaļa. Deimons Larkems kaut ko tādu bija paredzējis, tāpēc uz priekšējo klāju jau bija aizkomandējis otru grupu.

Mugursoma ar Zemira galvu nokrita uz klāja, un IG-88 apakšnodaļa skrēja uz priekšu, lai to notvertu.

Pārspēts skaita un ieroču ziņā, Zamanovs ienira apakšā zem stāva līmeņa, strauji metās uz šaurās pārejas platformas, kas atradas augstu virs raķešu noliktavas, un nozuda pustumsā.

Skofilds, kas atradās lejā, raķešu noliktavā, bija mēms aiz pārsteiguma.

Neticami.

Trīs minūtes pirms kodolraķešu izšaušanas Zemirs bija miris un kontrolpulti bija pārņēmuši IG-88 viri. Pavisam divdesmit, un viņiem bija MetalStorm ieroči!

bija nepieciešams novirzīt viņu uzmanību, bija nepieciešama patiešām liela uzmanības novirzīšana.

-    Izsauc Rufusu, - Skofīlds vērsās pie Bruņinieka.

-     Vai esi pārliecināts, ka to vajag?

-    Tā ir vienīgā izeja.

-    Taisnība gan, - atteica Bruņinieks. - Tu tik tiešām esi traks cilvēks, kapteini Skofild. - Tad viņš pievērsās savam laringofonam. - Rufus! Kā sokas ar B plānu?

Atskanēja Rufusa balss.

-     Es tev sameklēju vistuvāko! Esmu simts metru nostāk, dzinēji iedarbināti un pavērsti tieši pret tevi!

Simts metru attālumā no Talbot uz priekšu cauri vētrai virzījās otrs supertankkuģis ar Rufusu pie stūres.

Gaidot savu kārtu kravas izkraušanas rindā Šerburā, varenais simt desmit tūkstošu tonnu konteinerkuģis MV Eind- hoven bija bāzējies Lamanšā, un tā dzinēji darbojās tukšgai- tā, kad Rufuss uz baka piezemēja "Melno kraukli".

Tagad uz kuģa bija tikai Rufuss. Kad Rufuss ar diviem M-16 bija apšaudījis komandtiltiņa iluminatorus, kuģa sešu cilvēku apkalpe bija saprātīgi nolēmusi doties projām ar glābšanas laivu.

-     Ko tu gribi likt man darīt? - Rufuss kliedza raidītājā.

Skofilds, kas atradās uz Talbot, novērtēja stāvokli.

Plāns ar Rufusa iesaistīšanu vienmēr bija pēdējā cerība - līdzeklis, ar kuru Skofīlds varētu nogremdēt blēdīgo super- tankkuģi, ja viņam neizdotos atbruņot tā raķetes.

Viņš uzmeta skatienu kontrolpultij un tās aizsprostoju- mam, un pēkšņi asinis viņa dzīslās sastinga.

Tieši uz viņu skatījās Deimons Larkems. Larkems bija viņus ievērojis.

Un Deimons smaidīja.

- Rufus, - Skofilds teica. - Taranē mūs!

NODAĻA

17:42:10.

Līkumodami starp raķešu šahtām, Deimona Larkema vīri nāca ārā no savas barikādes, MetalStorm ieročiem zibot.

Viņi nāca pēc Skofilda.

Skofīlds aizveda Mammu un Bruņinieku pie glābšanas laivas, kas bija novietota pie atvērtajiem kravas vārtiem noliktavas labā borta pusē.

-    Veikli! - viņš uzkliedza. - Kāpiet iekšā!

Visi ielēca glābšanas laivā, bet tad nedaudz pacēlās uz augšu, lai raidītu atbildes uguni.

IG-88 viri tuvojās.

Skofilds nikni atšaudījās. Ari Mamma un Bruņinieks darīja to pašu, cenzdamies atturēt desantniekus pirms Rufusa ierašanas.

Taču IG-88 viri turpināja uzbrukumu.

-    Nu taču, Rufus! - skaļi teica Skofilds. - Kur gan tu kavējies?

Un tad - lieliski! - Rufuss bija klat.

NODAĻA

Troksnis bija tāds, it kā būtu pienācis pasaules gals.

Plīstoša metāla troksnis, tēraudam atsitoties pret tēraudu.

Divu supertankkuģu sadursme slapjdraņķa aizplīvurotajā Lamanšā bija iespaidīgs, iespaidīgs skats.

Divi pasaulē lielākie kustīgie objekti - katrs gandrīz trīssimt metru garš un vairak nekā simt tūkstošu tonnu smags - sadurās taranējošā ātrumā.

Eindhoven, Rufusa nolaupītais tankkuģis, ar priekšgalu iedūrās tieši Talbot kreisajā sānā, iedauzot to kā hidrauliskais triecis.

Talbot kreisais sans tik tiešam ieliecās uz iekšu. Juras ūdens ielauzās pa milzīgo vāli, ko tajā bija radījis Eindhoven.

Un kā bokseris, kas atsprāgst atpakaļ no sitiena, viss su- pertankkuģis no grūdiena mežonīgi nodrebēja.

Vispirms Talbot nozvalstijās uz labo bortu, tik liels bija Rufusa raidīta trieciena spēks. Bet, kad jūras ūdens sāka masveida plūst tajā iekša, raķešu palaišanas supertankkuģis dramatiski - un liktenīgi - sasvērās atpakaļ uz kreiso pusi.

Tad tas apvēlās uz kreisajiem sāniem un sāka grimt.

Strauji.

Aina Talbot raķešu noliktava Noasam liktu ievilkt elpu.

Šeit grūdiens bija apdullinošs.

Pat Skofīlds nebija sagatavojies ne trieciena galīgajam spēkam, ne arī tam, ka, iespraucoties tieši cauri raķešu noliktavas kreisajai sienai, negaidīti parādīsies Eindhoven smailais priekšgals.

Atbildot uz to, kravas telpa nosvērās uz labo bortu, visus nogāžot no kājām.

Tad kravas telpā pa iespaidīgo caurumu milzigā daudzuma sāka ieplūst jūras ūdens.

Trīs metrus augsts paisuma un bēguma vilnis ar milzīgu spēku ieplūda kravas telpā, acumirkli aprīdams vairākus IG-88 vīrus, paceldams gaisā autokrāvējus un kravas konteinerus, un raķešu daļas.

Ūdens ieplūda zem Skofilda glābšanas laivas, paceldams to no balstiem. Skofilds nekavējoties atbrīvoja laivu no laiv- celtņa un iedarbināja dzinēju.

Sekunžu laikā kravas telpas grida pilnigi atradās zem ūdens, un tā līmenis ātri cēlās.

Telpai piepildoties ar ūdeni, Talbot dramatiski sasveras uz kreiso pusi, pretī nelaimi nesošajai dziļajai brūcei, sašķiebdamies vismaz par trīsdesmit grādiem, un Skofīlds, traucoties uz priekšu glābšanas motorlaivā pa ūdens virsmu, redzēja, ka visa kravas telpa sāk zvalstīties.

17:42:30.

No ārpuses tas bija ļoti neparasts skats.

Eindhoven vēl aizvien bija iesprūdis Talbot sānos, bet l'albot, neiedomājamā daudzumā uzņemot ūdeni, grima, daļēji sašķiebies uz kreisajiem sāniem, burtiski karādamies uz Eindhoven priekšgala.

Taču kuģī ieplūstošā ūdens svars bija tik liels, ka īstenība Talbot zem ūdens virsmas stūma ari Eindhoven priekšgalu. Talbot garais priekšējais klājs un komandtilta tornis, sašķiebies stāvā trīsdesmit grādu sāniskā leņķī, palika virs ūdens līnijas, bet tā kreisais sāns nepielūdzami stūma Eindhoven priekšgalu lejup, pretī viļņiem.

Rufusam uz Eindhoven klāja nebija jāstāsta, kas darāms.

Viņš steidza pie "Kraukļa", kas vēl joprojām bija uz tankkuģa baka, ierāpās pilota kabīnē un pacēlās lietainajās debesīs.

***

17:43:30.

Skofilds atri pārvietojās ar ūdeni ātri pieplustošā Talbot iekšpusē.

Patiesībā viņš virzījās ļoti, ļoti ātri.

Viņa glābšanas laiva šķēla ūdens virsmu starp tagad sašķiebtajām raķešu šahtām, un Mamma un Bruņinieks tās sānos šāva uz. ienaidniekiem, kas turējās virs ūdens. Tās bija gluži vai ātrlaivu sacīkstes caur mežu ar daļēji kritušiem kokiem.

Pēc kuģu sadursmes Deimons Larkems un vairākums viņa viru bija pārgājuši uz kravas telpas labo bortu - augsto pusi, vienīgo telpas daļu, kas vēl bija virs ūdens.

Tomēr Skofīlds piebrauca tuvāk kontrolpultij raķešu noliktavas priekšgalā.

17:43:48

17:43:49

17:43:50

Viņa glābšanas laiva šķēla ūdeni caur ņirbu vilnīšiem; viņa divi uzticamie šāvēji dārdināja ieročus, nogalinot IG-88 vīrus, laivai traucoties viņiem garām.

Glābšanas laiva devās pa pacelto platformu, uz kuras atradās kontrolpults. Ari stiepļu ietvarā ievietotā kontrolpults bija sašķiebta dramatiskā leņķi tik tikko vienu metru virs pieaugošas ūdenslīnijas.

- Piesedziet mani! - Skofīlds iesaucās. Stāvēdams glābšanas laivā, viņš varēja redzēt pults apgaismoto displeja ekrānu, redzēt, kā sarkani cipari tikšķ uz leju sekunžu simtdaļās. Tas bija raķešu palaišanas atskaites laiks.

00:01:10.88

00:01:09.88

00:01:08.88

Digitālās sekundes simtdaļas nozibēja tādam neskaidrām kontūrām, ka tās izskatījās pēc astoņniekiem.

Skofīlds no vestes kabatas i/vilka CincLock-VIl komplektu ūdensdrošā maisiņā - to, kuru viņš bija paņēmis no frančiem, - un atkal vēroja komplekta displeju.

Uz skārienekrāna skraidīja balti un sarkani aplīši. Bitig.

Parādījās ziņojums:

RAĶEŠU PALAIŠANAS SECĪBA IEDARBINĀTA. LAI SĀKTU ATBRUŅOŠANAS SECĪBU, NOSPIEST "IEIET". PIRMAIS POSMS GUVUMS): ATBILSTOŠS. SĀKT OTRO POSMI

Tāpat kā iepriekš, baltie aplīši uz ekrana, lēni mirkšķinādami, iedegās un izdzisa.

Kad aplīši sāka mirkšķināt, Skofilds tos piespieda. Atskaites laiks joprojām tikšķināja atpakaļgaitā.

00:01:01 00:01:00 00:00:59

Tad piepeši Talbot asi sasvērās. Viss supertankkuģis, vēl aizvien karādamies lejup no Eindhoven priekšgala, tagad lēnām slīdēja no tā nost!

Līdz ar negaidīto grūdienu Skofilds netrāpīja vienam no baltajiem aplīšiem. Displejs nopīkstēja.

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): NEVEIKSMĪGS. ATBRUŅOŠANAS MĒĢINĀJUMS REĢISTRĒTS. TRĪS NEVEIKSMĪGU ATBRUŅOŠANAS MĒĢINĀJUMU GADĪJUMĀ NOTIEK DETONĀCIJA. OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): NO JAUNA AKTIVĒTS.

-     Pie velna! - nosodijās Skofilds.

Viņš atkal sāka visu no jauna.

Supertankkuģis vel aizvien grima.

Viņš sajuta pret zābakiem skalojamies ūdeni.

Kad Skofīlds piespieda skārienekrānu, Aloizs Naits izšāva uz IG-88 vīriem kravas telpas augstajā labajā bortā.

Viņš raidīja jaunu automāta kārtu, bet pēkšņi ieraudzīja…

-    Ak nē… - Bruņinieks ieelsojās.

-    Kas tad nu? - Mamma viņam uzsauca.

-     Labā borta kravas vārti, - teica Bruņinieks. - Tie tūdaļ iegrims ūdenī!

Viņam bija taisnība, l'albot sānsveres deļ masīvie labā borta vārti līdz šim bija palikuši krietni virs ūdenslīnijas.

Taču tagad ūdens grasījās tos aprīt. Un tas bija ļoti slikti - jo tad, kad tas notiktu, juras ūdens sāktu ieplūst kuģī no abām pusēm.

Pēc tam Talbot nogrimtu ar biedējošu ātrumu…

-     Bruņiniek! - Mamma sauca. - Paskaties pa labi!

-    Ak, sasodīts! - Bruņinieks izmeta.

No viņiem pa labi seši Deimona Larkema vīri rāpās ārā no ūdens un rausās iekšā divās glābšanas laivās.

-     Kapteini Skofild! - pasauca Bruņinieks. - Vai esat pabeidzis?

-    Gandrīz… - Skofīlds atbildēja, visu uzmanību pievērsis ekrānam.

00:00:51 00:00:50

00:00:49

Abas IG-88 glābšanas laivas piesteidzas pie ūdens piepildītās kravas telpas labā borta, paņēma Deimonu un atlikušos viņa vienības dalībniekus - pavisam sešpadsmit cilvēkus.

Pēc tam viņi devās Skofīlda un raķešu kontrolpults virzienā.

Bruņinieks un Mamma viņus apšaudīja.

Abas IG-88 laivas traucās pa ūdeni, slīdēdamas pāri sašķiebtajām raķešu šahtām un vienlaikus raidīdamas uguni.

Pa to laiku Skofīlds vēl joprojām atradās savā pasaulē, spaidīdams sarkanos un baltos aplīšus.

00:00:41

00:00:40

00:00:39

Tad viņš nospieda pēdējo balto aplīti, un uz ekrāna nomainījās uzraksts:

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): IZPILDĪTS.

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA): AKTIVĒTS.

LŪDZI! IEVIETOT SASKAŅOTO ATBRUŅOŠANAS KODU.

-     Viss kārtībā! - teica Skofilds. Universālais atbruņošanas kods. Sestais Marsennas pirmskaitlis bija uzrakstīts uz viņa rokas: 131071.

Skofīlds sāka spaidīt CincLock komplekta ciparu papild- tastatūru, bet negaidot viņa glabšanas laiva sakustējās, un…

Ekrāns protestā iepīkstējās.

PIRMAIS POSMS (TUVUMS): NEIZPILDĪTS.

VISI POSMI AKTI VĒTI NO JAUNA.

-     Ko?! - Skofilds pacēla acis un ieraudzīja, ka Bruņinieks attālina viņu glābšanas laivu no raķešu pults, bet Mamma šauj uz laivām ar vajātajiem no IG-88.

Manevrēdami starp raķešu šahtām, viņi izvairījās no sekotajiem.

-      I'iedod, kapteini! - kliedza Bruņinieks. - Mums bija jābrauc prom! Ja mēs tur paliktu, vairs nebūtu starp dzīvajiem!

-    Ja, bet mums aptuveni desmit sekundēs ir jātiek atpakaļ pults rādiusā! Man nepieciešamas vismaz divdesmit piecas sekundes, lai pabeigtu reakcijas parauga posmu!

Visapkārt viņu ātrajai glābšanas laivai no ūdens izšāvās ložu sacelti geizeri.

00:00:35

00:00:34

00:00:33

Bruņinieks pagrieza glābšanas laivu.

-    Cik tuvu mums jānonāk?

-    Astoņpadsmit metru!

-    Sarunāts!

Viņiem gar ausim svilpa lodes, kas džinkstēdamas atlēca no raķešu šahtām.

Bruņinieks apgrieza laivu un iestūrēja to platā riņķveidīgā trajektorijā, kas veda apkart tērauda salai, kur atradās kon- trolpults; loka, kas nozīmēja glābšanas laivas neregulāru lēkāšanu starp šahtām.

00:00:27

00:00:26

00:00:25

Skofilda ekrāns ar pīkstienu atdzīvojās.

PIRMAIS POSMS (TUVUMS): ATBILSTOŠS.

SĀKT OTRO POSMU.

Ieslēdzās gaismas reakcijas displejs - tas nozīmēja, ka sākusies Skofilda datu nolasīšana.

Mamma turpināja apšaudīt aiz viņiem braucošās IG-88 laivas.

Bruņinieks vadīja laivu ar vienu roku un šāva ar otru, uzmanīdamies, lai viņi atrastos astoņpadsmit metru rādiusā ap kontrolpulti.

00:00:16

00:00:15

00:00:14

Taču tad IG-88 laivas, kas tagad zināja, ka Bruņinieks brauc pa apli, sadalījās.

Viena no tam ūdenī pagriezās ap savu asi un devās pretēja virzienā pa apli, tādējādi pirmā IG-88 motorlaiva tagad dzina Skofilda laivu preti savai pāriniecei.

Aizmirsis vajātājus, Skofilds šoreiz darbojās steidzīgāk.

Sarkans-balts-balts…

Tap-tap-tap…

00:00:11

00:00:10

00:00:09

Bruņinieks atskārta, kāds ir IG-88 plāns. Viņš izšāva uz tuvākās laivas stūrmani.

Bah! Buh! Bah!…

Garām… garām… garām…

00:00:08

00:00:07

00:00:06

Skofilda pirksti tagad ņirbēja, viegli spaidot pogas pa kreisi un pa labi.

Mamma trāpīja vienam no vajātājiem, taču iekliedzas, kad viņas plecā ieurbās karsta lode.

00:00:05

00:00:04

00:00:03

Viņiem tūdaļ būs jāsaduras ar otro IG-88 laivu, kas brauc pretī.

Bruņinieks vēl aizvien mēģināja trāpīt tās stūrmanim.

Bah! Bah! Bah!…

Garām… garām…

Trāpīts!

00:00:02

Stūrmanis smagi nokrita un bija beigts. IG-88 laiva aizvirzījās projām, bet Bruņinieks savu motorlaivu turēja kontrolpults astoņpadsmit metru josla.

00:00:01

Skofīlda roku kustība mazliet mainījās. Izskatījās, ka aplīšu spaidīšana ir beigusies un viņš ievieto…

00:00:00

Par vēlu.

NODAĻA

Tomēr neviena no "Hameleona" raķetēm nepacēlās gaisā.

Laika atskaites mehānisms uz pults bija sastindzis uz

00:00:00.05.

Sekundes sasniedza nulli, taču, kad Skofīlds uzsita universālo atbruņošanas kodu un nospieda IEIET, pati pēdējā sekunde - izskaitļota miglā pārtopošajas digitālajās simtdaļas - vēl nebija beigusies.

Uz ekrāna tagad varēja lasīt:

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA): IZPILDĪTS.

SASKAŅOTAIS ATBRUŅOŠANAS KODS IEVIETOTS.

RAĶEŠU PALAIŠANA ATCELTA.

Skofilds atvieglots uzelpoja.

Netika izšauta neviena raķete.

Londona, Parīze un Berlīne bija drošībā.

Taču tieši tobrīd MV Talbot labā borta vaļējie vārti lēni nogrima zem ūdenslīnijas.

ŠŠŠUUŪŪOŪMU!

Tas bija ārkārtīgi dārdošs, apdullinošs troksnis.

Šķita, ka atvērušās slūžas.

Gluži kā iekarotāju armija, kas pārplūdina pretinieka pozīcijas, pa kuģa plašajiem labā borta vārtiem šļākdamās gāzās neiedomājama jūras ūdens masa.

Ūdens siena - ārkārtējs neapturama, rijīga paisuma un bēguma vilnis.

Rezultāts bija acumirklīgs.

Viss supertankkuģis dramatiski nozvalstījās un iztaisnojas, jo no labā borta ieplūstošais ūdens sāka līdzsvarot ūdens daudzumu, kas ieplūda no kreisā sāna.

Tam, ka Talbot iztaisnojās, tomēr bija kāds ļoti svarīgs bla- kusefekts - Talbot tika atsvabināts no Eindhoven priekšgala. Un, zaudējot otra supertankkuģa stingro satvērienu, Talbot zaudēja vienīgo iespēju noturēties virs ūdens.

Tas sāka ātri grimt Lamanša dzelmē.

Skofīldam, Bruņiniekam un Mammai glābšanas laivā troksnis raķešu kravas telpā šķita neizturams.

Viscaur atbalsojās ūdenskrituma dārdoņa, ūdenim plūstot iekšā telpa. Viļņi triecās pret tērauda sienām. Veidojās atvari.

Un ūdens līmenis cēlās biedējošā ātrumā.

Skofīldam šķita, it kā griesti kļūtu zemāki un tuvotos viņiem. Ātri.

Dažos mirkļos viņi traucās pa ūdens virspusi uz varenajām raķešu šahtām, sešus metrus zem šaurajām, pie jumta piekārtajām tērauda pārejām.

Līdz ar labā borta vārtu salūšanu Deimons Larkems un viņa IG-88 viri atšķīrās no vajāšanas objekta, dodamies pie dažādām kāpnēm, kas veda līdz kravas telpas griestiem.

-      Nolādēts, viņš zina, ko dara, - secināja Bruņinieks. - Deimons dodas uz priekšgala klāju. Viņš grasās kontrolēt visas lūkas. Tad viņš gluži vienkārši gaidīs mūs izkāpjam, un tas mums galu galā būs jādara.

-     Tādā gadījumā mums jāatrod kada cita izeja, - sacīja Skofilds. - Man šobrīd vajag vienīgi tikt projām no šā kuģa un atrast drošu vietu, kur paslēpties, kamēr es atbruņoju raķetes, kas notēmētas uz Ameriku.

Skofīlds izvilka savu plaukstdatoru, lai apskatītos, kurš no "Kormorana" kuģiem ir nākamais, kas izšaus raķetes.

Viņš uzmeklēja dokumentu komplektu, kuru plaukstdatora bija redzējis iepriekš.

TEMATS: VERTETAJA KOMISIJAS NAUDAS MAKSAJUMS

VĒRTĒTĀJA KOMISIJAS NAUDA TIKS SAMAKSĀTA AR AGM-SUISSE IEKŠĒJO ELEKTRONISKO FONDU PĀRVEDUMU NO ASTRAL-66 PTY LĪD PRIVĀTĀ KONTA.

Dienesta brauciena maršruts

Piedāvātā ceļojuma kārtība: Asmara (01/08), Luanda (01/08), Abudža (05/08), Ndžamena (07/08) un Tobruka (09/08).

01/08 - Asmara (vestnieciba)

03/08 - Luanda (apmešanās pie M. Loha, R. krustdēla)

Vārds Valsts Org.

1.     EŠKROFTS Viljams H. APV. KAR. SAS

2.     KRISTIJS Alekss P. APV. KAR. MI-6

3.     FARELS Gregorijs K. ASV Delta

4.     HALĪFS Imans AFG. Al Qaeda

5.     KINGSGEITS Naidžels E. APV. KAR. SAS

6.     MAKEIBS DIns P. ASV Delta

Viņš noklikšķināja uz saīsinātā raķešu palaišanas saraksta. Parādījās pilns saraksts:

Viņš redzēja jau pazīstamo sarakstu. Tas bija tas pats saraksts, kuru iepriekš tika atšifrējis Grāmata. Viņš redzēja pirmo triju kuģu - Valbot, Ambrose un Iezvel - globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātas.

Nākamais bija Ambrose: raķetes jaizšauj pulksten divpadsmitos dienā no globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātam 28743.05,4104.55.

Pareizi, viņš atcerējās. Ņujorka.

Vienu mirklīti, viņa domu gaita apstājās.

Šis saraksts atšķiras no Grāmatas saraksta.

Viņš ieskatījās rūpīgāk.

Dažas raķetes saraksta apakšdaļa bija mainītas.

Grāmatas saraksta figurēja tikai divi raķešu veidi: Shahab un Taep'o-Dong.

Taču šajā sarakstā to vietā bija parādījušās vairākas citas: Sky Horse (Taivāna), Ghauri II (Pakistāna), Agni-ll (Indija) un ]ericho-2B (Izraēla).

Skofilds ievēroja, ka tajā ir arī vēl viens raķešu palaišanas kuģis - pēdējais ieraksts, Arabella -, kuram jāizšauj vairāk nekā divas stundas pēc pirmās raķešu grupas.

Nemaz neminot citu satraucošu faktu: šajā saraksta nosauktās taivāniešu un izraēliešu raķetes bija apbruņotas ar amerikāņu kodolgalviņām, jaudīgajām W 88…

Ūdenī līdzās Skofīldam noplīkšķēja iznīcinoša ložu krusa. Viņš gandriz to nepamanīja.

Paceļot acis, viņš ieraudzīja, ka Bruņinieks ir piebraucis viņu glābšanas laivu pie kāpnēm, kas ved uz šauro pāreju pie griestiem. Savulaik šī pāreja bija karājusies divdesmit četru metru augstumā virs kravas telpas grīdas. Tagad tā atradās labi ja piecu metru augstumā virs ātri augošā ūdens līmeņa.

