Miņjē Bernārs

Aplī

Bernārs Miņjē

Aplī

Pēc pirmā romāna “Melnais taurenis” panākumiem tā autors Bernārs Miņjē meistarības ziņā ir tikai attīstījies. Viņš ir kļuvis par vienu no populārākajiem kriminālromānu rakstniekiem Francijā un, iespējams, drīz kļūs labi zināms ari visā pasaulē.

Le Figaro

Bernārs Miņjē apliecina, ka ir izcils kriminālromānu autors līdzās tādiem meistariem kā M. Konelijs, Dž. Elrojs vai J. Adlers-Olsens. Smalki savērpta intriga, mānīgi pavedieni un negaidīti sižeta pavērsieni. Ar patiesu baudu B. Miņjē kutina lasītāju nervus. Un ar straujo tempu, rūpīgi izstrādātajiem personāžiem un drūmo, baiļpilno gaisotni šis kriminālromāns vēl ilgi paliks atmiņā.

Elle

Lasītājs ar baudu ienirst nedaudz biedējošajā pasaulē, ko radījis autors, kurš vārdus, alegorijas un metaforas izmanto ar tādu virtuozitāti, kas ir griezīga kā ledus gabals un spēcīga kā nūjas belziens. Viņš prot piesaistīt lasītāju uzmanību jau no pirmajām romāna lappusēm ar spilgto, tiešo, precīzo un pārliecinošo izteiksmes veidu.

Larepubliquedespyrenees

Slepkavības, negaidīti notikumu pavērsieni… un nebeidzamu noslē)umu jūra.

Pēc sava lieliskā romāna “Melnais taurenis” Bernārs Miņjē atgriežas ir jaunu trilleri, kas ir tikpat lielisks kā iepriekšējais. Autors kārtējo eizi liek akcentus uz nospiedošo un drūmo, gandrīz kinematogrāfisko tmosfēru. Sniegu ir aizstājis nebeidzams lietus. Tas ir kā visuresošs iersonāžs visas izmeklēšanas gaitā. Neizpaliek ari pārsteigumi un priedzes mirkļi. Romāns, ko obligāti jāiegādājas un jāizlasa. B. Miņjē r patiesa vērtība, un viņa otrais darbs ir vēl labāks par iepriekšējo.

Critiqueslibres

Civilizēti indivīdi tie, kas slēpjas kultūras, mākslas, politikas… un pat tiesu sistēmas aizsegā, tiem nedrīkst uzticēties. Viņi ir lieliski nomaskējušies, taču ir paši nežēlīgākie. Tie ir visbīstamākie indivīdi Zemes virsū.

Maikls Konelijs. "Pēdējais koijots”

Prologs Kapā

VIŅAS APZIŅA bija viens vienigs kliedziens.

Žēlas vaimanas.

Domās viņa kliedza aiz bezcerības, izkliedza visas savas dusmas, ciešanas un vientulību… visu to, kas mēnesi pēc mēneša viņai bija atņēmis cilvēcību.

Viņa lūdzās.

Apžēlojieties, apžēlojieties, apžēlojieties… izlaidiet mani no šejienes, es jūs lūdzu…

Domās viņa kliedza un lūdzās, un raudāja. Tikai domās. Patiesībā pār lūpām nenāca ne skaņa. Reiz kādā jaukā rītā viņa bija pamodusies tikpat kā mēma. Mēma… Viņa, kurai vienmēr tā bija paticis runāt, kurai nekad neaptrūkās vārdu un smieklu…

Tumsā viņa nedaudz pagriezās, lai atbrīvotu savilktos muskuļus. Viņa sēdēja uz zemes, atspiedusies pret akmens sienu. Reizēm viņa izstiepās visā garumā vai arī apgūlās uz kaktā novietotā netīrā matrača. Lielāko daļu laika viņa gulēja, saritinājusies kamolā. Kad pamodās, viņa izstaipījās vai arī nedaudz pastaigājās ne vairāk kā četrus soļus turp un atpakaļ, jo viņas ieslodzījuma vieta bija divi reiz divi metri. Tajā valdīja patīkams siltums. Siltuma un trokšņu sanoņas, šņākoņas un klakšķēšanas dēļ viņa jau sen bija nopratusi, ka otrpus durvīm noteikti atrodas kurtuve. Drēbju viņai mugurā nebija. Kaila kā sīks dzīvnieks. Un tā jau mēnešiem, varbūt pat gadiem ilgi. Viņa nokārtoja savas vajadzības spainī un ēda divreiz dienā, ja vien viņš ieradās. Ja ne, viņa dienām palika viena, bez ēdiena un dzēriena, un to mocīja izsalkums, slāpes un bailes no nāves. Durvīs bija divas lūkas: viena pašā apakšā, pa kuru tai

padeva ēdienu, un otra vidū, pa kuru viņš to novēroja. Pat tad, kad lūkas bija aizvērtas, caur tām spraucās divi niecīgi gaismas stari, kas pāršķēla karcera tumsu. Viņas acis jau sen bija pieradušas pie šī mijkrēšļa, un tās uz zemes un sienām pamanīja tādus sīkumus, ko neviens cits nebūtu ievērojis.

Sākumā viņa bija rūpīgi izpētījusi savu ieslodzījuma vietu, cenšoties saklausīt katru vismazāko troksnīti. Viņa bija centusies atrast kādu iespēju aizbēgt vājo vietu viņa sistēmā, kaut niecīgu neuzmanību no viņa puses. Tad viņa bija pārtraukusi ar to nodarboties. Nebija ne vājo vietu, ne cerību. Viņa jau vairs neatcerējās, cik nedēļu un mēnešu bija pagājis kopš viņas nolaupīšanas. Un kopš iepriekšējās dzīves. Apmēram reizi nedēļā, iespējams, biežāk, bet, iespējams, retāk, viņš lika tai pa lūku izbāzt ārā roku, lai iešļircinātu vēnā. Tas sāpēja, jo viņš bija neveikls, bet šķidrums biezs. Gandrīz tai pašā mirklī viņa zaudēja samaņu un, kad atguvās, sēdēja ēdamistabā, augšējā stāvā, smagnējā krēslā ar augstu atzveltni un viņas kājas un ķermenis bija piesieti pie sēdekļa. Nomazgāta, iesmaržināta un apģērbta… Pat viņas mati izgaroja patīkamu šampūna smaržu, bet parasti smagnējā, mute un elpa, kas citreiz tai šķita smirdam, tagad smaržoja pēc zobu pastas un mentola. Kamīnā trīsuļoja gaišas liesmas, uz tumšās galda virsmas, kas vizēja kā rāma ezera ūdens spogulis, svečturos dega sveces, un no šķīvjiem pacēlās kārdinoši garaiņi. Stereoatskaņotājā vienmēr skanēja klasiskā mūzika. Un, tiklīdz viņa izdzirdēja mūziku, ieraudzīja sveču liesmas, sajuta tīro apģērbu uz savas ādas, tai, gluži kā sunim, kam darbojas nosacījuma refleksi, sāka tecēt siekalas. Pirms iemidzināt un izvilkt no slēpņa, viņš to ikreiz diennakti mērdēja badā.

Pēc sāpēm vēdera lejasdaļā viņa nojauta, ka viņš to miegā ir izmantojis. Sākumā šī doma viņu šausmināja, un savas pirmās pusdienas, kad atkal pamodās karcerī, viņa bija izvēmusi spainī. Tagad tas viņu vairs neuztrauca. Reizēm viņš klusēja, reizēm bez mitas runāja, taču viņa reti tajā klausījās. Viņas smadzenes bija atradinājušās sekot sarunai. Viņa runā gluži kā vadmotīvs atkārtojās tādi vārdi kā mūzika, simfonija, orķestris un Mālers.

Cik ilgi viņa jau bija ieslodzīta? Viņas kapā nebija ne dienu, ne nakšu. Jo tas bija tieši tas kaps. Sirds dziļumos viņa juta, ka dzīva no šejienes nekad neizkļūs. Jelkādas cerības jau sen bija atmestas.

Viņa atcerējās to brīnišķīgo un tik pašsaprotamo laiku, kad bija brīva. Pēdējo reizi, kad viņa bija smējusies, kad pie viņas ciemojās draugi, kad satikās ar vecākiem, vasaras grila smaržu, vakara gaismas atspulgu dārza koku zaros un dēla saulrieta apmirdzētās acis. Sejas, smiekli, acis… Viņa atkal atcerējās, kā bija mīlējusies ar vīriešiem un it īpaši ar vienu no tiem… Šo ikdienu, ko viņa bija uzskatījusi par tik parastu, bet kas patiesībā bija tik brīnumaina. Kā viņa nožēloja, ka nekad vairs to nevarēs izbaudīt! Tagad viņa saprata, ka pat toreiz piedzīvotie skumju mirkļi un sāpes bija tīrais nieks salīdzinājumā ar šo elli nāves apdvestajā ieslodzījumā nekurienes vidū. Ārpus pasaules. Viņa zināja, ka no īstās dzīves to atdala tikai daži metri akmens, cementa un zemes, un tomēr simtiem durvju, kilometriem gari gaiteņi un restes viņu nespētu no tās šķirt vēl vairāk.

Taču vienreiz viņa bija nokļuvusi tur īstajā dzīvē un pasaulē, jo kāda nezināma iemesla dēļ viņš pēkšņi bija nolēmis to aizvest citur. Viņš steigšus bija to apģērbis, rokas saslēdzis uz muguras ar plastmasas rokudzelžiem, bet galvā uzmaucis audekla maisu. Tad viņš bija licis uzkāpt pa kāpnēm, un viņa nonāca ārā, svaigā gaisā. Svaigā gaisā… Viņa bija tik satriekta, ka teju vai zaudēja prātu.

Kad viņa bija sajutusi siltos saules starus uz kailajām rokām un pleciem, caur audekla maisu pamanījusi gaismu, sajutusi zemes un vēl mitro lauku smārdu, ziedošu krūmu smaržu, izdzirdējusi putnu treļļus rītausmā, viņa gandrīz vai paģība. Viņa bija tik ļoti raudājusi, ka maiss bija viscaur slapjš no asarām un puņķiem.

Tad viņš to bija noguldījis uz metāla grīdas un viņa caur maisa audeklu bija sajutusi izplūdes gāzes un benzīna smaku. Lai gan viņa jau tāpat nevarēja pakliegt, viņš bija tai aizbāzis muti ar drēbes vīkšķi, bet virs tā drošības labad vēl uzlīmējis plāksteri un roku delmus sastiprinājis kopā ar potītēm, lai viņa nevarētu ar kājām spert pa starpsienu. Viņa sajuta motora vibrācijas, un mašīna vispirms kratījās pa nelīdzenu zemi, vēlāk pa gludu asfaltētu ceļu. Automašīnai strauji palielinot ātrumu, viņa izdzirdēja, ka garām traucas mašīnas, un saprata, ka viņi ir nonākuši uz šosejas.

Visļaunākais bija braukt caur autoceļa apmaksas vietām. Visapkārt, tik ļoti tuvu, tepat aiz starpsienas, varēja dzirdēt balsis, mūziku un motora troksni. Desmitiem ļaužu. Sievietes, vīrieši, bērni… tikai dažu

centimetru attālumā. Viņa tos dzirdēja! Tai pāri gāzās vesela emociju lavīna. Cilvēki smējās un sarunājās, nāca un gāja, dzīvi un brīvi. Un pat nenojauta par viņas klātbūtni tik tuvu tiem līdzās, par viņas lēno nāvi un verdzību… Viņa purināja galvu, līdz tā atsitās pret metālu un tai no deguna uz eļļainās grīdas sāka pilēt asinis.

Pēc tam viņa dzirdēja, ka viņas bende saka “paldies”, un mašīna aiztraucās tālāk. Viņa būtu gribējusi kliegt.

Tajā dienā, kad viņš to aizveda, laiks bija skaists. Viņa bija gandrīz pārliecināta: apkārt viss zied. Pavasaris… Nez cik gadalaiku viņa vēl piedzīvos? Līdz viņa būs tam apnikusi, līdz to pārņems neprāts un viņš beidzot to nogalinās… Pēkšņi viņa apjauta, ka draugi, tuvinieki un policija viņu jau sen uzskata par mirušu. Tikai viena dzīva būtne uz pasaules zināja, ka viņa vēl ir dzīva. Un tas bija pats nelabais, žņaudzējs un lietuvēns. Viņa nekad vairs neieraudzīs dienasgaismu.

Piektdiena

.

1 . Lelles

TĀ BIJA TUR, krēslainajā dārzā,

Bezjūtīgi pieplakušā slepkavas ēna,

Ēna virs ēnas zālē, kas drīzāk šķita sarkana kā asinis,

Nevis zaļa.

Koku zaros lakstīgala ar saviem treļļiem izaicināja

Marsu un Apollonu,

Bet dārza dziļumā āmuļiem apvīts vasaras paviljons

Rotāja lauku ainavu…

Olivera Vinšova pildspalva sastinga gaisā. Viņš samirkšķināja acis. Kaut kas bija piesaistījis vai drīzāk jau novērsis vīrieša uzmanību viņa redzeslauka attālākajā nostūrī. Aiz loga. Zibsnis. Kā fotoaparāta zibspuldzes uzliesmojums.

Tas bija negaiss, kas plosījās Marsakā.

Šovakar, tāpat kā visus citus vakarus, viņš bija apsēdies pie sava rakstāmgalda. Vinšovs rakstīja dzejoli. Kabinets atradās viņa, Olivera Vinšova, un viņa sievas pirms trīsdesmit gadiem pirktas mājas otrajā stāvā Francijas dienvidrietumos. Tā bija ar ozolkoka paneļiem apšūta un grāmatām piebāzta telpa. Galvenokārt tur bija angļu un amerikāņu 19. un 20. gadsimta dzeja Kolridžs, Tenisons, Roberts Bērnss, Svinbēms, Dilans Tomass, Larkins, E. E. Kamings, Paunds…

Viņš zināja, ka nekad nebūs cienīgs šiem dieviem pat zābakus noslaucīt, taču tas Vinšovam īpaši nerūpēja.

Savu dzeju viņš nevienam nebija devis lasīt. Viņš bija sasniedzis savas dzīves ziemu, jo tagad ari rudens jau bija aiz muguras. Drīz viņš

dārzā iekurs milzīgu ugunskuru un iemetīs tajā simt piecdesmit burtnīcas melnos vākos. Kopā vairāk nekā divdesmit tūkstošus dzejoļu. Piecdesmit septiņu gadu laikā pa vienam dienā. Iespējams, tas bija viņa dzīves lielākais noslēpums. Pat viņa otrajai sievai nebija ļauts dzejoļus lasīt.

Pēc visiem šiem gadiem Olivers Vinšovs joprojām nespēja saprast, kur bija smēlies iedvesmu. Kad viņš atskatījās uz savu dzīvi, tā bija gara dienu virkne, un katra no tām beidzās ar dzejoli, ko Vinšovs sacerēja savā mierpilnajā kabinetā. Katram no tiem bija savs datums. Tur varēja atrast to, kuru viņš bija sarakstījis sava dēla dzimšanas dienā, to, kuru viņš bija sarakstījis dienā, kad nomira viņa pirmā sieva, un to, kuru viņš sarakstīja tai dienā, kad pameta Angliju un devās uz Franciju… Vinšovs negāja gulēt, iekams nebija pabeidzis rakstīt dzejoli, reizēm tikai vienos vai divos naktī, pat toreiz, kad vēl strādāja. Viņš nekad nebija izjutis nepieciešamību daudz gulēt un nestrādāja fizisku darbu. Olivers Vinšovs bija angļu valodas pasniedzējs Marsakas Universitātē.

Tuvojās viņa deviņdesmitā dzimšanas diena.

Viņš bija miermīlīgs un elegants sirmgalvis, ko pazina visi. Kad viņš bija apmeties šajā nelielajā, gleznainajā pilsētiņā, viņu tūdaļ nodēvēja par “angli”. Tas notika, vēl pirms viņa tautieši, gluži kā siseņu bari, bija apsēduši ikvienu vecu akmeni, ko šajā reģionā varēja atrast, un vēl pirms šīs iesaukas nozīmīgums bija mazinājies. Tagad viņš bija viens no simtiem savu līdzinieku šajā departamentā. Taču, iestājoties ekonomiskajai krīzei, angļi cits pēc cita pārcēlās uz finansiāli pievilcīgākām vietām Horvātiju un Andalūziju, un Olivers prātoja, vai viņš nodzīvos pietiekami ilgi, lai atkal kļūtu par vienīgo angli Marsakā.

Tur dīķī starp ūdensrozēm Slīd ēna bez sejas,

Izkāmējis, drūms profils,

Ass kā tikko uztrīts naža asmens.

Vinšovs atkal pārtrauca rakstīt.

Mūzika… Viņam šķita, ka starp lietus šalkoņu un nerimstošajiem pērkona dārdiem, kas satricināja visu debess pamali, varēja saklausīt mūziku. Tā noteikti nevarēja būt Kristīne, jo viņa jau sen bija aizmigusi. Jā, skaņas nāca no ārpuses. Klasiskā mūzika…

Olivers nepatikā saviebās. Mūzika bija uzgriezta uz visskaļāko, ja jau reiz viņš to dzirdēja pat savā kabinetā, lai gan ārā trakoja negaiss un logs bija aizvērts. Vinšovs centās koncentrēties dzejoļa rakstīšanai, tomēr tas nebija iespējams. Sasodītā mūzika!

Aizkaitināts viņš vēlreiz palūkojās ārā pa logu. Caur žalūzijām atmirdzēja zibens gaisma, bet starp zibšņiem varēja saredzēt, kā strūklo lietus. Šķita, ka negaiss plosās virs mazās pilsētiņas, to iesprostojot ūdens kokonā un nošķirot no visas pārējās pasaules.

Viņš pastūma krēslu un piecēlās kājās.

Olivers piegāja pie loga un pavēra žalūzijas, lai palūkotos uz ielu. Galvenā tekne applūdināja bruģakmeņus. Virs māju jumtiem nakti pāršķēla šauras zibens strēles, kas atgādināja luminiscējošas seismogrāfa līknes.

Pretējā mājā visi logi bija gaiši. Varbūt tur notika kādas svinības? Tas bija viens no pilsētas namiem ar dārzu, ko no ielas atdalīja un no svešiem skatieniem pasargāja augsts mūra žogs. Tajā dzīvoja kāda vientuļa sieviete. Viņa bija Marsakas liceja sagatavošanas klases reģiona visprestižākā apmācības kursa pasniedzēja. Skaista sieviete. Brūniem matiem, slaidu, smalku augumu un plaukstošas trīsdesmitgadnieces daiļumu. Viņa būtu Olivera gaumē, ja vien viņš būtu par gadiem četrdesmit jaunāks. Dažreiz Vinšovs to slepus novēroja, kad sieviete vasarā sauļojās savā guļamkrēslā, patvērusies no svešiem skatieniem, izņemot viņējo, jo dārzs atradās tieši iepretim Olivera kabineta logam, otrpus ielai, aiz žoga. Kaut kas tur nebija kārtībā. Visos četros mājas stāvos dega gaisma, bet ārdurvis bija atvērtas, un neliela laterna apgaismoja lietū izmirkušo slieksni.

Taču aiz logiem neviena nebija.

Plašās, stiklotās sāndurvis, kas savienoja viesistabu ar dārzu, bija līdz galam vaļā un sitās vējā tāpat kā viesistabas durvis, bet lietus lija slīpā leņķi, un arī mājas iekšienē, visticamāk, grīda bija slapja. Olivers redzēja, kā lietus šaltis sitas pret terases grīdas flīzēm un liec gar zemi zāles stiebrus zālienā.

Mūzika noteikti skanēja no turienes… Viņš juta, kā paātrinās pulss. Vinšova skatiens lēnām slīdēja pāri baseinam, kas aizņēma vienpadsmit reiz septiņus metrus. Tam visapkārt bija smilškrāsas flīzes. Tramplīns. Viņš juta nelielu satraukumu tādu, kas pārņem, kad kaut

kas neparedzēts izjauc ierasto ikdienas kārtibu, bet Olivera ikdienu viņa vecumā veidoja tikai un vienīgi tā. Viņa skatiens turpināja slīdēt pār dārzu, kas pletās visapkārt baseinam. Dārza dziļumā sākās Marsakas mežs 2700 hektāri koku un taciņu. Tajā pusē nebija ne mūra sienas, ne nožogojuma, tikai cieši saaudzis dzīvžogs. Otrpus baseinam, pa labi, slējās neliels atpūtas namiņš, kas bija uzbūvēts daudz vēlāk nekā viss pārējais.

Tagad Vinšovs pievērsās baseinam. Tā virsma no lietus strūklām viegli viļņojās. Olivers piemiedza acis. Un prātoja, kas īsti ir tas, ko viņš tur redz. Tad Vinšovs saprata, ka ūdenī peld lelles. Jā, tā tas tiešām bija… Un, lai gan tās bija tikai lelles, viņš sajuta neizskaidrojamas trīsas. Lelles peldēja cita citai līdzās, bet to mironīgi bālās kleitas pluinīja lietus. Reiz kaimiņiene no pretējās mājas bija uzaicinājusi Oliveru un viņa sievu uz kafiju. Vinšova franču izcelsmes kundze pirms došanās pensijā bija strādājusi par psiholoģi, un viņai bija sava teorija par šo leļļu invāziju namā, kurā mita vientuļa sieviete, kas pārkāpusi trīsdesmit gadu slieksni. Atgriezusies mājās, viņa bija savam vīram paskaidrojusi, ka, iespējams, runa ir par “sievieti-bērnu”, un Olivers bija painteresējies, ko viņa ar to domā. Tad viņa kundze bija sniegusi tādus skaidrojumus kā “nenobriedusi”, “tāda, kas izvairās no atbildības”, “kas rūpējas tikai par personisko baudu”, “kas piedzīvojusi traumu jūtu dzīvē”, un Olivers bija padevies. Viņam dzejnieki vienmēr bija patikuši labāk nekā psihologi. Tomēr, pie joda, ja vien viņš spētu saprast, kas lellēm meklējams baseinā!

Vajadzētu izsaukt žandarmus, Vinšovs iedomājās. Bet ko lai viņš saka? Ka baseinā peld lelles? Tad viņam iešāvās prātā, ka tas nav normāli… Izgaismotā māja, nevienas dzīvas dvēseles un tad vēl šīs lelles… Kur tad bija palikusi mājas saimniece?

Olivers pastūma malā žalūzijas un atvēra logu. Tūdaļ istabā ieplūda mitruma vilnis. Lietus sitās sejā, un viņš, acis samiedzis, nekustēdamies vērās uz šo dīvaino ainu, ko veidoja plastmasas sejas ar nedzīviem skatieniem.

Pēkšņi viņš skaidri sadzirdēja mūziku. Vinšovs to bija dzirdējis jau agrāk, kaut gan tas nebija viņa iecienītais komponists Mocarts.

Augstā debess, ko gan šie kumēdiņi nozīmē?

Zibens pāršķēla nakts tumsu. Tam sekoja dobji pērkona dārdi. Un, gluži kā pēkšņa prožektora gaisma, zibens uzplaiksnījums atklāja, ka tur kāds ir. Cilvēkam, kas sēdēja uz baseina malas, bikses mirka ūdenī. Olivers sākumā viņu nebija pat pamanījis, jo to aizsedza milzīga koka ēna, kas atradās dārza vidū… Tas bija jauns vīrietis… Uz priekšu saliecies, viņš skatījās uz peldošo leļļu straumi. Un pat no piecdesmit metru attāluma Olivers redzēja, ka tam ir neko neredzošs skatiens un pavērta mute.

Vinšova krūtīs atbalsojās viņa paātrināto sirdspukstu sitieni. Kas īsti te notiek? Viņš metās pie telefona un satvēra klausuli.

2 . Raimonds

-   ANELKA1 IR GATAVĀ NULLE, Pižols sacīja.

Vincents Esperandjē pavērās savā kolēģī un prātoja, vai šādu spriedumu ir izraisījusi uzbrucēja vājā spēle vai viņa izcelsme un tas fakts, ka viņš nāca no nelielas pilsētiņas Parīzes reģionā, jo Pižols nevarēja ciest ne pilsētas, ne to iedzīvotājus.

Tomēr Esperandjē bija jāatzīst, ka šoreiz Pižolam ir taisnība. Anelka tiešām bija nulle un niecība. Galīgi garām. Starp citu tāpat kā visa pārējā komanda. Pirmais mačs bija tīrā sodība. Izskatījās, ka vienīgi Martēnam par to bija nospļauties. Esperandjē uz viņu palūkojās un pasmaidīja. Vincents bija pārliecināts, ka viņa šefs nezina pat izlases trenera vārdu, kuru visa Francija jau mēnešiem ilgi nemitīgi izsmēja un gānīja.

-   Domeneks2 ir sasodīts nejēga, Pižols tagad paziņoja, it kā būtu uztvēris Vincenta domas. 2006. gadā mēs nokļuvām finālā tikai tāpēc, ka Zidāns kopā ar pārējiem spēlētājiem pārņēma komandas vadību.

Tā kā neviens to neapstrīdēja, policists iejuka pūlī, lai vēlreiz dotos pakaļ alum. Bārs bija pārpildīts. Tas bija 2010. gada 11. jūnijs. Pasaules kausa futbolā atklāšanas diena un pirmais mačs Dienvidāfrikā. Un uz ekrāna pašlaik varēja redzēt: Urugvaja-Francija, pirmā puslaika rezultāts 0:0. Vincents vēlreiz palūkojās uz savu šefu. Tā skatiens bija pievērsts ekrānam. Un garāmslīdošs. Patiesībā majors Martēns Servazs maču nemaz neskatījās, tikai izlikās, un viņa padotais to zināja.

1 Nikolā Anelka. Profesionāls franču futbolists, spēlē uzbrucēja un pussarga pozīcijās. Francijas futbola izlases spēlētājs. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

2 Raimonds Domeneks Francijas futbola izlases galvenais treneris (2004-2010).

Servazs ne tikai neskatījās maču, bet ari prātoja, kas viņam šeit vispār meklējams.

Viņš bija gribējis iepriecināt savu izmeklēšanas grupu un tādēļ tai piebiedrojies. Nu jau nedēļām ilgi Pasaules kauss futbolā bija Kriminālpolicijas izmeklēšanas nodaļas sarunu galvenais temats spēlētāju formastērpi, neveiksmīgie draudzības mači ar pazemojošo zaudējumu spēlē pret Ķīnas komandu, izlases spēlētāju izvēle, pārmērīgi dārgā viesnīca Servazs jau sāka prātot, vai trešais pasaules karš viņus būtu satraucis vēl vairāk. Droši vien ne. Viņš cerēja, ka ari noziedznieku prāti ir nodarbināti ar to pašu un ka noziedzības statistikas rādītāji kritīsies, nevienam to īpaši neveicinot.

Servazs satvēra kausu ar alu, ko Pižols tikko bija novietojis viņam priekšā, un pielika to pie lūpām. Uz ekrāna turpinājās spēle. Sīkie cilvēciņi zilos sporta kreklos kustējās tikpat bezkaislīgi kā iepriekš. Viņi pārvietojās no vienas laukuma malas uz otru, un Servazs viņu kustībās nesaskatīja nekādu loģiku. Lai gan viņš nebija nekāds futbola speciālists, tomēr uzbrucēji Servazam šķita pārlieku neveikli. Viņš kaut kur bija lasījis, ka komandas ceļojuma un viesnīcas izdevumi Francijas Futbola federācijai izmaksās vairāk nekā vienu miljonu eiro, un labprāt vēlējās uzzināt, vai tā iztiks pati ar saviem līdzekļiem vai arī viņam kā nodokļu maksātājam nāksies tiem atmest kādu grasi. Taču šķita, ka šis jautājums viņa izmeklēšanas grupas biedrus, kuri arī vēlīgi maksāja nodokļus, satrauca mazāk nekā hroniski sliktie rezultāti. Servazs tomēr centās iedziļināties tajā, kas norisinājās uz ekrāna, taču no turienes, gluži kā no milzīga spieta, nepārtraukti bija dzirdama nepatīkama sanoņa. Viņam paskaidroja, ka šo troksni izraisa tūkstošiem stadionā esošu Dienvidāfrikas skatītāju taurīšu. Servazs prātoja, kā gan iespējams radīt un vēl jo vairāk izturēt tik apdullinošu skaņu, jo pat šeit, kur to apslāpēja mikrofoni un skaņas filtri, šis troksnis šķita ārkārtīgi kaitinošs.

Pēkšņi gaisma bārā noraustījās, un no visām pusēm atskanēja neapmierināti izsaucieni, kad attēls televizora ekrānā sarāvās un izdzisa, bet tad no jauna atkal parādījās. Negaiss… Tas riņķoja virs Tulūzas kā vārnu bars. Servazs pie sevis nosmīkņāja, iztēlojoties, kā visu apņem tumsa un spēli nav iespējams noskatīties.

Gluži nemanot domas aizklīda tik ierastā, tomēr bīstamā virzienā. Bija pagājis pusotrs gads, kopš Juliāns Irtmans bija pazudis bez pēdām…

Pusotrs gads, taču nepagāja ne diena, kad Servazs par viņu neiedomātos. 2008.-2009. gada ziemā, tikai dažas dienas pēc tam, kad Servazs bija apmeklējis viņu kamerā, šveicietis izbēga no Varņē institūta. Šīs tikšanās laikā Servazs pārsteigts bija atklājis, ka abiem kādreizējam Ženēvas prokuroram un viņam ir kopīga aizraušanās Mālera mūzika. Pēc tam viens no viņiem aizbēga, bet otru apraka sniega lavīna.

Pusotrs gads, viņš prātoja. Piecsimt četrdesmit dienu un tikpat daudz nakšu, kuru laikā viņam neskaitāmas reizes murgos bija rādījies viens un tas pats. Sniega lavīna… Servazs ieslodzīts sniega un ledus zārkā, trūkst gaisa, bet sals aizvien vairāk stindzina locekļus, līdz kaut kas viņam pieskaras. Kāds virs viņa izmisīgi mēģina attīrīt sniegu. Acis apžilbina spilgta gaisma; muti plati atvēris, viņš aizgūtnēm kampj svaigo gaisu, bet spraugā parādās kāda seja. Irtmans… Viņš mežonīgi iesmejas, tad nosaka: “Ardievu, Martēn!” un atkal aizblietē spraugu sniegā…

Ja neņem vērā atsevišķas nianses, sapnis vienmēr beidzās aptuveni vienādi.

Patiesībā viņš lavīnā bija izdzīvojis, taču savos murgos allaž gāja bojā. Un savā ziņā toreiz, tajā naktī augstu kalnos, kāda viņa daļa tiešām bija mirusi.

Diez ko Irtmans pašlaik dara? Kur viņš atrodas? Servazs nodrebēja, atceroties sniegoto, neticami majestātisko ainavu… galvu reibinoša augstuma kalnu virsotnes, kas sargāja niecīgo ieleju… celtni ar biezajām sienām… dzelzs durvju slēdzenes, kas noklakšķēja pamesto gaiteņu dziļumā… Un durvis, aiz kurām atskanēja viņam pazīstamā mūzika Servaza iemīļotais komponists Gustavs Mālers. Un to bija iecienījis ari Juliāns Irtmans.

-    Nu tad beidzot, viņam līdzās ierunājās Pižols.

Servazs neuzkrītoši uzmeta acis ekrānam. Kāds spēlētājs atstāja laukumu, bet kāds cits to nomainīja. Kā Servazs noprata, runa bija par nelaimīgo Anelku. Ar acs kaktiņu viņš pavērās ekrāna augšējā stūri. 71. minūte. Rezultāts joprojām 0:0. Saprotams, kādēļ bārā valdīja tāda spriedze. Servazam līdzās kāds milzu tēvainis, kurš svēra vismaz simt trīsdesmit kilogramus un zem savas rudās bārdas bija nosvīdis gluži slapjš, uzsita viņam pa plecu, it kā viņi būtu labi draugi, tad iepūta tam sejā savu pēc alkohola dvakojošo elpu, sakot:

-   Ja es būtu treneris, sadotu tiem slīmestiem, kā nākas, lai beidzot sāk kustēties. Pie joda, nejaudā pat Pasaules kausa spēlēs!

Servazs iedomājās, ka droši vien arī blakus sēdošais tēvainis necik daudz nekustas, tikvien kā lidz bāram un varbūt kādreiz līdz stūra veikalam pēc kāda aliņa.

Servazs sāka prātot, kādēļ viņam nepatīk sporta raidījumus skatīties televīzijā. Varbūt tādēļ, ka Servaza bijusī sieva Aleksandra atšķirībā no viņa paša neizlaida nevienu savas iemīļotās komandas maču? Septiņus gadus viņi bija pāris, par ko Servazs allaž bija domājis, ka tas ilgi neturpināsies. Bet viņi tomēr bija apprecējušies un izturējuši kopā septiņus gadus. Servazs tā arī nebija sapratis, kāpēc viņiem vajadzēja tik daudz laika, lai aptvertu visvienkāršāko patiesību viņi viens otram ir tikpat “piemēroti” kā talibs un ielene. Par šo savienību liecināja vienīgi abu astoņpadsmit gadus vecā meita, ar kuru Servazs ļoti lepojās. Tik tiešām lepojās, kaut gan joprojām nespēja pierast pie viņas izskata, pīrsingiem un matu griezuma. Margo gāja viņa, nevis mātes pēdās. Arī viņai, tāpat kā Servazam, patika lasīt grāmatas, un Margo, tāpat kā viņš, bija iestājusies reģiona visprestižākajā mācību iestādē literatūras sagatavošanas klasē Marsakā. Paši labākie skolēni uz turieni devās no simtiem kilometru attālas apkaimes, daži pat no Monpeljē un Bordo.

Ja tā labi padomā, tad Servazam nācās atzīt, ka četrdesmit viena gada vecumā viņa intereses bija pievērstas tikai divām lietām darbam un meitai.

Un grāmatām… Taču grāmatas bija pavisam kas cits, tas nebija vaļasprieks, tā bija visa viņa dzīve.

Vai ar to pietika? Kas veido cilvēka dzīvi? Martēns palūkojās savā alus glāzē, kuras apakšā smalstījās putas, un nolēma, ka šim vakaram būs gana. Pēkšņi viņam ļoti savajadzējās uz tualeti un nācās vien celties un iet. Tualetes bija atbaidoši netīras. Kāds plikpauris stāvēja, pagriezis muguru, un Servazs dzirdēja, kā vīrieša urīna strūkla sitas pret pisuāra emaljēto virsmu.

-    Kas par tizloņu komandu, plikpauris ierunājās, kad Servazs viņam līdzās atpogāja bikšupriekšu. Kauns skatīties.

Vīrs aiztaisīja rāvējslēdzēju un devās prom, pat nepapūlējies noskalot rokas. Servazs savējās ilgi ziepēja un mazgāja, tad nosusināja zem

elektriskā žāvētāja, bet, prom ejot, ievilka labo roku piedurknē, pirms satvēra durvju rokturi, kam bija pieskāries plikpauris.

Pavirši uzmetot acis ekrānam, Servazs uzzināja, ka tā prombūtnes laikā nekas nav mainījies, kaut gan mačs jau tuvojās beigām. Tagad skatītāju reakcija bija īsts dusmu izvirdums. Servazs nodomāja, ka, šādi turpinot, drīz varētu sākties masu nemieri.

Blakus sēdošie kurnot raidīja tādus izsaucienus kā “nu taču!”, “padod bumbu, velns lai parauj, padod bumbu!”, “pa labi! pa laaabiii!”, kas nozīmēja, ka beidzot kaut kas ir sakustējies. Tad Servazs sajuta bikšu kabatā ievibrējamies mobilo telefonu un to izvilka. Tas nebija viedtālrunis, bet gan vecā labā Nokia. Izgaismotais ekrāns liecināja, ka kaut kas ir atgadījies. Tālrunis jau bija zvanu ar numuru “888” pievienojis balss pastam.

Servazs uzgrieza numuru.

Un sastinga.

Balss telefonā… Viņš to atpazina pussekundes laikā. Pussekundes, kas šķita mūžību ilga. Laiks un telpa pagaisa, it kā pāris sirdspukstu spētu izdzēst divdesmit gadus, kas to šķīra no tā laika, kad bija dzirdējis šo balsi pēdējoreiz. Pat pēc tik daudziem gadiem, to izdzirdot, Martēnam vēderā kaut kas sarāvās.

Servazam šķita, ka telpa ap viņu ir sākusi griezties. Kliedzieni, uzmundrinošie izsaucieni un taurīšu skaņas pagaisa. Tagadne kļuva sīka un nebūtiska. Balss telefonā sacīja: “Martēn? Tā esmu es. Marianna… Lūdzu, piezvani man. Tas ir ļoti svarīgi. Es lūdzu tevi, piezvani man, tiklīdz būsi saņēmis šo ziņu…”

Balss no pagātnes, taču tā bija balss, kurā jaušamas bailes.

SAMIRA ČENA NOMETA ādas jaku uz gultas un palūkojās uz tuklo vīrieti, kurš grasījās aizsmēķēt, atbalstījies pret spilveniem.

-    Tev laiks tīties. Man jādodas uz darbu.

Vīrietim, kas atradās viņas gultā, bija vismaz trīsdesmit gadu vairāk nekā viņai, uz vēdera skaidri iezīmējās liekie kilogrami, bet uz krūtīm bija redzamas sirmas spalvas, taču Samiru tas neuztrauca. Viņi bija vareni pamīlējušies, un vienīgi tam viņas acīs bija kāda nozīme. Samira nebija nekāda skaistuma karaliene. Jau kopš liceja laikiem tā zināja, ka vairums vīriešu viņu uzskata par neglītu vai drīzāk tie viņas seju

uzskata par neglītu, bet augumu par Īpaši pievilcīgu. Šīs divējādās izjūtas, ko viņa izraisīja, reizēm svaru kausus nolieca uz vienu, reizēm uz otru pusi. Mīļāko Samirai bija bez skaita, un viņa jau sen bija apjautusi, ka izskatīgākie nebūt nav tie labākie mīlētāji, bet viņa meklēja tieši versmainu seksu, nevis pasaku princi.

Platā gulta nokrakšķēja, kad viņas resnvēderis izbāza kājas no segas apakšas un noliecās, lai paņemtu savas drēbes, kas bija salocītas uz krēsla līdzās spogulim, kurā atspīdēja daļa no jumtistabiņas. Pārējo telpu aizņēma zirnekļu tīkli, putekļi, baroka laikmeta lustra ar pusizdegušām lampiņām, kas nokarājās no griestu sijas, pīts paklājs un lietotu mantu tirgū uzieta spāņu stila kumode un skapis. Samira uzvilka biksītes un krekliņu un tad nozuda grīdas lūkā.

-    DEGVĪNU VAI KAFIJU? viņa uzsauca no apakšstāva.

Samira ieslīdēja savā virtuvītē, kas bija izkrāsota sarkanā krāsā un šaurības dēļ atgādināja kuģa kambīzi, un ieslēdza kafijas automātu. Izņemot spuldzi, kas dega virs galvas, pārējais nams grima tumsā. Samira zināja, ko dara, kad iepriekšējā gadā iegādājās šo graustu divdesmit kilometrus no Tulūzas. Viņa to pamazām atjaunoja (savus gadījuma rakstura mīļākos Samira izraudzījās starp elektriķiem, santehniķiem, mūrniekiem, krāsotājiem un jumiķiem) un pagaidām neapdzīvoja vairāk par piekto daļu no dzīvojamās platības. Nama pirmā un otrā stāva istabas bija tukšas, izklātas ar polietilēna plēvēm, bet pie sienām bija pieslietas stalažas ar krāsu podiem un darbarīkiem, tādēļ savu istabu viņa pagaidām bija iekārtojusi bēniņos.

Uz sarkanas sienas viņa ar trafaretu milzīgiem sudraba burtiem bija uzrakstījusi “Nepiederošiem ieeja būvlaukumā aizliegta”, bet uz viņas krekliņa dīžājās uzraksts “I LOVE ME”, kuram cauri varēja redzēt viņas nelielās krūtis. Smagiem soļiem vīrietis kāpa lejup pa kāpnēm, kas bija slīpas kā uz kuģa. Samira tam pastiepa kūpošu espreso tasīti un nokoda gabalu no ābola, kas uz virtuves virsmas jau bija sācis sažūt. Tad Samira nozuda vannasistabā. Pēc piecām minūtēm viņa iegāja “ģērbtuvē”. Visi apģērbi pagaidām bija sarindoti uz pakaramiem, kas bija sakārti uz garām metāla stangām un pārvilkti ar caurspīdīgiem plastikāta maisiem, apakšveļa un krekliņi bija salocīti plastmasas kastēs, bet desmitiem apavu sarindoti gar sienu visā tās garumā.

Samira uzvilka džinsus ar saplēstiem ceļgaliem, apāva īsus zābakus ar zemiem papēžiem, uzstīvēja citu krekliņu, ap vidukli aplika ādas

siksnu, apsistu ar metālu, un apjoza maksti ar dienesta ieroci. Beigās uzvilka brezenta jaku, gadijumā ja līs.

-    Vai tu vēl esi te? Samira jautāja, atgriezusies virtuvē.

Resnais piecdesmitgadnieks slaucīja no lūpām ievārījumu. Viņš pievilka meiteni sev klāt un noskūpstīja, novietojis savas spalvainās rokas uz viņas džinsos ietērptajiem sēžas apaļumiem. Kādu mirkli viņa tam ļāvās, tad atbrīvojās no vīrieša skavām.

-    Kad tu beidzot ķersies klāt manai dušai?

-     Šajā nedēļas nogalē vēl ne. Sieva atgriežas no māsas apciemojuma.

-    Izbrīvē kādu citu dienu. Un šonedēļ.

-    Visu laiku esmu aizņemts, viņš iebilda.

-    Nebūs santehnikas, nebūs seksa, Samira paziņoja.

Vīrietis sarauca uzacis.

-    Varbūt trešdien pēcpusdienā. Jāskatās.

-    Atslēgas būs parastajā vietā.

Samira grasījās vēl ko piebilst, kad pēkšņi no kaut kurienes atskanēja elektriskās ģitāras skaņu un šausmu filmas kliedzienu sajaukums. Tie bija pirmie akordi no kāda amerikāņu grindcore' grupas Agoraphobic Nosebleed gabala. Kad beidzot mobilais telefons bija atrasts, kliedzieni un skaņas decibeli jau bija apklusuši. Viņa palūkojās uz telefona ekrānā redzamo numuru. Tas bija Vincents. Samira jau grasījās viņam atzvanīt, kad ekrānā parādījās īsziņas teksts:

Piezvani man.

Un Samira nekavējoties tā arī darīja.

-    Kas noticis?

-    Kur tu esi? viņš neatbildējis jautāja.

-    Mājās. Grasījos jau doties prom. Man šovakar dežūra (visi izmeklēšanas brigādes vīri tādos vakaros centās izlikties slimi). Vai tad tu futbolu neskaties?

-    Mūs izsauca…

1 Pagājušā gadsimta astoņdesmito gadu sākumā radies mūzikas veids, īpaši agresīvs, “griezīgs”.

Tas bija steidzams gadījums. Droši vien zvanījis prokurora vietnieks. Futbola faniem neveicās. Bet, visticamāk, arī tiesu namā visi televizori bija ieslēgti. Samirai pašai tikai ar lielām grūtībām bija izdevies sameklēt mīļāko šim vakaram. Acīmredzot futbols guva virsroku pār mīlēšanos.

-    Tātad zvanīja prokurors? viņa jautāja. Kas atgadījies?

-    Nē, tas nebija prokurors.

-    Ak tā?

Esperandjē balsī varēja just milzu spriedzi.

-    Es tev visu paskaidrošu. Nav jēgas doties uz dežūru. Kāp mašīnā un brauc pie mums. Vai tev ir, ar ko pierakstīt?

Neliekoties ne zinis par savu viesi, kurš tai blakus jau sāka nepacietīgi dīdīties, Samira atvēra kādu virtuves atvilktni un no turienes izņēma pildspalvu un līmlapiņu.

-    Mirklīti. Rokā ir.

-    Es tev iedošu adresi, un tu mums vēlāk piebiedrosies.

-    Plāj vaļā.

Kaut gan Vincents to neredzēja, rakstot viņa uzrauca vienu uzaci.

-    Marsaka? Tas taču ir laukos… Kurš jūs izsauca, Vincent?

-    Es tev visu paskaidrošu. Mēs jau esam ceļā. Dodies turp, cik ātri vien vari.

Aiz loga uzplaiksnīja zibens.

-    Mēs? Un kas būtu mēs?

-    Martēns un es.

-    Labi. Es jau steidzos.

Samira beidza sarunu. Kaut kas te nebija kārtībā.

3 . Marsaka

LIETUS BEZ MITAS RĪBINĀJA pa mašīnas jumtu. Tas sitās auto lukturu gaismā, applūdināja pFiekšējo stiklu un ceļu, sadzina dzīvniekus alās un retās mašīnas nošķīra citu no citas. Tas bija ieradies no rietumpuses, gluži kā armija, kas iekaro jaunu teritoriju. Priekšpulks vispirms bija pavēstījis par tā ierašanos ar spēcīgām vēja brāzmām un zibeņošanu, un tad lietus pārplūdināja mežus un ceļus. Tas nebija parasts lietus. Tie bija īsti plūdi. Tikai ar grūtībām varēja redzēt meža ceļu un koku pudurus. Brīdi pa brīdim debesis pāršķēla zibens, bet pārējā laikā varēja saskatīt vienīgi mirguļojošo un tumsas lokiem apjozto mašīnas lukturu gaismu, kas pārvietojās līdz ar viņiem. Bija tāda sajūta, it kā dabas stihija būtu pārņēmusi visu applūdinājusi laukus un ceļus un viņi virzītos uz priekšu pa okeāna dibenu. Servazs skatījās uz ceļu. Logu tīrītāju kustības atbalsoja viņa paātrinātos sirdspukstus. Pirms kāda brīža viņi bija nogriezušies no šosejas un tagad brauca pa ceļu, kas aizvijās starp pakalniem, kuri bija iegrimuši nakts tumsā. Šis skats tādam trīsdesmit gadus vecam pilsētniekam kā Esperandjē atgādināja nolaišanos okeāna dzelmē ar zemūdeni. Labi vismaz, ka mūziku šoreiz nebija izraudzījies viņa šefs. Vincents bija ievietojis atskaņotājā disku “Queens of the Stone Age", un dīvainā kārtā Martēns nebija iebildis.

Viņš bija pārāk iegrimis savās domās.

Esperandjē novērsās no ceļa tikai uz sekundes simtdaļu, pamanot, kā Servaza tumšajās acīs atmirdz automašīnas lukturu gaisma un logu tīrītāju šurpu turpu kustība. Servazs raudzījās ceļa asfaltā, tāpat kā iepriekš bija raudzījies televizora ekrānā, neko neredzot. Vincents prātoja par telefona zvanu. Kopš Martēns to saņēma, viņš bija ļoti izmainījies. Kā Esperandjē bija nopratis, Marsakā kaut kas ir atgadījies un zvanītāja bija kāda Servaza sena paziņa. Neko vairāk šefs nebija paskaidrojis. Viņš bija mudinājis Pižolu turpināt skatīties maču un aicinājis Esperandjē sev līdzi.

Kad viņi bija iekāpuši mašīnā, Servazs lūdza, lai tas piezvana Samirai. Esperandjē nesaprata, kas īsti notiek.

Kad auto cauri platānu tunelim iebrauca pilsētā un maldījās pa centra šaurajām ieliņām, kratoties pa bruģakmeņiem, lietus bija nedaudz pierimis.

-    Pa kreisi, Servazs sacīja, kad viņi bija nonākuši kādā laukumā pie baznīcas.

Esperandjē pamanīja, ka visapkārt ir daudz krodziņu, kafejnīcu un restorānu. Marsaka bija universitātes pilsētiņa ar 18 503 iedzīvotājiem. Un gandrīz tikpat daudz studentiem. Tur atradās gan Filoloģijas, gan Eksakto zinātņu, gan Juridiskā, gan Vadības un ekonomikas fakultāte un plaši pazīstamā liceja sagatavošanas nodaļa. Laikrakstos, kam patika skaļi saukļi, pilsētiņa tika dēvēta par Dienvidrietumu Kembridžu. Ja uz to palūkojās no policijas redzesviedokļa, šāds studentu pieplūdums nozīmē problēmas ar auto vadīšanu reibumā vai narkotisko vielu ietekmē, nelegālo tirdzniecību ar zālīti un amfetamīnu un protesta izraisītus postījumus, taču nekas no tā visa nebija kriminālizmeklēšanas kompetencē.

-    Šķiet, pārrauti elektrības vadi.

Tik tiešām, ielas grima tumsā un gaismu nemanīja pat krodziņu un bāru logos. Aiz rūtīm varēja saskatīt kustīgas gaismas strēles. Tie bija kabatas lukturīši. Pie visa vainīgs negaiss, Vincents nodomāja.

-    Apbrauc apkārt skvēram un nogriezies otrajā ieliņā pa labi!

Viņi apbrauca apkārt nelielajam apļveida laukumam, ko ieskāva

čuguna režģu žogs, un nogriezās kādā šaurā, ar bruģi klātā ieliņā, kas aizvijās kalnup starp divām augstu namu fasādēm. Aptuveni divdesmit metrus tālāk cauri lietusgāzei varēja redzēt mirgojam žandarmērijas mašīnu zilās bākugunis… Kāds bija tos izsaucis!

-    Kas tie par jokiem? Esperandjē jautāja. Vai tu zināji, ka šajā lietā ir iesaistīta žandarmērija?

Viņi apstājās aiz žandarmērijas Renault Trajfic un Citroen C4. Lietus kā neprātīgs rībināja pa mašīnu priekšējiem paneļiem un jumtiem. Tā kā

šefs nekādi nereaģēja, Vincents pagriezās pret viņu un izbrīnīts secināja, ka Martēns izskatās daudz saspringtāks nekā parasti, un, uzmetis savam vietniekam garām slīdošu, paviršu skatienu, tas izkāpa no mašīnas.

Vienā mirklī Servaza mati un krekls bija caurcaurēm slapji. Vairāki žandarmi stoiskā mierā stāvēja, plūdu ieskauti, savos lietusmēteļos patvērušies no vēja brāzmām. Viens no viņiem tuvojās, un Servazs izvilka dienesta apliecību. Žandarms sarauca uzacis, lai nodemonstrētu savu pārsteigumu, ka kriminālizmeklēšanas brigāde ir ieradusies notikuma vietā vēl pirms izsaukuma.

-    Kas vada operāciju?

-    Kapteinis Bekērs.

-    Vai viņš ir iekšā?

-Jā, taču neesmu pārliecināts, ka…

Servazs pagāja garām kruķim, nesagaidījis, kad tas pabeigs sakāmo.

-    MARTĒN!

Viņš pagrieza galvu pa kreisi. Nedaudz nostāk uz apmales bija novietots Peugeot 307. Vadītāja pusē aiz atvērtā sānu loga viņš ieraudzīja kādu, ko vairs nekad nebija cerējis sastapt.

ŪDENS, KAS GĀZĀS AUMAĻĀM, žilbinošie mašīnu lukturi un prožektori, kas tos padarīja aklus, vēja appūstās sejas viss šķita saplūdis kopā. Tomēr šo seju viņš būtu atpazinis pat starp tūkstošiem citu. Lai gan sievietei mugurā bija lietusmētelis ar paceltu apkakli, blondie, viļņainie mati ar skaidri saredzamu celiņu un nepaklausīgā matu cirta, kas krita pār sejas kreiso pusi, uzreiz izmirka viscaur slapji. Tā tik tiešām bija viņa. Marianna stāvēja, stalti izslējusies, roku atbalstījusi pret mašīnas durvīm, lepni paceltu zodu tieši tāda kā viņa atmiņās. Sievietes sejā jautās izbailes un satraukums, tomēr viņas lepnums nebija zudis.

Tieši šo viņas lepnumu Servazs kādreiz tā bija mīlējis.

-    Sveika, Marianna, viņš sacīja.

Sieviete palaida vaļā mašīnas durvju rokturi un steidzās pie Martēna. Un jau pēc mirkļa tā atradās viņa apskāvienos. Servazs nodrebēja kā no zemestrīces grūdiena, kamēr sievietes augums raustījās šņukstos. Lai gan viņš to bija apkampis, tomēr apskāviens bija atturīgs. Tas bija žests, kas drīzāk apliecināja pieklājību, nevis tuvību. Cik gadu īsti bija pagājis? Deviņpadsmit? Divdesmit? Viņa to bija izsvītrojusi no savas dzīves, aizejot ar citu, un pratusi vainu par notikušo uzvelt viņam. Kā viņš to bija mīlējis! Iespējams, vairāk par visām citām sievietēm, ko bija sastapis pirms un pēc viņas… Taču tas, šķiet, bija noticis kādā citā laikmetā… Bija pagājis tik daudz gadu…

Marianna soli atkāpās, lai palūkotos uz Martēnu, bet tās garie mati neviļus pieskārās viņa vaigam. Un atkal Servazs sajuta vieglu grūdienu ar 4 ballu spēku, mērot pēc viņa skalas, sadrebinām tā augumu. Mariannas acis bija tik tuvu un šķita kā mirdzoši, zaļi ezeri. Tās bija pretrunīgu izjūtu pilnas. Šajās acīs varēja saredzēt sāpes, skumjas, šaubas un izbailes, taču arī pateicību un cerības. Pavisam niecīgas, biklas cerības… Viņa tās lika uz Martēnu. Lai apvaldītu savus dobjos sirdspukstus, viņš lūkojās tai garām. Bija pagājuši deviņpadsmit gadi, taču Marianna tikpat kā nebija mainījusies, ja neskaita sīkas rieviņas ap acīm un muti.

Servazs atcerējās, ko sieviete tam bija teikusi pa telefonu: “Noticis kas briesmīgs…" Tajā mirklī viņam šķita, ka Marianna runā par sevi, par to, ko viņa nodarījusi, taču tad saprata, ka runa ir par viņas dēlu: “Igo… viņš atradis sievietes līķi… Visi viņu apsūdzēs, Martēn… Visi sacīs, ka viņš ir vainīgs…” Viņas balsi aizžņaudza asaras un valoda bija tik saraustīta, ka Servazs nebija sapratis ne pusi no sacītā.

“Kas noticis?”

“Viņš tikko man piezvanīja… Bija salietojies narkotikas… Pamodies tās sievietes mājā, bet viņa bija… mirusi…”

Tas, ko Marianna sacīja, izklausījās absurdi un bezjēdzīgi. Servazs prātoja, vai viņa pati nav dzērusi vai kaut ko salietojusies.

“Paklau, Marianna, es neko nesaprotu. Par ko tu runā? Kas tā par sievieti?”

“Kāda Marsakas pasniedzēja. Viņa skolotāja.”

Marsaka… Tur mācījās Margo. Pat runājot pa telefonu, Servazam bija grūti slēpt savu satraukumu… Tad viņš sev sacīja, ka Marsakas Universitātē, licejā un koledžā bija vismaz simts pasniedzēji. Cik liela ir varbūtība, ka Margo mācījusies tieši pie šīs sievietes?

“Viņi to apsūdzēs, Martēn… Taču viņš nav vainīgs. Igo nav spējīgs neko tādu izdarīt… Es tevi lūdzu, palīdzi mums…”

-    Paldies, ka atbrauci, viņa beidzot sacīja. Es…

Viņš ar rokas kustību to apstādināja.

-    Ne tagad… Dodies mājās. Es ar tevi sazināšos.

Marianna palūkojās uz viņu ar izmisuma pilnām acīm. Nesagaidījis atbildi, viņš pagriezās un devās uz nama pusi.

-    KAPTEINI BEKĒR?

-Jā-

Un viņš jau otrreiz šajā vakarā izvilka savu apliecību, lai gan bija grūti saredzēt vīrieti, kas atradās namā.

-    Majors Servazs. Tulūzas reģionālā Kriminālpolicijas nodaļa. Un tas ir leitnants Esperandjē.

-    Kurš jums to paziņoja? Bekērs uzreiz noprasīja.

Kapteinis bija gadus piecdesmit vecs, drukns un, ja sprieda pēc maisiņiem zem acīm, izskatījās kā cilvēks, kuru moka bezmiegs. Šķita arī, ka viņu stipri satraucis tikko redzētais. Turklāt viņš bija nikns kā suns. Vēl viens, kurš atrauts no futbola skatīšanās.

-    Liecinieks, Servazs atbildēja. Bet kurš paziņoja jums?

Bekērs nosprauslojās tā, it kā nevēlētos dalīties informācijā ar katru

pretimnācēju.

-    Kāds kaimiņš. Olivers Vinšovs. Anglis… kurš dzīvo tur… ielas otrā pusē.

Un viņš ar roku norādīja pāri mūrim.

-    Ko tas cilvēks bija ieraudzījis?

-    Viņa kabineta logs ir ar skatu uz dārzu. Kaimiņš pamanījis, ka uz baseina malas sēž jauns vīrietis. Un tajā peldējušas lelles. Viņam tas šķitis dīvaini, tādēļ viņš mums piezvanīja.

-    Lelles?

-   Jā. Tūlīt pats redzēsiet.

Viņi devās uz viesistabu. Nams grima tumsā tieši tāpat kā visi pārējie Marsakas nami. Ārdurvis bija vaļā, un vienīgais apgaismojums bija ārpusē novietoto automašīnu gaismas lukturi, kas meta ēnas uz sienām. Servazs ieraudzīja pustumsā iegrimušu virtuvi, apvienotu ar dzīvojamo istabu, apaļu galdu ar stikla virsmu, kurā atspīdēja gaisma, četrus čuguna krēslus ar apkalumiem, bufeti, bet aiz letes kāpnes, kas veda uz augšējiem stāviem. Caur milzīgajām, stiklotajām durvīm, no kurām pavērās skats uz dārzu, telpā ieplūda drēgns gaiss. Servazs nodomāja, ka acīmredzot kāds durvis bija nostiprinājis, lai tās virinoties neklaudzētu. Varēja dzirdēt, ka ārpusē grab lietus un čab vēja nestās lapas.

Viņiem garām pagāja kāds žandarms ar kabatas lukturīti, un tā gaisma uz mirkli izgaismoja viņu siluetus.

-    Viņi uzstāda elektroģeneratoru, Bekērs paskaidroja.

-    Kur tas puika ir? Servazs jautāja.

-    Žandarmērijas furgonā. Un tiek stingri apsargāts. Viņu vedis uz iecirkni.

-    Un upuris?

Žandarms ar pirkstu norādīja uz griestiem.

-    Tur augšā. Vannasistabā.

Pēc viņa balss toņa Servazs noprata, ka tas joprojām atrodas šoka stāvoklī.

-    Vai sieviete dzīvoja viena?

-Jā.

Spriežot pēc tā, ko viņš, skatot no ārpuses, bija redzējis, pat tad, ja katrs stāvs aizņēma piecdesmit kvadrātmetrus un ja pieskaitīja pirmo stāvu un mansardu, četrstāvu nams bija milzīgs.

-    Viņa ir pasniedzēja, vai ne?

-    Klēra Dimāra. Trīsdesmit divi gadi. Kaut kāda pasniedzēja Marsakā.

Puskrēslā Servazs saskatījās ar kapteini.

-    Puisis pie viņas mācījās.

-Ko?

Pērkona grāviens bija apslāpējis žandarma sacīto.

-    Es teicu, ka puika apmeklēja kādu viņas pasniegto mācību kursu.

-    Jā. Es to jau zinu.

Servazs un Bekērs tumsā vērās viens otrā. Katrs no tiem bija aizņemts ar savām domām.

-    Pieņemu, ka esat vairāk pieredzējis nekā es, žandarms beidzot ieminējās. Skats nav diez cik patīkams… Vismaz es vēl nekad neko tik… pretīgu nebiju redzējis.

-    Atvainojiet, no kāpņu puses atskanēja kāda balss.

Viņi pagriezās turp, no kurienes tā skanēja.

-    Vai drīkstu uzzināt, kas jūs esat?

Kāds kāpa lejup pa kāpnēm. No ēnas iznira garš siluets, kas lēnām tiem tuvojās.

-    Majors Servazs, Tulūzas Kriminālpolicijas nodaļa.

Nepazīstamais vīrietis pastiepa roku. Viņš bija gandrīz divus metrus garš, ne mazāk, ar garu kaklu un dīvainu kvadrātveida galvu ar atkarenām ausīm, ezītī apgrieztiem matiem. Milža plauksta miklā, plānā ādas cimdā tērptā roka cieši paspieda viņējo.

-    Rolāns Kastēns, Ošas pilsētas prokurors. Es runāju pa telefonu ar Katrīnu. Viņa mani jau brīdināja, ka atbrauksiet. Vai drīkstu zināt, kurš jums to paziņoja?

Prokurors atsaucās uz Tulūzas prokuratūras galveno prokurori Ketiju Dimjēru, ar kuru Servazs vairākas reizes bija kopā strādājis, turklāt veicot ari visnozīmīgāko izmeklēšanu savā karjerā, to, kas pirms pusotra gada aizveda viņu līdz Varņē institūtam. Servazs vilcinājās.

-    Marianna Bohanovska, jaunā cilvēka māte, viņš atbildēja. Iestājās klusums.

-    Vai jūs viņu pazīstat?

Prokurora balss tonī varēja manīt pārsteigumu un aizdomas. Viņa balss bija rupja un dobja. Līdzskaņi skanēja kā ratu riteņi, kas sitas pret akmeņiem.

-Jā. Nedaudz. Bet pagājuši jau daudzi gadi, kopš viņu redzēju pēdējoreiz.

-    Tādā gadījumā kāpēc tieši jūs? milzis painteresējās.

Servazs atkal vilcinājās.

-    Acīmredzot tāpēc, ka mans vārds tika minēts šejienes laikrakstos.

Vīrs kādu bridi klusēja. Servazs juta, ka viņš to vēro no savu divu metru augstumiem. Juta, ka prokurora acis tumsā ir tam piekaltas, un nodrebēja. Šis cilvēks viņam atgādināja Lieldienu salu statuju.

-    Bet, protams. Kā tad… Slepkavības Senmartēndekomenžā. Skaidrs. Tas bijāt jūs… Gluži neticams stāsts, vai ne? Tāda izmeklēšana droši vien tik ātri vis neaizmirstas, kā jūs domājat, major?

Kaut kas prokurora balss tonī Servazu visu laiku kaitināja.

-    Tomēr man joprojām nav skaidrs, kas jums šeit meklējams.

-    Es taču jau teicu. Igo māte palūdza mani atbraukt un uzmest acis.