Tomēr sešdesmit metru tālāk no abām pusēm strauji tuvojās divas IG-88 grupas, katrā pa četriem vīriem. Viņi tikko bija iebrukuši pa griestu lūkām un tagad devās uz priekšu pa pārejas platformu no abiem tās galiem, nikni šaudami, un viņu lodes atsitās pret sijām visapkārt Skofīlda laivai.

Ping! Pingl Ping! Ping! Ping!

- Maita! - Bruņinieks nošķendējās. - Viņš negaida, ka mēs iznāksim virspusē. Viņš spiež mūs kāpt augšā!

Mamma pacēla Skofīldu aiz apkakles.

-     Nac, smukais, tu vari atgriezties pie sava datora vēlāk.

Viņa izvilka Skofīldu no glābšanas laivas un tad stūma

augšup pa kāpnēm, piesegdama ar savu ķermeni.

Viņi airi uzrāpās pa kāpnēm, vienlaikus atšaudīdamies, un sasniedza pārejās platformu, kur viņus sagaidīja miljoniem trāpīgu dzirksteļu.

Mamma ieņēma piesegšanas pozīciju, bet Bruņinieks veda Skofīldu uz kuģa pakaļgalu.

Ping! Ping! Ping! Ping! Pingl

Lodes šķīda uz visām pusēm.

Bruņinieks ar Skofīldu šāva uz IG-88 vīriem, kas nāca pa pāreju no kuģa pakaļgala. Skofildam beidzas munīcija.

-     Vai mēs kustēsimies no šejienes projām? - viņš kliedza.

-    Jā! Uz drošu patvērumu! - Bruņinieks, vēl aizvien šaudams, atsaucās. - Uz vietu, kur tu varēsi atbruņot to daiktu un kur mēs visi varam tiki laukā no šā grimstošā nāves slazda! Sekojiet man!

Bruņinieks strauji pagriezās pa labi, skrienot garām mazam apkopes namiņam, kas bija ierīkots šīs pārejās salaidumā, un vēl vienam namiņam aiz iepriekšējā, un tur ķēdēs 110 raķešu telpas griestiem karājās divas dzeltenās minizemūde- nes.

Tāpat kā pāreju platformas, arī zemūdenes vairs neatradās ļoti augstu. Piecus metrus virs ūdens līmeņa. Abas zemūdenes un pāreju starp tām sedza plaša, nolaižamam jumtam līdzīga brezenta nojume. Skofīldu un Bruņinieku tā tagad daļēji aizsedza no IG-88 grupām.

Ping! Ping! Ping! Ping! Ping!

Mamma, sekojot kādus desmit metrus aiz Bruņinieka un Skofilda, pienaca pie apkopes namiņa, joprojām atšaudīdamās 110 IG-88 vīriem, kuri tagad atradās abās pusēs tikai divdesmit metru attālumā.

Skofilds vēroja, kā viņa mēģina nokļūt pie minizemūde- nēm, taču IG-88 vīri nobloķēja viņas ceļu ar ložu krusu.

Mamma iemetās apkopes namiņa patvērumā.

Viņa bija nošķirta 110 pārējiem.

-     Mamma! - sauca Skofīlds.

-    Vācies projām no šejienes, Putnubiedēkli! - viņa teica ar rai- dītāja starpniecību.

IG-88 viri uzbruka viņas paslēptuvei, un tik negantu MetalStorm ieroču apšaudi Skofids vēl nebija pieredzējis.

Namiņa sienās no lodēm palika dziļas pēdas.

Mamma nozuda no redzeslauka, un Skofīlds sāka uztraukties, ka viņa ir ievainota, taču tad šaudama un kliegdama viņa atkal parādījās un novāca divus IG-88 vīrus.

-    Putnubiedēkli! Es teicu - lasies projām no šejienes!

-     Bez tevis es projām neiešu!

-    Lasies! - Viņa raidīja vēl divus šāvienus.

-     Es negribu vienā dienā zaudēt tevi un Gantu!

Mammas balss kļuva nopietna.

-     Putnubiedēkli! Ej prom! Tu esi vērtīgāks par tādu vecu kājnieku kā es. - Mamma palūkojās uz viņu no savas slēptuves. - Tu vienmēr esi bijis vērtīgāks. Mana vērtība rodas no ta, ka es palīdzu saglabāt tavu dzīvību. Vismaz ļauj man to darīt. Tagad gan ej projām, tu seksuālais mazais! Ej! Ej! Ej taču!

Un Skofīlds ieraudzīja, ka viņa dara kaut ko drosmīgu un pašnāvniecisku reizē.

Viņa stāvēja pilnā augumā namiņa logā un, izkliegdama primitīvu "Jā-ā-ā-ā!", no diviem ieročiem sāka šaut uz abām IG-88 vīru grupām.

Viņas negaidītā rīcība apturēja abas IG-88 grupas - katra no tām ar šaušalīgu asiņu strūklu bija zaudējusi savu priekšējo karotāju. Taču šī pauze bija izšķirīga, lai Skofilds ar Bruņinieku varētu aizbēgt.

-     Lien iekšā! - Bruņinieks uzsauca, uz vienas no dzeltenajām minizemūdenēm nospiezdams pogu ar uzrakstu LUKA. Kupolveidīgā lūka zemūdenes augšdaļā atvērās ar ātru kustību. - Nepieļauj, ka viņa sevi ziedo veltīgi!

Skofīlds paspēra pussoli lūkā iekšā un atskatījās uz. Mammu - tieši tajā mirklī, kad divi IG-88 vīri apklusināja viņu ar uguns pārsvaru.

-    Sasodīts, nē… - viņš izdvesa.

MetalStorm ložu zalve trāpīja Mammai, ietriecoties viņas bruņuvestē…

Mamma grīļodamās parāvās atpakaļ, vairs nešaudama, ar atvērtu muti, un viņas acis pēkšņi bija kļuvušas tukšas…

…Un tad viņa nokrita zem apkopes namiņa palodzes, un dūmu un lidojošu stiklu miglā Skofīlds pazaudēja viņu no redzesloka.

Pēc mirkļa divas IG-88 kareivju grupas visiem jautājumiem pielika punktu.

Precīzi vienā un tajā pašā laikā abas grupas uz apkopes namiņu izšāva no granātmetējiem.

Mazās būdiņas virzienā gan no priekšas, gan no otras puses aiztraucas divas dumu strēles.

Tās sadurās, un - buumrn! - namiņa četras sienas izsprāga ārā, apkopes vieta momentāni eksplodēja, un tas apdzīvojamais posms pa gaisu nolidoja ūdenī piecus metrus zemāk.

Skofilds grasījās izkāpt no minizemūdenes, taču Bruņinieks viņu atgrūda tajā atpakaļ.

- Nē! Mes brauksim projām! Tūlīt! - uz šāvienu fona kliedza Bruņinieks.

Viņš iestūma Skofīldu minizemūdenē…

..Un viņš atklāja, ka tur apakša jau atrodas kads cits.

NODAĻA

Skofīlda kājas atsitās pret minizemudenes grīdu, un viņš paskatījās uz augšu. Viņam tieši sejā tika mērķēts zobena asmens.

Nostrādāja reflekss.

Viņš izrāva savu tukšo H&K pistoli, un - kltmg! - asmens, kas bija pievirzīts pie viņa kakla, iesita pa pistoles drošinātāju un apstājās divarpus centimetru no Skofīlda kakla.

Skofīlda priekšā stāvēja Dmitrijs Zamanovs.

Viņš turēja rokās kazaku zobenu ar īsu asmeni, bet viņa acīs kvēloja naids.

-    Tu izvēlējies sliktu slēptuvi, - krievu trofeju mednieks norūca.

lād, pirms Skofīlds spēja pakustēties, viņš nospieda divas pogas.

Vispirms iekšējo pogu ar uzrakstu l.UKA.

Lūka aizvērdamas nošvikstēja, un tās tērauda durvis aizvērās.

Otra poga bija ASUS ATVIENOŠANA, un pēkšņi Skofīlds juta, ka viņa kuņģis sāk kņudēt, kad visa minizemūdene atrā- vas no ķēdēm un tūdaļ krita lejā no piecu metru augstuma, ar šļakstienu nosēzdamās ieplūstošajā ūdenī.

-    Pie velna! - Bruņinieks nespēja tam noticēt. - Kas šeit notiek?!

Pirms mirkļa viņš bija stūmis Skofīldu iekšā dzeltenaja ASUS un grasījās rāpties iekšā tūdaļ pēc viņa, un jau naka- majā brīdī zemūdenes lūka viņa acu priekšā aizvērās ciet, un tad visa sasodītā padarīšana iekrita ūdenī!

Kad abas IG-88 grupas aizdrāzās garām sagrautajam apkopes namiņam un uzskrēja uz zemūdenes pārejas, pret sijām Bruņiniekam apkārt sāka sisties lodes.

Tādējādi viņš izdarīja vienīgo, ko varēja darīt. Viņš ienira otrā minizemūdenē, bet, kamēr viņš rāpās, gar zābaku zolēm švīkstēdamas traucās lodes.

Skofīlds un Zamanovs metās cīniņā.

Nekāda īpašā stila. Nekādas graciozas tehnikas.

Tā bija ists ielu kautiņš.

Minizemūdenes šaurajās robežas viņi vēlās apkārt un dunkāja viens otru - sita un sita.

Skofilda tukšā pistole nebija nekam derīga, taču Zama- nova kazaku zobens bija risinājums.

Tāpēc pirmais, ko Skofilds izdarīja, kad zemūdene ar šļakstienu lika iemesta ūdeni, bija sitiens pa Zamanova plaukstas locītavu, un viņš izlaida zobenu no rokas.

Un tad viņi cīkstējās - nežēlīgi. Skofīlds tāpēc, ka viņu bija uzlādējis Mammas nestais upuris, bet Zamanovs tāpēc, ka viņš bija psihopāts.

Nikni cīnīdamies, viņi svieda viens otru pret zemūdenes sienām, ar katru sitienu liekot šķīst asinīm.

Skofilds ielauza Zamanova vaiga kaulu.

Zamanovs ielauza Skofilda degunu, bel cits sitiens atplēsa gabaliņu viņa auss.

Tad Zamanovs pārmeta Skofīldu sev pari, triekdams pret zemūdenes kontrolpaneli, un minizemūdene acumirkli saka…

…Iegrimt.

Skofīlds norausās no instrumentu paneļa un ieraudzīja, ka viņš ir nospiedis slēdzi ar uzrakstu BALASTS. Minizemūdene devās zem ūdens.

Un pēkšņi viņi bija tur nonākuši. Pa diviem zemūdenes puslodes kupoliem Skofilds redzēja tagad nogrimušo raķešu telpas pasauli.

Viss bija mierīgs, ar zilu nokrāsu - grīda, raķešu šahtas, mirušo ķermeņi. Apbrīnojama, cilvēka radīta zemūdens ainava.

Talbot tagad nedaudz nosvērās uz labo bortu, kravas telpas grīda sašķiebās vismaz par divdesmit grādiem uz to pašu pusi.

Zamanovs pacēla savu zobenu.

Dzeltenā minizemūdene turpināja lēnu brīvo kritienu caur ūdens pārplūdināto kravas telpu.

Bet Zamanovs ar Skofīldu turpināja ciņu - Zamanovs atvēzējies ar dzīvniecisku iekāri, Skofilds satverdams cirtienā lejup vērsto cilvēku mednieka roku ar zobenu.

Taču tad ar klusinātu blīkšķi viņu ASUS atsitās pret raķešu telpas grīdu. Un sāka sāniski slīdēt vaļējo laba borta kravas vārtu virzienā!

Skofīlda pasaule sagriezās kā negudra.

Abi vīri tika aizmesti sāņus.

Zemūdene slīdēja pa slīpo grīdu, līdz, Skofīldam par šaus- mām, uz vārtu malas tā sašķiebās un izkrita atklātā jura.

Mazā, dzeltena zemūdene strauji iekrita Lamanša tumšajos ūdeņos - zem MV Talbot varenā korpusa.

Iegrimušā supertankkuģa izmēri aizēnoja ASUS kontūras. Minizemūdene izskatījās pēc kukaiņa, kas atrodas zem grimstoša zilā vaļa.

Taču, kamēr supertankkuģis grima lēni un pakāpeniski, minizemūdene ar pilnajām balasta tvertnēm lejup krita ātri.

Bet tas nebija viss.

Tā krita vertikāli - brīvā kritienā, gluži kā norāvies pasažieru lifts.

Lamanša vidējais dziļums ir aptuveni simt divdesmit metru. Šeit, netālu no Šerbūras krasta, tas bija simts metru, un ASUS šo dziļumu veica strauja tempā.

Iekšā zemūdene Skofīlds ar Zamanovu cīnījās gandrīz pilnīga tumsā, tikai minizemudenes vadības pults spocīgā zilā blāzmojuma gaismā.

- Kad bušu tevi nogalinājis, es izgriezīšu tavu smirdošo amerikāņa sirdi! - Zamanovs kliedza, cenzdamies izraut roku ar zobenu no Skofilda satvēriena.

Līdz tam brīdim viņu cīņā tika lietoti vairāk vai mazāk vispārpieņemti paņēmieni. Taču tad Zamanovs ķērās pie tā, ko kara jūrnieki sauc par Lektera gājienu - ļoti necivilizētas taktikas.

Viņš atņirdza zobus un mēģināja iekost Skofīldam sejā.

Skofilds tūlīt atkāpās, atvirzīja seju, lai tā nebūtu sasniedzama, un Zamanovs sasniedza to, ko viņš īstenībā bija vēlējies, - atsvabināja savu roku ar zobenu.

Viņš sagatavojās atvēzienam, kad ar nepatīkamu troksni viņu zemūdene saskārās ar Lamanša dibenu, un abi viri nokrita uz grīdas.

Viņi vienlaikus piecēlās un zibenīgi rīkojās.

Zamanovs uzšāvās kājās un atvēzējās - tieši tajā brīdī, kad Skofilds metās uz priekšu, izvairoties no Zamanova sitiena un vienlaikus izvelkot no savas aizlienētas vestes kaut ko metālisku un iespiežot to krievam mutē.

Zamanovam nebija laika izjust šoku, jo Skofīlds nekavējas.

Viņš aktiveja tikko izmantoto alpīnistu āķi un pagrieza galvu sāņus, nevēlēdamies to redzēt.

Ar spēcīgu snap! āķa spīlēm līdzīgās kājiņas izpletās, nekavējoties izšaudamās uz aru, meklēdamas kaut ko, aiz kā aizķīlēties.

Tās atklāja Zamanova augšējo un apakšējo žokli.

Bija dzirdams, cik riebīgi nokrakšķ Zamanova apakšžoklis, kas tika izstiepts daudz tālāk, nekā tas vispār iespējams.

Skofīlds atskatījās un ieraudzīja, ka krieva izmežģītais un salauztais žoklis groteski nokarājas. Taču āķa augšējā kājiņa bija nodarījusi lielāku postu - ta bija saskrambājusi Zamanova smadzenes, atstādama viņu pamiruša pozā stāvus, bet visu viņa ķermeni bija sastindzinājis šoks.

Krievs noslīga uz ceļiem.

Stāvēdams pār nokritušo cilvēku mednieku, Skofīlds satvēra viņa zobenu.

Zamanova acis reflektoriski mirkšķināja. Tā bija vienigā pazīme, ka viņš vēl ir dzīvs.

Skofilds gribēja izdurt viņam cauri zobenu vai pat nogriezt galvu, izdarīt to, ko Zamanovs bija nodarījis citiem…

Taču viņš to nedarīja.

Viņš to nespēja…

Un viņš ļāva krievam drebēt tur, kur viņš bija nokritis uz ceļiem, un redzēja, kā pec brīža Zamanovs, pēdējo reizi nošļakstot asinīm, nogāžas ar seju pret grīdu.

Cīniņš bija beidzies, un Skofīlds, paķēris savu izkritušo radioaustiņu, ielika to atpakaļ ausi…

-   Skofild! Skofild! Vai tu mani dzirdi? - ausi ieskanējās bruņinieka balss. - Vai tu tur esi dzīvs?

-   Es klausos, - atbildēja Skofīlds. - Esmu pašā apakša. Kur esi tu?

-   Es esmu otrajā zemūdene. Iededzini ārējo gaismu, lai es varētu redzēt, kur tu atrodies!

Skofīlds tā izdarīja.

Tajā bridi Bruņinieka balss teica:

Ak, velns parāvis…

-    Ko?

Vai tev ir enerģija? - Bruņinieks ātri jautāja.

Skofilds pārbaudīja instrumentu paneli. Nekādas reakcijas.

-  Gaiss ir, taču nav dzinējspēka. Kāpēc? Kas tas ir? Vai tu nevari vienkārši piebraukt klāt un savākt mani?

Man nav iespējas to izdarit neaizkavējoties.

-     Neaizkavējoties? Kas tad varētu aizkavei? Kas noticis?

-    Tas ir kāds… vai… kāds ļoti liels…

-    Kas tad?

Paskaties augšup, kapteini!

Skofīlds caur minizemudenes kupolu paraudzījās uz augšu.

Un ieraudzīja neiedomājami lielu supertankkuģa korpusu, kas vienmērīgi slīdēja pa ūdeni viņam virs galvas, grimstot Lamanša ūdeņos, gluži kā noriet mēness… Un varenā masa virzījās tieši viņam virsū.

NODAĻA

Skofīlds nevarēja noticēt kolosālajam skatam - simts tuk- stošu tonnu smags supertankkuģis grasījās piestāt tieši uz viņa sīciņās minizemudenes.

Tā korpuss bija tik nepārredzams, tik bezgalīgs, ka radīja dziļu, vibrējošu, nepārtrauktu rukoņu, kad tas pārvietojās pa ūdeni.

-      Kaut ko tādu neredz katru dienu, Skofilds noteica. - Bruņiniek!

-     Es nevaru paspēt laikus! - Bruņinieks vilies kliedza.

-     Pie joda! - Skofilds nolādējās, raudzīdamies pa kreisi un pa labi.

Alternatīvas, viņa smadzenes iebrēcās. Viņš nevareja .11/ peldēt projām no tankkuģa. Trīssimt metru garuma un sešdesmit metru platuma ir pārāk daudz. Viņš nepagūtu izkul

lies.

Vienīgā alternatīva bija palikt tepat un tikt sašķaidītam līdz nāvei.

Zināma izvēle. Droša nāve vai droša nāve.

Taču, ja tas bija viss, kas palicis, tad pirms nāves ierašanas viņš vismaz varēja kaut ko paveikt.

Un tā Lamanša dzelmē Šeins Skofilds nospieda sava sa- leli t raidi tā ja pogu.

-    Grāmata! Ka tev klajas Ņujorka?

-     Ambrose ir mūsu rokās, Putnubiedēkli. Visi ienaidnieka karavīri ir iznicināti. Mēs tagad atrodamies pie kontrolpults, un es esmu tai pieslēdzis pavadoņa augsupsaiti. Pulkstenis rāda vienpadsmit piecdesmit divas. Tev ir astoņas pilnas minūtes, lai atbruņotu to daiktu.

Skofilds redzēja, kā augšā, ūdenī virs viņa galvas, karājas supertankkuģis - mierīgs, grimstošs milzis. Sava pašreizējā ātruma tas atsitīsies pret dibenu nepilnas minūtes laikā.

- Tev varbūt ir astoņas minūtes, Grāmata, bet man to nav. Man jāatbruņo raķetes tūlīt.

Un viņš izrāva no ūdensdrošā maisiņa savu CincLock-Vil komplektu un ieslēdza pavadoņa augšupsaiti.

Aparats atdzīvojās.

PAVADOŅA SAIKNE: SAVIENOT AMBROSE-049- AUGŠl JPSAITE

SAVIENOTA.

TĀLVADĪBAS SISTĒMA AKTI VĒTA.

RAĶEŠU PALAIŠANAS SECĪBA IEDARBINĀTA.

NOSPIEST "IEIET", UI SĀKTU ATBRUŅOŠANAS SECĪBU.

PIRMAIS POSMS (TUVUMS): IZPILDĪTS.

SĀKT OTRO POSMU.

Uz Skofilda ekrāna parādījās sarkanie un baltie aplīši no Ņujorkas raķešu palaišanas kuģa kontrolpults.

Talbot varenais korpuss dārdināja pa lielo, zilo tukšumu virs viņa galvas, bet Skofīlds ķērās pie secīgajiem atbruņošanas posmiem.

Supertankkuģis uzņēma ātrumu.

Tas krita, krita…

Skofilda kustības kļuva ātrākas.

Supertankkuģis atradās divdesmit četrus metrus virs viņa.

Nomirkšķināja sarkanais aplītis, un Skofilds to nospieda.

Astoņpadsmit metru…

Piecpadsmit metru…

Krītošā supertankkuģa radītais troksnis kļuva skaļāks - rrmmmmmm…

Divpadsmit metru…

Deviņi metri…

Skofīlds nospieda pēdējo sarkano aplīti. Displejs sāka mirgot.

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): IZPILDĪTS.

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA): AKTIVĒTS.

LŪDZU IEVIETOT UNIVERSĀLO ATBRUŅOŠANAS KODU.

Seši metri…

No supertankkuģa ēnas ūdens visapkārt viņa mazajai zemūdenei dramatiski satumsa.

Skofīlds ievietoja universālo atbruņošanas kodu: 131071.

Četrarpus metru…

Ekrāns nopīkstēja.

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA). IZPILDĪTS.

UNIVERSĀLAIS ATBRUŅOŠANAS KODS IEVIETOTS

RAĶEŠU PAIAIŠANA ATCELTA.

Un, tā kā Skofīlds gaidīja beigas - īstas beigas, beigas, no kurām viņš fiziski izglābties nevarēja, - viņš aizvēra acis un domāja par savu dzīvi un cilvēkiem tajā.

Viņš redzēja, kā Libija Ganta uzsmaida savu tūkstošvatu smaidu, redzēja, kā dāvā viņam liegu skupstu, redzēja, ka Mamma - Džina Ņūmena - met bumbu savas garāžas basketbola grozā, redzēja lielo, plato smaidu viņas lielajā, platajā sejā. Viņa acīs sariesās asaras.

Tas, ka atbruņojamas vēl citas raķetes, Skofīldu nesatrauca. Šoreiz tas uzdevums būs jāatrisina kādam citam.

Kad beigas bija klāt, tās bija ātras.

Pēc desmit sekundēm supertankkuģis MV Talbot ar zemestrīces speķu un troksni atdūrās pret Lamanša dibenu.

Tas nosēdās tieši uz. Skofīlda minizemūdenes un acumirkli to iznīcināja.

NODAĻA

Taču Skofilda šajā bridi zemūdenē nebija.

Dažus mirkļus pirms Talbot saskaršanās ar jūras šauruma dibenu, kad kuģi no tā šķira tikai tris metri un ta ēna vidēja pār minizemūdeni, un Skofilds bija iegrimis domas, bija dzirdams, ka minizemūdenes ārpusē noskan vājš, metālisks klingt!

Skofilds metās pie iluminatoriem paskatīties ārā un ieraudzīja pie savas mazas zemūdenes metāla ārsienas piestiprinātu āķi. Tā virve stiepās uz krītošā supertankkuģa pusi pa okeāna dibenu un nozuda tumsā.

Viņa ausi eksplodeja Bruņinieka balss: Skofīld! Pasteidzies! Kusties! Kusties! Kusties!

Viņš ievilka elpu un nospieda pogu ar uzrakstu LŪKA.

Lūka atvērās, un nogrimušajā minizemudenē iešļācās ūdens. Pagāja labi ja divas sekundes, līdz tas piepildīja zemūdeni, un pēkšņi Skofilds bija laukā un ātri satvēra pie zemūdenes sāna piestiprināto āķi.

Tiklīdz viņš bija to saķēris, Bruņinieks virves otrā galā piespieda āķa atmagnetizēšanas slēdzi, un aķa virve sāka pati uzspolēties.

Skofilds tika rauts pa okeāna dibenu fenomenālā ātrumā. Virs viņa rēgojās krītošais supertankkuģis, ta lielais, neaptveramais korpuss karājās virs viņa ķermeņa ka nezināmās planētas apakšdaļa, bet pusotru metru zem viņa galvu reibinošā tempa garam aizdrāzās okeāna smilšainais dibens.

Tad pēkšņi Skofilds parādījās ārā no supertankkuģa masas, viņa kājas izslīdēja no milzeņa apakšas tieši tad, kad gigantiskais kuģis ar neparastu atbalsojošu bum! atdūrās pret Lamanša dibenu, uz visam pusēm i/sviezdams smiltis un nogulas un iekļaudams Skofīldu blīva zemūdens mākonī.