-    Cik man zināms, šīs lietas izmeklēšana vēl nav jums uzticēta, prokurors griezīgi noskaldīja.

-    Nav vis.

-    Šī lieta ir Ošas, nevis Tulūzas prokuratūras kompetencē.

Servazs labprāt būtu iebildis, ka Ošas prokuratūrai ir ļoti pieticīga speciālistu komanda un ka pēdējo gadu laikā tai nav bijis uzticēts neviens nopietns gadījums, tomēr atturējās.

-                Esat mērojis garu ceļu, lai nokļūtu šeit, major, Kastēns teica.

-     Un es pieņemu, ka jums, tāpat kā mums visiem, nācās atteikties no futbola skatīšanās. Varat doties augšā un pats uzmest acis, taču es jūs brīdinu skats nav nekāds jaukais… Bet jūs atšķirībā no mums tādus jau esat redzējis.

Servazs piekrītoši pamāja ar galvu. Un pēkšņi saprata, ka darīs visu, lai šo lietu izmeklētu.

LELLES RAUDZĪJĀS naksnīgajās debesīs. Servazs prātoja, ka līķim, kas peldētu baseinā, būtu gandrīz tāds pats skatiens. Lelles šūpojās virs ūdens, un to bālganās kleitas viļņojās vienā ritmā, brīžiem citai pret citu viegli atsitoties. Viņi abi ar Esperandjē stāvēja baseina malā. Viņa palīgs turēja tiem virs galvas saulessarga lieluma lietussargu. Lietus pret to sitās tāpat kā pret flīžu segumu un viņu kurpju purngaliem. Vējš to visu laiku trieca pret vīnstīgām uz fasādes tiem aiz muguras.

-    Sūdu būšana, viņa padotais īsi noteica.

Tas bija viņa iecienītākais izteiciens, lai apzīmētu, viņaprāt, neizprotamu situāciju.

-    Sieviete lelles kolekcionēja, Esperandjē sacīja. Nedomāju, ka slepkava tās bija paņēmis sev līdzi. Viņš tās noteikti atrada šajā namā.

Servazs pamāja ar galvu. Viņš skaitīja lelles. Deviņpadsmit… Zibens atkal izgaismoja leļļu blāvās sejas. Visbriesmīgāk izskatījās viņu stingie skatieni. Servazs zināja, ka kaut kas līdzīgs to sagaida mājas augšstāvā, un psiholoģiski centās tam sagatavoties.

-    Ejam.

Sperot soli pāri slieksnim, tie tumsā uzvilka gumijas cimdus, cepurītes un neilona bahilās, jo elektroģenerators joprojām nedarbojās. Acīmredzot tam bija kāds tehnisks bojājums. Viņi gatavojās klusēdami. Ne viņam, ne Vincentam šajā mirklī nebija nekādas vēlēšanās kaut ko sacīt. Servazs izvilka kabatas lukturīti un to ieslēdza. Arī Esperandjē rīkojās līdzīgi. Tad viņi devās augšup pa kāpnēm.

4. Nozieguma vieta

CAUR JUMTA LOGIEM redzamie zibšņi izgaismoja pakāpienus, kas čīkstēja zem viņu soļu smaguma. Kabatas lukturīša gaisma no apakšas apspīdēja abu sejas. Esperandjē pamanīja, ka Servaza acis kvēlo kā divas melnas ogles, kamēr viņš, degunu nodūris, meklēja uz grīdas kādus pierādījumus. Servazs kāpa, kājas novietojot pēc iespējas tuvāk cokolam un sperot soļus līdzīgi kā regbija komandas “Ali Blacks” spēlētāji, izpildot haku1 .

-    Cerēsim, ka prokurora kungs būs darījis tāpat, viņš sacīja.

Uz otrā stāva kāpņu laukumiņa kāds bija novietojis vētras lukturi. Tā blāvajā gaismā bija redzams durvju slieksnis.

Māja turpināja čīkstēt vējā. Servazs pie sliekšņa apstājās. Pulkstenis bija 11 un 10 minūtes. Kad viņi iegāja vannasistabā, spēcīgs zibens uzplaiksnījums apspīdēja logu un apžilbināja acis. Tad nogranda pērkons. Viņi pagājās vēl kādu soli uz priekšu un ar staru kūli izgaismoja kambari zem kāpnēm. Bija jārīkojas ātri. Kuru katru bridi nozieguma vietā varēja ierasties eksperti, taču pagaidām viņi vēl bija vieni paši. Augšstāva telpas grima tumsā, izņemot zibens uzliesmojumus aiz loga un… vannu, kuras atspīdums veidoja gaišzilu taisnstūri.

Līdzīgi kā baseins… vanna bija izgaismota no iekšpuses.

Servazs juta, ka sirds kā negudra pulsē kaklā. Ar kabatas lukturīti viņš apspīdināja grīdu, pēc tam pietuvojās vannai, centimetru pēc centimetra izgaismojot sienas. Pārvietoties nebija tik vienkārši tur atradās

1 Haka Jaunzēlandes mauru kara deja.

dažādi flakoni un sveces, zemas mēbeles un bļodas, dvieļu pakaramais un spogulis. Vannai visapkārt bija dubulti aizkari. Tie bija atvilkti vaļā, un Servazs dzirdēja, kā ūdens skalojas pret vannas malu. Un tad tajā pamanīja kādu ēnu.

Tās dibenā kaut kas atradās… Kaut kas vai drīzāk gan kāds.

Baltā emaljas vanna bija vismaz divus metrus gara, veclaicīga, uz četrām kājiņām, turklāt dziļa. Tik dziļa, ka Servazam vajadzēja paieties metru uz priekšu, lai varētu tajā ielūkoties.

Viņš paspēra vēl soli uz priekšu. Un gandrīz atsprāga atpakaļ.

Tur viņa bija. Un raudzījās policistā ar savām plaši atvērtajām, zilajām acīm, it kā būtu viņu jau gaidījusi. Sieviete bija pavērusi muti, un šķita, ka viņa vēlas kaut ko sacīt. Tomēr tas nebija iespējams sievietes acis jau bija apdzisušas. Nekas viņā vairs neliecināja par dzīvību.

Bekēram un Kastēnam bija taisnība. Pat Servazs neatcerējās, ka būtu redzējis kaut ko tik šaušalīgu, ja nu varbūt vienīgi zirgu bez galvas kalna virsotnē… Taču atšķirībā no pārējiem viņš prata neizrādīt savas emocijas. Klērai Dimārai apkārt bija aptīta ļoti gara aukla, kas neskaitāmas reizes apvija tās augumu, kājas un potītes, kaklu un rokas, bija izvilkta tai zem lāpstiņām, starp kājām un ielieca krūškurvi, veidojot neiedomājami daudz tinumu, līkumu un raupju mezglu, auklai ikreiz dziļi iegriežoties miesā. Tagad arī Esperandjē pienāca klāt un palūkojās Servazam pār plecu. Un prātā ienāca kāds vārds verdzība.

Vietām pinumu un mezglu bija tik daudz un tie bija tik sarežģīti un cieši savilkti, ka Servazs neviļus iedomājās, ka tiesu mediķim vajadzēs daudzas stundas, kamēr tos visus pārgriezīs un pēc tam laboratorijā izpētīs. Servazs vēl nekad nebija redzējis tādu… mudžekli, taču tam, kurš to izdarīja, šī nodarbe nemaz tik daudz laika nebija aizņēmusi. Slepkava to bija paveicis diezgan ātri, tad ieguldījis sievieti vannā un atgriezis krānu.

Krāns nebija kārtīgi aizgriezts, jo no tā vēl joprojām pilēja ūdens. Klusajā telpā ūdens pakšķi bija dzirdami ikreiz, kad kāda lāse atsitās pret ūdens virsmu. Iespējams, slepkava vispirms upurim bija iesitis. Servazs labprāt būtu iebāzis roku ūdenī, izvilcis viņas galvu ārā un caur viņas samirkušajiem, garajiem matiem aptaustījis pakauša un paura kaulu divus no astoņiem plakanajiem kauliem, kas veido galvaskausu, tomēr viņš to nedarīja. Tas bija tiesu mediķa uzdevums.

Servaza kabatas lukturīša gaisma atspīdēja ūdenī. Viņš to izslēdza, un tagad bija palicis tikai viens gaismas avots. Tā atblāzmā ūdens šķita vizuļojam…

Servazs aizvēra acis, izskaitīja līdz trīs, tad atkal atvēra. Gaismas avots neatradās vannā, bet gan upura mutē. Neliels kabatas lukturītis, kura diametrs nepārsniedza divus centimetrus. Tas bija iebāzts upurim rīklē, un tikai pats gals rēgojās starp rīkles mutes daļu un ūku, izgaismojot mirušās aukslējas, mēli, smaganas, zobus un metot atspulgu ūdenī.

To varētu nodēvēt par lampiņu cilvēka miesas abažūrā…

Servazs apjucis prātoja, ko nozīmē šis “pēdējais žests”. Vai tas bija paraksts? H varēja domāt, jo no praktiskā viedokļa tas bija bezjēdzīgi, taču ar neapstrīdamu simbolisku nozīmi. Vēl tikai atlika sameklēt pašu simbolu. Viņš prātoja par redzēto, kā arī par lellēm baseinā, cenšoties noteikt katra elementa nozīmi.

Ūdens…

Galvenais elements bija ūdens. Vannas dibenā viņš pamanīja izkārnījumus un sajuta vieglu urīna smaku. Servazs secināja, ka sieviete nomirusi te, šajā aukstajā ūdenī.

Ūdens telpā un ūdens ārpusē… Lija lietus… Vai slepkava bija speciāli gaidījis šo negaisa nakti, lai rīkotos?

Servazs iedomājās, ka, kāpjot augšā, uz kāpnēm nebija pamanījis nekādas pēdas. Ja ķermenis būtu sasiets kaut kur citur, nevis šajā telpā, un atvilkts šurp, uz kāpnēm būtu palikušas švīkas un arī paklājs būtu ieplēsts vai saskrāpēts. Viņš noteikti pateiks ekspertiem, lai pārbauda kāpņu laukumu un noņem paraugus, taču jau iepriekš zināja, kāda būs atbilde.

Servazs atkal palūkojās uz mirušo Klēru Dimāru. Un viņam kļuva nelabi. Šai sievietei bija nākotne. Neviens nav pelnījis mirt tik jauns. Visu pārējo viņam atklāja skatiens ūdenī. Pirms nāves viņai bijis bail. Ļoti bail. Viņa bija sapratusi, ka tās ir beigas, ka visi kredīti ir izsmelti un viņa nekad neuzzinās, kā ir novecot. Par ko viņa bija domājusi? Par pagātni vai nākotni? Par neizmantotām izdevībām un otru iespēju, kuras tai nekad nebūs, par neīstenotām iecerēm, mīļākajiem vai savu lielo mīlestību? Vai arī par vēlmi dzīvot? Viņa bija cīnījusies kā plēsīgs zvērs, kas iekļuvis lamatās, taču tad jau bija ieslodzīta savā virvju

cietumā un juta, kā lēnām, bet neglābjami ap viņu ceļas ūdens. Kā tas skalojas tai ap ķermeni. Smadzenēs kā viesulis plosījās panika, un viņa būtu gribējusi kliegt pilnā kaklā, taču to neļāva sīkais kabatas lukturītis, kas izrādījās vēl iedarbīgāks nekā lupatu vīkšķis. Sieviete varēja elpot tikai caur degunu, kakls ap tajā iebāzto svešķermeni sūrstēja un kaisa, bet smadzenēm trūka skābekļa. Viņa noteikti bija sākusi rīstīties, kad ūdens tai iekļuva mutē, un paniku nomainīja šausmas, kad ūdens ieplūda nāsīs, apņēma seju un nonāca viņas plaši atvērto acu radzenēs…

Pēkšņi iedegās gaisma. Viņi iztrūkušies salēcās.

-    Sasodīts! Esperandjē iesaucās.

-    PASKAIDROJIET, KĀPĒC šīs lietas izmeklēšanu man vajadzētu uzticēt jums, major.

Servazs pacēla galvu un uzlūkoja Kastēnu. Prokurors izvilka cigareti un iesprauda to mutes kaktiņā. Kad viņš to aizdedzināja, cigarete nočūkstēja. Lietū izslējies un automašīnu lukturu apgaismots, viņš atgādināja totēmu. Un no saviem augstumiem ar acīm nomērīja Servazu no galvas līdz kājām.

-    Kāpēc? Tāpēc, ka visi gaida, ka jūs tā rīkosieties. Tāpēc, ka tā ir vislabākā izvēle. Tāpēc, ka tad, ja jūs tā nedarīsiet un šī izmeklēšana izgāzīsies, VISI JAUTĀS, KĀPĒC JŪS TĀ NEDARĪJĀT.

Sīkās, iegrimušās ačeles zem kuplajām uzacīm iegailējās, bet Servazs nesaprata, vai tās ir dusmas vai uzjautrinājums, vai arī abi divi kopā. Šī milža reakcija bija grūti paredzama.

-    Katrīna Dimjēra jūs nebeidz vien cildināt.

Vīrieša balss toni varēja saklausīt neslēptu skepsi.

-    Viņa apgalvo, ka jūsu izmeklēšanas grupa ir labākā, ar kādu viņai nācies strādāt. Tie ir cildinoši vārdi, vai ne?

Servazs klusēja.

-   Jūs man ziņosiet par ikvienu savu soli un par to, kā virzās izmeklēšana visos sīkumos, vai skaidrs?

Servazs aprobežojās ar galvas mājienu.

-    Sazināšos ar reģionālās kriminālpolicijas nodaļu un nekavējoties piezvanīšu jūsu direktoram. Likums numur viens: nekādas noklusēšanas un nekādu procedūru pārkāpumu. Citiem vārdiem sakot, bez manas piekrišanas neko nedrīkst uzsākt.

Kastēna acis zem kuplajām uzacīm gaidīja apstiprinājumu saviem vārdiem. Servazs piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Likums numur divi: viss, kas saistīts ar plašsaziņas līdzekļiem, ir manā kompetencē. Ar žurnālistiem jūs nesarunāsieties. To uzņemšos es.

Paskat tik, ari viņam bija vajadzīgas “slavas piecpadsmit minūtes”. ŠI niecīgā Endija Vorhola frāze bija darījusi savu jo kopš tā laika ikviens vēlējās kaut reizi pagozēties slavas gaismā, pirms izzust nebūtībā, tiesneši sporta laukumos, kuri izrādīja pārāk lielu uzcītību, arodbiedrību vadītāji, kuri saņēma gūstā uzņēmumu priekšniekus, lai aizstāvētu savas tiesības uz darbu un pārņemtu vadības grožus savās rokās, un pat lauku prokurori, lai nokļūtu kameru gaismās.

-Jūs droši vien labprātāk strādātu ar Ketiju Dimjēru, tomēr nāksies pierast pie manas klātbūtnes. Es jūs neizlaidīšu no acīm, līdz nebūs atrasts aizdomās turamais un netiks uzsākts tiesas process. Ja nebūšu apmierināts ar jūsu darbu un ja izmeklēšana nevirzīsies uz priekšu pietiekami ātri vai arī es uzskatīšu, ka jūs nepieliekat pietiekami daudz pūlu, palūgšu tiesnesim, lai nodod jūsu lietu izmeklēt žandarmērijai, bet jūs tikmēr tiksiet atstādināts.

Kastēns pagriezās un devās uz savu nedaudz tālāk noparkoto Skoda.

-    Super, Vincents noteica. Mums nu gan ir foršs darbiņš!

-                Vismaz mēs zinām, kas mūs sagaida, sarunā iesaistījās Samira.

-    Kas Ošā ir par tiesu?

Viņa bija ieradusies, kad abi nokāpa lejā, piesaistot nedalītu žandarmu uzmanību ar savu militārā stila jaku, ko rotāja uzraksts “Zombiji pret vampīriem”.

-    Augstākā tiesa…

-    Hmm.

Servazs nojauta, ko viņa ar to gribēja sacīt. Tā bija pirmā šādas nozīmes lieta, kas vietējam prokuroram bija jāizskata. Un, lai kompensētu pieredzes trūkumu, viņš centās parādīt savu varu. Reizēm tiesu instances un policija darbojās kopā, taču reizēm katrs vilka virvi uz savu pusi.

Viņi atgriezās nama iekšienē. Bija ieradušies eksperti un jau norobežojuši teritoriju ar dzeltenajām lentēm, iedeguši prožektorus, izstiepuši metriem garus elektrības vadus, novietojuši dzeltenas krāsas norādes iespējamo pierādījumu vietās un tagad ar īpašām lampām izgaismoja sienas, lai atrastu asins, spermas un dievs vien zina kādas vēl pēdas.

Tērpušies baltos kombinezonos, viņi klusējot staigāja šurpu turpu pa pirmo stāvu, kāpnēm un dārzu, un katrs no viņiem lieliski zināja, kas tieši viņam darāms.

Pa viesistabas stiklotajām durvīm Servazs izgāja dārzā. Lietus bija nedaudz mitējies, tomēr viņam uz pakauša uzpilēja vēl dažas lāses. Mariannas balss telefona klausulē. Tā joprojām skanēja viņam ausis. Kā sieviete bija apgalvojusi, Igo tai bija piezvanījis un izstāstījis, ka tikko pamodies savas pasniedzējas mājās. Viņa panikas pārņemto balsi bijis grūti pazīt. Puisim nav bijis ne vismazākās nojausmas par to, ko viņš tur dara, nedz arī par to, kā tur nokļuvis. Igo pastāstīja, ka vispirms pa atvērtajām stikla durvīm bija iemaldījies dārzā un bijis apstulbis, ieraugot baseinā peldam leļļu kolekciju. Tad viņš meties pārmeklēt māju, istabu pēc istabas, stāvu pēc stāva. Kad augšstāva vannasistabā viņš atradis Klēras Dimāras līķi, tam šķitis, ka tūlīt noģībs. Marianna bija Servazam stāstījusi, ka vismaz piecas minūtes Igo spējis vienīgi raudāt un kaut ko nesakarīgi vervelēt. Tad puisis atguvies un sācis izteikties saprotamāk. Igo bija satvēris ūdeni gulošo Klēru un purinājis, cenšoties atdzīvināt, mēģinājis atraisīt mezgloto virvi, taču tā bijusi pārāk cieši savilkta. Tad viņš sapratis, ka Klēra jau mirusi. Apjucis puisis bija atstājis namu un lietū aizstreipuļojis līdz baseinam. Igo nezināja, cik ilgi tā, neko nesaprotot, bija sēdējis uz baseina malas, pirms piezvanījis mātei. Kā viņš tai bija paskaidrojis: viņa apziņa bija aizmiglojusies. Tieši tā Igo bija teicis. It kā būtu sazāļots… Viņš vēl joprojām neko neapjēdza, kad ieradās žandarmi un uzlika viņam rokudzelžus.

Servazs piegāja pie baseina. Kāds eksperts pūlējās ar tīkliņu no baseina izzvejot lelles. Citu pakaļ citai viņš tās saķēra un ievietoja caurspīdīgos polietilēna maisiņos ar uzrakstiem, ko tam pasniedza viņa kolēģis. Ainā jautās kaut kas nereāls. Arī šeit bija iedegti prožektori, un bālās, spocīgās leļļu sejas spožajā gaismā mirdzēja tāpat kā viņu stiklainās, zilās acis. Un Servazs nodomāja, ka atšķirībā no Klēras, kas izskatījās tik mirusi, cik vien kāds vispār var būt miris, šīs lelles dīvainā kārtā šķita dzīvas. Vai, vēl precīzāk izsakoties, dzīvi naidīgas… Kas tās par muļķībām! Servazs pats sevi norāja par tik stulbām iedomām.

Viņš apgāja apkārt baseinam, uzmanoties, lai nepaslīd uz slapjajām flīzēm. Servazam bija tāda sajūta, ka kaut kas upura uzvedībā vai attieksmē ir slepkavu pievilinājis, tāpat kā dabā dzīvniekam izveidojies

zināms priekšstats par savu laupījumu un viņš medī, rūpīgi izraugoties, kam uzbrukt.

Viss šeit iestudētajā ainā liecināja, ka ari upuris nav izraudzīts nejauši.

Servazs apstājās iepretim mūra sienai, kas atdalīja dārzu no ielas. Un pacēla uz augšu acis. Viņš varēja saskatīt pretējās mājas augšējo stāvu. Viens logs bija ar skatu uz baseinu. Acīmredzot tieši pa to angļu kaimiņš bija ieraudzījis Igo un lelles. Ja Igo būtu apsēdies baseina otrā pusē, aiz augstās mūra sienas, neviens viņu nebūtu pamanījis, taču viņš bija apsēdies tajā pusē, kur tagad stāvēja Servazs. Iespējams, viņam tas nebija pat ienācis prātā, jo pēc notikušā bija pārāk apdullis, pārāk apjucis, pārāk izmisis, lai spētu kaut ko sakarīgu domāt. Servazs sarauca uzacis, galvu plecos ierāvis, kamēr lietus šaustīja viņa pakausi, lija uz skausta un tālāk aiz apkakles. Kaut kas šajā stāstā izmeklētājam šķita ļoti dīvains.

5. Snarka medības 1

OLIVERS VINŠOVS BIJA TIK MUNDRS vecs kungs kā tikko no ūdens izvilkta zivs. Un, par spīti vēlajai stundai, nemaz nejutās noguris. Servazs pamanīja, ka viņa sieva, kas nebija bildusi ne pušplēsta vārda, tos neizlaida no acīm un vērīgi ieklausījās sarunā. Sieviete izskatījās tikpat veca kā viņas vīrs un arī nemaz nešķita samiegojusies. Divi mundri večuki ar skaidru galvu, kuriem noteikti bijusi interesanta dzīve un kuri cerēja, ka viņu neironi darbosies pēc iespējas ilgāk.

-   Vēlreiz, lai gūtu pilnīgu skaidrību, vai pēdējā laikā nemanījāt neko neparastu?

-   Nē. Neko. Diemžēl.

-   Vai nemanījāt kādu te klaiņojam, zvanām pie jūsu kaimiņienes durvīm, kādu sīkumu, kam uzreiz nepievērsāt uzmanību, taču tagad, pēc notikušā, tas varētu šķist dīvains? Es jūs loti lūdzu, padomājiet labi, jo tas patiešām ir svarīgi.

-   Mēs paši lieliski saprotam, cik tas ir svarīgi, Vinšova kundze noskaldīja, pirmo reizi atvērusi muti. Jūs taču labi redzat, ka mans vīrs cenšas jums palīdzēt, komisār.

Servazs palūkojās uz Oliveru. Vecā vīra kreisais plakstiņš tikko manāmi noraustījās, tomēr viņš nemēģināja labot sievas sacīto “komisār”.

-   Vinšova kundze, vai jūs uz mirkli neatstātu mūs divatā?

Sievas skatiens kļuva bargs, bet mute pavērās.

-   Paklausieties, komisār, es…

1 Angļu rakstnieka Lūisa Kerola poēma.

-    Kristīne, es tevi lūdzu, Vinšovs ierunājās.

Servazs pamanīja, ka sieviete salecas. Viņa acīmredzot nebija radusi, ka vīrs ņem lietas savās rokās. Pēc Olivera Vinšova balss intonācijas varēja noprast, ka viņš jūtas gandarīts, ka kundzi nolicis pie vietas, un tam patika doma par vīru sarunām. Servazs palūkojās uz abiem saviem palīgiem un arī viņiem lika noprast, ka jāatstāj telpa.

-    Nezinu, vai, dienesta pienākumus pildot, jums tas ir atļauts, bet es labprāt iedzertu kādu malku viskija, vecais vīrs ieminējās, kad viņi bija palikuši divatā.

-               Vai jūs, lūdzu, neielietu arī man? Servazs smaidot ierunājās.

-    Bez ledus, ja iespējams.

Vinšovs viņam veltīja smaidu, atsedzot no tējas nodzeltējušu zobu rindu. Viņam bija sirsnīgas, šķelmīgas acis un gari, reti veca cilvēka mati. Servazs piecēlās un piegāja pie grāmatplaukta. “Zaudētā paradīze”, “Dzejojums par veco jūrnieku”, “Hiperions”, “Snarka medības”, “Nīkā zeme”… Garas plauktu rindas ar angļu dzeju…

-    Vai jums patīk dzeja, major?

Servazs paņēma viņam pasniegto glāzi. Pirmais malks dedzināja kā uguns. Viskijs bija labs. Ar ļoti izteiktu dūmu garšu.

-    Tikai latīņu.

-    Studējāt?

-    Filoloģijas fakultātē. Bet tas bija ļoti sen.

Vinšovs piekrītot enerģiski pamāja ar galvu.

-    Vienīgi dzeja spēj izteikt cilvēka nespēju aptvert mūsu eksistences jēgu uz šīs zemes, taču, ja tiem ļautu izvēlēties, vairums tāpat Viktora Igo vietā izraudzītos futbolu.

-   Jums laikam nepatīk sporta pārraides skatīties televīzijā? Servazs viņu ķircināja.

-    Maize un spēles. Tas nav nekas jauns. Tomēr tad, kad gladiatori lika uz spēles savu dzīvību, tiem bija cita iznesība nekā šiem puišeļiem šortos, kas dzenas pakaļ bumbai. Stadions jau ir tikai tāds palielināta izmēra skolas pagalms.

-    “Tomēr nevajadzētu ignorēt fiziskos vingrojumus,” tā teicis Plūtarhs, Servazs atzīmēja.

-    Nu tad uz Plūtarha veselību!

-    Klēra Dimāra bija skaista, vai ne?

Olivera Vinšova roka ar pacelto viskija glāzi apstājās tikai dažus sprīžus no viņa lūpām. Vīrieša blāvais un maigais skatiens šķita aizklīstam kaut kur tālumā.

-    Ļoti.

-    Ak tā?

-Jūs taču viņu redzējāt, vai ne? Ja vien… tikai nesakiet, ka viņa bija…?

-    Teiksim tā: šī diena nebija labākā viņas dzīvē.

Vecā vīra acis aizmiglojās.

-    Augstais Dievs… mēs te jokojamies un dzeram… bet tepat līdzās noticis kaut kas tik baiss…

-    Vai jūs mēdzāt viņu novērot?

-    Kā, lūdzu?

-    Vai jums gadījās viņu novērot pāri mūra sētai, kad viņa bija dārzā?

-    Ak kungs, par ko jūs runājat?

-    Viņai patika sauļoties. Uz ķermeņa varēja redzēt, kur beidzas peldkostīms. Droši vien viņa pastaigājās dārzā. Un izstiepās savā atpūtas krēslā. Un peldējās baseinā, vismaz tā es iztēlojos. Skaista sieviete… Gan jau reizēm jūs uz viņu palūkojāties, ne jau tīšām, bet tāpat vien, logam garām ejot.

-    Blēņas! Nerunājiet aplinkus, major! Jūs taču gribat uzzināt, vai es slepeni uz viņu lūrēju?

Oliveram Vinšovam nebija pēc vārdiem kabatā jālien. Viņš tikai paraustīja plecus un turpināja:

-    Es jums teikšu tā: es to darīju gan. Jā, es mēdzu par viņu tīksmināties… Un kas tur ļauns? Ja tas ir tas, ko jūs domājat, tad viņai bija sasodīti glīts dupsis un viņa to zināja.

-    Kā tā?

-    Tā sieviete nebija nekāda muļķe, major, ticiet man!

-    Vai pie viņas kāds nāca?

-    Jā. Reizēm.

-    Vai jūs tos cilvēkus pazināt?

-Nē.

-    Nevienu no tiem?

-    Nē. Viņa ar šejieniešiem nemēdza saieties. Taču to puiku es biju redzējis jau agrāk.

Vecais vīrs cieši raudzījās Servazam acis un, šķiet, tīksminājās par to, kādu interesi bija izraisījis policistā.

-    Vai gribat teikt, ka viņš to apmeklējis ari agrāk?

-Jā, tieši tā. Pirms kādas nedējas… Es viņus abus redzēju dārzā sarunājamies.

-    Vai jūs esat par to pārliecināts?

-    Plānprātīgs es nudien neesmu, major!

-    Tātad agrāk? Jūs viņu bijāt redzējis jau senāk?

-Jā, es viņu biju jau redzējis.

-    Un cik reižu?

-    Es teiktu: savs ducis sanāks. Ja neskaita tās reizes, ko esmu palaidis garām. Jo vienmēr jau es pie loga nestāvu.

Tomēr Servazs bija pārliecināts par pretējo.

-    Un viņi vienmēr bija dārzā?

-    Nezinu… Nē, nedomāju vis… Vienu vai divas reizes viņš piezvanīja pie durvīm, un pēc tam abi palika iekšā. Tikai neuztveriet to kā mājienu.

-    Un kā viņi izturējās? Vai šķita, ka viņi viens otram ir… tuvi?

-Jūs domājat kā mīļākie? Nē… Var jau būt… Atklāti sakot, man

par to nav ne mazākās nojausmas. Ja gribat uzzināt kādus pikantus sīkumus, tad jums jāvēršas kur citur.

-    Cik ilgi tas turpinājās?

Vecais vīrs paraustīja plecus.

-    Vai zinājāt, ka tas ir viens no Klēras skolniekiem?

Pēkšņi večuka acis iegailējās ziņkārē.

-    Nē, nezināju vis.

Servazs iemalkoja viskiju.

-    Vai jums nešķiet dīvaini, ka skolēns viens pats ierodas pie savas skolotājas mājās? Pie tik skaistas skolotājas?

-    Ne man par to spriest.

-    Vai jūs ar kaimiņiem sarunājāties, Vinšova kungs? Vai nekādas baumas neklīda?

-    Baumas? Tādā nostūrī kā Marsaka?Jūs laikam jokojat! Un kā jums šķiet? Bet es ar kaimiņiem nesarunājos. Tas ir Kristīnes ziņā. Viņa ir daudz sabiedriskāka par mani, ja saprotat, ko es ar to gribu teikt. Jums to vajadzētu pavaicāt viņai.

-    Vai jūs ar sievu esat kādreiz pie viņas bijuši?

-Jā. Kad Klēra ievācās, uzaicinājām to uz kafiju. Toreiz viņa mūs ieaicināja arī pie sevis, tomēr tikai vienu vienīgu reizi. Un ari tikai pieklājības pēc.

-    Vai jums palicis atmiņā, ka viņa kolekcionētu lelles?

-Jā gan. Mana sieva strādāja par psiholoģi. Un es ļoti labi atceros, ka toreiz, kad atgriezāmies, viņa izvirzīja savu hipotēzi par to, ko nozīmē tik daudz leļļu vientuļas sievietes mājās.

-    Un kāda būtu šī hipotēze?

Un Vinšovs viņam to izklāstīja.

Vismaz tagad bija skaidrība, no kurienes radušās lelles. Servazam vairāk jautājumu nebija. Viņš ieraudzīja, ka uz neliela galdiņa atvērtas stāv Tora, Korāns un Bībele.

-    Vai jūs interesējaties par reliģiju? Servazs jautāja.

Vinšovs pasmaidīja. Kamēr viņš iemalkoja viskiju, ačeles ķircinoši raudzījās pāri glāzes malai.

-    Tā ir aizraujoša lieta, vai ne? Es domāju reliģijas… Ka tādi meli var padarīt aklus tik daudzus cilvēkus? Vai zināt, kā es šo galdiņu mēdzu dēvēt?

Servazs sarauca uzacis.

-    “Muļķu stūrītis”.

/

6 . Amicus Plato sed major amicus veritas

SERVAZS IESLIDINĀJA MONĒTU karsto dzērienu automātā un izvēlējās dubulto kafiju ar cukuru. Viņš kaut kur bija lasījis, ka pretēji vispārpieņemtajam viedoklim dubultajā kafijā bija vairāk kofeīna nekā espreso. Kafija izkrita cauri glāzīšu satvērējam, puse aiztecēja garām, bet cukuru un maisāmo karotīti viņš tā arī nesagaidīja.

Tomēr dzērienu Servazs izdzēra līdz pēdējai pilītei.

Tad viņš saplacināja glāzīti un iemeta to atkritumu tvertnē.

Beidzot Servazs pagrūda vaļā durvis.

Marsakas žandarmērijā nebija atsevišķas telpas nopratināšanai, tādēļ viņi šim nolūkam izmantoja nelielo sanāksmju zāli otrajā stāvā. Servazs tūdaļ nopētīja logu un sarauca uzacis. Šādā situācijā daudz lielāka bija varbūtība, ka kāds līdz izmisumam novests aizturētais varētu mēģināt izdarīt pašnāvību nekā censtos aizbēgt. Lai arī Servazam iespēja mesties ārā pa otrā stāva logu šķita diezgan neiespējama, viņš tomēr nevēlējās uzņemties lieku risku.

-   Aiztaisi slēģus, izmeklētājs sacīja Vincentam.

Samira bija atvērusi savu pārnēsājamo datoru un ieslēgusi aizturētā filmēšanai paredzēto datora kameru, norādot pratināšanas sākuma laiku. Tad viņa to pavērsa pret krēslu, kas bija paredzēts aizdomās turamajam. Servazs kārtējo reizi sajuta, kā laiks viņu apsteidzis. Šie gados jaunie palīgi ik dienas lika tam just, cik ātri mainās pasaule un cik maz viņš ir spējīgs šīm pārmaiņām pielāgoties. Izmeklētājs nodomāja, ka droši vien korejieši vai ķīnieši drīz izgudros robotus-izmeklētājus un viņu patrieks no darba. Tos aprīkos ar melu detektoriem, balss pārbaudītājiem un lāzeriem, kas pamanīs visniecīgākās balss izmaiņas un acu

kustību. Šie roboti būs neuzveicami un bezjūtīgi. Cerams, ka advokāti tos vismaz neļaus izmantot iepriekšējā izmeklēšanā.

-    Kur, pie velna, visi palikuši?

Tajā bridi atvērās durvis un ienāca Bekērs ar Igo. Puisis bija bez rokudzelžiem. Viens nulle žandarma labā. Servazs vēroja Igo. Viņš šķita vienaldzīgs. Un noguris. Izmeklētājs prātoja, vai žandarmi jau ir mēģinājuši viņu nopratināt.

-    Sēdieties, kapteinis sacīja.

-    Vai aizturētais jau ticies ar advokātu?

Bekērs papurināja galvu.

-    Kopš aizturēšanas brīža viņš vēl nav bildis ne pušplēsta vārda.

-   Jūs taču pateicāt, ka viņam ir tiesības uz advokātu?

Žandarms viņā ieurbās ar acīm un pastiepa nopratināšanas protokolu, neapgrūtinot sevi ar atbildi. Servazs izlasīja: “Advokātu nepieprasīja.” Viņš apsēdās pie galda iepretim puisim. Bekērs nostājās pie durvīm. Servazs iedomājās: tā kā Igo māte jau zina par notikušo, viņam neviens vairs nav jābrīdina saskaņā ar aizturēšanas noteikumiem, kuri septiņpadsmitgadīgam pusaudzim un pieaugušajam neatšķīrās.

-   Jūsu vārds ir Igo Bohanovskis, Servazs iesāka, un jūs esat dzimis 1992. gada 20. jūlijā Marsakā.

Nekādas reakcijas. Servazs izlasīja nākamo rindiņu. Un satrūkās.

-Jūs mācāties Marsakas licejā literatūras klases otrajā kursā…

Pēc mēneša viņam būs astoņpadsmit. Un Igo jau mācījās tik prestižā sagatavošanas kursā. Puisis bija ļoti gudrs… Viņš nebija vienā kursā ar Margo, kas bija pirmajā kursā, taču vienā licejā gan… Tātad pastāvēja liela varbūtība, ka Klēra Dimāra bijusi ari Margo pasniedzēja. Servazs nodomāja, ka noteikti to viņai pajautās.

-    Vai nevēlaties kafiju?

Nekādas reakcijas. Servazs pagriezās pret Vincentu.

-    Atnes viņam kafiju. Un glāzi ūdens.

Esperandjē piecēlās. Servazs nopētīja jaunieti. Viņš bija nolaidis acis, bet rokas iespiedis starp ceļiem, kur caur saplēstajiem džinsiem varēja redzēt viņa iedegušās kājas. Šī poza nepārprotami liecināja par pašaizsardzību.

Igo bija pārbijies līdz nāvei.

Sasodīti glīts puika, kuram noteikti ir piekrišana pie meitenēm. Mati bija īsi apgriezti, un ap viņa apaļo pakausi tie veidoja gaišu un koptu

oreolu, kas mirdzēja neona apgaismojumā. Trīs dienu gara bārdiņa. Mugurā Igo bija kokvilnas sporta krekliņš ar kādas amerikāņu universitātes nosaukumu angļu valodā.

-    Vai tu apzinies, ka visi lietas apstākļi liecina pret tevi? Tevi atrada Klēras Dimāras mājā tajā vakarā, kad viņa kļuva par sevišķi vardarbīga uzbrukuma upuri. Spriežot pēc atskaites, tu tobrīd acīmredzot atradies alkohola un narkotisko vielu ietekmē.

Servazs ar skatienu nomērīja puisi no galvas līdz kājām. Igo pat nepakustējās. Iespējams, viņš joprojām bija apreibinošo vielu varā. Bet iespējams ari, ka viņš vienkārši vēl nebija atguvies no notikušā.

-    Visā mājā atrasti tavi pēdu nospiedumi…

-    Dubļi un zeme, kas bija pielipuši pie kurpēm, kad tu atgriezies no dārza…

Servazs jautājoši palūkojās uz Bekēru. Par atbildi tas tikai manāmi paraustīja plecus.

-    Šis pašas pēdas bija ari uz kāpnēm un vannasistabā, kurā tika atrasta mirusi Klēra Dimāra…

-    Kā liecina informācija tavā mobilajā telefonā, tu upurim pēdējo divu nedēļu laikā esi zvanījis astoņpadsmit reizes.

-    Par ko tu ar viņu runāji? Mēs zinām, ka viņa bija tava pasniedzēja… Vai tu viņu kā pasniedzēju augstu vērtēji?

Klusums.

Sasodīts, tā mēs neko neizvilksim.

Servazs neviļus iedomājās par Mariannu. Viņas dēlam bija visas vainīgā pazīmes. Un viņš izturējās kā vainīgais. Uz mirkli Servazam šķita, ka vajadzētu Mariannai piezvanīt, lai viņa pārliecina Igo sadarboties.

-    Ko tu pie Klēras Dimāras darīji?

-    Pie velna, kurls esi, vai? Vai tu vispār apjēdz, kādos sūdos esi iekūlies?

Tā bija Samiras balss, kas atskanēja pēkšņi un bija tik asa un griezīga kā zāģis. Igo iztrūkās. Viņš saņēmās, pacēla acis un tajā pašā mirkli šķita

nedaudz apjucis, ieraugot franču-ķlniešu-marokāņu sievietes lielo muti, izspiedušās acis un mazo degunteli. Un, lai izskatītos vēl ļaunāk, viņa mēdza pārmērīgi lietot skropstu tušu un acu ēnas. Taču tas ilga tikai kādu sekundes simtdaļu. Un tad Igo jau atkal raudzījās uz saviem ceļgaliem.

Ārā plosījās negaiss, bet iekšā valdīja kapa klusums. Un šķita, ka neviens nevēlas to pārtraukt.

Servazs saskatījās ar Samiru.

-                Es neesmu šurp nācis, lai tevi apvainotu, viņš beidzot ierunājās.

-     Mēs tikai vēlamies uzzināt patiesību. Amicus Plato sed major amicus veritas.

“Platons man ir draugs, bet patiesība ir dārgāka.”

Šķiet, tāds bija šis latīņu izteiciens?

Šoreiz viņš sagaidīja atbildes reakciju. Igo uz viņu paskatījās…

Viņam bija neparasti zilas acis. Mammas skatiens, Servazs nodomāja, lai gan viņai acis bija zaļas. Visādi citādi viņš puiša lūpu izliekumā un sejas formā saskatīja Mariannas gēnus. Un šī ārējā līdzība Servazu satrauca.

-    Es runāju ar tavu māti, viņš negaidot ieteicās, mēs kādreiz bijām draugi. Ļoti tuvi draugi.

-    Tas notika, vēl pirms viņa satika tavu tēvu…

-    Viņa neko par jums nav stāstījusi.

Pirmie Igo Bohanovska izrunātie vārdi atskanēja kā bumbas sprādziens. Servazam šķita, ka kāds ar dūri būtu iebelzis viņam pa pakrūti.

Viņš zināja: Igo nemelo.

Servazs centās norit siekalas.

-    Es arī mācījos Marsakā, viņš sacīja, tāpat kā tu. Un tagad te mācās mana meita. Margo Servaza. Viņa ir pirmajā kursā.

-    Margo ir jūsu meita?

-    Vai tu viņu pazīsti?

Puisis paraustīja plecus. ,

-    Kurš tad viņu nepazīst? Marsakā viņu nav iespējams nepamanīt… Viņa ir visai populāra… Margo nekad nav stāstījusi, ka viņas tēvs ir “policis”.

Tagad Igo zilās acis pētoši lūkojās uz Servazu. Un policists saprata, ka ir kļūdījies. Puisim nebija bail, viņš vienkārši bija nolēmis klusēt. Un,

kaut gan viņam bija tikai septiņpadsmit gadi, Igo šķita daudz nobriedušāks. Servazs mierīgi turpināja:

-     Kāpēc tu negribi runāt? Vai tad tu nesaproti, ka savu neapskaužamo stāvokli tā vēl vairāk pasliktināsi? Vai vēlies, lai piezvanu advokātam? Vispirms apspriedīsies ar viņu, bet pēc tam runāsi ar mums.

-    Kāda tam jēga? Es tur biju, kad viņa nomira vai neilgi pēc tam… Man nav alibi… Viss liecina pret mani. Tātad es esmu vainīgs, vai ne?

-    Vai tā ir? Vai tu esi vainīgs?

Igo zilās acis ieurbās viņējās. Servazs tajās nesaskatīja ne to, ka viņš ir vainīgs, ne ari to, ka nav vainīgs. Tajās nebija salasāms itin nekas. Tikai gaidas.

-    Jūs taču tā domājat, vai ne? Kāda starpība, vai tā ir vai nav?

-    Ļoti liela, Servazs sacīja.

Kaut gan viņš zināja, ka tā nav taisnība. Francijas cietumi bija pilni ar nevainīgiem cilvēkiem, bet ielas ar noziedzniekiem. Tiesneši un advokāti savu mantiju un tikumu aizsegā gudri runāja par morāli un tiesībām, tomēr samierinājās ar sistēmu, kurā nemitīgi tiek pieļauts dučiem izmeklēšanas kļūdu.

-    Tu piezvanīji mātei un izstāstīji, ka pamodies tajā namā un tur atradās mirusī sieviete. Vai tā bija?

-Jā-

-    Un kur atradies tu, kad pamodies?

-    Lejā, viesistabā.

-    Un kur tieši?

-    Sēdēju uz dīvāna.

Igo palūkojās uz Bekēru.

-    Es to viņiem jau teicu.

-    Un ko tu darīji pēc tam?

-    Es saucu Dimāras jaunkundzi.

-    Vai paliki sēžam uz dīvāna?

-     Nē. Stiklotās durvis uz dārzu bija atvērtas, un lietus sijāja viesistabā. Es pa tām izgāju ārā.

-    Vai saprati, kur atrodies?

-    Es pazinu māju.

-    Vai esi tur bijis jau agrāk?

-Jā-

-    Tātad tu šo vietu pazini? Vai bieži tur uzturējies?

-    Diezgan bieži.

-    Ko nozīmē “diezgan bieži”? Cik reižu tas ir?

-    Es vairs neatceros…

-    Tomēr pacenties atcerēties.

-    Nezinu… varbūt reizes desmit… vai divdesmit…

-    Kā tu izskaidrosi to, ka pie viņas tik bieži gāji? Un ka tu viņai visu laiku zvanīji? Vai Dimāras jaunkundze visus Marsakas studentus tā aicināja pie sevis uz mājām?

-    Nē, nedomāju vis.

-    Tad kāpēc viņa aicināja tevi? Par ko jūs runājāt?

-    Par to, ko es rakstu.

-Ko?

-    Es rakstu romānu… Un es to apspriedu ar Klē… ar Dimāras jaunkundzi… Tas viņu ļoti ieinteresēja, un viņa man pavaicāja, vai drīkst izlasīt to, ko esmu uzrakstījis… Un mēs to visu laiku apspriedām. Arī pa telefonu…

Servazs raudzījās uz Igo. Un nodrebēja. Arī viņš bija sācis rakstīt romānu, kad mācījās Marsakā. Biezu, mūsdienīgu darbu… Tas bija jebkura iesācēja rakstnieka slavas sapnis… Tāds romāns, kurš liktu izdevējiem un lasītājiem izsaukties: “Cepuri nost!” Tas bija stāsts par kādu cilvēku, kurš slimoja ar tetraplēģiju1 un dzīvoja tikai savās domās un kura gara dzīve bija versmaina un raiba kā tropiskie džungļi. Daudz bagātāka nekā vairumam cilvēku. Servazs pārtrauca rakstīt nākamajā dienā pēc tēva pašnāvības.

-    Tu viņu sauci par Klēru?

Igo mirkli svārstījās.

-Jā-

-    Kā tu raksturotu jūsu attiecības?

-    Es jums tikko jau teicu. Viņa interesējās par to, ko es rakstu.

-    Vai viņa tev deva padomus, kā rakstīt?

-Jā-

-    Un viņa uzskatīja, ka tu labi raksti?

Igo acīs varēja saskatīt lepnumu.

-    Viņa… viņa teica, ka sen neko tik labu nav lasījusi.

-    Vai drīkst uzzināt darba nosaukumu?

1 Abu roku un kāju paralīze.

Servazs manīja, ka Igo atkal vilcinās. Un viņš iztēlojās sevi puiša vietā. Skaidrs, ka jaunais rakstnieks nevēlas tamlīdzīgas lietas apspriest ar kuru katru pretimnācēju.

-    To sauc “Aplis”…

Servazs labprāt būtu pajautājis, par ko šis romāns ir, tomēr to nedarīja. Viņš juta pamatīgu apjukumu un to, ka viņā mostas empātija pret šo jaunekli. Servazs nebija tik dumjš, lai nesaprastu, ka tas bija tādēļ, ka puisis viņam atgādināja sevi pašu pirms divdesmit trim gadiem. Un varbūt arī tādēļ, ka bija Mariannas dēls. Tomēr viņš daudz neprātoja par to, vai Igo varētu nogalināt vienīgo personu, kas spēja izprast un novērtēt viņa darbu.

-    Tagad pievērsīsimies tam, ko tu darīji, kad atnāci atpakaļ no dārza.

-    Es atgriezos namā. Un viņu saucu. Meklēju visās istabās.

-    Vai tev tajā mirklī neienāca prātā, ka vajadzētu izsaukt policiju?

-Nē.

-    Un kas notika tālāk?

-    Es uzkāpu pa kāpnēm un meklēju viņu visās istabās pēc kārtas… Līdz nonācu vannasistabā… Un tur… viņu ieraudzīju.

Igo ādamābols noraustījās.

-     Es biju panikā… Nezināju, ko lai iesāk. Centos izvilkt viņas galvu no ūdens, iepļaukāt, lai viņa atgūtu samaņu, kliedzu, mēģināju atsiet mezglus, taču to bija tik daudz, tik cieši savilkti un ūdenī izmirkuši, ka man nekas nesanāca. Tad es sapratu, ka ir jau par vēlu.

-    Tu teici, ka centies viņu atdzīvināt?

-   Jā, es mēģināju to darīt.

-    Bet kabatas lukturītis?

Servazs pamanīja, ka Igo plakstiņi tikko manāmi nodreb.

-    Tu droši vien ievēroji, ka viņai mutē ir iedegts kabatas lukturītis, vai ne?

-    Protams, pamanīju.

-    Un kāpēc nemēģināji… to izvilkt?

Igo saminstinājās.

-    Nezinu… droši vien tāpēc, ka…

-    Man bija bail likt pirkstus viņai mutē…

-    Tu gribēji teikt mirušajai mutē?

Servazs redzēja, kā sagumst Igo pleci.

-Jā. Nē. Ne tikai. Likt pirkstus mutē Klērai…

-    Un pirms tam? Kas notika pirms tam? Tu teici, ka pamodies Klēras Dimāras mājās? Ko tu ar to domāji?

-    To, ko teicu. Atguvos viņas viesistabā.

-    Vai gribi sacīt, ka biji zaudējis samaņu?

-Jā… Vismaz man tā šķita… Es to jau paskaidroju jūsu kolēģiem.

-    Vai tu man nepateiktu, ko darīji tajā bridi, kad zaudēji samaņu? Vai to tu atceries?

-    Nē… ne gluži… Neesmu par to drošs… tā, it kā man būtu atmiņas zudums…

-    Tu neatceries, ko tieši tajā mirkli darīji?

Servazs pamanīja, ka Bekērs, acis nenolaidis, raugās uz viņu, nevis uz Igo. Žandarma skatiens izteica daudz. Viņš pamanīja ari to, ka Igo tikai ar pūlēm valdās. Viņš bija pietiekami gudrs, lai saprastu, ka šāds atmiņas zudums viņam par labu nenāk.

-    Jā, Igo negribīgi atzina.

-    Un kas ir pēdējā lieta, ko tu atceries?

-    To, ka tajā vakarā kopā ar draugiem biju aizgājis uz krogu “Dublinieši”.

Servazs visu rūpīgi pierakstīja. Viņš neuzticējās datorkamerām, tāpat kā visādām citādām modes lietām.

-    Uz “Dubliniešiem”?

Servazs šo vietu zināja. Šis krogs atradās Marsakā jau viņa jaunības laikos. Tolaik tā bija viņa un viņa draugu galvenā pulcēšanās vieta. -Jā-

-    Ko jūs tur darījāt? Cikos tas bija?

-    Mēs skatījāmies Pasaules kausa futbolā atklāšanu. Gaidījām, kad spēlēs Francijas komanda.

-    Gaidījāt? Vai gribi teikt, ka neatceries, vai redzēji spēli starp Urugvajas un Francijas komandām?

-    Nē… iespējams… Nezinu, ko es tajā vakarā darīju. Tas droši vien izklausās dīvaini, bet es nezinu, cik ilgi tas turpinājās… Ne arī to, kad tieši zaudēju samaņu.

-    Vai tu domā, ka tevi kāds apdullināja? Ka tev iesita?

-    Nē, tā es nedomāju. Es jau pārbaudīju… puna nav… un ari galva nesāp… Taču, kad pamodos, es biju apdullis un galva likās kā ar vati piebāzta…

-    Kā tev šķiet, vai tevi kāds sazāļoja?

-    Iespējams.

-    To mēs pārbaudīsim. Kur tas notika, vai krogā?

-    Es neko neatceros!

Servazs saskatījās ar Bekēru. Žandarma skatiens nepārprotami liecināja vainīgs.

-    Skaidrs. Varbūt vēlāk atcerēsies. Ja tā notiek, uzreiz man paziņo. Tas ir ļoti svarīgi.

Igo pamāja ar galvu.

-    Neesmu jau stulbs.

-    Un pēdējais jautājums. Vai tev patīk futbols?

Zilajās acis atspoguļojās izbrīns.

-    Jā. Kāpēc tā jautājat?

-    Tava kafija atdzisīs, Servazs sacīja. Labāk iedzer. Nakts solās būt gara.

-    SIEVIETE VIENA PATI neaizslēgtā mājā, Samira ieminējās.

-    Un nekur nekādu ielaušanās pēdu, Esperandjē sacīja.

-    Viņa to droši vien ielaida. Galu galā tas bija viņas students un Klērai nebija nekāda iemesla baidīties. Un viņš pats taču teica, ka bijis pie viņas arī iepriekš! Un pēdējo divu nedēļu laikā viņš tai zvanījis astoņpadsmit reižu… Lai apspriestu grāmatu? Ko tik neteiksi!

-    TAS NOTEIKTI IR VIŅŠ! Esperandjē paziņoja.

Servazs pagriezās pret Samiru, kas pamāja ar galvu.

-    Es piekrītu. Viņu aizturēja pie upura. Un nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka tur bijis vēl kāds. Nekur. Nekā. Ne vismazākā pierādījuma par trešās personas klātesamību. Toties Igo pēdu nospiedumi atrodami visur. Alkohola tests liecina, ka viņa asinīs atrastas 0,85 promiles alkohola. Analīzes parādīs arī to, vai un cik daudz puisis lietojis narkotikas, kas ir ļoti iespējams, ņemot vērā stāvokli, kādā viņš tika atrasts. Žandarmi liecina, ka tad, kad viņi puisi atrada, viņa acu zīlītes bijušas paplašinātas un viņš bijis pilnīgi nesakarīgs.

-    Viņš pats arī apgalvo, ka ticis sazāļots, Servazs atgādināja.

-    Kā tad! Un kurš to izdarījis? Puiša mašīna atrasta turpat netālu. Tātad to vadījis kāds cits? Ja pieņemam, ka tas bijis kāds cits, bet viņš apgalvo, ka pamodies mājā, tas nozīmē, ka īstais slepkava riskējis, izvilcis Igo no mašīnas un aizdabūjis līdz Klēras mājai? Un neviens nav to

redzējis? Tas nav iespējams! Vairākas mājas ir ar skatu uz ielu, bet trīs atrodas tieši pretim upura mājai…

-    Visi skatījās futbolu, Servazs iebilda. Pat mēs.

-    Visi ne. Pretim mītošais večuks taču viņu bija pamanījis!

-    Tomēr viņš nebija redzējis, kā Igo ierodas! Neviens neredzēja, kā viņš atnāk. Ja viņš bija vainīgs, tad kāpēc palika tur un gaidīja, līdz tam atnāk pakaļ?

-    Tu tikpat labi kā mēs zini, kādi ir statistikas rādītāji, Samira atbildēja. 15 procentos gadījumu noziedznieks pats piesakās likumsargiem, 5 procentos gadījumu ir kāds trešais, kas paziņo policijai, bet 38 procentos gadījumu viņš nozieguma vietā padevīgi sagaida, kad ieradīsies likumsargi, zinot, ka tos jau pabrīdinājis kāds aculiecinieks. Un tieši tā rīkojās šis puika. Patiesībā aptuveni divas trešdaļas noziegumu tiek atklāti jau pirmajās stundās pēc to izdarīšanas, pateicoties tam, kā izturas noziedznieki.

Servazs ļoti labi zināja, kādi bija statistikas dati.

-    Jā. Taču viņi pēc tam necenšas apgalvot, ka nav vainīgi.

-    Viņš bija salietojies narkotikas un, kad sāka atgūties, saprata, ko ir izdarījis un kas viņu sagaida, Esperandjē sacīja. Un vienkārši centās glābt savu ādu.

-    Vienīgais būtiskais jautājums, kas jānoskaidro: vai tā bija slepkavība ar iepriekšēju nodomu?

Abi palīgi raudzījās uz Servazu, gaidot, ko sacīs viņš.

-    Šis noziegums taču bija īsts iestudējums, turklāt visai grandiozs, vai ne? Servazs ieminējās. Virves, kabatas lukturītis, lelles… Nekas no tā visa neliecina par parastu noziegumu… Tomēr nevajadzētu izdarīt pārsteidzīgus secinājumus.

-                Puisis bija salietojies, Samira atgādināja, paraustījusi plecus.

-     Un droši vien tam sākās murgu lēkme. Tā nav pirmā reize, kad kāds narkomāns pastrādā neticamas lietas! Es šo čalīti nespēju atšifrēt, taču viss liecina pret viņu. Sasodīts, šef, citos apstākļos jūs pats būtu nonācis pie šāda secinājuma!

Servazs iztrūkās.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-Jūs taču pats sacījāt, ka labi pazināt viņa māti. Un, ja nekļūdos, tieši viņa lūdza jūs palīdzēt.

No negaidītā uzbrukuma Servazs iekšēji saspringa. Tomēr bija dažas pretrunīgas nianses. Iestudējums, kabatas lukturītis, lelles… viņš prātoja, un nozieguma laiks. Servazam nedeva mieru izraudzītais laiks. Ja puisis bija par daudz salietojies, tad kāpēc tieši tajā vakarā, kad visi bija kā piekalti televizoru ekrāniem?

Vai tā bija nejaušība vai sagadīšanās? Sešpadsmit gadus strādājot par izmeklētāju, Servazs bija iemācījies šos vārdus no sava leksikona izsvītrot. Igo patika futbols. Vai kāds, kuram patīk sporta pārraides, būtu slepkavībai izraudzījies šo vakaru? Tikai tad, ja vēlētos palikt nepamanīts… Bet Igo bija palicis nozieguma vietā un ļāvis, lai viņu aiztur, pat nemēģinot slēpties.

-    Šī izmeklēšana ir pabeigta, tā īsti nemaz nesākusies, Samira paziņoja, nokrakšķinot pirkstu falangas.

Servazs to ar rokas kustību apturēja.

-    Ne gluži. Dodieties vēlreiz turp un izpētiet, vai eksperti ir kārtīgi pārbaudījuši Igo mašīnu. Lieciet viņiem to apstrādāt ar cianoakrilātu.

Viņš labprāt būtu vēlējies ar īpašu kameru sprīdi pa sprīdim izpētīt mašīnu gan no iekšpuses, gan ārpuses. Kameru, kas līdzinātos tai, kuru izmanto automašīnu virsbūves remonta meistari un ar kuras palīdzību panāk cianoakrilāta sava veida superlīmes izgarošanu, to uzkarsējot. Nonākot saskarē ar pirkstu atstātajiem tauku nospiedumiem, cianoakrilāta tvaiki reaģē un parādās baltas krāsas pirkstu nospiedumi. Diemžēl šāda kamera nebija pieejama vairāk kā piecsimt kilometru rādiusā, bet par to, ka viņi ar saviem eksperimentiem varētu piedrazot darba vietu godīgiem sava amata meistariem, nevarēja būt ne runas, tādēļ nācās iztikt ar cyano shots portatīvajiem iztvaikotājiem. Lai kā arī būtu, spēcīgais lietus droši vien bija rūpīgi noskalojis visas pēdas no mašīnas virsbūves.

-    Bet pēc tam izprašņājiet apkārtnes iedzīvotājus. Apstaigājiet pilnīgi visus namus, kas atrodas tajā ielā!

-    Kaimiņu iztaujāšana tik vēlā stundā! Ir taču jau divi naktī!

-    Nu tad izceliet viņus no gultas! Gribu saņemt atbildes, pirms dodamies uz Tulūzu. Kāds noteikti vai nu tajā naktī, vai ari iepriekšējās dienās kaut ko ir redzējis, dzirdējis vai pamanījis kaut ko neparastu, lai kas tas arī būtu, pat tad, ja tam nav nekāda sakara ar to, kas notika vakarā!

Vincents un Samira neizpratnē saskatījās.

-    Pie darba!

7. Margo

AUTOMAŠĪNA BRAUCA STARP PAKALNIEM. Tas bija septembris, un laiks jauks. Gaiss bija vasarīgi silts, un, tā kā mašīnas klimata kontroles sistēma nedarbojās, Servazs bija nolaidis tās sānstiklus. CD atskaņotājā bija ievietots Mālera disks, un viņam bija lielisks noskaņojums. Diena bija jauka, viņš brauca kopā ar savu meitu, turklāt Servazs viņu veda uz labi pazīstamu vietu, lai gan pats sen nebija tur bijis.

Braucot viņš atcerējās, cik viduvēja skolniece Margo bija pamatskolā. Tad viņai bija iestājusies pusaudžu krīze. Vēl tagad ar saviem pīrsingiem, dīvainajiem matu toņiem un ādas jakām viņa meita nebūt neizskatījās pēc labākās skolnieces klasē. Lai gan viņš zināja, ka Margo, par spīti panka izskatam, ir lieliskas sekmes. Marsakas licejā bija labākā sagatavošanas klase visā reģionā. Ar visaugstākajām prasībām. Lai tur iekļūtu, bija teicami jānokārto iestājpārbaudījumi. Pirms divdesmit trim gadiem Servazs pats bija tur mācījies. Toreiz viņš vēlējās kļūt par rakstnieku, taču kļuva par policistu. Lauku ainavai slīdot aiz logiem, tajā rītā viņš jutās tik lepns, ka bija piepūties kā ziepju burbulis.

-    Cik te ir skaisti! Margo sacīja, noņēmusi austiņas.

Servazs ātri pārlaida skatienu apkārtnes ainavai. Ceļš vijās cauri zaļojošiem pakalniem, šķērsoja saules pielijušus mežus un zeltaini zīdainus labības laukus. Kad viņi kādā pagriezienā sāka braukt lēnāk, tie caur vaļējo logu sadzirdēja putnu dziesmas un sienāžu sisināšanu.

-    Nedaudz par vienmuļu, vai ne?

-    Hmm. Kāda ir Marsaka?

-    Rāma pilsētiņa. Gan jau tur joprojām ir tie paši krodziņi studentiem. Kāpēc tu izraudzījies Marsaku, nevis Tulūzu?

-    Van Akera dēļ. Tas ir literatūras pasniedzējs.

Pat pēc tik ilga laika van Akera vārds Servazā izraisīja strāvas impulsam līdzīgu reakciju, kas skāra kādu sen aizmirstu sirds nostūri. Neskatoties uz to, viņš centās runāt vienaldzīgā balsī.

-    Vai viņš tiešām ir tik labs?

-    Labākais, kāds sastopams piecsimt kilometru rādiusā.

Margo skaidri zināja, ko grib. Servazs atcerējās, ko bija teicis meitas precētais mīļākais tajā vienīgajā reizē, kad viņi tikās Kapitolija laukumā dažas dienas pirms Ziemassvētkiem. “Aiz Margo dumpīgās ārienes slēpjas lieliska, gudra un neatkarīga meitene. Viņa ir vairāk pieaugusi, nekā jums šķiet.” Tā bija mokoša, skarba un apvainojumiem pilna saruna, kas tomēr lika saprast, cik maz viņš pazīst savu meitu.

-    Varēji pacensties un neizskatīties tik uzkrītoši.

-    Kāpēc? Viņus taču interesē manas zināšanas, nevis lupatas!

Tas bija īsti Margo garā. Tomēr nebija pārliecības, ka šis arguments varētu ietekmēt pedagogus. Viņi bija izbraukuši cauri Marsakas mežam, kas stiepās daudzu kilometru garumā ar zirgu jāšanas stigām, takām un autostāvvietām, un pēc tam pa taisnu, garu ielu ar platānām gar malām iebrauca pilsētā. Servazs šo ceļu jaunībā bija mērojis simtiem reižu.