Un šajā mākoni, sēdēdams uz otrās minizemudenes, elpodams no jaunas ponija pudeles un turēdams rokās īpašo āķi, viņu gaidīja Aloizs Naits - Bruņinieks.

Viņš pasniedza Skofīldam ponija pudeli, un Skofilds dziļi ieelpoja no tas gaisu.

Pec brīža viņi abi atradas Bruņinieka minizemūdene. Bruņinieks no jauna hermetizēja zemūdeni, atbrīvojot to no jūras ūdens.

Un tad jau abi karotāji cēlas augšup no Lamanša dziļumiem isā, mierīgā ceļojumā, kas beidzas ar mazas, dzeltenas zemūdenes izlaušanos vētras satrakotā ūdens virspusē, kur tai uzbruka šķīstoši viļņi un žilbinoša halogēnu starmešu gaisma. Tie bija "Melna kraukļa" starmeši. "Krauklis", viņus gaidīdams, karājās gaisā tuvu pie ūdens.

GAISA TELPA VIRS LAMANŠA 18:05 PEC VIETĒJĀ LAIKA

(12:05 PĒC ASV AUSTRUMU JOSLAS LAIKA)

"Melnais krauklis" traucas pa debesim dienvidu virzienā pāri Lamanšam.

Lidz ādai izmirkušais Bruņinieks atslīga savā ložmetējnieka krēslā. Tomēr tikpat slapjais Skofilds nebeidza rosīties.

"Kraukļa" noliktavas kamerā viņš izvilka savu uzlaboto plaukstdatoru. Vēl bija palikuši nepabeigti darbi.

Viņš paņēma raķešu izšaušanas sarakstu - to, kurš atšķiras no Grāmatas sākotnējā saraksta, - un abus salīdzināja.

Pirmie trīs ieraksti ir tādi paši kā Grāmatas sarakstā, viņš secināja.

Taču pēdējie trīs ir citādi - raķetes ir citas. Un šeit beigās vēl ir papildu ieraksts.

Pie pedējiem trim ierakstiem viņš pievienoja no Grāmatas iegūtas globālās pozicionēšanas sistēmas atrašanās vietas. Pirmie divi skanēja tā:

Bet pēkšņi šis saraksts ieguva pavisam jaunu dimensiju.

Raķetes, kuras no MV Hopeivell paredzēts izšaut uz Pekinu un llonkongu, bija Taivānas starpkontinentālo ballistisko raķešu Sky Horse kloni. Tās bija ari apbruņotas ar amerikāņu kaujas galviņām.

Bet raķetes, kuras tika plānots palaist no MV Whale uz Deli, bija Pakistānas Ghauri-Il kloni, un tas, kuras butu jāizšauj uz lslāmābadu, - indiešu Agni-II atdarinājumi.

-     Sasodīts… - Skofīlds izdvesa.

Ka gan Ķīna reaģētu uz Taivanas kodoltriecieniem?

Nopietni.

Un kā Pakistāna un Indija reaģētu uz savstarpēju kodol- bombardēšanu?

Ļoti nopietni.

Skofilds sarauca pieri.

Viņš nevareja saprast, kāpēc viņa un Grāmatas saraksti ir atšķirīgi.

Labi, padomā! No kā Grāmata dabūja sākotnējo sarakstu?

No Mossad aģenta Rozentāla, kurš to bija ieguvis, daudzus mēnešus izsekodams Majestātisko divpadsmitnieku.

No kā es dabūju savējo?

Skofilds domās atgriezās pagātnē.

-    Ak, Jēzus… - viņš atcerējies sacīja.

Viņš to bija saņēmis savā plaukstdatora, kad kopā ar Gan- tu sēdēja akmens priekštelpā Valuā cietoksnī, gaididams, kamēr Bruņinieks, kurš atradās mesjē Delakruā kabinetā, izmantojot bezvadu sistēmu,u ielauzīsies Delakruā individuālajā datorā.

Skofīlds pagriezās pret Bruņinieku.

-    Vai tad, kad tu biji pili kopā ar Delakrua, viņš ko sacīja par to, kam pieder kabinets, kurā jūs atrodaties?

Bruņinieks paraustīja plecus.

-    Ja. Viņš runaja kaut ko par to, ka neesot savā kabinetā. Teica, ka tas piederot cilvēkam, kuram pieder pils.

-     Kilianam, - teica Skofīlds.

Tagad Skofilds saprata.

-    Tur, kabinetā, bija jābūt vēl vienam datoram. Atvilktnē vai uz sānu galda, - viņš sacīja. - Tu pats to teici. Tavs plaukstdators atradīšot dokumentus jebkurā datorā, kas ir telpā. Kad tu sāki bezvadu ielaušanos datorā, tu paņēmi dokumentus no cita datora, kas atradās taja pašā kabinetā. Ko Kiliana datora.

-     Un kas tad ir?

Skofīlds turēja rokā jauno sarakstu.

-Šis nav Majestātiskā divpadsmitnieka plāns. Viņu plāns paredz sākt globālo auksto karu pret teroru. M-12 grib, lai galvenos centrus sasniedz teroristu raķetes - Shahab un Tae- po'o-Donģ. Tāpēc viņi atstāja "Globālā svētā kara" teroristu līķus Axon rūpnīcā un uz. supertankkuģiem - lai pasaule domātu, ka "Kormorana" kuģus nolaupījuši teroristi.

Taču šis saraksts rāda ko gluži citu. Tas parada, ka Kiliana firma uz "Kormorana" kuģiem ierīko citas "Hameleona" raķetes, nevis tās, kuras paredzējis Majestātiskais divpadsmitnieks. Kilians plāno ko daudz jaunāku neka globalais karš pret terorismu. Viņš ir visu izplānojis lā, lai pasaules galvenās lielvaras šķietami butu bombardējis katras šis valsts nīstākais ienaidnieks.

Pret Rietumiem triecienus raidījuši teroristi. Indija un Pa- kistana šāvusi viena uz otru. Izrādīsies, ka uz Ķīnu izšautas Taivānas raķetes.

Skofilds, to visu izpratis, iepleta acis.

-     Tas ir Kiliana papildu solis. Tas nebūt nav M-12 plāns. Tas ir paša Kiliana plāns. Un tas neizraisīs nekādu auksto karu. Tas radīs kaut ko daudz, daudz, ļaunāku. Tas izrai- sxs totālu globālo karadarbību. Tas radīs totālu globālo anarhiju.

Rufuss ierunājās:

-    Jūs sakāt, ka Kilians ir nodevis savus Majestātiskā div- padsmitnieka puišus?

-    Tieši ta, - atbildēja Skofilds.

Taču tad atkal viņš atcerējās Valuā cietoksni teiktos Kili- ana vārdus: "Lai gan daudzi to vel nezina, pasaules nākotne atrodas Āfrikā."

-     Pasaules nākotne atrodas Āfrika, - teica Skofilds. - Uz visiem kuģiem bija afrikāņu apsardzes vienības. Eritrejieši, nigerieši. Ak, sasodīts. Pie velna! Kāpēc gan es to neapjēdzu agrāk…

Skofilds sava plaukstdatora sameklēja kādu citu dokumentu.

Maršruts

Piedāvātā ceļojuma kārtība: Asmara (01/08), Luanda (01/08), Abudža (05/08), Ndžamena (07/08) un Tobruka (09/08).

01/08 - Asmara (vēstniecība)

03/08 - Luanda (apmešanās pie M. Loha, R. krustdēla)

Tas bija Kiliana iepriekšējā gada Āfrikas brauciena maršruts.

Asmara - Eritrejas galvaspilsēta.

Luanda - Angolas galvaspilsēta.

Abudža - Nigērija.

Ndžamena: Čada.

Un Tobruka - Lībijas lielākā gaisa karaspēku bāze.

Kilians nebija braucis svinīgi atklal fabrikas - viņš bija slēdzis alianses ar piecām galvenajām Āfrikas valstīm.

Bet kāpēc?

Skofilds prātoja:

-    Kas notiktu, ja pasaules galvenās lielvalstis ieslīgtu anarhistiska karadarbībā? Kas notiktu citur pasaulē?

-     Tiktu kārtoti šādi tādi veci rēķini, tas ir skaidrs, - sacīja Bruņinieks. - No jauna uzliesmotu etniskie kari. Serbi bruktu virsu horvātiem, krievi iznīcinātu čečenus, un pat neminēsim visus tos, kuri grib piebeigt kurdus. Tad vēl būtu izdevīga brīža nogaiditāji, tādi, ka Otrajā pasaules karā bija japāņi. Valstis izmantotu izdevību sagrābt resursus vai teritoriju - Indonēzija pakamptu atpakaļ Austrumtimoru…

-     Un kas notiktu Āfrikā? - Skofīlds pajautāja. - Es domāju par N'acionalās drošības padomes planošanas dokumentu Q-.309.

-    Oho, - Bruņinieks teica.

Skofīlds atcerējas šis vadlīnijas vārds vārdā. "Ja izceļas konflikts, kurā iesaistītas galvenās globālās lielvaras, ļoti iespējams, ka nabadzības piemeklētie Āfrikas, Tuvo Austrumu un Centrālamerikas iedzīvotāji - dažos kontinentos tie skaitliski pārsniedz Rietumu kaimiņtautas proporcijā 100 pret 1 - straumēm dosies pāri Rietumu robežām un pārpludinās Rietumu pilsētu centrus."

Q-309 bija politika, kas pamatojas uz vēsturi - garo vēsturi, kurā turīgās, pašpārliecinātās elites sabruka nabadzībā novesto, bet skaitliski nomācošo zemāko šķiru priekša: Romas krišana barbaru rokās, Franču revolūcija, un tagad pārtikusi Rietumu pasaule pakļāvas Trešās pasaules skaitliskā pārākuma aritmētikai.

Lai Dievs stāv klat, domāja Skofīlds.

Anarhistiska globāla karadarbība Trešajai pasaulei gluži vienkārši sagādās šadas sacelšanās iespēju.

Un, ja Kilians bija devis savlaicīgu mājienu vairakām Āfrikas valstīm, tad…

Nē, tas nav iespējams, Skofīlda prāts protestēja. Tāda vienkārša iemesla dēļ, ka Kiliana plāns nav pietiekami apjomīgs.

Tas negarantēja totālu globālo anarhiju.

Bet tad Skofīlds raķešu sarakstā ievēroja beigu ierakstu, kura Grāmatas sarakstā nemaz nebija, - ierakstu, ka viena raķete ir jāizšauj gandrīz divas stundas pec visām pārējām.

Viņš sameklcja šo ierakstu ekrānā.

Arbolla Jericho-28 W-88 04402.25 04145.10 1400

1650.50 2130.00

]ericho-2B klons, sprieda Skofilds. jericho ir Izraēlas tāla lidojuma rādiusa ballistiska raķete; bet šī te ir aprīkota ar amerikāņu kaujas galviņu W-S8.

Taču kas ir tās mērķis?

Izmantojot Grāmatas karti, Skofilds uzzīmēja objekta globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātas.

Skofilda pirksts slīdēja lejup pa karti, un viņš sajuta, ka cauri visam ķermenim izšaujas aukstu asiņu strava.

- Dievs, sargi mūs visus, - viņš izdvesa, karte ieraudzījis raķetes mērķi.

Pēdējā klonētā raķete - šķietami izraēliešu cilmes raķete ar amerikāņu kodolgalviņu - bija notēmēta uz kādu mērķi Šauda Arābija.

Tā bija vērsta pret svēto pilsētu Meku.

NODAĻA

Pilota kabīnē iestājas klusums.

Šis nodoms bija pārāk grandiozs, pārāk satriecošs, lai to aptvertu. Ar amerikāņu kodolgalviņu apbruņota izraēliešu raķete vienā no musulmaņiem svētākajam gada dienām sagrauj musulmaņu vissvētāko vietu uz planētas.

Pasaulē pēc 11. septembra nevarēja but nekas vēl izaicinošāks.

Tas izraisītu globālo haosu - drošībā nebūtu neviens amerikāņu pilsonis vai vēstniecība, vai uzņēmums. Visu valstu visās pilsētās musulmaņi tiektos pēc atmaksas.

Tas izraisītu pasaules mēroga musulmaņu un amerikaņu karu. Pirmo patiesi globālo sadursmi starp reliģiju un valsti. Tas kļūtu par totālas globālās revolūcijas - Trešās pasaules augšupejas - priekšteci.

-     26. oktobris - tas visu dienu man nelika mieru, - teica Skofilds. - Ramadāna pirmā diena. Es pat neiedomājos par šā datuma nozīmīgumu. Kilians izraudzījies visvairāk provocējošo dienu.

-     No kurienes plānots izšaut šo raķeti? - jautāja Bruņinieks.

Skofilds ātri uzzīmēja pēdējas "I lameleona" raķetes palaišanas vietas globālās pozicionēšanas sistēmas koordinātās… un sarauca uzacis.

-    Tā netiks izšauta no kuģa, - viņš atbildēja. - Palaišanas vieta atrodas uz sauszemes. Kaut kur Jemenā.

-    Jemenā? - pārjautāja Rufuss.

-    Tā dienvidos robežojas ar Šauda Arabiju. Ļoti tuvu Mekai, - teica Bruņinieks.

-    Jemena… - ātri domādams, norūca Skofīlds. - Jemena…

Kaut kad viņam bija stāstīts par Jemenu, viņš bija dzirdējis, ka Jemenā kaut kas atrodas…

Viņš atcerējās.

-    Jemenā atrodas Kraskas-8 klons, - viņš paziņoja.

Viņš bija to dzirdējis pašā sakumā, instruktāža par Krasku-8. Valstis, kas bija to pastāvīgie pasūtītāji, padomes aukstā kara laikā bija uzbūvējušas uz zemes bāzētas starpkontinentālo ballistisko raķešu novietnes, identiskas Kraskai-8. Piemēram, tādas valstis kā Sirija, Sudāna un Jemena.

Skofīlda galvā šaudījās domas.

Kraska-8 piederēja Atlantic Shipping Company. To bija atklājis Deivids Fērfakss.

liet Atlantic Shipping Company - tagad viņš to zināja - bija Axon Corporation filiāle.

-     Nolādēts, - Skofilds izdvesa. - Rufus, uzņem kursu uz dienvidaustrumiem un spied, ko vien vari.

Izskatījās, ka Rufuss kaut ko apšauba.

-     Kapteini, es negribu būt rupjš, taču, pat lidojot pilnā ātrumā, nav iespējams no šejienes divas stundās nokļūt Jemenā. Tie ir seši tūkstoši kilometru - ekskursija, kas ilgst vismaz četras stundas. Turklāt ar pilnu jaudu mēs aprisim visu degvielu, kad vēl nebūsim sasnieguši pat Francijas Alpus.

-     Par to neraizējies, - Skofīlds sacīja. - Es varu noorganizēt degvielas iepildīšanu lidojuma laika. Un mes visu ceļu līdz Jemenai neveiksim šaja putnā vien.

-     Kā teiksiet, - atbildēja Rufuss. Viņš sasvēra "Kraukli" uz sāniem un pavērsa to uz dienvidaustrumiem.

Skofīlds tikmēr nospieda satelītraidītāja mikrofona pogu.

-     Moslija kungs! Vai joprojām mūs dzirdat?

-     Protams, - atskanēja atbilde no Londonas.

-     Man nepieciešams, lai jus noskaidrotu kādas firmas aktīvu stāvokli. Tā ir Atlantic Shipping Compamj. Sameklējiet jebkādus zemes īpašumus, kas tai pieder Jemenā, sevišķi vecajos, padomju izmantotajos objektos.

Man ir vajadzīgas vel divas lietas. Pirmkārt, steidzams koridors pāri Eiropai, kā ari vairākkārtēja degvielas uzpildīšana lidojuma laikā. Es jums nosūtīšu mūsu retranslatora signālu.

-    Sapratu. Un kas ir otrs?

-      Man vajag, lai jus iepildītu degvielu pāris ļoti īpašās amerikāņu lidmašīnās. Lidmašīnās, kas pašlaik atrodas Acro- staclia Italia aviācijas skatē Milāna, Itālijā.

Nākamā pusstunda pagāja ļoti ātri.

Dažādās pasaules malās karaspēks mobilizējās, lai nekavējoties rīkotos.

arābijas jura

NETĀLU NO INDIJAS KRASTIEM

26.     OKTOBRIS, 21:05 PĒC VIETĒJĀ LAIKA

(12:05 PĒC ASV AUSTRUMU JOSLAS LAIKA)

Supertankkuģis MV Whale atstāja Indijas piekrasti un devas projām ramaja jura. Šķita, ka milzu kuģis veras uz Indijas un Pakistānas kopīgo krasta līniju, un raķetes bija šaušanas gatavība.

Tas neievēroja Los Atigeles klases zemūdeni, kas kuģim tuvojās no aizmugures divu jūdžu attalumā.

Ari afrikāņu desantnieki kuģa kontroltorni zemūdenes torpēdas neievēroja līdz tam brīdim, kad jau bija par veļu.

Whale trāpīja divas Mark 48 torpēdas reizē, vienlaicīgos sprādzienos atraujot vaļā kuģa bortus un to nogremdējot.

TAIVĀNAS ŠAURUMS starptauriskie ŪdeŅi starp ĶĪnu un taivanu

27.       OKTOBRIS, 1:10 PĒC VIETĒJĀ LAIKA (26. OKTOBRIS, 12:10 PĒC ASV AUSTRUMU JOSLAS LAIKA)

MV Hopeivell, kas bija neuzkrītoši novietots jūras ceļā Taivānas šauruma vidū netālu no garas supertankkuģu un kra

vas kuģu ķēdes, piemeklēja tāds pats liktenis. Tam trāpīja divas radiovadāmas amerikāņu torpēdas Mark 48.

Vairāki sargkareivji uz citiem kuģiem apgalvoja, ka naktī pie apvāršņa esot redzējuši sprādzienu.

Uz Hopeiocll adresētiem radio izsaukumiem netika saņemta atbilde, un, kad kāds nokļuva tā pēdējā zināmajā atrašanās vietā, tur neka nebija.

Hopeiuell bija zudis.

Neviens neredzēja zemūdeni, kas to nogremdēja. ASV valdība vēlāk noliedza, ka tolaik šajā rajonā atradušās 6881. klases zemūdenes.

asv rietumu piekraste sanfrancisko apkaimē 26. oktobris, 9:12 pec vieteja laika (12:12 ņujorka)

"Kormorana" klases supertankkuģa ļewel plašajā raķešu kravas telpā divpadsmit Savienoto Valstu jūras kājnieku apsardzībā, stāvot pie divpadsmit afrikāņu desantnieku līķiem, Deivids Fērfakss iesprauda pavadoņa augšupsaili kuģa raķešu kontrolpulti.

Pavadoņa signāls traucās debesīs un aizskrēja līdz Sko- fīldam, kurš tobrīd "Melnajā krauklī" lidoja pāri Francijai Italijas virzienā.

Un, kamēr Skofilds atbruņoja CittcLock sistēmu no atta- luma, Fērfakss turēja kontrolpulti, pa reizei aizsegdams aug- šupsaiti ar savu ķermeni, aizsargādams to pret diviem erit- rejiešu desantniekiem, kas pēc viņa ierašanas jūras kājnieku apsardzība bija palikuši dzīvi.

Viņš bija ārkārtīgi pārbijies, taču, par spīti lodēm un apšaudei, un sprāgstošām granātām, viņš neizlaida no rokām kontrolpulti.

Pāris minūtēs pedējie divi eritrejiešu kareivji bija miruši - jūras kājnieku novākti -, un Skofilds "Kraukli" neitralizēja MV Jeivel raķešu palaišanas sistēmu. Deivids Fērfakss ar dziļu atvieglojuma nopūtu sabruka uz grīdas.

AEROSTADIA lidlauks milāna, itālija

26. oktobris, 19:00 pec vietējā laika

(13:00 ņujorkā)

Ar dzinēju saceltu brāzmu "Melnais krauklis" vertikāli piezemējās uz Milānas Aerostadia lidlauka asfalta.

Ziemeļitālijā bija vakars, taču ASV gaisa karaspēku kontingents pēdējās četrdesmit piecas minūtes bija strādājis ārpus darba laika, pec Valsts departamenta steidzama norādījuma iepildot degvielu divās ļoti īpašās lidmašīnās.

"Krauklis" nolaidās simts metru no iespaidīga bumbvedēja B-52, kas bija novietots uz skrejceļa.

Pie lielā bumbvedeja spārniem karājās divas mazas lodveida formas lidmašīnas, kas izskatījās pēc divām raķetēm.

Taču tās nebija raķetes.

Tās bija X-75.

Daudzi doma, ka ātrākā lidmašīna pasaulē ir SR-71 Blnck bird.

Taču tas nav gluži pareizi. SR-71 ir pasaulē visātrākā operatīvā lidmašīna.

Tomēr viena lidmašīna ir attīstījusi vēl lielāku ātrumu, patiesībā krietni lielāku ātrumu, sasniedzot vairāk nekā septiņus tūkstošus kilometru stundā - vairāk nekā maha skaitlis 6. Tomēr šis lidaparāts nav ieguvis operatīvās lidmašīnas statusu.

Tā bija NASA uzbūvēta X-Ī5.

Visbiežāk lidmašīnas virzībai uz priekšu izmanto reaktīvos dzinējus, taču reaktīvajai enerģijai ir galējā robeža, un to atrada SR-71. Maha skaitlis 3.

Toties X-15 ir apgādāta ar raķešu dzinējspēku. Tai ir vai- rākas kustīgas daļas. Tā nevis izšauj aiz sevis sakarsētu, saspiestu gaisu, bet sakarsē cieto ūdeņraža degvielu. Tas mazina šā lidaparāta līdzību reaktīvajai lidmašīnai un vairāk to pietuvina raķetei. Daži apskatnieki ir raksturojuši X-15 kā raķeti, pie kuras piesprādzēts lidotājs.

Pavisam ir uzbūvētas tikai piecas X-I5 lidmašīnas, un divas no tām, kā bija zināms Skofīldam, bija plānots demonstrēt aviācijas skatē Aerostadia Italia, kurai bija jasakas pēc dažām dienām.

Skofilds izlēca no "Kraukļa" un šķērsoja asfaltēto laukumu kopā ar Bruņinieku un Rufusu.

Viņš cieši lūkojas uz divām X-15 pie li-52 spārniem.

Tas nebija lielas lidmašīnas. Un tās nebija ari nekādas glītas. Tikai funkcionālas - radītas, lai šķērsotu debesis astronomiskā ātrumā.

Uz to ķīļa steidzīgiem, slīpiem burtiem bija rakstīts NASA. Uz abu melno lidmašīnu sāniem varēja lasīt vārdus ASV GAISA KARASPĒKI.

Skofīldu sagaidīja divi pulkveži, amerikānis un itālietis.

-     Kapteini Skofild, - viņu uzrunāja amerikāņu pulkvedis, - X-15 ir gatavas, ar pilnām degvielas tvertnēm un sagatavotas lidojumam. Taču mums ir problēma. Viens no musu lidotājiem vakar mācību laika ielauza ribas. Šādā stāvoklī viņš nevarēs vadīt šo mašīnu.

-     Rs cerēju, ka varēšu izmantot pats savu lidotāju, - sacīja Skofīlds. Viņš pagriezās pret Rufusu. - Man šķiet, tu tiksi galā?

Rufusa bārdas rugājiem apaugušaja sejā parādījās plats smaids.

***

Gaisa karaspēku pulkvedis pavadīja viņus līdz lidmašīnām.

- Vies esam saņēmuši vairākus pavadoņa radara skenē- jumus no Nacionālas izlūkošanas pārvaldes. Var rasties kāda problēma.

Viņš pacēla augšup portatīvu ekrānu starpliktuves lielumā.

Uz tā bija redzami divi infrasarkanie fotouzņēmumi - Vidusjūras dienvidaustrumu daļa, Suecas kanāls un Sarkana jura.

SAUDA ARABIJA

JEMENĀ

Pirmajā attēla Skofīlds ieraudzīja lielu sarkanu punktiņu mākoni, kas šķila karājamies virs Suecas kanāla joslas.

Otrā pavadoņa fotogrāfijā attēls bija noskaidrojies. Mākoni bija apmēram simt piecdesmit punktiņu.

-    Kas tie, velns, par punktiem? - Rufuss lēni vaicāja.

Pulkvedim nebija viņam jāatbild, jo Skofilds atbildi jau zināja.

-    Tās ir lidmašīnas, - viņš atteica. - Reaktīvie iznīcinātāji vismaz no piecām Āfrikas valstīm. Franči redzēja, ka tās tur ir izkaisītas, taču nezināja iemeslu. Tagad es to zinu. Tas ir no piecām dažādām Āfrikas valstīm, kuras vēlas pasaules kārtības maiņu. Valstīm, kuras nevēlas, lai mēs apstādinātu pēdējo raķeti, kas tiklu izšauta uz Meku. Tā ir Kiliana pēdējā garantija. Gaisa armāda, kas aizsargā izšķirīgo raķeti.