-    Vai tev nebūs grūti no pirmdienas līdz sestdienai uzturēties internātā? viņš tai pajautāja, kamēr viņi līkumoja pa šaurajām, bruģētajām ieliņām, kam gar malām atradās kafejnīcas un modes preču veikaliņi.

-    Nezinu. (Viņa lūkojās caur atvērto logu.) Neesmu daudz par to prātojusi. Ceru, ka šeit satikšu interesantus cilvēkus, nevis tādus kretīnus kā licejā. Kā te bija tavā laikā?

Šis jautājums pārsteidza viņu nesagatavotu. Servazs nevēlējās par to runāt.

-    Bija labi, viņš atbildēja.

Ielās varēja redzēt daudz velosipēdu. Pārsvarā ar tiem brauca studenti, taču varēja manīt arī dažus pasniedzējus, kuriem pie sēdekļa vai stūres bija piestiprinātas ar grāmatām piebāztas ādas somas. Marsakā bija vairākas fakultātes Juridiskā, Eksakto un Humanitāro zinātņu… Šķita, ka pilsēta sasirgusi ar mūžīgo jaunību… Mācību gada laikā pusei pilsētiņas iedzīvotāju bija mazāk par divdesmit pieciem gadiem.

Viņi izbrauca no pilsētas ziemeļu pusē un nonāca zaļā līdzenumā. Tālumā rēgojās biezi saaudzis koku puduris.

-    Tas ir tur, Servazs paziņoja.

Labajā pusē, nedaudz nost no ceļa, plaša lauka malā atradās augsta, izstiepta celtne. Ar daudzajiem kamīna skursteņiem, kas vīdēja jumtā, spraišļotajām logu rūtīm un sarežģīto arhitektūru šī celtne šķita ļoti senatnīga. Ap šo cienījamā vecuma namu slējās vairākas zemas, modernas betona celtnes, kas šķita izvietotas uz zāliena kā domino kauliņi. Viņš bija nonācis atmiņu gūstā, atkal ieraugot pagalmu ar domīgajām statujām un baseinus ar zaļgano ūdeni, koku stādījumus, ap kuriem vijās āmuļi, tenisa kortus, ko novembrī sedza rudens lapu paklājs, sporta laukumu, birztalu, kur viņi mēdza pastaigāties un kas stiepās līdz augstam pakalnam ar lēzenu nogāzi un plašu skatu pāri citiem pakalniem līdz pat Pireneju kalniem, kurus no rudens līdz pavasarim klāja sniegs.

Sirdi kā ledaina dūre bija sagrābis nostalģijas vilnis.

Pašam to nemanot, Servaza pirksti bija iekrampējušies stūrē. Viņš ilgi bija sapņojis par otru iespēju, līdz beidzot sapratis, ka tādas nebūs. Viņš bija palaidis garām savu vienīgo iespēju. Un savu dzīvi beigs tāpat, kā bija iesācis, policista darbā. Galu galā Servaza sapņi bija izrādījušies tikpat gaistoši kā mākoņi debesīs.

Par laimi, šīs izjūtas viņu pārņēma tikai uz īsu mirkli. Un drīz tās atkal izgaisa.

Viņi nogriezās un turpināja braukt pa asfaltētu aleju. Tā stiepās starp baltu nožogojumu, kas tos atdalija no plašā lauka, un galveno celtni, kas atradās viņiem kreisajā pusē, un vecu ozolu rindu gar aizsarggrāvi labajā pusē. Pa lauku lēkšoja zirgi. Neviļus Servazs atcerējās izmeklēšanu 2008.-2009. gada ziemā.

-    Izbeidz sapņot! Servazs pēkšņi skali ierunājās aizžņaugtā balsī…

Margo pārsteigta pagrieza galvu uz tēva pusi. Bet Servazs cerēja, ka

viņa nepamanīs miklumu tā acīs.

-    ŠAJĀ SAGATAVOŠANAS KLASĒ ir loti augstas prasības. Tā paredzēta motivētiem skolēniem ar milzīgām darba spējām. Tie divi gadi, ko jūs pie mums aizvadīsiet, būs auglīgas attīstības, mācību, brīnumainu tikšanos un pieredzes laiks. Turklāt mēs neaizmirstam arī par cilvēcisko pusi. Atšķirībā no citām mācību iestādēm mēs nedzenamies pēc augstiem statistikas rādītājiem, direktors smaidot klāstīja.

Taču Servazs bija pārliecināts par gluži pretējo. Aiz mācību iestādes vadītāja muguras logs bija atvērts, un varēja saredzēt efejas. Viņš dzirdēja, kā griež dzirkles un dun āmurs. Servazs zināja, ka direktora kabinets atrodas apaļā torņa augšējā stāvā, ar skatu uz ēku aizmuguri. Viņš šo vietu pazina kā savu kabatu.

-    Palikšana uz otru gadu pirmajā kursā nav pieļaujama, izņemot negadījumu vai smagu slimību, ko apliecina slimības lapa, kas apstiprināta ar šīs iestādes vadītāja un kursa padomes lēmumu. Savukārt sarežģītie iestājeksāmeni parastajās augstskolās bieži vien izraisa nepieciešamību atkārtoti mācīties otrajā kursā. Šāda iespēja tiek piedāvāta visiem tiem studentiem, kas divu gadu laikā pierādījuši, ka tiem piemīt mūsu prasībām atbilstošās īpašības.

Saules stars apspīdēja mapi ar Margo vārdu, kad direktors to atvēra, un, izņēmis no turienes kādu lapiņu, sāka lasīt.

-    Tagad parunāsim par mācību priekšmetu izvēli. Tas ir ļoti būtisks jautājums, kurš jārisina ārkārtīgi nopietni, jaunkundz. Lai gan konkursa priekšmetus izraugās tikai otrā kursa sākumā, tos noteiks izvēle, ko izdarīsiet pirmajā kursā. Un es neiesaku izvēlēties pārāk daudz priekšmetu, kas, teiksim tā, pārklāj cits citu… Darba slodzei ir liela nozīme, un šāda izvēle neglābjami kaitēs mācību procesa kvalitātei.

Un viņš sāka skaitīt uz pirkstu galiem.

-     Pirmajā kursā jums jau ir piecas franču valodas, četras filozofijas, piecas vēstures, četras pirmās svešvalodas, trīs antīkās kultūras un valodas, divas ģeogrāfijas, divas otrās svešvalodas, divas fizkultūras stundas un…

-    Esmu jau izraudzījusies mācību priekšmetus, Margo viņu pārtrauca. Augstākā līmeņa latīņu un grieķu valodas apguve. Un teātris. Kā pirmo svešvalodu esmu izraudzījusies angļu valodu, bet kā otro vācu valodu.

Mācību iestādes vadītāja pildspalva slīdēja pa papīru.

-    Ļoti labi. Izvēlētie priekšmeti jums saglabāsies visu mācību gadu. Vai piekrītat?

-Jā-

Un viņš, apmierināti smaidot, pagriezās pret Servazu.

-    Lūk, kur viens cilvēks, kurš zina, ko grib.

8 . Mūzika

SERVAZS ATGRIEZĀS pie aizturētā pulksten 2 un 30 minūtēs nakti. Pusaudzis izskatījās noguris un nobijies. Servazs uzreiz juta, ka kaut kas ir mainījies. Tāda spriedze un tāds izbīlis… Patiesības stunda bija tuvu. Pēkšņas, tukšas, patiesas, izdomātas un izvilinātas atzīšanās… Atzīstos, jo mani nospiež vainas apziņa, jo esmu pārguris, nespēcīgs, jo šausmīgi gribu čurāt; atzīstos, jo tas pretīgais tips tur pretim nebeidz pūst man sejā savu smirdīgo elpu; atzīstos, jo viņš ar savu bļaustīšanos mani padara traku, turklāt viņš uzdzen man bailes; es atzīstos, jo patiesībā tas ir tieši tas, ko viņi visi no manis gaida, citādi man vēl sāksies sirdslēkme vai miokarda infarkts, hipoglikēmija, aknu nepietiekamība un epilepsija… Servazs aizdedza cigareti un pastiepa to Igo, neņemot vērā plakātu pie sienas. Puisis to paņēma. Viņš ievilka pirmo dūmu ar tādu pateicību, kādu sajūt izslāpušais, kad tam pasniedz saldūdens blašķi, ļaujot izskalot indi no trahejas un plaušām. Servazs pamanīja, ka Igo nenorij dūmus, taču izskatījās, ka cigarete viņu nedaudz nomierina. Puisis klusēdams uz viņu skatījās. Ārpusē lietus skaļi plīkšķināja pa atkritumu tvertņu rindu.

Viņi bija vieni paši. Tā parasti notiek, kad, ritot nopratināšanai, kādam no izmeklēšanas grupas ir labāks kontakts ar aizturēto. Un nebija nekādas nozīmes tam, vai tas ir šefs vai padotais, jo galvenais bija uzsākt dialogu.

-    Vai nevēlies vēl vienu kafiju?

-    Nē, paldies.

-    Kādu dzērienu? Vēl vienu cigareti?

Puisis papurināja galvu.

-    Esmu atmetis smēķēšanu, viņš sacīja.

-Sen?

-    Astoņus mēnešus.

-    Vai neiebildīsi, ja es turpināšu nopratināšanu?

Igo vaicājoši palūkojās uz Servazu.

-    Vai tad mēs to jau nepabeidzām?

-    Ne gluži… Man vēl jānoskaidro dažas lietas, Servazs paziņoja un atvēra savu bloknotu. Vai vēlies, lai es atlieku šo sarunu uz vēlāku laiku?

Igo atkal papurināja galvu.

-    Nē, nē! Viss ir kārtībā.

-    Tad labi. Vēl pāris stundiņu, un tu varēsi doties gulēt.

-    Uz kurieni? puisis, acis iepletis, jautāja. Vai uz cietumu?

-    Pagaidām uz aizturēto kameru. Taču nāksies tevi pārvest uz Tulūzu, jo tagad šī izmeklēšana ir turienes Kriminālpolicijas ziņā.

Viņš redzēja, kā satumst Igo acis.

-    Es gribētu piezvanīt savai mammai…

-    To nodrošināt nav mūsu pienākums, tomēr tu to varēsi izdarīt, kad būsim beiguši, labi?

Puisis atzvēlās krēslā, aizlika rokas aiz pakauša un zem galda izstiepa kājas.

-    Pacenties atcerēties: vai tovakar tev kaut kas nešķita dīvaini?

-    Piemēram, kas?

-    Nezinu… jebkas… kāds sīkums… Kaut kas neparasts… piemēram… kāda lieta, kas nebija savā vietā… Jebkas, kas tev iešaujas prātā.

Igo paraustīja plecus.

-    Nē, es neko tādu nemanīju.

-    Pacenties atcerēties! Ja gribi glābt savu ādu.

Servazs bija pacēlis balsi. Igo pārsteigts uz viņu paskatījās. Ārā kārtējo reizi nogranda pērkons.

-    Mūzika…

Servazs ieurbās viņā ar acīm.

-    Kāda mūzika?

-    Zinu, tas izklausās stulbi, taču jūs pats man jautājāt…

-    Es atceros, ko jautāju. Tātad kas tur bija ar to mūziku?

-    Kad es atguvos, no stereoatskaņotāja skanēja mūzika…

-    Un viss? Kas tur tik neparasts?

-    Nu… Servazs redzēja, kā Igo prāto, ko sacīt. Klēra kādreiz mēdza ieslēgt atskaņotāju, kad biju turp aizgājis, taču… nekad neko tamlīdzīgu…

-    Kas tā bija par mūziku?

-    Klasiskā…

Servazs blenza uz puisi. Klasiskā… Viņš juta pār muguru pārskrienam aukstas tirpas.

-    Vai parasti viņa tādu neklausījās?

Igo papurināja galvu.

-    Vai esi par to pārliecināts?

-    Vismaz, cik man zināms… Viņa mēdza uzlikt džezu… vai roku. Pat hiphopu. Taču nekad pirms tam pie viņas nebiju dzirdējis klasisko mūziku. Atceros, ka, tiklīdz atguvos, man tas uzreiz šķita… dīvaini. Šī mūzika, vaļējās durvis un tas, ka neviens neatsaucās. Tas pēc viņas nemaz neizskatījās.

Servazs juta, kā viņu pamazām pārņem milzīgs satraukums. Tas pletās plašumā kā vilnis.

-    Varbūt vēl kaut kas?

-Nē.

Klasiskā mūzika… Servazam kaut kas iešāvās prātā, taču šīs iedomas šķita tik muļķīgas, ka viņš tās uzreiz atvairīja.

KAD VIŅŠ ATGRIEZĀS Klēras Dimāras namā, tur viss vēl turpinājās pilnā sparā. Iela joprojām bija pilna ar furgoniem un vieglajām automašīnām, un, par spīti vēlajai vakara jeb agrajai rīta stundai atkarībā no tā, kā uz to palūkojās, tagad bija ieradušies arī plašsaziņas līdzekļu pārstāvji ar mikrofoniem, kamerām un profesionālo rosīšanos. Un, spriežot pēc tā, ka tur atradās arī autofurgons ar parabolisko antenu uz jumta, rītdienas televīzijas ziņas būs veltītas ne tikai futbola komentāriem, kaut gan Servazs bija pārliecināts, ka par filoloģijas un literatūras pasniedzējas slepkavību tiks pavēstīts labu laiku pēc valsts futbola komandas vājā snieguma atspoguļošanas. Viņš sacēla uz augšu savas jakas apkakli, kas jau tā bija kā slapja lupata, un steigšus šķērsoja miklo bruģi, aizsedzot ar roku seju, kad uzplaiksnīja fotoaparātu zibšņi. Mājas iekšpusē eksperti, nostiepjot norobežojošās lentes starp ieejas durvīm

un stiklotajām rūtim uz dārzu, bija atstājuši tikai šauru eju. Servazs ieraudzīja stereoatskaņotāju, taču eksperti bija jau sākuši darboties ar savām otiņām un pulveriem. Viņš tikmēr nolēma pārmeklēt dārzu. Lelles bija nozudušas. Zālienā starp kokiem, vietās, kur atradās iespējamās pēdas, bija novietoti trijstūri ar numuriņiem. Atpūtas namiņš bija atvērts un spoži izgaismots. Servazs piegāja tam tuvāk. Iekšpusē līkņāja divi eksperti baltos kombinezonos. Varēja redzēt izlietni, salocītus atpūtas krēslus, zvejas tīklus, dārza spēļu piederumus un baseina attīrītājus.

-    Vai kaut ko atradāt?

Viens no viņiem palūkojās uz Servazu ar acīm, kas aiz biezo, oranžo briļļu stikliem izskatījās palielinātas, un noliedzoši papurināja galvu.

Pēc tam Servazs lēnām apgāja apkārt baseinam un šķērsoja slapjo pļavu meža virzienā. Tas veidoja zaļu mūri, kura pakājē beidzās zāliens. No mājas mežu nekas cits neatdalīja, jo koki un krūmi bija tik biezi saauguši, ka kalpoja par dabas veidotu aizsargbarjeru, taču šajā “aizsargmūrī” Servazs pamanīja divas nelielas ejas. Tur bija tumšs kā krāsns mutē, bet lietus skaļi plīkšķēja koku galotnēs virs viņa galvas, atstājot Servazu neskartu. Pirmā eja pēc dažiem metriem beidzās. Viņš atgriezās pļaviņā un tagad mēģināja doties pa otru. Šķita, ka šī eja ved tālāk. Tā atgādināja tikko pamanāmu plaisu starp stumbriem un brikšņiem, un viņš saliecies lavījās tai cauri, taču tā, gluži kā sudraba straume melnās kvarca klintīs, ietiepīgi grima tumsā. Koku aizsegs gandrīz nemaz neļāva lietum izspraukties cauri, un Servazs ar kabatas lukturīti izgaismoja zarus. Likās, it kā tie nevēlētos laist viņu tālāk. Servazs virzījās uz priekšu pa sažuvušu lapu un koku sakņu paklāju, tādēļ visu laiku nācās uzmanīties, kur liek kājas; arī pavirzoties uz priekšu metrus desmit, eja nekļuva platāka, un viņš atgriezās atpakaļ, apsolot sev to vēlreiz aplūkot dienasgaismā. Servazs jau bija gandrīz nonācis pie izejas, kad melnajā tumsā pamanīja zemē pavīdam kaut ko gaišu un izgaismoja to ar kabatas lukturīti. Sauja nelielu baltu cilindru uz tumšās zemes un lapām.

Cigaretes…

Viņš noliecās. Veseli seši izsmēķi.

Kāds te smēķēdams bija labu brīdi uzkavējies. Servazs pacēla galvu. No tās vietas, kur viņš atradās, skaidri varēja saskatīt to mājas pusi, no kuras pavērās skats uz dārzu, stiklotās durvis un policijas ekspertu

prožektoru izgaismoto viesistabu. Pa otrā stāva logu caur aizkariem bija iespējams pat saredzēt istabu. Tā bija ideāla novērošanas vieta…

Servazs juta, ka mati pakausi saslejas stāvus. Cilvēks, kurš šeit bija uzkavējies, labi pazina apkārtni. Servazs centās sev iestāstīt, ka tas bijis tikai dārznieks. Vai varbūt pati Klēra Dimāra. Taču šie pieņēmumi bija ārpus katras kritikas. Viņš neredzēja nevienu citu vērā ņemamu iemeslu, kāpēc vajadzētu palikt šeit, krūmos, smēķējot cigareti pēc cigaretes, izņemot vienu jaunās sievietes izspiegošanu.

Servazs turpināja prātot. Igo bija ieradies no ielas puses un atstājis mašīnu pie mājas. Kāpēc gan lai viņš uzglūnētu Klērai no krūmiem? Igo pats atzinās, ka ir bijis šeit arī agrāk. Vai viņš dažreiz tomēr vēlējās kļūt par glūniķi?

Un pēkšņi Servazam radās nepatīkama sajūta, it kā kāds ar viņu vēlētos manipulēt. Kamēr āksts arēnas vienā pusē novērsa jūsu uzmanību, galvenie notikumi norisinājās tās otrā pusē. Kamēr viena roka atradās gaismā un to redzēja skatītāji, tikmēr otra tumsā darbojās. Kāds viņus apzināti gribēja aizvest nepareizajā virzienā… un bija sagatavojis skatuvi, izraudzījies dekorācijas, aktierus un, iespējams, pat skatītājus… Servazam šķita, ka viņš jūt aiz šīs drāmas paslēpusies un, nevienam nemanot, tuvāk zogas kāda ēna, un viņu atkal pārņēma milzīgs satraukums.

Uzacis saraucis, Servazs atgriezās namā, vairs nepievēršot lietum nekādu uzmanību. Uz paklāja pie ieejas viņš noslaucīja slapjās kājas. Nelielajā viesistabā eksperti beidza apstrādāt stereoatskaņotāju.

-    Vai nevēlaties uzmest acis? jautāja viens no viņiem, pastiepjot Servazam gumijas cimdus, bahilas un kādu no tām smieklīgajām aubītēm, kas visiem kriminālpolicistiem piešķīra dāmu frizieru salona apmeklētāju izskatu.

Servazs to visu paņēma un uzvilka, bet pēc tam pacēla uz augšu norobežojošo lenti.

-    Ir kāda dīvaina lieta… eksperts iesāka.

Servazs uz viņu palūkojās.

-    Tā puiša mobilo telefonu atradām viņam kabatā, taču upura telefons izgaisis bez pēdām, lai gan izmeklējāmies visur, kur vien iespējams.

Servazs izvilka blociņu un to pierakstīja. Vārdu “telefons” viņš pasvītroja ar divām treknām svītrām. Viņš atcerējās, ka no Igo telefona

bija zvanīts upurim astoņpadsmit reižu. Kāpēc lai viņš būtu paslēpis Klēras Dimāras mobilo telefonu, nevis savējo?

-    Un tur jūs neko neatradāt? viņš vaicāja, ar zodu norādot uz stereoatskaņotāju.

Eksperts paraustīja plecus.

-    Neko īpašu. Pirkstu nospiedumus uz atskaņotāja un diska, taču tie pieder upurim.

-    Vai atskaņotājā bija disks?

Eksperts uz viņu neizpratnē palūkojās. Acīmredzot viņš prātoja, kāda tam varētu būt nozīme. Uz galda atradās caurspīdīgi maisiņi ar uzlīmēm, kuri drīz tiks aizvesti uz laboratoriju. Vīrietis vienu no tiem paņēma un klusējot pastiepa Servazam. Viņš to paņēma.

Un ieskatījās diska apvākojuma iekšienē.

Servazs to pazina.

Gustavs Mālers…

“Kindertotenlieder". “Dziesmas mirušajiem bērniem”. Tā bija 1963. gada versija, ko diriģēja Karls Bērns, bet dziedāja Dītrihs FišersDīskavs. Servazam mājās bija tieši tāds pats disks.

9. Baltais

IGO BIJA PIEMINĒJIS mūziku, tomēr ne vārda nebija bildis, par kādu skaņdarbu ir runa. Šī mūzika Servazu aizveda atpakaļ pie izmeklēšanas 2008.-2009. gada ziemā. Sniegs, vējš, viss balts. Balts gan ārā, gan telpās. Nāves un sēru krāsa Austrumu valstīs. Un pārejas rituālu krāsa. Viens no tiem notika toreiz, 2008. gada decembra dienā, kad viņi, atstājuši piesnigušo ieleju, brauca starp eglēm ieskauto ceļu, kā asmens pelēkajām debesīm tajos vienaldzīgi nolūkojoties.

Un tad viņi nonāca tur Varņē institūtā. Tie bija divdesmitā gadsimta sākuma kalnu arhitektūrai raksturīgie akmens mūri. Tādā pašā veidā toreiz cēla arī viesnīcas un hidroelektrostacijas, jo tas bija laikmets, kad radīja izturīgas celtnes, kad ticēja nākotnei. Tukši gaiteņi, ložu izturīgas durvis, biometriskā drošības sistēma, videokameras un sargi. Tomēr sargu nemaz nebija tik daudz, ja ņēma vērā šīs vietas bīstamības pakāpi un ieslodzīto skaitu, bet visapkārt kalni milzīgi, naidīgi un satraucoši. Vēl viens cietums.

Un tad šis cilvēks.

Juliāns Aloizs Irtmans. Dzimis pirms četrdesmit pieciem gadiem Ermansā Francijas Šveicē. Servazu un Irtmanu nekas nesaistīja, izņemot vienu Mālera mūzika. Abi spēja atbildēt uz jebkuru jautājumu par šī austriešu komponista daiļradi. Tā tas toreiz bija beidzies: vienā pusē kriminālpolicijas izmeklētājs, bet otrā sērijveida slepkava, kuram pirms diviem gadiem tomēr bija izdevies aizbēgt. Irtmans, bijušais Ženēvas tiesas prokurors, kurš bija rīkojis orģijas savā villā Ženēvas ezera krastā un apcietināts par sievas un viņas mīļākā dubultslepkavību 2004. gada 21. jūnija naktī. Pēc tam tika atrasti viņa dokumenti,

no kuriem varēja spriest, ka šveicietis divdesmit piecu gadu laikā ir paveicis vismaz četrdesmit slepkavības un tādā veidā kļuvis par vienu no slavenākajiem mūsdienu sērijveida slepkavām. Irtmans jau bija uzturējies vairākās citās psihiatriskajās klīnikās, pirms nonāca Varņē institūtā vienīgajā vietā Eiropā, kur ieslodzīti baismīgi slepkavas, ko viņu dzimtās valsts likumi bija atzinuši par nepieskaitāmiem. Servazs bija saistīts ar izmeklēšanu, kas notikusi pirms Irtmana izbēgšanas un savā ziņā to provocējusi. Neilgi pirms tam Servazs bija ar viņu ticies Varņē institūtā.

Kopš savas aizbēgšanas šveicietis bija izgaisis no zemes virsas, izkūpējis gaisā gluži kā džins no pudeles, taču Servazs bija pārliecināts, ka kādu dienu tas uzradīsies. Bez atbilstošas ārstēšanas viņa mednieka impulsiem un instinktiem agri vai vēlu bija atkal jāmostas.

Tiesa gan, tas vēl nenozīmē, ka viņu būs viegli notvert.

Kā bija uzsvēris Simons Props, psihokriminologs, kas bija piedalījies izmeklēšanā, Irtmans ir ne tikai manipulators un inteliģents sociopāts, viņš pārspēj pat organizētus slepkavas. Irtmans piederēja pie tās retās sērijveida slepkavu kategorijas, kas spēja savu noziedzīgo darbību apvienot ar piesātinātu un personisku gandarījumu sniedzošu sabiedrisko dzīvi. Tikai ļoti retos gadījumos maniakālo slepkavu personības novirzes neskāra arī viņu prāta spējas un sabiedrisko dzīvi, taču šim šveicietim divdesmit gadus bija izdevies ieņemt augstu amatu Ženēvas tiesu sistēmā, vienlaikus nolaupot, spīdzinot un noslepkavojot vairāk nekā četrdesmit sievietes. Irtmana meklēšana bija kļuvusi par prioritāti. Gan Parīzē, gan Ženēvā vairāki izmeklētāji tam veltīja lielāko daļu sava laika. Servazs nezināja, cik tālu bija pavirzījusies šī izmeklēšana, taču viņam kaut kur bija izmeklētāju telefona numuri.

Viņš atkal atcerējās Irtmanu viņa palātā, ģērbušos baltā kombinezonā un sporta krekliņā, kas no biežās mazgāšanas bija ieguvis bālpelēku nokrāsu, tumši brūniem matiem un bālu, gandrīz caurspīdīgu ādas krāsu, novājējušu un neskuvušos, taču uzkrītoši pilsētniecisku, smaidīgu un ārkārtīgi laipnu. Servazs bija pārliecināts: pat tad, ja Irtmans kļūtu par bezpajumtnieku, viņš saglabātu šo izglītoto un izsmalcināto izskatu. Vēl nekad viņš nebija redzējis nevienu, kas tik maz atgādināja sērijveida slepkavu. Tomēr Irtmana skatiens bija tikpat elektrizējošs kā Taser elektrošoka pistole, un liesmiņas tajā nekad

neapdzisa. Viņa sejā jautās kaut kas bargs un nosodošs, bet tās apakšējā dala, galvenokārt mute, liecināja par baudkāri. Tikpat labi viņš 1692. gadā būtu varējis kļūt par liekulīgu sludinātāju Salemā Masačūsetsā, kas nolemj ugunskuram iespējamās raganas, Svētās inkvizīcijas dalībnieku vai Staļina laika tiesas procesu apsūdzētāju… Vai ari par to, kas viņš patiesībā bija, nepielūdzams prokurors, kas savā villā organizēja sadomazohistu orģijas, kuru laikā viņa sieva tika pakļauta ietekmīgu un korumpētu cilvēku untumiem. Tie bija nepiesātināmi vīrieši, kuri, tāpat kā viņš pats, meklēja izjūtas un baudas, kas pārsniedza jebkādas pieklājības un morāles normas, darījumu cilvēki, tiesneši, politiķi un mākslinieki. Vīri, kuriem piederēja vara un nauda un kuru apetītei nebija robežu.

Servazs domāja par Irtmanu. Nez kā viņš tagad izskatās? Vai viņš vērsies pēc palīdzības pie plastikas ķirurgiem? Vai aprobežojies ar to, ka ataudzējis bārdu un matus, tos nokrāsojis un ievietojis acīs kontaktlēcas? Vai viņš bija pieņēmies svarā, izmainījis gaitu un izrunu, sameklējis darbu? Tik daudz jautājumu… Servazs prātoja, vai viņš to pazītu, ja Irtmans, nogrimējies un pilnīgi citādi ģērbies, paietu tam garām ļaužu pūli, un nodrebēja.

Viņš atdeva maisiņu ar disku atpakaļ ekspertam, samiedzis acis prožektoru gaismā.

Servazam pakrūtē savilkās kamols.

Juliāns Irtmans bija izraudzījies to pašu mūziku “Dziesmas mirušajiem bērniem” tovakar, kad nogalināja savu sievu un viņas mīļāko. Servazs bija pārliecināts, ka pēc vietas apskates un kaimiņu izklaušināšanas viņam nāksies veikt vairākus telefonzvanus un tikties ar dažādiem cilvēkiem. Izmeklētājs nespēja saprast, kā tas iespējams, ka nozieguma vietā tika atrasts gan tās sievietes dēls, kuru viņš jaunībā bija mīlējis, gan disks ar mūziku, kas atgādināja par bīstamāko slepkavu, ko viņš jebkad savā ceļā bija sastapis, taču viens bija skaidrs viņš nebija tikai prokurora iecelts izmeklētājs, šī lieta skāra viņu pašu personiski.

VIŅI ATGRIEZĀS TULŪZĀ ap četriem no rīta, lietum sitoties pret mašīnas jumtu, un ievietoja Igo kādā no trešā stāva aizturēto kamerām. Tās visas policijā atradās iepretim izmeklētāju kabinetiem, un

aizturētajiem uz nopratināšanu bija jāiet tikai daži soļi. Kamerām nebija restes, bet gan biezi, caurspīdīgi stikli. Servazs paskatījās pulkstenī.

-    Labi. Ļausim, lai atpūšas, viņš sacīja.

-    Un ko iesāksim pēc tam? Esperandjē jautāja, apspiedis žāvas.

-    Mums vēl ir daudz laika. Ieraksti žurnālā un protokolā atpūtas stundas, paņem no aizturētā parakstu un noskaidro, vai viņš nav izsalcis.

Servazs pagriezās. Samira iztukšoja savu ieroci “ballistiskajā šahtā”. Tā bija ar kevlaru1 izklāta metāla atkritumu tvertne. Atgriezušies no uzdevuma veikšanas, aģenti tur iztukšoja savus ieročus, lai izvairītos no negadījumiem. Atšķirībā no vairuma savu kolēģu Samira revolvera maksti nēsāja uz gurna. Servazam šķita, ka tā viņa nedaudz atgādina kovboju. Cik zināms, Samirai vēl nebija nācies savu ieroci izmantot, taču viņai bija lieliski panākumi šautuves stendā atšķirībā no Servaza, kurš nespētu trāpīt pat zilonim šaurā gaitenī un kura šaušanas instruktors jau sen bija atmetis jebkādas cerības, reiz to nodēvējot par Pārgalvi. Izskatījās, ka Servazs nebija sapratis šī vārda nozīmi, tādēļ instruktors tam bija paskaidrojis, ka Pārgalvis ir kāds komiksu supervaronis, kas apveltīts ar ļoti smalku intuīciju, taču… akls. Servazs pats nekad neizmantoja “ballistisko šahtu”. Pirmkārt, tāpēc, ka viņš katru otro reizi aizmirsa paņemt līdzi ieroci, bet, otrkārt, tāpēc, ka, atgriezies mājās, to parasti ieslēdza, un vēl arī tāpēc, ka tajā visbiežāk nebija ložu.

Servazs šķērsoja gaiteni un iegāja savā kabinetā.

Nakts vēl nebija galā, jo viņam bija jāraksta kaudze papīru. Un, par to tikai iedomājoties vien, viņš jau jutās nomākts. Servazs piegāja pie loga. Cauri lietum varēja saskatīt, kā zem viena no trim donžoniem2 , kas rotāja mājas fasādi, aizvijas kanāls. Nakts jau kļuva gaišāka, tomēr diena vēl nebija uzaususi. Joprojām bija tik tumšs, ka viņš logu rūtī varēja saskatīt savu atspulgu. Servaza piere, mute un acis nebija skaidri saredzamas, tomēr, pirms Servazs paspēja saņemties, to pārsteidza paša norūpējusies, saspringtā un piesardzīgā sejas izteiksme.

-    Te viens vēlas ar tevi runāt, viņam aiz muguras atskanēja balss.

Servazs pagriezās. Tas bija kāds no dežurējošiem policistiem.

-    Kurš?

1 Ļoti izturīga sintētiskā šķiedra.

2 Liels, brīvi stāvošs tornis; viduslaikos pils galvenais sargtornis, kurā parasti atradās arī pilskunga dzīvojamās telpas.

-    Ģimenes advokāts. Viņš vēlas to puiku satikt.

Servazs sarauca pieri.

-    Puisis nav pieprasījis tikties ar advokātu, un apmeklētāju stundas ir beigušās, viņš sacīja. Advokātam to vajadzētu zināt.

-    Viņš zina, tomēr lūdz, lai tu ļauj viņam piecas minūtes parunāties. Tā viņš teica. Un vēl, ka viņu atsūtījusi zēna māte.

Servazs vilcinājās. Vai vajadzēja piekāpties katra “pūšļa” lūgumam? Taču viņš saprata Mariannas izmisumu. Nez ko viņa tam par Servazu bija stāstījusi?

-    Kur viņš ir?

-    Lejā. Uzgaidāmajā zālē.

-    Labi. Došos turp.

KAD SERVAZS IZNĀCA NO LIFTA, viņš pārsteidza divus dežurējošos policistus sēžam pie neliela televizora, kas bija paslēpts aiz pusapaļas letes. Izmeklētājs ekrānā ieraudzīja zaļu laukumu un sīkus vīriņus zilos kreklos, kas pa to skraidīja. Ņemot vērā vēlo stundu, tas acīmredzot bija pārraides atkārtojums. Servazs nopūtās, iedomājoties, ka, iespējams, veselas valstis atrodas uz sabrukuma robežas, bet četri Apokalipses jātnieki finanses, politika, reliģija un resursu izsīkums turpina nepiekāpīgi pātagot, kamēr cilvēki-skudras lēkā uz liesmojoša vulkāna un aizraujas ar tik nenozīmīgām lietām kā futbols. Servazs nodomāja, ka pat tajā dienā, kad klimatiskās katastrofas, biržu krahs, slaktiņi un sacelšanās būs izraisījuši pasaules galu, atradīsies pietiekami stulbi ļautiņi, lai sistu bumbu vārtos, bet citi, vēl muļķīgāki, ieradīsies stadionā tos uzmundrināt.

Advokāts sēdēja vienā no vāji apgaismotās un pamestās uzgaidāmās zāles krēsliem. Dienā šo telpu triecienā bija ieņēmuši visi, kam bija kāds iemesls tur atrasties. Uz komisariātu neviens nenāca sava prieka pēc, un policistiem nācās stāties pretim izmisušu, saniknotu un iebiedētu ļaužu pūlim. Taču šajā vēlajā stundā te bija tikai šis sīciņais vīriņš, kas bija novietojis portfeli uz kopā saspiestajiem ceļgaliem un lampu izkliedētajā gaismā slaucīja brilles. Aiz stiklotajām rūtīm turpināja līt lietus.

Advokāts bija dzirdējis, kā atveras lifta durvis. Viņš atkal uzlika brilles uz deguna un palūkojās Servaza virzienā. Izmeklētājs ar galvas

mājienu aicināja sīko vīreli viņam pievienoties, tas pienāca un paspieda izmeklētājam roku. Advokāta plauksta bija vēsa un ļengana. Servazs sakārtoja kaklasaiti, it kā gribētu tajā noslaucīt roku.

-    Advokāta kungs, Servazs uzreiz devās uzbrukumā, jūs ļoti labi zināt, ka jums šeit nekas nav meklējams. Zēns nevēlējās, lai jūs ierastos.

Sīkais, sešdesmitgadīgais vīriņš ar skatienu viņu nomērīja no galvas līdz kājām, un Servazs uzreiz kļuva piesardzīgs.

-    Zinu, zinu, major, taču Igo vēl nebija atjēdzies, kad jūs viņam to piedāvājāt. Puisis joprojām ir sazāļots, un analīzes to pierādīs. Tādēļ es lūgtu jūs vēlreiz pārdomāt savu viedokli un uzdot Igo šo jautājumu tagad, kad viņš kaut cik ir atguvies.

-    Tas nav mans pienākums.

Ačeles aiz briļļu stikliem tikko manāmi uzzibsnīja.

-    Tam es piekrītu. Tomēr vēlos apelēt pie jūsu… cilvēcības un taisnīguma izjūtas, ne tikai likuma burta.

-    Pie manas… cilvēcības?

-    Tieši šādu apzīmējumu lietoja tā… persona, kas mani šurp atsūtīja. Jūs droši vien nojaušat, par ko es runāju.

Viņš zināja par Servazu un Mariannu…

Servazs kļuva nikns.

-    Advokāta kungs, es jums neieteiktu…

-    Kā jūs varat iedomāties, viņa ir ļoti satraukusies par notikušo, advokāts viņu pārtrauca. Vārds “satraukta” gan te nebūs īsti vietā… Tādi apzīmējumi kā “izmisusi”, “salauzta”, “pārbijusies” šķiet vairāk piemēroti. Tas ir tikai neliels pakalpojums. Es taču netaisos jums bāzt sprunguļus riteņos! Neesmu nācis, lai vēl vairāk sarežģītu situāciju! Vēlos tikai viņu satikt. Marianna jūs ļoti lūdz izpildīt manu lūgumu. Arī to viņa pati sacīja. Iztēlojieties sevi Mariannas vietā! Iedomājieties, kā jūs justos, ja Igo vietā būtu jūsu meita! Es lūdzu tikai desmit minūtes! Un ne mirkli vairāk.

Servazs viņu cieši uzlūkoja. Advokāts šo skatienu izturēja. Izmeklētājs centās viņa acīs saskatīt nicinājumu, skumjas vai neērtības sajūtu, taču saredzēja tikai savu atspīdumu briļļu stiklos.

-    Desmit minūtes.

Sestdiena

.

10 . Atminas

ŠĶITA, KA DEBESIS drīzāk izgāž žulti nekā lej asaras, it kā kāds tur augšā virs viņu galvām izgrieztu netīru lupatu. No dzeltenpelēkas krāsas debesim, kas atgādināja līķi sadalīšanās stadijā, lietus gāzās pār ceļiem un mežiem. Gaiss bija smags, lipīgs un mitrs. Bija sestdiena. Divpadsmitais jūnijs. Vēl nebija pat astoņi no rīta. Servazs atkal atradās ceļā uz Marsaku, taču šoreiz viens pats. Kādā no aizturēto kamerām viņš bija nogulējis labi ja pāris stundu, pēc tam tualetēs noskalojis seju un paduses un noslaucījies ar papīra dvieļiem, knapi spēdams noturēt vaļā acis.

Ar vienu roku satvēris stūri, bet otrā rokā turot termosu ar siltu kafiju, viņš virināja plakstiņus vienā monotonā ritmā ar logu tīrītājiem. Tajā pašā rokā, kurā turēja termosu, viņš iemanījās turēt arī cigareti, no kuras alkaini ievilka dūmu. Ar sakāpināti skaidru apziņu un pārsteidzošu apskaidrību viņš atcerējās savus jaunības gadus. Tas šķita gluži kā atmiņu ugunsgrēks un smaržoja kā lauki, pa kuriem viņš brauca. Rudens. Servaza mašīna, ātri braucot, sagrieza gaisā kritušās lapas, bet viņš tikmēr ieslēdza mūziku. Garie, drūmie un klusie, ar pelēcīgu gaismu pielijušie gaiteņi nebeidzamajās novembra nedēļās, kad ārā bez mitas lija lietus. Un tad žilbinošais pirmā decembra sniega baltums un rokmūzikas skaņas, kas ap Ziemassvētkiem jautri atskanēja no kopmītņu istabiņām. Pumpuri un ziedi, kas pavasari saplauka visās malās, atgādinot sirēnu dziesmas zaudētajā paradīzē, un vilināja ārā tieši tad, kad bija aizvien vairāk jāmācās un tuvojās aprīļa un maija rakstiskās ieskaites.

Bet visu vainagoja jūnija dienu apdullinošais karstums, žilbinoši zilās debesis, spožā gaisma un kukaiņu sanēšana…

Un sejas.

Desmitiem seju… jaunas, godīgas, ļaunas, apgarotas, dedzīgas, domīgas un draudzīgas. Un visas cerību, sapņu un degsmes pilnas. Un Marsaka ar krodziņiem, ieliņām un skvēriem, un kino “Art”, kur rādīja Bergmana, Tarkovska un Godāra filmas. Viņš tā mīlēja to laiku! Ak kungs, kā viņš to bija mīlējis! Arī bezrūpīgi aizvadītos laimes mirkļus un pārdzīvojumus, kas bija tik skaudri kā atjēgšanās pēc narkotiku lietošanas.

Un vissmagāko pārdzīvojumu sauca Marianna…

Pēc divdesmit gadiem šī brūce beidzot bija savilkusies, kaut gan Servazs bija domājis, ka tā nesadzīs nekad, un tagad viņš uz šo laiku spēja palūkoties ar attālinātu arheologa interesi. Vismaz tā viņam līdz vakardienai bija šķitis.

Servazs iebrauca pilsētā, gar ielas malām auga platānas, un Cherokee kratījās uz vecā bruģa, ienirstot šaurajās ieliņās. Tagad pilsētiņa vairs neizskatījās tāda kā iepriekšējās dienas vakarā, kad viņi tumsā tai bija izbraukuši cauri. Studentu jaunās sejas zem košo krāsu K-way jaku kapucēm, velosipēdu rindas, veikalu vitrīnas, krogi, namu fasādes, tumšās un salijušās nojumes virs terasēm tas viss pār viņu vēlās kā vilnis, it kā divdesmit gadu nemaz nebūtu bijis it kā visu šo laiku pagātne tam būtu sekojusi, saspringta un cerību pilna, ka reiz to sagrābs aiz rīkles un ar galvu pa priekšu iegremdēs atmiņās.

11 . Draugi un ienaidnieki

SERVAZS IZKĀPA NO MAŠĪNAS un nolūkojās uz bariņu liceja audzēkņu, kas aizskrēja viņam garām pretējā virzienā, bet tiem pa priekšu fizkultūras skolotājs ar bargu sejas izteiksmi, kas atgādināja viņam kādu pasniedzēju, kuram patika pazemot skolēnus ar domu tos norūdīt. Servazs uzkāpa pa ieejas pakāpieniem, skatoties uz pļavu, kurā nesatricināmi ganījās zirgi.

-    Esmu majors Servazs, viņš sacīja sekretārei, kas atradās birojā uzreiz aiz ieejas halles, un vēlos satikt direktoru.

Sieviete uzmeta aizdomu pilnu skatienu Servaza samirkušajam apģērbam.

-    Vai jums ir norunāta tikšanās?

-    Es izmeklēju pasniedzējas Dimāras nāves gadījumu.

Viņš pamanīja, kā aiz briļļu stikliem aizmiglojas sekretāres acis. Sieviete pacēla klausuli un klusām kaut ko sacīja. Tad viņa piecēlās.

-    Paldies. Nav nepieciešams. Es zinu, kur jāiet.

Servazs redzēja, ka sekretāre mirkli svārstās, tad atkal apsēžas. Šķita, viņai kaut kas nospiež sirdi.

-    Dimāras jaunkundze… viņa iesāka, Klēra… bija ļoti labs cilvēks. Es ceru, ka jūs panāksiet, lai tas, kurš to izdarījis, saņem sodu.

Viņa neteica atradīsiet, viņa teica saņem sodu. Servazs bija pārliecināts, ka Marsakā visi zina: nozieguma vietā tika aizturēts Igo. Viņš devās tālāk. Šajā liceja pusē valdīja klusums, jo lekcijas notika citur kvadrātveida betona celtnēs, kas slējās virs zālieniem, un ultramodernajā amfiteātri, kāds viņa laikā vēl nebija uzcelts. Aizelsies viņš uzkāpa apaļajā tornī. Gandrīz uzreiz atvērās durvis. Direktors bija

savilcis gadījumam atbilstošu drūmu seju, tomēr ziņkārība pārspēja šos pūliņus.

-    Es jūs pazīstu. Jūs esat…

-    Margo tēvs. Jā. Un man uzticēta arī šī izmeklēšana.

Direktora seja izstiepās.

-    Cik šausmīgs notikums! Nemaz jau nerunājot par to, kā tas grauj mūsu iestādes reputāciju… Skolēns nogalina pasniedzēju…

Protams…

-    Nezināju, ka izmeklēšana jau pabeigta, Servazs teica, ieejot kabinetā. Kā arī to, ka šādas nianses tapušas zināmas plašākai sabiedrībai.

-    Vai tad Igo netika aizturēts pie Dimāras jaunkundzes? Tas taču ir tik acīmredzami viss liecina pret viņu.

Servazs paraudzījās viņā ar skatienu, kas bija tik auksts kā šķidrs slāpeklis.

-    Es varu iedomāties, ka jūs vēlētos, lai šī lieta pēc iespējas ātrāk tiek izbeigta, viņš sacīja. Šīs iestādes interesēs…

-    Tieši tā.

-    Tomēr ļaujiet mums darīt savu darbu! Jūs taču saprotat, ka neko vairāk es nedrīkstu izpaust.

Direktors nosarcis enerģiski māja ar galvu.

-    Jā, jā. Protams, protams. Pats par sevi saprotams… visādā ziņā, visādā ziņā…

-    Pastāstiet man par Klēru Dimāru, Servazs ierosināja.

Izskatījās, ka tuklo vīru pārņēmusi panika.

-    Ko… ko jūs vēlētos zināt?

-    Vai viņa bija laba pasniedzēja?

-     Jā… Nu… Mēs ne vienmēr bijām vienisprātis ar viņas pedagoģiskajām… metodēm… taču skolēniem… skolēniem… hm… viņa ļoti patika.

-    Kādas viņai ar tiem bija attiecības?

-    Kā tas… kā tas jāsaprot?

-    Vai tās bija tuvas? Varbūt viņa ieturēja distanci? Bija barga? Vai draudzīga? Bet varbūt, pēc jūsu ieskatiem, pārāk draudzīga? Jūs taču pats tikko teicāt, ka viņa tiem ļoti patika.

-    Viņiem bija normālas attiecības.

-    Vai varētu būt tā, ka kāds no skolēniem vai pasniedzējiem viņu apskauda?

-    Es neuztveru šī jautājuma jēgu.

-    Viņa bija skaista sieviete. Viņa būtu varējusi kļūt par kolēģu vai pat studentu iekāres objektu. Vai viņa jums nekad par kaut ko tādu nav ziņojusi?

-Nē.

-    Nekādu nepiedienīgu attiecību ar studentiem?

-    Hm… hm. Vismaz, cik man zināms, ne…

Servazs pamanīja atšķirību starp abām atbildēm. Viņš nolēma šo jautājumu vēlāk izpētīt rūpīgāk.

-    Vai varu apskatīt viņas kabinetu?

Tuklais vīrs sameklēja atslēgu vienā no atvilktnēm un, smagi gāzelēdamies, atgriezās pie durvīm.

-    Sekojiet man.

Viņi nokāpa vienu stāvu zemāk un devās pa gaiteni uz priekšu. Servazs atcerējās, kur atradās pasniedzēju kabineti. Nekas nebija mainījies. Tā pati vaska smarža, tās pašas baltās sienas un čīkstošās grīdas.

-    Ak vai! direktors pēkšņi iesaucās.

Servazs sekoja viņa skatienam un ieraudzīja pie kādām gaiteņa durvīm raibu krāvumu. Tur bija ziedu pušķi, drukātas vai rakstītas zīmītes uz četrkārtīgi salocītām papīra lapām, no kurām dažas bija apsietas ar krāsainām lentēm, bet uz vaskotās grīdas saliktas sveces. Viņi saskatījās un kādu mirkli sajuta īpašu svinīgumu. Ilgi tas nevilkās. Servazs noprata, ka jaunums jau ir apceļojis kopmītņu istabiņas. Viņš noliecās, paņēma vienu no lapiņām un to atlocīja. Tur bija pāris ar lillā tinti rakstītu rindiņu: “Gaisma nodzisa, taču tā nekad neapdzisīs mūsos. Paldies.” Un viss… Servazs sajutās dīvaini aizkustināts. Pārējās viņš nelasīja un nolēma šo uzdevumu uzticēt kādam citam.

-    Ko jūs par to domājat? Ko man ar to visu vajadzētu iesākt?

Direktora balss tonis šķita drīzāk bažīgs nekā aizkustināts.

-    Neko neaiztieciet, Servazs atbildēja.

-    Un cik ilgi? Neesmu pārliecināts, ka tas patiks pārējiem pasniedzējiem.

Visvairāk tas nepatīk tev pašam, vecais sausiņ, policists nodomāja.

-    Kamēr turpināsies izmeklēšana… tā ir nozieguma vieta, viņš atbildēja, piemiedzot ar aci. Pārējie ir dzīvi, bet viņa mirusi. Šķiet, iesākumam ar to vajadzētu būt gana.

Tuklais virs paraustīja plecus un atvēra durvis.

-    Tas ir šeit.

Nešķita, ka viņš alktu ieiet kabinetā. Servazs devās viņam pa priekšu, kāpjot pāri ziedu pušķiem un svecēm.

-    Paldies.

-    Vai es jums vēl esmu nepieciešams?

-    Pagaidām ne. Ceru, ka laukā izkļūšu paša spēkiem.

-    Hm, hm. Neaizmirstiet man atnest atslēgas, kad būsiet beidzis apskati.

Direktors vēl pēdējo reizi pamāja ar galvu, un Servazs noraudzījās, kā tas attālinās. Tad viņš uzvilka gumijas cimdus un aizvēra durvis. la bija balti krāsota telpa, kurā valdīja neiedomājama nekārtība. Galds, kas atradās telpas vidū, bija aprakts zem papīru kalna, trauciņiem ar lodīšu pildspalvām, flomāsteriem, zīmuļiem, plastmasas mapēm, dažādu krāsu līmlapiņām, uz tā bija arī galda lampa un telefona aparāts. Servazam aiz muguras bija logs ar sešām taisnstūra rūtīm, no kurām trīs bija lielākas, bet virs tām trīs mazākas. Servazs varēja saredzēt kokus un divus pagalmus viens bija paredzēts liceja audzēkņiem, bet otrs sagatavošanas klases studentiem. Koku lapotnes un sporta laukums bija izmirkuši lietū. Gar labo sienu visā telpas garumā stiepās trīs balti plaukti ar grāmatām un aktu vākiem. Pa kreisi no loga, stūrī, bija novietots masīvs dators, kādus jau sen vairs neražoja. Pie sienas nenoteiktā secībā bija piestiprināts desmitiem zīmējumu un mākslas darbu reprodukciju, kas vietām cits citu pārklāja un atgādināja zvīņainu un raibu ādu. Lielāko daļu no tiem viņš pazina.

Ko Servazs īsti meklēja? Pirmām kārtām jau vajadzēja pacensties izprast sievieti, kas te bija uzturējusies un strādājusi. Arī kabinets ir tās iemītnieka personības spogulis. Ko viņš te redzēja? Sievieti, kurai patika, ka ap viņu ir skaistums. Viņa bija izraudzījusies to kabinetu, pa kura logu pavērās visplašākais skats uz kokiem un sporta laukumu. Iespējams, lai smeltos arī dabas skaistumu.

Skaistums vai nu ir satriecošs, vai tā nav.

Šis izteiciens lieliem burtiem bija rakstīts uz sienas starp reprodukcijām un gleznām. Servazs zināja, kurš ir šo vārdu autors. Andrē Bretons. Ko Klēra šajā izteicienā bija saskatījusi? Viņš piecēlās un

devās pie grāmatplauktiem. Antīkā literatūra (tas bija arī viņa jājamzirdziņš), mūsdienu autori, grāmatas par teātri, dzeja, vārdnīcas un mākslas vēstures grāmatas Vazāri, Vitrūvijs, Gombrihs, Panovskis un Vinkelmans.

Servazs uzreiz atcerējās sava tēva bibliotēku. Tā tik ļoti atgādināja šo, Klēras…

Šīs atmiņas bija gluži kā gabaliņš metāla, kas atrodas tuvu sirdij. Ne tik dziļi, lai nogalinātu, bet lai nodarītu sāpes gan… Cik ilgi mirušā tēva ēna sekos viņam pa pēdām? Skatiens likās kā piekalts grāmatām, tomēr Servazs lūkojās tām garām. Jaunībā viņš bija domājis, ka ir jau gandrīz atbrīvojies, un ticēja, ka šīs atmiņas ar laiku izbālēs, līdz beidzot izgaisīs pavisam, tāpat kā viss pārējais. Taču pamazām nāca apjausma, ka šī ēna viņu nepametīs tā pacietīgi gaida, kad viņš palūkosies atpakaļ. Atšķirībā no Servaza tai piederēja vesela mūžība. Un tā skaidri paziņoja: es tevi nekad nepametīšu.

Un viņš saprata, ka var atbrīvoties no atmiņām par sievieti, ko kādreiz ir mīlējis, no atmiņām par draugu, kas tevi nodevis, taču nekad nevarēs atbrīvoties no atmiņām par tēvu, kas izdarījis pašnāvību, nolemjot, ka līķis jāatrod tieši viņa dēlam.

Servazs jau nez kuru reizi atcerējās liego vakara gaismu, kas ieplūda pa kabineta logu un glāstīja grāmatu vākus, un putekļus, kuri lidinājās gaisā gluži kā Bergmana filmās. Viņš dzirdēja mūziku. Tas bija Mālers. Un redzēja mirušo tēvu, kas sēdēja atzveltnes krēslā ar vaļēju muti, bet uz zoda tam bija notecējušas baltas putas. Viņš, tāpat kā Seneka un Sokrāts, bija izraudzījies indi. Tieši tēvs viņā bija ieaudzinājis mīlestību uz šo mūziku un antīkās literatūras autoriem, kad vēl bija atturīgs un studentu iecienīts pasniedzējs. Servaza tēvs bija piedzīvojis mātes nāvi jeb, precīzāk, mātes izvarošanu un noslepkavošanu viņa acu priekšā… Viņš bija nodzīvojis vēl desmit gadus, lēnām grimstot aizvien dziļāk ellē, desmit gadus sev pārmetot to, ka nebija spējis neko izdarīt, jo bija piesiets pie krēsla, tikai lūdzis, lai viņi izbeidz divi badīgi vilki, kas pie viņiem bija ieradušies kādā jūlija vakarā… Un tad pienāca reize, kad tēvs nolēma tam visam pielikt punktu. Pa īstam. Un šoreiz nevis lēnā alkoholiķa nāvē, bet gan, iedzerot indi, kā antīkajā pasaulē… Viņa tēvs, kurš visu bija ieplānojis tā, lai tieši dēls viņu atrod. Kāpēc? Servazs tā arī nekad nebija spējis rast atbildi uz šo jautājumu. Taču dažas nedēļas

pēc tēva nāves viņš bija pārtraucis studijas un pieteicies konkursam uz darbu policijā. Servazs sapurinājās. Savācies taču! Tu šeit meklē pavisam ko citu! Pie velna, saņemies!

Servazs pamazām sāka saredzēt vienu Klēras Dimāras personības daļu. Tas bija kāds, kas dzīvoja viens, tomēr noteikti nebija vientuļš, kāds, kurš atradās skaistuma varā, bija izsmalcināts, oriģināls un nedaudz bohēmisks. Neizdevusies māksliniece, kas pievērsusies pedagoģijai-

Pēkšņi Servazs uz rakstāmgalda pamanīja atvērtu burtnīcu. Viņš noliecās un izlasīja tur rakstīto:

“Draugs” savā ziņā ir bezjēdzīgs vārds, bet vārds “ienaidnieks" nekad.

Un tas bija rakstīts pirmajā lappusē.

Viņš pāršķirstīja burtnīcu, taču pārējās lapas bija tukšas. Servazs paostīja vāciņus. Jauni… Acīmredzot Klēra Dimāra to bija iegādājusies nesen. Samulsis viņš vēlreiz izlasīja šo frāzi. Ko viņa ar to gribēja teikt? Un kuram tā veltīta? Klērai pašai vai kādam citam? Servazs to pierakstīja blociņā.

Tagad viņa domas atgriezās pie upura mobilā telefona.

Ja Igo bija vainīgs, tam nebija nekāda iemesla telefonu paslēpt, jo visi apstākļi jau tāpat liecināja pret viņu atrašanās nozieguma vietā, viņa stāvoklis un paša telefons tam kabatā, no kura Klērai bija zvanīts neskaitāmas reizes. Tas bija absurds. Bet, ja Igo nebija slepkava un bija noslēpis upura mobilo telefonu, tad viņš gluži vienkārši bija īsts idiots. Ar telefonu vai bez tā Telecom kompānija pāris stundu laikā tiem sagādās sarakstu ar jaunās sievietes telefona ienākošajiem un izejošajiem zvaniem. Un tālāk? Vai tad lielākā daļa noziedznieku, par laimi, arī nebija īsti stulbeņi? Ja nu vienīgi pieņemam, ka Igo tika sazāļots un aizvests uz nozieguma vietu, lai kalpotu par grēkāzi, un ja pieņemam, ka tumsā bija paslēpies slīpēts slepkava, tad tas nevarētu būt tik dumjš, lai pieļautu tamlīdzīgu kļūdu.

Bet pastāvēja ari trešā iespēja. Igo bija vainīgs, un telefons bija pazudis tādu iemeslu dēļ, kam nebija nekāda sakara ar noziegumu. Bieži vien izmeklēšanā kāda sīka detaļa kļūst par skabargu izmeklētāja papēdi, līdz pēkšņi kādā dienā izrādās, ka tam ar visu pārējo nav nekā kopīga.

Telpā bija sutigi, un Servazs atvēra vidējo, lielāko loga rūti. Valgais gaiss tam noglāstīja seju. Viņš apsēdās pie datora. Vecā ierīce kādu brīdi pīkstēja un sanēja, līdz kļuva saredzams ekrāns. Datoram nebija paroles. Servazs atrada elektroniskā pasta ikonu un uzklikšķināja uz tās. Šoreiz gan bija vajadzīga parole. Viņš aplūkoja savas piezīmes un izmēģināja vairākus variantus ar dzimšanas datumu un iniciāļiem no to sākuma un beigām. Tad Servazs uzklikšķināja vārdu Lelles. Arī tas nederēja. Tā kā Klēra pasniedza antīko valodu un kultūru, viņš nākamo pusstundu pavadīja, rakstot grieķu un latīņu filozofu un dzejnieku vārdus, darbu nosaukumus, dievu un mitoloģisko varoņu vārdus un pat tādus apzīmējumus kā “orākuls” un “retra”, kas ietvēra orākula atbildes. Ikreiz atbilde bija “Login or password incorrect".

Servazs jau grasījās padoties, kad vēlreiz palūkojās uz attēliem klāto sienu un uz tās uzrakstīto teicienu. Viņš uzklikšķināja Andrē Bretons, un pasts atvērās.

Tas bija tukšs. Balts ekrāns. Nevienas vēstules.

Tad Servazs uzklikšķināja uz “nosūtītajām vēstulēm” un “atkritumu tvertnes”. Tas pats. Viņš atlaidās atpūtas krēslā.

Kāds bija izdzēsis Klēras Dimāras elektroniskā pasta saturu.

Servazs zināja, ka viņam ir pamatots iemesls uzskatīt: šī lieta patiesībā ir sarežģītāka, nekā izskatās. Tajā bija kāds melnais trijstūris. Pārāk daudz dažādu neatbilstību. Viņš izvilka mobilo telefonu un piezvanīja kriminālistiem. Kāda balss atsaucās jau pēc otrā signāla.

-    Vai Klērai Dimārai mājās bija dators? Servazs jautāja.

-Jā. Portatīvais.

Pārbaudīt upuru datoru saraksti un cieto disku tagad piederēja pie ikdienas rutīnas.

-    Vai jūs to jau pārbaudījāt?

-    Vēl ne, balss atbildēja.

-    Vai tu neuzmestu acis elektroniskajam pastam?

-    Labi. Man te šis tas vēl jāpabeidz, un tad ķeršos klāt.

Servazs noliecās pār veco datoru un citu pakaļ citam atvienoja visus vadus. Tāpat viņš izdarīja arī ar telefona aparātu, kad bija pacēlis papīru kaudzi, lai redzētu, kurp stiepjas elektrības vadi, tad izņēma no jakas kabatas maisiņu lietiskajiem pierādījumiem un ieslidināja tajā atvērto burtnīcu.

Servazs aizgāja līdz kabineta durvīm, tās atvēra, tad atgriezās, novietoja citu virs cita datoru, burtnīcu un telefonu un paņēma to visu rokās. Dators bija liels un smags. Tāpēc, lai nokļūtu lejā, nācās divreiz apstāties un novietot nesamo uz pakāpieniem. Brīdi vēlāk Servazs pa garu gaiteni bija nonācis pie ieejas halles.

Viņš pagriezās sāniski un ar gurnu atgrūda vaļā vērtņu durvis, tad izgāja uz lieveņa, vēlreiz novietoja zemē nesamo, izvilka no kabatas džipa elektronisko atslēgu, atvēra mašīnas durvis un devās uz Cherokee pusi, nolūkojoties, kā lietus lāses sitas pret maisiņu, kurā atradās burtnīca. Servazs grasījās datoru un telefonu atdot tehniskajai ekspertīzei, bet burtnīcu likt pārbaudīt grafologiem. Kad tas viss bija novietots uz automašīnas aizmugurējā sēdekļa, Servazs iztaisnojās un aizsmēķēja cigareti.

Virsjakas un krekla apkakle bija izmirkusi lietū, taču viņš to nemanīja. Servazs bija iegrimis domās. Viņš ievilka dūmu un sajuta, cik uzmundrinoši tabaka iedarbojas uz plaušām un smadzenēm. Lietus pilieni rasināja sejā. Mūzika… Viņš to atkal dzirdēja. “Dziesmas mirušajiem bērniem”… Vai tas bija iespējams?

Servazs palūkojās apkārt, it kā te varētu atrasties Irtmans, un pēkšņi kaut ko pamanīja.

Tur kāds bija.

Pudeļu zaļā lietusmētelī ievīstījies siluets. Pāri sejai krita kapuces ēna. Servazs varēja saskatīt tikai jauneklīgu zodu.

Tas bija kāds students.

Viņš vēroja Servazu, stāvēdams zem kokiem uz kāda uzkalniņa desmit metrus tālāk, rokas sabāzis lietusmēteļa kabatās. Lūpas bija savilktas vieglā smaidā. Tā, it kā viņi būtu pazīstami, policists nodomāja.

-    Paklausieties! viņš iesaucās.

Jaunais cilvēks mierīgi pagriezās un nesteidzīgi devās uz lekciju telpu pusi. Servazam nācās to panākt.

-    Pagaidiet!

Jauneklis pagriezās. Viņš bija nedaudz garāka auguma nekā Servazs, ar blondu matu ērkuli un bārdu, kas mirdzēja kapuces ēnā. Acis puisim bija lielas, gaišas un vaicājošas. Pilnīgas lūpas. Pēkšņi Servazs iedomājās: nez vai Margo viņu pazīst?

-    Atvainojiet, vai jūs runājat ar mani?

-Jā. Labdien. Vai jūs nepateiktu, kur es varētu sastapt pasniedzēju van Akeru? Vai viņam sestdienas rītā ir lekcijas?

-    Ceturtā auditorija, tur, tajā kvadrātveida celtnē… Taču es jūsu vietā labāk pagaidītu, kamēr lekcija beidzas. Viņam īpaši nepatīk, ja to traucē.

-    Ak tā…

Servazs uzjautrināts lūkojās uz jauno cilvēku, kura smaids kļuva platāks.

-Jūs esat Margo tēvs, vai ne?

Servazs pārsteigumā atkāpās. Kabatā ievibrējās mobilais telefons, taču viņš tam nepievērsa uzmanību.

-    Un kas esat jūs?

Puisis izvilka roku no kabatas un pastiepa to pretim.

-    Dāvids. Es mācos sagatavošanas kursā. Ļoti patīkami.

Servazam iešāvās prātā, ka puisis mācās vienā kursā ar Igo. Viņš tam

paspieda roku. Rokasspiediens bija ciešs un draudzīgs.

-    Tātad jūs pazīstat Margo?

-    Šeit visi cits citu pazīst. Un Margo grūti nepamanīt.

Tieši to pašu sacīja Igo…

-    Taču jūs zinājāt, ka esmu Margo tēvs.

Jauneklis ar savām zeltainajām acīm lūkojās Servazā.

-    Es te biju toreiz, kad jūs ar viņu ieradāties pirmoreiz.

-    Skaidrs.

-Ja jūs viņu meklējat, tad Margo noteikti ir auditorijā.

-    Vai Klēra Dimāra jums kaut ko pasniedza?

Puisis mirkli klusēja.

-    Jā, bet kāpēc jūs tā jautājat?

Servazs izvilka savu dienesta apliecību.

-    Es izmeklēju viņas nāves gadījumu.

-    Sasodīta būšana, tātad jūs esat policists?

Dāvids to bija pateicis bez naida pieskaņas. Drīzāk gan viņš šķita pārsteigts. Servazs nespēja apvaldīt smaidu.

-    Kā jūs jau tikko minējāt.

-    Mēs visi esam satriekti. Viņa bija fantastiska pasniedzēja un visiem patika. Tikai…

Puisis nolaida acis un blenza uz savu sporta kurpju purngaliem. Kad Dāvids tās atkal pacēla, Servazs tajās saredzēja tik pazīstamu

mirdzumu. Tāds bieži bija redzams apsūdzēto tuvinieku acis satraukuma, neizpratnes un neticības sajaukums. Nevēlēšanās pieļaut neiedomājamo.

-    Nespēju noticēt, ka Igo būtu spējis to izdarīt. Tas nav iespējams. Tas nevar būt viņš.

-    Vai jūs viņu labi pazīstat?

-    Viņš ir viens no maniem labākajiem draugiem.

Jaunieša acis bija valgas. Viņš gandrīz raudāja.

-    Vai vakar vakarā jūs bijāt kopā ar viņu?

Dāvids cieši lūkojās viņam acīs.

-Jā-

-    Vai neatceraties, cikos Igo no krodziņa aizgāja?

Šoreiz Dāvids uz viņu paraudzījās jau piesardzīgāk un apdomājās, pirms atbildēja.

-    Nē, taču es atceros, ka viņš nejutās labi, ka viņš jutās… dīvaini.

-    Tā viņš jums teica? Dīvaini?

-Jā, viņš nejutās gluži savā ādā.

Servazs aizturēja elpu.

-    Un vairāk neko viņš neteica?

-    Nē. Tikai, ka nejūtoties labi un labāk došoties prom. Visi bija… pārsteigti, jo spēlei… spēlei tūlīt vajadzēja sākties.

Par pēdējo teikumu Dāvids bija šaubījies, apzinoties, ka var iegāzt savu draugu. Taču Servazs ievēroja kaut ko pavisam citu. Vai Igo būtu izmantojis šo aizbildināšanos, lai aizlaistos un dotos pie Klēras Dimāras, vai arī viņam patiešām bija kļuvis slikti?

-    Un pēc tam?

-    Kas pēc tam?

-    Viņš aizgāja, un jūs viņu vairs nesatikāt?

Jauneklis atkal vilcinājās.

-Jā, tā ir…

-    Es jums pateicos.

Viņš redzēja, ka Dāvids ir norūpējies, jo bažījās par to, kā viņa vārdi varētu tikt interpretēti.

-    Tas nav viņš! jaunietis iesaucās. Es par to esmu pārliecināts. Ja jūs viņu pazītu tikpat labi kā es, jūs arī tā domātu.

Servazs pamāja ar galvu.

-    Viņš ir vienreizīgs, Dāvids nelikās mierā, it kā tas varētu Igo palīdzēt. Viņš ir aizrautīgs un dzīvespriecīgs. Igo ir līderis, viņš cieši tic savai zvaigznei un prot aizraut arī pārējos. Viņš ir pārliecināts par sevi un uzticams draugs. Igo ne uz ko tādu nav spējīgs!

Runājot par savu draugu, jaunieša balss drebēja. Viņš notrausa ūdens lāsi, kas tam nopilēja uz degungala. Tad Dāvids pagriezās un, galvu nodūris, aizgāja.

Servazs kādu brīdi viņam sekoja ar acīm.

Izmeklētājs zināja, ko Dāvids gribēja sacīt. Marsakā vienmēr bija kāds Igo talantīgāks, lieliskāks, izcilāks un pārliecinātāks par sevi nekā pārējie, kāds, kas piesaista visu skatienus un kam ir savs apbrīnotāju loks. Servaza laikā tāds bija Frānsiss van Akers.

Servazs pārbaudīja ienākošos zvanus. Tie bija eksperti. Viņš atzvanīja.

-    Viņas parole bija pierakstīta, kāds no ekspertiem sacīja. Dimāras elektroniskajam pastam varēja piekļūt jebkurš. Un kāds to ir izdzēsis.

12 . Van Akers

SERVAZS APSTĀJĀS pie betona kvadrāta un, atspiedies pret koku, izņēma no paciņas vēl vienu cigareti. Pa atvērtajiem logiem varēja dzirdēt balsis. Nekas nebija mainījies. Tieši tāpat kā pirms divdesmit gadiem. Pietika tajā ieklausīties, lai saprastu, ka jums ir darīšana ar kādu, kurš ir izglītots, bīstams un augstprātīgs.

-Jūsu rakstu darbi ir pusaudžu bandas izvirdums, kas nav spējīga saskatīt neko vairāk par savu trūcīgo gara pasauli. Pedantiskums, sentimentalitāte, masturbācija un pinnes. Žēlīgā debess! Laikam jūtaties visuvareni? Atjēdzieties! Te nav nevienas oriģinālas domas.

Servazs aizdedzināja cigareti un klikšķināja šķiltavas tik ilgi, līdz beidzās slavenā Frānsisa van Akera pauze.

-    Nākamnedēļ sāksim apgūt trīs grāmatas “Bovarī kundze”, “Anna Kareņina” un “Efija Brista”. Tie ir trīs romāni, kas publicēti laikā no 1857. līdz 1894. gadam, un tas nosaka romāna rakstības principus. Vai brīnumainā kārtā šeit nav gadījies kāds, kurš tos visus jau būtu lasījis? Tik rets putns šeit nav ieklīdis? Nē? Varbūt kāds zina, kas šiem trim romāniem ir kopīgs?

Klusums, kuru pārtrauca kāda balss:

-    Tie visi vēsta par sievietēm, kas pārkāpj laulību.

Servazs nodrebēja. Tā bija Margo balss.

-    Pilnīgi pareizi, Servazas jaunkundz. Nu ko, es vismaz redzu, ka šajā klasē ir kāds, kurš neaprobežojas ar “Zirnekļcilvēka” lasīšanu. Tie ir trīs vēstījumi par sievietēm, kas pārkāpušas laulību, un zīmīgi ir tas, ka tos sarakstījuši vīrieši. Trīs izcili daiļdarbi, kas pierāda, ka Hemingveja

apgalvojums -jāraksta par to, kas jums pazīstams, ir pilnīgas muļķības, tāpat kā daudzi citi vecā labā Ernesta spriedumi. Jauki. Zinu, ka dažiem no jums noteikti ir savi plāni nedēļas nogalei un ka skolas gads ir tikpat kā beidzies, tomēr es vēlētos, lai līdz nākamās nedēļas beigām jūs šos trīs romānus būtu izlasījuši. Un neaizmirstiet, ka pirmdien gaidu jūsu sacerējumus!

Varēja dzirdēt, kā tiek bīdīti krēsli. Servazs paslēpās aiz mājas stūra. Viņš nevēlējās tagad sastapt Margo, varbūt nedaudz vēlāk. Servazs redzēja, kā viņa kopā ar citiem studentiem dodas prom. Margo sarunājās ar divām meitenēm. Servazs iznāca no savas paslēptuves tajā brīdī, kad van Akers nokāpa pa trim betona pakāpieniem, pa ceļam atverot lietussargu.

-    Sveiks, Frānsis!

Aiz pārsteiguma van Akers nedaudz iztrūkās un viņa lietussargs sasvērās.

-    Martēn… Šķiet, pēc tā, kas noticis, man tavu apmeklējumu jau vajadzēja paredzēt.

Viņa zilās acis bija tikpat caururbjošas. Van Akers izskatījās tāds pats, kādu viņš to atcerējās, gaļīgs deguns, plāna, bet baudkāra mute, rūpīgi apcirpta bārda. Viņš burtiski staroja. Vienīgi van Akera bārdā un brūno matu šķipsnā, kas tam krita uz pieres, bija parādījušies daži sirmi pavedieni.

-    Ko tādās reizēs būtu pieņemts sacīt? viņš pajokoja. Neesam tikušies veselu mūžību!

-    Fugit irreparabile tempus,' Servazs atbildēja.

Van Akera sejā atmirdzēja žilbinošs smaids.

-    Latīņu valodā tu allaž biji vislabākais. Tu nevari iedomāties, kā tas mani kaitināja.

-    Tas ir tavs vājais punkts, Frānsis. Tu vienmēr un visur esi gribējis būt labākais.

Van Akers neatbildēja. Viņa seja nedaudz sadrūma. Taču tas neturpinājās ilgi, un tajā atkal parādījās izaicinošais smaids.

-    Tu ne reizi te neiegriezies. Kāpēc?

-    Lai nu kurš to būtu vaicājis…

1 Aizsteidzas neatgriežamais laiks. Vergilijs. Georgikas. III, 284-285.

Van Akers ar acīm ieurbās Servazā. Lai gan laiks bija drēgns un lija lietus, viņam mugurā bija tā pati tumšzilā samta žakete, kurā Servazs to bija paradis redzēt. Viņš neatcerējās, ka tas kādreiz būtu valkājis kaut ko citu. Tais laikos, kad viņi vēl bija studenti, šī žakete pat bija kļuvusi par ieganstu jokam, ka Frānsisam van Akeram skapis esot pilns ar vienādām zilām žaketēm un kādas slavenas amerikāņu firmas krekliem baltā krāsā.

-    Mēs abi labi zinām, kāpēc, Edmund Dantes, van Akers sacīja.

Servazs juta, ka viņam izkalst rīkle.

-    Gluži kā grāfs de Morserfs, es nolaupīju tavu Mersedesi. Tikai es viņu neapprecēju.'

Uz īsu mirkli Servazs sajuta uzliesmojam niknumu, gluži kā ogles ugunskurā, taču tad tās atkal pārklāja gadu pelni.

-    Dzirdēju, ka Klēra mirusi šausmīgā nāvē.

-    Ko par to runā Marsakā?

-   Tu taču pazīsti Marsaku! Te viss nāk gaismā. Žandarmi izrādījušies diezgan… pļāpīgi. Pārējo paveica klusais telefons. Ļaudis runā, ka sasieta un noslīcināta vannā. Vai tā ir taisnība?

-    Iztikšu bez komentāriem.

-    Žēlīgā debess! Turklāt vēl tik smalka dāma! Izcila. Neatkarīga. Neatlaidīga. Kaismīga. Tiesa, viņas pedagoģiskās metodes ne visiem bija pa prātam, taču man tās drīzāk šķita… savdabīgas.

Servazs pamāja ar galvu. Viņi gāja garām betona taisnstūra celtnēm ar netīriem logiem.

-    Kāda briesmīga nāve… Jābūt jukušam, lai kādu nogalinātu tādā veidā.

-    Vai arī ļoti saniknotam, Servazs papildināja.

-    Irafuror brevis est. Dusmoties nozīmē uz mirkli sajukt prātā.

Tagad viņi turpināja ceļu garām pamestajiem tenisa kortiem. Izmirkušie tīkli nokarājās kā virves ringā zem neredzama boksera svara.

-    Kā Margo sokas ar mācībām? Servazs jautāja.

Van Akers pasmaidīja.

-    Ābols no ābeles tālu nekrīt. Margo ir īstas dotības, un viņa ar visu tiek galā itin labi. Un tiks galā vēl labāk, kad sapratīs, ka sistemātisks antikonformisms ir tikai cits konformisma paveids.

1 Atsauce uz A. Dimā romānu “Grāfs Monte-Kristo”.

Tagad bija Servaza kārta pasmaidīt.

-               Tātad tu esi tas, kurš veic šo izmeklēšanu, van Akers ieminējās.

-    Nekad tā īsti neesmu sapratis, kāpēc tu aizgāji uz policiju (viņš pacēla roku, lai atvairītu jebkādus iebildumus). Zinu, tas saistīts ar tava tēva nāvi un, ja palūkojamies vēl tālākā pagātnē, ar to, kas atgadījās ar tavu māti, taču, Dievs mans liecinieks, no tevis varēja iznākt pavisam kas cits. Tu būtu varējis kļūt par rakstnieku, Martēn! Un ne jau par vienu no tiem copy-paste, bet gan par īstu rakstnieku. Tev bija spārni, tev bija talants. Vai atceries to Selindžera tekstu, ko mēs nemitīgi citējām un kas ir viens no brīnišķīgākajiem, kāds jebkad uzrakstīts par literatūru un brālību?

-    Sīmors, ievads, Servazs atbildēja, cenšoties apvaldīt emocijas.

-    Mans galvenais varonis, -van Akers sāka runāt lēnā rečitatīvā, ejot tādā pašā ritmā, vismaz tajos mirkļos, kad es spēšu piespiesties palikt sēžam un saglabāt mieru, būs mans nelaiķa vecākais brālis Sīmors Glāss, kas trīsdesmit viena gada vecumā, atpūšoties ar sievu Floridā, izdarīja pašnāvību.

-    Mums viņš iemiesoja dažādas reālas būtnes, Servazs, nedaudz saminstinājies, turpināja, viņš bija mūsu zili svītrotais degunradzis, mūsu aizdedzinošais stikls ar dubultlēcu, mūsu ģeniālais padomdevējs, mūsu pārnēsājamā sirdsapziņa, mūsu stūrmanis un mūsu vienīgais īstais dzejnieks un, man šķiet, gluži neizbēgami, arī mūsu vispāratzītais mistiķis…

Un viņš saprata: lai gan nebija šīs rindiņas lasījis gadiem ilgi, bez pūlēm spēja atcerēties ik vārdu. Šie teikumi ar ugunīgiem burtiem bija iededzināti viņa atmiņā. Tolaik tā bija viņu svētā pārliecība, viņu mantra, viņu parole.

Van Akers apstājās.

-    Tu toreiz biji mans lielais brālis, viņš ierunājās pārsteidzoši aizkustinātā balsī, tu biji mans Sīmors, un man savā ziņā šķita, ka tu esi izdarījis pašnāvību tajā dienā, kad sāki strādāt policijā.

Servazs juta, ka atkal kļūst nikns. Tiešām? Tad kāpēc tu man atņēmi Mariannu? viņam gribējās pavaicāt. Tieši viņu… no tām daudzām, ko varēji dabūt un ko jau biji ieguvis… Un kāpēc tu viņu pēc tam pameti?

VIŅI BIJA AIZGĀJUŠI līdz priežu mežam, vietai, no kuras labos laikapstākļos pavērās plašs skats uz Pirenejiem un kur apvārsni varēja

saredzēt četrdesmit kilometru attālumā. Taču todien mākoņi un lietus bija ietinuši kalnu grēdas dūmakas un miglas vērpetēs. Tur viņi Servazs, van Akers un Marianna pirms divdesmit gadiem mēdza pulcēties, iekams viņa bija kļuvusi par šķērsli, kas tos šķīra, pirms greizsirdība, niknums un naids tos bija sācis plosīt un izšķīris. Un, kas lai zina, vai van Akers neturpināja šurp nākt, atceroties vecos labos laikus, kaut gan Servazs šaubījās, vai tā bija.

-    Pastāsti man par Klēru.

-    Ko tu vēlies zināt?

-    Vai tu viņu pazini?

-    Ko tu ar to domā: personiski vai kā kolēģi?

-    Personiski.

-    Nē. Ne gluži. Marsaka ir neliela universitātes pilsētiņa, kas atgādina Šekspīra Elsinoras galmu. Visi cits citu pazīst, izspiego, iegrūž dunci mugurā, tenko… Visi to vien dara, kā aprunā kaimiņus, cenšas kaut ko uzzināt, vēlams, pēc iespējas žultaināku un pikantāku. Visi šejienes iedzīvotāji izkopuši aprunāšanu un tenkošanu visaugstākajā līmenī. Viņi satiekas ballītēs un kuļ tukšus salmus.

-    Un ko baumoja par Klēru?

-    Vai tiešām tu iedomājies, ka vecās draudzības vārdā es tev atstāstīšu visas tās baumas un tenkas, kas te klīst?

-    Tātad tās tomēr klīst gan?

Varēja dzirdēt, kā mašīna aizbrauc pa lauku ceļu, kas aizvijās piekalnē.

-    Baumas, pieņēmumi, tenkas… Vai to tu sauc par kaimiņu iztaujāšanu? Klēra bija ne tikai neatkarīga un valdzinoša sieviete, viņai bija arī savs viedoklis par virkni lietu. Un viņai bija nosliece reizēm pārāk… kareivīgi izturēties pilsētiņā notiekošajās dinejās.

-    Bet vai bija vēl kas cits? Vai klīda valodas par viņas personisko dzīvi? Vai par to tev nekas nav zināms?

-    Un kā tev šķiet? Skaista, vientuļa, inteliģenta sieviete… Skaidrs, ka ap viņu tinās vīriešu bars, un viņa taču nebija mūķene…

-    Vai esi ar viņu gulējis?

Van Akers viņam veltīja neizdibināmu skatienu.

-    Saki man, Megrē, vai tā jūs policijā strādājat? Dzenaties pēc visiem pierādījumiem, kas vien pagadās ceļā? Vai esi aizmirsis, ar ko ekseģēze

atšķiras no hermeneitikas? Nu tad es tev atgādinu, ka ziņnesis Hermess bija krāpšanas Dievs. Kafkas parabolas un Selāna dzeja liecību uzkrāšana, apslēptas jēgas meklējumi, nolaišanās līdz pašu apslēptāko domu dziļumiem, Rikēra interpretācija un subjektivitāte tas kādreiz veidoja tavu izpratni par lietu būtību.

-    Vai viņai kāds draudēja? Vai viņa tev uzticējās? Vai kā kolēģe vai draudzene tika tev stāstījusi par sarežģītām attiecībām, to pārtraukšanu vai par kādu, kas viņu nelika mierā?

-    Nē, viņa man par sevi nestāstīja. Tik tuvi mēs nebijām.

-    Vai viņa tev nekad nav stāstījusi par satraucošiem telefona zvaniem vai elektroniskajām vēstulēm?

-Nē.

-    Vai licejā vai kur citur ir parādījies kāds dīvains iesniegums, kas attiektos uz viņu?

-    Vismaz, cik man zināms, ne.

-    Un kāds skolēns bija Igo?

Van Akera sejai pārslīdēja smaida atblāzma.

-    Septiņpadsmit gadu vecumā jau mācās sagatavošanas kursos, labākais savā klasē. Vai jūti, ko es tev gribu pateikt? Turklāt vēl īsts skaistulis, visas meitenes viņam krīt ap kaklu. Igo ir tāds, kādi labprāt vēlētos būt visi puiši.

Viņš apklusa un cieši raudzījās uz Servazu.

-    Tev derētu satikties ar Mariannu…

Šķita, ka Servazs sajūt vieglu vēja pūsmu. Iespējams, tas bija vējš priežu zaros.

-    Izmeklēšanas ietvaros esmu paredzējis to darīt, viņš vēsā tonī atbildēja.

-    Es jau nerunāju tikai par to.

Servazs ieklausījās lietus skaņās, tam līstot uz skujām. Tāpat kā van Akers, arī Servazs lūkojās tālumā, uz miglas vālos tītajām kalnu galotnēm.

-    Tu vienmēr esi bijis tik tālu no ataraksijas. Tava saasinātā taisnības izjūta, tavs niknums un sasodītais ideālisms… Aizej gan pie viņas, tomēr vecās vātis nevajadzētu uzplēst. Tad pēc neliela klusuma brīža viņš iejautājās: Tu mani joprojām ienīsti, vai ne?

Pēkšņi Servazs iedomājās, vai viņš tiešām ienīst šo cilvēku, kurš reiz bijis viņa labākais draugs. Vai ir iespējams kādu gadiem ienīst un nekad

vairs nepiedot? Un kā vēl. Servazs juta, kā ar nagiem ir iekrampējies dūrēs, ko bija sabāzis kabatās. Tad viņš pagriezās un smagiem soļiem devās prom, sabradājot zem kājām čiekurus. Frānsiss van Akers palika nekustīgi stāvam uz vietas.

MARGO NĀCA viņam pretī, laužoties cauri skolēnu pūlim, kas drūzmējās gaitenī. Meita izskatījās tuvu spēku izsīkumam. To varēja redzēt pēc viņas sakumpušajiem pleciem un tā, kā viņa nesa grāmatas; Servazs varēja manīt, ka Margo ir nogurusi. Tomēr, viņu ieraugot, meitene pasmaidīja.

-    Tātad viņi izmeklēšanu ir uzticējuši tev?

Servazs aizslēdza Igo skapīti, kurā neko citu, izņemot sporta mantas un grāmatas, nebija atradis un izmocīja smaidu. Viņš to apkampa pūļa vidū, garām ejošiem jauniešiem viņus grūstot, gandrīz uzskrienot tiem virsū un skaļi sasaucoties. Bērni paliek bērni, Servazs nodomāja. Tie pieder planētai ar nosaukumu Jaunība, kas šķita tikpat tāla un neaizsniedzama kā Marss, planēta, par kuru viņam nepatika domāt vientulīgos un nostalģijas pilnos vakaros, jo tā atgādināja, ka būt pieaugušam nozīmē būt nolādētam.

-    Vai tu kā liecinieci nopratināsi arī mani?

-    Pagaidām ne. Protams, ja vien tu pati nevēlies man kaut ko pastāstīt.

Servazs viņai piemiedza ar aci un redzēja, ka Margo atslābst. Viņa palūkojās rokaspulkstenī.

-    Man nav daudz laika. Pēc piecām minūtēm sākas vēstures lekcija. Vai tu jau dodies projām vai paliksi te līdz vakaram?

-    Vēl nezinu. Ja vakarā vēl būšu te, varam kopā pavakariņot. Ko teiksi?

Viņa novaikstījās.

-    Nu labi, bet tikai ātri. Man līdz pirmdienai jāpabeidz rakstīt sacerējumu, un es raujos vaiga sviedros.

-   Jā, es jau dzirdēju. Tu labi uzstājies.

-    Kur es uzstājos?

-    Van Akera lekcijā…

-    Par ko tu runā?

-    Es stāvēju zem logiem un visu dzirdēju.

Margo nolaida acis un vērās savu kurpju purngalos.

-    Vai viņš… tev kaut ko teica par mani?

-    Frānsiss? Jā gan. Viņš neskopojās ar tev veltītām uzslavām. Viņu pazīstot, tas ir liels retums. Viņš apgalvoja es citēju: “Ābols no ābeles tālu nekrīt.”

Servazs pamanīja, ka Margo aiz prieka nosarkst, un uz mirkli atskārta, ka viņa bija tāda pati kā Servazs tajā vecumā izmisīgi atzinības un uzslavu alkstoša. Un, tāpat kā viņš, savu vājumu slēpa aiz dumpīguma un ārējas neatkarības maskas.

-    Tagad gan es laižos projām, viņa sacīja. Veiksmīgas medības, Šerlok!

-    Pagaidi! Vai tu Igo pazīsti?

Margo pagriezās ar nepiekāpīgu sejas izteiksmi.

-    Jā. Kāpēc tā jautā?

Servazs atmeta ar roku.

-    Tāpat vien. Viņš arī šo to par tevi sacīja.

Viņa atkal pienāca pie Servaza.

-    Iet, vai tu domā, ka viņš ir vainīgs?

-    Un kā domā tu?

-    Viss, ko varu pateikt, ir tas, ka Igo ir ļoti labs cilvēks.

-    Viņš to pašu teica par tevi.

Servazs redzēja, kā viņa turas, lai nesāktu uzdot vēl kādus jautājumus.

-    Vai Klēra Dimāra tev kaut ko pasniedza?

Margo pamāja ar galvu.

-    Vai viņa bija laba pasniedzēja?

-    Viņa prata pasniegt savus priekšmetus tā, lai audzēkņiem būtu interesanti. Studentiem viņa patika. Paklau, vai mēs par to nevaram parunāt kādu citu reizi? Es nudien kavēju.

-    Kāda viņa bija?'

-    Dzīvespriecīga, dedzīga, aizrautīga, ļoti skaista. Nedaudz noslēgta, bet superīga.

Servazs pamāja ar galvu, un Margo pagriezās, taču viņš pamanīja, ka tās pleci un mugura ir nedaudz sagumuši.

Viņš pa gaiteni devās uz halli, laužot sev ceļu cauri skolēnu pūlim, vienlaikus uzmetot paviršus skatienus korķa sludinājumu dēlim pie

sienas, pie kura bija piesprausti dažādi paziņojumi, noteikumi, maiņas piedāvājumi un sludinājumi, kas kopš viņa laikiem tā ari nebija mainījušies, izņemot to, ka toreiz tie mēdza būt smieklīgi un poētiski. Kabatā ievibrējās mobilais telefons. Servazs palūkojās uz telefona numuru, kas izgaismojās uz ekrāna. 11 bija Samira. Viņš atbildēja.

-    Iespējams, esam kaut ko atraduši.

-    Ko tieši?

-    Tu mums teici, lai mēs “neieciklējamies” uz to puisi, vai ne?

Servazs juta, kā paātrinās pulss.

-    Pižols atcerējās vienu lietu, ar kuru bija strādājis pirms vairākiem gadiem. Uzbrukums kādai sievietei un izvarošana viņas mājās. Uzbrucēju noskaidrojām pēc viņa pirkstu nospiedumiem kartotēkā un sameklējām šo protokolu arhīvos.

Tā bija pirmsplūdu laika protokolu ievades programma, ar kuras palīdzību policisti apkopoja visus savus materiālus, ļoti novecojusi programma, kuru jau sen būtu vajadzējis nomainīt. Servazs gaidīja stāsta turpinājumu, vērojot, kā pelēcīgajā gaismā lēkā tirasiņu sugas zirgi, kas šķita tik gaisīgi kā debesu būtnes.

-    Tas ir kāds tips, kas vairākas reizes notiesāts par seksuāla rakstura uzbrukumiem jaunām sievietēm Tarbē, Montobānā un Albl un pat par izvarošanu upura mājās. Viņu sauc Elviss Konstandens Elmazs. Vesels birums iepriekšēju sodāmību. Divdesmit piecu gadu vecumā jau dučiem reižu bijis tiesāts par tirdzniecību ar narkotikām, vardarbību vainu pastiprinošos apstākļos un laupīšanu. Tagad viņam ir divdesmit septiņi gadi. īsts plēsoņa. No viņa gājieniem šermuļi skrien pār kauliem. Viņš mēdz ar saviem nākamajiem upuriem sarakstīties interneta iepazīšanās lapās (Servazs atcerējās Klēras izdzēstās elektroniskās vēstules). Ar kādu sievieti viņš 2007. gadā satikās Albī, piedraudēja ar dunci, aizveda uz viņas mājām, piesēja pie radiatoriem un aizlipināja tai muti ar plāksteri, pirms tam atņemot bankas karti un uzzinot tās paroli. Tad Elviss to izvaroja, piedraudot atriebties, ja viņa iesniegs sūdzību. Kādā citā reizē viņš tumsā uzbruka sievietei Tarbes parkā, to sasēja un ievietoja mašīnas bagāžniekā, tad pārdomāja un pameta viņu turpat krūmos. Tas ir brīnums, ka viņš līdz šim vēl nevienu nav nogalinājis…

Samira apklusa.

-   Ja izslēdz… īsi sakot, viņš tikai šogad ir iznācis no cietuma.

-    Hm.

-    Taču viņam ir alibi…

Varēja dzirdēt, kā karotīte atsitas pret kafijas krūzīti.

-    Rādās, ka mūsu Elvisam vakarvakaram ir ļoti drošs alibi. Viņš sakāvies bārā.

-    Un tas ir droši?

-    Ne tikai tas, pēc tam viņš ar ātro palīdzību aizvests uz Rangeiju. Ap pulksten desmitiem vakarā viņš tika uzņemts neatliekamās palīdzības nodaļā un slimnīcā atrodas joprojām.

Pulksten desmitos… Tajā laikā Klēra jau bija mirusi, bet Igo sēdēja uz baseina malas. Vai Elvisam Elmazam pietika laika, lai atgrieztos Tulūzā un izraisītu kautiņu, tā nodrošinot sev alibi? Kur tādā gadījumā viņš ņemtu laiku un iespēju sazāļot Igo?

-    Vai viņu tiešām sauc Elviss?

Servazs izdzirdēja, kā Samira iespurdzas.

-    Tiešām. Es par to jau painteresējos. Šķiet, Albānijā tas ir visai izplatīts vārds. Lai kā arī būtu, šim preteklim drīzāk atbilst “Jailhouse Rock" nekā “Don't Be Cruel”1 .

-    Hm, hm, nomurmināja Servazs, kurš nebija pārliecināts, vai īsti izpratis šo vārdu jēgu.

-    Ko darīsim, šef? Vai man viņu iztaujāt?

-    Nedari neko, es jau braucu turp. Tu tikai neļauj, lai viņu tā vienkārši izlaiž no slimnīcas.

-    Neuztraucieties, es to idiotu apsēdīšu kā utis.

1 Elvisa Preslija dziesmu nosaukumi.

1. intermēdija Cerība

CERĪBA IR NARKOTIKA.

Cerība ir psihotropā viela.

Cerība ir spēcīgāka uzbudinošā viela nekā kafija, kata, matē, kokains, efedrins, eritropoetlns, dažādu narkotiku sajaukums vai amfetamlns.

Cerība paātrināja sirds ritmu, elpu, paaugstināja asinsspiedienu un paplašināja acu zīlītes. Cerība pastiprināja virsnieru dziedzeru darbību, saasināja dzirdi un ožu. Cerība sagrieza iekšas otrādi. Viņas cerību pārņemtās smadzenes pēkšņi ieraudzīja kādu vietu, ko viņa iepriekš nekad nebija pamanījusi.

Tā bija guļamistaba…

Taču tā nebija viņas guļamistaba. īsu mirkli tai šķita, ka viņa ir pamodusies savās mājās un šie nebeidzami garie, pagrabā pavadītie mēneši ir tikai ļauns sapnis, ka beidzot ir pienācis rīts un viņa atgriezusies savā iepriekšējā dzīvē, brīnišķīgajā un tik ierastajā ikdienā, tomēr tā nebija viņas guļamistaba.

Viņa to skatīja pirmoreiz. Un nepazina.

Bija rīts. Viņa nedaudz pagrieza galvu un redzēja, ka gaisma aizvien spēcīgāk spraucas istabā pa logu rūtīm cauri aizkariem, tepat līdzās gultai. Modinātājpulksteņa sarkanie cipari uz naktsgaldiņa rādīja 6 un 30 minūtes. Pie pretējās sienas atradās drēbju skapis ar spoguli. Viņa pacēla galvu un atspulgā redzēja savas pēdas, kājas, bet starp tām savu seju, kas pustumsā izskatījās kā sīka, tramīga un iebiedēta zvērēna purniņš.

Viņai līdzās kāds gulēja.

Cerība atgriezās. Viņš bija aizmidzis un aizmirsis, pirms ir beigusies iešļircināto zāļu iedarbība, aizvest to atpakaļ uz pagrabu. Viņa neticēja savām acīm. Kļūda, tikai viena vienīga kļūda visu šo garo ieslodzījuma mēnešu laikā! Tā bija īsta veiksme! Sirds bija pamirusi, viņai šķita, ka tūlīt iestāsies infarkts.

Smadzenēs uzplaiksnīja neprātīga cerība. Viņa piesardzīgi pagrieza galvu uz vīrieša pusi, jūtot, kā deniņos pulsē asinis.

Viņš gulēja, dūres sažņaudzis. Viņa pilnīgi vienaldzīgi nolūkojās uz tā garo, kailo augumu, kas bija izstiepies viņai līdzās, un nejuta ne naidu, ne aizraušanos. Tas viss jau sen bija pagājis. To nepiesaistīja pat nedabiski blondie, īsi apgrieztie mati, tumšā bārdiņa un rokas, ko viscaur klāja tumši tetovējumi, atgādinot otru, zvīņām klātu ādu. Viņa ieraudzīja dažus sakaltušus spermas plankumus uz viņa gurnu apmatojuma un nodrebēja, tomēr viņai nebija slikta dūša un kuņģis nesarāvās kā kādreiz. Ari tas sen bija pagājis.

Cerība tai piešķīra spēkus. Pēkšņi viņa alkaini vēlējās aizbēgt no šis elles. Būt brīva. Viņu plosīja tik daudz pretrunīgu izjūtu… Kopš viņa bija ieslodzīta, tā bija pirmā reize, kad viņa ieraudzīja dienasgaismu. Pat tad, ja tā ieplūda pa logu, caur aizkariem. Tā bija pirmā reize, kad viņa pamodās gultā, nevis tumsā, uz cietās pagraba grīdas. Pēc tik gariem mēnešiem, iespējams, pat gadiem, beidzot guļamistabā…

Tas nevarēja būt! Kaut kas bija atgadījies.

Taču viņai nebija laika gulšņāt. Istabā kļuva aizvien gaišāks. Viņš varēja pamosties. Otrreiz tādas izdevības vairs nebūs. Tūdaļ atgriezās bailes.

Bija kāda iespēja. Viņu nogalināt. Tūlīt pat. Ar naktslampu tam sašķaidīt galvaskausu. Taču viņa zināja, ka tad, ja sitiens neizdosies, viņš tai metīsies virsū. Un viņš bija daudz spēcīgāks par viņu, kas jutās tik novārgusi. Atlika vēl divas iespējas. Atrast kādu ieroci nazi, korķviļķi, kādu citu smagu vai asu priekšmetu.

Vai bēgt…

Pēdējais variants šķita vispiemērotākais. Viņa bija tik novārgusi un bezspēcīga, ka nespēja vīrietim uzbrukt. Bet kurp bēgt? Kas tur ārā bija? Tajā vienīgajā reizē, kad viņš bija to šurp atvedis, viņa bija izdzirdējusi putnus, gaili un sajutusi laukiem raksturīgas smaržas. Tā bija nomaļa vieta.

Sirdij strauji sitoties, pārliecināta, ka viņš tūlīt pamodīsies un kuru katru mirkli atvērs acis, viņa atbīdīja segu, izslīdēja no gultas un spēra soli uz loga pusi.

Sirds pamira.

Viņa neticēja savām acīm…

Tur ārā bija saulaina pļaviņa un mežs. Gluži kā viņas bērnības pasakās namiņš atradās meža vidū. Viņa redzēja milzīgus kokus, pulkstenītes, magones un dzeltenus taureņus, kas lidinājās gaisā. Un pat caur logu dzirdēja, kā čivina putni, sveicot jaunu dienu. Visi šie garie mēneši pazemē, kad tik tuvu līdzās atradās ierastā un jaukā ikdiena.

Viņa pameta skatienu uz istabas durvīm un vairs nespēja no tām atraut acis. Brīvība bija tepat, aiz šīm durvīm. Viņa bažīgi paraudzījās uz gultas pusi. Viņš joprojām gulēja. Šķita, ka pulss tūlīt apstāsies. Viņa paspēra vienu soli, tad otru, trešo un apgāja apkārt sava bendes gultai. Durvju rokturis bez trokšņa atvērās. Viņa neticēja savām acīm. Tās bija vaļā. Un veda uz šauru un klusu gaiteni. Gan tā labajā, gan kreisajā pusē bija vairākas durvis, taču viņa turpināja iet taisni uz priekšu, līdz nonāca milzīgā ēdamistabā. Viņa uzreiz pazina lielo tumškoka galdu, kas atgādināja ezeru, bufeti, stereoatskaņotāju, plašo kamīnu, svečturus, un acu priekšā viņai tūlīt rēgojās ēdieni, mirgojošās sveces, bet ausīs skanēja mūzika un nāsis kņudināja ēdienu smarža. Viņai atkal kļuva slikti. Tas vairs nekad neatkārtosies… Logu aizvērtņi bija ciet, taču saules stari pa spraugām gaišiem staru kūļiem iespīdēja telpā.

Vestibils, tad ieejas durvis, kas atradās turpat līdzās pa labi, tumsas aizsegā. Viņa pagāja vēl pāris soļu uz priekšu un sajuta, ka iešļircināto zāļu iedarbība vēl nav zudusi. Bija tāda sajūta, it kā viņa bristu pa ūdeni, it kā sabiezinātais gaiss tai pretotos. Viņas kustības bija smagnējas un neveiklas. Tad viņa apstājās. Viņa nevarēja iet ārā šādā izskatā. Kaila. Viņa atskatījās un juta, ka vēders saraujas krampjos. Lai notiek kas notikdams, tikai neatgriezties tajā istabā. Uz dīvāna mētājās pleds… Viņa to paņēma un uzmeta sev plecos. Tad viņa tuvojās ieejas durvīm. Tāpat kā viss cits šajā namā, arī koka durvis bija senatnīgas un smagnējas. Viņa pacēla aizbīdni un pagrūda aizvērtni.

Viņu apžilbināja spēcīga saules gaisma, putnu dziesmas ieskanējās ausīs kā cimbalas, sīkdamas tai uzbruka mušas, nāsīs iecirtās zāles un

koku smarža, bet siltums glāstīja ādu. Kādu mirkli tai noreiba galva un viņa, elpai aizcērtoties, samulsusi mirkšķināja acis. Viņu pārņēma reibonis no ši siltuma un gaismas viļņa, un no šis dzīves. Viņa pēkšņi sajutās brīva kā Segēna kunga kaza. Taču bailes drīz atgriezās. Laika nebija daudz.

Pa labi atradās kāda piebūve. Tā bija veclaicīga, vaļēja, pa pusei sabrukusi klēts. Bija saredzams tās jumta karkass. Zemē mētājās kaudzē samesta nolietojusies saimniecības tehnika, darbarīki un dēļu kaudze. Tur atradās arī automašīna…

Viņa metās pie tās, ar kailajām pēdām skarot saules sasilušo zemi. Durvis šofera pusē čīkstot atvērās, un viņa uz mirkli nobijās, ka troksnis to varētu pamodināt. Mašīnas salons smaržoja pēc ādas un motoreļļas. Trīcošām rokām viņa taustījās, taču atslēgas nebija. Viņa meklēja cimdu nodalījumā, zem sēdekļa, visur. Velti. Viņa izkāpa no mašīnas. Jābēg… Nedrīkstēja vilcināties. Viņa palūkojās apkārt. Garāmejošs ceļš. Nē, turp labāk ne. Tad meža gaismēnā viņa pamanīja aizviļamies šauru taciņu. Viņa metās turp un saprata, ka ir ļoti vārga un kājas vairs neklausa. Pagrabā droši vien bija zaudēti vismaz desmit piecpadsmit kilogrami. Taču cerība tai piešķīra jaunus spēkus, tāpat arī siltais un virmojošais gaiss, dzīvības pilnā daba un liegā gaisma.

Pamežā bija tikpat patīkami vēss un dzirdami tie paši dabai raksturīgie trokšņi. Viņa skrēja pa taciņu un vairākas reizes savainoja ādu uz asajiem akmeņiem un koku skujām, taču nemaz par to neraizējās. Viņa šķērsoja koka tiltiņu pār strautu, kas, dzidri čalojot, tecēja koku paēnā. Plānie dēļi, viņai skrienot, nodrebēja.

Tad pēkšņi tai šķita, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu…

Nedaudz tālāk, taciņas vidū, uz zemes kaut kas bija…

Kaut kas tumšs. Viņa lēnām tam tuvojās. Tas bija vecs, pārnēsājams kasešu magnetofons ar rokturi… Un no tā skanēja mūzika. Un, šausmās sastingusi, viņa to pazina. Viņa to bija dzirdējusi jau simtiem reižu… Kaklā iestrēga kamols. Tas bija tik netaisnīgi un tik šausmīgi nežēlīgi! Nē, tikai ne to!

Trīcošām kājām viņa sastinga kā zemē iemieta. Viņa nevarēja šo ceļu turpināt un nevarēja arī griezties atpakaļ. Pa labi atradās dziļa grava, pa kuru tecēja strautiņš. Viņa metās pa kreisi, pārkāpa pāri uzbērumam un tālāk skrēja pa taciņu starp papardēm.

Viņa joņoja bez elpas, bažīgi lūkodamās atpakaļ, taču nekur nevienu nemanīja. Pamežā skanēja putnu dziesmas, bet aiz muguras kā neatslābstoši draudi bija dzirdama drūmā mūzika, kas atbalsojās mežā.

Kad tai šķita, ka tikusi jau diezgan tālu, tajā vietā, kur taka sadalījās divās daļās, tā ieraudzīja pie kāda koka stumbra piespraustu uzrakstu. Uz lapiņas bija uzzīmētas divas bultas, kas norādīja uz to, ka viņai tiek piedāvātas divas iespējas: “BRĪVĪBA” vai “NĀVE”.

Kaklā atkal iestrēga kamols, un, noliekusies pār papardēm taciņas malā, viņa izvēmās.

Kad viņa atkal iztaisnojās un noslaucīja muti ar pleda stūri, kas smakoja pēc sastāvējušās telpas, putekļiem, nāves un vājprāta, viņai gribējās raudāt, nokrist zemē un vairs nekustēties, un tomēr kaut kas bija jādara. Viņa zināja, ka tās ir lamatas. Kārtējā perversā spēlīte. Uz nāvi vai brīvību… Kas notiks, ja viņa izraudzīsies “brīvību”? Kas tā būs par brīvību? Protams, ne jau iespēja atgriezties iepriekšējā dzīvē. Vai viņš to atbrīvos no ieslodzījuma nogalinot? Un ja viņa izraudzīsies “nāvi”? Vai tā bija metafora? Ja tā, tad kāda? Ciešanu nāve un mocību beigas? Viņa devās uz to pusi, nolēmusi, ka šī slimā prātā šķietami vilinošākais piedāvājums beigās noteikti izrādītos ļaunākais.

Viņa paskrēja vēl kādu gabalu uz priekšu un tad to ieraudzīja kaut ko tumšu un garenu, kas vertikāli karājās kādu metru virs ceļa.

Viņa sāka skriet lēnāk, pēc tam jau gāja, līdz apstājās un, sirdij pa muti vai laukā lecot, saprata, kas tas ir. Zarā pie koka bija pakārts kaķis, un kāds tik cieši bija savilcis virvi ap dzīvnieka kaklu, ka likās galva teju, teju nokritis. No baltā purniņa nokarājās sārta mēle, bet ķermenis bija stīvs kā dēlis.

Lai gan viņas kuņģis bija tukšs, viņa juta, ka kļūst nelabi un mutē ieplūst skāņa garša, bet pār muguru kā ledaina roka pārslīd bailes.

Viņa iegaudojās. Cerība apdzisa kā izdedzis sveces gals. Dziļi sirdī viņa saprata, ka šis mežs un ieslodzījums ir pēdējais, ko viņa savā mūžā redzēs. Un ka izejas nav. Ne todien, ne ari citureiz. Tomēr tik ļoti gribējās kaut nedaudz ticēt.

Vai tiešām šajā nolādētajā mežā neviena nav? Un kur viņa atradās vai tā vispār ir Francija? Viņa zināja, ka ir zemes, kur var iet stundām un dienām ilgi un nesastapt nevienu dzīvu dvēseli.

Viņa nesaprata, uz kuru pusi ir jāiet. Tikai ne uz to, kuru bija izraudzījies šis ķertais!

Un viņa ienira starp krūmiem un kokiem, tālu nost no taciņas, klūpot pār saknēm un pauguriem, kailajām kājām asiņojot. Drīz viņa nonāca pie vēl viena strauta, kura gultne bija piemētāta ar negaisa laikā nogāztiem bērziem un lazdām. Viņai bija ļoti grūti izkļūt tiem cauri. Zari, kas bija asi kā dunči, uzplēsa kāju ādu, un viņa sagrieza pēdas uz asajiem akmeņiem un sausajiem zariem.

Otrā pusē strautam parādījās kāda cita taciņa. Aizelsusies viņa nolēma tālāk doties pa to. Viņa joprojām cerēja kādu sastapt un tikai ar milzīgām pūlēm virzījās uz priekšu pa pamežu.

Es negribu mirt.

Skrēja, klupa, atkal cēlās un skrēja tālāk.

Skrēja, lai glābtu savu dzīvību, krūtīs spiežot, sirdij dunot un kājām k]ūstot aizvien smagākām. Mežs kļuva biezāks, bet gaiss aizvien sutīgāks. Meža smaržas sajaucās ar pašas sviedru sājo smaku, kas koda tai acīs. Varēja dzirdēt, kā blakus čalo strautiņš. Neviena cita trokšņa. Viņai aiz muguras valdīja pilnīgs klusums.

Es negribu mirt…

Viņas prātu nodarbināja tikai šī doma. Un bailes. Pretīgas un necilvēcīgas.

Es negribu… Negribu… Negribu…

Mirt…

Viņa sajuta, ka tai pār vaigiem birst rūgtas asaras, bet pulss dun kaklā un krūtīs. Viņa spētu nogalināt pat savu tēvu un māti, lai tikai no šejienes izkļūtu.

Un pēkšņi viņas sirds salēcās. Tur kāds bija…

Viņa sauca:

-Ei! Pagaidiet! Pagaidiet! Palīgā! Glābiet mani!

Cilvēks nekustējās, taču caur asaru aizmiglotajām acīm viņa to skaidri redzēja. Tā bija kāda sieviete. Ģērbusies sauļošanās halātā ar pogām. Dīvainā kārtā tai uz galvas nebija matu. Ar pēdējiem spēkiem viņa metās tai klāt, taču sieviete joprojām nekustējās. Tuvojoties viņai šķita, ka asinis dzīslās sastingst.

Tā nebija sieviete…

Tas bija pret koka stumbru atstutēts, samākslotā pozā sastindzis plastmasas manekens. Un viņa pazina savu halātu, kas tai bija mugurā tajā vakarā, kad… Tikai uz tā bija uzšļākta sarkana krāsa.

Viņai šķita, ka spēki ir galā, it kā kāds būtu tos izsūknējis. Bija skaidrs, ka viņš šajā mežā ir izlicis vēl daudz citu tikpat drūmu lamatu. Un viņa bija kā žurka šajā labirintā, viņa rotaļlieta, bet viņš pats bija patvēries tepat tuvumā… Viņa juta, ka kājas saļimst, un zaudēja samaņu.

13. Elviss

VIŅŠ NOVIETOJA MAŠĪNU autostāvvietā un devās uz betona torni ar liftiem, kas atradās teritorijas centrā. Rangeijas Universitātes klīnika Tulūzas dienvidos bija izslējusies gluži kā cietoksnis kalna galā. Lai tur nokļūtu no autostāvvietas, kas bija izvietota kalna vidusdaļā, vispirms bija jābrauc ar liftu, pēc tam jāiet pa garu eju, kas atradās dažus metrus virs kokiem, no kurienes pavērās lielisks panorāmas skats uz universitātes celtnēm kalna piekājē un pilsētas nomali. Servazs šķērsoja klajumu, pa kuru varēja nokļūt pie slimnīcas nama fasādes, ko aizsedza sarežģīts, varena paskata metāla režģis. Kā parasti, celtnes āriene bija pakārtota iekšējo infrastruktūru vajadzībām. Slimnīcā strādāja divtūkstoš astoņsimt ārstu un desmittūkstoš pārējā medicīnas personāla, un katru gadu tajā uzņēma simts astoņdesmit tūkstošus pacientu jeb vidēja izmēra pilsētiņu. Tostarp Servazs pamanīja, ka viņam bija radusies milzīga nepieciešamība pēc kādiem citiem, nevis medicīnas pakalpojumiem.

Atrā gaitā viņš devās garām slimnīcas vienīgajai kafetērijai, kur uzturējās gan personāls, gan apmeklētāji, gan pacienti slimnīcas halātos, un tālāk pa garajiem gaiteņiem līdz liftiem. Centieni aizsegt sienas ar mūsdienu mākslinieku darbiem labdarības dāvanām bija veltīgi. Ari mākslai ir robežas. Servazs pamanīja kapelas durvis, uz kurām bija izlikti kapelāna apmeklēšanas laiki. Viņš prātoja, kā gan Dievs sev atradis vietu šajā valstībā, kur cilvēciska būtne pārvērtusies par cauruļu sistēmu, ko var izjaukt un salikt kā,automašīnas motoru, bet reizēm nosūta tālāk galējam norēķinam, pirms tam pievācot atsevišķas detaļas citu motoru remontam.

Pie liftiem viņu gaidīja Samira. Viņam gribējās aizdedzināt cigareti, taču skatiens apstājās pie uzraksta uz sienas, kas aizliedza smēķēt.

-    Avārija, Servazs sacīja, kad atradās lifta kabīnē.

-    Ko? pārsteigta iejautājās Samira, kuras revolvera maksts uz gurniem piesaistīja visu skatienus.

-    Dž. G. Balarda romāns. Ķirurģijas, mehānikas, plaša patēriņa un iekāres sajaukums.

Viņa neizpratnē palūkojās uz Servazu, kurš paraustīja plecus. Lifta durvis atvērās vienā no stāviem, un viņi dzirdēja kādu kliedzam:

-    Idiotu banda! Jums nav nekādu tiesību mani ar varu aizturēt! Pasauciet to debilo ārstu, uz līdzenas vietas gribu ar viņu runāt!

-    Mūsu Elviss? Servazs iejautājās.

-    Tā varētu būt.

Vispirms viņi pagriezās pa labi, tad pa kreisi. Kāda medmāsa viņus apturēja, un Samira novicināja savu dienesta apliecību.

-    Labdien, mēs meklējam Elvisu Konstandenu Elmazu.

Sievietes seja sadrūma. Viņa norādīja uz matēta stikla durvīm gaiteņa

galā, pie kurām uz ratiņiem gulēja vecs vīrs ar difūzijas caurulīti degunā.

-    Viņam nepieciešama atpūta, sieviete bargā balsī noteica.

-    Pats par sevi saprotams, Samira paironizēja.

Sieviete uz viņiem nicinoši palūkojās, tad devās prom pa gaiteni.

-    Sasodīts, tikai pogaino man vēl pietrūka! Elviss iesaucās, kad viņi ienāca palātā.

Lai gan kaktā griezās ventilators, telpā valdīja mitra sutoņa. Elviss Konstandens Elmazs ar kailu ķermeņa augšdaļu sēdēja gultas galvgalī. Viņš skatījās uz televizoru, kam bija izslēgta skaņa.

-    One for the money! Two for show, Samira nodungoja, deju solī nošūpojot gurnus. Sveiks, Elvis!

Ieraudzījis poliču skuķi, Elviss sarauca uzacis. Šoreiz Samirai virs sporta krekliņa ar uzrakstu “LEFT 4 DEAD” ap kaklu bija kāds pusducis dažādu kreļļu virteņu.

-    Pie velna, kas tā tāda? viņš ievaicājās, pagriezis galvu uz Servaza pusi. Tad šitāda tagad ir policija? Sasodīts, kurp virzās pasaule?

-    Vai jūs esat Elviss Elmazs?

-    Nē. Als Pačīno. Ko jums no manis vajag? Nebūsiet taču nākuši sakarā ar manu sūdzību.

-    Neesam vis.

-    Skaidrs, ka ne. Uzreiz redzams, ka esat no KFC.

KFC jeb Kentucky Fried Chicken bija pazīstama ātro ēstuvju ķēde, kas specializējusies ceptu cāļu gatavošanā, bet noziedznieki tā bija iedēvējuši kriminālpoliciju. Elviss Konstandens Elmazs bija neliela auguma vīrs, spēcīgu miesasbūvi un pilnīgi gludu un spīdīgu galvu, nelielu bārdiņu uz kvadrātveida žokļa un sīku cirkonija auskariņu ausī, ja vien tas nebija īsts briljants. Viens apsējs tam vairākas reizes bija aptīts ap muskuļaino torsu no vēdera lejasdaļas līdz diafragmai, bet otrs apjozts ap labo bicepsu.

-    Kas jums atgadījās? Servazs jautāja.

-    It kā jūs nezinātu! Mani sadūra, čomiņ. Trīs naža dūrieni vēderā un viens rokā. Brīnumainā kārtā tie pediņi mani tomēr nenožmiedza. Kā teica tas idiņš ārsts: “Dzīvībai svarīgi orgāni nav skarti, jūs esat īsts veiksminieks, Elmaza kungs.” Viņš mani izlaidīs no slimnīcas tikai rīt, it kā tāpēc, ka tad, ja es par daudz kustēšos, brūces atvērsies. Es jau neesmu nekāds ārsts, gan jau viņš zina labāk. Bet man kājas notirpušas un rijamais te štruntīgāks nekā cietumā.

-    Tie pediņi? Samira jautāja.

-    Viņi bija trīs. Serbi. Nezinu, vai jums tas zināms, bet tie pediņi serbi un mēs, albāņi, nesatiekam. Visi serbi ir padibenes un narkomāni.

Samira pamāja ar galvu. To pašu viņa bija dzirdējusi no serbiem par albāņiem. Un, kaut gan viņa to neteica, bet viņas dzīslās ritēja ari nedaudz bosniešu asiņu un, šķiet, ari itāļu. Viņas ģimene bija daudz ceļojusi…

-    Un kas īsti notika?

-    Sākām klopi kafejnīcā, pēc tam turpinājām uz ielas. Jāsaka, biju pamatīgi ierāvis.

Viņš uz abiem pēc kārtas palūkojās.

-    Tikai tam vārgulim kafejnīcā bija divi čomi un es to nezināju. Viņi metās man virsū kā jukuši, pirms paguvu noreaģēt, vēlāk aizlaidās kā žurkas. Bet es gulēju uz trotuāra un spļāvu asinis. Jau spriedu, ka šoreiz gals klāt. Taču jādomā, ka ari draņķiem tomēr ir savs dievs, vai ne, zaķīt? Vai tev nav kāda cigarete? Viena smēķa dēļ varētu tēvu un māti nogalināt.

Samira tikko noturējās, neiebakstījusi caur apsēju viņam sānos rādītājpirkstu.

-    Vai tad tu uzrakstu neredzēji? viņa aizkaitināta vaicāja. Smēķēt aizliegts… Kāpēc jums radās domstarpības?

-    Domstarpības… Nu vellos, tu gan izsakies, zaķīt! Es taču jau teicu esmu albānis, bet viņi ir serbi.

-    Un tas viss?

-Nē.

-    Kas vēl?

-    Sievišķis, protams! Bija tur tāda lellīte, kas mani lenca.

-    Kopā ar viņiem?

-Japp-

-    Glīta?

Elvisa Konstandena Elmaza seja iemirdzējās kā Ziemassvētku eglīte.

-    Tie nav pareizie vārdi! īsta seksbumba! Turklāt augstas klases. Nesaprotu, kā viņa tur gadījās kopā ar tiem trim lūzeriem. Pie velna, es nespēju atturēties un visu laiku uz viņu blenzu. Viņa to beigās pamanīja un pienāca drusku papļāpāt. Kas to lai zina, varbūt viņa tos gribēja tikai paķircināt? Varbūt bija sagājuši matos, varbūt tiem bija domstarpības, kā jūs sakāt… Un tad tā saķeršanās gāja vaļā.

-    Tātad jūs ieradāties neatliekamās palīdzības nodaļā vakar vakarā, nakti pavadījāt uz operāciju galda, pēc tam nonācāt šeit?

Tumšajās acīs iemirdzējās sīka liesmiņa.

-    Kāpēc tas ir tik svarīgi? Jums par manu kautiņu nospļauties, vai ne? Jūs interesē, kas notika tālāk. Kaut kas ir atgadījies?

-    Elmaza kungs, jūs iznācāt no cietuma pirms četriem mēnešiem. Tā ir?

-    Tieši tā.

-   Jūs bijāt notiesāts par vardarbīgām zādzībām, nolaupīšanu, turēšanu ieslodzījumā, seksuāla rakstura uzbrukumiem un izvarošanu…

-    Un tad? Es savu esmu atsēdējis.

-Jūs vienmēr uzbrukāt jaunām, skaistām brunetēm.

Elvisa acis satumsa.

-                Ko jūs ar to gribat teikt? Tas bija sen. Viņš samirkšķināja acis.

-    Kas tad vakar noticis? Uzbrukums kādai dāmītei, vai ne?

Servaza skatiens apstājās pie laikraksta, kas bija novietots uz galda ar ritenīšiem blakus gultai. Viņam vajadzēja tikai sekundes simtdaļu, lai saprastu, ko viņš lasīja. Un vēl mazāk, lai nobālētu:

“KĀDAS JAUNAS PASNIEDZĒJAS SLEPKAVĪBA MARSAKĀ

Izmeklēšana uzticēta policistam, kas atrisināja Senmartēnas lietu.”

Žēlīgā debess! Vairs nepievēršot uzmanību Samiras jautājumiem un Elmaza atbildēm, Servazs paķēra laikrakstu un drudžaini sāka šķirstīt lapas, lai sameklētu rakstu.

Tās bija tikai dažas rindiņas trešajā lappusē, kurās tika izklāstīts, ka “Tulūzas Kriminālpolicijas majoram Servazam, kurš izmeklēja pēdējo gadu laikā visnozīmīgāko krimināllietu slepkavības Senmartēnā 20082009. gada ziemā uzticēta kāda Marsakas elitāra liceja pasniedzējas slepkavības izmeklēšana". Nedaudz tālāk šajā rakstā bija precizēts, ka jaunā sieviete tika atrasta savās mājās, “sasieta ar virvēm un noslīcināta vannā”. Dienests, kam bija uzticētas attiecības ar presi, vismaz bija noklusējis tādu detaļu kā kabatas lukturītis. Droši vien, lai nodrošinātos pret visiem tiem ķertajiem, kas viņiem tuvākajās stundās zvanīs. Toties tie bija žurnālistiem atdevuši saplosīšanai Servazu. Vienreizīgi! Izmeklētājs juta, ka to pārņem dusmas. Servazs labprāt vēlētos, lai viņa nagos nonāktu tas stulbenis, kurš bija izpaudis šo informāciju. Vai tā bija nejauša vai apzināta informācijas noplūde? Vai varbūt tas bijis pats Kastēns?

-    Cikos tas ķīviņš notika? Samira jautāja.

-    Pulksten 21 un 30 minūtēs, pulksten 22…

-    Vai liecinieki ir?

Elviss dobji iesmējās un sāka klepot.

-    Dučiem!

-    Un ko tu darīji pirms tam?

-    Kurli esat, vai? Es dzēru un cirtu kanti tai meičai! Mani redzēja dučiem cilvēku, kad es jums saku! Zinu, ka pagātnē esmu darījis muļķības. Bet, pie velna, ko tie skuķi, kuriem es uzbruku, naktī ārā darīja, ko? Albānijā sievietes naktī pa ielām nestaigā. Viņas ir cienījamas…

Samira Čena uz labu laimi caur apsēju iebakstīja albānim ar pirkstu sānos. Servazs redzēja, kā Elviss sāpēs saviebjas. Viņš jau grasījās iejaukties, bet Samira pati atrāva roku.

-    Tavās interesēs ir, lai tev būtu drošs alibi. Tev patiešām ir problēmas, Elvis. Reizēm tu nemaz tik varens nejūties, vai ne? Vai arī tu esi atstumts pediņš? Jā, tā laikam ir gan. Skaidra bilde… Cietuma dušās tev varen patika, vai ne?

Varēja redzēt, kā izmainās vīrieša seja. Kā viņa acis satumst kā benzīna peļķe un zaudē mirdzumu. Kaut gan palātā valdīja tveice, Servazam šķita, ka pār muguru pārskrien aukstas tirpas, pulss paātrinās, bija grūti norit siekalas. Tādus skatienus viņš reiz jau bija redzējis. Ļoti sen. Pirms desmit gadiem. Viņā joprojām mītošais mazais zēns to nespēja aizmirst. Servazs atkal atcerējās vīriešus, kas iebrauca viņa ģimenes mājas pagalmā kādā jūlija vakarā. Viņi bija divi. Divi cilvēki ar tukšu skatienu, kas tik ļoti atgādināja Elvisu… Viņš atcerējās savu māti, kas bija kliegusi un lūgusies, un tēvu, kas bija piesiets pie krēsla. Viņš atcerējās abu ļaundaru rokas, tās atgādināja plēsoņu ķetnas tās ieslēdza un piesmēja māti, bet mazo Martēnu iebāza kambari zem kāpnēm, kur viņš visu dzirdēja un nojauta. Kopš sāka strādāt policijā, viņš daudzas reizes bija sastapis tiem līdzīgus radījumus. Pēkšņi Servazam izmisīgi trūka gaisa, viņam bija jātiek laukā no šīs palātas, no šīs slimnīcas. Skriešiem viņš aizmetās uz tualeti, baidoties, ka nespēs aizturēt vemšanu.

-    TAS NAV VIŅŠ.

Servazs pamāja ar galvu. Pa garajiem gaiteņiem viņi devās atpakaļ uz ieejas halli. Šausmīgi gribējās smēķēt, taču to neļāva darīt visur izlīmētie paziņojumi par smēķēšanas aizliegumu.