NODAĻA

Bumbvedējs B-52 ar abām X-Ī5, kas karājās pie lā izplestajiem spārniem, dārdināja pa skrejceļu.

Tas pacēlās debesis, pakāpeniski sasniedzot atvienošanas augstumu.

Skofilds sēdēja aiz Rufusa divvietīgajā pilotu kabīnē X-25, kas atradās pie bumbvedēja laba spārna. Rufusam kabīnē bija par šauru, taču viņš tika galā. Bruņinieks atradās otrā lidmašīnā kopā ar NASA lidotāju.

CincLock-VII atbruņošanas komplekts bija ar siksnu piesprādzēts pie Skofīlda vestes līdzās citiem kabatās ievietotiem ieročiem. Bija ieplānots riskants mēģinājums - tā kā neviens cits pasaulē nevarēja atbruņot "Hameleona" raķeti, kas notēmēta uz Meku, viņam jānokļūst Kraskas-8 klonā Jemenā viena paša Rufusa pavadībā.

Bija paredzams, ka viņus sagaidīs pretestība - iespējams, kāda afrikāņu desantnieku vienība -, tāpēc Skofīlds bija pieprasījis, lai no Adenas tiktu nosūtīta juras kājnieku vienība viņus tur sagaidīt. Taču bija jautājums, vai tā ieradīsies laikus.

No Londonas viņu izsauca Skots Moslijs.

-     Kapteini, domāju, ka esmu atradis to, ko jūs meklējat, viņš paziņoja. - Atlantic Shipping Company jemena pieder divi tūkstoši akru tuksneša aptuveni tris simti divdesmit kilometru uz dienvidrietumiem no Adenas, tieši Sarkanās juras grivā. Šaja zemes gabalā ir veca padomju zemūdeņu remonta ceha paliekas. Mūsu pavadoņu fotouzņēmumi izdarīti astoņdesmitajos gados, taču izska- tas, ka tur ir liela noliktava, ko apjož vairākas puligēkas…

-     Tieši tas, kas vajadzīgs, - Skofīlds sacīja. - Atsūtiet man koordinātas…

Moslijs to izdarīja.

Skofīlds iedrukāja tās sava datorā.

Lidojuma attālums līdz Jemenas dienvidiem: 5602 KILOMETRI.

X J5 lidojuma laiks, lidojot ar ātrumu 7000 km/h: 48 MINŪTES.

Laiks līdz Mekas starpkontinentālās ballistiskās raķetes palaišanai: VIENA STUNDA.

Laika tikpat kā nebūs.

-     Vai esi gatavs, Rufus? - viņš jautāja.

-    Jā, bērniņ, - Rufuss atbildēja.

Kad li -52 sasniedza atvienošanas augstumu, ta pilots ierunājās radioaustiņās:

-    X-J5, mēs tikko saņēmām ziņu no lidmašīnu bāzeskuģa Nimitz Vidusjūra. Tas ir vienīgais lidmašīnu kuģis, kas atrodas jusu trieciena maršruta rādiusā. Tas nosutis visas savas lidmašīnas jūsu eskortēšanai: vairākas F-14 un l/A-18, pat pieci Prozvler esot brīvprātīgi pieteikušies mesties visiem virsu ar uguni, jūs aizsargājot. Jūs noteikti esat svarīgs cilvēks, kapteini Skofild. Sagatavojieties lidojuma sistēmu pārbaudei. Atvienošana pec minūtes…

Pec tam Skofīlda un Rufusa radioaustiņās ieskanejās bruņinieka balss. Tā bija zema, vienmērīga.

-    Sveiks, Ruf! Ijību veiksmi, vecīt! Atceries, ka tu esi vislabākais! Vislabākais! Koncentrējies! Tici saviem instinktiem!

-     Tiks darīts, bos, - Rufuss atbildēja. - Paldies!

-     Un, Skofild, - Bruņinieks sacīja.

-     Klausos!

Atved manu draugu atpakaļ dzīvu!

-    Es pacentīšos, - Skofīlds klusu teica.

Atkal ierunājās B-52 pilots.

-   Lidojumā sistēmu pārbaude pabeigta. Mēs tūdaļ sāksim. Kungi, sagatavojieties atvienošanai! Pec mana signālā - piecas, četras…

Skofilds paraudzījās uz priekšu un dziļi, dziļi ievilka elpu.

-     Trīs…

Rufuss stingri satvēra kontrolstūri.

-    Divas…

Viņā puse savā lidmašīnā sēdošais Bruņinieks paveras uz otru spārnu, uz Skofīldu un Rufusu.

-     Viena… Aiziet!

KLANC-KLANC!

Abas X-J5 atdalījās no bumbvedēja B-52 spārniem, īsu mirkli piķēdamas, pirms…

-     Iedarbinām raķetes dzinējus… jā! - Rufuss iesaucās.

Viņš nospieda slēdžus.

X 15 astes konuss uzliesmoja, izsviezdams gaisā tā izde- dzinātaja liesmu veselus trīsdesmit metrus aiz sevis.

Skofilds lika atmests atpakaļ sēdeklī ar tādu spēku, kādu viņš nebija pat iztēlojies.

Viņa X-15 izšāvās debesis, paršķeldama gaisu ar skaņas triecienviļņiem, burtiski plēsdama debess jumu, ievilkdama tajā savu lidojuma rokrakstu - vienu vienīgu nepārtrauktu rēkoņu, ko varēja dzirdēt tālu pari Vidusjūrai.

Un ta abas X-75 drāzās dienvidaustrumu virzienā, uz Sliecas kanālu un Sarkano juru, un kādu mazu, panīkušu bāzi Jemenā, no kuras drīz vien tiks izšauta "Hameleona" raķete, kas sadragās pastavošo pasaules kārtību.

Tām pretī stāvēja cilvēces vēsturē lielākā gaisa armāda.

Kad lidojumā bija pavadītas tikai divdesmit minūtes, Rufuss to ieraudzīja.

-    Ak, mans Kungs… - viņš izdvesa.

NODAĻA

Afrikāņu iznicinātāju cskadrons. Oranžajās vakara debesis tas lidinājās kā kukaiņu spiets.

Tas bija satriecošs skats - īsta kustīgu kniepadatas lieluma punktiņu siena, kas izpletusies pari Ēģiptes krasta līnijai, apsargājot gaisa telpu virs Suecas kanāla.

Simt piecdesmit kara lidmašīnu.

Gaisa armādu veidoja visu veidu kaujas lidaparāti.

Vecas lidmašīnas, jaunas lidmašīnas, sarkanas lidmašīnas, zilas lidmašīnas - visas, kas varēja pārvadāt raķeti, daudzkrāsaina savulaik izcilu kara lidmašīnu kolekcija. Tās bija nopirktas no Pirmās pasaules valstīm pēc tam, kad to lietošanas termiņš Pirmajā pasaulē bija beidzies.

Suhoj Su-17 - būvēts 1966. gadā, krievi jau sen to bija izbrāķējuši.

MiG-25 Foxbat - astoņdesmitajos gados to bija izspieduši modernāki varianti, taču tas vēl joprojām varēja mēroties spēkiem ar visiem citiem, protams, ne jau ar labākajām amerikāņu lidmašīnām. /

Franču Mirage V/50 - viena no Francijas populārākajam militārā eksporta precēm, ko viņi tirgoja visiem: Lībijai, Zai- rai, Irākai.

Šeit bija pat vairākas Āfrikas valstīs iecienītas sparīgās čehu lidmašīnas L-59 Albatross.

Šis pieredzes bagātās kara lidmašīnas zaudēja pozīcijas tādu mūsdienīgāko gaisakuģu priekšā ka F-22 Raptor un F-15E. Taču tad, kad tās tika aprīkotas ar pirmšķirīgajām lid- mašina-lidmašīna tipa raķetēm - SideVVinder, Phoenix, krievu R-60'F un R-27, raķetem, kas bija viegli iegūstamas Rumānijas un Ukrainas ieroču tirgos, - šis vecākais lidmašīnu karapulks varēja mēroties spēkiem ar labākajiem no tiem. Iznicinātāji ir dārgi un nav viegli dabūjami, taču labas kvalitātes raķetes var nopirkt dučiem.

Un, ja šiem puišiem nav nekādu citu priekšrocību, domāja Skofilds, skaitliskais pārākums ir nenoliedzams.

Šāda mēroga spēkus nevarēja nemitīgi aizturēt pat pasaulē vislabāk apbruņotais Ґ-22. Galu galā absolūts skaitliskais parsvars nomāks pat vislabāko tehnoloģiju.

-    Ko tu domā, Rufus?

-    Šis mazulis nav būvēts, lai cīnītos, kaptein, - Rufuss atbildēja. - Tas ir būvēts, lai sasniegtu ātrumu. To ari mēs darīsim - lidosim zemu un ātri un paveiksim to, ko neviens lidotājs līdz šim nav izdarījis. Mēs apdzīsim visas raķetes, kuras šie bandubērni raidīs mums virsū.

-     Raķetes dzīsies mums pakaļ, - atteica Skofīlds. - Jauki!

Rufuss sacīja:

-    Starp citu, kapteini, mums no priekšgala rēgojas ne vairāk, ne mazak kā viens pats nieka stobriņš. Domāju, ka tas tur novietots smukuma pēc.

Tieši lajā brīdi viņu radioaustiņās ieskanējās kāda jauna balss:

-    Amerikāņu X-15, šeit kapteinis Harolds Māršals no lidmašīnu bazeskuģa Nimitz. Mes redzam jūs savos periskopos. "jautrais Kodžers" ir ceļa. Viņi pārtvers jūs tad, kad sasniegsiet ienaidnieka spēkus. Pieci Provvler ir nosūtīti uz priekšu ar simt sešdesmit kilometru atstarpēm, lai jums nodrošinātu elektronisko traucēšanu. Būs karsti, kungi, taču jācer, ka mēs varēsim izsist pietiekami lielu caurumu, lai jūs, zēni, tam izšautos cauri. - Iestājās pauze. - Ak jā, kapteini Skofīld, es esmu lietas kursā par stāvokli. Lību veiksmi! Mēs visi turam par jums īkšķus.

-    Paldies, kaptein, - klusi sacīja Skofīlds. - Nu, Rufus! Sa- šūposim laivu!

Ātrums.

Nekas cits, tikai ātrums. Septiņi tūkstoši kilometru stunda ir aptuveni divi tūkstoši metru sekundē. Septiņas reizes pārsniegt virsskaņas ātrumu nozīmē lidot ārkārtīgi, ārkārtīgi ātri.

Abas X-15 šķēla debesis ienaidnieka lidmašīnu spieta virzienā.

Kad līdz afrikāņu lidmašīnām bija palikuši trīsdesmit kilometri, no armādas tika palaista raķešu falanga - pretī tiecās četrdesmit astēm līdzīgas dūmu šautras.

Taču pirmā raķete tik tikko bija devusies ceļā, kad to izšāvusī lidmašīna - krievu MiG-25 Foxbat - sasprāga oranžu liesmu eksplozijā.

Sešas citas afrikāņu lidmašīnas uzsprāga, kad tām trāpīja AIM-120 AMRAAM lidmašīna-lidmašīna tipa raķetes, bet divdesmit afrikāņu armādas raķetes, nenodarot nekādu ļaunumu, eksplodēja gaisā, ar atlūzām trāpīdamas ķircinot izvērstajām neīstajām raķetēm, kas bija izšautas no…

…No atlidojušajiem amerikāņu iznīcinātājiem I 14, uz kuru astēm bija uzkrāsoti draudīgi galvaskausi ar sakrustotiem kauliem.

Slavenais "Jautrais Rodžers" no lidmašīnu bazeskuģa Nimitz. Apmēram ducis F-14 Tomcat ar žiglajiem F/A-18 l lorih't flangos.

Un uzreiz bija sākusies mūsdienu karošanas vēsturē nedzirdēta gigantiska gaisa kauja.

Drāžoties cauri afrikāņu armādas rindām, abas X-I5 sasvērās un pasviedas sāņus, izvairīdamās no sprādzieniem gaisa, piķējošajiem iznīcinātājiem, trasējošo ložu viļņiem un ārkārtīgi ātrajām raķešu dūmu šautrām.

Mijkrēšļa debesīm cauri rūca, piķēja, atklāja uguni, eksplodēja, joņoja un traucās visu veidu iznicinātāji - MiG, Mirage, Tomcat un Hornet.

Vienu bridi Skofīlda X-15 metās lejup ar vēderu uz augšu, lai izvairītos no kāda afrikāņu iznīcinātāja, un nonāca uz tiešas sadursmes kursa ar citu afrikaņu biedēkli - Mirage. Taču tieši tad, kad abām lidmašīnām bija jāsaskrienas vienai ar otru, afrikāņu lidaparāts uzspraga - no apakšas tam trāpīja lielisks AMRAAM šāviens -, bet Skofīlda X-15 vienkārši izšāvās cauri tā liesmojošajām atlūzām, degoša metala plāksnēm nošvikstot pret lidmašīnas sāniem un ienaidnieka iznīcinātāja pilota norautajai rokai notriepjot ar asinīm X-15 tieši Rufusam pie deguna.

Taču NASA raķešlidmašīnām afrikāņu raķetes netrāpīja.

Nonākdamas X-75 tuvumā, raķetes vienkārši uz labu laimi no ātrās lidmašīnas pasviedās sāņus, it kā abus NASA gaisakuģus aizsargātu kāds neredzams kupols.

īstenībā lādi kupoli tik tiešām bija.

Par to bija jāpateicas piecām ar AN/ALQ-99T elektroniskajiem virziena traucēšanas agregātiem aprīkotajām ASV jūras kara flotes lidmašīnām EA-6B Proivler, kas sešpadsmit kilometru atstatumā lidoja paralēli X-25.

Mazās, bet izturīgās Proivler apzinājās, ka tas nevarēs turēl līdzi superātrajam X-75, tāpēc ar gudru ziņu bija izvietojušās paralēli Skofilda lidojuma trajektorijai, taču izretojušās, un katra Proivler aizsargāja raķešlidmašīnas ar traucējošiem signāliem, pirms nodeva X-I5 nākamajai Proioler - gluži kā stafetes skrējēji nodod kociņu.

-    Amerikāņu X-15, te vadošais Provvler, - Skofilda radioaus- tiņās kāds ierunājās. - Mēs varam piesegt jūs līdz kanālam, taču neesam tik ātri, lai turētu jums līdzi. Turpmāk jūs būsiet vieni paši.

-    Jūs jau esat daudz paveikuši, - teica Skofīlds.

-    Ak kungs! Paskatieties! - iesaucas Rufuss.

Ņemot vērā Proioler nodrošināto tāla rādiusa elektronisko aizsardzību, tieši tobrid afrikāņu lidmašīnas ķērās pie jaunas stratēģijas.

Tās ka kamikadzes sāka piķēt virsū abām X-15.

Pašnāvnieciska virknē.

NODAĻA

Elektroniskie pretpasākumi var dezorganizēt raķetes vadības sistēmas, taču, lai cik noderīgi tie butu, tie nevar apturēt cilvēku, kas savu lidmašīnu tīši virza virsu kādam citam lidaparātam.

Abas X-75 apbēra pusducis kaucošu reaktīvo iznicinātāju, kas, piķēdami raidīja iznicinošus trasejošo ložu viļņus.

X-Ī5 paris izšķīrās.

Rufuss novirzīja lidmašīnu pa labi un lejup, bet otra X-75 sasvērās pa kreisi, tik tikko izvairīdamās no piķējoša bumbvedēja, taču kada kamikadz.es vientuļa trasejoša lode trāpī- ja lai no sāniem un iznāca laukā otrā pusē; lodes trajektorija veda ari cauri Bruņinieka pilota galvai.

X-75 kabīnes iekšpusi apšļakstīja asinis un smadzenes.

Lidmašīna, zaudējusi vadību, joņoja debesīs austrumu virzienā, projām no kaujas rajona.

Bruņinieks ierāpās priekšējā sēdekli, veikli atsprādzēja mirušo lidotāju un iemeta nedzīvo ķermeni aizmugurē. Pēc tam Bruņinieks pats pārņēma vadību, izmisīgi cenzdamies pacelt lidmašīnu augstāk gaisā, pirms la iegāžas Vidusjūrā.

Jūra steidza viņam aizvien tuvāk - ātrāk, ātrāk, ātrāk…

Bum!

Savukart Skofilds ar Rufusu savu lidmašīnu pagrieza lidojumam zemu virs jūras - tik zemu, ka faktiski viņi tagad traucas tikai sešu metru augstuma virs viļņiem, aiz sevis saceldami vienlaidu šļakatu šaltis; vienā laikā ar raķetēm, kas krustām šķērsām sprāga ūdenī viņiem visapkart.

- Es redzu kanālu! - Rufuss pārkliedza apkārtējo troksni

Mūsdienu inženiertehniskās domas brīnuma - Suecas ka- nāla - ieteka atradas aptuveni trīsdesmit kilometru uz priekšu. Divi milzigi dzelzsbetona pīlāri slejās sānos vārtiem, kas veda uz vareno jūras ceļu, pieeju Sarkanajai jūrai.

Un virs kanāla - vesela armāda afrikāņu lidmašīnu.

-    Rufus! Sasveries pa kreisi! - Skofilds uzkliedza, pētoši lūkodamies augšup caur kabīni.

Rufuss to izdarīja, novirzot lidmašīnu tieši tad, kad divas čehu L-59 kaukdamas paskrēja garam abos sānos un iegrima jūrā.

Un tad pēkšņi viņi bija sasnieguši kanāla robežlīniju un zaudējuši Prmvler lidmašīnu grupas elektronisko aizsardzību.

Skofilda X-'l5 traucās uz priekšu zemu virs Suecas kanāla, metot lokus ap noenkurotiem kuģiem, kas vareno kanālu ar betona sienām padarīja līdzīgu ar šķēršļiem piegāztai tranšejai, un faktiski lidojot zem gaisa armādas galvenā sakopojuma.

Viņi bija pārvarējuši blokādi.

Taču tad kanālā aiz X-15 izšāvās divas amerikāņu ražojuma Phoenix raķetes, kas kaut kā bija atradušas savu vielu uz kāda afrikāņu reaktīvā iznicinātāja spārnu balstiem.

X-15 metās lejup ūdens piepildītājā tranšejā.

Abas Phoenix raķetes tuvojās.

Divi pašnāvnieku iznicinātāji drāzās viņiem virsu - tie uzbruka X-15 no abam pusēm -, taču Rufuss apvēla raķešlid- mašinu apkārt, un abi iznīcinātāji kļūdījās par dažiem centimetriem un ietriecās kanala smilšainajos krastos, uzsprāgdami smilšu un uguns geizeros.

Abas Phoetiix raķetes pietuvojās cieši līdzās X-J5 astei, un Skofilds pārsteigts ieraudzīja tām uz sāniem trafareto cilspiedumu: XAIM-54A HUGHES M1SSILE SYSTEMS.

-     Rufus! - viņš iekliedzās.

-    Zinu! - Rufuss atsaucās.

-     Ludzu, dari kaut ko!

-    Tūlīt!

Pēkšņi Rufuss pasvieda viņus pa labi, pari kanāla krastam, griezdamies apkārt plašā, plašā lokā un dodamies atpakaļ Vidusjuras virziena.

Abas raķetes viņiem sekoja, piķēdamas vienādos pusapļos, milzīgo centrbēdzes spēku neietekmētas.

Tā ka afrikāņu armādas lielākā daļa aizsargāja Ēģiptes piekrastes līniju, aizmugurē palika tikai kādi seši iznicinātāji.

Šis lidmašīnas ievēroja, ka X-75 apmet plašu loku, atgriežoties atpakaļ to virzienā, un nodomāja, ka šī ir viņu veiksmīgā diena.

Aplam.

Riņķodama un riņķodama, X-75 izšāvās tām cauri ka lode caur koku audzi, izdrāžoties starp diviem afrikāņu MiG, atstājot katrā pusē brīvus labi ja trīs metrus…

…Taču atstājot abus iznīcinātājus divu Phoenix raķešu ceļā.

Bitin-bum!

Abi MiC iznīcinātāji uzsprāga, un X-75 turpināja savu plašo apli, līdz atgriezās kanāla tranšejā, no jauna sekojot kursam uz dienvidaustrumiem.

Tomēr plašais aplis - bez. grūtībām divsimt kilometru platuma - bija devis iespēju vienai no afrikāņu lidmašīnām izmest pēdējo barjeru - izšaut savu precīzāko raķeti, vienīgo nozagto amerikaņu AIM-120 AMRAAM, pasaulē labāko lid- mašīna-lidmašīna tipa raķeti.

AMRAAM šķēla gaisu aiz ātrās X-75, tuvodamās tai ka izsalcis vanags.

-     Es nevaru to nokratīt! - Rufuss sauca.

-    Cik ilgi ta mums būs astē? - Skofīlds vaicāja. - Vai tai nav automātiskā izslēdzēja, ja vajāšana ievelkas?

-    Nē! AMRAAM raķetēm tas ir raksturīgi! Tās dzenas pakaļ dienu un nakti! Nokausē un tad piebeidz.

-    Neviena AMRAAM raķete līdz šim nav dzinusies pakaļ šādām lidmašīnam! Tā turpināt! Pilnu jaudu! Varbūt mēs varam no tās aizbēgt…

Viņu pārtrauca balss radioaustiņās.

Tas bija Skots Moslijs, un viņa balss skanēja monotoni, drūmi.

-    Kapteini Skofiht! Man ir patiešām sliktas ziņas.

-     Ko?

Mūsu agrīna brīdinājuma pavadoņi tikko uztvēruši starpkontinentālas ballistiskās raķetes palaišanu. No Jemenas dienvidu centrālās daļas. Lidojuma raksturlielumi norāda, ka ta ir Jericho-2B starpkontinentālā ballistiskā raķete, kas lido uz ziemeļiem Mekas virzienā. Kapteini, Kilians zina, ka jūs ieradīsiet ies. Viņš ir izšāvis šo raķeti priekšlaikus.

-

NODAĻA

-    Ak nē, tas nav iespējams! - Skofilds iekliedzās, lūkodamies debesīs. - Jus noteikti jokojat. Tas nav taisnīgi. Tas, sasodīts, nav taisnīgi!

Viņš palūkojās uz ieročiem, kas bija piesprādzēti pie krūtīm, šaujamajiem, kurus viņš bija iecerējis izmantot, ieņemot raķešu bāzi Jemenā. Tagad tam visam nebija nekādas jēgas.

Viņš pacēla CincLock-Vll atbruņošanas komplektu un tikai papurinaja galvu…

Tad viņš sastinga, cieši uzlūkodams CincLock komplektu.

-    Moslija kungs! Vai jūsu rīcibā ir šis raķetes signāla tele- metrijas dali?

-    Protams.

~ Nosūtiet man! Tūlīt!

Pēc brīža Skofilda dators nopīkstēja, un uz ekrāna parādījās karte, kas bija līdzīga jau iepriekš redzētajai. Ekrāna augšdaļā no ziemeļiem Mekai tuvojās ikona bultiņas formā, kas apzīmēja raķeti.

Skofīlds datora piespieda savu retranslatora signālu, un uz ekrana parādījās otra ikona, kas uzņēma kursu uz dienvidiem.

Skofilds uz ekrāna redzēja lidojuma informāciju: identifikācijas signālu, ātrumu, augstumu.

Viņam tikpat kā nebija jāveic aprēķini.

Visu pateica attēls.

Divi lidaparāti virzījās uz Meku: viņa X-25 un "\ lame- leona" raķete, kuru pavadoņa automātiskā atpazīšanas

sistēma apzīmēja kā starpkontinentālo ballistisko raķeti ]ericho-2B.

Abi lidaparāti lidoja taktiski vienādā ātrumā un atradās aptuveni vienādā attāluma no Mekas.

-     Rufus! - Skofīlds bija kategorisks.

-    Kas ir?

-     Mēs vairs nelidosim uz Jemenu.

-            Man jau tā šķita, - Rufuss atteica ar jaušamu vilšanos. - Ko darīsim tagad?

Taču Skofilds, ātri rēķinādams, spaidīja datora taustiņus. Būtu kas neiedomājams, ja tas nostrādātu.

Viņi ar Rufusu vel aizvien bija aptuveni tūkstoš kilometru attālumā no Mekas.

Laiks lidz mērķim: 8:30.

Viņš aprēķināja raķetes atrašanās vietu.

Tā bija nedaudz tālāk. Tās atskaites laiks liecināja:

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 9:01… 9:00… 8:59…

Tas ir labi, Skofilds prātoja. Mums būs nepieciešamas trīsdesmit papildu sekundes, lai aizšautu Mekai garam un apgrieztus…

Skofilda acis iegailējas, domājot par šo ieceri. Viņš paraudzījās uz CincLock, kas bija piesprādzēts pie krūtīm, un aptvēra to ar rokām.

-    Astoņpadsmit metru, - viņš skaļi nočukstēja.

Tad viņš pajautāja:

-     Klau, Rufus! Vai tu kādreiz esi dzinies pakaļ raķetei?

NODAĻA

LAIKS LIDZ MERKIM: 6:00… 5:59… 5:58… t

Skofilda X-15 traucās pa satumstošajām debesim lodes ātruma, un AMRAAM raķete vēl aizvien sekoja pa pēdām.

-    Vai jūs gribat, lai es tai lidoju cieši līdzās?

-    Es gribu, lai tu izdari tieši to. Mēs tomēr varam atbruņot šo starpkontinentālo ballistisko raķeti, mums gluži vienkārši jāatrodas astoņpadsmit metru attālumā no tās, - Skofilds atbildēja.

-    Jā, taču to izdarīt lidojumā? Neviens nevar noturēt lidmašīnu līdzās raķetei maha skaitļa 6 ātruma.

-    Domāju, ka tu vari, - Skofīlds sacīja.

No vietas, kurā viņš sēdēja, Skofilds nevarēja saskatīt plato smaidu Rufusa bārdainajā sejā.

-    Kas man, jūsuprāt, būtu jādara? - lielais lidotājs apjautājas.

Skofīlds teica:

-     Starpkontinentālās ballistiskas raķetes lido augstu un tad vertikāli nokrīt uz mērķiem. Ši "I lameleona" raķete pašlaik atrodas astoņu tūkstošu divi simti divdesmit deviņu metru augstuma. Tā paliks šajā augstumā, kamēr praktiski sasniegs Meku, un tad tā saks savu kritienu. Ar maha 6 ātrumu tai vajadzēs aptuveni piecas sekundes, lai veiktu vertikālo lidojumu. Taču man nepieciešamas vismaz divdesmit piecas sekundes, lai to atbruņotu. Tas nozīmē, ka mums jānokļūst tai līdzās, kamēr tā lido astoņu tūkstošu divi simti divdesmit deviņu metru augstumā. Kad tā aizies vertikāli, visam beigas. Mēs būsim palikuši muļķos. Vai tu domā, ka vari apgriezties tā, lai mēs virzītos līdzās?

-    Vai zināt, kapteini, - klusi sacīja Rufuss, - jūs lielā mērā līdzināties Aloizam. Kad jus ar mani runājat, liekat man justies tā, it kā es varētu izdarīt jebko. Uzskatiet, ka tas ir darīts.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 2:01… 2:00… 1:59…

AMRAAM raķetes vajata X-75 šāvās caur debesīm un traucas uz priekšu pāri Sarkanajai jūrai, vienlaikus celdamās augšup - celdamās līdz astoņu tukstošu divi simti divdesmit deviņu metru augstumam.

-     Mēs tikko paskrējām garām Mekai! - iesaucās Rufuss. - Es tagad sākšu apgriezienu. Turiet acis vaļā, mums kuru katru mirkli jāierauga "Hameleons"…

Rufuss atro raķešlidmašīnu sasvēra uz sāniem, apgriezdams to plašā simt astoņdesmit grādu loka, kam, cerams, jābeidzas ar to, ka X-75 nonāk līdzas kodolraķetei, pievienojoties tai trajektorijā, kas ved uz Meku.

X-15 sasvērās uz sāniem un, traukdamās debesis, milzu loka pagriežas pa kreisi.

Pēkšņā kursa maiņa ļava AMRAAM raķetei piekļūt viņiem aizvien tuvāk. Raķete tagad atradās vairs tikai simt metru aiz X-75 un joprojām tuvojās.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 1:20… 1:19… 1:18…

-     Luk, šeit lā ir! - Rufuss kliedza. - Tieši priekšā!

Skofilds sasprindzināja muskuļus pret centrbēdzes speķu,

lai pār Rufusa plecu palūkotos puskrēslā grimstošajās Arā- bijas debesīs.

Un viņš to ieraudzīja.

Jau no starpkontinentālās ballistiskās raķetes skata vien viņam aizrāvās elpa.

Tas bija neticami.

Pēc ]ericho-2B klonetā starpkontinentālā ballistiska raķete izskatījās pec kosmiskā kuģa no zinātniskās fantastikas filmas - tas bija kaut kas pārāk liels, pārāk gluds un pārvietojās daudzreiz par atru, lai pastāvētu uz Zemes.

Divdesmit vienu metru garais cilindrs lidoja debesīs kā šķēps, no tā pamatnes astes galā kā magnēzija mirgojums liesmoja balta, karsta uguns, atstādama aiz sevis neiespējami garu dūmu sliedi. Ši sliede gluži kā čūska, drausmīga lieluma pitons, stiepās pāri tālajam apvārsnim, drāzdamās pretī raķetes pirmsākumam - Jemenai.

Un tā izdeva tadu skaņu!

Vienu vienīgu nebeidzamu BŪŪUŪŪŪUUŪŪŪŪUM!

Ja Skofilda X-15 debesis grieza kā ar šķērēm, ši mazulīte tās sadriskāja strēmelēs.

Sāniski lidojošā X-I5 rūkdama griezās pa milzīgu pusapli, ātri virzīdamas pretī starpkontinentālajai ballistiskajai raķetei, kamēr tai pašai sekoja vajātāja AMRAAM.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 1:00… 0:59… 0:58…

Viena minūte.

Bet tad lidmašīna X 75 un "Hameleons" raķete nonāca līdzās viena otrai, gluži kā saplacināta burta Y zari, kas saplūst kopa, lai savienotos ar kājiņu.

Taču tās vel nebija nonākušas gluži vienā augstumā.

X-75 atradās iepakaļ un pa kreisi no starpkontinentālas ballistiskās raķetes - paralēli horizontālajam dumu stabam, kas plūda no tās pamatnes.

LAIKS LĪDZ MĪiRKIM: 0:50… 0:49… 0:48…

Taču raķešlidmašina vir/.ijās ātrāk nekā raķete, tādejādi pamazām to iedzenot.

Viscaur valdīja troksnis. Virsskaņas ātruma auri.

BŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪUM!

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:40… 0:39… 0:38…

-    Piebrauc tuvāk, Rufus! - iesaucās Skofīlds.

Rufuss tā ari darīja, un X-25 priekšgals nonāca līdzās dunošās starpkontinentālās ballistiskās raķetes astei.

CincLock komplekts nereaģēja. Viņi vel aizvien nebija pietiekami tuvu pie raķetes centrālā procesora.

X-75 piezagās tai klāt, sasniedzot raķetes garumu.

-    Tuvāk!

LAIKS LIDZ MĒRĶIM: 0:33… 0:32… 0:31…

Cauri kabīnes iluminatoram lejā vakara tumsa Skofīlds redzēja pilsētas ugunis.

Svētā pilsēta Meka.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:28… 0:27… 0:26… /

X-15 nonāca vienā līmenī ar raķetes viduspunktu, un Skofīlda atbruņošanas komplekts iepīkstējās:

PIRMAIS POSMS (TUVUMS): IZPILDĪTS.

SĀKT OTRO POSMU.

-     Es tevi dabūšu rokā, - Skofīlds teica starpkontinentālajai ballistiskajai raķetei.

Atbruņošanas ierīce secīgi ķērās pie refleksu reakcijas parauga nolasīšanas, un Skofīlds sāka spaidīt skarienekrānu.

Abi raķešu dzinēju virzītie lidaparāti, astronomiskā ātrumā drāzdamies līdzās, ar skaņas dārdiem plēsa gaisu.

Un tad AMRAAM, kas atradās aiz X-J5, izdarīja kustību.

Rufuss to pamanīja.

-     Ātrāk, kapteini!

-     Man tikai… vispirms… jāpabeidz… - Skofīlds novaib- stijas, koncentrēdamies uz refleksu reakcijas pārbaudi.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:19… 0:18… 0:17…

AMRAAM virzījās uz priekšu, tuvodamās X-15 astes liesmai.

-    Tā tuvojas iznicinošā rādiusā! - Rufuss iekliedzās.

AMRAAM raķetes iznīcinošais rādiuss bija divdesmit

metru. Tai īstenībā nebija jānonāk tieša saskare, pietika, ja tā sprāgst objekta tuvumā.

-    Jums varbūt atlikušas piecas sekundes!

-    Mums nav piecu sekunžu! - Skofilds izsaucas, nenovērsdams acis no ekrāna, par kuru ātri kustējās viņa pirksti.

LAIKS LIDZ MĒRĶIM: 0:16… 0:15… 0:14…

-     Es nevaru izvairīties! - Rufuss izmisīgi kliedza. - Būšu spiests izbraukt no atbruņošanai nepieciešamā attāluma! Jēzus Kristus! Tik tālu nonākuši, mēs tagad nedrīkstam zaudēt! Divas sekundes!

Skofīlds turpināja spaidīt skārienekrānu.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:13… 0:12…

-     Viena sekunde!

Bet AMRAAM iegāja iznīcinošajā rādiusā - divdesmit metrus no X-15 astes izpūtējcaurules.

-     Nē! - Rufuss kliedza. - Par vēlu!

Nav vis, ja es varu ko līdzēt, - pēkšņi radioaustiņās teica kada balss.

Tad virsskaņas troksnī kaut kas melns un ātrs aizšāvās sāņus pa X-15 pēdām, iekļaujoties starp AMRAAM un Skofīlda X-15 tā, ka AMRAAM raķete ietriecās tajā, nevis Skofīlda lidmašīnā.

Debesis satricināja sprādziens. Rufuss apgriezās apkārt sēdeklī un ieraudzīja, ka otras X-75 raķešlidmašinas priekšējā daļa aizkūleņo pa gaisu pēc tam, kad tas aizmugure bija izgarojusi AMRAAM eksplozijā.

Bruņinieka X-15.

Viņš noteikti bija pārdzīvojis sava pilota nāvi un tad panācis viņus, kamēr viņi veica divus laikietilpīgos riņķošanas manevrus. Un tagad viņš bija ielidojis AMRAAM raķetes ceļā, pirms tā paspēja viņus iznīcināt!

Bruņinieka X-I5 sadragātā priekšdaļa krita lejup, bet pēkšņi tika izmesta tās pilota kabīne, un no krītošā atlūžņa izšāvās lidotāja sēdeklis, virs kura pec brīža uzplauka izpletnis.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:11… 0:10…

Skofilds gandrīz neievēroja šo sprādzienu. Viņš bija nodarbināts ar refleksu paraugu uz. skārienekrana: balts, sarkans, balts, balts, sarkans…

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:09…

-     Vai, sasodīts! Tā krīt vertikāli! - Rufuss sauca.

"Hameleona" raķete negaidīti mainīja kursu, nosveroties

lejup, priekšgalu vērsdama Mātes Zemes virzienā.

Rufusam veikli rīkojoties ar kontrolrokturi, X-15 atdarināja raķetes kustību un lidoja vertikāli kopa ar starpkontinentālo ballistisko raķeti, un piepeši abas - lidmašīna un raķete - ar virsskaņas ātrumu līdzās viena otrai traucās tieši lejup!

- Aāaāāāāāāāā! - kliedza Rufuss.

Skofilda skatiens palika piesaistīts skārienekrānam, viņš bija koncentrējies, pirksti kustējās ātri.

LAIKS LĪDZ MĪĪRKIM: 0:08…

X-J5 un starpkontinentālā ballistiskā raķete joņoja pretī zemei ka divas vertikālas lodes.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:07…

Rufusa acīm pretī steidzās Mekas ugunis.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:06…

Skofilda pirksti dejoja.

Un CincLock atbruņošanas komplekts nopīkstēja.

OTRAIS POSMS (REAKCIJAS PARAUGS): IZPILDĪTS.

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA): AKTIVĒTS.

LŪDZU IEVIETOT UNIVERSĀLO ATBRUŅOŠANAS KODU.

LAIKS LĪDZ MĒRĶIM: 0:05…

Skofilds ievietoja universālo atbruņošanas kodu, un ekrāns nopīkstēja atkal:

TREŠAIS POSMS (KODA IEEJA): IZPILDĪTS.

SASKAŅOTAIS ATBRUŅOŠANAS KODS IEVIETOTS.

Un šajā mirkli parādījās izšķirīgā rindiņa:

RAĶEŠU PALAIŠANA ATCELTA.

Turpmākais notika gluži kā miglā.

Augstu virs Mekas minaretiem iespaidīgā sprādziena pašiznīcinājās virsskaņas ātruma raķete "Hameleons". Ta izskatījās pēc milzīgas plaukšķenes - uz visām pusēm nolija iespaidīgs dzirksteļu lietus.

Raķete pārvietojās apbrīnojami ātri, tomēr vēja brāzmās gluži vienkārši aizrāva sev līdzi tās saspragušos gabalus. Klonētās jcricho-ZB pārogļojušās paliekas vēlāk tiks atrastas simt sešdesmit kilometru rādiusā.

Savukārt Skofīlda X-15 piemeklēja gluži citāds liktenis.

"Hameleona" sprādziena triecienvilnis aizmeta to, vijo- ties spirālē, projām no eksplozijas, pavisam bez vadības joņojot pretī zemei.

Rufuss varonīgi cīnījās ar lidmašīnas stūri, un viņam izdevās panākt, ka X-15 izvairījās no nogāšanās kādā apdzīvotā Mekas daļā.

Taču tas bija viss, ko viņš spēja. Un pēc mirkļa kā meteors, kas nācis no kosmiskas telpas, X-15 nogāzās tuksnesi, vertikālā kritiena sašķistot druskās smilšainajā ainavā, nodrebinot zemi ka zemestrīcē un izdodot milzīgu, dobju blīkšķi, ko varēja dzirdēt vairāk nekā astoņdesmit kilometru attālumā.

Uz mirkli tā ugunīgā eksplozija apgaismoja tuksneša tumšās debesis tā, it ka butu dienas vidus.

NODAĻA

X-15 ietriecas tuksneša dzīlēs ar maha 3 ātrumu.

Tā specigi atdūrās pret zemi, un viena uzzibsnījumā, žilbinoša acumirkli, raķeŠlidmašīna pārvērtās par ugunīgu bumbu.

Šādā avārija izdzīvot nevarēja neviens.

Tomēr mirkli pirms sadursmes bija redzams, kā no krītošās lidmašīnas pilotu kabīnes, izšaujoties pa diagonāli debesis, katapultejas divi sēdekļi - ar Skofīldu un Rufusu tajos.

Katapultēšanas sēdekļi izpletņos aizslīdēja līdz zemei un piezemējās pāris kilometru attālumā no liesmojošā krātera, kas apzīmēja X-75 pēdējo atdusas vielu.

Abi sēdekļi atsitās pret putekļaino zemi un zvalstīdamies nogāzās uz sāniem.

lajos nebija manāma kustība.

Šeins Skofīlds un Rufuss, katapultējoties virsskaņas ātruma apstākļos, bija kolosālo centrbēdzes spēku apdullināti un sēdēja bezsamaņa, atgāzušies pret atzveltnēm.

Pēc kāda laika Skofilds pamodās no balsu skaņas.

Viņa redze bija neskaidra, asinis lēni spiedās āra pa porām un tecēja lejup pa seju, un briesmīgās sāpēs pulsēja galva. Ap acīm veidojās zilumi - dabisks katapultēšanas blakus- efekts.

Viņš redzēja ēnas, kas apstāja viņa sēdekli. Vairāki viri mēģināja atsprādzēt drošības jostas.

Viņš atkal saklausīja viņu balsis.

- Trakie maitas, katapultēties tādā ātrumā!

-     Veicīgāk, pasteidzieties, pirms nav ieradušies tie nolādētie juras kājnieki!

Atrazdamies uz samaņas zaudēšanas robežas, Skofilds pamanīja, ka viņi runā angliski.

Ar amerikāņu akcentu.

Viņš atvieglots nopūtās. Viss bija beidzies.

'lād ar svilpjošu naža cirtienu viņa drošības josta bija vaļā, un Skofīlds izkrita no sēdekļa smiltīs.

Viņa redzeslaukā paradījās kāds vīrs. Rietumnieks armijas tērpa. Caur apziņas dumaku Skofīlds pazina viņa formastērpu - pielāgots ASV īpašo uzdevumu vienības Delta nodaļas kaujas ietērps.

-     Kapteini Skofild… - šis vīrs klusi sacīja, viņa balsij izplūstot Skofilda lēnajā domu gaitā. - Kapteini Skofīld, viss kārtībā. Tagad jūs esat drošībā. Mēs esam no Delta. Mēs esam jūsu pusē. Dažus kilometrus tālāk mēs jau esam savākuši jūsu draugu - kapteini Naitu.

-     Kas… - Skofilds stostīdamies jautāja. - Kas jūs esat?

Virs no vienības Delta pasmaidīja, taču tas nebija draudzīgs smaids.

-      Mani sauc Veids Brandeiss. No vienibas Delta. Mes esam ieradušies no Adenas. Neuztraucieties, kapteini Skofild. Jūs pie mums esat pilnīgā drošībā.

SEPTĪTAIS UZBRUKUMS

francija 27. oktobris, 7:00 (francija)

1:00 PĒC AUSTRUMU JOSLAS IAIKA (ŅUJORKA, ASV)

Sargies no pacietīga cilvēka dusmām.

Džons Draidens

|NODAĻA

Skofilds sapņoja.

Sapņoja, kā viņu izceļ no sadragātā lidmašīnas sēdekļa… un ar lokanu auklu sasien viņa rokas… pēc tam ieceļ privāta reaktīvajā lidmašīnā Lear… un tā uzlido gaisa…

Neskaidras balsis.

Tad ierunājās Brandeiss.

- Īss pirmo reizi to dzirdēju Afganistānā no dažiem puišiem, kas teica, ka viņš uzradies medību vieta un iemucis alā. Teica, ka tam esot kāds sakars ar cilvēku medībām.

Tad man pirms dažam stundām piezvanīja pazīstams puisis no Izlūkošanas un drošības dienesta - viņš ir viens no tiem fona cilvēkiem, no vecas C1P skolas, zina visu par visiem, tāpēc ir neaizskarams. Viņš ir arī bijušais izlūkošanas informācijas saplūšanas grupas dalībnieks. Labs virs. Lai gan no skata pretīgs. Izskatās pēc velnišķīgas žurkas. Vārdā Nū- nens, Kals Nūnens, taču visi, kurus es pazīstu, viņu sauc vienkārši par Žurku.

Žurka zina visu, ka vienmēr, piemēram, ka es strādāju netālu no Adenas. Viņš apstiprina, ka par Skofīlda galvu ir noteikta atlīdzība - astoņpadsmit miljoni zaļo. Viņš ari teica, ka šis Skofīlds esot ceļā uz Jemenu. Ja mani tas interesējot, viņš teica, viņš varot noorganizēt atļauju man un dažiem uzticamiem vīriem.

Viņš ari teica, pag, ka kopa ar Skofīldu ir tas Bruņinieks - Aloizs Naits -, un ka par Naita galvu arī ir izsludināta atlīdzība: divi miljoni dolāru. Pie velna, Naitu es viņiem nogādāšu par brīvu. Taču, ja kads man par to grib iedot divus miljonus zaļo, tas būs vēl labāk.

Lidmašīna turpināja ceļu. Skofilds gulēja.

Viņš uz bridi pamodās, juzdamies neērti. Viņam joprojām bija mugurā veste, taču visi ieroči bija atņemti. Viņi nebija paņēmuši vienīgi cieši piestiprināto padomju ķīmisko paciņu. Nekāds lielais ierocis.

Viņš pagrozījās un ieraudzīja Bruņinieku un Rufusu, ari ar auklām sasietām rokām, pāris krēslu rindu talak, bruņotu Delta viru apsardzībā. Rufuss bija aizmidzis, bet Bruņinieks bija modrs. Šķila, viņš bija pamanījis, ka Skofīlds paceļ galvu, taču Skofīlds nevarēja noturēt acis vaļā.

Viņš atkrita atpakaļ un atkal iemiga.

Vēl kads nomoda brīdis.

Debesis ara aiz iluminatora viņam blakus bija pārvērtušās no melnam uz zilgani bālam.

Rītausma.

Un tad atkal ieskanējās balsis.

-    Tātad kurp mēs viņus vedam?

-    Uz. kādu pili, - atteica Brandeiss. - Uz kādu pili Francijā.

VALIJA CIETOKSNIS BRETAŅA, FRANCIJA

27. OKTOBRIS, 7:00

Kad reaktīvā lidmašīna ar Skofīldu nolaidās Džonatana Kiliana privātajā lidlaukā Bretaņas piekraste, stipri lija.

Atra pārsēšanās segtā kravas automašīnā, un drix vien Brandeisa un Deltu komandas piecu viru modrā uzraudzībā Skofīlds, Bruņinieks un Rufuss jau tika vesti pa krauju ceļu uz labi zināmo pili netālu no piekrastes klintīm.

Uz vareno Valuā cietoksni.

Vientulīgā kravas mašīna šķērsoja rnasivo paceļamo tiltu, kas pili savienoja ar lietus šaustīto cietzemi.

Isā brauciena laikā Bruņinieks pastāstīja Skofildam par gadījumu ar Veidu Brandeisu - par nakti Sudānā un Brandeisa nodevīgajiem sakariem ar izlūkošanas informācijas saplūšanas grupu.

-    Tici man, es zinu, kas tā ir, - teica Skofilds.

-     Es sen jau gribēju sadzīt rokā Brandeisu, - sacīja Bruņinieks.

Kamēr viņš runaja, Skofīlds no jauna aplūkoja divus tetovējumus uz Bruņinieka rokas - CUI.l AR VIENU ACI VAĻA un BRANDE1SS. Piepeši viņš atskārta, ka patiesībā tas bija viens vesels tetovējums - GULI AR VIENU ACI VAĻA, BRANDEIS.

-     Taču Brandeiss nav cilvēku trofeju mednieks par atlīdzību, un tas ir redzams, - piebilda Bruņinieks.

-    Ka gari?

-       Viņš likko pārkāpa naudas balvas kārotāju pirmo likumu.

-     Kads tas ir?

-    Ja tev ir izvēle starp to, lai kādu atvestu dzīvu vai mirušu, miris ir labāks, - atbildēja Bruņinieks.

Tajā bridi kravas mašīna iebrauca pils iekšējā pagalmā un, grantij nočirkstot, apstājās.

Brandeisa un viņa viru apsardzībā Skofīldu, Bruņinieku un Rufusu izstūma no tās arā.

Viņus gaidīja mesjē Delakruā.

Šveices baņķieris stāvēja automašīnu garāžas durvīs - akurāts un pieklājīgi ģērbies kā arvien.

Viņam blakus atradās Sedriks Vekslijs un desmit algotņi no Džonatana Kiliana personiskas drošības vienības F.xccu- tive Solutions.

-     Major Brandeis, - Delakruā sacīja. - Laipni lūdzu Valua cietoksnī! Mēs jūs gaidām. Ludzu, nāciet šurp!

Delakruā ieveda viņus garāžā un tad lejup pa akmens kāpnēm uz priekštelpu, kuru Skofilds bija redzējis agrāk, taču nogriezās nevis pa kreisi liela, draudīgā tuneļa virzienā, kas veda uz pierādījumu salīdzināšanas telpu, bet pa labi, pa mazām akmens durvim, kuras atvērās uz šauram viduslaiku vītņu kāpnēm.

Degošu lāpu apgaismotā uzeja veda lejup un lejup, apkārt un apkārt, nolaižoties dziļi pils iekšienē.

Tās beidzas pie biezam tērauda durvīm akmens ietvarā.

Delakruā piespieda slēdzi, un tērauda durvis ar draudīgu dārdoņu pacēlās pie griestiem. Tad naskais Šveices baņķieris nostājās malā, ļaudams Brandeisam un viņa gūstekņiem iet iekša pirmajiem.

Viņi iegāja pa durvīm…

…Un iznāca plata, apaļā šahtā, kazematā, kur starp nevienmērīgi izvietotām paaugstinātām akmens platformām šļakstījās jūras ūdens. Ūdeni Skofīlds saskatīja divas haizivis, kas šaudījās šurpu turpu. Bet uz tuvākā paaugstinājuma viņš ieraudzīja…

…Trīsarpus metru augstu giljotīnu.

Viņš sastinga un aizturēja elpu.

Tas bija kazemāts, par kuru viņam iepriekš bija stāstījis Bruņinieks. Drausmīgais apakšzemes cietums, kur savu galu bija sagaidījusi Libija Ganta.

Tā bija 1 laizivju bedre.

Kad visi bija iegājuši Haizivju bedrē, tērauda durvis noslīdēja atpakaļ lejā, droši viņus ieslēdzot.

Mesjē Delakruā prātīgi palika ārpusē.

Tomēr šajā šahta viņus gaidīja kāds cits.