-    Zinu, viņš teica. Viņa alibi šķiet ticams, un jebkurā gadījumā es nevaru iedomāties, kā viņš varētu izdzēst Klēras Dimāras elektronisko pastu licejā, nedz arī iemeslus, kādēļ viņš būtu sekojis Igo un to sazāļojis.

-    Šim tipam nevajadzētu atrasties brīvībā, Samira sacīja, kad viņi gāja garām kafejnīcai.

-    Neviens likums neļauj likt cietumā tikai tādēļ, ka kāds šķiet bīstams, Servazs iebilda.

-    Agri vai vēlu viņš atkal izdarīs noziegumu.

-    Savu sodu viņš ir izcietis.

Šķērsojot halli, Samira nogrozīja galvu.

-    Vienīgā iedarbīgā terapija tādiem tipiem ir nogriezt olas, viņa paziņoja.

Servazs palūkojās uz savu palīdzi. Bija skaidri redzams, ka viņa nejoko. Ar atvieglojumu viņš ieraudzīja, ka tuvojas stiklotām durvīm, un jau iebāza roku kabatā, taču tad uz pretējās sienas pamanīja vēl

vienu smēķēšanas aizliegumu un atkal sajutās kā pusaudzis sporta laukumā, kas aizelsies prāto, ka nekad neizdosies pieveikt pēdējos divdesmit metrus.

Beidzot durvis atvērās. Un jau nākamajā mirklī viņiem uzbruka sutoņa un mitrums. Servazs saspringa. Viņa plaušas, kam trūka nikotīna, pieprasīja savu dienišķo indi, taču bija vēl kas cits… Kas? Jau kopš brīža, kad viņi pagāja garām pirmajam smēķēšanas aizliegumam, viņa zemapziņā bija radusies kāda apjausma, tomēr viņš nespēja to līdz galam noformulēt.

-   Ja tas nav Elviss, tad mēs nonākam sākumpunktā, Samira sacīja.

-    Un tas būtu?

-    Igo.

Servazs izņēma cigareti un vienlaikus palūkojās pulkstenī.

-    Atgriežamies Embušūrā. Tu pasteidzināsi ekspertu grupu. Man atbilde vajadzīga līdz dienas beigām. Ja tas ir Igo, tad pasaki, kāpēc viņš izdzēsis informāciju no Klēras datora, nevis no sava mobilā telefona?

Apliecinot neziņu, Samira bezspēcīgi noplātīja rokas, noskatoties, kā šefs attālinās un šķērso līdzenumu līdz pārejai.

Sirēnai skaļi kaucot, piebrauca ātrās palīdzības mašīna, apstājās pie aizsargbarjeras un gaidīja, kad tā pacelsies.

Pēkšņi Servazam radās apgaismība. Tagad viņš saprata, kādēļ smēķēšanas aizlieguma paziņojumi tam jau no paša sākuma nedeva mieru.

Šķērsojot pāreju virs koku galotnēm, Servazs izvilka savu mobilo telefonu, sameklēja Margo numuru un nospieda zvana taustiņu. Atskanēja mežonīga mūzika elektrisko ģitāru un guturālu atraugu sajaukums, un viņš neapmierināts savieba seju. No vienas puses, viņš bija priecīgs, uzzinot, ka Margo lekciju laikā izslēdz savu mobilo telefonu, bet, no otras puses, viņš zaudēja laiku. Ar vienu pirkstu viņš uzrakstīja īsziņu:

Vai Igo smēķē? Piezvani man. Svarīgi.

Tiklīdz viņš bija beidzis rakstīt, telefons ievibrējās.

-    Margo? viņš jautāja, nonācis pie liftiem.

-    Nē. Te Nadja, viņam atbildēja sievietes balss.

Nadja Berada bija tehniskās ekspertīzes dienesta vadītāja. Servazs nospieda lifta pogu.

-    Datorus ir izdevies “atdzīvināt”.

Viņš sastinga.

-Un?

-    Elektroniskā pasta kaste patiešām ir izdzēsta, taču mums izdevās atjaunot saņemtās un nosūtītās vēstules. Pēdējā no tām saņemta dienā, kad Klēra Dimāra tika nogalināta. Nekā īpaša. Vēstules kolēģiem, privātās vēstules, ziņojumi par pedagoģiskajām sanāksmēm un semināriem un reklāmas.

-    Vai vēstules, kas sūtītas Igo Bohanovskim vai no viņa saņemtas, ari ir?

-    Nē, nav… Toties kāds cits Tomass999 raksta regulāri. Un vēstules drīzāk šķiet… kā lai to labāk pasaka… intīma rakstura.

-    Cik intīma?

-    Pietiekami, lai rakstītu šādi, tehniskā eksperte apklusa un tad sāka skaļi lasīt: Dzīve nākotnē būs tik aizraujoša, jo mēs viens otru mīlam… Man tevis pietrūkst. Ļoti. Absolūti. Neticami… Es esmu slēdzene, bet tu atslēga. Esmu tavs uz visiem laikiem. Tavs vāverēns. Tagad un mūžīgi mūžos…

-    Kurš to rakstījis? Viņa vai viņš?

-    Abi. Taisnību sakot, 75 procentos gadījumu viņa… Viņš nešķiet tik daiļrunīgs, taču ir aizrāvies. Sasodīts, tā tik ir bijusi ugunīga sieviete!

Pēc Nadjas balss toņa Servazs nojauta, ka šis vēstules tai likušas aizsapņoties. Un viņš atcerējās sevi un Mariannu. Tolaik nebija ne elektroniskā pasta, ne īsziņu, tomēr viņi viens otram bija sūtījuši simtiem līdzīgu vēstuļu. Kaut gan viņi satikās gandrīz katru dienu, tās bija eksaltētas, romantiskas, naivas, kaismīgas un jocīgas. Ari viņi bija izjutuši šo jūtu spēku un aizrautību. Servazs saprata, ka beidzot ir kaut ko uzgājis. Tā tik ir bijusi ugunīga sieviete… Nadja bija atradusi īstos vārdus. Viņš vērās uz lietusgāzēm koku galotnēs lejpus pārejai.

-    Saki Vincentam, lai steidzami painteresējas, kam pieder pasta adrese Tomass999.

-    Tas jau ir izdarīts. Gaidām atbildi.

-    Lieliski. Tiklīdz to uzzini, ziņo man. Un vēl kas. Vai tu, Nadja, lūdzu, nevarētu uzmest acis lietisko pierādījumu sarakstam?

-    Ko tu gribi zināt?

-    Vai starp lietām, kas atradās puisim kabatās, nebija cigarešu paciņas.

Viņš gaidīja. Lifta durvis atvērās, tomēr Servazs tajā neiekāpa, baidoties, ka metāla sienas neļaus skaidri uztvert telefona signālu. Nadja atgriezās pie telefona četru minūšu laikā.

-    Ne paciņas, ne cigarešu, viņa sacīja. Nekā tamlīdzīga. Vai tas tev kaut ko deva?

-    Iespējams. Paldies.

Iztēlojoties, kā Nadja rakājas lietisko pierādījumu kaudzē, viņš kaut ko iedomājās. Tas attiecās uz burtnīcu, ko viņš bija atradis Klēras kabinetā un tajā ierakstīto teikumu:

"Draugs" savāziņā ir bezjēdzīgs vārds, betvārds "ienaidnieks” nekad.

Viņš sajuta dīvainu kņudoņu mugurā. Klēra Dimāra bija šo teikumu ierakstījusi pilnīgi jaunā burtnīcā neilgi pirms savas nāves, un viņa to bija atstājusi atvērtu uz sava rakstāmgalda. Vai viņa bija jutusi nenovēršamus draudus? Vai tai bija uzradies ienaidnieks? Vai šim teikumam bija kāds sakars ar izmeklēšanu? Servazs saprata, ko grib uzzināt, un vēlreiz izvilka telefonu.

-    Vai tu atrodies pie sava datora? Servazs pajautāja Esperandjē, kad tas bija pacēlis klausuli.

-Jā. Un kas tad ir? viņa palīgs atbildēja ar pretjautājumu.

-    Vai vari Google ierakstīt vienu teikumu?

-    Ierakstīt teikumu Google?

-    Nūjā. Tā es tikko teicu.

-    Kādu citātu?

-Hm.

-    Tūlīt… Tā. Nu saki, es klausos.

Un Servazs viņam nolasīja teikumu.

-                Kas tas ir? Vai tas ir kādai televīzijas spēlei? Vincents jokojās.

-    Pagaidi… Vai tad tu pats nestudēji filoloģiju?

-    Nu, plāj vaļā!

-    Viktors Igo.

-Kas?

-    Tas ir Viktora Igo citāts. Kāpēc tev to vajag?

-    Vēlāk.

Servazs aizvēra mobilā telefona vāciņu. Viktors Igo… Vai tā varētu būt sakritība? Klēra Dimāra neko citu burtnīcā nebija ierakstījusi, tikai atstājusi to redzamā vietā. Viņa tajā pavēstīja par ienaidnieku… Vai Igo?

Servazs saprata, ka runa ir par Marsaku, universitātes pilsētiņu, kā bija uzsvēris Frānsiss un ko bija salīdzinājis ar Šekspīra Elsinoras galmu, kur valdīja noslēpumainība un Jaunas valodas, kur nogalināja, taču izsmalcināti un rafinēti, un kur jebkuru atklāti izteiktu apvainojumu uztvēra kā vislielāko bezgaumību. Servazs saprata, ka viņam ir darīšana ar erudītiem cilvēkiem, kam patīk mīklas, apslēpta jēga un izsmalcinātības pierādījumi pat visdramatiskākajos apstākļos. Šis teikums burtnīcā nebija ierakstīts nejauši.

Varbūt Klēra apslēptā, netiešā veidā bija uzrakstījusi sava ienaidnieka un, iespējams, pat slepkavas vārdu?

14. Irtmans

ATGRIEZIES KRIMINĀLIZMEKLĒŠANAS NODAĻĀ, viņš iegāja Esperandjē kabinetā.

-    Kā puikam klājas?

Viņa palīgs noņēma austiņas, kurās skanēja Queen of the Stone Age solista balss, dziedot dziesmu “Make it Wit Chu", un paraustīja plecus.

-    Viņš ir mierīgs. Palūdza man kaut ko lasāmu. Piedāvāju viņam vienu no saviem japāņu komiksiem. Viņš atteicās. Atgādinu, ka aizturēšanas laiks beidzas pēc sešām stundām.

-    Zinu. Piezvani prokuroram un palūdz pagarinājumu.

-    Un kāds ir pamatojums?

Tagad Servazs paraustīja plecus.

-    Nezinu. Izdomā kaut ko. Parodēs savos pārsteigumu apcirkņos!

Kad Servazs nonāca savā kabinetā, viņš kādu bridi rakņājās atvilktnēs, līdz atrada to, ko meklēja. Tas bija kāds telefona numurs Parīzē. Brīdi viņš domīgi lūkojās uz lapiņu. Uz šo numuru jau sen nebija zvanīts. Un viņš bija cerējis, ka nekad to arī nedarīs, ka šis stāsts beidzot būs galā.

Servazs paraudzījās pulkstenī un sastādīja numuru. Kad izmeklētājam atbildēja garlaikota vīrieša balss, viņš nosauca savu vārdu.

-    Sen neesam runājušies, balss telefonā paironizēja. Ar ko esmu izpelnījies tādu godu, major?

Servazs izstāstīja, kas iepriekšējā vakarā bija noticis, un beigās pieminēja Mālera disku. Viņam šķita, ka sarunbiedrs tagad jautās: “Un tāpēc bija man jāzvana?” taču viņš klusēja un tad gluži pretēji iztēlotajam vaicāja:

-    Kāpēc jūs man uzreiz nezvanījāt?

-    Kāda nozieguma vietā atrasta diska dēļ? Droši vien tas ir tāpat vien.

-    Nozieguma vieta, kur it kā nejauši atrodas kādas jūsu senas paziņas dēls, lietas izmeklēšanā gluži loģiski tiek iesaistīta Tulūzas Kriminālpolicija, bet upuris ir trlsdesmitgadīga sieviete, kas atbilst citiem slepkavas upuriem? Un, visbeidzot, stereoatskaņotājā ievietots disks, kas skanēja tajā vakarā, kad Juliāns nogalināja savu sievu? Jūs laikam jokojat?

Servazs pierakstīja “Juliāns”. Kamēr izmeklētāji dzina Irtmanam pēdas, tie jau bija ar viņu apraduši. Viņš aizturēja elpu. Lāga vīram bija taisnība. Iepriekšējā vakarā, kad Servazs atrada disku, iekšējā balss viņam bija teikusi tieši to pašu, taču tad citas lietas šo sajūtu bija apslāpējušas. Ja palūkojas no šāda skatpunkta, atsevišķas detaļas veidoja visai satraucošu ainu. Viņš nolēma, ka vīrietis pie telefona ir labs speciālists, ja mazāk nekā trijās sekundēs spēja uztvert notikumu jēgu.

-    Kā parasti. Balss telefonā nopūtās. Mūs informē, kad atrodas laiks, kad atmetam savu ego vai kad visas pēdas sen izgaisušas…

-    Vai jums ir kādi jaunumi?

-   Jūs labprāt vēlētos dzirdēt apstiprinošu atbildi, vai ne? Man tiešām negribētos jūs sarūgtināt, taču informācijas ir tik daudz, ka tajā var noslīkt. Tā gāžas kā lietus. Un lielākā daļa no tās ir tik dīvaina, ka pat netiek pārbaudīta, un, kad tomēr kāds pieprasa to izdarīt, tas aizņem milzumu laika. Viņš manīts te vienā, te citā planētas nostūrī. Parīzē, Honkongā un Timbuktu… Kāds liecinieks ir pārliecināts, ka viņš strādā par brokeri Mar del Plata kazino, kur tas ik vakarus spēlē azartspēles, kāds cits viņu redzējis Barselonas vai Diseldorfas lidostās, kāda sieviete nobažījusies, vai tikai viņas mīļākais nav Irtmans…

Sava sarunbiedra balsī Servazs saklausīja bezcerību un milzīgu nogurumu. Un tad pēkšņi, vienā mirklī, balss mainījās, it kā viņam kaut kas būtu iešāvies prātā.

-    Tulūza, jūs sakāt?

-Jā, bet kāpēc jūs tā vaicājat?

Vīrietis neatbildēja, bet Servazs dzirdēja, ka viņš ar kādu sarunājas. Roka bija aizlikta priekšā telefona klausulei, un nevarēja saprast, ko viņš saka.

-    Nesen kaut kas atgadījās, izmeklētājs teica, un Servazs dzirdēja, ka vīrieša balss tonis ir mainījies. Irtmana fotoattēls tika ievietots internetā, un, izmantojot attēla apstrādes programmu, tika radīti desmitiem dažādu variantu ar bārdu, ūsām, ar gariem matiem un īsiem matiem, ar brūniem un blondiem matiem, ar dažādiem deguniem un tā tālāk. Jūs saprotat, par ko es runāju. Mēs saņēmām simtiem atbilžu. Tās visas tika izskatītas. Milzu darbs. Balsī atkal varēja just nogurumu.

-    No visām atbildēm viena tomēr šķita interesantāka par pārējām. Kāds tips, kam pieder degvielas uzpildes stacija autoceļa malā, apgalvoja, ka Irtmans pie viņa uzpildījis benzīnu un iegādājies preses izdevumus. Kā viņš liecināja, tam piederējis motocikls, esot balināti mati, ataugusi bārda un viņš valkājot saulesbrilles, tomēr tips bija pārliecināts, ka tas ir Irtmans. Tas atgādina vienu no internetā portretiem, auguma garums un miesasbūve atbilst, turklāt svešais runājis ar vieglu, iespējams, šveiciešu akcentu. Tātad beidzot mums uzsmaidīja veiksme, jo varējām viņu aplūkot uzpildes stacijas drošības kamerās. Un šī benzīntanka īpašniekam, iespējams, ir taisnība tas varēja būt Irtmans, es saku varēja būt…

Servazs sajuta, ka asinis deniņos pulsē kā bungas.

-    Kur tas benzīntanks atrodas? Kad tas notika?

-    Pirms divām nedēļām. Bet tas gan jums, major, patiks degvielas uzpildes stacija atrodas Biadedūrā uz A20 autoceļa, Montobānas ziemeļu daļā.

-    Vai motocikls ir nofilmēts? Vai numurs jums zināms?

-    Nejauši vai ar nolūku, taču motocikls bija novietots tālu no kamerām. Uzgājām to kādā no ceļu nodevas apmaksas vietām vairāk uz dienvidiem Parīzes-Tulūzas virzienā. Uzņēmums nav sevišķi skaidrs. Saredzami numura pirmie cipari. Mēs pie tā strādājam… Vai tagad saprotat, kāpēc man jūsu stāsts šķiet tik svarīgs? Ja tas, kurš brauca ar motociklu, tiešām ir Irtmans, tad tagad viņš atrodas jūsu sektorā.

SERVAZS APSTULBIS RAUDZĪJĀS uz meklējumu rezultātiem. Viņš bija Google ierakstījis “Juliāns Irtmans” un ieguvis ne mazāk kā 1 130 000 atsauču.

Viņš atgāzās krēslā un prātoja.

Kad šveicietis bija aizbēdzis, viņš bija centies par to iegūt kaut visniecīgāko informāciju, rūpīgi pētījis laikrakstus, ziņojumus, biļetenus,

veicis desmitiem telefona zvanu, nomocījis grupu, kurai bija uzticēta Irtmana meklēšana, tomēr pagāja mēneši, mainījās gadalaiki pavasaris, vasara, rudens, ziema, atkal pavasaris… un tad viņš atmeta tam visam ar roku. Pāršķīra lapu. lā vairs nebija viņa problēma. Priekškars bija aizvēries. Izeja. Finito. Viņš bija centies aizgaiņāt domas par Irtmanu.

Servazs prātoja par lappusi ar rezultātiem, kas bija parādījusies uz ekrāna. Viņš zināja, ka vārda brīvība bija viens no interneta speciālistu jājamzirdziņiem un katrs pats varēja informāciju filtrēt, atlasīt un kritiski izvērtēt, taču viņš nespēja noticēt tam, ko tikko bija atklājis. Šveicietim bija tūkstošiem fanu un desmitiem viņu cildinošu interneta lappušu. Daži raksti bija samērā neitrāli, Irtmana fotoattēli tiesas procesa laikā un citi, zagti, kur viņš bija redzams pirms procesa kopā ar savu apburošo sievu to, kuru bija nogalinājis uz elektriskā krēsla savā pagrabā kopā ar viņas mīļāko, pirms tam abus piespiežot izģērbties un aplaistot ar šampanieti. Irtmanu salīdzināja ar citiem Eiropas sērijveida slepkavām, tādiem kā Hosē Antonio Rodrigezs Vega, kurš 1987.-1988. gadā Spānijā bija izvarojis un nogalinājis vismaz sešpadsmit sievietes vecumā no sešdesmit līdz deviņdesmit trim gadiem, vai “Rūras kanibālu” Joahimu Krolu. Fotogrāfijās Irtmanam bija apņēmīga, glīta, nedaudz barga seja ar pareizi veidotiem vaibstiem un saspringts skatiens. Viņš nemaz nelīdzinājās tam bālajam un nogurušajam vīram, ko Servazs bija sastapis Varņē institūtā.

Servazam šī seja asociējās ar dziļu, patīkamu, labi nostādītu balsi. Aktiera vai oratora balss… Tāda cilvēka balss, kas pieradis pie varas un mēdz uzstāties auditorijas priekšā tiesas procesos.

Irtmans viņam asociējās arī ar četrdesmit sieviešu neskaidrajām sejām. Tur bija jaunas un ne tik jaunas sievietes, kuras bija pazudušas divdesmit piecu gadu laikā. Sievietes, kuras bija izgaisušas bez pēdām, bet kuru vārdi un daudzas citas detaļas bija minētas kādreizējā prokurora dienasgrāmatās. Kaut kur bija upuru vecāki, kas vienbalsīgi un skaļi pieprasīja, lai Irtmanu piespiež runāt. Kā to varēja izdarīt? Iešļircinot patiesības serumu? Ar hipnozi? Spīdzinot? Satrauktie interneta lietotāji bija aplūkojuši visus variantus. Ieskaitot to, ka viņu vajadzētu nosūtīt uz Gvantanamo vai ierakt zemē saules svelmē pie sarkano skudru pūžņa, bet galvu noziest ar medu.

Servazs zināja, ka Irtmans nerunās. Brīvībā vai ieslodzījumā viņam pār šīm ģimenēm piederēja lielāka vara, nekā jebkuram no ļaunajiem dieviem jebkad bija piederējusi. Viņš vienmēr tās mocīs un rādīsies viņām murgos. Un tieši tāda loma viņam patika. Tāpat kā visi slavenākie perversie psihopāti, arī šveicietis nejuta ne vismazākos sirdsapziņas pārmetumus un vainas sajūtu. Iespējams, viņš sāktu runāt tad, ja tiktu pakļauts waterboarding, ko japāņi izmantoja pret ķīniešiem 1937. gadā, taču nebija gandrīz ne vismazāko izredžu, ka viņš varētu sākt runāt apcietinājumā vai psihiatriskajā slimnīcā, ja vien viņu izdotos notvert, par ko Servazs ļoti šaubījās.

ARE YOU READY?/VAI ESAT GATAVS?

Servazs iztrūkās.

Šie vārdi izgaismojās uz datora ekrāna.

Vienubrīd viņam jau šķita, ka Irtmanam kaut kādā veidā ir izdevies iekļūt viņa datorā.

Tad Servazs saprata, ka nejauši ir uzklikšķinājis uz vienas no daudzajām interneta lapu adresēm. Tūlīt pēc tam šis teikums pazuda un uz ekrāna parādījās attēls ar prožektoru izgaismotu pūli kādā koncertā. Dziedātājs ar saulesbrillēm uz acīm, kaut gan bija nakts, tuvojās mikrofonam un vērsās pie pūļa, kurš sāka skandēt slepkavas vārdu. Servazs neticēja savām acīm. Sirdij strauji sitoties, viņš steigšus pameta šo interneta lapu.

Trīs nākamās lappuses bija parastas atsauces uz informāciju, bet vēl divās bija vispārīga informācija par sērijveida slepkavām. Pēc kārtas skaitot, četrpadsmitā lappuse bija forums, kurā šveicieti tādā vai citādā veidā aprakstīja interneta lietotāji, un Servazs nolēma to nelasīt. Nākamā atsauce uzreiz piesaistīja viņa uzmanību:

Pirenejos filmēs "Pakārto ieleju".

Kad Servazs uzklikšķināja uz šīs interneta lapas, viņš pamanīja, ka trīc rokas. Pabeidzis lasīt, Servazs atgrūda krēslu tālu prom no datora, aizvēra acis un dziļi ievilka elpu.

Kā viņš bija nopratis, tad nākamziem tikšot uzņemta filma. Tās veidotāji iedvesmojušies no viņa izmeklēšanas Pirenejos, bet jo īpaši no šveicieša bēgšanas no Varņē institūta. Vārdi gan būšot mainīti, taču

filmas vēstījums tāpat bija skaidri uztverams. Diviem ļoti ievērojamiem aktieriem piedāvātas sērijveida slepkavas un majora (sic) lomas. Servazam kļuva nelabi. Tāda ir šī mūsdienu patērētāju sabiedrība, Servazs nodomāja, viena vienīga izrādīšanās, intīmu ainu slepena vērošana un tirgošanās. Uzreiz prātā iešāvās Debora izteiciens: “Visa to sabiedrību dzīve, kurās valda mūsdienu ražošanas apstākļi, izpaužas kā nebeidzama izrādīšanās.” Ļoti tālredzīgi vārdi, kas uzrakstīti pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem…

Servazs sajuta gan dusmas, gan bailes. Visa šī kņada… Nez kur tagad atrodas šveicietis? Un kādu pārsteigumu tas ir sagatavojis? Servazs prātoja, ka Juliāns Aloizs Irtmans tikpat labi var atrasties Kanberā, Kamčatkā vai Puntaarenasā, vai pat interneta kafejnīcā tepat aiz stūra. Viņš iedomājās par Ivana Kolonnas bēgšanu. Plašsaziņas līdzekļi, policija un terorisma apkarošanas dienesti bija iedomājušies, ka viņš atrodas Dienvidamerikā vai Austrālijā un kur tik vēl ne, kamēr korsikānis slēpās kādā aitu kūtī knapi trīsdesmit kilometru attālumā no tās vietas, kur bija pastrādājis noziegumu, par ko viņu tvarstīja.

Vai Irtmans tiešām varēja būt Tulūzā?

Ja pieskaitīja piepilsētu, tajā bija vairāk nekā miljons iedzīvotāju. Tā bija daudzslāņaina sabiedrība, cilvēki ar dažādiem likteņiem, personiskām drāmām un kolektīviem dzinuļiem. Ielu, laukumu, ceļu un apvedceļu mezglu un pārvadu jūklis. Desmitiem tautību franči, angļi, vācieši, spāņi, itāli, alžīrieši, libānieši, turki, kurdi, ķīnieši, brazīlieši, afgāņi, malajieši, kenijieši, tunisieši, ruandieši un armēņi…

Kur paslēpies koks? Mežā…

SERVAZS SAMEKLĒJA Mariannas telefona numuru telefongrāmatā. Viņa gan nebija sarkanajā sarakstā, tomēr savu priekšvārdu tā nebija uzrādījusi, tikai M. Bohanovska. Mirkli vilcinājies, viņš uzgrieza Mariannas numuru. Viņa atbildēja pēc otrā signāla.

-    Klausos.

-    Te Martēns, viņš sacīja, brīdi svārstījies. Vai mēs nevarētu satikties? Gribu tev uzdot dažus jautājumus… par Igo.

Klusums. Tad viņa ierunājās:

-    Gribu, lai tu man pasaki taisnību. Tūlīt un tagad. Vai tu domā, ka tas ir viņš? Vai tu domā, ka mans dēls ir vainīgs?

Balss vibrēja un bija saspringta un trausla kā zirnekļa tikla pavediens.

-    Tā nav telefonsaruna, viņš atbildēja. Taču, ja vēlies zināt, es aizvien vairāk šaubos par to, ka viņš ir vainīgs. Varu iedomāties, cik tev ir smagi, tomēr mums vajadzētu aprunāties. Es varu būt Marsakā aptuveni pēc pusotras stundas. Vai tas tev der vai ari tu labprātāk atliktu sarunu uz ritu?

Servazs gaidīja, viņš noprata, ka viņa apsver atbildi.

-    Marianna? viņš beidzot ievaicājās, kad sieviete joprojām klusēja.

-    Atvaino, es iedomājos, kāpēc tu tādā gadījumā nevarētu palikt uz vakariņām. Es varētu aiziet šo to nopirkt.

-    Marianna, vēlos būt pret tevi atklāts. Nezinu, vai man kā izmeklētājam vajadzētu…

-    Liecies mierā, Martēn. Tev jau par to nav pilnā balsi visiem jākliedz! Un pa to laiku tu varēsi man uzdot jautājumus. Pēc pāris vīna glāzēm es kļūstu daudz runīgāka.

Neveikls mēģinājums panākt brīvāku atmosfēru.

-    Es zinu, viņš teica.

Un tūlīt pat savus vārdus nožēloja, jo nevēlējās atcerēties pagātni un vēl jo mazāk tad, ja Marianna iedomātos, ka viņam ir kādi citi motīvi, ne tikai profesionālie, turklāt vēl tieši tagad.

Servazs pateicās un nolika klausuli, tad paraudzījās uz telefongrāmatā norādīto adresi: 5, Domaine du Lac. Servazs nebija aizmirsis, kur un kas šajā apvidū atrodas. Marianna dzīvoja Marsakas rietumu pusē. Tur neliela ezera ziemeļu krastā atradās vissmalkākās villas. Tām bija tādi nosaukumi kā Belvedera, Stops vai Villa Antigone, un ap vairumu no tām pletās plaši zālieni, kas pa lēzenu nogāzi veda līdz pontonam, kur šūpojās nelielas švertlaivas vai motorlaivas. Kad pienāca vasara, bagātnieku bērni mācījās braukt ar ūdensslēpēm vai burāt. Viņu vecāki strādāja Tulūzā un ieņēma augstus amatus aviācijas, elektronikas nozares uzņēmumos un universitātē. Dīvaina sagadīšanās, bet pārējie Marsakas iedzīvotāji šo vietu dēvēja par Mazo Šveici.

Viņa mobilais telefons ievibrējās. Servazs to izvilka no kabatas un atvēra. Zvanīja Margo.

-    Kas tur ir ar to pīpēšanu? viņa jautāja. Kāpēc tev tas jāzina?

-    Man nav laika paskaidrot. Viņš smēķē vai ne?

-    Nē. Nekad neesmu viņu redzējusi smēķējam.

-    Paldies. Es tev vēlāk piezvanīšu.

Servazam vēl bija dažas stundas laika. Viņš nolēma tās izmantot, lai drusku pagulētu. Bet jau nākamajā mirkli nodomāja, ka diez vai viņam tas izdosies. Viņš prātoja par Irtmanu. Un vairs ne par ko citu nespēja domāt…

15. Ziemeļu krasts >

BIJA TRĪS MINŪTES PĀRI ASTOŅIEM, kad Servazs piebrauca pie ezera tajā vietā, kur austrumu krasta zaļajos ūdeņos uz pāļiem šūpojās “Le Zik” restorāns, kafejnīca un koncertzāle. Servazs apbrauca tam apkārt ziemeļu krasta virzienā. Marsakas ezers atgādināja septiņus kilometrus garu kaulu vai suņa cepumu, kas stiepās no austrumiem uz rietumiem. Lielāko tā daļu ieskāva biezs mežs. Urbanizēta bija tikai austrumdaļa, kaut gan šajā gadījumā bija pārspīlēti teikt “urbanizēta”. Ap katru milzīgo villu pletās aptuveni trīs līdz piecu tūkstošu kvadrātmetru liels zemes gabals.

Nams ar norādīto adresi bija pēdējais ziemeļu krastā, tieši pirms meža un ezera centrālās daļas, kur tas sašaurinājās, lai tālāk atkal plestos plašumā. Tā bija aptuveni simts gadus veca, vīnstīgām apaugusi celtne ar frontoniem, balkoniem un skursteņiem. Māja ir pārāk liela mātei ar dēlu, Servazs nodomāja, tādu māju ir grūti uzturēt. Vārti bija vaļā, un Servazs pa grantēto ceļu, ko no abām pusēm ieskāva lielas egles, aizbrauca līdz galvenajai ieejai; jau kāpjot pa lieveņa pakāpieniem, varēja dzirdēt, kā Marianna viņu sauc, un viņš devās cauri virknei istabu, līdz nonāca uz terases.

Ezera virsmu joprojām kapāja lietus. Zivjdzenīši laidelējās virs lietus sabangotā ūdens, tad strauji ienira, pāršķeļot ezera virsmu, un tikpat veikli atkal iznira virspusē, ūdens lāsēm pārklāti un ar laupījumu knābī. No viņiem pa kreisi, virs pārējiem namiem, slējās miglas ieskautie Marsakas jumti un zvanu tornis. Viņiem pretī, otrā krastā, rēgojās tumši meži un tas, ko šī nostūra iedzīvotāji pompozi dēvēja par “kalnu”, klinšains kalnu masīvs, kas slējās pārdesmit metru augstumā virs ūdens virsmas.

Marianna klāja galdu. Viņš uz mirkli apstājās, lai to uzlūkotu. Sievietei mugurā bija haki krāsas tunika ar pogām priekšā, divām krūšu kabatām un tievu, pītu jostu, kas tai piešķīra gandrīz militāru izskatu. Negribot Servazs pamanīja ari, ka viņai ir kailas, iedegušas kājas un ap kaklu nav rotaslietu. Viņa bija tikai viegli uzkrāsojusi lūpas. Karstuma dēļ augšējā poga tai bija atpogāta.

-    Kas par laiku! viņa sacīja. Bet mēs nepadosimies, vai ne?

Viņa runāja nepārliecināti, tik dobjā balsi kā skārdene. Kad viņa to

noskūpstīja uz vaiga, Servazs neviļus ieelpoja viņas smaržu.

-    Es atnesu šo te.

Viņa paņēma pudeli, uzmeta acis tās etiķetei un novietoja to uz galda, tad turpināja servēt traukus.

-    Korķviļķis ir tur, viņa pēc mirkļa piebilda, jo Servazs bija palicis stāvam nolaistām rokām.

Marianna iegāja iekšā, bet viņš prātoja, vai, piekrizdams vakariņot, nav pieļāvis kļūdu. Servazs zināja, ka viņam te nevajadzētu atrasties un ka sīkais advokātiņš ar durstīgo skatienu to noteikti izmantos, ja Igo kādreiz atzīs par vainīgu. Viņš ari juta, ka visas domas aizņem izmeklēšana un tam ir grūti runāt par kaut ko citu. Viņam vajadzēja Mariannu nopratināt atbilstoši procedūrai, taču viņš nebija spējis atteikties no ielūguma. Pēc tik daudziem gadiem… Servazs prātoja, vai Marianna apzinās, ko dara, kad ielūdza viņu pie sevis. Un pēkšņi, pats nesaprotot, kāpēc, viņš kļuva piesardzīgs.

-    KĀPĒC?

-    Ko kāpēc?

-    Kāpēc tu ne reizes neatbrauci?

-    Nezinu.

-    Divdesmit gadus ne vēstules, ne elektroniskā pasta, ne īsziņas, ne telefona zvana.

-    Pirms divdesmit gadiem īsziņas neeksistēja.

-    Tā nav pareizā atbilde, policista kungs.

-    Man žēl.

-    Ari tā nav nekāda atbilde.

-    Atbildes nav.

-    Protams, ir.

-    Es nezinu… tas bija… Pagājis tik ilgs laiks…

-    Labi meli ari ir meli.

Iestājās klusums.

-    Neprasi man, viņš sacīja.

-    Kāpēc ne? Es tev uzrakstīju vairākas vēstules, bet tu man neatbildēji.

Viņa to pētīja ar savām zaļajām, dzīvīgajām acīm, kas mirdzēja viņas bālajā sejā tāpat kā kādreiz.

-    Tas bija manis un Frānsisa dēļ, vai ne?

Viņš atkal klusēja.

-    Atbildi man.

Servazs klusēdams uz viņu skatījās.

-    Tātad tā ir taisnība… Ak kungs, Martēn… Šie garie klusēšanas gadi bija manis un Frānsisa dēļ?

-    Iespējams.

-    Tu par to neesi pārliecināts?

-    Nē, nē. Es par to esmu pārliecināts. Ak Dievs, kāda tam tagad vairs nozīme?

-    Tu gribēji mūs sodīt.

-    Nē, es gribēju pāršķirt lappusi un aizmirst. Un man tas izdevās.

-    Ak tā? Bet tā studente, ko tu satiki pēc manis? Kā viņu sauca?

-    Aleksandra. Es viņu apprecēju. Un pēc tam mēs izšķīrāmies.

Dīvaini bija konstatēt, ka vesela dzīve ietilpa pāris teikumos. Dīvaini

un nomācoši.

-    Vai tagad tu ar kādu satiecies?

-Nē.

Klusums.

-    Tad tāpēc tu uzvedies kā viens neaptēsts tēviņš, viņa centās pajokot. Tu izskaties pēc īsta vecpuiša, Martēn Servaz!

Viņa to bija pateikusi uzspēlēti jautrā tonī, un viņš jutās tai pateicīgs, ka viņa cenšas kliedēt saspringto atmosfēru. Viņus apņēma vakara krēsla, bet vīns nedaudz mainīja uztveri.

-    Man bail, Martēn, viņa pēkšņi ierunājās. Esmu pārbijusies līdz nāvei… Pastāsti par manu dēlu! Vai jūs viņam izvirzīsiet apsūdzību?

Izrunājot pēdējo teikumu, sievietes balss aizlūza. Servazs redzēja, ka viņa izskatās satraukta, bet acīs ir manāmas bailes. Viņš saprata,

ka tas ir vienīgais jautājums, kas tai jau no paša sākuma šķitis svarīgs. Servazs centās atrast īstos vārdus.

-Ja prasību pašlaik iesniegtu tiesnesim, tas būtu ļoti iespējams.

-    Bet pa telefonu tu man apgalvoji, ka šaubies.

Viņa to pateica tādā tonī, ka šie vārdi izklausījās pēc izmisuma pilna lūguma.

-    Paklausies, vēl ir par agru! Es par to nevaru runāt, taču man nepieciešams šo to uzzināt, viņš iebilda, bet pagaidām… ir pāris lietu… nevēlos tev dot veltas cerības.

-    Es klausos.

-    Vai Igo smēķē?

-    Viņš pārtrauca smēķēt pirms vairākiem mēnešiem. Kāpēc tu tā jautā?

Servazs to atvairīja ar rokas kustību.

-    Tu pazini Klēru Dimāru.

Šoreiz tas nebija jautājums.

-    Mēs bijām draudzenes. Nu, ne ļoti tuvas. Drīzāk paziņas. Viņa dzīvoja Marsakā, es ari. Tāda veida draudzība.

-    Vai viņa tev stāstīja par savu personisko dzīvi?

-Nē.

-    Bet šo to tu zināji?

-   Jā. Protams. Atšķirībā no tevis es paliku Marsakā. Es pazīstu visus, un visi pazīst mani.

-    Un ko tieši tu zini?

Viņš redzēja, ka Marianna vilcinās.

-    Baumas… Par viņas privāto dzīvi.

-    Kas tās bija par baumām?

Viņa atkal vilcinājās. Savā laikā Marianna necieta tenkas, taču tagad uz spēles bija likta viņas dēla brīvība.

-    Baumoja, ka Klēra kolekcionējot vīriešus. Ka viņa tos izmantojot un tad aizmetot kā Kleenex salvetes. Ka viņa tā izklaidējoties un ka Marsakā vairākiem vīriešiem ir salauzusi sirdi.

Servazs lūkojās uz Mariannu un atcerējās elektroniskās vēstules datorā. Tajās bija jūtama patiesa, spēcīga, pilnīga un absolūta mīlestība, un šādam Klēras raksturojumam tās neatbilda.

-    Tomēr jebkurā gadījumā viņa to darīja ļoti diskrēti. Un, ja tev nepieciešami konkrēti vārdi, es tos nezinu.

Viņam gribējās pajautāt: “Un kā šajā ziņā ir ar tevi?"

-    Vai vārds Tomass tev kaut ko izsaka?

Marianna cieši lūkojās Servazā, ievelkot cigaretes dūmu, tad papurināja galvu.

-    Nē. Pilnīgi neko.

-    Vai esi pārliecināta?

Viņa izpūta dūmus.

-    Es taču tev jau teicu.

-    Vai Klēra Dimāra klausījās klasisko mūziku?

-    Kā, lūdzu?

Viņš atkārtoja jautājumu.

-    Nav ne mazākās nojausmas. Vai tas ir svarīgi?

Pēkšņi viņam ienāca prātā vēl kāds jautājums.

-    Vai tu pēdējā laikā neko dīvainu nemanīji? Kādu tipu, kas ložņā gar māju? Kādu, kas tev seko pa ielu? Kādu lietu, vienalga ko, kas tev šķita dīvaina?

Marianna neizpratnē palūkojās uz Servazu.

-    Vai mēs pašlaik runājam par Klēru vai par mani?

-    Par tevi.

-    Nē. Man vajadzēja…

-    Es nezinu. Ja tu kaut ko pamani, uzreiz ziņo man.

Marianna cieši uzlūkoja Servazu, tomēr vairs neko neteica.

-    Un tu pati, viņš pēkšņi sacīja. Pastāsti man par sevi! Kā tev visus šos gadus ir gājis?

-    Vai jautājumus joprojām turpina uzdot policists?

-Nē.

-    Ko tu gribi zināt?

-    Visu… Šie divdesmit gadi, Igo, tava dzīve, kopš…

Servazs redzēja, kā blāvajā gaismā Mariannai viegli aizmiglojas skatiens. Kādu brīdi viņa apkopoja un atsijāja atmiņas un tad sāka stāstīt, rūpīgi apsverot sacīto. Nebija nekā melodramatiska. Tomēr tā bija drāma. Apslēpta un dziļa. Viņa bija apprecējusies ar Matjē Bohanovski, vienu no viņu bara. Boha, Servazs apstulbis prātoja. Boha rupeklis. Boha lempis. Boha nedaudz uzmācīgs, labs-draugs, kādus varēja sastapt ikvienā barā, Boha, kurš izrādīja naidīgu nicinājumu pret meitenēm un jebkāda veida romantikas izpausmēm. Boha kopā ar tādu meiteni kā

Marianna tolaik tas šķita kaut kas neiedomājams. Boha, kas pretēji tam, ko varēja gaidīt, bija izrādījies ļoti labs, maigs un uzmanīgs. “Pa īstam labs, Martēn,” viņa nebeidza apgalvot. “Viņš neizlikās.” Un bija apveltīts ar savdabīgu humora izjūtu.

Servazs aizkūpināja cigareti un gaidīja stāsta turpinājumu. Ar Bohu viņa bija laimīga. Patiešām laimīga. Izrādījās, ka ar savu labestību, neticamo enerģiju un vienkāršību Matjē bija spējis gāzt kalnus, un viņam bija gandrīz izdevies likt Mariannai aizmirst dueta Servazs-van Akers atstātās rētas. “Es jūs abus mīlēju. Dievs vien zina, kā es jūs mīlēju! Taču jūs palikāt neaizsniedzami, Martēn. Tu ar savām atmiņām par māti, naidu pret tēvu un niknumu, kas tevī mājo joprojām, un Frānsiss ar savu egoismu. Matjē mani nomierināja.” Par to, ko viņš deva, Matjē pretim neprasīja neko. Ikreiz, kad viņš Mariannai bija vajadzīgs, viņš gluži vienkārši bija līdzās. Servazs klausījās, kā ritinās atmiņu kamols par visiem šiem gadiem, protams, šo to apzināti izlaižot, nogludinot un izpušķojot, bet vai tad tā nedara visi? Tolaik, kad viņi draudzējās, par Bohas nākotni neviens, ieskaitot pašu Mariannu, nedeva ne graša, tomēr izrādījās, ka Boham piemita ne tikai izcils talants veidot attiecības ar cilvēkiem, bet ari praktiskā domāšana, ko Matjē tomēr nebija izmantojis tajā laikā, kad Frānsiss un Martēns pavadīja laiku, apspriežot grāmatas, mūziku, kino un dažādas filozofiskās koncepcijas. Boha bija studējis ekonomiku, izveidojis datorveikalu ķēdi un drīz vien negaidot ticis pie pieklājīgas peļņas.

Pa to laiku piedzima Igo. Un Boha, kas bija viņu bara lempis un pakalpiņš, tagad bija ieguvis visu, par ko vien vīrietis varēja sapņot, naudu, atzinību, skaistāko meiteni pilsētā, māju un dēlu.

Tā acīmredzot bija pārāk liela laime vismaz tā uzskatīja Marianna, un Servazam ienāca prātā grieķu vārds hybris, kas apzīmēja pārmērību un grieķiem skaitījās lielākais grēks. Cilvēks, kas to pieļāva, bija vainojams par to, ka grib vairāk, nekā tam pienākas, tā izsaucot dievu dusmas. Matjē Bohanovskis aizgāja bojā autoavārijā kādā vakarā, atgriežoties mājās pēc n-tā veikala atklāšanas ballītes. Klīda dažādas valodas. Vieni apgalvoja, ka viņam asinīs konstatēts augsts alkohola līmenis. Citi runāja, ka automašīnā esot atrasts kokaīns un viņš neesot bijis viens. Kopā ar Bohu esot bijusi viņa skaistā sekretāre, kas tikusi cauri tikai ar dažām skrambām.

-    Apvainojumi, meli, skaudība, Marianna nošņācās.

Viņa bija piespiedusi ceļgalus pie krūtīm un ar kailajām pēdām kā putna nagiem apķērusi krēsla malu. Kādu bridi viņš lūkojās uz šim skaistajām, iedegušajām kājām ar izspiedušos vēnu, kas pa diagonāli šķērsoja pēdas locītavu. Virs ezera bezcerīgi vienmuļi turpināja sijāt lietus.

-     Baumoja arī, ka Matjē ir izputējis, taču tā nebija taisnība. Naudu viņš bija ieguldījis dzīvības apdrošināšanā un vērtspapīros, bet es sāku strādāt, lai nebūtu jāpārdod māja. Es iekārtoju interjerus cilvēkiem, kam pašiem nav nekādas gaumes, un veidoju mājaslapas uzņēmumiem un pašvaldībām… Tas ir tālu no mūsu radošajiem sapņiem, tomēr ne tik tālu un labāk nekā… Viņa apklusa, bet viņš zināja, ka Marianna gandrīz bija pateikusi: labāk nekā kļūt par policistu. Igo bija vienpadsmit gadi, kad es paliku viena, viņa pabeidza, pelnutraukā nodzēšot cigareti. Un, šķiet, esmu tikusi galā itin labi. Igo nav vainīgs, Martēn… Ja tu viņu apsūdzēsi, tad cietumā dosies ne tikai mans dēls, bet arī nevainīgs cilvēks.

Servazs bija uztvēris vēstījumu. Marianna viņam to nekad nepiedos.

-    Tas nav atkarīgs tikai no manis, viņš iebilda. Tas ir tiesneša kompetencē.

-    Taču tas ir atkarīgs no tā, ko tu viņam teiksi.

-    Atgriezīsimies pie Klēras. Droši vien Marsakā atrodas tādi, kas nosodīja viņas dzīvesveidu.

Viņa pamāja ar galvu.

-    Protams. Tenku netrūka. Arī es tiku aprunāta, kad pēc Matjē nāves mani sāka apciemot precēti vīrieši.

-    Tevi apciemoja precēti vīrieši?

-    Tas bija gluži nevainīgi. Man šeit ir daži draugi. Iespējams, Frānsiss tev to jau ir stāstījis. Viņi palīdzēja man tikt tam pāri. Tu jau atkal parādi savas policista manieres…

Viņa nodzēsa kārtējo cigaretes izsmēķi.

-    Profesionālā novirze, viņš sacīja.

Marianna piecēlās.

-    Reizēm tev nenāktu par ļaunu aizmirst savu darbu.

Mariannas balss tonis to aizskāra-kā pātagas cirtiens, taču viņa

saglāba situāciju, garām ejot tam uzliekot roku uz pleca. Viņa iededza terasē gaismu. Debesis pamazām kļuva tumšākas. Varēja dzirdēt varžu

kurkstēšanu. Ap lampu laidelējās kukaiņi, bet virs ezera virsmas sāka stiepties miglas strēles.

Marianna atgriezās ar vēl vienu pudeli. Viņš jutās labi un bija atslābinājies, tomēr prātoja, kurp tas abus novedis. Servazu tā fascinēja veids, ar kādu tā piepildīja telpu, ka viņš pamanīja, ka nevilšus seko ikvienai viņas kustībai. Viņa atvēra pudeli un ielēja viņam vīnu. Ne viens, ne otrs vairs nevēlējās neko sacīt, taču Marianna ik pa brīdim uz viņu palūkojās caur blondo matu šķipsnu, kas tai krita uz pieres. Un pēkšņi Servazs sajuta, ka to pārņem pavisam citas izjūtas. Viņš to gribēja. Šausmīgi. Un tam nebija nekāda sakara ar to, ko viņi kādreiz bija piedzīvojuši. Viņš gribēja šo sievieti, tagadējo Mariannu ar viņas četrdesmit gadiem.

PULKSTENIS BIJA 1 UN 10 MINŪTES naktī, kad Servazs nonāca savā dzīvoklī. Lai atbrīvotos no noguruma, kas bija pārņēmis muskuļus, viņš iegāja verdošā dušā un viesistabas stereoatskaņotājā klusināti uzlika Mālera Ceturto simfoniju.

Viņš apsvēra to, ko bija uzzinājis četrdesmit astoņās stundās, un centās sakārtot domas.

Reizēm Servazs prātoja, kas viņam tik ļoti patīk šajās simfonijās. Iespējams, tas, ka šie skaņdarbi bija kā atsevišķas pasaules, kurās varēja aizklīst, jo arī tur ārā, uz ielas, bija tā pati vardarbība, kliedzieni, ciešanas, haoss, negaisi un ļauni priekšvēstneši. Klausīties Mālera mūziku bija tāpat kā doties pa ceļu, kas no tumsas ved pretī gaismai, un otrādi no bezgalīga prieka pretim vētrām, kas plosīja cilvēka eksistences kuģi, līdz beidzot to apgāza. Visievērojamākie diriģenti bija centušies uzkāpt šajā Everestā, un viņš kolekcionēja dažādus izpildītājus, tāpat kā citi kolekcionē retas pastmarkas vai gliemežvākus, Bernstains, FišersDiesko, Rainers, Kondrašins, Klemperers un Inbals.

Tomēr mūzika viņam netraucēja domāt, gluži otrādi. Servazam vajadzēja nedaudz pagulēt ne vairāk kā piecas vai sešas stundas, lai uzlādētu baterijas, taču viņa apziņa nespēs atpūsties, kamēr tas nebūs sakārtojis un klasificējis notikumu gūzmu un tās atstāto iespaidu, kā ari noteicis nākamās dienas izmeklēšanas virzienu.

Lai gan nākamā diena bija svētdiena, viņam vajadzēja sasaukt savu izmeklēšanas grupu, jo pēc dažām stundām beidzās Igo aizturēšanas

laiks. Ņemot vērā tās detaļas, kas lietā figurēja, Servazs bija pārliecināts, ka iepriekšējās aizturēšanas tiesnesis, ne mirkli nešauboties, pieprasīs arestu. Marianna būs izmisumā, bet puika cietumā zaudēs savu nevainību pāris dienu žurku būrī, un viņš pasauli uzlūkos citām acīm. Laika trūkums Servazam uzjundīja asinis. Viņš paņēma savu pierakstu bloknotu un sāka apkopot faktus.

1)             Igo atrada sēžam uzKlēras Dimāras baseina malas, bet viņu mirušu vannā.

2)   Igo apgalvo, ka ticis sazāļots un pamodies upura viesistabā.

3)   Nav nekādu norāžu par vēl kādas personas klātbūtni.

4)    Viņa draugs Dāvids uzskata, ka Igo atstājis krogu “Dublinieši"pirms futbola mača starp Urugvaju un Franciju. Laika diezgan, lai ierastos pie Klēras un viņu nogalinātu. Turklāt Igo nejutās labi, aizbildināšanās vai patiesība?

5)   Kad žandarmi viņu atrada, Igo acīmredzami bija narkotiku iespaidā. Divas hipotēzes sazāļots vai arī pats lietojis narkotikas.

6)   Cigarešu izsmēķi. Kāds novērojis Klēru. Igo vai kāds cits? Kā apgalvo Margo un Marianna, Igo nesmēķē.

7)   Stereoatskaņotājā bija ievietots Irtmana iecienītākais disks.

8)    Kurš izdzēsis Klēras elektronisko pastu? Kāpēc lai to būtu darījis Igo, ja viņš nav pat pieskāries savam telefonam? Kurš paņēmis upura telefonu?

9)    Vai uzrakstot: “"Draugs” savā ziņā ir bezjēdzīgs vārds, bet vārds “ienaidnieks" nekad”, ir domāts Igo? Vai tas ir svarīgi?

10)    Kas ir Tomass999?

Servazs pasvītroja divus pēdējos jautājumus. Viņš pārtrauca rakstīt un, zīmuli košļādams, pārlasīja uzrakstīto. Drīz ekspertu grupa viņam sniegs atbildi uz 10. jautājumu. Un izmeklēšana strauji pavirzīsies uz priekšu. Citu pēc cita viņš vēlreiz pārlasīja faktus un lēnām izveidoja to hronoloģisku secību. Igo bija atstājis krodziņu īsi pirms mača starp Urugvaju un Franciju. Aptuveni pēc pusotras stundas kāds kaimiņš bija redzējis viņu sēžam uz baseina malas Klēras Dimāras mājā, kur nedaudz vēlāk viņu atrada žandarmi. Igo bija izmisis un, neapšaubāmi, alkohola un narkotiku iespaidā, bet pasniedzēja gulēja vannas dibenā. Puisis apliecināja, ka bija zaudējis samaņu un pamodies upura viesistabā.

Servazs paliecās uz priekšu un iegrima pārdomās. Pastāvēja acīmredzama pretruna starp šķietami pēkšņo un nejaušo noziegumu un tā rūpīgo iestudējumu. Viņš atkal atcerējās ar virvēm sasieto Klēru Dimāru vannā ar kabatas lukturīti mutē. Servazs bija pārliecināts, ka tas, kurš to izdarījis, nav nekāds iesācējs. Veids, kā noziegums pastrādāts, ļauj secināt par pieredzējušu slepkavu. Turklāt par personu ar nopietnām psihiskām novirzēm. Tas bija sava veida rituāls. Bet rituāls gandrīz vienmēr liecina par psiholoģisko stāvokli, kāds raksturīgs sērijveida slepkavām… Un viņš iedomājās: nez vai šī sērija turpināsies nākotnē vai jau turpinās? ŠI doma Servazam bija ienākusi prātā jau tajā bridi, kad tika atrasts līķis, tomēr viņš to bija atmetis, jo sērijveida slepkavas ir reti sastopami, ja nu vienīgi filmās vai grāmatās, un neviens kriminālpolicists par tiem pēkšņi neiedomājas, jo vairums tādus nekad nav sastapuši. Irtmans? Nē, tas nav iespējams. Tomēr 7. jautājums viņu satrauca visvairāk. Viņš nespēja noticēt, ka šveicietis jebkādā veidā varētu būt iejaukts šajā lietā, tas šķita pārāk neiespējami un nozīmētu, ka Irtmans ļoti labi pārzina viņa dzīvi un pagātni. Tad Servazs atcerējās, ko no rita tas parīzietis pa telefonu bija stāstījis par motociklistu uz autoceļa… Ari tam bija grūti noticēt. Vai tikai tās izmeklēšanas grupas darbinieki, kam bija uzdots atrast šveicieti, dzenoties pakaļ rēgiem, nebija sākuši vēlamo pieņemt par esošo?

Servazs aizgāja aiz virtuves letes, paņēma no ledusskapja alu un atvēra stiklotās balkona durvis.

Viņš piegāja pie balkona malas un sāka vērot ielu, it kā kaut kur lietū varētu būt patvēries šveicietis, sekojot katrai viņa darbībai un žestam. Servazs nodrebēja. Iela bija tukša, taču viņš zināja, ka pilsēta nekad neguļ. It kā, lai to apliecinātu, lejā pa ielu, starp mašīnām, kas bija novietotas cieši cita aiz citas, taurēdams aizbrauca policijas auto, un, pirms tas izzuda, sirēnu kaukoņa pamazām sajaucās ar citiem trokšņiem, kas liecināja: pilsēta ir nomodā.

Viņš atgriezās istabā un ieslēdza datoru, lai pārbaudītu elektronisko pastu, kā mēdza darīt katru vakaru pirms gulētiešanas. Reklāmas viņam piedāvāja lētus ceļojumus ar vilcienu pa visu Eiropu, viesnīcas pie jūras par neticami zemām cenām, noīrēt villas Spānijā, tikšanās vientuļajiem… Pēkšņi viņa skatienu piesaistīja kāda vēstule ar nosaukumu “Sveicieni”. Servazam asinis dzīslās sastinga. Vēstuli bija atsūtījis kāds Teodors Adorno.

Servazs pārvietoja peli un uzklikšķināja:

No: theodor.adorno@hotmail.com

Kam: martin.servaz@infomail.fr

Datums: 12. jūnijs

Temats: Sveicieni

Vai atceraties Ceturtās simfonijas pirmo daļu, major? Bedдchtig… Nicht eilen… Recht gemдchlich… Tā skanēja, kad Jūs ienācāt manā “istabā ” tajā vēsturiskajā decembra dienā. Es jau sen vēlējos Jums uzrakstīt. Vai tas Jūs pārsteidz? Jūs noteikti man noticēsiet, ja apgalvošu, ka pēdējā laikā esmu ļoti aizņemts. Brīvību, tāpat kā veselību, novērtē tad, kad to uz ilgāku laiku zaudē.

Taču nevēlos Jums vairāk uzbāzties, Martēn.Jūs taču atļausiet sevi uzrunāt vārdā? Es pats baidos no uzbāzīgiem cilvēkiem. Drīz ziņošu, kādi man būs jaunumi. Tikai šaubos, vai tie būs Jums pa prātam, taču esmu pārliecināts, ka tie Jūs interesēs.

Ar sveicieniem,

Jl-

16 . Nakts

UZ ĪSU BRĪDI PARĀDĪJĀS MĒNESS, tad atkal nozuda mākoņu aizsegā. Pa atvērto logu varēja dzirdēt, kā lietus sitas pret jumta dakstiņiem. Mitrums lipa meitenei pie ādas kā slapjš palags, un ūdens lāses pilēja uz grīdas viņai pie kājām, taču Margo palika nekustīgi stāvam pie loga un smēķējam. Nelielajā jumta mansardā trūka gaisa.

Telpās bija aizliegts smēķēt, bet viņai par to bija nospļauties. Krekls lipa pie sasutušās miesas, bet starp lāpstiņām un padusēs tecēja sviedri. Viņa paskatījās pulkstenī. Bija desmit minūtes pāri pusnaktij. Margo istabas biedrene jau gulēja ciešā miegā. Un, kā parasti, krāca.

Margo prātoja, kas sacēla lielāku troksni vasaras lietus vai istabas biedrene. Viņai tīri labi patika šī nedaudz druknā un kautrīgā meitene, bet viņas krākšana naktīs to nogalināja. Par laimi. Margo iPod klausījās My Chemical Romance dziesmu “Welcome to the Black Parade". No noguruma deniņus plēsa vai pušu. Vēl pirms piecpadsmit minūtēm viņas bija rāvušās, rakstot filozofijas sacerējumu.

Margo izliecās ārā un uzmeta acis vecajam, ar efejām apaugušajam apaļajam tornim ar spico jumtu, kas atradās vietā, kur leņķī bija savienotas divas celtnes, bet lietus tai sijāja sejā un uz pleciem. Direktora kabinetā torņa smailē dega gaisma, kā tas bieži ap šo laiku mēdz būt. Margo pasmaidīja. Resnais izvirtulis droši vien skatās pornofilmas, kamēr viņa laulene saldi čuč.

To iedomājoties, viņa atkal pasmaidīja.

Reiz Margo bija direktoru pārsteigusi, tīksminoties par meiteņu kājiņām, un bija pārliecināta, ka viņa galva piebāzta ar netikliem skatiem. Pēkšņi viņas uzmanību piesaistīja gaismas strēle, kas parādījās

virs parka. Tā uzplaiksnīja vēlreiz. Un vēlreiz, tad viss atkal iegrima tumsā.

Sasodīts, Elias, tu tiešām esi īstspsihs! viņa nodomāja. Margo izmeta cigaretes izsmēķi pa logu tas tumsā iezīmēja dzirksteļojošu loku un nodzisa. Margo aizcirta portatīvā datora vāku, kas atvērts, ar pustumsā mirguļojošu ekrānu bija stāvējis uz viņas gultas. Virs stringu biksītēm viņa uzvilka haki krāsas šortus, aiztaisīja sudraba krāsas jostas sprādzi, bet kājās apāva fosforizējošas sporta čības. Pie sienas virs viņas gultas atradās trīs šausmu filmu afišas, kurās bija atainoti 1) Helovīna galvenais varonis, 2) milzis Pinhead no “Hellraiser" ar adatām caurdurstītu galvu, 3) mītiskais briesmonis Fredijs Krīgers ar apdegušo seju, kas rādījās murgos Gobu ielas pusaudžiem. Margo dievināja šausmu filmas, smago metālu un Annas Raisas, Popija Z. Braita un Klaiva Bārkera romānus. Viņa zināja, ka šīs grāmatas, tāpat kā viņas muzikālā un kino gaume, bija kauna traips Marsakai un ka neviens no šiem autoriem nekad neiekļūtu mūsdienu literatūras programmā. Pat Lisija, kas pielika diezgan daudz pūļu, lai iepatiktos savai istabas biedrenei, tomēr bija iebildusi pret šādu plakātu izvēli, kas, tai aizmiegot, ik vakarus atradās acu priekšā, tāpat kā pret Margo paradumu smēķēt viņu istabā, lai arī tas notika pie atvērta loga.

Margo noliecās virs izlietnes, apslacīja seju ar ūdeni un noskaloja paduses.

Tad viņa iztaisnojās un palūkojās spogulī. Divi rubīna krāsas pīrsingi viens zem uzacs, bet otrs zem apakšlūpas neona apgaismojumā mirdzēja kā divas sarkanas zvaigznītes. Iedegusi, slaida, ar muskuļotām kājām un pusgariem matiem, viņa atšķīrās no pārējām Marsakas meitenēm un ar to lepojās.

Skapja durvis viegli iečīkstējās, kad viņa to atvēra, lai no pakaramā paņemtu savu K-way jaku. Lisija miegā kaut ko nomurmināja.

Gaitenis bija tukšs un tumšs. Gaisma spraucās tikai no matemātikas klases durvju apakšas gaiteņa galā. Dažās istabās gaisma neizdzisa līdz pat trijiem naktī, tomēr gaitenī nemanīja ne vismazāko kustību, un viņa devās uz kāpņu pusi, jūtot, kā šī nama dvēsele tai nospiež plecus. Celtne bija uzcelta pirms trim gadu simteņiem. Margo nokāpa pa kāpnēm.

Ar bērnišķīgu prieku viņa ļāvās negaisam. Vēsais lietus grabēja uz viņas K-way jakas kapuces, viņai ejot gar vecā zirgu staļļa mūriem. Tālāk

ceļš veda pa slapjo zāli līdz pirmajam dzīvžogam, turoties ēnā tā, lai nebūtu pamanāma. Margo apstājās starp dzīvžogu, ķiršu koka stumbru un kādu statuju uz pjedestāla un pacēla galvu. Noliekusies pār Margo, statuja viņā vērās ar saviem tukšajiem redzokļiem.

-    Sveika! meitene tai uzsauca. Pat tev šis laiciņš šķiet draņķīgs, vai ne?

No lielajām ķiršu koka lapām virsū pilēja ūdens. Margo atkal turpināja ceļu gar dzīvžoga malu. Ieeja labirintā atradās nedaudz tālāk. Liceja direkcija jau vairākas reizes bija paredzējusi to nojaukt, citiem vārdiem sakot, nopļaut, jo tur dažkārt bija notikušas apšaubāmas jauniņo iesvētīšanas, kā arī novērota “nepiedienīga uzvedība” starp abu dzimumu audzēkņiem, taču labirints bija ierakstīts vēsturisko pieminekļu sarakstā tāpat kā galvenā celtne, tādēļ aiztikt to nedrīkstēja, un direkcija bija aprobežojusies ar ķēdi un uzrakstu: PRIVĀTĪPAŠUMS. SKOLĒNIEM IEEJA AIZLIEGTA. Tas, protams, atbaidīja tikai paklausīgākos, bet Margo pie tādiem nepiederēja. Viņa pieliecās un izlīda ķēdei pa apakšu.

Šajā vēlajā stundā pielijušais labirints nešķita nekāda jaukā vietiņa. Viņa drebinājās, klusībā lādēdama Eliasu.

-    KUR TU ESI? viņa sauca, lai varētu to sadzirdēt cauri lietus plīkšķiem.

-Te!

Balss atskanēja tieši viņai priekšā, otrpus augstajam dzīvžogam, kas tai aizšķērsoja ceļu. Labirinta pirmā eja sadalījās uz abām pusēm un veda gan pa labi, gan pa kreisi.

-    Nu, tātad… Vai nu tu man pateiksi, uz kuru pusi jāiet, vai arī es došos mājās.

-    Pa kreisi, viņš sacīja.

Margo sāka iet. Atskanēja smiekli.

-    Nē, pa labi.

-    Elias!

-    Pa labi, pa labi…

Viņa pagriezās. Lietusmētelis pie katras kustības grabēja. Margo bija tāda sajūta, it kā tā kustētos burbulī. Alejas galā viņa pagriezās. Drīz sekoja jauns pagrieziens pa labi, divus metrus tālāk vēl viens pa kreisi, bet uzreiz pēc tam atkal viens pa labi… Tad sekoja krustojums ar trim iespējamiem variantiem taisni, pa labi vai pa kreisi.

-    Uz kuru pusi tagad?

-    Pa kreisi!

Margo paklausija, nogāja vēl divus likumus un beidzot viņu ieraudzīja. Puisis sēdēja uz sūnām apauguša akmens sola, garās kājas izstiepis sev priekšā. Eliasam nebija kapuces, un slapjie mati bija tam pielipuši pie galvas, bet viena izmirkusi šķipsna aizsedza gandrīz pusi sejas.

-    Elias, vai tu zini, ka esi galīgi ķerts?

-    Zinu.

Viņa noslaucīja degungalu.

-    Sasodīts, ja kāds mūs ieraudzītu, noturētu par nenormālajiem!

-    Nomierinies, neviens šurp nenāks.

-    Par to gan es šaubos!

Eliass un Margo mācījās vienā klasē. Sākumā viņa nepievērsa nekādu uzmanību šai maikstei, kuru šķita apgrūtinām paša augums un kurš kā aiz aizkara bija paslēpies aiz matu šķipsnas, kas tam krita sejā. Starpbrīžos viņš visbiežāk pavadīja laiku tālu prom no pārējiem, sēžot pagalma stūri un smēķējot vai lasot. Eliass ar citiem sarunājās tikai tad, ja citādi nebija iespējams, un viņa mizantropijas dēļ daudzi uz viņu skatījās šķībi, veltīja tam indīgas piezīmes un rupjus jokus. Visbiežāk dzirdētie apzīmējumi bija “asociālais”, “ķertais” un “maikste”, bet meitenes viņu dēvēja arī par “nevainīgo”, vienīgi… Eliasam bija pilnīgi vienalga, ko citi par viņu domā. Iespējams, tieši tas beigās bija Margo piesaistījis un pamudinājis tuvoties šim lamzakam. Viņa juta sev pievērstos skatienus, kad pirmajā reizē bija mēģinājusi starpbrīdī, ejot pāri pagalmam, viņam tuvoties, taču Margo, tieši tāpat kā Eliasam, bija ne silts, ne auksts, ko citi par viņu domā.

Bet atšķirībā no Eliasa viņai licejā bija izdevies nodibināt pietiekami daudz stabilu draudzību.

“Uzmanies,” viņš tai pa gabalu bija uzsaucis, “tu vēl aplipsi, ja pielīdīsi pārāk tuvu!”

“Un kas tev ir par slimību?”

“Vientulība.”

“Tava mizantropija uz mani neatstāj nekādu iespaidu.”

“Bet ko tad tu te dari?”

“Cenšos saprast.”

“Ko?”

“Vai tu esi ģēnijs, pilnīgs kretīns vai ari izliecies.”

“Tu esi sajaukusi adreses, mana daiļā. Negribu zaudēt laiku ar taviem lētajiem psiholoģijas kursiem!”

Tā tas bija sācies. Eliass viņai nešķita fiziski pievilcīgs, taču Margo patika tas, ka puisis bez kompleksiem uztvēra to, ka bija citāds nekā pārējie. Margo pacēla galvu. Tur augšā, spraugā starp mākoņiem, pavīdēja mēness un uzreiz atkal nozuda. Eliass tai pastiepa savu cigarešu paciņu, un viņa vienu paņēma.

-    Vai tu jau zini par Igo?

-    Protams. Visi par to vien runā.

-    Tad jau tu zini ari to, ka viņu atrada sadzērušos un sanarkojušos uz Dimāras jaunkundzes baseina malas? viņš jautāja.

-    Un tad?

-    Dzirdēju, ka izmeklēšanu vada tavs tēvs…

Viņa pārtrauca klikšķināt šķiltavas, kas negribēja aizdegties.

-    Kas tev to pateica? Ceru, ka tu ne ar vienu citu, izņemot mani, par to nerunā?

-    Šorīt man blakus esošās meitenes to apsprieda… Jaunumi izplatās vēja spārniem. Atliek tikai izbīdīt savas antenas, viņš sacīja, iepletis pirkstus virs galvas kā vēdekli.

-    Labi. Ko tu gribēji teikt?

-    Vakar vakarā es biju krogā “Dublinieši”, pirms tas notika… Tur bija ari Igo un Dāvids.

-    Un tad? Dzirdēju, ka krogs bijis piebāzts dēļ tās spēles… Urugvaja-Francija…

-    Igo aizgāja no kluba, pirms vēl spēle bija sākusies. Apmēram stundu pirms Dimāras jaunkundze tika nogalināta.

-Jā, to zina visi. Baumas izplatās ātri.

-    Tās nav tikai baumas. Es pats tur biju. Neviens viņam nepievērsa nekādu uzmanību, jo visi gaidīja to sasodīto spēli. Visi, izņemot mani.

Iedomājoties par tēvu, Margo pasmaidīja.

-    Sports laikam nav tava stihija, Elias, vai ne? Un ko tu pa to laiku darīji? Spēlēji spiegos? Gulēji? Lasīji “Brāļus Karamazovus”?

-    Vai tu nevarētu koncentrēties tam, kas patiešām ir svarīgs? Eliass viņu pārtrauca.

Margo jau gribēja kaut ko indīgu atcirst, tomēr atturējās.

-    Un kas ir tas svarīgais?

-    Dāvids arī atstāja krogu…

Tagad Margo bija sakoncentrējusi visu savu uzmanību. Mākoņi virs mēness atvērās kā gaišs rāvējslēdzējs virs bālas krūts un gandrīz tai pašā mirklī atkal aizvērās.

-Ko?

-    Tieši tā. Dažas sekundes vēlāk.

-    Tu gribi teikt, ka…

-    …ka arī Dāvids futbola spēli neskatījās. Neviens tam nepievērsa nekādu uzmanību, jo nemanīja neko, izņemot to sasodīto futbolu… Nu varbūt izņemot Sāru.

-    Sāra bija kopā ar viņiem?

-Jā, pie viena galdiņa. Viņa bija vienīgā, kas visu laiku palika uz vietas. Vēlāk Dāvids atgriezās pie galdiņa. Bet Igo gan ne, kā tu jau zini.

Margo sajuta satraukumu.

-    Cik ilgi viņš bija prom?

-    Nezinu. Es neskaitīju. Kā vari iedomāties, man ne prātā nenāca tas, kas notika. Es tikai pamanīju, ka kādā brīdī Dāvids atgriežas pie galdiņa. Tas arī viss.

Tāpat kā Dāvids un Igo, arī Sāra bija sagatavošanas klases audzēkne. Un, neapšaubāmi, visskaistākā meitene licejā. Virs saviem īsi apgrieztajiem, blondajiem matiem tai patika valkāt cepurītes. Viņa, Dāvids, Igo un vēl kāda meitene, vārdā Virdžīnija, neliela auguma tumšmate ar brillēm un dzelzs raksturu, bija tikpat kā nešķirami.

-    Kāpēc tu man to visu stāsti? Lai es ierosinātu savam tēvam nopratināt Sāru?

Eliass pasmaidīja.

-    Vai nevēlies par to uzzināt kaut ko vairāk?

-    Kā tā?

-    Kāds tēvs, tāda meita, vai ne? Es gribu sacīt, ka izdevīgāk būtu mums pašiem veikt nelielu izmeklēšanu licejā.

-    Tu taču to nedomā nopietni?

Viņš piecēlās. Eliass bija galvas tiesu garāks nekā Margo.

-    Un kā vēl domāju.

-    Sasodīts, Elias!

-Ja rezumējam vienādojumu, mums ir Igo, ko apsūdz slepkavībā un atrod nozieguma vietā, mums ir Dāvids, kurš atstāj krogu dažas sekundes pēc Igo, mums ir Sāra, kas visu redz, tomēr klusē, un mums ir četri labākie otrā kursa audzēkņi jeb, citiem vārdiem runājot, četras visgudrākās smadzenes desmitiem kilometru apkaimē, kas veido nešķiramu četrotni. Atzīsti, ka tad, ja uz to paskatās no šāda redzesleņķa, lietas kļūst pavisam interesantas, vai ne? īsi sakot, kaut kas te nav tā, kā vajag.

-    Un tu gribi, lai mēs tur bāžam savu degunu? Kāpēc?

-    Padomā. Kuri vēl bez šiem četriem ir starp gudrākajiem licejā?

Viņa neticīgi purināja galvu.

-    Un, ja pieņemsim, ka es piekrītu, ko mēs iesāksim?

Puiša sejā atplauka plats smaids.

-Ja kādam no viņiem ir kaut kas kopīgs ar notikušo, tad tam būs nospļauties par tavu tēvu, policistiem, pasniedzējiem, par visiem, izņemot citus skolēnus. Un tur slēpjas mūsu veiksme. Mēs kopīgi viņus uzmanīsim un gaidīsim, kas notiks. Tas, kurš to izdarījis, noteikti kādā brīdī sevi nodos.

-    Nebiju domājusi, ka tu esi tik ķerts.

-    Padomā, Margo Servaza! Vai tev nešķiet dīvaini, ka tāds džeks kā Igo ļāvis, lai to tik vienkārši notver?

-    Bet kāpēc lai es tev palīdzētu?

-Jo es zinu, ka viņš tev patīk, Eliass klusu sacīja, veroties uz savu kurpju purngaliem. Un tāpēc, ka neviens, kurš nav vainīgs, nav pelnījis tupēt cietumā, viņš piebilda ar sev neraksturīgu nopietnību.

Touchйe… Margo bažīgi pētīja labirintu ap viņiem. Virs tumšā dzīvžoga nakti pāršķēla spožs uzplaiksnījums. Un tai pašā mirklī Margo gluži kā žilbinošs zibens prātā iešāvās kāda doma.

-    Vai tu aptver, ko tas nozīmē? viņa jautāja dīvainā balsī.

Eliass uz viņu vaicājoši palūkojās.

-Ja tas nav Igo, tad kāds jukušais, kas mierīgi klīst apkārt.

Svētdiena

17. Kafejnīca “Ubik”

-    KAFIJU, SERVAZS SACĪJA.

-    Kafiju, Pižols pievienojās.

-    Kafiju, teica Esperandjē.

-    Man gan… tēju, paziņoja Samira Čena, no apspriežu telpas dodoties uz karsto dzērienu automātiem, kas atradās pie liftiem, kamēr Vincents piecēlās, lai ieslēgtu kafijas automātu.

Tā bija svētdiena, 13. jūnijs, un pulkstenis rādīja deviņi no rīta. Servazs neuzkrītoši nopētīja savus līdzstrādniekus. Esperandjē bija uzvilcis piegulošu firmas Kaporal sporta krekliņu, kas liecināja, ka viņš nedaudz trenē krūškurvi un muskuļus, un džinsus ar daudzām uzšūtām kabatām ap ceļgaliem. Sākumā Servazam bija grūti pierast pie Vincenta apģērbiem (un viņš nebija pārliecināts, ka viņam tas jelkad arī izdosies), taču tad pie viņiem sāka strādāt Samira Čena, un Vincenta apģērbi pēkšņi šķita… itin sakarīgi. Tiesa gan, šajā jūnija rītā viņas apģērba izvēle bijusi samērā atturīga virs sporta krekliņa ar uzrakstu “DO NOT DISTURB, I'M PLAYING VIDEO GAMES" viņa bija uzvilkusi ar monētām apšūtu vestīti un džinsa auduma minisvārkus ar jostu, kurai bija milzīga sprādze, kājās viņai bija brūni kovboju zābaki. Taču Servazu vairāk interesēja tas, kas darījās viņa padoto galvās, nevis tas, kas tiem mugurā, un, kopš viņa izmeklēšanas grupā bija sākuši strādāt Vincents un Samira, atklāto noziegumu skaits Servaza vadītajā Krimināllietu nodaļā bija visaugstākais, jo nevienam nebija noslēpums, ka noziedzības rādītāji Rozā pilsētā ar.visiem labi zināmo augsto dzīves līmeni, arhitektūras pieminekļiem un dinamismu bija krietni virs vidējā valstī.

Izlaidiet večiņu ar rokassomiņu pusnaktī uz ielas, un jūs redzēsiet, ka saskries puse pilsētas skuteru, lai izrautu to viņai no rokām. Un nav izslēgts: lai dabūtu somiņu, viņi būtu gatavi cits citu nogalināt. Taču nebija jau nemaz jāgaida nakts Tulūza bija pilsēta, kuras dzīslās noziedzības inde ritēja nepārtraukti. Organizēto noziedzību pārvaldes darbiniekiem nācās cīnīties ar dažādu likumpārkāpumu, uzbrukumu, bruņoto laupīšanu un nelegālo narkotiku tirdzniecības vilni. Tāpat kā citu ekonomikas nozaru, arī noziedzības kredo bija “akcionāru” apmierinātība, turklāt statistikas rādītājiem bija tikpat liela nozīme gan noziedznieku, gan pilsētas domnieku acīs, bet, kā izrādījās, krīzei pieaugot, noziedznieku rādītāji bija ievērojami augstāki nekā legālajā sfērā strādājošo.

Lai ierobežotu noziedzību, pilsētas domei ienāca prātā kāda spoža ideja, kas ietvēra to neizpratni, ko tā pauda attiecībā uz noziedzību. Tika nodibināts “Miera birojs”. Kāpēc tādā gadījumā nevarētu nodibināt “Seksuālās brīvības biroju”, lai cīnītos ar izvarošanām, vai “Veselīga dzīvesveida biroju”, lai cīnītos ar nelegālo narkotiku tirdzniecību? To varētu atvērt uz turpat netālu esošā laukuma, kur policisti un muitnieki regulāri veica apgaitu un ne ilgāk kā uz pāris stundām izgaiņāja narkodīlerus un kontrabandas cigarešu tirgotājus, kas tūlīt atkal atgriezās savās vietās kā skudras izspārdītā skudru pūznī.

Tāds ir dabas likums, nodomāja Servazs un piecēlās kājās. Izdzīvoja stiprākais. Notika adaptācija. Sociālais darvinisms. Viņš devās uz priekšu pa gaiteni, lai vīriešu tualetēs nomazgātos. Spogulī viņš ieraudzīja sasvīdušu un nogurušu, maskai līdzīgu seju ar ziliem lokiem zem acīm un sasārtušiem plakstiņiem. Servazs izskatījās tā, it kā tikko būtu izrakts no zemes. Viņš apslacīja seju ar aukstu ūdeni. Pēc elektroniskās vēstules saņemšanas viņš tikpat kā nebija aizvēris acis, un no tā kofeīna daudzuma, kas tecēja viņa dzīslās, Servazam bija slikta dūša. Lietus bija mitējies. Pa nelielajiem lodziņiem virs pisuāriem ieplūda saule un izgaismoja putekļus. Piesutušais gaiss oda pēc tīrīšanas līdzekļiem. Servazs prātoja, vai tiešām uzkopēji strādā arī svētdienās. Plašā telpa tam aiz muguras lika sajusties neomulīgi. Piezagās bailes un pazīstamā elektrizējošā sajūta skaustā. Atgriezies pārrunu telpā, viņš redzēja, ka Samira un Vincents jau ir atvēruši savus portatīvos datorus. Samirai kaklā karājās austiņas. Servazs neviļus iedomājās: diez kādā vecumā viņai sāksies

dzirdes problēmas? Viņš pamanīja, ka pat Pižols ir iegādājies viedtālruni, un nopūtās, izvelkot savu bloknotu un rūpīgi uzasināto zīmuli.

Četrdesmit astoņus gadus vecais Pižols bija grupas veterāns. Tas bija īsts vecās raudzes policists nepiekāpīgs spēka metožu piekritējs. Viņš bija veselības iemiesojums ar biezu, sirmojošu matu ērkuli, ko mēdza kasīt, kad kaut ko prātoja. Tiesa gan, pēc Servaza domām, pārāk bieži viņš to nedarīja. Viņa pieredze bija liels pluss, taču Martēnam nepatika atsevišķas viņa personības šķautnes rasistiskie jociņi, viņa izturēšanās pret tikko policijas skolu beigušajām sieviešu kārtas pārstāvēm, kas robežojās ar nepieklājību, viņa mačisms un pārspīlētā homofobija. Pēdējās no minētajām īpašībām bija spilgti izpaudušās, kad viņu nodaļā ieradās Esperandjē un Samira Čena. Kopā ar dažiem citiem poličiem Pižols nemitīgi ķircināja un pazemoja jaunpienācējus, līdz kādā dienā Servazs nolēma tam pielikt punktu, ķeroties pie tādām metodēm, pret kurām tam parasti bija iebildumi, un ieguva dažus ienaidniekus, taču iemantoja arī abu jauno darbinieku mūžīgu pateicību. Kafija burbuļodama ietecēja krūzītē, un Esperandjē to pasniedza Servazam. Abi pārējie bija iegrimuši elektroniskās vēstules lasīšanā.

-    Šef, vai Teodors Adorno jums kaut ko izsaka?

-    Teodors Adorno ir vācu filozofs un muzikologs, un izcils Mālera skaņdarbu pazinējs, Servazs atbildēja.

-    Tas ir Juliāna Irtmana un ari tavs mīļākais komponists, atzīmēja Esperandjē.

Servazs sadrūma.

-    Mālera mūziku iecienījuši miljoniem cilvēku.

-Ja nu kāds jūs vienkārši izjoko? Samira ar tējas glāzīti rokās vaicāja, pacēlusi galvu. Kopš Irtmana izbēgšanas Kriminālpolicijas nodaļā esam saņēmuši desmitiem viltus telefona zvanu un kaudzēm murgainu vēstuļu.

-    Taču šī atnāca ūz viņa personisko e-pastu, Esperandjē precizēja.

-    Cikos tas bija?

-    Apmēram pulksten sešos vakarā, Servazs sacīja.

-    Piegādes laiks redzams te. Esperandjē ar vienu roku norādīja uz lapas augšējo malu, otrā rokā turot kafijas krūzi.

-    Un ko tas pierāda? Vai Irtmanam bija šī adrese? Vai jūs to viņam iedevāt, šef? Samira jautāja.

-    Protams, ne.

-    Tas neko nepierāda.

-    Tātad esam atgriezušies sākumpunktā? painteresējās Pižols, atgāžoties krēslā un nokrakšķinot pirkstu falangas.

-    Datorspeciālisti pašlaik pie tā strādā, Esperandjē sacīja.

-    Cik daudz laika tas aizņems? Servazs vēlējās zināt.

-    Nezinu. Pirmkārt, ir svētdiena un mēs speciāli izsaucām ekspertu. Otrkārt, viņš drusku sapūtās un paziņoja, ka viņam jau dots uzdevums strādāt ar Klēras Dimāras datora cieto disku. Viņš gribēja zināt, kas ir svarīgāk. Treškārt, viņiem jau ir cits, prioritārs uzdevums, kurš ir būtiskāks par visiem pārējiem. Žandarmērija un galvenā direkcija strādā pie kādas pedofilu tīkla lietas. Tā dalībnieki gan šajā reģionā, gan Francijā un citur Eiropā apmainās ar fotoattēliem un video. Jāpārbauda simtiem elektroniskā pasta adrešu.

-    Un es biju iedomājies, ka sērijveida slepkava, kas kuru katru brīdi var pastrādāt jaunu noziegumu, ari ir prioritāra lieta.

Šī piezīme acīmredzami atbrīvoja gaisotni. Samira iedzēra malku tējas, un tā viņai šķita rūgtena.

-    Tā ari ir, viņa ierunājās samiernieciskā balss toni, tomēr bērni, šef…

Servazs juta, ka nosarkst.

-    Labi jau labi, viņš atbildēja.

-Ja runa ir par Irtmanu… Pižols iesāka.

Servazs kļuva uzmanīgs.

-    Kā tā?

-    Es piekrītu Samirai, Pižols, visiem par izbrīnu, paziņoja. Šī vēstule neko nepierāda. Noteikti kaut kur ir kāds cilvēks, kas var dabūt tavu adresi. Visi labi zina, ka interneta konfidencialitāte ir pilnīgas blēņas. Manam dēlam ir trīspadsmit gadu, un viņš, pie joda, par to zina desmit reižu vairāk nekā es. Kā viņš apgalvo, tad hakeri un informātikas speci pieprot daudz dažādu triku.

-    Kā jums šķiet, cik cilvēku zina, kāda mūzika skanēja Irtmana palātā tajā dienā, kad es tur iegāju kopā ar vēl dažiem cilvēkiem?

-    Vai tu esi simtprocentīgi pārliecināts, ka neviens žurnālists to nav uzzinājis? Ka šī informācija nekur nav parādījusies? Tajā laikā viņi pamatīgi okšķerēja. Prese izprašņāja visus šī notikuma galvenos

varoņus. Iespējams, kāds ari izpļāpājās. Vai tu tiešām izlasīji pilnīgi visus rakstus, kas toreiz parādījās presē?

Protams, ne, Servazs saniknots nodomāja. To bija desmitiem. Viņš pat bija rūpīgi izvairījies tos lasīt. Un Pižols to zināja.

-    Pižolam taisnība, Samira apstiprināja. Irtmans pilnīgi noteikti ir slīpētāks nelietis par visiem pārējiem. Kopš savas bēgšanas viņš ne reizi nekur nav uzpeldējis. Jau pagājis pusotrs gads. Kāpēc tieši tagad?

-    Labs jautājums. Un man ir vēl viens: ko viņš visu šo laiku ir darījis?

To teica Esperandjē. Visi sastinga.

-    Un ko, pēc jūsu domām, tāds kā viņš var darīt, nokļuvis brīvībā?

-    LABI, CIK NO KLĀTESOŠAJIEM domā, ka tas ir viņš?

Servazs pacēla roku, lai citi sekotu viņa piemēram, redzēja, ka Esperandjē brīdi svārstās, taču galu galā roku tā arī nepacēla.

-    Un cik no jums domā, ka tas nav viņš?

Tagad Pižols un Samira, nedaudz apmulsuši, pacēla roku.

-     Es atturos, Esperandjē atbildēja, kad pārējie trīs uz viņu vaicājoši paskatījās.

Servazs juta, ka viņu pārņem dusmas. Viņi bija iedomājušies, ka Servazam piemetusies paranoja. Un ja nu tā patiešām ir? Blēņas! Viņš uz tiem pēc kārtas palūkojās, ar rokas mājienu palūdzis apklust.

-    Klēras Dimāras stereoatskaņotājā bija disks. Tā bija Mālera mūzika, viņš iesāka. Saprotams, šai informācijai jāpaliek starp mums un tā pilnīgi noteikti nedrīkst nonākt presē…

Servazs redzēja, ka pārējie trīs pārsteigti viņu uzlūko.

-    Un es piezvanīju uz Parīzes nodaļu.

Viņš tiem atstāstīja telefonsarunu ar Parīzi. Iestājās klusums.

-                Tikpat labi disks varētu būt sagadīšanās, Samira neatlaidās.

-    Un tas stāsts par nofilmēto motociklistu pie benzīntanka neizklausās ticams. Galu galā tiem tipiem Parīzē kaut kā viņu grupas pastāvēšana ir jāattaisno. Tas ir tāpat kā ar nezināmu lidojošu objektu meklētājiem ja kādā jaukā dienā pēkšņi izrādītos, ka runa ir par meteoroloģiskajiem baloniem, droniem vai militāriem objektiem, viņu pastāvēšanai vairs nebūtu nekādas jēgas.

Servazam šķita, ka viņš tūlīt eksplodēs. Viņi bija kā zinātnieki, kas analizē savu pētījumu rezultātus, tos mērot tikai ar savu olekti un

saskatot tikai to, ko paši grib. Viņi nevēlējās saredzēt to, ka Irtmans varētu būtu iejaukts šajā lietā, un negribēja neko par viņu dzirdēt. Turklāt viņi bija pārliecināti, ka visa informācija, kas uz to attiecas, ir tukša vai apšaubāma. Viņi uzskatīja, ka tiek apbērti ar pseidovēstulēm, un tādu cilvēku telefonzvani, kas apgalvoja, ka Irtmanu redzējuši vienā vai otrā vietā, visi izrādījušies nepatiesi un nepārbaudāmi. Šveicietis bija kā zemē iekritis. Tika pat izvirzīta hipotēze par viņa pašnāvību, taču Servazs tai neticēja. Ja viņš to būtu vēlējies, tad mierīgi varēja beigt savu dzīvi Varņē institūtā. Kā uzskatīja Servazs, Irtmans ilgojās tikai pēc divām lietām atgūt brīvību un atsākt savus noziegumus.

-    Es tomēr piezvanīšu uz Parīzi un pārsūtīšu viņiem elektronisko vēstuli.

Viņš grasījās vēl kaut ko piebilst, kad no blakustelpas atskanēja sauciens:

-    Rokā ir! Iekrita gan!

Servazs pacēla degunu no sava bloknota. Visi bija pazinuši eksperta balsi no informātikas nodaļas. Jauns, gara auguma kalsns cilvēks, kurš ar savām brillēm, garo kaklu un džinsiem atgādināja Bila Geitsa un Stīva Džobsa krustojumu, triumfējoši iebrāzās telpā, turot rokās papīra lapiņu.

-    Man ir jaunumi! viņš sacīja, lapiņu gaisā vicinādams. Es atradu, no kurienes ir vēstule!

Servazs neuzkrītoši palūkojās apkārt. Tagad visu skatieni bija kā piekalti atnācējam. Gaisā varēja sajust spriedzi un milzīgu satraukumu.

-Un?

-    Tā nosūtīta no kādas interneta kafejnīcas Tulūzā…

SERVAZS PAMANĪJA, ka kafejnīcas “Ubik” fasāde Svētās Romas ielā bija iespiesta starp sviestmaižu ēstuvi un sieviešu apģērbu veikaliņu. Viņš atcerējās, ka tajā laikā, kad bija students, šeit atradās bibliotēka. Tā bija kā Ali Babas ala, tikai gaisā virmoja tintes smarža, putekļi un neizsmeļamie rakstītā vārda noslēpumi. Vienīgās tālaika paliekas bija divas apaļas arkas, starp kurām bija izvietota interneta kafejnīcas fasāde un kāda nama rozā akmens siena. Servazs palūkojās uz vitrīnā izvietoto darbalaiku kafejnīca bija slēgta pirmdienās, bet atvērta svētdienu rītos.

Neredzama līnija sadalīja telpu divās daļās. Pa kreisi atradās bistro telpa ar bāra leti un galdiņiem, bet pa labi multimediju telpa, kas ar savu krēslu rindu atgādināja friziersalonu. Pie datorekrāniem sēdēja divi klienti ar austiņām un kaut ko runāja mikrofonos. Servazs viņus tā nopētīja, it kā viens no tiem varētu būt Juliāns Irtmans. Sievietei, kas atradās aiz letes, Fanijai, ja varēja ticēt piespraudei pie krūtīm, bija minimāls smaids un maksimāls dekoltē. Esperandjē izvilka savu dienesta apliecību un pavaicāja, vai viņa te bijusi iepriekšējā vakarā ap pulksten sešiem. Sieviete pagriezās uz zāles pusi un pasauca kādu Patriku. Viņi dzirdēja, kā Patriks veikala dziļumā kaut ko neapmierināti purpina. Patriks bija tukls, aptuveni trīsdesmit gadus vecs vīrietis baltā kreklā ar uzrotltām piedurknēm un melnās biksēs. Viņš uz tiem caur brillēm nicīgi palūkojās, un Servazs viņu uzreiz ierindoja kategorijā “sadarbojas nelabprāt”. Patrikam bija šauras, blāvi zilas, stūrgalvīgas ačeles.

-    Kādā jautājumā? viņš vaicāja.

Esperandjē panācās uz priekšu un vēlreiz izvilka savu dienesta apliecību. Servazs nolēma pagaidām sarunā neiesaistīties. Viņa padotais bija īsts datoreksperts un interneta pasauli pārzināja daudz labāk nekā Servazs, kuram no uzmācīgajiem mobilajiem telefoniem, sociālajiem tīkliem un planšetdatoriem metās zosāda. Turklāt Esperandjē nemaz neizskatījās pēc policista.

-    Vai jūs te esat priekšnieks?

-    Es esmu pārvaldnieks, tuklais vīrietis piesardzīgi sacīja.

-    No šejienes vakar vakarā ap pulksten sešiem tika nosūtīta elektroniskā vēstule. Mēs gribētu zināt, vai jūs gadījumā neatceraties cilvēku, kas to nosūtīja.

Pārvaldnieks virs brillēm uzrauca uzacis un veltīja Vincentam skatienu, kas nozīmēja: un kā tev šķiet, čomiņ?

-    Šeit katru vakaru grozās ap piecdesmit cilvēku. Vai esat iedomājušies, ka es tiem lūru pār plecu, lai redzētu, ar ko tie nodarbojas?

Esperandjē un Servazs bija paņēmuši līdzi šveicieša fotogrāfiju, taču bija nolēmuši to nerādīt. Ja pārvaldnieks atpazītu sērijveida slepkavu, par kuru pirms gada rakstīja laikrakstu pirmajās slejās, tad varētu visiem pastāstīt, kas noticis, un informācija, atbilstoši kurai Irtmans atradās Tulūzā, izklaidējoties sūtot policijai elektroniskās vēstules,

nonāktu presē ātrāk, nekā pasaules rekordists sprintā Useins Bolts noskrēja simts metru distanci.

-    Viņš ir ļoti garš un kalsns, Esperandjē sacīja. Aptuveni četrdesmit gadus vecs… Iespējams, viņam galvā bija parūka. Un, iespējams, viņš piesaistīja uzmanību ar savu… nedaudz dīvaino izturēšanos. Un runāja ar vieglu akcentu.

Pārvaldnieka skatiens šaudījās no viena pie otra gluži kā līdzjutējam Rolanda Garosa stadionā, bet sejas izteiksme liecināja, ka viņš tos uzskata par diviem pajoliņiem. Beigās viņš paraustīja plecus.

-    Cilvēks ar parūku un ārzemju akcentu? Jūs jokojat? Vai jums nešķiet, ka ir pārāk daudz varbūtību? Nē, tas man neko neizsaka.

Pēkšņi likās, ka vīrietis sāk kaut ko atcerēties.

-    Pagaidiet…

Pārvaldnieks ievēroja abu izmeklētāju skatienus un uzreiz apklusa. Šaurās, blāvi zilās ačeles aiz briļļu stikliem iemirdzējās, un Servazs saprata, ka viņš tīksminās par policistu interesi un nepacietību.

-   Ja nu jūs tā sakāt, tad bija gan.

Pārvaldnieks pasmaidīja un izlikās, ka domā, gaidot, kāda būs viņu reakcija. Servazs juta, ka to pārņem niknums.

-Jums te ir labs iestādījums, Esperandjē ieminējās, it kā stāsta turpinājums to nemaz neinteresētu. Vai šeit ir bezvadu internets?

Šķita, vīrietis ir apjucis, ka viņa viesi stāstītais pēkšņi vairs neinteresē, toties tam glaimoja, ka Vincentu interesē viņa kafejnīca.

-    Hm… nē, esmu saglabājis kabeli… Ar trīsdesmit vietām pat vislabākais bezvadu rūteris ir pārslogots. Datorspēļu dēļ.

Esperandjē atzinīgi pamāja ar galvu.

-    Hm… protams. Tātad kāds bija atnācis?

Tagad pārvaldniekam likās, ka derētu nedaudz uzkurināt poliču interesi.

-    Jā, taču ne jau tāds cilvēks, kā jūs aprakstījāt. Tā bija sieviete.

Tagad abu policistu interese pietuvojās nullei.

-    Un kāds tam sakars ar vīrieti, ko mēs meklējam?

Smaids atgriezās viņa sejā.

-    Viņa man teica, ka jūs atnāksiet… Sieviete teica, ka atnāks kaut kādi cilvēki, lai mani satiktu un uzdotu jautājumus par vēstuli, kuru viņa nosūtījusi, taču viņa neminēja, ka būsiet no policijas.

Bingo! Tagad policisti atkal bija ieinteresējušies. Ar skatieniem viņi bija ieurbušies pārvaldniekā.

-    Un tas vēl nav viss…

Draņķis tāds, nodomāja Servazs. Vēl mirklis, un viņš to sagrābs aiz apkakles un liks norit oranžo piespraudi.

-    Viņa atstāja, lūk, šo…

Patriks aizgāja aiz letes, noliecās, lai atvērtu kādu atvilktni un no turienes kaut ko izņemtu.

Tā bija aploksne.

Servazs juta, ka tam pār muguru pārskrien skudriņas.

Patriks pastiepa kraftpaplra aploksni Esperandjē, kas jau bija uzvilcis cimdus.

-    Kurš vēl bez jums tai ir pieskāries?

-    Neviens.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-    Es to paņēmu un ieliku atvilktnē.

-    Vai jums ir papīra nazis vai šķēres?

Vīrietis parakājās kādā atvilktnē un pastiepa tam maizes nazi. Esperandjē uzmanīgi atgrieza aploksni un iebāza tajā divus pirkstus. Servazs redzēja, kā cimdotā roka izvelk no aploksnes metāliski spožu disku, turot to starp īkšķi un rādītājpirkstu. Esperandjē to aplūkoja no abām pusēm. Servazs tam raudzījās pār plecu. Uz diska nebija nekādu uzrakstu vai pirkstu nospiedumu.

-    Vai varam to uzlikt? viņš jautāja pārvaldniekam.

Patriks norādīja uz multimediju telpā sarindotajiem datoriem.

-    Nē, šeit ne. Kādā klusākā vietā.

Patriks aizgāja otrpus letei un atvilka sarkanus aizkarus. Tur atradās neliela telpa bez logiem, kas bija piebāzta ar kartona kastēm, kurās bijusi iesaiņota datortehnika un pudeles. Vēl tur atradās vecs, nolietojies kafijas automāts, bet telpas stūrī apbružāts galds ar datoru un galda lampu uz tā.

-    Vai sieviete, kas jums iedeva aploksni, bija viena pati? Servazs jautāja.

-Jā-

-    Kādu iespaidu viņa uz jums atstāja?

Patriks iegrima domās.

-    Atceros, viņa bija simpātiska. Varbūt nedaudz piesardzīga… Patiesībā tagad, kad jūs to pieminējāt, man šķiet, viņai galvā bija parūka…

-    Un viņa jums lūdza, lai to nododat mums? Kāpēc jūs nepiezvanījāt policijai?

-   Jo ne mirkli nebija runa par policiju vai kaut ko nelikumīgu. Viņa man tikai teica, ka atnāks vairāki cilvēki, kas vēlēsies ar mani runāt, un lūdza tiem nodot šo aploksni.

-    Un kāpēc jūs piekritāt? Vai jums tas nešķita dīvaini?

Patrika sejā atplauka smaids.

-Jo viņai līdzi bija divas piecdesmit eiro banknotes.

-    Vai jums tas nešķiet vēl dīvaināk?

Vīrietis neatbildēja.

-    Vai, izņemot parūku, neko dīvainu nemanījāt?

-    Vai jums ir videonovērošanas kamera?

-Jā, taču tā darbojas tikai vakaros, kad veikals ir slēgts, vienlaikus ar kustības sensoru.

Pārvaldnieks manīja Servaza acīs vilšanos, un izskatījās, ka tas viņam sagādā baudu. Nešķita, ka Patrikam īpaši rūpētu šo viņa līdzcilvēku liktenis, toties viņš ļoti rūpējās, lai pārāk neatvieglotu policijas darbu. Acīmredzami tas bija Džordža Orvela un Big Brother teoriju lasītājs, kurš bija pārliecināts, ka viņa valsts ir policijas valsts.

-    Un vai jums tās banknotes vēl ir?

Patriks vēlreiz pasmaidīja.

-    Nē. Nauda šeit apgrozās ātri.

-    Paldies, Esperandjē sacīja un lika tam saprast, ka viņa klātbūtne vairs nav nepieciešama.

Servazs skatījās, kā Esperandjē noliecas pie datora. Vīrietis nekustējās.

-    Kas ir tas cilvēks, ko jūs meklējat?

-    Atstājiet mūs vienus, Servazs ar platu smaidu sejā viņam sacīja. -Ja būsiet vajadzīgs, mēs jūs pasauksim.

Pārvaldnieks viņus uzlūkoja, tad paraustīja plecus un devās prom. Kolīdz tas atradās aiz aizkariem, Esperandjē ievietoja disku datorā. Datora ekrānā parādījās kāda ikona, un automātiski iedarbojās multimediju nolasītājs.

Servazs neviļus saspringa. Kas viņus gaidīja? Irtmana vēstījums? Video? Un kas bija šī sieviete? Vai līdzzinātāja? Spriedze uz viņiem

iedarbojās gluži fiziski. Servazs pamanīja, ka uz Vincenta krekliņa starp lāpstiņām ir izspiedies mikls sviedru trijstūris, un tas nebija tikai tādēļ, ka telpā valdīja tveice. No zāles varēja sadzirdēt attālu sarunu murdoņu.

Iestājās klusums, ko pārtrauca tikai elektrības izraisīta čerkstoņa datora skaļruņos. Esperandjē pagrieza skaļāk slēdzi.

Pēkšņi pilnā skaļumā atbalsojās šaušalīga mūzika, un viņi iztrūkušies salēcās, it kā būtu atskanējis lielgabala šāviens.

-    Sasodīts! Esperandjē iesaucās, steigšus pagriezis klusāk skaņu.

-    Kas tas tāds? Servazs jautāja, sirdij krūtīs dauzoties kā negudrai, kamēr mūzika turpināja skanēt, tikai nedaudz klusāk.

-    Merilins Mensons, Esperandjē atbildēja.

-    Un kāds to klausās?

Par spīti spriedzei, Esperandjē nenoturējās nepasmaidījis. Mūzika bija izskanējusi, viņi vēl mirkli nogaidīja, un disks bija nolasīts.

-    Beidzās, Esperandjē sacīja, vērojot kursoru datora ekrānā.

-    Vairāk nekā tur nav?

-    Nē. Tas ir viss.

Servaza sejā satraukumu bija nomainījis apjukums un vilšanās.

-    Kā tev šķiet: ko tas nozīmē?

-    Nezinu. Acīmredzot kāds mūs ir izjokojis. Viens ir skaidrs tas nav Irtmans.

-    Nav gan.

-    Tātad Irtmans nav sūtījis arī elektronisko vēstuli.

Servazs saprata, ko Vincents ar to gribēja teikt, un juta, ka dusmas atkal atgriežas.

-   Jūs visi domājat, ka man ir iestājusies paranoja, vai ne?

-    Paklau, tā pašlaik izskatās. Taču šis jukušais ir kaut kur brīvībā. Visas Eiropas policijas viņu meklē, tomēr bez pēdām. Kamēr Irtmans slēpjas, viņš var atrasties vienalga kur. Un pirms aizbēgšanas viņš ar tevi runāja.

Servazs palūkojās uz Vincentu.

-    Lai kā arī būtu, vienu es zinu skaidri…

Tajā mirklī, kad viņš šos vārdus izrunāja, Servazs ļoti labi apzinājās, ka arī tos var pievienot viņa paranojas protokolam:

-    …gan reiz kādā dienā tas ķertais atkal uzpeldēs.

18 . Santorini

IRĒNA CĪGLERE PALŪKOJĀS lejup uz kuģi, kas simts metrus zemāk stāvēja kalderā1 . Skatoties no augšas, kuģis šķita kā jauka, balta rotaļlieta. Jūra un debesis bija gandrīz nedabiski zilā tonī, kas kontrastēja ar žilbinoši baltajām terasēm un klinšu okera sārto un sīko vulkānisko saliņu, kas atradās līča vidū, ogļmelno krāsu.

Viņa iemalkoja cukuroti saldo grieķu kafiju un ievilka garu dūmu no cigaretes. Pulkstenis bija vienpadsmit no rīta, bet jau bija karsts. Tālu lejā, klinšu pakājē, bija pietauvojies prāmis, no kura pašlaik kāpa ārā tūristi. Uz blakusterases kāds angļu pāris salmu cepurēs rakstīja pastkartes. Uz kādas citas terases aptuveni trīsdesmit gadus vecs vīrietis tai draudzīgi pamāja, bez mitas runājot pa satelīttelefonu. Vidēja auguma, atlētisks, tērpies baltos šortos un zilā, vaļīgā, tomēr dārgā kreklā. Drīzāk šķita vēja aprauts nekā iededzis. Uz rokas tam varēja redzēt Tag Heuer pulksteni. Mati, šķiet, kļuvuši retāki. Noteikti kāds vācu tirgonis, vecpuisis, kam naudas kā spaļu. Viņa to vairākas reizes bija redzējusi viesnīcā krietni iereibušu, un ikreiz tam pie sāniem bija cita meiča. Viena nakts viesnīcā “nesezonā” maksāja 225 eiro, un tās klienti bija samērā turīgi. Par laimi, viņai ar savu žandarma algu nevajadzēja maksāt par viesnīcu.

Viņa pamāja vecpuisim un piecēlās. Irēnai mugurā bija oranži sārts topiņš un balti viegla šifona svārki. Neliela vēja pūsma no jūras puses cīnījās ar pieaugošo karstumu, tomēr Irēna juta, ka tai pa muguru tek sviedru tērcīte. Viņa iegāja pa terases stiklotajām durvīm.

1 Gāzu eksplozijas rezultātā radies ovāls vai apaļš vulkāna krātera padziļinājums; vulkāniskas izcelsmes līcis.

-    Nekusties, kāda balss tai ausī čukstēja.

Irēna satrūkās. Balsī jautās draudi.

-    Ja pakustēsies, tev labi neklāsies.

Rokas tika sasietas uz muguras, un, lai gan gaiss bija karsts, viņai uzmetās zosāda. Tad viss satumsa, jo uz acīm tika uzlikts apsējs.

-    Ej uz gultu. Un nepretojies.

Viņa pakļāvās. Kāda roka Irēnu nogrūda uz vēdera gultā. Tad viņai novilka svārkus un peldkostīmu.

-     Vai tādām nodarbēm nav nedaudz par agru? viņa jautāja, iespiesta ar seju spilvenos.

-    Apklusti! balss aiz muguras sacīja, un tūlīt atskanēja aizturēti smiekli. Tam nekad nav par agru, tā piebilda, un balsī jautās viegls slāvu akcents.

Tad viņu apgrieza uz muguras un novilka tai topiņu. Irēnai virsū uzgūlās tikpat kails un karsts ķermenis kā viņējais. Viņa atbrīvoja rokas, noņēma no acīm apsēju un redzēja Žužkas muguru un muskuļaino dibentiņu, un to, kā viņas tumšmatainā galva slīd uz leju pa Irēnas vēderu. Viņā modās nevaldāma iekāre. Irēna ieķērās savas draudzenes tumšajos, zīdainajos matos, atlieca muguru, piespiedās tai un iekunkstējās. Tad atkal parādījās Žužkas seja, viņas gludais kaunuma paugurs piespiedās viņējam un viņas skūpstījās.

-    Kas tā par dīvainu garšu? viņa starp skūpstiem pēkšņi ievaicājās.

-    Yaourti mē mēli, Žužka atbildēja. Jogurts ar medu. Kuš…

IRĒNA CĪGLERE RAUDZĪJĀS uz Žužku, kas bija apgūlusies viņai līdzās. Sieviete bija kaila, izņemot salmu platmali, kas tai bija galvā, un ādas sandales, kas bija kājās. Žužka bija aizmigusi. Viņa bija viscaur iedegusi un garšoja pēc saules, sāls un aizsargkrēma. Draudzenes krūtis bija lielākas un krūšu gali izteiktāki, kājas garākas un āda vairāk iedegusi nekā Irēnai. Žužkai netrūkst pat tetovējuma, Irēna iedomājās un pasmaidīja, aplūkojot nelielu stilizētu delfīnu, kas kopš iepriekšējās dienas bija draudzenei virs kaunuma paugura. Viņa to bija uztetovējusi salas galvaspilsētā Firā pie kāda tetovētāja par piemiņu no neaizmirstamajām brīvdienām. Delfīns bija viens no grieķu ikonogrāfijas visbiežāk sastopamajiem elementiem, bet viņu mīlas ligzdiņu sauca “Hotel Delfin”. Žužka bija gaidījusi pēdējo atvaļinājuma dienu kamēr tetovējums

dzija, nebija vēlams peldēties, turklāt viņa lietoja saules aizsargkrēmu ar norādi +60.

Jau trīs nedēļas viņas ceļoja no vienas salas uz citu, pārsēdās no viena prāmja uz nākamo un braukāja pa Kiklādām ar skuteru pa Andru, Mikonu, Paru, Nakšu, Amorgu, Šerifu, Sifnu, Mēļu, Folegandru, Iosu un, visbeidzot, Santorini, kur pēdējās četras dienas viņas bija pavadījušas laiku, peldoties, nirstot un sauļojoties pludmalēs ar melnajām smiltīm, klaiņojot gleznainajās zili baltajās ieliņās, kur bija gandrīz tikpat daudz veikaliņu, cik Tulūzā, un ieslēdzoties viesnīcas istabiņā, lai mīlētos. Galvenokārt lai mīlētos… Sākumā viņas bija apmeklējušas tādas vietas kā "Enigma”, “Koo Club” vai “Lava Internet Cafй”, taču drīz vien sāka izvairīties no salas naktsklubiem ar sasvīdušajiem vīriešiem un sievietēm, kas tā piedzērās, ka viņu acis kļuva stiklainas un tie vairs nespēja sakarīgi parunāt. Reizēm viņas mēdza aiziet iemalkot pa kokteilim “Marvin Gaye” vai “Tropical Bar”, līdz no turienes abas aizbiedēja histērisku uzdzīvotāju pūļi. Tā nu viņas izmantoja laiku, lai, rokās sadevušās, klaiņotu pa nomaļākām ieliņām, skūpstītos zem portikiem vai tumšākos nostūros vai ar skuteru dotos uz mēnesgaismas pielijušu pludmali, lai gan pat tur bija grūti izvairīties no dzērājiem, uzmācīgiem tipiem un griezīgām tehnomūzikas skaņām.

Irēna klusām piecēlās, lai neuzmodinātu draudzeni, atvēra ledusskapi un no bāra paņēma pudeli augļu sulas. Viņa to ielēja lielā glāzē, tad devās uz vannasistabu un iegāja dušā. Šī bija atvaļinājuma pēdējā diena. Nākamajā dienā viņas lidos uz Franciju un katra atgriezīsies savā iepriekšējā dzīvē: Žužka naktsklubā, kur bija pārvaldniece un labākā striptīzdejotāja un kur reiz pirms diviem gadiem viņas ar Irēnu bija iepazinušās, bet Clglere savā jaunajā darbavietā, Ošas izmeklēšanas brigādē.

To nevarēja uzskatīt par paaugstinājumu, ja viņa pirms tam bija strādājusi Po izmeklēšanas nodaļā…

Slepkavību izmeklēšana 2008.-2009. gada ziemā bija atstājusi savas pēdas. Paradokss bija tas, ka majors Servazs un Tulūzas Kriminālpolicijas nodaļa viņu bija aizstāvējuši, bet viņas pašas tiešā priekšniecība noteica šādas sankcijas. Irēna aizvēra acis, lai atcerētos drūmo apspriedi, kuras laikā viņas priekšnieki, ģērbušies pilnā uniformā, “izķidāja” apsūdzības izvirzītājus. Pretēji visiem noteikumiem viņa bija gribējusi darboties

viena un slēpa saviem brigādes vīriem informāciju, kas tiem ļautu ātrāk notvert pēdējo kādas seksuālo varmāku brālības biedru. Irēna arī bija noklusējusi dažus faktus no savas pagātnes, kas bija saistīti ar izmeklējamo lietu, un piesavinājusies kādu svarīgu lietisko pierādījumu, kurā figurēja viņas vārds. Un, ja viņa nebija saņēmusi vēl bargāku sodu, tad tikai pateicoties tam, ka iejaucās Martēns un prokurore Ketija Dimjēra, kuri bija uzsvēruši, ka Irēna ir izglābusi kāda Tulūzas izmeklētāja dzīvību un riskējusi ar savējo, lai notvertu slepkavu.

Tieši tālab atgriežoties viņa uzsāks darbu kādas departamenta pilsētas ar 23 000 iedzīvotājiem izmeklēšanas nodaļā. Jauna dzīve, jauns sākums. Tā tas bija teorētiski, bet faktiski viņa zināja, ka lietām, ko viņa izskatīs, nebūs nekā kopēja ar iepriekš uzticētajām. Vienīgais mierinājums bija, ka Irēna būs šī dienesta priekšniece, jo viņas priekšgājējs bija aizgājis pensijā pirms trim mēnešiem. Ošā nebija apelācijas tiesas kā Po, bet gan augstākās instances tiesa, un jau pirmo nedēļu laikā jaunajā amatā viņa varēja secināt, ka vissarežģītākās lietas regulāri tika uzticētas tiesu policijas reģionālajai nodaļai vai Tulūzas žandarmērijai. Viņa nopūtās, iznāca no dušas, ietinās dvielī un atkal izgāja uz terases, kur uzlika saulesbrilles un noliecās pār nelielu akmens mūri ar balti krāsotiem salaidumiem.

Un iegrima pa kalderu peldošo kuģu aplūkošanā.

Irēna izstaipījās saulītē kā kaķis. Šis bija vispiemērotākais brīdis nodoties atmiņām.

Viņa prātoja: diez kur tagad atrodas Martēns un ko dara. Viņai Servazs ļoti patika, un, viņam nezinot, Irēna to uzmanīja, kā prata. Kad viņa atgriezīsies darbā, noteikti par Martēnu painteresēsies. Tad viņas domas aizklīda kur citur. Kur ir Irtmans? Ko pašlaik dara? Viņa juta, ka mostas dziļi apslēptais medību instinkts un nepacietība. Iekšējā balss tai sacīja, ka šveicietis noteikti ir atsācis noziegumus un viņš nekad neapstāsies. Pēkšņi Irēna saprata, ka nespēj sagaidit, kad beigsies brīvdienas, lai varētu atgriezties Francijā un atsākt medības…

ATLIKUŠO SVĒTDIENU Servazs pavadīja, veicot mājas darbus, klausoties Māleru un visu pārdomājot. Ap pulksten pieciem vakarā iezvanījās telefons. Tas bija Esperandjē. Viņš dežurēja. Sartē, izmeklēšanas tiesnesis un iepriekšējā ieslodzījuma vietas tiesnesis bija nolēmuši izvirzīt

Igo apsūdzību un to uz laiku apcietināt. Servazam uzreiz sabojājās garastāvoklis. Viņš bažījās, ka puisi šāda pieredze varētu slikti ietekmēt. Igo nonāks spoguļa otrā pusē, ieraudzīs, kas slēpjas aiz demokrātiskās sabiedrības uzspodrinātās fasādes. Servazs cerēja, ka puisis vēl ir pietiekami jauns, lai piedzīvoto aizmirstu.

Viņš atcerējās teikumu Klēras burtnīcā. Tajā jautās kaut kas ļoti dīvains. Šī frāze vienlaikus šķita gan pārāk skaidra, gan izsmalcināta. Kam tā bija veltīta?

-    Vai tu tur vēl esi?

-   Jā, Vincents atbildēja.

-    Ej un sameklē Klēras rokraksta paraugu un pieprasi grafoloģisko salīdzinājumu ar teikumu burtnīcā.

-    Ar Viktora Igo citātu?

-Jā.

Servazs izgāja uz balkona. Gaiss bija tikpat smags, un tumšās debesis pletās virs pilsētas draudīgi kā kapakmens. Pērkons klusu atbalsojās tālumā, un šķita, ka laiks ir apstājies. Gaiss bija kā elektrizēts. Viņš iedomājās par plēsoņu, kas nomaskējies iejucis ļaužu pūlī, par Irtmana upuriem, kas tā arī netika atrasti, par savas mātes slepkavām, par kariem un revolūcijām un par pasauli, kas bija izsmēlusi visus savus resursus, atpestīšanu ieskaitot.

-    PĒDĒJAIS VAKARS SANTORINI, Žužka sacīja, pacēlusi glāzi ar kokteili “Margarita”.

No viņu galdiņa pavērās skats uz baltajām terasēm, kas nakts gaismā šķita zilganas un galvu reibinoši augstas, pieķērušās klints malai kā balkonu un mirguļojošu uguņu lego klucīši, kas salikti virs bezdibeņa, metot izaicinājumu pilsētbūves likumiem un zemestrīcēm. Tālu lejā kaldera lēnām grima naktī, un vulkāniskā sala tagad izskatījās pēc tumšas ēnas. Kuģis, kas bija noenkurots līcī, mirguļoja gluži kā Ziemassvētku eglīte.

Sāļais jūras vējš pluinīja Žužkas tumšos matus. Viņa palūkojās uz Irēnu. Sveču gaismā draudzenes acu zīlītes izskatījās gaiši zilas ar tumšākiem, gandrīz violetiem apļiem gar malu. Mugurā Žužkai bija karameļu zils topiņš ar lencītēm un ar monētiņām apšūtu izgriezumu, kājās džinsa auduma šorti ar ādas jostu, bet uz labās rokas locītavas vīdēja daudzas aproces. Irēna nevarēja vien beigt uz viņu lūkoties.

-    Cheers to the world, viņa paziņoja, paceļot glāzi.

Tad viņa pārliecās pāri galdiņam un noskūpstīja Irēnu uz lūpām, kaimiņu ieinteresēto skatienu pavadīta. Viņas mēle Irēnas mutē garšoja pēc tekilas, apelsīna un laima. Tas ilga tikai sekundes astoņas, ne vairāk. Daži aplaudēja.

-    Es tevi mīlu, Žužka skaļā balsī paziņoja, pati to neapzinoties.

-    Es tevi ari, Irēna atbildēja, sārtumam sakāpjot vaigos.

Viņai nekad nebija patikusi izrādīšanās. Irēnai piederēja motocikls Suzuki GSR600, helikoptera vadītājas apliecība, ierocis, un viņai patika ātrums un iespēja nodarboties ar tehniskajiem sporta veidiem, taču blakus Žužkai viņa jutās kautrīga un neveikla.

-    Neļauj tiem draņķa mačo kāpt mums uz galvas! Reizēm Žužka franču valodas izteicienos nedaudz saputrojās.

-    Vari uz mani paļauties.

-    Un vēl es gribu, lai tu man zvani katru vakaru.

-    Žužik…

-    Apsoli!

-    Es apsolu.

-    Pie visniecīgākajām… depresijas pazīmēm es uzreiz būšu klāt, Žužka paziņoja draudīgā tonī.

-    Žužik, man ir dienesta dzīvoklis… mājā, kas pilna ar žandarmiem…

-    Un tad?

-    Viņi nudien pie tādām lietām nav pieraduši.

-Ja tas tevi tā sarūgtina, es pielīmēšu ūsas. Mēs taču visu mūžu neslēpsimies! Tev nāksies mainīt nodarbošanos, tu taču to zini?

-    Mēs par to jau esam runājušas… Es mīlu savu darbu.

Zem ēkas terases, cik tālu sniedzās skats, ieliņas lēnām pildījās ar tūristiem un nakts dzīves cienitājiem.

-    Iespējams… Taču tavs darbs gan tevi nemīl. Varbūt iziesim nedaudz pastaigāties pa pludmali, lai izbaudītu pēdējo nakti Grieķijā?

Irēna, iegrimusi domās, pamāja ar galvu. Brīvdienas bija beigušās. Viņa atgriezīsies mājās. Irēna mīlēja savu darbu. Vai tiešām? Kopš tās neaizmirstamās ziemas tik daudz kas bija mainījies. Pēkšņi viņa atkal izdzīvoja tos notikumus, kas bija norisinājušies pirms pusotra gada, kad Irēna augstu kalnos tika ierauta sniega nogruvumā, izmisumā pametusi skatienu uz Martēnu, pirms viņš izgaisa no redzesloka. Un jau nez kuru

reizi Irēna atcerējās sniegāju ieskauto psihiatrisko klīniku ar tās garajiem gaiteņiem un elektroniskajām slēdzenēm, harismātisko smaidošo un bālo vīrieti, kas tur bija ieslodzīts, un Mālera mūziku…

VIRS EGEJAS JŪRAS spīdēja pilnmēness, iezīmējot uz ūdens virsmas mirdzošu trijstūri. Viņas bija sadevušās rokās, ar brīvo roku turot sandales, un basām kājām gāja gar ūdensmalu. Te, pie jūras, vējš bija spēcīgāks. Tas glāstīja viņām seju. Brīžiem no kādas tavernas, kas atradās milzīgajā Perissa pludmalē, varēja sadzirdēt mūziku, tad vējš sāka pūst no citas puses un jūras bangu troksnis apslāpēja visu pārējo.

-    Kāpēc tu man to neteici uzreiz, kad es tev sacīju, ka tev nāksies mainīt nodarbošanos? Žužka vaicāja.

-    Ko nesacīju?

-    Ka ari man to vajadzēs mainīt?

-    Tu esi brīva savā izvēlē, Žužka.

-    Bet tev nepatīk tas, ar ko es nodarbojos.

-    Kā tu to domā?

-    Tu lieliski zini, ko es gribu teikt… Vai atceries, kā es dejoju striptīzu un zālē ienāci tu kopā ar to otru žandarmi? Vai domā, ka esmu aizmirsusi, kā tu skatījies? Tu centies to apslēpt, taču tovakar tu nespēji atraut acis no mana ķermeņa. Un tu ļoti labi zini, ka tādu pašu iespaidu es atstāju ari uz citām klientēm.

-    Varbūt labāk runāsim par kaut ko citu?

-    Kopš mēs esam kopā, tu “Pink Banana" iegriezies tikai vienu reizi, tajā decembra naktī, kad es tev biju atstājusi zīmīti, ka no tevis aizeju, Žužka turpināja, neņemot vērā draudzenes lūgumu.

-    Žužka, es tevi lūdzu…

-    Es neesmu vēl beigusi. Un vai zini, kāpēc? Jo tev ir bail, ka ari citas klientes uz mani skatās tādām pašām acīm. Tu baidies, ka es nolūkošu kādu citu, tāpat kā nolūkoju tevi. Nu tad zini: tu kļūdies. Es tevi esmu atradusi, Irēna. Mēs viena otru esam atradušas. Un neviens nespēj stāties mums ceļā. Tev nav, no kā baidīties. Man esi vienīgi tu. Un starp mums var nostāties tikai tavs darbs.

Irēna neatbildēja. Viņa raudzījās uz sudraboto trijstūri virs jūras. Un atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējusi Žužku izģērbjamies uz kluba “Pink Banana” skatuves neticami lokano augumu, ko viņa pilnībā pārvaldīja.

-    Tu savam darbam esi pārāk jūtīga, Žužka sacīja, turpinot iet gar krastmalu. Visi tie garie mēneši, kad es redzēju, kā tas traucē tavu privāto dzīvi, kad pārcietu tavu drūmo garastāvokli, klusēšanu un bailes… Ja tu neiemācīsies nošķirt personisko dzīvi no sava sasodītā darba, ja nespēsi atslēgties, kad esam kopā, tad vienīgais, kas varētu mūs izšķirt, ir nevis nejauši iemaldījusies lesbiete, bet gan tu pati. Tikai tu vari mūs izšķirt, Irēna!

-    Tādā gadījumā tev vairs nav, par ko uztraukties. Tur, kur tagad esmu, viss, kas man atliek, ir nodarboties ar nozagtām rokassomiņām un dzērāju ķīviņiem.

Irēna to pateica skumjā balsī. Žužka viņu saķēra aiz rokas un apstājās.

-    Es ar tevi lepošos. Man tie ir lieliski jaunumi.

Irēna neatbildēja. Žužka viņu piespieda sev klāt, noskūpstīja un ieslēdza savās skavās. Irēna sajuta Žužkas ādas un matu smaržu un vieglu parfīmu, jūras vējš griezās ap viņām virpulī, it kā pats vēju dievs vēlētos viņas savienot. Viņa juta, ka to atkal pārņem iekāre. Nekad iepriekš viņa nebija ko tādu jutusi, līdz sastapa Žužku.

-    Hey, girls, this is not Lesbos island!'

Atskanēja kāda dzērāja balss un rupji smiekli. Viņas ātri devās projām, bet no tumsas iznira neliela grupiņa cilvēku. Tie bija briti jauni un piedzērušies. Dažu Vidusjūras pludmaļu posts… Viņi bija trīs.

-    Look at those fucking dykes!2

-    Sveikas, meitenes, ierunājās augumā mazākais no angļiem un panācās uz priekšu.

Viņas neatbildēja. Irēna aši palūkojās apkārt. Pludmalē vairāk neviena nebija.

-    Vai nav jauka mēnesnīca, ko, meitenes? Super romantiski un tā tālāk. Vai jums vienām nav garlaicīgi? viņš iejautājās, pagriezies pret saviem drauģeļiem.

Pārējie divi sāka skaļi smieties.

-    Tinies, draņķi! Žužka uzsauca nevainojamā angļu valodā.

Irēna iztrūkās. Viņa satvēra draudzenes roku.