Kāds vīrs ar burkānu krāsas matiem un ļaunu, žurkai līdzīgu seju.

-    Sveiks, Nūnen! - viņu uzrunāja Brandeiss, iznākdams uz. priekšu un paspiezdams šā vira izstiepto roku.

Skofilds atcerējās Bruņinieka stāstu par Gantas drausmīgo nāvi un to, kā sarkanmatains virs ar žurkas ģīmi bija parāvis sviru, kas izbeidza viņas dzīvību.

Skofilds nikni raudzījās slepkavā.

Savukart Žurkasģīmis pagriezās un nekaunīgi atskatījās uz Skofīldu.

-   Tātad šis te ir Putnubiedēklis, - teica Žurkasģīmis. Dzīvespriecīgais mazais stulbenis, vai ne tā? Man bija jāpieliek daudz puļu, lai vakar Sibīrijā noorganizētu to mazo kaujas uzdevumu. Lai sagatavotu skatuvi. Lai nosūtītu ExSol tevi tur sagaidīt. Pēc tam es pārliecinājos, ka tie esat jus - Makeibs un Farels, un tu -, kas aizsūtīti uz slazdu. lād es sarāvu jūsu sakarus ar Aļasku. Makeibs un Farels nebija pietiekami augsta līmenī. Taču ne tu. Tu izdzīvoji. Bet tagad tas nenotiks. Šobrīd nav glābiņa. Patiesībā tu izpirksi savu vainu tādā pašā veidā, ka to izdarīja tava draudzene.

Žurkasģīmis vērsās pie Delta vīriem, kuri turēja Skofīldu.

-    Lieciet viņu uz. giljotīnas!

Divi Brandeisa puiši aizgrūda Skofīldu līdz giljotinai. Viņa galva tika iebāzta siekstā, bet ar auklu sasietas rokas palika aiz muguras.

-    Nē! - šahtai pāri noskanēja kāda balss.

Visi pagriezās.

Uz. balkona, kas pacēlās virs Haizivju bedres, parādījās Džonatans Kilians, viņam līdzas bija Sedriks Vekslijs un desmit Executive Solutions viri, kā ari tikko klat pienākušais mes- je Delakrua.

-    Nolieciet viņu ar seju uz augšu, - Kilians pavēlēja. - Es gribu, lai kapteinis Skofilds redz. cirvja tuvošanos.

Delta viri darīja, ka viņiem lika, un apgrieza Skofīldu, lai viņa seja būtu vērsta uz. augšu. Trīsarpus metru augstās koka giljotīnas virzošas sliedes stiepās no viņa projām akmens griestu virzienā. Sliežu augšā virs galvas viņš redzēja spīdīgu asmeni.

-     Kapteini, - Kilians viņu uzrunāja. - Ar drosmi un par- galvibu jūs esat izglābis pastavošo pasaules kartību. Pasargājis dzīvību miljoniem cilvēku, kas nekad pat neuzzinās jusu vardu. Jus esat varonis šā vārda īstajā nozīmē. Taču jusu uzvara labākajā gadījumā ir īslaicīga. Tāpēc ka es turpināšu dzīvot - turpināšu valdīt, un galu galā mans laiks pienāks. Toties jus drīz vien atklāsiet, kas patiesībā notiek ar varoņiem. Nunena kungs! Nolaidiet asmeni, bet pec tam iešaujiet kapteiņa Skofīlda sargātājiem galvā…

-     Kilian! - Skofilds iesaucas.

Visi sastinga.

Skofīlda balss bija nosvērta, skarba.

-    Es atgriezīšos pēc tevis!

Kilians pasmaidīja.

-     Tikai ne šaja dzīve, kapteini. Nolaidiet asmeni!

Žurkasģīmis piegāja pie giljotīnas un, lūkodamies uz Skofīldu, cieši satvēra tas sviru.

Tajā pašā laikā Veids Brandeiss pacēla Colt pret Bruņinieka galvu.

- Satiksimies ellē, Putnubiedēkli, - izmeta Žurkasģīmis. Tad viņš parava sviru, atlaizdams asmeni. Giljotīnas nazis pa virzošajām sliedēm traucās lejup. Skofīldam neatlika nekas cits, vienīgi vērot tā ātro tuvošanos sejai.

Viņš aizvēra acis un gaidīja galu.

Šņāks!

NODAĻA

Taču viņa gals nepienāca.

Skofilds neko nejuta.

Viņš atvēra acis…

…Un ieraudzīja, ka giljotīnas asmens ir apstājies nepilnu pusmetru virs viņa kakla. Tā nāvējošo skrējienu bija apturējis piecstūru metamais nazis, kas ar skaļu šņakstienu bija ieurbies giljotīnas vertikālajā koka sliedē.

Tikko mestais asmens vēl drebēja.

Ari Aloizs Naits tika izglābts, jo mirkli pec tam, kad nazis bija trāpījis giljotinai, Veida Brandeisa rokā, kas turēja ieroci, ieurbās lode, liekot viņa pistolei ar plunkšķi iekrist ūdenī, un no rokas izšļācās asinis.

Skofilds pagriezās un ieraudzīja no Haizivju bedres ūdeņiem parādāmies negaidītu, taču ļoti patīkamu tēlu.

Tas bija baismīgs skats - karotājs peleka formastērpa, ar akvalangu, metamajiem nažiem un šaujamieročiem. Daudziem, daudziem ieročiem.

Ja Dievs pastāv, no viena cilvēka viņš baidās.

Tā ir Mamma.

Mamma, neganti šaudama, izlēca no ūdens ar MP-7 katra rokā. Divi 110 pieciem Deltu vīriem tūlīt nokrita zeme ar lodi krūtis.

Un tad sākās…

Mammas ierašanās novērsa uzmanību 110 Bruņinieka un Rufusa, kuri ar negantu sitienu pa seju metās virsu saviem sagūstītajiem un tad pacēla ar sintētisko auklu sasietās rokas.

Mammai nekas nebija jāpaskaidro.

Divi šāvieni - un sasietās rokas bija vaļa. Bruņinieks ar Rufusu bija atbrīvoti.

Uz skatu balkona viņa puse Sedriks Vekslijs ātri izrīkoja savu desmit viru komandu. Četrus viņš nosūtīja uz Haizivju bedri, bet pārējiem sešiem pa balkona otras puses durvīm lika doties gaitenī. Tad viņš pats pagrāba M-16 un steidzināja Džonatanu Kilianu ārā no kazemāta.

Lejā Haizivju bedrē Bruņinieks no viena kritušā Delta puiša pakampa Colt Commando ieroci un saka apšaudīt četrus ExSol vīrus, kuri metās leja no balkona.

Joprojām neapbruņotais Rufuss viņam blakus sagriezās virpulī un ar asu delnas sitienu pa degunu nogalināja trešo Delta viru.

- Rufus! - Bruņinieks sauca. - Izdabū Skofīldu laukā no siekstas!

Rufuss rāpās augšā, lai nokļūtu pie giljotīnas.

Pavisam netālu no siekstā joprojām nekustīgi iespīlētā Skofilda Nūnens - cilvēks ar žurkas seju - pie giljotīnas centas izvairīties no ložu rikošeta.

Kad apšaudē iestājas isa pauze, viņš pastiepa roku, lai izrautu metamo nazi, kas aizturēja giljotīnas asmeni virs Skofilda galvas. Ja viņam tas izdotos, cirvis kristu lejup, un Skofilda galva tiktu nocirsta.

Nūnena roka satvēra nazi…

… Taču tieši lajā bridi Rufusa sitiens ar delnas virspusi viņu aizmeta prom.

Nūnens nokrita uz vēdera pie pašas akmens platformas malas un atradās aci pret aci ar vienu no tiģerhaizivim. Viņš nekavējoties atsprāga atpakaļ, uzrausdamies kājās.

Bet Rufuss, Bruņinieka šautenes uguns piesegts, uzrāva augšā giljotina siekstu un atbrīvoja Skofīldu.

Viens Bruņinieka šāviens atsvabināja Skofīldu no roku sa- slēga, taču tad pēkšņi, Rufuss apsvieda Skofīldu apkārt un aizsedza viņu ar savu ķermeni.

Pēc mirkļa lielajam vīram mugura trāpīja vairākas lodes.

-    A! - viņš iekliedzās, ķermenim noraustoties no trim trāpījumiem.

Šo zalvi bija raidījis Veids Brandeiss, stāvēdams netālu uz vienas no akmens salām, saudzēdams savu asiņaino labo roku, tomēr mežonīgi šaudams no Colt Commando ar nepie- radušo kreiso roku.

-     Nē! - iekliedzās Bruņinieks.

Viņš pavērsa savu ieroci pret Brandeisu, taču šautene atteica darboties, tāpēc viņš pats metās Brandeisam virsu pāri nospodrinātajai platformai, paslīdēja, nokrizdams uz vēdera, un ieķērās Brandeisam kājās, nobloķēdams šo Delta viru. Abi kūleniski iegāzās haizivju baseinā.

Atbrīvojies no giljotīnas, Skofīlds pagriezās un ieraudzīja, ka Nunens streipuļo uz tērauda durvīm, kas ved ara no 1 laizivju bedres.

Skriedams Nūnens no jakas izvilka tālvadības pulti un nospieda pogu.

Biezās tērauda durvis atvērdamās pacēlās. Nūnens gra- sijas tās aizbultēt ciet.

-     Pie joda! - Skofilds skaļi nolādējās, mezdamies viņam pakaļ. - Mamma!

Mamma izdzirdēja Skofīlda kliedzienu. Viņa tobrīd at- radas uz tuvējā paaugstinājuma, paslēpusies aiz kāda akmens šahta, un šāva uz diviem atlikušajiem Delta nodaļas vīriem.

Viņa strauji pagriezās un raidīja zalvi uz bēgošo Nūne- nu. Viņa netrāpīja, taču ložu kārta piespieda Nūmenu apstāties un aizslēpties aiz kāda akmens bluķa.

Taču viņa nedabūja redzēt, vai tas ir palīdzējis Skofīldam, jo īslaicīga uzmanības novēršana bija ļāvusi diviem viņas pretiniekiem izmantot izdevību.

Viens no viņiem ietrieca Mammai vēdera duci ložu. Protams, viņas aizlienētā zenitartilērista veste bija ložu necaurlaidīga, tādējādi cits pēc cita šāvieni tikai atgrūda viņu.

No intensīvās uguns Mamma sagrīļojās atpakaļ, un, tiklīdz Delta puisis pacēla tēmēkli nāvējošam šāvienam viņai galvā, viņa pēkšņi nokrita…

…Ūdenī.

Nāvējošā lode aizlidoja par augstu.

Mamma nogrima zem ūdens.

īss, līdzjūtīgs klusums.

Tad viņa iznira - zinot, kas viņu sagaida, - ar pistoli iz- tieptā rokā un trāpīja abiem Delta puišiem tieši tobrīd, kad viņi paši izšāva uz Mammu.

Abi viri nokrita ar asiņainā masā pārvērstu seju.

Mamma atvieglota nopūtās.

Tieši tajā mirkli ūdenī sev apkārt viņa sajuta savādu viļņošanos.

Viņa apgriezās…

…Un ieraudzīja lielu lokveida vilni, kas strauji virzījās viņas virzienā, augsto tīģerhaizivs muguras spuru, kas šķēla viļņus, plēsoņai dodoties uzbrukumā.

- Ak, tas nav iespējams! - Mamma iekliedzas. - Tas nekādi nav iespējams! Šodien es esmu parak daudz ko pārdzīvojusi, lai kļūtu par zivju barību!

Viņa izšāva no pistoles - bah-bah-bah-bah-bah-bah!

Haizivs nepalēnināja gaitu.

Mammas šāvieni viņai trāpīja, taču lielā plēsoņa tik un tā steidza uz priekšu.

Bah-bah-bah!

Haizivs vel aizvien nepiebremzēja.

Ta pacēlās uz augšu saputotajā ūdeni ar plaši pavērtiem žokļiem…

Tieši tajā bridi Mamma, turpinādama šaut, instinktīvi pacēla vienu kāju…

Šņākt!

I Iaizivs sakļava žokļus ap viņas kreiso kāju.

Taču Mamma nereaģēja.

Viņas kreisā kāja bija mākslīga, izgatavota no titana. Tā aizstāja kādā no iepriekšējiem piedzīvojumiem savainoto locekli.

Haizivij izlūza divi zobi. Tie sašķīda druskās.

-     Pamēģini nogaršot šo te, stulbene, - Mamma norūca, nomērķējot pistoli uz haizivs smadzenēm.

Bah!

Haizivs nikni pretojās, taču tad aprimusi iegāzās ūdeni. Tā bija mirusi, sakļāvusi žokļus ap Mammas kreiso kāju, it kā pat dzīves pēdējā mirklī nebūtu vēlējusies palaist vaļa savu trofeju.

Savukārt Mamma gluži vienkārši paspēra šo trīs metrus garo haizivi tālāk un izlēca no baseina, lai atgrieztos kauja.

Kamēr Mamma cīnījās ar haizivi, šahtas otra pusē Skofilds bija dzinies pakaļ Nūnenam un viņu noķēris, aizturot tieši tad, kad viņš bija nonācis pie atvērtajām durvīm, kas veda uz. kazemātu.

Vīrs no Izlūkošanas un drošības dienesta centās Skofīldam iespert, taču Skofilds itin vienkārši atsvieda Nūnenu apakšzemes cietumā un nikni sāka viņu dauzīt.

Viens belziens, un Nūnens atstreipuļoja atpakaļ.

-     Es zinu, ka tas biji tu, kas parāva sviru, - Skofīlds drūmi teica.

Otrs belziens - un Nunena deguns salūza, izšļakstot asinis.

-     Es /inu, ka viņa mira sāpēs…

Trešais belziens, un Nūnenam bija lauzts žoklis. Viņš paslīdēja un zaudēja līdzsvaru.

-    Tu noslepkavoji brīnumjauku būtni…

Skofīlds ar abām rokam sagraba Nūnenu un iesvieda viņu ar galvu giljotīna. Nunena galva ieslīdēja siekstā zem asmens bārdasnaža asumā, kuru vēl aizvien noturēja piecsturu metamais nazis.

-    Tātad tagad tu mirsi sāpes! - Skofīlds sacīja.

Ar šiem vārdiem Skofīlds izrāva nazi no giljotīnas koka sliedes, ļaujot asmenim veikt pēdējo pusmetru.

-     Ne! - Nūnens ierēcās. - Nēēēē…

Šņākt.

Nūnena žurkai līdzīga galva atsitas pret akmens grīdu kā lēkājoša bumba, viņa plakstiņi pirmajā brīdī pēc galvas nociršanas ātri mirkšķināja un tad sastinga tukšā skatienā, kurā uz visiem laikiem bija sasalusi absolūtu, neizmērojamu šausmu izteiksme.

Desmit metru no giljotīnas, turoties virs haizivju apsēstā ūdens, Bruņinieks uz dzīvību un nāvi cīnījās ar Veidu Bran- deisu.

Viņi lieliski saderēja ar vienādajam, Deltu skola gūtajam iemaņām, un abi apmainījās ar sitieniem un cīņas paņēmieniem, šļakstoties pa ūdeni un ienirdami zem tā. Tā bija cīņa, kas varēja beigties tikai ar viena pretinieka nāvi.

Tad piepeši abi viri pacēlās virs ūdens ar pieri pret pieri. Taču tagad Brandeiss Bruņiniekam pie zoda bija piespiedis mazu šaujamieroci. Viņš bija guvis virsroku.

-    Man nekad tu neesi paticis, Bruņiniek!

Bruņinieks caur sakostiem zobiem atteica: /

-     Vai zini, Brandeis, kopš tās nakts Sudāna es esmu apsvēris tūkstošiem paņēmienu, kā tevi nogalināt. Taču līdz pat šim brīdim nebiju domājis par šo te.

-     E-ē? - Brandeiss noņurdēja.

To pateicis, Bruņinieks parāva Brandeisu ūdeni un iegrūda viņu tieši tiģerhaizivs ceļā.

Lielā trīsmetru haizivs pilnā ātrumā taranēja Brandeisu, pagrābjot viņu mutē, griezdama un šņakstinādama zobus dažu centimetru atstatumā no paša Bruņinieka ķermeņa. Taču haizivs acis bija pievērstas tikai Brandeisam, jo to pievilināja viņa asiņojošā laba roka.

-    Guli ar vienu aci vaļā, tu, mēsls! - Bruņinieks iesaucās.

Masīvas haizivs tvērienā nonākušais Brandeiss varēja vienīgi atskatīties uz viņu un kliegt, jo tika apēsts d/.ivs.

Bruņinieks izrausas no ūdens, no asiņainajām putām, kas reiz bija Veins Brandeiss, un devas atpakaļ, lai pievienotos Skofīldam.

Viņš piebiedrojās Skofīldam aiz giljotīnas - vieta, kur Skofīlds tikko bija izvilcis ievainoto Rufusu no to četru ExSol viru ugunslīnijas, kuri tagad šķērsoja šahtas akmeņu salas.

Skofīlds bija ari savācis šādus tādus ieročus - divas Colt Commando triecienšautenes, vienu MP-7, vienu Bruņinieka H&K 9 mm pistoli, kā ari vienam no mirušajiem vīriem paņemto Bruņinieka vesti ar visiem piederumiem.

Mamma viņiem pievienojās.

-    Sveika, Mamma! - Bruņinieks teica. - Kad tevi pēdējo reizi redzēju, tu biji Talbot apkopes būceni, tieši pirms Dei- mona zēni to uzlaida gaisā ar rokas granātmetēju. Kur tu paliki - paslēpies grīdā, vai?

-    Pie velna grīdu, - Mamma atbildēja. - Tā sasodītā buda karājas pie kravas telpas jumta. Tai griestos bija lūka. Un pa turieni es liku prom. Taču tad, pie joda, visa tā draņķa laiva nogāja pa burbuli…

-     Bet ka tu zināji, ka mēs esam šeit? - noprasīja Bruņinieks.

Mamma no vestes ūdensdrošā maisiņa izvilka plaukstdatoru.

-    Tev ir daudz jauku spēļmantiņu, Bruņinieka kungs. Un tu, - Mamma pievērsās Skofīldam, - biji apbārstījis savas rokas ar mikrodaļiņām, jauno cilvēk.

-     Prieks tevi redzēt, Mamma, - Skofīlds sacīja. - Jauki, ka tu esi atgriezusies.

Giljotinā ieurbās ExSol viru raidītās lodes.

Skofīlds strauji pagriezās, uzlukojot atvērtās durvis desmit metru tālāk.

-     Es tagad kāpšu augšā, lai dabūtu roka Kilianu, - viņš pēkšņi paziņoja. - Mamma, tu paliec pie Rufusa un parūpējies par šiem stulbeņiem. Bruņiniek, tu vari nākt līdzi vai palikt. Tā ir tava izvēle.

Bruņinieks cieši paskatījās uz Skofīldu.

-    Es eju.

Skofilds pasniedza Bruņiniekam vienu no viņa šautenēm, 9 mm pistoli, un vesti ar visiem piederumiem, kuru viņš bija pacēlis.

-     Klausies! Tu vari izmantot šis mantas labāk nekā es. Kustēsimies! Mamma, piesedz mūs, ludzu!

Mamma pacēla šaujamo un noklāja LixSol algotņus ar sedzējuguni.

Skofilds metās uz durvīm. Bruņinieks steidzās viņam līdzi, taču vispirms kaut ko veikli paķēra no Mammas lietām.

-     Kam tev tas bus vajadzīgs? - Mamma uzsauca viņam nopakaļ.

-     Man ir sajuta, ka noderēs, - Bruņinieks tikai pateica, pirms nozuda akmens durvis aiz. Skofilda.

NODAĻA

Bruņinieks un Putnubiedēklis.

Abi ar kolosālu meistarību apveltītie kārotāji, piesegdami viens otru, virzoties viens aiz otra, Colt Commando ieročiem zibot, devās triecienā, lai ieņemtu spirālveida akmens vītņu kāpnes, ko apgaismoja kamīna gaisma, kas nāca no ka- zemātu dzijumiem.

Viņi riskēja - tāpat kā seši ExSol vīri, kas apsargāja šis kāpnes.

Ka paredzēja Skofīlds, Sedriks Vekslijs bija izvietojis sešus atlikušos algotņus šajā šahtas pusē, lai neļautu viņiem aizbēgt.

ExSol algotņi bija sadalījušies trijos pāros un izretināju- šies ar regulārām atstarpēm gar kāpnēm, šaudami no padziļinājumiem sienās.

Uzbrūkošo karotāju uguns pirmos divus algotņus saplo- sīja skrandās.

Nākamais divnieks nemaz nedzirdēja, ka vītņu kāpņu izliekumam apkārt aplidoja divi metamie naži, savērpdamies gaisā kā bumerangi, un ieurbās viņiem galvā.

Trešais paris bija gudrāks.

Viņi bija ierīkojuši slazdu.

Viņi gaidīja kāpņu galā, garā akmens tunelī aiz priekštelpas - tuneli, kura atradās verdošās eļļas renes. Tajā pašā tuneli, kas veda uz pierādījumu salīdzināšanas telpu, kur tagad Vekslijs stāvēja kopā ar Kilianu un Delakruā.

Skofilds ar Bruņinieku nonāca kāpņu galā, ieraudzīja abus algotņus tuneli un pārējos, kas stāvēja aiz viņiem.

Tomēr šoreiz, kad Skofilds izkustējās no vielas, Bruņinieks to nedarīja.

Skofilds drāzās uz priekšu cauri priekštelpai, šaudams uz abiem algotņiem tunelī, nogāzdams tos no kājām, tāpat ka tie bija grasījušies to izdarīt ar viņu.

Bruņinieks strauji metās viņam pakaļ, kliegdams:

-     Nē, pagaidi! Tās ir lama…

Bija par veļu.

No tuneļa un priekštelpu griestiem dārdēdamas nolaidās trīs lielas tērauda durvis. Ceturtās noslēdza posmu, kas veda tālāk no priekštelpas.

Žvīkt! Žvīkt! Žvīkt! Žvikt!

Skofilds un Bruņinieks bija nošķirti.

Skofīlds - ievilināts lamatās tuneli ar diviem kritušiem ExSol algotņiem.

Bruņinieks - iespiests priekštelpā.

Skofīlds sastinga noslēgtajā tuneli.

Viņš bija sašāvis abus šeit guļošos algotņus - tagad viņi gulēja uz grīdas, rokas un kājas izpletuši, viens miris, otrs vaidēdams.

Skaļruņos ieskanējās Kiliana balss:

-     Kapteini Skofīld! Kapteini Nait! liija prieks būt pazīstamam ar jums abiem…

Bruņinieks riņķoja pa priekštelpu un ievēroja sešus mikroviļņu izstarotājus lokā pie klinti iedarinātajiem griestiem.

-    Galīgie sudi, - viņš izdvesa.

Nodārdēja Kiliana balss:

…Taču spēlei tagad pienācis gals. Šķiet, jums tikai piedien, ka par nāvi būs jāpacīnās.

Kabinetā Kilians raudzījās pa mazu organiskā stikla lodziņu, kas ļāva viņam vērot tuneli ar verdošo eļļu. Viņš re- dzeja Skofīldu, kas bija tur iemānīts slazdā kā žurka.

Ardievu, kungi!

Un Kilians uz tālvadības pults nospieda divas pogas, kas iedarbināja abu kameru lamalminas - mikroviļņu izstarotāju Bruņinieka priekštelpā un verdošās eļļas renes Skofilda tunelī.

Vispirms Kilians izdzirdēja dūcošu vibrāciju, kas nāca no priekštelpas, un pēc tam šāvienu skaņas.

Tā bija gadījies ari iepriekš.

Cilvēki dažkārt mēģināja ar šaušanu tikt ārā pa priekštelpas tērauda durvīm. Tas nekad nebija izdevies. Vairākos gadījumos dažs labs bija mēģinājis sašaut pašus mikroviļņu izstarotājus, taču lodes nebija pietiekami spēcīgas, lai ieurbtos izstarotājos, kas atradās drošās akmens novietnēs.

Tad mazo organiskā stikla lodziņu, kas šķira Kilianu un tuneli, kurā atradas Skofīlds, ar sprāgstošu šalti noklāja kūpoša, dzeltena eļļa, izdzēšot skatienam Seina Skofīlda kontūras.

Taču, lai zinātu, kas notiek, Skofīlds viņam nebija jāredz.

Kad ārkārtīgi karstā verdošā eļļa izplūda tuneļa garumā, Kilians varēja dzirdēt Skofīlda kliedzienus.

NODAĻA

Pēc brīža, kad kliedzieni un šāvieni bija apklusuši, Kilians atvēra tērauda durvis…

…Un ieraudzīja pārsteidzošu ainu.