1 Paklau, meičas, šī nav Lesbas sala! (Angļu vai.)

2 Paskatieties uz tām sasodītajām lesbenēm. (Angļu vai.)

-    Dzirdējāt, čaļi? Rādās, ka viņas nav ar pliku roku ņemamas! Es ar jums sarunājos. Paklau, vai negribat drusku ieraut?

Augumā sīkais sarkanmatis paņēma no sava kaimiņa alus pudeli un pastiepa to Irēnai.

-    Nē. Paldies, viņa angliski atbildēja.

-    Nu, kā vēlies.

Vīrieša balss izklausījās pārāk laipna. Irēna juta, kā katrs viņas ķermeņa muskulis saspringst. Ar acs kaktiņu viņa uzmanīja abus pārējos britus.

-    Un tu, netīrā padauza, vai dzersi? rudmatis sēcošā balsī jautāja Žužkai. Irēnas roka saspieda viņējo. Šoreiz Žužka klusēja. Viņa bija sajutusi briesmas.

-    Valodu esi zaudējusi, vai? Varbūt mēle tev ir tāpēc, lai runātu rupjības un laizītu?

No kādas tavernas varēja sadzirdēt mūziku. Irēna iedomājās: pat ja viņas kliegtu, neviens neko nedzirdētu.

-    Priekš lesbietes tu esi varen izskatīga, rudmatis sacīja, aplūkojot slovākietes augumu.

Irēna vēroja abus pārējos. Viņi nekustējās un gaidīja, kas notiks tālāk. Pakalpiņi vai ari pārāk piedzērušies, lai reaģētu. Interesanti, cik stundu viņi jau dzer? Atbilde uz šo jautājumu bija diezgan svarīga. Viņa atkal pievērsa uzmanību bara līderim. Anglis bija nedaudz apvēlies, neglītu seju, acīs tam krita matu šķipsna. Viņam bija biezas brilles un garš deguns, un viņš atgādināja stulbu žurku. Vīrietim kājās bija balti šorti un mugurā muļķīgs krekliņš ar uzrakstu “Manchester United".

-    Iespējams, beidzot varēsi nedaudz izmainīt savu ēdienkarti. Vai esi kādreiz atsūkājusi čalim, smukulīt?

Žužka nekustējās.

-    Ei, es ar tevi sarunājos!

Irēna jau bija nopratusi, ka ar to vien nekas nebeigsies. Viņš bija pārāk liels āmurgalva. Viņa klusējot novērtēja situāciju. Divi pārējie acīm redzami bija garāka auguma un spēcīgāki, taču šķita smagnēji un lēnīgi. Un, ja viņi vairākas stundas bija dzēruši, tad viņu refleksi noteikti bija stipri palēnināti. Viņa nolēma, ka rupeklis ar matu šķipsnu uz acīm ir visbīstamākais. Irēna prātoja, vai tam kabatā nav naža vai kāda cita asa priekšmeta. Un nožēloja, ka ir atstājusi viesnīcā savu gāzes baloniņu.

-    Liec viņu mierā! Irēna ierunājās, lai novērstu vīrieša uzmanību no Žužkas.

Tagad anglis pagriezās pret viņu. Irēna pamanīja, ka vīrieša mazās ačeles mēnesgaismā nikni iemirdzas, tomēr skatienu aizmigloja alkohols. Jo labāk.

-    Ko tu teici?

-    Liec mūs mierā, Irēna atkārtoja lauzītā angļu valodā.

Vajadzēja viņu pievilināt pēc iespējas tuvāk.

-    Turi muti, stulbene! Nebāzies, kur nevajag!

-    Fuck you, bastard, Irēna viņam sacīja.

Angļa mute pavērās un seja sašķobījās gandrīz smieklīgā grimasē. Citos apstākļos šī grimase varētu šķist uzjautrinoša.

-    KO TU TEICI???

-    Fuck you, viņa skaļi atkārtoja.

Irēna pamanīja, ka tagad arī abi pārējie briti sakustas, un galvā viņai ieskanējās trauksmes signāls. Bija jābūt uzmanīgai iespējams, viņi nemaz nav tik piedzērušies, kā izskatās, jo tomēr bija jutuši, ka te kaut kas briest.

Arī slkaļa sakustējās. Viņš pavirzījās soli tuvāk. Pats to neapzinoties, tagad viņš bija ielauzies Irēnas teritorijā. Izdari kādu kustību, viņa nodomāja tik cieši, ka šķita, it kā Irēna to būtu skaļi izteikusi. Izdari kādu kustību…

Vīrietis strauji pacēla roku, lai viņai iesistu. Lai gan viņš bija alkohola reibumā un ar lieko svaru, tomēr samērā veikls. Un bija cerējis uz pārsteiguma efektu. Ar kādu citu šis paņēmiens noteikti būtu nostrādājis, tikai ne ar Irēnu. Viņa veikli izvairījās un izdarīja kājas spērienu pa visievainojamāko vīriešu kārtas pārstāvja vietu. Bingo, trāpīts desmitniekā! Rudmatis iebrēcās un nokrita melnajās smiltīs uz ceļiem. Irēna pamanīja, ka viens no abiem pārējiem metas tai virsū, un viņa tam pievērsās pēc tam, kad Žužka, vīrietim skrienot garām, bija tam iepūtusi sejā savu gāzes baloniņu. Otrs anglis sāpēs iekaucās, ar rokām saķēra seju un saļima. Kad trešais brits bija novērtējis situāciju, viņš baidījās iesaistīties kautiņā. Irēna to izmantoja, lai pievērstu uzmanību pirmajam, kurš jau slējās kājās. Viņa negaidīja, kad tas metīsies virsū, bet sagrāba viņa roku aiz plaukstas locītavas un izgrieza, līdz tā bija izlauzta uz muguras, kā bija mācīts žandarmu skolā. Taču viņa nedomāja apstāties

pusceļā ja Irēna ļautu tiem atjēgties, viņas būtu pazudušas, un Irēna turpināja lauzt vīrieša roku, līdz kāds no kauliem nokrakšķēja. Rudmatis iegaudojās kā ievainots dzīvnieks. Viņa to palaida vaļā.

-    Viņa man salauza roku! Sasodīts, tā lesbene salauza man roku! viņš vaimanāja, sakampis plaukstu.

Pēkšņi Irēna sajuta kustību no sevis pa labi. Viņa pagrieza galvu īstajā brīdī, lai ieraudzītu, ka tai sejā triecas dūre.

Smagais sitiens atlauza galvu atpakaļ, un kādu mirkli viņai bija sajūta, it kā būtu pabāzta zem ūdens. Trešais uzbrucējs bija sācis rīkoties. Irēna apdullusi nokrita smiltīs un uzreiz saņēma kājas spērienu pa sāniem. Lai mazinātu sitienu spēku, sieviete aizripoja sāņus.

Irēna domāja, ka tūlīt saņems jaunus sitienus, taču, viņai par pārsteigumu, tā nenotika. Viņa pacēla galvu un redzēja, ka Žužka ir uzlēkusi trešajam britam mugurā un cieši viņā iekrampējusies. Aši uzmetusi acis otrajam, Irēna pamanīja, ka tas jau sāk atjēgties, lai arī vēl mirkšķina asarojošās acis. Irēna piecēlās un metās glābt savu draudzeni, iesperot pretiniekam pa saules pinumu, viņš sabruka, nespēdams ne paelpot, ne pakustēties. Lai no tā tiktu vaļā un atkal pieceltos kājās, Žužka viņu iegrūda smiltīs.

Sīkaļa nemaz nedomāja tik viegli atkāpties. Viņš metās virsū Irēnai. Šoreiz tam veselajā rokā bija nazis, kas mēnesgaismā nozibēja. Irēna veikli izvairījās, saķēra viņu aiz salauztās rokas un parāva.

-    Aaaaaaaa! vīrietis iegaudojās un otrreiz nokrita uz ceļiem smiltīs.

Irēna to palaida vaļā un saķēra savu draudzeni aiz rokas.

-    Laižamies! Ātrāk!

Un jau nākamajā mirklī viņas skrēja, cik jaudāja, pretim gaismai un mūzikai, uz skuteru, kas bija novietots pie tavernas.

-    TEV BŪS pamatīgs zilums, Žužka sacīja, noglāstot Irēnas pietūkušo uzaci.

Irēna sevi nopētīja vannasistabas spogulī. Viņai bija baloža olas izmēra puns, kura krāsas mainījās no sinepju dzeltenas līdz violetai, bet āda ap to jau sāka krāsoties visās varavīksnes krāsās.

-    Tā tik man vēl trūka tagad, kad jāatgriežas darbā.

-    Pacel kreiso roku, Žužka sacīja.

Viņa paklausīja un sāpēs saviebās.

-    Vai tev tur sāp?

-    Au!

-    Varbūt tev lauzta riba? Žužka jautāja.

-    Nē taču!

-   Jebkurā gadījumā pēc atgriešanās tev jāparādās ārstam.

Irēna pamāja ar galvu un ar pūlēm uzvilka topiņu. Viņa atgriezās istabā. Žužka šķērsoja telpu, piegāja pie minibāra un izņēma divas mazās pudelītes degvīna “Absolut" un divas pudeles augļu sulas.

-    Tā kā šajā žurku bedrē nav iespējams iziet uz ielas bez huligānu uzbrukumiem, dzersim tepat. Tas mazinās sāpes. Tā, kura būs skaidrāka, aizstieps otru uz gultu.

-    Darījums noslēgts.

VIŅU PAMODINĀJA TELEFONA ZVANS. Servazs bija iesnaudies uz nelielā dīvāna pie balkona stiklotajām durvīm. Kādu mirkli viņam šķita, ka to ir pamodinājusi lietus bungošana. Tad telefons iezvanījās atkal. Viņš apsēdās un pastiepa roku uz zemā galdiņa pusi, kur līdzās gandrīz iztukšotai “Glenmorangie” glāzei viņa mobilais sīca un lēkāja kā uzmācīgs kukainis.

-    Servazs klausās.

-    Martēn? Tā esmu es… Vai es tevi pamodināju?

Tā bija Mariannas balss… sagurusi balss. Varēja just, ka viņa ir uz nervu sabrukuma robežas, turklāt dzērusi.

-    Viņi ir apcietinājuši Igo. Vai tu to zināji?

-Jā-

-    Tad kāpēc, pie velna, tu man nepiezvanīji?

Kad Marianna to teica, viņas balsī varēja just kaut ko vairāk nekā dusmas. Tas bija šausmīgs niknums.

-    Es grasījos to darīt, Marianna… goda vārds… pēc tam es… es aizmirsu…

-Aizmirsi? Sasodīts, Martēn, manu dēlu iebāž cietumā, bet tu aizmirsti man par to paziņot!

Gluži taisnība tā nebija. Servazs bija gribējis zvanīt, taču nevarēja saņemties. Un beigās spēku izsīkumā aizmidzis.

-    Paklau, Marianna, es… es nedomāju, ka tas ir viņš… es… tev man jātic. Es atradīšu vainīgo.

-   Jātic tev? Es vairs nesaprotu, kur atrodos. Galvā man valda juceklis. Par to visu iedomājoties, es jūku prātā. Kad iztēlojos Igo vienu pašu naktī tajā cietumā, es kļūstu traka! Un tu… tu aizmirsti man piezvanīt, neko nesaki un izturies tā, it kā nekas nebūtu noticis, un ļauj, lai tiesnesis manu dēlu iebāž ķurķī, bet pats domā, ka viņš nav vainīgs! Un vēl gribi, lai es tev ticu?

Servazs vēlējās kaut ko aizstāvoties sacīt, taču zināja, ka labāk to nedarīt. Šis nebija īstais brīdis. Bija reizes, kad vajadzēja strīdēties un attaisnoties, bet bija ari tādas, kad labāk bija paklusēt. Šādu kļūdu viņš pagātnē jau bija pieļāvis centies par katru cenu attaisnoties, centies uzspiest savu viedokli, lai ko tas arī maksātu, vēloties, lai viņam pieder pēdējais vārds. Bet tas nedarbojās. Tas nekad nedarbojas. To viņš bija iemācījies un… neko neteica.

-    Vai tu mani klausies?

-    Es to vien daru.

-    Arlabunakti, Martēn.

Un viņa nolika klausuli.

Pirmdiena

..

19. Augstums

PIRMDIENAS RĪTĀ Servazs bija norunājis tikšanos morgā, lai uzzinātu autopsijas rezultātus. Matēts stikls. Tīrīšanas līdzekļu smarža. Gari gaiteņi, kuros atbalsojas skaņa. Vēsums. Aiz kādām durvīm atskanēja smiekli, tad iestājās klusums. Viņš nokāpa pagrabstāvā, paliekot vienatnē ar sevi.

Servazs atcerējās, kā, būdams mazs zēns, lēkāja un skraidīja apkārt savai mātei. Lēkāja un smējās saules gaismā. Un viņa māte ari smējās.

Viņš aizgaiņāja atmiņas un iegāja pa automātiskajām durvīm.

-    Labdien, major, Delmā sacīja.

Servazs uzmeta skatienu lielam paceļamam galdam, uz kura bija novietota Klēra Dimāra. No tās vietas, kur viņš stāvēja, Servazs redzēja sievietes daiļo profilu, ja neskaita to, ka viņas galvaskauss bija rūpīgi atzāģēts vaļā un neona lampu gaismā varēja redzēt spīdam viņas smadzeņu pelēko vielu. Arī viņas ķermenis bija pāršķelts Y burta formā, un vēdera dobumā rēgojās sarkanas krāsas iekšējie orgāni.

Uz līdzās esošās galda virsmas hermētiski slēgtos konteineros peldēja iekšas, bet pārējais bija nokļuvis anatomisko atkritumu tvertnē.

Servazs atkal atcerējās māti.

Arī viņu bija sagaidījis tāds pats liktenis. Viņš novērsa skatienu.

-    Nu ko, ierunājās sīks vīrelis ar sārtu ādas krāsu un bāli zilām acīm, jūs tātad vēlaties uzzināt, vai viņa nomira vannā? Varu jums uzreiz pateikt, ka slīkoņi nudien ir gatavā sodība. Un, ja runa ir par noslīkšanu vannā, tad ir vēl ļaunāk.

Servazs uz viņu vaicājoši palūkojās.

-    Aļģes, Delmā paskaidroja. Ar tām ir pilnas upes, ezeri, okeāni… Kad ūdens tiek ieelpots, tās izplatās pa visu organismu. Vēl joprojām

tās ir drošākais zināmais noslīkšanas rādītājs, taču problēma ir tā, ka pilsētas cauruļvadu ūdeni aļģu tikpat kā nav.

Patologanatoms novilka cimdus, iemeta tos ar pedāli atveramā atkritumu tvertnē un tuvojās autoklāva izlietnei.

-    Turklāt noslīkšanas dēļ grūti atšifrēt sitienu pēdas uz ķermeņa. Par laimi, viņa nebija ilgi atradusies ūdeni.

-    Viņai ir sitienu pēdas? Servazs atdzīvojās.

Delmā norādīja uz pakausi ar sārtajām un kustīgajām rokām, kas bija saziepētas ar baktereoloģiskajām ziepēm.

-    Hematoma paura kaula līmeni un smadzeņu tūska. Tas bijis spēcīgs sitiens ar trulu priekšmetu. Es teiktu, ka dzīvība bija apdraudēta jau tobrīd, tomēr man šķiet, ka nāve iestājusies noslīkstot.

-   Jums šķiet?

Tiesu medicīnas eksperts paraustīja plecus.

-    Es jau teicu, ka noslīkšanas gadījumā ir ļoti grūti noteikt diagnozi. Iespējams, analīžu rezultāti dos ko vairāk. Piemēram, stroncijs asinīs. Ja tā koncentrācija krasi atšķiras no ierastās un ir daudz tuvāka stroncija daudzumam ūdeni, kurā tas atrasts, tad varam būt gandrīz pārliecināti, ka viņa mirusi tajā sasodītajā vannā…

-    Hm.

-    To pašu var teikt par līķu plankumiem. Atrašanās ūdenī aizkavējusi to veidošanos. Turklāt arī histoloģiskajās pārbaudēs nekas īpašs netika atklāts…

Viņa atbildes šķita ļoti izvairīgas.

-    Un kabatas lukturītis? Servazs jautāja.

-    Ko kabatas lukturītis?

-    Ko jūs par to domājat?

-    Neko. Interpretācija ir jūsu kompetencē. Es aprobežojos ar faktiem. Jebkurā gadījumā viņai bija iestājusies panika un viņa bija tik spēcīgi cīnījusies, ka virves tai ādā atstājušas dziļus ievainojumus. Jautājums ir, kad tieši viņa to darīja, taču tas šķietami izslēdz hipotēzi par nāvējošu triecienu pa pakausi…

Servazam sāka apnikt tiesu medicīnas eksperta izvairīgās runas. Viņš zināja, ka Delmā ir ļoti zinošs speciālists. Un tieši tāpēc, ka viņš ir tik zinošs, viņš bija arī ārkārtīgi piesardzīgs.

-    Es labprāt būtu vēlējies, lai slēdziens ir…

-    …precīzāks? Jūs to saņemsiet, kad būs gatavi visi analīžu rezultāti. Pagaidām varu teikt, ka pastāv 95 procentu varbūtība, ka viņa vannā iemesta dzīva un tur noslīkusi. Nemaz nav tik slikti, ņemot vērā nozieguma apstākļus, vai ne?

Servazs iedomājās, kāda panika jaunajai sievietei bija iestājusies un kā baiļu sajūta tai sažņaudza krūtis, kad ūdens līmenis cēlās, un atcerējās to biedējošo sajūtu, kādu viņš pats bija izjutis tajā decembra dienā, kad gandrīz bija nomiris, jo tika smacēts ar celofāna maisiņu. Viņš iedomājās arī par to, cik bezjūtīgam kādam bija jābūt, lai tas noskatītos, ka viņa šādi mirst. Tiesu medicīnas ārstam bija taisnība izskaidrot interpretāciju ir Servaza uzdevums. Un tā viņam vēstīja, ka šoreiz viņiem nav darīšana ar vidusmēra slepkavu.

-    Starp citu, vai jūs laikrakstu jau lasījāt? Delmā jautāja.

Servazs uz viņu palūkojās ar aizdomām. Viņš vēl joprojām nespēja

aizmirst rakstu, ko bija izlasījis Elvisa palātā. Tiesu medicīnas eksperts pagriezās, lai no kādas darba virsmas paņemtu “La Depeche".

-Jums tas noteikti patiks. Piektā lappuse.

Servazs, nespēdams norīt siekalas, pāršķīra laikraksta lapas. Ilgi to nenācās darīt. Piektajā lappusē ar trekniem burtiem bija rakstīts “IRTMANS RAKSTA POLICIJAI”. Žēlīgā debess! Raksts bija tikai dažas rindiņas garš. Tas vēstīja, ka “majoram Servazam no izmeklēšanas policijas” elektronisko vēstuli nosūtījis kāds, kurš apgalvojis, ka esot Juliāns Irtmans. “Kā ziņojis kāds avots no izmeklēšanas policijas, pagaidām nav izdevies noskaidrot, vai tas bijis šveiciešu slepkava vai viltvārdis…" Arī šī, tāpat kā iepriekšējā raksta autors atkārtoja, ka Servazs esot “tas pats, kurš 2008.-2009. gada ziemā izmeklējis Senmartēnā notikušās slepkavības”.

Servazs nespēja tam noticēt. Viņš atkal juta mostamies dusmas.

-    Lieliski, vai ne? tiesu medicīnas eksperts ierunājās. Labprāt uzzinātu, kurš bijis tas draņķis, kas izpaudis šo informāciju. Jebkurā gadījumā tā noteikti nāk no jūsu grupas.

-    Man tagad jāiet, Servazs nomurmināja.

KAD SERVAZS IENĀCA kabinetā, Esperandjē klausījās Kings ofLeon dziesmu “Knocked up”.

-    Sasodīts, nu gan drūms kā mākonis!

-    Nāc man līdzi!

Esperandjē palūkojās uz savu šefu un saprata, ka nav īstais laiks uzdot jautājumus. Viņš noņēma austiņas un piecēlās kājās. Martēns jau bija izgājis no kabineta. Platiem soļiem viņš devās uz dubultdurvlm un gaiteni, kas veda uz direktora kabinetu. Viens aiz otra viņi pagāja garām durvīm uz ugunsdzēsēju kāpnēm, uzgaidāmajai telpai ar ādas dīvāniem un nonāca pie sekretariāta.

-    Viņam ir sanāksme! sieviete sacīja, ieraugot, ka viņi dodas tai garām.

Servazs neapstājās. Viņš pieklauvēja pie durvīm un devās iekšā.

-    …advokāti, notāri, novērtētāji… būsim ļoti uzmanīgi, taču neko nepalaidīsim garām, Stelēns vērsās pie vairākiem Finanšu lietu nodaļas cilvēkiem. Martēn, šeit notiek sanāksme!

Servazs piegāja pie milzīgā sarunu galda, pasveicināja klātesošos un pabāza direktoram zem deguna laikrakstu, kas bija atvērts piektajā lappusē. Stelēns paliecās uz priekšu, ieraudzīja trekno virsrakstu un, zobus sakodis, pacēla galvu.

-    Kungi, šo sarunu pabeigsim nedaudz vēlāk.

Četri vīrieši piecēlās un atstāja telpu, pārsteigti palūkojušies uz Servazu.

-    Informācijas noplūde, neapšaubāmi, notiek pie mums, viņš uzreiz ķērās pie lietas.

Divīzijas komisārs Stelēns bija kreklā ar atrotītām piedurknēm. Viņš bija atvēris visus logus, lai ielaistu telpā samērā dzestro rīta gaisu, un varēja dzirdēt ari bulvāra kņadu. Kondicionētājs nedarbojās jau vairākas dienas. Ar galvas mājienu viņš norādīja uz krēsliem pie sava rakstāmgalda.

-    Kā tu domā, kurš tas varētu būt? viņš jautāja.

No kaktā stāvošā skenera tika izmesti jauni ziņojumi. Komisārs to visu laiku turēja ieslēgtu. Servazs neatbildēja. Viņš bija uztvēris Stelēna balss toni un sapratis: ja nav pierādījumu, ar apvainojumiem ir jābūt uzmanīgam… Servazs neviļus salīdzināja jauno šefu ar viņa priekšgājēju, divīzijas komisāru Vilmēru, viru ar akurāto kazbārdiņu un smaidu, kas, gluži kā hroniska herpes pumpa, nekad nepazuda tam no lūpām. Vilmērs vienmēr valkāja tikai vissmalkākos uzvalkus un kaklasaites. Tas, ka Vilmērs bija atradies šajā amatā, pēc Servaza domām, nozīmēja to, ka stulbenis var tālu tikt, ja ari viņa priekšnieki ir stulbeņi. Viņa atvadu

ballītē atmosfēra bija auksta un saspringta, un, kad Vilmērs bija beidzis uzstāties ar nelielu atvadu runu, aplausi bija ļoti atturīgi. Stelēns turējās malā, nevalkāja kaklasaites un staigāja kreklos ar uzrotītām piedurknēm, kā todien. Viņš vairāk atgādināja policistu, kas atrodas starp savējiem. Un bija rūpīgi izpētījis savu izmeklēšanas grupu. Arī Servazs bija viņu pētījis un secinājis, ka Stelēns uzreiz ir sapratis, kāds darbs viņu sagaida, labojot sava priekšgājēja pieļautās kļūdas. Servazam viņš patika. Tas bija labs policists, kurš pārzināja savu darba lauku, nevis tehnokrāts, kurš pie mazākajām nepatikšanām domāja vienīgi par savu ādu.

Stelēns pagriezās un kaut ko paņēma. Tas bija tāds pats laikraksts. Viņš to novietoja virs Servaza atnestā. Arī viņš tātad bija rakstu jau izlasījis.

-    Esmu pārliecināts par vienu, sacīja Servazs. Tas nevar būt ne Vincents, ne Samira. Esmu par viņiem simtprocentīgi drošs.

-    Tas nopietni samazina iespējas, Stelēns uzsvēra.

-Jā-

Stelēns izskatījās sadrūmis. Viņš atbalstīja uz rakstāmgalda rokas ar sakrustotiem pirkstiem.

-    Ko tu ierosini?

-     Izpaust informāciju, ko uzzinātu tikai viņš. Nepatiesu informāciju… Ja tā rīt parādīsies laikrakstos, tad ar vienu šāvienu būsim nošāvuši divus zaķus pārliecināsimies, ka tas ir viņš, kā arī varēsim to atsaukt kā nepatiesu, vienlaikus diskreditējot gan žurnālistu, gan avotu…

Servazs vēl nevienu konkrēti nebija minējis, taču zināja: gan viņš, gan divīzijas komisārs tur aizdomās vienu un to pašu personu. Stelēns pamāja ar galvu.

-    Tā ir laba doma… Un kāda informācija tev padomā?

-    Tai jābūt pietiekami ticamai, lai viņš uz šī āķa uzķertos… un pietiekami nozīmīgai, lai prese vēlētos par to rakstīt.

-               Tu tikko biji pie tiesu medicīnas eksperta, ieteicās Esperandjē.

-     Varētu ieminēties, ka Delmā atradis kādu būtisku pierādījumu, kas puisi pilnībā attaisnotu.

-    Nē, Servazs iebilda. To gan nevar darīt, toties var pastāstīt, ka pie Klēras Dimāras atrasts Mālera disks…

-    Bet tā taču ir taisnība, Stelēns pārsteigts sacīja.

-    Tieši tā. Un tur slēpsies mūsu viltība. Pateiksim citu skaņdarba nosaukumu. Un, kad būs pienācis īstais brīdis, varēsim ar vislielāko nopietnību paziņot, ka šī informācija ir absolūti nepareiza, jo mēs tur neatradām Mālera Ceturto simfoniju, neprecizējot, ka atradām pavisam citu disku…

Servazs Šķibi pasmaidīja.

-    Aizdomas par norādi uz Irtmana līdzdalību Dimāras lietā tiks apgāztas, un žurnālists, kurš būs publicējis diskreditēto sensāciju, uz ilgu laiku kļūs par izsmiekla objektu. Pēc piecām minūtēm sasaucam izmeklēšanas grupas sanāksmi!

Viņš jau devās uz durvīm, kad Stelēna balss to apturēja:

-    Tu pieminēji norādi uz Irtmanu. Tātad norāde tomēr pastāv?

Servazs palūkojās uz šefu, tēlotā neziņā paraustīja plecus un izgāja

no kabineta.

ATTĀLI PĒRKONA DĀRDI, tveice, nekustīgs gaiss un pelēkas debesis. Šķita, ka lauku ainava sastingusi gaidās kā kukainis dzintara gabalā. Klētis un lauki šķita tukši un pamesti. Ap pulksten trijiem dienā viņš apstājās, lai ieturētu maltīti kādā ceļmalas krogā, kur vīrieši skaļi apsprieda Francijas futbola komandas sniegumu un galvenā trenera kompetenci Pasaules kausa izcīņas mačos. Kā Servazs noprata, nākamajā spēlē viņi sacentīsies ar Meksikas futbolistiem. Servazs jau gribēja pajautāt, vai tā ir laba komanda, tomēr atturējās. Viņš pats jutās pārsteigts par savu pēkšņo interesi par futbolu un saprata, ka slepus lolo cerību, ka Francijas komanda varētu drīz izstāties no kausa. Lai beidzot būtu iespējams pievērsties citām lietām.

DOMĀS IEGRIMIS, viņš nemanot bija sasniedzis mazās pilsētiņas bruģētās ielas. Servazs atcerējās krodziņu apmeklētāju sarunas un pēkšņi aptvēra, ka noziegums bija noticis piektdienas vakarā to pāris stundu laikā, kad noritēja futbola mačs, kas pie televizora ekrāniem bija pulcējis teju vai visu valsti. Viņiem vajadzēja izpētīt šo sakritību. Vajadzēja koncentrēties uz to, kas noticis tieši pirms tam, un pa minūtēm sastādīt šo notikumu hronoloģisko secību. Servazs turpināja prātot. Vajadzēja sākt no izejas punkta Igo pameta krodziņu dažas minūtes pirms tam, kad tika izdarīts noziegums. Aizvien vairāk pieauga pārliecība, ka

tas, kuru viņi meklēja, ne šo laiku, ne vietu nebija izraudzījies nejauši. Viss liecināja, ka precīzam laika aprēķinam bija izšķirošā nozīme. Servazs apturēja mašīnu uz kāda neliela laukuma zem platānām, izslēdza motoru un pavērās uz krodziņa terasi. Tā bija pārpildīta. Jauneklīgas sejas, studenti puiši un meitenes. Tāpat kā viņa laikā deviņdesmit procentiem apmeklētāju nebija vairāk par divdesmit pieciem gadiem.

MARGO SERVAZA karsto dzērienu automātā, kas atradās hallē, paņēma bezgaršīgu kafiju, pievienoja tai papildu cukura devu, ko tā bija paņēmusi ēdnīcā, uzlika austiņas, kas nozīmēja “Liec mani mierā!”, un neuzkrītoši uzmeta acis trijotnei Dāvids-Sāra-Virdžīnija piebāztās un trokšņainās halles otrā galā. Viņi bija satikušies starpbrīdī. Tos vērodama, Margo kodīja apakšlūpu, izlikdamās, ka aplūko ziņojumu dēli, uz kura bija tādi paziņojumi kā “Marsakas studentu biedrības rīkotā mācību gada noslēguma balle 17. maijā” un “Futbola mača FrancijaMeksika pārraide uz lielā ekrāna ceturtdien, 17. jūnijā, pulksten 20.30, Eksakto zinātņu fakultātes F korpusā. Pulcējieties! Alus un kabatlakati garantēti”. Kāds ar sarkanu flomāsteru zem tā bija uzrakstījis “Domeneku uz Bastīliju!”. Kaut kas tajā, kā tie trīs satraukti sarunājās, piesardzīgi skatoties apkārt, lika viņai nodrebēt.

Margo nožēloja, ka neprot nolasīt vārdus no lūpām. Kad Sāra pavērās uz viņas pusi, tā steigšus novērsās un izlikās, ka noliecas pie kafijas automāta, meklējot lodziņā izkritušās monētas. Kad Margo atkal paskatījās uz viņiem, tā redzēja, ka trijotne dodas uz pagalmu. Viņa tiem sekoja, izvilkusi papīru un tabakas maku. Ausīs viņai skanēja Merilina Mensona dziedātā dziesma “Arma-goddam-mothrerfuckin-geddon

Nāvi vispirms dāmām,

Tad kungiem,

Visu bez-nodokļu-sejas-liftingu-abortu-nervozajam-breikam,

Sātaniskās meičas jūk prātā, kjūstot baigi pašnāvnieciskās.

Vispirms mēģini to izdrāzt,

Pēc tam mēģini to apēst,

Ja tas nav iegaumējis tavu vārdu, labāk to nogalini…

Tas bija viņas mīļākais dziedātājs un grupa. Margo par viņu zināja pilnīgi visu. Sekojot paša Merilina Mensona piemēram, grupas

sitaminstrumentu spēlētājs bija izvēlējies sevi dēvēt par Ginger Fish, kas bija Ginger Rogers un amerikāņu kanibāla slepkavas Albert Fish vārdu krustojums. Ari basģitāras spēlētājs savu pseidonīmu Twiggy Ramirez bija izraudzījies pēc tāda paša principa, apvienojot slavenas angļu modeles Tvigijas un sērijveida slepkavas Ričarda Ramiresa vārdus. Tomēr brīžiem ari Margo prātoja par to, ka nez vai tad, kad kāds pusaudzis kārtējo reizi sarīkojis slaktiņu kādā no amerikāņu vidusskolām, ir taisnīgi visā vainot tikai amerikāņu snaiperu asociāciju un vai nevajadzētu padomāt ari par to, kādu iespaidu uz pusaudžu nenobriedušajiem prātiem atstāj šie hipnotiskie klipi un nežēlīgi iedarbīgie vārdi, taču mākslinieciskās izteiksmes brīvības aizstāvji, protams, iebilda pret šādu jautājumu apspriešanu. Margo jau tika nosaukta par reakcionāri un fašisti, kad bija izteikusies, ka, iespējams, daži komerciāla satura mēsli, kam neapdomīgi tika piedēvēta mākslinieciska vērtība, nebija to vērti, lai tādēļ ietu bojā kaut viens amerikānis vai kādas citas tautības pārstāvis, kaut gan viņa pati bija gatava ar zobiem un nagiem aizstāvēt minēto izteiksmes brīvību, ja kāds to apdraudētu, viņu sajūsmināja šāda veida provokācijas. Tāpat kā Sokratam, viņai patika apšaubīt sarunbiedru tik ērto pārliecību un atvairīt to pārāk neapdomīgās atbildes, tēlojot “gatavu domu” noliedzēju.

Margo ar acīm pūlī sameklēja trijotni. Tagad viņi bija pašķīrušies. Sāra un Virdžīnija klusējot smēķēja, bet Dāvids bija piebiedrojies citiem studentiem. Margo visvairāk interesēja tieši viņš. Nedēļas nogalē viņš kaut kur bija nozudis, taču Margo zināja, ka Dāvids, tāpat kā Eliass vai viņa pati, uz mājām nav devies. Bet kur viņš bija palicis? Un, kopš Dāvids šorīt atkal uzradās, visi trīs bija ļoti satraukti un saspringti. Dāvids bija Igo labākais draugs. Viņi bija tikpat kā nešķirami. Viņa ar Dāvidu bija vairākas reizes strīdējusies. Dāvids viņu kaitināja ar to, ka neko neuztvēra nopietni, tomēr aiz viņa bravūrīgās ārienes Margo bija sajutusi ievainojamu dvēseli, un tas reizēm pavīdēja Dāvida skatienā. Varētu teikt, ka smaids, kas nekad nenozuda no viņa blondās bārdas ieskautajām lūpām, bija tikai vairogs. No kā viņš aizsargājās?

Bija skaidrs, ka jākoncentrējas tieši uz Dāvidu.

-    Vai tu… pam… ka… Dāvi… izskatās satr…?

Šis teikums ar grūtībām pārvarēja skaņu mūri, kad Merilins Mensons viņai ausīs kliedza: “Izdrāz, apēd, nogalini un sāc atkal visu no sākuma.”

Viņa noprata, ka runātājs ir Eliass, un noņēma austiņas.

-    Es tev sekoju, kopš mēs iznācām no klases, viņš sacīja.

Margo sarauca uzacis. Eliass uz viņu lūkojās caur acīs krītošo matu

šķipsnu.

-    Un tad?

-    Pamanīju tavus manevrus… Tu viņus novēroji, bet es domāju, ka tev mana ideja šķita stulba.

Meitene paraustīja plecus un atkal uzlika austiņas, bet Eliass tās norāva.

-   Jebkurā gadījumā tev vajadzētu būt nedaudz piesardzīgākai, viņš tai skaļi kliedza ausī. Turklāt es jau painteresējos neviens nezina, kur Dāvids nedēļas nogalē bijis.

KRODZIŅŠ “DUBLINIEŠI” PIEDERĒJA kādam īram no Dublinas, kurš, protams, apgalvoja, ka visu laiku dižākais rakstnieks ir Džoiss. Viņš šeit dzīvoja vēl kopš tiem laikiem, kad Servazs studēja Marsakā. Gan viņš, gan Frānsiss vienmēr bija zinājuši tikai to, ka krodziņa īpašnieku sauc Aodagans. Un viņš vienmēr atrodas aiz bāra letes. Tāpat kā Servazs, ari Aodagans bija kļuvis par divdesmit gadiem vecāks, izņemot to, ka reiz bija tādā pašā vecumā kā Servazs tagad. Aodagans bija te ieradies astoņdesmito gadu vidū, lai pasniegtu angļu valodu, kad beidza savu oficiālo karjeru armijā (tiesa gan, daži domāja, ka patiesībā runa ir par īru republikāņu armiju), taču pasniedzēja darbam viņš izrādījās par strauju un ķildīgu, un Aodagans drīz saprata, ka viņam ir lielāka teikšana aiz bāra letes nekā pie tāfeles.

Aodagana krogs bija vienīgais Marsakā, kur, izņemot koku, ādu un fajansa alus kausus, atradās ari grāmatplaukti, kas bija pilni ar daiļdarbiem Šekspīra valodā. Pabu galvenokārt apmeklēja studenti un vietējās britu biedrības pārstāvji. Kad Servazs bija students, viņš mēdza turp doties vairākas reizes nedēļā reizēm viens, bet reizēm van Akera un vēl dažu citu studentu pāvadībā un, kamēr tukšoja savu kafiju, bieži mēdza paņemt no plauktiem kādu grāmatu. Tajās neaizmirstamajās dienās viņš bija iegrimis darbu “Uz kraujas rudzu laukā”, “Uliss” vai “Ceļā” lasīšanā oriģinālvalodā, turot pa tvērienam biezu angļu-franču valodas vārdnīcu.

-    Augstais Dievs, vai tas patiešām ir jaunais Martēns vai arī man rēgojas?

-    Vairs nekāds jaunais neesmu, bārdaini.

īra mati un bārda tagad bija drīzāk sirmi nekā tumši, taču Aodagans joprojām izskatījās kā komando vai arī kā sešdesmito gadu pirātu radio dīdžejs. Viņš pameta bāra leti un apkampa Servazu, uzsizdams tam pa muguru.

-    Ar ko nodarbojies?

Kad Servazs bija izstāstījis, Aodagans sarauca uzacis.

-    Un es biju iedomājies, ka būsi nākamais Kīts.

Servazs manīja vilšanos vecā vīra balsī, un īsu mirkli viņam kļuva neērti. Aodagans vēlreiz viņam uzsita pa muguru.

-    Šoreiz es izmaksāju. Ko dzersi?

-    Vai tu joprojām esi kopā ar savu daiļo tumšmati?

Aodagans viņam piemiedza ar aci, un viņa sejā parādījās prieka krunciņas. Kad viņš atgriezās ar alu, Servazs tam norādīja uz sev pretī esošo krēslu.

-    Sēdies.

īrs viņam uzmeta pārsteigtu un piesardzīgu skatienu. Pat pēc visiem šiem garajiem gadiem viņš pazina šo balss toni, un franču policija viņam “patika” tāpat, kā bija patikusi britu policija.

-    Tu esi mainījies, viņš secināja, izvilcis krēslu.

-Jā. Esmu policists.

Aodagans nodūra galvu.

-   Ja nu reiz ir kāds amats, kurā es tevi nevarētu iztēloties… viņš klusām ierunājās.

-    Cilvēki mainās, Servazs iebilda.

-    Visi ne…

īra balsī ieskanējās skumja nots, it kā viņam būtu grūti runāt par nodevību, atteikumu un atraidījumu. Savu vai citu, Servazs prātoja.

-    Man tev jāuzdod daži jautājumi…

Servazs palūkojās uz Aodaganu, kurš viņa skatienu izturēja. Varēja just, ka noskaņojums strauji mainās. Tagad viņi vairs nebija kādreizējie Martēns un Aodagans. Viņš bija policists, bet īrs kāds, kuram nepatīk sastapties ar policistiem aci pret aci.

-    Vai vārds Igo Bohanovskis tev kaut ko izsaka?

-    Igo? Protams. Kurš tad nepazīst Igo? Lielisks puika… Nedaudz atgādina tevi jaunībā. Nē. Drīzāk jau Frānsisu… Tu biji noslēgtāks un atturīgāks, lai gan tev nebija viņu, par ko apskaust.

-    Vai tu zini, ka viņš ir apcietināts?

Aodagans klusējot pamāja ar galvu.

-    Igo bija krodziņā tajā vakarā, kad tika nogalināta Klēra Dimāra. Un, kā apgalvo daži liecinieki, viņš no šejienes aizgāja dažas minūtes pirms slepkavības. Vai tu neko nemanīji?

īrs iegrima domās. Pēc tam viņš palūkojās uz Servazu ar skatienu, ar kādu apustuļi droši vien bija lūkojušies uz Jūdasu.

-    Es atrados pie bāra, tālu no durvīm. Apkalpoju apmeklētājus. Krogs tovakar bija pārbāzts ar ļaudīm. Un, tāpat kā visi pārējie, es vēroju, kas notiek televizorā. Nē, es neko nemanīju.

-    Vai neatceries, kur Igo un viņa draugi sēdēja?

Aodagans norādīja uz galdiņu pie televizora, kas bija piestiprināts pie sienas.

-    Tur. Viņi ieradās agrāk, lai ieņemtu labākās vietas.

-    Ar ko kopā viņš pie tā galdiņa sēdēja?

īrs atkal iegrima domās.

-    Neesmu drošs, bet šķiet, ka ar Sāru un Dāvidu. Sāra ir īsta daiļava skaistākā sieviete, kas apmeklē manu iestādījumu, taču nekādu princesi no sevis netēlo. Viņa ir ļoti smalka meitene, tiesa gan, varbūt nedaudz introverta. Viņa, Virdžīnija, Dāvids un Igo ir tikpat kā nešķirami. Man viņi atgādina Frānsisu, Mariannu un tevi tajā vecumā…

Servazs juta, ka viņam vēderā kaut kas sažņaudzas.

-     Vai tu atceries, kā jūs šurp nācāt, grasījāties izmainīt pasauli un spriedāt par politiku… Runājāt par sacelšanos, revolūciju, par to, ka jāizmaina sistēma… Ak, ak! Augstais Dievs, jaunatne visur ir vienāda! Marianna… viņa bija vienreizīga, vai atceries? Pat daiļā Sāra nestāv viņai līdzās… Uzreiz varēja manīt, ka Marianna jūs visus padara trakus… Kādas tik studentes te nav nākušas! Taču Marianna bija īpaša.

Servazs uzmeta īram kaulainu aci. Tolaik Aodaganam bija ne vairāk kā četrdesmit gadu. Un pat viņš nebija spējis turēties pretī Mariannas valdzinājumam, tai īpašajai noslēpuma un pārākuma aurai, kas ap viņu virmoja, un tam neprātam, kas ap viņu vēdīja.

-    Dāvids ir Igo labākais draugs.

-    Dāvidu es pazīstu. Bet Virdžīnija?

-    Neliela auguma, tukla brunete ar brillēm. Ļoti dzīvīga un inteliģenta. Viņa ir ārkārtīgi valdonīga. Tas meitēns ir radīts, lai citus

komandētu, tici man. Starp citu, arī pārējie daudz neatpaliek. Jūs taču bijāt tam paredzēti, vai ne? Lai kļūtu priekšnieki, cilvēkresursu vadības speciālisti, ministri un Dievs vien zina kas vēl ne.

Pēkšņi Servazs kaut ko atcerējās.

-    Kad mēs piektdien ieradāmies Marsakā, kaut kas bija noticis ar elektrību…

-   Jā. Paldies Dievam, man ir rezerves ģenerators. Tas notika desmit minūtes pirms mača beigām… Ak Dievs, es nespēju tam noticēt, Aodagans norūca.

-    Kam tad?

-     Ka esi kļuvis par policistu… (Viņš gari nopūtās.) Vai zini, es septiņdesmitajos gados biju ietupināts “Long Kesh”, visbriesmīgākajā Ziemeļīrijas cietumā. Vai esi kādreiz dzirdējis par H bloku? Tur bija paaugstinātas bīstamības režīms, un tā to dēvēja tāpēc, ka, raugoties no debesīm, tas atgādināja lielu H burtu. “Long Kesh” kādreiz bija karabāze, kur britu armija turēja ieslodzītos īru lojālistus un republikāņus, kas pretojās angļu okupācijai. Savu laiku nokalpojušas būves, netīrība, mitrums, izsisti logi, antisanitāri apstākļi… Un tie sasodītie uzraugi īsti nacisti. Ziemā bija tik auksts, ka nevarēja gulēt. Es piedalījos slavenajā 1981. gada bada streikā, kad pēc sešdesmit sešām dienām nomira Bobijs Sends, kuru īri mēnesi pirms viņa nāves cietuma kamerā bija ievēlējuši par deputātu, bet Mārgareta Tečere tā arī neko nedarīja, lai glābtu situāciju. Es piedalījos arī Segu streikā 1978. gadā, kad mēs atteicāmies valkāt karcera uniformas un staigājām, ietinušies dūnu segās, par spīti stindzinošajam aukstumam, un Netīrajā protestā, kas notika tajā pašā gadā, kad mēs pārstājām mazgāties un sākām savu kameru sienas smērēt ar izkārnījumiem un urinēt zemē, lai protestētu pret spīdzināšanu un slikto izturēšanos pret ieslodzītajiem. Mūs baroja ar veciem produktiem, spīdzināja un pazemoja… Es nepadevos un nepiekāpos ne par mata tiesu. Un es neieredzu uniformas, Martēn, pat tad, ja tās nav saredzamas.

-    Tātad tā ir taisnība.

-    Kas tad?

-    Ka tu biji īru republikāņu armijā.

Aodagans neatbildēja. Viņš nesatricināmā mierā lūkojās Servazā.

-    Esmu dzirdējis runājam, ka tolaik īru republikāņu armija geto izturējusies kā visīstākā policija, Servazs ieminējās.

īra acīs iegailējās dusmu liesmiņas. Šis cilvēks neko nebija aizmirsis.

-    Igo ir ļoti jauks zēns, Aodagans ierunājās, vēlēdamies mainīt sarunas tematu. Vai tu domā, ka viņš ir vainīgs?

Servazs svārstījās.

-    Nezinu. Tāpēc tev man jāpalīdz, lai gan esmu policists.

-    Man tiešām žēl, bet es neko neredzēju.

-    Pastāv vēl kāda iespēja…

Aodagans uz viņu jautājoši palūkojās.

-    Izprašņā apmeklētājus, uzdod jautājumus, mēģini uzzināt, vai kāds nav kaut ko dzirdējis vai redzējis.

īrs uz viņu neticīgi palūkojās.

-    Tu gribi, lai es kļūstu par policijas ziņotāju?

Servazs šo piezīmi laida gar ausīm.

-    Gribu, lai tu man palīdzi izpestīt no cietuma nevainīgu cilvēku, viņš atcirta. Puisi, kurš kopš vakardienas ievietots iepriekšējā ieslodzījuma kamerā. Puisi, ko tu augstu vērtē. Vai tas tev izsaka pietiekami daudz?

Aodagans atkal durstīja Servazu ar skatienu. Viņš redzēja, ka īrs prāto.

-    Es tev piedāvāju darījumu, viņš beidzot sacīja. Es tev paziņošu to informāciju, ko spēšu iegūt, lai atspēkotu apsūdzību, taču paturēšu pie sevis informāciju, kas apsūdz Igo vai kādu citu.

-    Sasodīta būšana! Servazs protestēja, pacēlis balsi. Ir nogalināta sieviete. Viņa tikusi spīdzināta un ir noslīcināta vannā! Un, iespējams, apkārt klīst kāds jukušais, gatavs izdarīt jaunu noziegumu!

-    Tu esi policis, īrs pieceļoties sacīja. Tev jāizlemj, vai piekrist vai ne.

PULKSTEN 17 UN 31 MINŪTĒ Servazs atkal atradās nelielajā pilsētas laukumā un lūkojās debesīs. Hs bija pilnas ar tintes melniem mākoņiem. Tātad turpinās līt. Viņš juta trauksmi. Pakrūtē kņudēja.

Kaut kas šeit, uz šī laukuma, piektdienas vakarā bija noticis, viņš nodomāja. Igo bija teicis, ka nejūtas labi. Vēl nebija 20 un 30 minūtes, un futbola mačs ar Francijas komandu vēl-nebija sācies. Tad Igo bija devies uz savu mašīnu. Un kāds viņam bija sekojis. Kāds, kas, iejucis burzmā, jau gaidīja īsto mirkli.

Pusotru stundu vēlāk žandarmi atrada Igo pie Klāras Dimāras. Kas notika mirkli pēc tam, kad Igo bija izgājis no krodziņa? Vai viņš bija viens vai kāds bija kopā ar viņu? Kad viņš zaudēja samaņu?

Servazs pārlaida skatienu autostāvvietai un automašīnu rindām. Pēkšņa vēja pūsma tam sajauca matus, un mitrajā gaisā nopilēja dažas lietus lāses. Otrpus laukumam slējās Marsakas visaugstākā celtne desmit stāvi betona neglīta kārpa starp nelielajiem, smalkajiem namiem un ģimenes mājām. Pirmajā stāvā atradās suņu frizētava, aģentūra “Pole Emploi" un banka. Servazs uzreiz pamanīja bankas drošības kameras… Tās bija divas. Pirmā bija vērsta uz ieeju, bet otra uz pārējo laukumu, tātad arī uz autostāvvietu. Viņš ar grūtībām norija siekalas. Tā bija neticama veiksme. Pārāk skaisti, lai izrādītos patiesība, tomēr pārbaudīt vajadzēja.

Servazs aizslēdza džipu un devās garām mašīnu rindai uz kameras pusi.

Viņš secināja, ka tā ir pavērsta pareizajā virzienā un pagriezta pret kroga ieeju. Vismaz divdesmit pieci metri… Tagad viss bija atkarīgs no attēla kvalitātes. Kamera atradās pārāk tālu, lai spētu noteikt, kurš iznāca no bāra, izņemot gadījumu, kad jau zināms, par ko ir runa. Un, iespējams, tā nebija pārāk tālu, lai nevarētu pārbaudīt, vai Igo kāds sekoja…

Servazs nospieda zvana pogu, un, durvju mehānismam sanot, tās atvērās. Iegājis pa durvīm, viņš šķērsoja milzīgu halli, pagāja garām apmeklētājiem, kas gaidīja pie kases lodziņiem, šķērsoja balto līniju un parādīja savu žetonu vienai no četrām bankas darbiniecēm.

Uz letes bija novietota monēta ar supervaroni. Uz tās bija bankas logo. Servazs nodomāja, ka reklāmas darboņiem netrūkst humora izjūtas. Kur viņu superbaņķieris bija starp 2007. gada beigām un 2008. gada oktobri, kad akcionāri visā pasaulē zaudēja 20 000 miljardus dolāru jeb pusi gadā saražotās visas planētas bagātības banku, investoru un mākleru alkatības, akluma un nekompetences dēļ? Un kur superbaņķieris būs tad, kad bankām nāksies norakstīt parādus grieķiem, portugāļiem un spāņiem?

Servazs paziņoja, ka nekavējoties vēlas tikties ar bankas direktoru. Bankas darbiniece pacēla telefona klausuli. Pēc divām minūtēm kāds piecdesmitgadīgs vīrietis neizdibināmu sejas izteiksmi uzvalkā ar kaklasaiti devās viņa virzienā, izstiepis roku sveicienam.

-    Sekojiet man, viņš teica.

Gaiteņa galā atradās stiklots kabinets. Direktors viņu aicināja apsēsties. Servazs atbildēja, ka tas nav nepieciešams. Viņš pāris vārdos paskaidroja, par ko ir runa. Direktors ar pirkstu pieskārās apakšlūpai.

-                Tai nevajadzētu būt problēmai, viņš beidzot atviegloti sacīja.

-    Nāciet man līdzi.

Viņi izgāja no stiklotā kabineta un šķērsoja gaiteni. Vīrietis atgrūda kādas durvis. Tur atradās pažobeles izmēra telpa ar nelielu matēta stikla lodziņu. Uz galda bija novietota ļoti plāna automātiskā videoierakstīšanas ierīce ar pulti. Līdzās atradās 19 collu ekrāns. Direktors to ieslēdza.

-    Pavisam ir četras kameras, viņš sacīja, divas iekšpusē un divas ārpusē, kaut gan apdrošināšanas kompānija tik daudz nemaz nepieprasīja. Tā tikai gribēja, lai ar videokameru tiktu novērots bankomāts. Palūk!

Direktors darbojās ar pulti, un uz ekrāna parādījās mozaīka, ko veidoja četri attēli.

-    Mani interesē tā kamera, Servazs sacīja, ar pirkstu norādot uz kreiso, augšējo taisnstūri, kurā bija redzama autostāvvieta.

Direktors nospieda uz pults ciparu 4, un attēls tagad aizņēma visu monitora ekrānu. Servazs pamanīja, ka attēls tālumā, pie krodziņa ieejas, ir nedaudz izplūdis.

-    Vai jūs ierakstāt nepārtraukti, vai arī kamera reaģē uz kustību?

-    Ar tām kamerām, kas atrodas iekšpusē, nepārtraukti, izņemot to, kas uzstādīta pie bankomāta, jo tā ieslēdzas, reaģējot uz kustību. Ieraksts notiek pa apli.

Servazs jutās vīlies.

-    Tātad pagājušās piektdienas ierakstu izdzēsuši nākamo dienu ieraksti?

-    Nedomāju vis. Direktors pasmaidīja. Tā kamera, par kuru jūs runājat, arī darbojas, reaģējot uz kustību, tāpat kā tā pie bankomāta. Tā ieslēdzas, tikai ja autostāvvietā kaut kas norisinās, un tas diezgan regulāri notiek dienā, bet ļoti reti naktī. Turklāt kamera ieraksta ierobežotu attēlu skaitu sekundē. Un, ja atmiņa mani neviļ, šai iekārtai ir cietais disks ar viena terabaita apjomu. Ar to jābūt pietiekami. Mēs ierakstus saglabājam likumā noteiktu laiku.

Servazs juta, ka pulss strauji paātrinās.

-    Nejautājiet man, kā tas darbojas, direktors sacīja, pastiepjot pulti Servazam. Vai vēlaties, lai paaicinu personu, kas šo iekārtu uzstādīja? Pēc pusstundas viņš būs klāt.

Servazs palūkojās uz ekrāna stūrī redzamo pulksteni un uz papīra lapu caurspīdīgos plastmasas vāciņos, kas ar izolācijas lenti bija piestiprināta pie galda. Tās augšpusē bija uzraksts “Drošības sistēmas lietošanas pamācība”.

-    Paldies, nav nekādas vajadzības, man ar to jātiek galā pašam.

Direktors palūkojās rokaspulkstenī.

-    Mēs beidzam darbu pēc desmit minūtēm. Varbūt jūs varētu atnākt rīt…

Servazs prātoja. Viņu steidzināja gan ziņkāre, gan laika trūkums. Izmeklētājs nevēlējās zaudēt ne minūti.

-    Nē, es labāk palikšu tepat. Jūs tikai pasakiet, kā lai promejot aizslēdzu durvis.

Direktors šķita nedaudz aizkaitināts.

-    Es nevaru banku tik vienkārši atstāt vaļā pēc darbalaika beigām, viņš iebilda. Pat tad, ja tajā atrodaties jūs… Viņš mirkli svārstījās. Es jūs ieslēgšu. Jebkurā gadījumā es atslēgšu trauksmes signālu. Negribu, lai jūs to iedarbinātu, pats to neapzinoties, un te ierastos žandarmērija. Un viņš parādīja Servazam sava BlackBerry telefona ekrānu.

-     Kad pabeigsiet darbu, jūs man piezvanīsiet uz šo numuru. Atnākšu aizslēgt durvis un ieslēgt signalizāciju. Es dzīvoju tepat blakus.

Servazs ierakstīja bankas direktora telefonu savā mobilajā. Direktors izgāja, taču atstāja “pažobeles” durvis pusvirus. Servazs dzirdēja, kā projām dodas pēdējie klienti un bankas darbinieki savāc savas lietas, atsveicinās un ari paši pamet telpas.

-    Vai tiksiet galā? pēc piecām minūtēm, turot rokās portfeli, promejot galvu pabāzis durvīs, noprasīja direktors.

Servazs pamāja ar galvu, kaut gan pats par to jau sāka šaubīties. Šī lietošanas pamācība rādījās sasodīti sarežģīta, vismaz tādam kā viņš, kam allaž bija problēmas ar tehnoloģijām. Izmeklētājs sāka spaidīt uz pults esošos taustiņus. Attēls izzuda, bet tad atkal parādījās. Pēc tam viņam izdevās dabūt attēlu pa visu ekrānu, taču tas nebija skaidrs. Servazs nolamājās. Tajā sasodītajā lietošanas pamācībā nekur nebija

norādīts, kā nolasīt ierakstus. Vai viņš vispār kaut reizi bija redzējis lietošanas pamācību, kurā viss līdz galam būtu paskaidrots?

Pulksten 18 un 45 minūtēs viņš saprata, ka ir sviedriem noplūdis. Šajā “pažobelē” bija vismaz pluss trīsdesmit pieci grādi. Viņš atvēra nelielo lodziņu. Tam priekšā bija divi sienā iestiprināti plati režģi. Servazs redzēja, ka lodziņš ir ar skatu uz šahtu un ka ārā atkal ir sācis līt. Šaurajā telpā bija dzirdami lietus plīkšķi un ieplūda svaigs gaiss, kura tā pietrūka.

Pulksten 19 un 7 minūtēs viņš beidzot bija sapratis, kādas podziņas uz pults tam jāspiež. Kad Servazs bija sameklējis kameras ierakstus, kuros bija uzfilmēta autostāvvieta, viņš saprata, ka ir tikai viens veids, kā nonākt līdz laikam piektdienas vakarā nedaudz pirms pulksten 20 un 30 minūtēm, ja tāds ieraksts vispār bija. Filma bija paātrināti jātin uz priekšu.

Kad viņš pirmo reizi mēģināja to izdarīt, dīvainā kārtā paātrinātā tīšana uz priekšu pēc dažām ieraksta minūtēm apstājās un ieraksts atkal atsākās no sākuma.

-VELNS! VELNS! VELNS!

Viņa izsaucieni atbalsojās tukšajā hallē un gaiteņos. Servazs dziļi ievilka elpu. Mieru, tikai mieru. Tev viss izdosies. Sviedri lija aumaļām, un krekls lipa pie muguras. Servazs nolēma paātrināti aiztīt ierakstu līdz kādai noteiktai vietai, tad patīt uz priekšu parastā ātrumā, bet pēc tam atkal paātrināti.

Pulksten 19 un 23 minūtēs viņa sirds sāka sisties straujāk. Tagad ieraksta laiks bija 20 un 12 minūtes… Tie bija cipari, kas parādījās uz ekrāna. Servazs skatījās ierakstu parastajā ātrumā. Uz brīdi kaut kas aizsedza ekrānu. Tā bija automašīna, kas atstāja stāvvietu. Sastingušu kadru virkne, kas mašīnas kustību padarīja nedaudz palēninātu. Servazs redzēja, kā automašīna pabrauc garām kamerai. Zibens izgaismoja ekrānu. Marsakā tobrīd bija negaiss, un mašīnas logu tīrītāju kustība traucēja saredzēt tās salonu, līdz īsu mirkli varēja saskatīt, ka tajā atrodas pāris vecumā ap piecdesmit gadiem… Atkal vilšanās… Attēls pārtrūka un no jauna parādījās pulksten 20 un 26 minūtēs. Lietus aizsegā no autostāvvietas izbrauca vēl kāda mašīna… Kļuva tumšāks, un, lai gan ieraksta sistēma darbojās nevainojami, bāra ieeju varēja saskatīt aizvien neskaidrāk. Servazs prātoja, vai vispār kaut ko redzēs, ja tagad

kāds iznāks no turienes… Viņš paberzēja plakstiņus. Acīs grauza, jo tās visu laiku bija piekaltas ekrānam. Lietus troksnis bija apdullinošs. Varētu domāt, ka tas ir ieraksta defekts. Pēkšņi Servazs atplauka. Igo… Viņš iznāca pa bāra durvīm. Kaut gan attēls bija izplūdis un traucēja arī negaiss, nebija ne vismazāko šaubu, kam piederēja siluets, kas parādījās ekrānā. Apģērbs bija tāds pats, kāds tam bija mugurā slepkavības vakarā. Matu griezums un sejas ovāls arī atbilda. Servazs ar grūtībām norija siekalas. Viņš saprata, ka nākamie mirkli būs izšķirošie.

Nu taču. Kusties…

Acis piekalis ekrānam, viņš redzēja, kā jaunais cilvēks iet pa eju starp mašīnām. Desmitiem attēlu nomaiņa sekundē nedaudz aizkavēja viņa kustēšanos. Alejas vidū puisis apstājās un pavērās debesīs. Un palika tā stāvam vairākas sekundes.

Ak Dievs, ko tu tur dari?

Igo tik ilgi nekustīgi stāvēja, ka Servazs jau sāka prātot, vai tikai attēls atkal nav sastindzis. Vienlaikus viņš uzmanīja kroga ieeju, taču pagaidām tur nekas nenotika… Servazs sajuta pulsu sasvīdušo pirkstu galos, kuri atstāja miklas pēdas uz pults. Kusties… Servazs ar acīm meklēja mašīnu, kuru Igo tovakar bija atstājis uz ceļa pie Klēras Dimāras mājām, taču to nekur nemanīja. Tomēr turpat vien tai vajadzēja būt… Pēkšņi Igo pavirzījās pa labi un izzuda skatienam. Pie joda! Autostāvvietas vidū atradās kāda betona būve, bet Igo bija novietojis mašīnu aiz tās! Servazs vēlreiz nolamājās un jau grasījās uzsist ar dūri pa galdu, kad pēkšņi atvērās kroga durvis…

Augstais Dievs!

Tā tiešām bija. Servazs pavēra muti, acis piekalis ekrānam. Bija radusies necerēta iespēja. Neliela. Pavisam niecīga. Nāc taču tuvāk… Siluets devās pa aleju uz priekšu kameras virzienā, kustoties nedaudz saraustīti. Tas tuvojās vietai, kur Igo bija novietojis mašīnu. Servazam bija izkaltusi rīkle. Tas bija gara un slaida cilvēka siluets. Mugurā tam bija svīteris ar kapuci, pārvilktu pāri galvai. Pie velna! Servazs pēkšņi saprata, ka nevar saskatīt tā seju, un saniknojās, taču tajā visā bija arī kaut kas pozitīvs šis ieraksts Igo stāstīto padarīja aizvien ticamāku. Pat tad, ja tas nebija izšķirošais pierādījums. Tagad arī siluets ar kapuci uz acīm nozuda aiz betona būves.

Ko tālāk?

Viena iespēja vēl bija atlikusi. Ja mašīna brauks atpakaļgaitā, tad kādā mirklī tā vēlreiz nonāks kameru redzeslokā… Varbūt viņš ieraudzīs, kurš ir pie stūres. Servazs gaidīja aizžņaugtu kaklu un uzvilktiem nerviem. Tas vilkās pārāk ilgi… Kaut kas bija atgadījies.

Te pēkšņi Servazs izdzirda troksni.

Viņš iztaisnojās, it kā kāds tam būtu iespēris ar kāju. Servazs pilnīgi noteikti bija kaut ko saklausījis, turklāt nevis ārpusē, bet bankā.

-    VAI TE KĀDS IR?