Viņš redzēja tunelī guļam abus ExSol vīrus verdošajā eļļa - pārklājušos ar čulgām un apdegušus. Vienam no viņiem rokas bija sastingušas aizsardzības pozā - viņš bija miris, kliedzot agonijā, cenzdamies atvairīt eļļu.

Tomēr Skofīlds nekur nebija redzams.

Priekštelpā tuneļa galā bija tumšs cilvēka lieluma siluets.

Stateniski novietots līķa maiss.

Tas bija melns polimēru plastmasas līķu maiss, precīzāk izsakoties, Markov 111 tipa maiss. Labākais, ko padomes bija radījušas, un vienīgais priekšmets, ko Brandeiss nebija paņēmis no Skofilda vestes. Tas spēja izturēt jebkādu ķīmisko piesārņojumu iekšpuse, bet tagad šķita, ka tas ir veiksmīgi atturējis verdošās eļļas iekļūšanu no ārpuses.

Acumirkli līķu maisa rāvējslēdzējs no iekšpuses nošvīk- stēja, maiss bija vaļā, un no tā paradijās Skofīlds ar MP-7 rokā.

Pirmais šāviens trāpīja Kilianam roka, tālvadības pults izlidoja no viņa tveriena, un tādējādi tuneļa durvis palika vaļā.

Otrs šāviens saspridzināja Kiliana kreisās auss ļipiņu. Redzēdams Skofīlda rokā ieroci, Kilians bija automatiski paslepies aiz durvju aplodas. Ja viņš nebūtu pasteidzies, šāviens norautu viņam galvu.

Skofīlds ar MP-7 rokā traucās uz priekšu pa šauro tuneli kabineta virziena.

Sedriks Vekslijs raidīja atbildes uguni no slēptuves aiz kabineta durvīm.

Lodes lidoja visos virzienos.

No sienu kolonnām gar tuneli krita akmeņu gabali.

No grīdas līdz griestiem kabinetā iebūvētais panorāmas logs Vekslijam aiz muguras sašķīda pavisam.

Taču galvenais jautājums bija vienkāršs - kuram pirmajam beigsies municija: Skofīldam vai Vekslijam?

Skofīldam.

Līdz ieejai kabinetā viņam pietrūka trīs metru.

- Pie joda! - viņš iekliedzās, paslēpdamies aiz akmens kolonnas, aiz kuras tik tikko varēja novietoties.

Vekslijs smaidīja. Viņš bija uzvarējis.

Taču tad dīvainā kārtā Vekslija pozīcijai uzbruka kāds cits, šaudams Skofīldam aiz muguras no tuneļa priekštelpas puses.

Ari Skofīldu tas bija apmulsinājis. Viņš pagriezās…

…Un ieraudzīja pa tuneli skrienam Bruņinieku un šaujam ar gaisā paceltu Colt Counnando.

Skofīlds vēroja priekštelpu aiz Bruņinieka.

Uz tās akmens grīdas bija 9 mm patronu čaulas - kads ducis čaulu, paliekas no Bruņinieka jautrās šaušanas mikroviļņu izstarotaju ieslēgšanas laikā.

Taču tās nebija parastas patronu čaulas.

Šim čaulām apkart bija oranža josla.

Sešu mikroviļņu izstarotāju novietnes varēja pretoties parastajam lodēm, taču tas nespēja neko iesākt pret Bruņinieka lodēm ar gāzes izplešanos.

Bruņinieka uguns bija viss, kas Skofīldam vajadzīgs.

Vekslijs bija spiests atšaudīties, un pec brīža ari viņam bija beigusies munīcija. Diemžēl tas pats piemekleja ari Bruņinieku.

Skofilds izdarīja lēcienu.

Viņš ielidoja kabineta un belza Vekslijam pa viņa jau lauzto degunu, ielaužot to vēlreiz.

Vekslijs aiz sāpēm iekaucās.

Un Vekslijs ar Skofīldu sāka nežēlīgu tuvcīņu. Dienvidāfri- kas specvienība Reccomio pret Savienoto Valstu jūras kājnieku.

Taču, abiem apveltot vienam otru ar sitienu krusu, mesjē Delakruā paspēra soli uz priekšu, no viņa labās piedurknes atloka parādījās spožs nazis. Viņš atvēzējās ar to pret Skofīldu.

Naža asmens apstajās pāris centimetru no Skofilda muguras, kad Delakruā plaukstas locītavu no sāniem sagrāba ārkārtīgi spēcīgs tvēriens, un viņš pēkšņi sastapās ar Bruņinieka skatienu.

-    Tas nav godīgi, - teica Bruņinieks, bet tūdaļ viņa augšstilba dziļi ieduras otrs nazis, kas bija parādījies no Delakruā otras piedurknes.

Delakruā rokas, kas prasmīgi rīkojās ar nažiem, kustējās zibenīgi, piespiežot tagad klibojošo Bruņinieku atkāpties.

Šie asmeņi bija asakie, kādus Bruņinieks jebkad bija redzējis. Vai sajutis. Viens no tiem ķēra viņa seju, pāri vaigam iegriežot asiņainu līniju.

Nesenais švītīgais Šveices baņķieris tagad bija teicami līdzsvarots nažu virtuozs, kura demonstrētās izsmalcinātās iemaņas asociējās tikai ar…

-    Šveiciešu gvarde, vai ne, Delakruā? - Bruņinieks vaicāja. - Nekad par to nebiji man stāstījis. Skaisti. Ļoti skaisti.

-      Manā arodā cilvēkam ir jāprot apieties ar lietām, - Delakruā pasmīnējis atteica.

Skofīlds ar Veksliju apmainījās sitieniem pie durvju ailas.

Vekslijs bija lielāks un spēcīgāks par Skofīldu, arī izveicīgs.

Tomēr Skofilds bija ātrāks, un viņa slavenie refleksi ļāva viņam izvairīties 110 Vekslija nāvējošajiem belzieniem.

Taču pēc iepriekšējo divdesmit četru stundu sasprindzinājuma, X-15 nogāšanas un gūstekņa loma pārciestā reisa uz Franciju Skofīlda enerģijas līmenis bija zems.

Un tadā stāvokli viņš īsti neaprēķināja vienu sitienu.

Vekslijs par šo kļūdu viņu sodīja ar iznicinošu belzienu pa degunu. Jebkuru citu tas būtu nogalinājis. Skofīlds sagri- ļojās, taču krizdams viņš paspēja nežēlīgi iegāzt Vekslijam pa ādamābolu.

Abi viri nogāzās zemē, nokrītot uz grīdas reizē. Vekslijs, tverdams pēc gaisa, nogāzās atvērtajās durvis, bet Skofilds nokrita pret durvju aplodu viņam līdzās.

Vekslijs iestenējās un, pieceldamies ceļos, izvilka no za- baka VJarlock mednieku nazi.

-    Par vēlu, mērgli, - sacīja Skofilds.

Savādi bija tas, ka viņam rokās nebija nekāda ieroča. Viņam bija kas labāks. Viņam bija Kiliana tālvadības pults.

-    Tas ir par Makeibu un Farelu, - viņš teica, nospiezdams taustiņu uz pults.

Tērauda durvis virs Vekslija dunēdamas krita lejup no nišas, kā pāļdzinis iegāzdamas viņam pa galvu, nogāžot viņu uz akmens grīdas, kur - krakš! - acumirklī ielauza Vekslija galvaskausu, saspiezdamas to plakanu.

Vekslijs bija miris, un Skofīlds apgriezās, lai atrastu cilvēku, ar kuru viņš patiešām gribēja nokārtot rēķinus.

Un ieraudzīja viņu stāvam pie galda.

Džonatanu Kilianu.

NODAĻA

Bruņinieks vēl cīnījās ar Delakruā, kad ievēroja, ka pie galda Skofīlds tuvojas Kilianam.

Nebija tā, ka Bruņinieks raizētos par Kilianu. Nepavisam. Viņš bija noraizējies par to, ko Skofīlds grasījās darīt.

Taču viņš nevarēja tikt projām no Delakruā…

Kiliana priekšā Skofilds apstājās.

Šis kontrasts nevarēja but vēl spēcīgāks. Skofīlds bija klāts ar dubļiem un netīrumiem, asiņains un pārguris. Kilianam bija tikai lodes skarta auss un ievainota roka, citādi viņš izskatījās samēra tīrs un kārtīgs, nevainojami izgludinātā apģērbā .

Sadauzītais panoramas logs, kas sniedzās no grīdas lidz griestiem, pavērdams skatu uz Atlantijas okeānu, rēgojās viņiem līdzās.

Ara trakoja pērkona negaiss. Zibeņu patagas šaustīja debesis. Pa izsisto logu iekšā sitās lietus.

Skofilds lūkojās uz Kilianu bez emocijām.

Kad viņš nerunāja, Kilians tikai pasmīnēja.

- Nu tā, kapteini Skofīld. Kadi tagad ir jūsu nodomi? Nogalina! mani? Es neesmu neaizsargāts civiliedzīvotājs. Man nav militāro iemaņu. Es neesmu apbruņots. - Kilians sarauca uzacis. - Tādā gadījumā es šaubos, vai jūs varat mani no- galinat. Ja jūs mani tagad aukstasinīgi nogalināsiet, tā bus mana galīgā uzvara un, iespējams, mans lielākais sasniegums. Tāpēc ka tas tikai pieraditu vienu - ka esmu jūs salauzis. Esmu pārvērtis pasaules pēdējo labo cilvēku par aukstasinīgu slepkavu. Taču es esmu tikai nogalinājis jūsu meiteni.

Skofilds ne reizi nepamirkšķināja acis.

Viņš bija nedabiski mierīgs.

Kad beidzot viņš ierunājās, viņa balss bija zema, draudīga.

-    Jus man reiz stāstījāt, ka rietumnieki nesaprotot pašnāvniekus spridzinātājus, - viņš nesteidzīgi teica. - Tāpēc ka pašnāvnieki, kas uzspridzina sevi, necīnās godīgi. Ka pašnāvniekam spridzinātājam kauja ir bezjēdzīga, jo viņš grib uzvarēt daudz svarīgāku karu - psiholoģisko karu, kura cilvēks, kurš mirst šausmu vai baiļu stāvoklī, cilvēks, kurš mirst pret savu gribu, ir zaudētājs. - Skofīlds ieturēja pauzi. - Bet cilvēks, kurš mirst tad, kad tam ir emocionāli sagatavojies, ir uzvarētājs.

Kilians sarauca pieri.

Skofilds ne reizi nepamirkšķināja acis, pat ne tad, kad viņa seja izplūda fatalistisks, nihilistisks smaids.

Tad viņš rupji satvēra Kilianu aiz kakla, pacēla miljardieri cieši tuvu pie savas sejas un norūca:

-    Jus neesat emocionāli gatavs mirt, Kilian. lāču es esmu. Tas nozīmē, ka es esmu uzvarējis.

-    Jēzus Kristus, nē… - Kilians stostījās, noskārzdams, ka tūdaļ notiks. - Nē!!!

Vilkdams kliedzošo Džonatanu Kilianu sev līdzi, Šeins Skofilds izkāpa pa laukā panorāmas logu vētra, un viņi abi - varonis un ļaundaris - kopā krita simt divdesmit metru dziļuma pretī apakšā redzamajām izrobotajām klintīm.

Tieši taja pašā mirkli, kad Skofilds pievilka Kilianu cieši klāt, Bruņinieks bija guvis iespēju tikt vaļā no Delakruā.

Ātrs sānsolis pa kreisi bija radījis iespēju Delakruā iedurt vienu no nažiem dziļi kabineta koka paneļiem klātajā siena, tādējādi ļaujot Bruņiniekam izraut no vestes lodlampu, iegrūst to Delakruā mutē un laist darba.

Delakrua galvā no lodlampas izšāvās zila liesma, sadedzinot iekšas līdz galvaskausam un izmētājot apdedzinātās smadzenes pa telpu. Šveices baņķieris tūlit nokrita miris, ar apogļojuma iezīmētu caurumu galva.

Atstājis nokritušo Delakruā uz grīdas, Bruņinieks uzra- das tieši īstajā laikā un ieraudzīja, ka Šeins Skofīlds izkāpj ārā vētrā, paņemdams Kilianu sev līdzi.

Skofilds krita cauri lietum, un Džonatans Kilians atradās viņam līdzas.

Klinšainais kalns paslīdēja viņiem garām, bet tieši apakšā Skofilds ieraudzīja Atlantijas viļņu apskalotās klintis, kas pieliks punktu viņa dzīvei.

Krītot viņu pārņēma savāds miers. Tās bija beigas, un viņš bija tām gatavs.

Tad piepeši no nekurienes kaut kas spēcīgi atsitās pret muguru, viņš sāka pretīgi kratīties, un bez brīdinājuma…

…Kritiens apstājās.

Džonatana Kiliana aprises saruka, attālinādamās no viņa. Krizdams, krizdams un krizdams, Kilians nozuda lietu pirms ietriekšanās klintis kalna pakājē, kur viņš saliecās piedauzīgā leņķī un tad pagaisa riebīgā asiņu izvirduma. Viņš kliedza visa kritiena garuma.

Bet Skofīlds tomēr nekur nekrita.

Viņš gluži vienkārši karājās ara pa panorāmas logu īpašā āķa virves gala. Bruņinieks tikko bija izšāvis šo aķi, paņēmis to no Mammas, - un tas bija neprātīgs šāviens pēdējā brīdī, mirkli pēc Skofilda lēciena. Maģiskā āķa sīpolveidigā magnētiskā galva bija pieķērusies pie metāla plāksnītes, kas atradās Skofilda patapinātas vestes aizmugures nodalījumā.

Skofilds ka zivs makšķeraukla ļāva sevi uzspolēt atpakaļ. Kad viņš nokļuva līdz palodzei, Bruņinieks ievilka viņu iekša kabinetā.

- Piedod, vecais, - Bruņinieks sacīja. - Taču es nevarēju ļaut tev tā aiziet. To pateicis, es tomēr uzskatu, ka tu pieveici Kilianu.

Pēc desmit minūtēm, kad pie apvāršņa parādījās saule, no Valua cietokšņa aiztraucās vientuļš Aston Martin automobilis, kura sēdēja Šeins Skofīlds, Mamma un Rufuss, un pie stūres bija Bruņinieks.

Mašīna devās pa ceļa atzarojumu, kas veda uz pils lidlauku. Tur pēc ļoti vienpusīgas apšaudes tās pasažieri nolaupīja Axon helikopteru un aizlidoja uzlecošās saules virziena.

NODAĻA

Nākamajos pāris mēnešos dažādās pasaules vietās notika daudz dīvainu atgadījumu.

I'ikai pēc nedējas Milānā, Itālijā, tika paziņots, ka notikusi ielaušanās Aerostadia Italia gaisa parādes teritorijā un no kāda nomaļa angāra nolaupīta lidmašīna.

Pēc tam, kad jau nebija notikusi leģendāro ASV raķešlid- mašinu X-15 parādīšana publikai, tā nebija tāda reklāma, kas butu vajadzīga šai aviācijas parādei.

Aculiecinieki apgalvoja, ka nozagtā lidmašīna bijusi spīdīgs, melns iznicinātājs, kas - tā viņi teica - pacēlies gaisā vertikāli. Tā ka šis raksturojums atbilda eksperimentālā krievu Suhoj S-37 aprakstam, aviācijas skates un Italijas gaisa karaspēku amatpersonas pasteidzās aizrādīt, ka gaisa izrādē nevienas tadas lidmašīnas demonstrēšana nav bijusi pare- dzela.

Pēc Ziemassvētkiem vairākās pasaules bagātākajās ģimenēs notika nelaimes gadījumi, kas beidzās ar navi.

Safari laikā Āfrikas dienvidos pazuda Rendolfs Lohs. Neviens no viņa privātās medību komandas ta ari netika atrasts.

Martā grieķu kuģniecības magnātu Kornēlija Kopasusu miegā piemeklēja liktenīga sirdslēkme.

Arturu Kvantu viņa miļākā atrada mirušu minerālavotā pie viņa Aspenas mednieku namiņa.

Vorens Sasēts tika noslepkavots sava nomaļajā lauku īpašumā.

Farmaceitiskās ķīmijas rūpniecības magnatam Dž. D. Kērn- lonam pie viņa firmas galvenās parvaldes Ņujorkā uzbrauca

kads joņojošs kravas automobilis. Mašīnas šoferis netika atrasts.

Viņu impērijas pārņēma mantinieki.

Zemeslode turpināja griezties.

Vienīgā sakarība starp šīm nāvēm izpaudās kada slepenā ziņojumā, kas bija adresēts Savienoto Valstu prezidentam.

Tas skanēja vienkārši: "SER, TAS IR GALA. MAJESTĀTISKA DIVPADSM1TN1EKA VAIRS NAV."

maljorka, spānijā

9- novembris, 11:00

Noīrētais Volksivagen riņķoja pa bagato un vientulīgo slavena, greznā patvēruma - Spānijas Maljorkas salas - akmeņiem bruģēto laukumu.

-    Tātad kurp mēs atkal dosimies? - vaicāja Rufuss.

-              Mums ir jāsaliek mūsu darba devējs, - atbildēja Bruņinieks. - Persona, kas pieņēma mūs darbā, lai saglabātu kapteiņa Skofilda dzīvību.

Bruņinieks apturēja mašīnu pie kādas ielu kafejnīcas.

Viņus jau tur gaidīja.

Viņa sēdēja pie viena no galdiņiem uz ietves, smēķēja cigareti, acis paslēpusi aiz tumšām Dior saulesbrillēm.

Viņa bija ļoti cienījama izskata pašapzinīga sieviete - vel ne piecdesmit gadu veca, ar tumšiem matiem, augstiem vaigu kauliem, porcelānam līdzīgu ādu, izsmalcinātām un kulturālām manierēm.

Viņas vārds bija Liliāna Matenkūra.

Miljardiere, Matenkūru kosmētikas impērijas īpašniece.

Pasaules bagātākā sieviete.

-              Vai tikai tas nebūs mans bruņinieks spožajās bruņās, - viņa leica, kad viņi tuvojās galdiņam. - Manu mīļo Aloīz, lūdzu, apsēdies!

Pie tējas tases Matenkūra silti smaidīja.

-             Ak, Aloīz, tu esi labi pastrādājis. Un tu liksi devīgi atalgots.

-   Kāpēc? - Bruņinieks taujāja. - Kāpēc tu negribēji, lai viņu nogalina?

-     Ak, manu brašo jauno bruņiniek, - Liliāna Matenkūra atbildēja. - Vai tad tas nav acīm redzams?

Bruņinieks par to bija domājis.

-     Majestātiskais divpadsmitnieks vēlējās sākt jaunu auksto karu. Džonatans Kilians gribēja globālu anarhiju. Taču tava bagātība ir dibināta uz tam pretējo. Tu gribi, lai cilvēki jutas droši, neapdraudēti, lai viņi ir laimīgi mazi patērētāji, lava bagātība balstās uz globālā miera un labklājības sagla- bāšanu. Un kara laika neviens nepērk dekoratīvo kosmētiku. Karš tevi izputinās.

Matenkūra atmeta ar roku.

-     Manu mīļo puisēn, vai tu vienmēr esi tik cinisks? Protams, tas, ko tu teici, ir pilnīga patiesība. Taču tā bija tikai viena maza daļiņa no mana prātojuma.

-    Kas tad tas bija?

Matenkūra pasmaidīja, lād viņas tonis kļuva dzēlīgs.

-     Aloiz! Kaut ari esmu daudz, bagātāka nekā viņi visi - ar paris izņēmumiem -, un kaut ari mans tēvs reiz bija viņu mazā klubiņa biedrs, tā viena vienīgā iemesla dēļ, ka es esmu sieviete, Rendolfs Lohs un viņa draugi man konsekventi atteica dalību vinu Padomē.

Gluži vienkārši pec viņu sacerēto dažādu ļaunprātīgu apmelojumu un seksuāla rakstura nievājošo piezīmju gadiem es izlēmu, ka man pietiek. Līdz ar to, no saviem avotiem Francijas valdībā uzzinājusi, ka viņi izsludinājuši cilvēku medības par atlīdzību, es izlēmu, ka šoreiz ir īstais laiks viņus pārmācīt. Fs apņēmos viņus sāpināt.

Un labākais veids, kā to sasniegt, bija - atņemt viņiem to, pēc kā viņi kāroja visvairāk. Viņu vērtīgo plānu. Ja viņi velējās konkrētu cilvēku nāvi, es vēlējos, lai viņi paliek dzīvi. Ja viņi gribēja izpostīt pastāvošo pasaules kārtību, es to negribēju.

Es biju dzirdējusi par kapteini Skofīldu. Viņa reputācija ir labi zinama. Tāpat kā tu viņš ir visnotaļ dzīvespriecīgs jauns cilvēks. Ja kads varēja apspēlēt Majestātisko divpa- dsmitnieku, tas bija viņš - ar tevi līdzās. Un tā viņš kļuva par cilvēku, kurš tev bija jānosargā.

Liliāna Matenkūra pacēla galvu un ieelpoja Vidusjūras svaigo gaisu. Tā bija zīme, ka tikšanas beigusies.

-     Tagad taisies, ka tiec, manu drosmigo mazo kājnieki Taisies, ka tiec! Tu esi paveicis savu darbu un padarījis to labi. Šovakar nauda būs tavā bankas kontā. Vairāk nekā simt trīsdesmit miljoni dolāru, ja nemaldos; septiņu galvu līdzvērtība.

Ar šiem vārdiem viņa piecēlās, uzlika galvā cepuri un, izgājusi no kafejnīcas, devās pie sava 500. sērijas Mercedes Benz laukuma viņā malā.

Kad viņa bija iekāpusi mašīnā un jau grasījās to iedarbināt, Bruņinieks šaurā ieliņa netālu no tās ieraudzīja ēnainu t i guru.

-    Ak tu, viltīgais maita, - Bruņinieks noteica tikai mirkli pirms tam, kad Liliāna Matenkūra ieslēdza aizdedzi.

Laukums nodrebēja sprādzienā.

Uz bruģakmens no puķu podiem izlidoja augi. Saulessargi virs galdiņiem izliecās uz aru. Garāmgājēji saka skriet liesmojošo Lilianas Matenkūras Mercedes palieku virziena.

Bet virs, kurš bija stāvējis šaurajā ieliņā, it ka starp citu pienāca pie Bruņinieka galdiņa un apsēdās viņam blakus.

Viņa apdegumu rētām klāto seju sedza saulesbrilles, plikpauraino galvu - cepure.

-     Vai tikai tas nav Dēmons, - Bruņinieks stingri teica.

-       Sveiks, kapteini Nait! - Deimons Larkems sacija. - Pirms divām nedēļām tu man kaut ko nozagi. No kravas lidmašīnas ceļa no Afganistānas uz Franciju. Iris galvas, ja pareizi atceros. Vairak nekā piecdesmit piecu miljonu dolāru atlīdzības vērtas.

Bruņinieks ievēroja, ka netālu stāv tris citi IG-88 viri ar ieročiem zem virsjakām, norobežojot viņu un Rufusu.

Nekāda glābiņa.

-    Ak jā, tu runā par to.

Deimona Larkema balss bija drūma.

-    Citi būtu tevi nogalinājuši par to, ko tu pastrādāji, taču es tāds neesmu. Es uztveru to tā, ka mūsu profesijā tā mēdz gadīties. Tāda ir spēles daba, bet man ši spēle patīk. Tomēr galu galā es uzskatu, ka tas, kas notiek uz. laukuma, paliek uz laukuma. Ar to es domāju šo nelaimīgo atgadījumu, - Deimons pamāja kūpošo Liliānas Matenkūras mašīnas palieku virziena, - un naudas summu, kas tava acu priekšā tikko izkūpēja dūmos. Ko teiksi, ja ar to mēs uzskatīsim parādu par nokārtotu?

-     Es teikšu, ka tā ir laba doma, - Bruņinieks nosvērti atbildēja un cieši saknieba lūpas.

-      lād līdz citai reizei, kaptein, - Deimons Larkems pieceldamies teica. - Tiksimies nākamajā safari!

Un Deimons Larkems ar saviem vīriem bija prom. Aloizs Naits - Bruņinieks - varēja tikai skumīgi viņos noraudzīties un purināt galvu.

mammas māja

ričmonda, virdžīnijas štats, asv

1. marts, 12:00 pēc četriem mēnešiem

Saule spoži apspīdēja pikniku Mammas mājas pagalmā.

Bija svētdiena, un mazs, taču joti ciešu draugu pulciņš bija salasījies neoficiālā ballītē.

Tur bija Mammas virs Ralfs, dārzeņkopis. Viņš ar lielu lāpstiņu grozīja uz. restēm cepamas desas. Viņu krustmeitas iekšā klausījās Britnijas Spīrsas pēdējo hitu.

Zem veļas auklas Deivids Fērfakss sēdēja guļamkrēslā, sūkdams alu un runādamies ar Grāmatu un Mammu par kopīgajiem piedzīvojumiem pērnajā oktobri - par pakaļdzīšanos mašīnu stāvvietas pie Pentagona, biroju torņos Londonā, zulusu cilts cilvēku medniekiem, britu cilvēku medniekiem par atlīdzību un viņu spoguļattēla uzbrukumiem supertank- kuģiern visos Savienoto Valstu nostūros.

Viņi runāja ari par Bruņinieku.

-      Esmu dzirdējis, ka valdība noskaidrojusi viņa pagātni, atsaukusi prēmiju par viņa meklēšanu un izsvitrojusi viņu no visvairāk meklēto saraksta, - teica Fērfakss. - Viņi pat teica, ka viņš varot atgriezties speciālajās vienības, ja to vēlētos.

-     Un vai viņš ir atgriezies dienesta? - vaicāja Grāmata.

-      Es pat nedomāju, ka viņš ir atgriezies Amerika, - teica Fērfakss. - Mamma, ko tu zini par Bruņinieku?

-      Viņš šad un tad piezvana, - viņa atbildēja, - taču nav atgriezies Amerikā. Ja es būtu viņa vietā, es nezinu, vai butu to darījusi. Kas attiecas uz speciālajām vienībām, šaubos, vai

Bruņinieks vairs ir karavīrs. Manuprāt, tagad viņš ir cilvēku mednieks.

Domājot par Bruņinieku, Mammai bija jāatskatās par plecu.

Pagalma galā viens pats sēdēja Skofilds - gludi noskuvies, ģērbies džinsos un T kreklā, uzlicis atstarojošas Oakley brilles. Nelieliem malkiem viņš dzēra kolu, skatīdamies debesīs.

Kopš ierašanās viņš tikpat kā nebija ne ar vienu runājis, un šajās dienās tas nebija nekas neparasts. Gantas nave Francijā viņam bija smags zaudējums. Kopš ta laika viņš bija beztermiņa atvaļinājumā, un neizskatījās, ka tuvākajā laika gra- sitos atgriezties aktīvajā dienestā.

Visi viņam deva nedaudz laika pārdomām.

Taču tieši tad, kad Ralfs apcepa sīpolus, atskanēja durvju zvans.

Kurjerpasts. Šeinam Skofildam. Ar Mammas adreses starpniecību.

Liela kartona aploksne.

Mamma to aiznesa uz pagalmu Skofīldam. Viņš to atvēra. Aploksne nebija nekas cits kā dāvanu veikala kartite ar mo- diga kovboja karikatūru un uzrakstu: "TAVA JAUNA DZI- VF SAKAS ŠODIFN, BUCKAROO!"

Iekšpusē bija ar roku rakstīts vēstījums.

PUTNUBIEDĒKLI!

PIEDOD. KA ŠODIEN NEVARĒJU BŪT KLĀT. TAČU UZRADĀS

JAUNS DARBIŅŠ.

NESEN, IZRUNĀJIES AR MAMMU, ES SAPRATU, KA IR KAUT

KAS TĀDS. KAS MAN BIJA TEV JĀPASTĀSTA PIRMS ČETRIEM

MĒNEŠIEM

VAI TU ZINĀJI, KA MANAS LĪGUMA SAISTĪBAS AR DARBA

DEVĒJU PAR TAVAS DZĪVĪBAS SAGLABĀŠANU BEIDZĀS TAD,

KAD TU ATBRUŅOJI RAĶETI VIRS MEKAS? MANS UZDEVUMS

BIJA SAGLABAT TF.V DZĪVĪBU LIDZ PULKSTEN 12 DIENA 26. OKTOBRĪ VAI LĪDZ TAM LAIKAM, KAD VAIRS NEBŪS IEMESIA, 1AI LIKVIDĒTU' KAPTEINI SKOI'il.DU.

ES NEKAD NEESMU PĀRKĀPIS NEVIENU LĪGUMA BURTU. PATIESĪBU' SAKOT, ES BIJU DOMĀJIS TEVI PAMEST TAJĀ KAZE- MĀTĀ - GALU GAIĀ TOBRĪD VAIRS NEBIJA IEMESLA, 1AI TEVI LIKVIDĒTU.

TAČU. VĒROJOT TO, KĀ TAVI VĪRI - UN TAVAS SIEVAS - ATBALSTĪJA TEVI VISĀ DRAUSMĪGĀS DIENAS GARUMĀ, IEVĒROJOT TO UZTICĪBU, KĀDU VIŅI TEV IZRĀDĪJA, ES 1ZVĒ LĒJOS PALIKT UN CĪNĪTIES TEV LĪDZĀS.

UZTICĪBA NAV NEKAS TĀDS, KAS VIENKĀRŠI ATGADĀS. KAP TT.IN. TO VIENMĒR NOSAKA NEATKARĪGA, PAŠAIZLIEDZĪGA RĪCĪBA: ATBALSTOŠS VĀRDS, IAIPNS ŽESTS, LABESTĪBAS IZPAUSME BEZ IEMESLA. TAVI VIRI IR TEV UZTICĪGI, KAPTEIN, JO 11: IvSI NEPARASTS CILVĒKS LABS CILVĒKS.

LUDZU, ATKAL ATGRIEZIES DZĪVĒ. TAS PRASĪS LAIKU. TICI MAN, ES TO ZINU. T AČU VĒL NEPAMET ŠO PAŠAI JLI - TĀ VAR BŪT BRIESMĪGA VIETA, TAČl TĀ VAR BŪT ARĪ BRĪNIŠĶĪGA VIETA, UN TAGAD VAIRĀK NEKĀ JEBKAD T AI IR NEPIECIE ŠAMI TĀDI CILVĒKI KĀ TU.

UN ZINI, ŠF.IN SKOFILD - PUTNUBIEDĒKIJ TU ESI IEGUVIS MANI.. UZT ICĪBU, UN TAS IR VAROŅDARBS, KĀDU NEVIENS NAV PAVEICIS KRIETNI ILGU LAIKU

JA TEV KĀDREIZ VAJADZĪGA PALĪDZĪBA, TTKAI PIEZVANI MAN, UN ES BŪŠU KLĀT.

T AVS DRAUGS MELNAIS BRUŅINIEKS

P. S. ES ZINU, KA VIŅA TEVI PAŠLAIK PIESKATA.

Skofīlds salocīja šo kartīti.

Un piecēlās kājās.

Un sāka iet ārā no pagalma un tālāk uz priekšu, pa piebraucamo ceļu dodamies uz mašīnu, kuru bija atstājis uz ielas.

-     Ei! - Mamma norūpējusies uzsauca. - Kurp tu dodies, ērgli?

Skofilds pagriezās pret viņu un pasmaidīja - skumīgu, taču patiesu smaidu.

-    Paldies, Mamma! Paldies, ka raizējies par mani. Apsolu, ka tev vairs tas nebūs jādara.

-     Ko tu darīsi?

-    Ko darīšu? - viņš pārjautāja. - Es pamēģināšu sākt dzīvi no jauna.

Nākamajā rītā viņš parādījās juras kājnieku korpusa štāba mītnes personāldaļa Ārlingtonā.

-       Labrīt, ser! - viņš sveicināja dežurējošo pulkvedi. - Mani sauc kapteinis Seins Skofilds. Putnubiedēklis. Esmu gatavs atgriezties darbā.

INTERVIJA AR METJŪ REILIJU

KĀ TIKA SARAKSTĪTS "ALGOTNIS"

BRĪDINĀJUMS. Daži intervijas jautājumi attiecas u7. "Algotņa" sižeta pavērsieniem. Esiet uzmanīgi, ja lasāt tos, pirms esat izlasījuši grāmatu!

Ko jūs mēģinājāt panākt ar šo romānu?

Jau pašā sākumā biju pārliecināts, ka "Algotnis" tiks rūpīgi salīdzināts ar citām manām gramatām. Tas ir dabiski, jo raugi, tiklīdz tu uzraksti divas grāmatas, ļaudis automātiski tās salīdzina un izlemj, kura no tām ir mīļāka. Paturot to prātā, es vēlējos, lai "Algotni" uztvertu kā jauna veida Metjū Reilija romānu, spraigāku grāmatu, kuras sižets ir piesātinā- tāks; grāmatu, kas ir stilistisks lēciens uz priekšu salīdzinājumā ar maniem iepriekšējiem centieniem. Ceru, ka lasītāji uztvers Contest, Ice Station, Temple un Area 7 kā Metjū Reilija pirmo versiju, bet "Algotni" kā aizsākumu Metjū Reilija otrajai versijai. Intervijā grāmatas Area 7 beigās es pieminēju, ka savā nākamajā grāmatā vēlos radīt jauna līmeņa ātrumu un tempu, bet tad, sniedzot autogrāfus grāmatnīcās, sastapu lasītājus, kuri vaicaja: "Kā gan jūs grasāties

padarīt grāmatu spraigāku?" Man gribētos ticēt, ka "Algotnis" ir pildījis solījumu un ir spraigāks, un galīgi nekontrolējams!

Ka jus esat centies to panakt?

Galvenokārt - sasaistot darbību un izklāstu. Es gribēju, lai mani varoņi bēg projām no sliktajiem zēniem, lidz apjēdz, kas notiek. Daudzos trilleros ir pauzes atpūtai starp aktīvas darbības ainām, kurās rakstnieks izspēlē intrigu. Es vēlējos sakausēt darbību un intrigas virzīšanos uz priekšu. Rezultātā "Algotnis" ir apmēram tikpat garš kā Area 7, taču šeit ir daudz vairāk notikumu.

Kas jus iedvesmoja "Algotni" izvērst tematu par cilvēku medniekiem?

Skan, protams, savādi, taču esmu sastapies ar cilvēku medniekiem par atlīdzību tikai vesternos un savdabīgajā "Zvaigžņu karu" triloģijā (neesmu lasījis nevienu no Dženetas Evanovičas grāmatām, taču esmu pārliecināts, ka viņas galvenais varonis ir mednieks par atlīdzību).

Doma par starptautiskajiem cilvēku medniekiem ar viņu pašu lidmašīnām, bruņotajam vienībām un pat zemūdenēm bija kas tads, ko es pielāgoju sižetam, par paraugu ņemot algotņu vienības - privātas armijas, kas sevi un savu munīciju iztirgo dāsnākajam solītājam. Austrālijā par šādām bruņotām vienībām prese daudz rakstīja tad, kad pirms pāris gadiem Jaungvineja pieņēma darba algotņu armiju; es arī esmu lasījis par viņu darbību Sjerraleonē, ka viņi apmaiņā pret dimantiem palīdzējuši valdībai noturēties pie varas.

Un mani vienmēr ir saistījis Mežonīgo Rietumu brīvo algotņu jēdziens, kas tika piemērots zinātniskas fantastikas videi "Zvaigžņu karu" triloģijā, jo sevišķi "Impērijas atbildes triecienā". Tieši tāpēc Deimona Larkema banda - Ititer Continental Guards 88. vienība jeb IG-88 - ir lepni nosaukta tāpat kā mazpazīstamais cilvēku mednieks "Impērijas atbildes triecienā". (Tiem, kuri nezina - IG-88 bija ļoti garš robots, mednieks par atlīdzību, kurš stāv fonā, kad Dārts Veiders izsludina prēmiju medniekam, kas atradīs Millennium Falcon. IG-88 neiesaistās dialogā, patiesība ari nepārvietojas, taču viņš kļuva par vienu no "Zvaigžņu karu" varoņiem - droši vien tāpēc, ka allaž bija vienīgais, kurš tika aizmirsts.) Jebkurā gadījumā doma par šiem elitārajiem cilvēku medniekiem man patiešam patika, un es vēlējos izkaldināt stāstu, kurā manu varoni Šeinu Skofīldu, kurš pats ir prasmīgs karotājs, vajā planētas labākie cilvēku mednieki. Tā radās "Algotnis".

Runājot par algotiem cilvēku medniekiem, "Algotnī" jūs esat pieteicis Aloīza Naita jeb Melnā Bruņinieka tēlu. Kā tas tapa?

Man bija ļoti interesanti veidot Aloizu Naitu - Bruņinieku. Sākuma viņš bija iecerēts kā Skofīlda tumša ēna, viņa amorālais dvīnis (viņam pat ir acs disfunkcija, lai līdzinātos Skofīldam). Es vēlējos, lai viņš tikpat labi kā Skofilds pārvalda kaujas mākslas, taču ir tumšāks, nežēlīgāks - kā tas tiek parādīts, kad pirmo reizi mēs sastopamies ar viņu Kraska-8, kad viņš aukstasinīgi nogalina algotni, kurš lūdzas žēlastību.

Taču par visu vairāk es gribēju, lai Bruņinieks ir puisis, kura reputācija iet viņam pa priekšu. ExSol vīri ir noraizējušies, kad uzzina, ka viņš devies uz Sibīriju.

Deivids Fērfakss atklāj, ka viņš ir otrs labākais cilvēku mednieks pasaule - bridi, kad Bruņinieks stāv Skofilda priekšā.

Radīt tādu telu, kads ir Bruņinieks, rakstniekam nozīme atcelt ierobežojumus - tāpat kā tas ir ar Mammu -, jo ar viņiem var izstrādāt visu ko tā vienkāršā iemesla dēļ, ka šeit nav robežu. Tādus grāmatas varoņus kā Bruņinieku un Mammu neregulē sabiedrībā pieņemtās normas, tāpēc par viņiem rakstīt ir interesanti. Viņi lādas, viņi nogalina sliktus cilvēkus, viņi pastrādā trakus darbus. Taču, lai gan es esmu to pateicis, Mammai un Bruņiniekam ir kas kopīgs - viņu uzticība saviem draugiem. Mammas uzticība Skofīldam un Bruņinieka uzticība savam pilotam Rufusam. Lai cik mežonīgi un neprātīgi viņi butu, viņi sniedz atbalstu saviem draugiem. Interesanti piebilst, ka Bruņinieks ir nosaukts par godu Svētajam Aloizam Gonsagam, jezuītu svētajam, un manas skolas - Sidnejas Svētā Aloiza koledžas - vārdā.

ŠIS JAUTĀJUMS SABOJĀ SIŽETU. Labi! Tagad svarīgais jautājums — kā gan jūs spējāt noslepkavot Gantu?! "Algotnī" ir sastopami vairāki nopietni varoņu pārdzīvojumu atainojumi, kādus jūs esat sarakstījis. Kāpēc jus izvēlējāties tos izmantot?

Jus nenoticēsiet, cik grūti man bija uzrakstīt šo ainu. Atšķirībā no citiem varoņiem, kuri bija gājuši bojā manās iepriekšējas grāmatās, Ganta bija kopā ar mani divarpus grāmatās, un domās es viņu uzskatīju par ģimenes locekli. Es nekad neesmu uzskatījis sevi par emocionālu rakstnieku, kas spējīgs iemīlēties savos varoņos, taču es skaidri atceros dienu, kad uzrakstīju šo drausmīgo ainu - atceros, ka fiziski piecēlos no datora un pajautāju (skaļā balsi savam tukšajam

kabinetam): "Vai es patiešām to varu izdarīt?" Tātad es par to esmu domājis. Daudz domājis. Taču tad es sev sacīju: "Nē. Tieši tas manus romānus padara atšķirīgus no cita veida grāmatām. Neviens varonis nav drošībā. Man jābūt savaldīgam." Pagāja vēl viena diena, pirms es spēju apsēsties un uzrakstīt šo ainu, taču es to izdarīju. Tomēr beigās ta ir trillera būtiska iezime - lasītājam jānotic, ka varonis un viņa draugi var kaut ko neizdarīt. Tomēr galu galā par Libijas Gantas nogalinašanu man lika izšķirties varoņa motivācija, līs izlēmu, ka vēlos redzēt, kas notiks ar grāmatas varoni Skofīldu, ja tādas briesmas atgadīsies. Pie kā tas noveda, tā bija viena no visu manu grāmatu iemīļotākajām ainām - Skofīlda un Mammas dūru ciņa. (Nezinu, kā jūs, bet, kopš es viņus radīju, vienmēr mani mocījusi ziņkāre, kurš varētu uzvarēt cīņā starp Skofīldu un Mammu. Beigās atbilde ir - Skofīlds.)

Kā izpaužas jūsu sadarbība ar militārajiem konsultantiem?

Tas ir labs jautājums. Mani militārie puiši - Pols Vudss un Kriss I lenkisons - ir ļoti lietpratīgi cilvēki. Un viņu ieguldījums manās grāmatas ir nenovērtējams tā vienkārša iemesla dēļ, ka neatkarīgi no ta, cik lielu pētniecisko darbu tu paveic par konkrēto tematu, kāds no atbilstošās nozares vienmēr varēs sniegt kādu nianses kripatiņu, mazumiņu papildu piegaršas. Tieši ar to militārajos jautājumos man palīdzēja Pols un Kriss.

Tomēr dažreiz mans vēstījuma romāns liek man viņiem sacīt: "Piedodiet, puiši, taču man šajā vietā ir jāatļaujas poētiska vaļība." "Algotnī" to var teikt par lielo MOAli bumbu. MOAB bumbas patiesībā tiek vadītas ar pavadoņa starpniecību, taču mans stāstījums prasīja, lai Ganta novietotu lāzeru Karpalovas ogļraktuvē. Tādējādi, par spīti puišu protestiem, es padarīju MOAB bumbu par lāzervadamu ieroci. Labākais, ko varu teikt par saviem militārajiem padomdevējiem, ir tas, ka viņiem piemīt smalka manu grāmatu noskaņas izjūta - viņi zina, ka mani romāni ir vardarbīgi un pārkāpj mēra izjūtu. Līdz ar to viņi pieņem, ka reizēm vētraino norišu deļ man jāizkropļo īstenība (un, sasodīts, ari fizikas likumi!).

Metjū! Franči… Viņi bija ļaunie zēni tavā Ice Station. Un tagad arī "Algotnī". Kas tev ir pret frančiem?

Ha! Mjā, "Algotni" franči patiešām mazliet rada nepatiku. Tomēr jums jāsaprot: nav taisnība, ka man nepatīk Francija. Nepavisam nē! Fakts ir tāds, ka es rakstu beletristiku. Un es allaž meklēju jaunus nelietīgus ļaundarus. Pagātne, aukstā kara dienās, rakstnieki par nelāgo slikto zēnu varēja itin vienkārši pataisīt Padomju Savienību. Taču tas vairs īsti neder. Pasaule ir pārvērtusies. Kā es to redzu - un kā vedinu domāt romānā Ice Station -, starptautiskās alianses ir daudz mainīgākas, nekā mēs iedomājamies. Un Francija vairāk neka jebkura cita lielā Rietumu valsts ir bijusi Savienoto Valstu hegemonijas klaja un aktīva pretiniece. Tā kā Šeins Skofilds ir amerikānis, Francija bieži nonāk ar viņu pretrunās.

Papildināsim to visu ar Francijas raibo ģeopolitisko vēsturi - Rainbou> IAlarrior nogremdēšanu, kodolizmēģinājumiem Klusajā okeānā un tās nenoliedzamo opozīciju ASV iebrukumam Irākā -, un jūs redzat, ka ta ir valsts, kas daiļliteratūras pasaule varētu kaldināt negodīgus anliamerikāniskus plānus. Taču es uzsveru - tā ir beletristika!

Ar ko vel jus nodarbojaties?

Kopš pabeidzu "Algotni", esmu uzrakstījis divus kinoscenārijus. Man patik rakstīt scenārijus - romānu es rakstu vienu gadu, bet kinoscenārijs top aptuveni divos mēnešos. Pilnmetrāžas filmas scenārijam es piemēroju pats savu īsstāstu Altitude Rush, un esmu pabeidzis episkas zinātniskās fantastikas triloģijas pirmo dalu. Uzskatu, ka ta kādu dienu satricinās pasauli!

Vai ir iecerētas jaunas grāmatas?

Tik tiešām ir. Šā gada sākumā es parakstīju jaunu vienošanos par divām grāmatām ar savu izdevēju Pan Macmillan, un tas nozīmē, ka taps vēl divas gramatas. Tagad esmu pārgājis uz vienas grāmatas izdošanu reizi divos gados. Es labprāt katru gadu izdotu vienu grāmatu, taču baidos, ka tad ciestu kvalitāte, bet es nevēlos nonākt pie tā, ka ražoju grāmatas tikai tādēļ, lai pildītu plānu, šobrīd man vēl nav skaidrs, par ko tās bus. Viena droši vien bus Skofīlda grāmata, lai gan varbūt savu romānu varētu saņemt Bruņinieks. Un, kad es veikalos rakstu autogrāfus savās grāmatās, man joprojām jautā, vai būs Templi' turpinājums!

Vai vēl kas sakāms beigās?

Ka allaž, es tikai ceru, ka jums šis romāns patika. Lasiet grāmatas un saudzējiet sevi.

Meiju Reilijs Sidneja, Austrālija

Metjū Reilijs

ALGOTNIS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Inguna Sudmale Maketētāji: Igors lljenkovs un Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Mijas iela 17, talr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīga, Puškina iela 12. Pašūt. Nr. 27308248.

M. Reilijs

Re 323 Algotnis /  - 491 lpp.

ISBN 978-9984-35-317-3

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais internātā grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegul pa tālruni 7204130.

Content

Reilijs Metjū Algotnis

PROLOGS PASAULES VALDNIEKI LONDONA, ANGLIJA 20. OKTOBRIS, 19:00

PIRMAIS UZBRUKUMS SIBĪRIJA

SIBĪRIJA, BIJUSĪ PADOMJU SAVIENĪBA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

OTRAIS UZBRUKUMS afganistāna - francija 26. oktobris, 13:00 (afganistana)

NODAĻA

26. oktobris, 13:00 pēc vietējā laika

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

TREŠAIS UZBRUKUMS francija—anglija—asv 26. oktobris, 11:50 (francijā)

VALIJĀ CIETOKSNIS, FRANCIJA

ASV ISS

7. NAZĀRS Jusefs M. LIB. HAMĀS

8. NIKOLSONS Frānsiss K. ASV USAMRMC

NODAĻA

gaisa telpa virs turcijas 26. oktobris, 14:00 pēc vietejā laika

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

karaļa tornis 1KANĀRIJU DOKI, LONDONA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

aizsardzības izlūkošanas aģentūra pentagons

svētā jāna slimnīcas traumatoloģijas nodaļa ārlingtona, asv 26. oktobris, 7:15

NODAĻA

NODAĻA

CETURTAIS UZBRUKUMS francija - anglija 26. oktobris, 14:00 (francija)

lielais juras ceļš BRETAŅA, ATIANTIJAS PIEKRASTE, FRANCŅA

NODAĻA

vaitmoras pamestais lidiauks 64 kilometrus uz rietumiem no londonas

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

PIEKTAIS UZBRUKUMS ANGLIJA—FRANCIJA-ASV 26. OKTOBRIS, 14:00 (ANGLIJA)

NODAĻA

NODAĻA

posMi CincLock VII komplekta trīs posmi

NODAĻA

baltais nams, vašingtona, asv 26. oktobris, 9:15 pec vietejā iaika

aizsardzības izlūkošanas aģentūras telpas, 3- apakšējais līmenis, pentagons 26. oktobris, 9:30 pec vieteja laika (15:30 francijā)

AXON CORPORATION kuģubuves un raķešu komplektēšanas rūpnīca,

NODAĻA

gaisa telpa virs francijas piekrastes 26. oktobris, 15:40 pec vietejā iaika

atlantijas okeāns, netālu no francijas krastiem

valuā cietoksnis bretaņa, francija

NODAĻA

NODAĻA

franču lidmašīnu bāzeskuģis RICHELIEU atlantijas okeāns,

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

SESTAIS UZBRUKUMS LAMANŠS - ASV 26. OKTOBRIS,

Lamanša krasta līnija, francijas ziemeļi

NODAĻA

augšējais ņujorkas līcis, asv

klusais okeāns trīsarpus kilometru no sanfrancisko līča

Lamanšs, uz ziemeļiem no šerburas, Francija

LAMANŠS

ņujorkas llcis asv austrumu piekraste

sanfrancisko asv rietumu piekraste

LAMANŠS

NODAĻA

ņujorkas līcis 11:39

lamanšs 17:39

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

GAISA TELPA VIRS LAMANŠA 18:05 PEC VIETĒJĀ LAIKA

NODAĻA

arābijas jura NETĀLU NO INDIJAS KRASTIEM

TAIVĀNAS ŠAURUMS starptauriskie ŪdeŅi starp ĶĪnu un taivanu

AEROSTADIA lidlauks milāna, itālija

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

SEPTĪTAIS UZBRUKUMS francija 27. oktobris, 7:00 (francija)

|NODAĻA

VALIJA CIETOKSNIS BRETAŅA, FRANCIJA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

NODAĻA

maljorka, spānijā

mammas māja ričmonda, virdžīnijas štats, asv

INTERVIJA AR METJŪ REILIJU