Atbildes nebija. Varbūt viņam vienkārši bija izlicies. Vasaras lietus aiz loga tā plīkšķēja, ka viņš nebija īsti pārliecināts. Atkal nogranda pērkons. Servazs gribēja pievērsties ekrānam. Nē, viņš pilnīgi noteikti bija kaut ko dzirdējis… Servazs uz pults nospieda “pauzi”, piecēlās un izgāja gaitenī.

-    Ei! Vai te kāds ir?

Vārdi atbalsojās tukšajā hallē, kuras durvis atradās gaiteņa galā, bet otrā gaiteņa galā bija metāla durvis ar horizontālu slēdzeni, kas veda uz rezerves kāpnēm. Tās bija aizslēgtas.

Servazs nedaudz saminstinājās, tad devās uz halles pusi. Tur neviena nebija. Kases lodziņi, krāsainu krēslu rindas, baltā līnija… Halle bija tukša. Viņš pagriezās.

Ja nu vienīgi… tagad viņš sajuta…

Vieglu vēsmiņu.

Acīmredzot starp viņa “pažobeles” logu un… kādu citu logu vai durvīm kaut kas bija atvērts. Viņš apgriezās ap savu asi halles vidū un caur stiklotajām durvīm pētīja tukšās telpas. Tās bija ciet. Uz halles stūriem pustumsā krita garas ēnas. Un te valdīja pilnīgs klusums. Servaza nervi bija uzvilkti līdz pēdējam. Viņš attaisīja uz gurniem piestiprināto ieroča maksti. Servazs to nebija darījis kopš 2008.-2009. gada ziemas.

Kopš sastapšanās ar Irtmanu…

Velns!

Servazs piesardzīgiem soļiem devās uz priekšu gar kases lodziņu rindu, cieši satvēris rokā ieroci. Viņš cerēja, ka neviens tobrīd neatrodas aiz stiklotajām durvīm un nav viņu pamanījis, taču joprojām nebija pilnīgi pārliecināts, vai viņam tomēr nav uznākusi paranoja. Servazs nebija satvēris ieroci tā, kā to noteica reglaments, jo cerēja, ka to nenāksies izmantot. Sviedri pilēja acīs, un viņš samirkšķināja plakstiņus.

Otrais gaitenis bija īsāks nekā pirmais. Un tajā atradās tikai vienas durvis, kas veda uz tualetēm.

Servazs pieliecās un izstiepa roku līdz grīdai durvju spraugā zem tualetes durvīm.

Vēja pūsma nāca no turienes.

Viņš uzmanīgi atvēra durvis, sajūtot vieglu eņģu pretestību. Uzvēdīja tualetes tīrāmo līdzekļu smaka. Gaisa pūsma kļuva spēcīgāka, un viņš ieņēma aizsardzības pozīciju.

Vīriešu tualetes durvis bija vaļā.

KĀDS BIJA AIZMIRSIS AIZVĒRT LOGU, un, tā kā direktors nebija ieslēdzis drošības signalizāciju, neviens to nebija pamanījis. Servazs notikušajam centās atrast visvienkāršāko izskaidrojumu. Tas bija Okama ekonomikas princips. Doma, ka kāds iekļuvis bankā, lai viņam uzbruktu, šķita aiz matiem pievilkta, jo tikpat labi to varēja izdarīt ārpusē, kur turklāt bija vairāk iespēju. Servazs uzkāpa uz tualetes poda apmales un palūkojās pa lodziņu. Tam bija tādas pašas restes kā videonovērošanas telpas logam. Ārā bungoja lietus, un nekas nevēstīja par draudošām briesmām. Viņš nokāpa zemē un atkal izdzirda troksni, kas gan nenāca no tualetēm, bet no bankas telpām. Tagad viņa asinis mutuļoja kā ūdens slūžās. Vienā mirklī Servazu bija pārņēmušas bailes. Sirdij strauji sitoties, viņš pagriezās pret durvīm. Kājas šķita kā no vates. Kaut kur šajā bankā noteikti kāds bija… Servazs ciešāk satvēra ieroci, taču viņa sasvīdusi plauksta slīdēja pa valgo ieroča spalu.

Vajadzēja izsaukt papildspēkus. Bet ja nu viņš kļūdās? Servazs iztēlojās virsrakstu avīžu pirmajā slejā “Kādam policistam tukšās bankas telpās uznākusi paranojas lēkme". Viņš varēja arī ataicināt direktoru, aizbildinoties, ka neizdodas noskatīties ierakstu. Un tālāk? Servazs paliks te ieslēgts, kamēr kāds parādīsies? Tā viņš turpināja prātot, līdz izdzirdēja, kā aizkrīt rezerves izejas durvis.

Augstais Dievs!

Servazs izmetās ārā no tualetēm, paskrēja garām kases lodziņiem, pagriezienā paslīdēja, aiztraucās līdz gaiteņa galam un atrāva vaļā metāla durvis. Viņam virs galvas aizdipēja soļi. Sasodīts! Servazs metās augšā.

Divi betona pakāpienu posmi, un katrā stāvā pa durvīm. Kāpnes zem viņa kājām dunēja. Servazs ieklausījās, mēģinot sadzirdēt, vai bēglis nav

atstājis kāpņu telpu, taču tas pārliecinoši turpināja kāpt augšup. Trīs stāvus augstāk Servazam aptrūkās elpas un krūtis dega kā ugunīs. Viņš pieturējās pie metāla margām. Sestajā stāvā Servazs apstājās, lai atgūtu elpu, atbalstījis rokas uz ceļgaliem. No plaušām nāca sēcošas skaņas. No deguna pilēja sviedri, un krekls uz muguras bija izmircis. Bēglis turpināja kāpt vēl augstāk. Servazs juta, kā zem kurpju zolēm vibrē kāpnes. Arī viņš turpināja kāpt. Pēkšņi Servazs izdzirdēja, kā viņam virs galvas iečīkstas un skaļi aizcērtas metāla durvis. Viņš paraustīja durvis, kas atradās septītajā stāvā. Tās neskrapstēja un nevērās vaļā, tātad nebija īstās, pa kurām bija izmeties bēglis… Sirds krūtīs dauzījās tik spēcīgi, it kā grasītos eksplodēt. Vienubrīd Servazs jau sāka prātot, vai viņu tūlīt neķers sirdstrieka, ja viņš tā turpinās pa kāpnēm dzīties pakaļ slepkavam.

Tagad Servazs jau bija uzkāpis devītajā stāvā.

Pēdējos divus stāvu posmus viņš pievārēja, būdams tuvu spēku izsīkumam, muskuļi šķita kā pielieti ar svinu. Jumts… No turienes atskanēja metālisks troksnis. Bēglis bija aizbēdzis uz turieni. Servazu pārņēma bailes. Viņš atcerējās izmeklēšanu Pirenejos. Reiboni un bailes no augstuma. Izmeklētājs vilcinājās.

Viņš bija nosvīdis slapjš. Pārliekot ieroci no vienas rokas otrā, Servazs slaucīja plaukstas biksēs, bet ar piedurknes virspusi notrausa no sejas sviedrus. Veroties uz aizvērtajām metāla durvīm, viņš nogaidīja, līdz sirds beidza auļot.

Kas viņu aiz tām gaidīja? Un ja nu tās bija lamatas?

Servazs zināja, ka ar savām bailēm no augstuma viņš atrodas neizdevīgā situācijā, toties viņam bija ierocis…

Nez vai tam, kuram viņš dzinās pakaļ, arī bija ierocis?

Bija grūti izlemt, kā rīkoties, bet laika trūkums un nepacietība tam mina uz papēžiem. Ar vienu roku viņš pieskārās metāla slēģim un pagrūda aizbīdni. Tas iečīkstējās. Un sejā iesitās vējš un lietus, uzplaiksnīja zibens. Servazs juta, ka vējš te pūš daudz spēcīgāk nekā lejā. Zem kurpju zolēm čirkstēja grants, ar ko bija nokaisīta jumta terase. Tai bija tikko divdesmit centimetrus augsta betona apmale. Pakrūtē kaut kas savilkās. Servazs ieraudzīja Marsakas namu jumtus, mākoņu ieskauto baznīcas torni, pielijušos pakalnus, plašās debesis, kas atgādināja jūru, un mākoņu vālus. Viņš ļāva, lai durvis tam aiz muguras aizkrīt. Kur bija palicis bēglis? Vējš pluinīja matus. Servazs palūkojās vispirms pa labi,

tad pa kreisi. Ieraudzīja metru augstu betona stabu rindu ar ventilācijas lūkām. Pa zemi stiepās trīs resnas caurules. Un tas bija viss.

Kur bija palicis bēglis?!

Atkal gāza lietus. Tas lija viņam aiz apkakles un uz pakauša, grabināja pa galvu un izmērcēja seju. Virs pilsētas bija sakrājušies melni mākoņi. Zibeņi šaustīja pakalnus. Viņam šķita, it kā karātos debesīs.

Vējš pūta ausīs.

Te pēkšņi no sevis pa kreisi viņš izdzirdēja kādu troksni…

Servazs pagrieza galvu uz to pusi un nomērķēja ar ieroci. Tajā pašā mirklī Servazs ar prātu apsvēra situāciju un saprata, ka tās ir lamatas. Svešais bija ar kaut ko metis ar oli vai kādu priekšmetu, lai novērstu viņa uzmanību.

Jau nākamajā sekundē Servazs izdzirdēja soļu troksni sev aiz muguras, taču bija jau par vēlu. Spēcīgs trieciens trāpīja pa muguru, tad kāds viņu saķēra aiz vidukļa un strauji grūda uz priekšu. Panikas pārņemtais ķermenis šķita tukšs kā balons, un kājas saļima. Rokām vēcinoties gaisā, izkrita ierocis.

Viņu atkal grūda un vilka pa zemi. Uzbrucējs bija izmantojis pārsteiguma momentu, un Servazs, kurš pat nepaspēja noreaģēt, lielā ātrumā ripoja uz jumta malu.

Pretim tukšumam!

-    Nēēēēēēēēēēēēēēēē!

Viņš dzirdēja savu izmisuma kliedzienu, redzēja, kā tam milzu ātrumā tuvojas jumta mala un ainava, kas pavērās tālu priekšā, un pēdējiem spēkiem, izmisīgi cenšoties ar kurpju zolēm ieķerties grantī, mēģināja noturēt līdzsvaru.

Desmit stāvi!

Viņš redzēja, kā koki, nelielais parks, kas ar sarkanu ķieģeļu namiem un baltām terasēm atgādināja angļu skvēriņu, jumti, smailais baznīcas tornis, automašīnas un balodis traucas tam pretim, un lietus, bailes un reibonis aizmigloja skatu… Servazs kliedza. Viņš redzēja tumsā iegrimušo laukumu, balkonu rindu sev pie kājām, lietus vertikāles un savu kurpju purngalus, aizķērušos aiz betona apmales.

Viņa ķermenis liecās uz priekšu pretī liktenīgajam kritienam…

īsu mirkli viņš karājās virs pilsētas bezdibeņa, un to turēja tikai kāda roka viņam aiz muguras.

Tad Servazs saņēma spēcīgu sitienu pa galvu. Gar acīm novirpujoja raibi riņķi, un viss iegrima tumsā.

LIDMAŠĪNA, AR KURU tovakar no Santorini ieradās Irēna Ciglere un Žužka Smatanova, Tulūzas Blaņakas lidostā nosēdās pulksten 20 un 30 minūtēs. Lidojums ilga mazāk nekā divas stundas, un viņas joprojām atcerējās, kā lidmašīna bija šķērsojusi vulkāna izveidoto salu ar galvu reibinošajām, simts divdesmit metrus augstajām klintīm, kas iegrima mirdzošajā jūrā, un sniegbaltos namiņus, kas bija pieķērušies vecā vulkāna virsotnei gluži kā putna mēsli.

Viņas paņēma savu bagāžu un devās uz D izeju, no kurienes bezmaksas autobuss aizveda uz ekonomisko autostāvvietu, kur jau mēnesi stāvēja viņu mašīna. Kopā tas izmaksāja 108 eiro. Ciglere visu ceļojuma laiku bija galvā veikusi aprēķinus. Lielāko daļu izdevumu bija apmaksājusi Žužka. Irēna tikai nopirka lidmašīnas biļeti turp un atpakaļ ceļam un apmaksāja divus restorānus vienu Parā, bet otru Naksā. Nebija nekādu šaubu, ka naktskluba pārvaldnieces amats bija daudz ienesīgāks nekā žandarmes. Irēna jau bija prātojusi, ko teiktu viņas priekšniecība, ja, nedod Dievs, uzzinātu, ka viņai ir romāns ar striptlzdejotāju, kas turklāt sedz ari daļu viņas izdevumu, tomēr reizi par visām reizēm viņa bija nolēmusi, ka tad, ja vajadzēs izraudzīties starp savu darbu un Žužku, viņa nesvārstīsies ne mirkli.

Viņas vilka koferus uz ritenišiem sev aiz muguras, vērojot, kā aiz loga līst lietus, un ar nostalģiju atceroties Grieķijas sauli, līdz nonāca pie kāda laikrakstu kioska. Irēna sastinga.

-    Kas noticis? Žužka jautāja.

-    Pagaidi.

Žužka uz viņu jautājoši palūkojās. Irēna bija pametusi savu koferi un devusies pie vitrīnas. Lai gan fotoattēls bija sliktas kvalitātes, tomēr seja šķita pazīstama. No kāda laikraksta viņā raudzījās Martēns Servazs. Zibspuldžu izgaismotā seja šķita bāla, bet virsraksts vēstīja: “IRTMANS RAKSTA POLICIJAI.”

20 . Mākoņi

PELĒKBALTI MĀKOŅI, kuru apaļīgās formas līdzinājās šampinjonu micītēm, bija saspiedušies cieši cits pie cita, atgādinot celtņu masīvu. Veroties debesīs, Servazs juta, kā lietus lāse tam uzpil uz radzenes un kairina to. Tai sekoja otra, tad trešā lāse. Viņš samirkšķināja acis. Lietus tam sitās sejā un pa vaļējo muti pilēja uz mēles.

Servazs juta šausmīgas sāpes pakausī, tajā vietā, kur galva atdūrās pret granti. Viņš to pacēla, un sāpes uzreiz pieauga, izplešoties pa kaklu un pleciem gluži kā koka saknes. Sāpēs saviebies, viņš pagriezās uz kreisajiem sāniem… Un viņa seja pēkšņi atradās virs pilsētas bezdibeņa. To ieraugot, sirds salēcās. Viņš bija gulējis pie pašas jumta malas! Un atradies vien pāris centimetru attālumā no nāvējošā kritiena. Pa granti, kas caur apģērbu dūrās ādā, viņš ar pūlēm aizvēlās uz otriem sāniem. Tad Servazs aizrāpoja līdz ugunsdzēsēju kāpnēm un mēģināja pieslieties uz savām drebelīgajām kājām.

Ar vienu roku Servazs aptaustīja pakausi. Tas tūlīt iesāpējās vēl stiprāk, un viņš roku uzreiz nolaida, taču bija jau paspējis sataustīt milzīgu punu. Viņš palūkojās uz savu plaukstu un redzēja, kā lietus no tās noskalo asinis. Tiesa, tas vēl neko nenozīmēja, jo parasti tādas brūces mēdz stipri asiņot.

Tad pamanīja, ka nedaudz tālāk mētājas viņa ierocis, un pagājās pāris soļu uz priekšu, lai to paceltu. Viņš vilkās metāla durvju virzienā, kurām no šīs puses bija rokturis, un centās saprast, kas īsti bija noticis.

Pēkšņi viņam caur smadzenēm izšāvās kāda doma videoieraksts…

Grīļīgiem soļiem Servazs notenterēja lejā pa kāpnēm, atrāva vaļā desmitā stāva durvis un metās pie liftiem. Kad Servazs bija nobraucis

līdz pirmajam stāvam, lifta kabīnes durvis atvērās un viņš uzreiz ieraudzīja rezerves izejas kāpnes. Ieraudzīja arī bankas ugunsdzēsēju kāpnes, pa kurām tikai pirms dažām minūtēm bija meties augšup. Bet durvis bija automātiski aizvērušās. Cits nekas neatlika Servazs izgāja uz ielas un mēģināja no ārpuses pieiet pie stiklotajām durvīm. Bet ari tās joprojām bija slēgtas. Viņš vairs nevarēja iekļūt bankā. Servazs izvilka mobilo telefonu un piezvanīja bankas direktoram.

-    Vai jau pabeidzāt skatīties ierakstu?

-    Nē, taču kaut kas ir atgadījies.

Pēc piecām minūtēm laukumā apstājās japāņu automašīna ar četrriteņu piedziņu. No tās izkāpa bankas direktors un satraukts tuvojās Servazam. Direktors uzspieda durvju kodu, un Servazs izdzirda elektroniskās atslēgas sanoņu. Viņš pagrūda durvis un metās uz videonovērošanas telpu.

Plakanais videoierakstu atskaņotājs bija pazudis. Uz galda mētājās tikai vadu mudžeklis.

Tātad uzbrucējs bija vēlējies paņemt videoierakstu. Un pamatīgi riskējis. Tas noteikti bija viņš… Vīrietis ar kapuci galvā… Servazam vairs nebija ne vismazāko šaubu, ka tieši tas cilvēks ir nogalinājis Klēru Dimāru un sazāļojis Igo. Visu laiku vīrietis bijis tepat līdzās, novērojis policistu un tam sekojis. Slepkava bija redzējis, kā Servazs tuvojas drošības videokamerai un ieiet bankā. Un sapratis, ko viņš grasās darīt. Un, tā kā slepkavam nebija nekādu iespēju uzzināt, vai ierakstā viņu var pazīt vai ne, tas bija uzņēmies šo neprātīgo risku… Turpmākais bija norisinājies aptuveni tā viņš bija iekļuvis bankā reizē ar citiem tās klientiem, paslēpies tualetēs un tur nogaidījis, līdz banku slēdz. Tad viņš Servazu bija aizvilinājis no ierakstu telpas un, kamēr policists atradās tualetē, nozadzis videoierakstu atskaņotāju un mēģinājis aizbēgt.

Servazs dusmās lamājās. Viņš redzēja, kā, ūdenim pilot no slapjā apģērba, uz grīdas veidojas peļķe.

-    Vai jūs uzskatāt, ka tas, kurš bija redzams ierakstā… ka viņš… ielauzies manā bankā… tas, kurš nogalinājis to jauno sievieti?

Direktora balss gandrīz drebēja. Viņš tikko bija aptvēris notikušo un kļuvis miroņbāls. Servazam tā sāpēja galva, ka šķita pakausī ietriekts dzelzs stienis. Nekavējoties vajadzēja doties pie ārsta. Viņš piezvanīja uz Kriminālistikas nodaļu un palūdza, lai uz banku atsūta ekspertu brigādi.

-    Varat doties mājās, Servazs sacīja direktoram.

Tad viņš atstāja telpu un devās uz halles pusi. Slapjās zoles, sperot soļus, žļurkstēja. No milzīga plakāta tam uzsmaidīja daiļa bankas darbiniece. Ap kaklu viņai bija apsieta šalle tradicionālajās šīs bankas krāsās. Un neviļus Servazs nolādēja visas šīs reklāmas, kas ar savu smadzeņu borēšanu piesārņo ikdienu, cilvēku apziņu un visu viņu dzīvi no dzimšanas līdz pat nāvei. Tovakar viņš nolādēja visu pasauli. Kad aiz Servaza durvis bija aizvērušās, viņš izgāja uz bankas balkona un aizsmēķēja cigareti… Servazs visādi izprātojās par to, kas tikko notika, taču viens bija skaidrs viņš bija ļāvis slepkavam aizbēgt.

Ārā pamazām satumsa, un koki uz laukuma iegrima ēnā. Tikai austrumu pusē debesis zem tumšo mākoņu vāla vēl bija gaišas un dzidras. Servazs palūkojās pulkstenī. Tas rādīja 22 un 30 minūtes. Eksperti būs klāt tikai pēc stundas.

Aiz uztraukuma viņam vēderā viss sagriezās. Servazs saprata, ka tepat līdzās atrodas slepkava, kurš nebijās ķerties klāt pat policistam un rīkojās biedējoši aukstasinīgi un izlēmīgi. Viņš bija atradies tikai dažu soļu attālumā no Servaza minis tam uz papēžiem. Slepkava bija tepat līdzās, un tas ne uz mirkli neizlaida viņu no acīm. Servazs juta, ka, to iedomājoties vien, mati uz pakauša saslienas stāvus.

Kabatā iezvanījās mobilais telefons. Servazs palūkojās uz ekrānu. Tā bija Samira.

-    Esam noskaidrojuši, kurš ir Tomass999, viņa teica. Un tas nemaz nav Tomass.

Vienā mirklī Servazam šķita, ka atrodas tālu prom no bankas.

-    Tu neticēsi savām ausīm, sacīja Samira.

KĀDS KLAUVĒJA PIE DURVĪM. Margo vispirms palūkojās uz aizmigušo istabas biedreni, pēc tam uz pulksteni datorekrāna stūrī. Tas rādīja 23 un 45 minūtes. Viņa piecēlās un atvēra durvis. Tur stāvēja Eliass. Tā viņa sejas puse, kam priekšā nebija aizkritusi matu šķipsna, tumšajā gaitenī šķita zilganbāla.

-    Kas tev meklējams meiteņu kopmītnēs? Vai tad tev nav telefona vai datora?

-    Seko man, viņš teica.

-Ko?

-    Kusties veicīgāk!

Margo jau gribēja tam parādīt trīs pirkstu kombināciju un aizcirst durvis deguna priekšā, taču Eliasa balss tonis no šī nodoma atturēja. Viņa devās atpakaļ pie savas gultas un uzvilka šortus un krekliņu. Bija jau gandrīz pusnakts, un meitenei mugurā bija tikai biksītes un krūšturis, taču Eliass ne mirkli neblenza uz viņas augumu, kas, kā viņa zināja, parasti puišus neatstāja vienaldzīgus. Viens no diviem vai nu viņš tiešām bija nevainīgs, kā apgalvoja dažas meitenes, vai arī gejs kā reizēm mēdza apgalvot puiši.

Viņa nospieda slēdzi, un gaitenī iedegās gaisma.

-    Pie velna, Margo!

Eliasa kliedziens bija vien neskanīgs čuksts. Viņa uz to neizpratnē palūkojās. Eliass paraustīja plecus, un abi devās uz kāpņu pusi. Hallē pie kāpnēm divi marmora krūšutēli nolūkojās, kā viņi atver durvis un dodas uz parku. Negaiss uz mirkli bija pierimis. Starp mākoņiem kā bāls nags rēgojās mēness, tomēr zāle bija slapja, un, tiklīdz Margo spēra pirmos soļus, viņas kedas izmirka.

-    Kurp mēs dodamies?

-    Viņi izgāja ārā.

-Kas?

Eliass pacēla acis pret debesīm.

-    Sāra, Dāvids un Virdžīnija. Redzēju, ka viņi cits aiz cita dodas uz labirintu. Viņiem tur noteikti norunāta tikšanās. Mums jāpasteidzas.

-    Paklau, bet ja nu mēs viņiem uzskrienam virsū? Ko tad teiksim?

-    Pajautāsim, ko viņi tur dara.

-    Super.

Un viņi ienira tumsā. Abi pagāja garām statujai zem lielā ķiršu koka, palīda zem sarūsējušās ķēdes un iekļuva labirintā. Eliass apstājās un ieklausījās. Arī Margo darīja to pašu. Klusums. Samirkušie koku zari un zāle čabēja vējā, gaidot nākamo lietusgāzi. Šī čaboņa neļāva sadzirdēt citus trokšņus, taču arī viņus pašus nebija tik viegli saklausīt.

Margo redzēja, kā Eliass svārstās, bet tad pagriežas pa kreisi. Pirms katra jauna pagrieziena viņai bija bail, ka uzskries trijotnei virsū. Krūmi sen nebija apcirpti, un reizēm kāds zars tiem tumsā saskrāpēja seju. Viņiem virs galvas atkal bija izpletusies mākoņu sega. Margo dzirdēja tikai vēja šalkoņu un lietus lāses pilam no salijušajām koku lapām un jau

sāka prātot, vai draugs nav kļūdījies, kad pēkšņi pavisam tuvu izdzirdēja balsis.

Eliass apstājās un ar paceltu roku deva zīmi, līdzīgi kā to dara komando spriedzes filmās, kad ielavījušies ienaidnieka teritorijā. Margo tikko noturējās neiespurgusies, taču patiesībā smiekli nemaz nenāca. Viņu bija pārņēmušas ļaunas priekšnojautas. Margo aizturēja elpu. Viņi bija tur… līdzās, aiz nākamā pagrieziena. Abi pagāja vēl pāris soļu uz priekšu, un tagad Dāvida balss bija sadzirdama pavisam skaidri.

-    Tas ir tik nomācoši, ka man metas nelabi, viņš sacīja.

-    Kas cits mums atliek?

Margo pazina arī Sāras maigo un aizplīvuroto balss toni.

-    Tikai nogaidīt…

-    Tā to nevar atstāt, iebilda Dāvids.

Margo uz rokām uzmetās zosāda. Viņa vēlējās tikai vienu atgriezties savā istabiņā pie guļošās Lisijas. Dāvids runāja gurdenā un raudulīgā balsi, un sacītais izskanēja neskaidri, mēlei brīžiem ķeroties, it kā viņš būtu dzēris vai salietojies narkotikas.

-    Esmu galīgi sašauts. Kaut kas… kaut kas noteikti ir jādara… pie velna, mēs nevaram… mēs nevaram viņu tā pamest…

-    Aizveries.

Tā bija Virdžlnijas balss, kas skanēja spalgi kā ieroča šāviens.

-    Tu tagad nedrīksti padoties, vai dzirdi?

Tomēr šķita, ka Dāvids neko negrib dzirdēt. Margo caur dzīvžogu saklausīja šņukstus, drīzāk gari stieptas vaimanas, turklāt varēja ari dzirdēt, ka puisis griež zobus.

-    Velns, velns, velns, viņš čikstēja. Sūdu būšana, sasodīta sūdu būšana…

-    Tu esi stiprs, Dāvid! Un mēs esam kopā ar tevi. Neaizmirsti, ka esam tava īstā ģimene. Sāra, Igo, es un pārējie… Nevar būt ne runas par to, ka mēs Igo pamestu…

Klusums. Margo prātoja, ko Virdžīnija ar to gribēja teikt. Dāvids nāca no ievērojamas ģimenes. Viņa tēvs bija rūpnieks un grupas "Jimbot” prezidents. Kukuļodams visos līmeņos, glaimodams deputātiem un finansēdams vēlēšanu kampaņas, pēdējos divdesmit gadus viņš bija ieguvis lielu daļu autoceļu tirgus segmenta un reģiona labiekārtošanas un valsts pasūtījuma darbu. Dāvida vecākais brālis pēc studijām Parīzē

un Hārvardā vadīja ģimenes uzņēmumu kopā ar tēvu. Igo reiz tai bija pastāstījis, ka Dāvids viņus ienīst.

-    Nekavējoties jāsasauc Aplis, Dāvids pēkšņi sacīja.

Atkal iestājās klusums.

-Tas nav iespējams. Sanāksme notiks, kā paredzēts, 17. datumā. Un ne mirkli agrāk.

Tā atkal bija Virdžīnijas valdonīgā balss.

-    Bet Igo taču ir ķurķī! Dāvids čikstēja.

-    Mēs Igo nekad nepametīsim. Un gan jau tas policis beigās to sapratis, bet, ja ne, mēs viņam palīdzēsim…

Margo juta, ka nobāl. Izdzirdot balss toni, kādā Virdžīnija runā par viņas tēvu, pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Tajā varēja sadzirdēt stindzinošu nežēlību.

-    Tas policis, kā tu tikko izteicies, ir Margo tēvs.

-    Tieši tā.

-    Kas tieši tā?

Iestājās klusums. Virdžīnija neatbildēja.

-    Neuztraucies, mēs viņu uzmanām, viņa beidzot sacīja. Un poliča meitiņu ari.

-    Ko tu teici?

-    Es teicu tikai to, ka tam policim jāliek saprast, ka Igo nav vainīgs… tādā vai citādā veidā… Bet attiecībā uz visu pārējo jābūt ļoti piesardzīgiem.

-    Vai pēdējā laikā neesi pamanījis, ka atliek tikai pagriezt galvu, un viņa visur ir jau priekšā? sarunā iejaucās Sāra. Vienmēr slaistās tur, kur esam mēs…

-    Kurš tad?

-    Margo.

-    Vai gribi teikt, ka Margo mūs izseko? Blēņas!

Tā bija Dāvida balss. Eliass tumsā pagrieza galvu un vaicājoši palūkojās uz Margo. Viņa nervozi samirkšķināja acis.

-    Es tikai gribu teikt, ka mums jābūt uzmanīgiem. Tas ari viss. Man ir tāda sajūta, ka tas skuķis kaut ko perina.

Sāras balss plūda kā ledaina ūdens straume. Margo neviļus radās vēlme ņemt kājas pār pleciem. Virs tumšā labirinta naksnīgajās debesīs peldēja bālgani mākoņi.

Pēkšņi no viedtālruņa viņai kabatā atskanēja arfas skaņas. Eliass kā vājprātīgais vērās meitenē, un acis tam bija apaļas kā apakštasītes. Margo juta, ka sirds krūtis izbailēs apmet kūleni.

-Ja vēlaties, es varu ar viņu parunāties… Dāvids iesāka.

-    Css! Kas tas par troksni? Vai dzirdējāt?

-    Kāds troksnis?

-    Es teiktu, ka arfas skaņas. Kaut kas tamlīdzīgs… Tepat… blakus…

-    Es neko nedzirdēju, Dāvids sacīja.

-    Es gan! iesaucās Sāra. Te kāds ir!

“Bēgam!” Eliass viņai iečukstēja ausi, saķēra meiteni aiz rokas, un viņi klupdami krizdami skrēja uz izeju.

-    Sasodīts! Dāvids iesaucās. Te kāds ir!

Un metās tiem abiem pakaļ. Meitenes tam sekoja. Margo un Eliass aizelsušies skrēja, ko kājas nes, ķeroties dzīvžoga zaros. Margo dzirdēja, kā trijotne traucas viņiem pakal. Šķita, ka deniņi tūlīt pārplīsis un ka pagriezieni un aleja nekad nebeigsies. Kad viņi pie izejas palīda zem ķēdes, sarūsējusī plāksnīte ar uzrakstu tai sāpīgi saskrāpēja muguru, un viņa sāpēs saviebās. Margo jau grasījās atgriezties pa to pašu ceļu, pa kuru viņi bija atnākuši, taču Eliass viņu parāva sāņus.

-    Tur ne! viņš čukstēja. Viņi mūs ieraudzīs!

Un Eliass to ievilka šaurā ejā starp dzīvžogiem, ko Margo nebija iepriekš pamanījusi. Tagad viņi atradās no kokiem krītošas ēnas aizsegā. No lapotnes pilēja lietus lāses. Lavierējot starp stumbriem, viņi pamanīja priekšā iznirstam amfiteātra pusapaļos, milzīgos logus. Celtnes tumsā Margo ieraudzīja trīs draugu kustīgās ēnas, kas atgādināja mīma Marso audzēkņus. Abi apgāja apkārt amfiteātrim un nonāca pie kādām nelielām durvīm, kuras Margo nekad agrāk nebija ievērojusi. Pārsteigta viņa pamanīja, ka Eliass parakņājas kabatās, izvelk atslēgu un iebāž to slēdzenē. Jau pēc mirkļa viņi atradās iekšpusē un skrienošo soļu troksnis atbalsojās tukšajos gaiteņos.

-    Kur tu ņēmi to atslēgu? Margo iejautājās, skrienot Eliasam aiz muguras.

-    Vēlāk paskaidrošu!

Kāpnes. Šīs nebija tās, pa kurām viņi bija atstājuši telpas. Šīs bija vecākas, šaurākas un putekļiem klātas. Viņi uzkāpa līdz guļamtelpām. Eliass pagrūda durvis. Abi atradās meiteņu kopmītnēs. Margo istabas durvis bija dažu soļu attālumā.

-    Pasteidzies! viņš čukstēja. Nost neģērbies! Lien zem segas un izliecies, ka guli!

-    Un tu? viņa jautāja.

Asinis dzīslās pulsēja kā negudras.

-    Par mani neuztraucies, labāk pasteidzies!

Viņa tam paklausīja, aizskrēja līdz savas istabas durvīm, atvēra tās un atskatījās pār plecu. Eliass bija nozudis. Margo aizvēra durvis un jau grasījās attaisīt šortu siksnu, kad atcerējās, ko bija teicis Eliass. Un viņa ar visām drēbēm palīda zem segas.

Pēc dažām sekundēm viņa vai pamira, jo izdzirdēja ātrus soļus gaiteni, un aiz bailēm gandrīz uzsprāga, kad kāds paraustīja istabas durvju rokturi. Margo aizvēra acis un pavēra muti, cenšoties elpot dziļi un rāmi, kā cilvēks, kurš cieši iemidzis. Caur pievērtajiem plakstiņiem viņa juta, ka pāri sejai pārslīd kabatas lukturīša gaisma. Margo šķita, ka no tās vietas, kur ienācējs atradās, varēja sadzirdēt viņas skaļos sirdspukstus, pamanīt sviedrus uz pieres un tās sasārtušo seju.

Tad durvis atkal aizvērās, soļi attālinājās un Margo saklausīja, kā Sāra un Virdžīnija ieiet savā istabā.

Viņa atkal atvēra acis.

Gar acīm griezās spoži riņķi.

Rīkle bija izkaltusi, bet ķermenis mirka sviedros. Margo apsēdās gultā. Viņu kratīja drebuļi.

21 . Romas brīvdienas

RADIO BIJA IESLĒGTS, un balss, kas skanēja skaļruņos, labi nostādīta un dziļa.

“Kādi ir deputāta darba pienākumi? Viņš darbojas labdarības komitejās, piedalās municipalitātes sanāksmēs un departamenta sapulcēs, atbalsta uzstāšanās, piedalās lielveikalu atklāšanās, izskata vietējos konfliktus, zina, kad sveicināties, un prot īstajā brīdī pateikt “jā”. Lielākā daļa manu līdzinieku uzskata, ka sabiedrības netikumus nav iespējams izskaust ar jebkādu likumdošanu, bet vēl vairāk ir to, kam šķiet, ka sabiedrības progress nav viņu kompetencē. Viņi tic privilēģiju reliģijai, priekšrocību kredo un bezmaksas dogmām protams, tikai attiecībā uz viņiem pašiem.”

Servazs pieliecās un pagrieza radio skaļāk, nenolaižot acis no ceļa. Tagad balss pieskandēja visu automašīnas salonu. Viņš to bija dzirdējis jau agrāk. Tās īpašnieks ar savu nekaunību, jaunību un prasmi formulēt domas bija kļuvis par plašsaziņas līdzekļu mīluli. Viņu aicināja uzstāties televīzijā un rīta radiopārraidēs, jo viņš prata uzturēt auditorijas interesi.

“Vai jūs runājat par saviem oponentiem vai domubiedriem?” raidījuma vadītājs painteresējās.

“Vārdiem ir liela jēga, vai ne? Es teicu “vairums”. Vai dzirdējāt, ka būtu pieminējis kādu konkrētu partiju?”

“Vai jūs apzināties, ka ar šādiem izteikumiem iegūsiet ienaidniekus?”

Radio sarunā atkal bija iestājusies pauze. Servazs joprojām juta pakausī pulsējam asas sāpes. Viņš palūkojās navigatora ekrānā. Automašīnas lukturu gaismā garām slīdēja mežs. Tā bija apdzīvota vieta.

Balti nožogojumi, ik pēc piecdesmit metriem lukturi un rūpīgi kopti aizsarggrāvji. Starp kokiem vīdēja lieli, modemi nami.

“Ļaudis mani ir ievēlējuši, lai es tiem saku taisnību. Vai zināt, kādēļ cilvēki piedalās vēlēšanās? Lai iegūtu ilūziju par situācijas kontroli. Kontrolēt situāciju cilvēkiem ir tikpat svarīgi kā žurkām. Septiņdesmitajos gados, pie divām žurku grupām piestiprinot elektrodus, zinātnieki atklāja, ka tām žurkām, kurām bija iespējams kontrolēt elektriskos impulsus, bija vairāk antivielu un mazāk čūlu.”

“Varbūt viņas saņēma mazāk elektrisko impulsu?” raidījuma vadītājs mēģināja jokot.

“Tātad tas, ko es daru un vēlētos darīt arī turpmāk,” deputāts nerimās, neļaujot sevi izsist no sliedēm. “Piešķirt saviem vēlētājiem kontroles iespējas, nevis tikai ilūziju, jo tādēļ jau viņi mani ir ievēlējuši.” Tagad Servazs brauca lēnāk. Šie izgaismotie nami starp kokiem tam atgādināja Holivudu. Neviens no tiem nebija mazāks par trīssimt kvadrātmetriem un neviļus lika aizdomāties par interjera žurnāliem, izmeklētiem vīniem un klusinātām džeza mūzikas skaņām.

“Šajā valstī uz simts iedzīvotājiem ir viens deputāts, bet uz trīssimtviens ārsts. Vai jums nešķiet, ka vajadzētu būt otrādi? Tur augšā pašā augšā jūs iedalāt kādu konkrētu summu, kas paredzēta tādiem vai citādiem mērķiem, un kā lai to labāk pasaka? notiek noplūde. Katrā nākamajā līmenī daļa summas izgaro. Un, kad tā beidzot nonāk tur, lejā, pie tiem, kam tā pienāktos, liela daļa šīs naudas jau iztērēta darba ieturējumiem, algām, tirgus atbalstam un tā tālāk.”

“Jūs tā sakāt tāpēc, ka pagājušā gada martā kreisie uzvarēja gandrīz visos reģionos,” ironizēja raidījuma vadītājs.

“Protams. Jūs taču nodokļus maksājat, vai ne? Varu saderēt, ka…” Servazs nogrieza skaņu. Viņš bija jau gandrīz atbraucis. Lai gan tas bija raidījuma ieraksts, nebija nekādas garantijas, ka saimnieks būs mājās un negrasās doties pie miera, tomēr viņš ar to vēlējās tikties šeit, nevis viņa darbavietā. Par šo savu soli Servazs bija informējis tikai Samiru un Esperandjē. Vincents bija tikai pajautājis: “Vai esi pārliecināts, ka neapgriez visu ar kājām gaisā?”

Kā deputāta kungs bija teicis? Kontrolēt situāciju cilvēkiem ir tikpat svarīgi kā žurkām… Un, tā kā Servazs tam pilnībā piekrita, tad vēlējās saglabāt kontroli pār savu paša izmeklēšanu.

Automašīna nogriezās no ceļa un lēnām virzījās uz priekšu pa aleju. Tā bija aptuveni desmit metrus gara un izbeidzās kāda nama priekšā, kas atradās tieši pie meža un krasi kontrastēja ar Mariannas mitekli. Šī bija moderna vienstāva celtne no betona un stikla, tomēr tās atrašanās vieta ne ar ko nebija sliktāka. Šis meža ieskautais dzīvojamo māju kvartāls skaitījās šikākais visā Marsakā. Pilsēta bija pārkāpusi visus sociālo mītņu kvotu nosacījumus, turklāt ļoti vienkārša iemesla dēļ nebija tikpat kā neviena, kam tajos mitināties. Sešdesmit procenti pilsētas iedzīvotāju bija universitātes pasniedzēji un darbinieki, baņķieri, starptautisko aviolīniju piloti, ķirurgi un inženieri, kas strādāja Tulūzas aviācijas rūpnīcā, tādēļ tur bija divi golfa laukumi, tenisa klubs un Michelin divu zvaigžņu viesnīca, divas baznīcas, 17. gadsimta tirgus ēka un desmitiem krodziņu un restorānu. Pilsēta bija inovatīvu uzņēmumu tehnoloģiskais pols, kas darbojās kopīgi ar tās Eksakto zinātņu fakultātes pētījumu laboratorijām un lielām rūpnieciskajām grupām, kas atradās Tulūzas nomalē. Marsaka bija sava veida smalka piepilsēta reģiona elitei, kas dzīvoja savrupi, tālu prom no lielpilsētas satricinājumiem.

Servazs bija izslēdzis dzinēju. Caur automašīnas vējstiklu un jūnija sutīgo nakti viņš lūkojās uz izgaismoto celtni. Tuvojās pusnakts. Horizontālas līnijas, plakans jumts, plašas stiklotas virsmas ar taisniem stūriem un paaugstināta terase. Lai gan visapkārt logiem bija vertikālas žalūzijas, istabas, ultramodernā virtuve, apvienota ar viesistabu, un gaiteņi bija redzami no ārpuses. Tas varēja būt Mīsa van der Roes arhitektūras šedevrs. Servazs nodomāja, ka labējo uzlecošā zvaigzne Pols Lakazs savu sabiedrisko statusu ir apliecinājis pat ar mājokļa arhitektonisko izvēli. Viņš atvēra mašīnas durvis un izkāpa ārā. Kāda sieviete pa logu viņu vēroja. Servazs redzēja, kā viņa pagriež galvu un kādam kaut ko saka.

Pēkšņi iedūcās viņa mobilais telefons.

-    Martēn, vai viss kārtībā? Kas noticis?

Marianna… Viņš ar acīm meklēja sievieti aiz loga rūts, taču tā bija nozudusi, un tagad aiz stikla varēja saskatīt vīrieša siluetu.

-    Viss kārtībā. Kurš tev to pastāstīja?

-    Bankas direktors ir mans draugs. (Protams, viņš nodomāja. Marianna pati bija teikusi, ka šeit pazīst visus.) Paklau… (Viņš dzirdēja, kā

sieviete klausulē nopūšas.) Man ļoti žēl, ka vakar vakarā tā sanāca… es zinu, ka tu dari visu, kas tavos spēkos… Es… es gribēju atvainoties.

-    Es tagad nevaru runāt, viņš sacīja. Vēlāk piezvanīšu.

Servazs atkal palūkojās uz namu. Vienas no stiklotajām durvīm bija

atvērtas, un siluets tagad bija redzams uz terases, zem plakanā betona jumta, kas to pasargāja no lietusgāzes.

-    Kas jūs tāds esat?

-    Majors Servazs no Kriminālpolicijas, viņš atbildēja, izvilcis savu dienesta apliecību, kāpjot augšup pa pakāpieniem. Vai jūs esat Pols Lakazs?

Vīrietis viņam uzsmaidīja.

-    Un kā jums šķiet? Vai tad televīziju nemaz neskatāties, major?

-Jāatzīst, ka neskatos gan. Taču es jūs tikko dzirdēju uzstājamies

radio… Ļoti aizraujoši.

-    Kādā jautājumā esat ieradies?

Servazs patvērās zem jumta un nopētīja deputātu viņš bija vecumā ap četrdesmit, vidēja auguma, spēcīgas miesasbūves un izskatījās itin labā fiziskā formā. Lakazam mugurā bija sporta jaka ar kapuci, un viņš nedaudz atgādināja bokseri pēc treniņa. Un, visticamāk, tāds viņš arī bija. Cīnītājs. Uzbrucējs. Cilvēks, kurš drīzāk sitīs nekā izvairīsies. Sporta jaka atšķīrās no tās, kas bija redzama video, taču tas vēl neko nenozīmē.

-    Vai pats nevarat iedomāties?

Lakazs vairs nešķita tik draudzīgi noskaņots.

-    Klēra Dimāra, Servazs sacīja.

Kādu mirkli deputāts stāvēja kā sastindzis.

-    Dārgais, kas tur ir? sievietes balss viņam aiz muguras ievaicājās.

-    Nekas. Kungs ir no policijas. Viņš izmeklē slepkavības lietu. Un, tā kā esmu pilsētas Nacionālās sapulces deputāts…

Lakazs viņā palūkojās ar caururbjošu skatienu. Servazs redzēja, kā sieviete iznāk pa stiklotajām durvīm un viņiem tuvojas. Ap galvu tai bija mezglā apsieta šalle, zem kuras rēgojās sprogaina parūka. Uzacu vietā viņai ar zīmuli bija uzvilktas treknas švīkas, un pat šajā pelēcīgajā pustumsā viņa izskatījās slikti, lai gan bija skaidrs, ka agrāk viņa bijusi ļoti skaista. Sieviete sniedza roku, un Servazs to paspieda. Satverta plaukstā, roka šķita viegla kā spalviņa, tajā nejuta ne spēku, ne enerģiju.

Servazs viņas acīs saskatīja to, ka itin drīz vēzis būs uzveicis dzīvi un iestāsies nakts, un viņam pēkšņi radās vēlme atvainoties un iet projām.

-    Kāds šausmīgs notikums! viņa teica. Nabaga sieviete…

-    Es ilgi neuzkavēšos, Servazs attrauca. Tā ir parasta formalitāte.

Viņš palūkojās uz deputātu.

-    Varbūt dosimies uz manu kabinetu, major?

Servazs pamāja ar galvu. Lakazs norādīja uz leju. Servazs nolaida skatienu un pamanīja kājslauķi. Viņš rūpīgi noslaucīja apavus. Tad viņi iegāja namā un šķērsoja viesistabu, kur lielā, plakanā televizorā varēja redzēt melnbaltu filmu ar subtitriem, bet skaņa bija nogriezta. Uz zema galdiņa stāvēja divas pustukšas viskija glāzes, bet uz bāra malas pudele. Gaiteni izgaismoja spožas lampiņas. Pie sienas nebija nevienas gleznas, bet gaiteņa otrā pusē cauri stiklotajām rūtīm spiedās nakts. Lakazs pagrūda durvis, kas atradās gaiteņa galā. Kabinets, kā to jau varēja gaidīt, bija plašs, mūsdienīgs un ērts. Pie ebonīta krāsas sienām karājās milzum daudz ierāmētu fotogrāfiju.

-    Sēdieties.

Lakazs atgāzās ādas krēslā pie galda. Viņš iededza dizaina lampu. Krēsls, kurā apsēdās Servazs, bija darināts no smalkas ādas, ar hromētām kājiņām.

-    Mani neviens par jūsu apmeklējumu nebrīdināja, deputāts ierunājās.

Pēkšņi viņš bija zaudējis savu smalkā pilsētnieka stāju.

-    To es izdomāju pats uz savu galvu.

-    Skaidrs. Un ko jūs vēlaties?

-Jūs jau zināt.

-    Ķersimies pie lietas, major.

-    Klēra Dimāra bija jūsu mīļākā…

Deputāts izskatījās pārsteigts. Servazs nejautāja, tas bija apgalvojums.

-    Kas jums to pateica?

-    Viņas dators. Tomēr kāds bija papūlējies un rūpīgi izdzēsis viņas darba un mājas elektronisko pastu. Ja vēlaties zināt manas domas, šāda rīcība ir diezgan muļķīga.

Lakazs uz viņu neizpratnē lūkojās. Vai arī viņš bija labs aktieris.

-   Jūs taču esat Tomass999, vai ne? Jūs viens otram sūtījāt aizrautīgas vēstules.

-    Es viņu mīlēju.

Tik īsa un lakoniska atbilde Servazu pārsteidza. Acīmredzot Lakazs darbojās bez aplinkiem visās jomās. Politiķis, kas runā skaidru valodu? Servazs nebija tik naivs, lai ticētu, ka kaut viens tāds ir sastopams.

-    Bet jūsu sieva?

-    Suzanna ir slima. Un es, major, mīlu savu sievu, tāpat kā mīlēju Klēru. Zinu, ka jums to nesaprast.

Joprojām šī šķietamā atklātība. Servazs nicināja cilvēkus, kas vienmēr runāja taisnību.

-    Vai jūs izdzēsāt Klēras elektroniskās vēstules?

-    Ko?

-    Jūs ļoti labi dzirdējāt, ko es jautāju.

-    Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

-    Jūs zināt, kādi ir ierastie jautājumi, Servazs atbildēja.

-    Vai jūs runājat nopietni?

-Jā-

-    Man uz šo jautājumu nav jāatbild.

-    Tas tiesa, taču es tomēr labprāt vēlētos, lai jūs to darītu.

-    Vai jums nevajadzēja apspriesties ar tiesneša kungu, pirms mūs ar sievu traucēt tik vēlā stundā? Droši vien būsiet dzirdējis par deputātu neaizskaramību?

-    Šis termins man nav svešs.

-    Tātad jūs ar mani sarunājaties kā ar liecinieku? Jo pretējā gadījumā šī stunda un mana imunitāte šo sarunu padara divtik neiespējamu.

-    Tieši tā. Neliela, draudzīga saruna…

-    Kuru es varu pārtraukt, kad vēlos.

Servazs pamāja ar galvu.

Politiķis uz viņu cieši lūkojās, bet pēc tam nopūtās un atgāzās pret krēsla atzveltni.

-    Cikos?

-    Piektdien. Starp pulksten 19.30 un 21.30.

-    Es biju mājās.

-    Viens?

-    Kopā ar Suzannu. Mēs skatījāmies videofilmu… Iedomājieties tikai, viņai patīk piecdesmito gadu amerikāņu komēdijas! Pēdējā laikā esmu gatavs uz visu, lai tikai padarītu viņas dzīvi nedaudz… jaukāku. Piektdien, šķiet, tās bija “Romas brīvdienas”, taču labāk pajautāt viņai pašai. Neesmu par to pārliecināts. Ja lieta tiktāl nonāks, tad viņa varēs liecināt… Taču pagaidām vēl nav tik ļauni, vai ne?

-    Pagaidām par to nav runas, Servazs apstiprināja.

-    Man jau tā šķita.

Divi bokseri, kas mērojas spēkiem. Lakazs viņu centās izpētīt. Viņam patika augsta līmeņa pretinieki.

-    Pastāstiet man par viņu.

Servazs apzināti izraudzījās vietniekvārdu. Viņš zināja, kādu dīvainu ķīmisko reakciju vīrieša smadzenēs varēja izraisīt mīļotās sievietes vārds. Izmeklētājs to zināja no savas pieredzes.

Viņš redzēja, kā aizmiglojas Lakaza acis. Touchй. Trāpīts. Bokseris bija izdarījis sitienu.

-    Ak… ak Dievs… viņa… viņa… vai tā ir taisnība, ko ļaudis runā?

Deputāts centās atrast pareizos vārdus.

-    Ka viņa ir mirusi… sasieta… noslīcināta… Pie velna… man šķiet, es tūlīt izvemšos!

Servazs redzēja, kā viņš pielec kājās un metas uz durvīm, taču, tās nesasniedzis, apgriežas. Kādu mirkli deputāts šūpojās istabas vidū, it kā būtu atdūries pret boksa ringa virvju apmali, un tad atkal atgāzās savā krēslā, bet policista smadzenēs turpinājās analoģija. Trūka vienīgi spaiņa ar ūdeni un sekundanta ar dvieli ringa stūrī.

-    Atvainojiet. Nervi…

Uz deputāta bālās pieres izspiedās sīkas sviedru lāsītes.

-   Jā, Servazs klusām atbildēja uz iepriekš izteikto jautājumu, tā ir taisnība.

Servazs redzēja, ka politiķis tik zemu noliec galvu, ka ar pieri gandrīz pieskārās paliktnim rakstīšanai. Viņš atbalstīja elkoņus pret galdu un aizlika aiz skausta rokas ar sakrustotiem pirkstiem.

-    Klēra… sasodīts, Klēra… Klēra… Klēra…

Lakaza balss tagad skanēja kā gari stieptas vaimanas. Servazam bija grūti saprast, vai šis tips ir kā bez prāta šīs sievietes dēļ vai ari viņš ir labākais aktieris pasaulē. Šķita, viņam ir gluži vienalga, vai kāds to visu redz vai ne.

Tad Lakazs iztaisnojās. Un Servazs manīja, ka politiķa sasārtušās acis met zibšņus. Reti kad viņam bija nācies redzēt, ka kāds ir tik satriekts.

-    Vai to izdarīja tas puika?

-    Man ļoti žēl, taču uz šo jautājumu es nevaru atbildēt.

-    Bet jums taču vismaz ir kāda versija?

Viņš to bija pavaicājis gandrīz lūdzošā balsi. Servazs piekrītoši pamāja ar galvu. Vai tā tiešām bija? Viņš pats bija sācis par to šaubīties.

-    Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai jums palīdzētu, deputāts saņēmies sacīja. Grību, lai jūs notverat to draņķi, kurš to izdarījis.

-    Tādā gadījumā atbildiet uz maniem jautājumiem.

-Jautājiet!

-    Pastāstiet man par Klēru.

Lakazs dziļi ievilka elpu un kā bokseris tuvu spēku izsīkumam, kas tomēr atgriežas ringā, sāka stāstīt:

-    Viņa bija ļoti gudra sieviete. Apbrīnojama un talantīga. Klēru dievi bija svētījuši ar visiem talantiem, kādi vien iespējami.

Svētījuši līdz piektdienas vakaram, Servazs nodomāja.

-    Kā jūs satikāties?

Lakazs visu sīki izstāstīja. Un Servazs pamanīja, ka tas notika ar labpatiku un neviltotām jūtām. Kopš Lakazs bija kļuvis Nacionālās sapulces deputāts, viņš ik gadus tika uzaicināts apmeklēt liceju. Viņš pazina visus tā pasniedzējus un personāla darbiniekus. Marsakas sagatavošanas klase bija sava veida pilsētas reklāma, kas ik gadus pulcēja reģiona labākos skolēnus. Lakazs tika iepazīstināts ar jauno antīko valodu un kultūras pasniedzēju. Un, kā viņš paskaidroja, kolīdz viņi bija sastapušies, starp abiem uzreiz uzšķīlās dzirksts. Viņi bija sarunājušies, turot rokā vīna glāzes. Klēra pastāstīja, ka pirms tam mācījusi koledžā franču un latīņu valodu un izturējusi konkursu, lai kļūtu par pasniedzēju augstskolā, bet vispirms strādājusi kādā citā licejā, līdz tai piedāvāta šī prestižā pasniedzējas vieta. Lakazs uzreiz bija sajutis, ka sieviete ir vientuļa un tai nepieciešams atbalsts, uzsākot jaunu dzīvi un jaunu darbu. Tā kā viņš no sava tēva senatora Lakaza bija mantojis spēju lasīt cilvēku domas, gluži intuitīvi tas bija sajutis, ka šim stāstam noteikti būs turpinājums. Un tieši tā bija noticis. Jau pēc divām dienām viņi bija nejauši satikušies kādā automašīnu mazgātavā, bet no turienes taisnā ceļā devušies uz viesnīcu. Tā tas bija sācies.

-    Vai jūsu sieva jau toreiz bija slima?

Lakazs palēcās, it kā būtu dabūjis pliķi.

-Nē!

-    Un tālāk?

-    Parasts stāsts. Mēs viens otrā iemīlējāmies, bet es esmu sabiedrībā pazīstams cilvēks un mums bija jāievēro slepenība. Tas mūs nomāca, jo savu mīlestību vēlējāmies izkliegt visai pasaulei.

-    Viņa pieprasīja, lai jūs pametat savu sievu, taču jūs to nevēlējāties darīt, vai ne tā?

-    Nē, major, jūs kļūdāties. Es vēlējos pamest Suzannu, bet Klēra pret to iebilda. Viņa teica, ka neesot šādam solim gatava, ka es izpostīšot savu karjeru, un atteicās uzņemties atbildību, jo vēl nebija pārliecināta, ka vēlas dzīvot ar mani kopā.

Lakaza balsī ieskanējās nožēla.

-    Bet tad saslima Suzanna un viss mainījās… (Viņš ar sāpju pilnu skatienu skumji paraudzījās Servazā.) Sievas slimība man atvēra acis, un es sapratu, ka man ir lemts cits liktenis un ka Klēra nepalīdzētu īstenot manas ieceres, jo viņa bija pārāk egocentriska un to interesēja tikai viņas pašas pārdzīvojumi viņa bija no tām sievietēm, kas citiem cilvēkiem neko nedod, bet gluži otrādi tos iztukšo, lai pati bagātinātos. Suzanna lika, lai es tai apsolu, ka, gadījumā ja viņa nomirtu… es neatteiktos no savas nākotnes… Klēras dēļ…

-    Kā viņa uzzināja par jūsu attiecībām?

Servazs pamanīja, ka vīrieša acis satumst.

-    Viņa bija atradusi pierādījumus un veikusi pati savu izmeklēšanu. Mana sieva agrāk bija žurnāliste. Viņai ir ļoti laba intuīcija, un viņa lieliski pazīst šo vidi. Teiksim tā: viņa pat nevēlējās dzirdēt neko vairāk, kā bija jau uzzinājusi.

-    Vai jūs smēķējat?

Lakazs sarauca uzacis.

-Jā-

-    Un kādas cigaretes?

Deputāts ieintriģēts uz viņu palūkojās, tomēr atbildēja.

-    Vai jūs pie Klēras mājās esat bijis?

-Jā. Protams!

-    Un jums nebija bail, ka kāds jūs varētu ieraudzīt?

Servazs pamanīja, ka politiķis vilcinās.

-    Pa mežu… uz viņas mājām… ved kāda taciņa… (Servazs neizrādīja nekādas emocijas.) Tā sākas pie piknika vietas ceļa malā. Šo taciņu bija tikpat kā neiespējami uziet, ja vien jau nebija zināms, ka tā tur ir… Parasti es apturēju mašīnu pie ceļa apmales un tālāk devos kājām. Tie bija aptuveni divsimt metri. Vienīgie cilvēki, kas mani varētu redzēt, bija kaimiņi no pretējās mājas, jo viņu logi bija ar skatu uz Klēras dārzu, taču tas bija šī riska vērts. Turklāt man mugurā vienmēr bija jaka ar kapuci. (Viņš pasmaidīja.) Tas mūs nomāca, taču, taisnību sakot, ari patīkami satrauca. Mēs jutāmies kā divi sazvērnieki. Kā divi aizbēguši pusaudži. Nu, saprotiet, kā mēdz teikt, “mēs divatā bijām nostājušies pret visu pasauli”.

Lakaza balss aizlūza, un Servazs nodomāja, ka zināmos apstākļos pat visjaukākās atmiņas kļūst par smagu krustu, kas cilvēkam jānes. Viņš prātoja par taciņu mežā. Vai Lakazs par to būtu stāstījis, ja viņš būtu tas cilvēks, kurš novēroja Klēru, krūmos smēķējot? Vai viņš to būtu izspiegojis un atklājis, ka sieviete tiekas ar kādu citu? Ar Igo? Un jaka ar kapuci? Vai video redzētais vīrietis varēja būt Lakazs? Servazam gan bija šķitis, ka tā siluets ir lielāks un muskuļaināks, taču viņš varēja ari kļūdīties. Bet tādā gadījumā kāpēc lai Lakazs viņam stāstītu par taciņu? Vai politiķis neapzināti viņam meta izaicinājumu, apzinoties, ka tas viņa vainu nespēs pierādīt?

-    Vai jums ir vēl kādi jautājumi?

-    Nē. Pagaidām nav.

-    Lieliski. Kā jau teicu, es darīšu visu, kas manos spēkos, lai jums palīdzētu, taču… no otras puses… jūs ļoti labi zināt, kādu stāvokli es ieņemu sabiedrībā.

Lakazs bija manāmi atguvies. Servazs uz viņu tīšām palūkojās ar neizpratnes pilnu skatienu.

-    Esmu sabiedrībā populāra persona, politiķis aizkaitināts norādīja. Šīs valsts politiķi izmirst kā suga. Esam zaudējuši ticību paši sev, esam jau tik ilgi pie varas, ka mums ir apsīkušas jebkādas idejas, kas ļautu nedaudz kaut ko izmainīt. Un es, major, nekautrēdamies varu apgalvot, ka esmu viena no šīs partijas uzlecošajām zvaigznēm. Un ticu savai nākotnei. Pēc diviem gadiem, kad mūsu prezidents zaudēs vēlēšanās un viņš zaudēs -, es kļūšu par šīs partijas vadītāju, bet

2017. gadā es atradīšos tās priekšgalā. Tas būs laiks, kad kreisajiem vajadzēs apkopot sava darba rezultātus. Un kad Eiropā un visā pasaulē notiks streiki un sacelšanās. Tādiem cilvēkiem kā es pieder nākotne. Vai jūs aptverat, kas ir likts uz spēles? Tas ir kaut kas daudz vairāk par jūsu izmeklēšanu, par Klēras Dimāras nāvi vai manas laulības glābšanu.

Servazs nespēja tam noticēt šis cilvēks bija ambīciju apmāts.

-    Un kas no tā būtu jāsecina?

-    Tas, ka es nedrīkstu pieļaut, lai uz mani kristu kaut niecīga šaubu ēna, pat visniecīgākās aizdomas! Vai jūs saprotat? Jo tas ir tas, pēc kā tauta tvīkst pēc jauniem un nevainojamiem politiķiem, ko nav skārusi ne korupcija, ne ierastās mahinācijas un kas nav iejaukti netīros darījumos. Jūsu izmeklēšana jāveic, saglabājot milzīgu slepenību. Jūs tikpat labi kā es zināt, ka tad, ja uzpeldēs mans vārds, pat ja izrādīsies, ka es neesmu vainīgs, vienmēr atradīsies kāds, kurš apgalvos, ka nav dūmu bez uguns, un kurš baumos, lai mani tīši aptraipītu… Bet varbūt labāk parunāsim par jūsu karjeru, major. Es varu jums palīdzēt. Man ir vajadzīgie sakari gan reģionālajā, gan valsts līmenī. Mani uzklausa visaugstākajās aprindās. (Lakazu bija pārņēmusi milzīga iedvesma.) Es paļaujos uz jūsu diskrētumu un lojalitāti. Un saprotiet mani pareizi arī es, tāpat kā jūs, vēlos, lai tas neģēlis, kas to pastrādājis, tiktu notverts, taču vēlos arī, lai jūs šo izmeklēšanu veiktu ļoti apdomīgi.

Nu, nu… Paskatīsimies… nodomāja Servazs un juta, kā viņā mostas niknums. “Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai jums palīdzētu” jau bija aizmirsts. Tagad Lakazs viņam piedāvāja apmainīties ar pakalpojumiem un dāsni atlīdzināt. Servazs piecēlās.

-     Nemaz nepūlieties. Neesmu balsojis nevienās velēšanās jau vairāk nekā divdesmit gadus. Un ceru, ka tas mani padarījis pietiekami biezādainu pret jebkādiem vēlētu personu argumentiem. Vēl pēdējais jautājums.

Lakazs nogaidīja.

-    Vai Marsakas licejs jums arī citādi ir pazīstams, ja neskaita to, ka apmeklējat šo vietu reizi gadā?

-    Protams. Es taču uzaugu Marsakā. Tas ir… kā lai jums to labāk paskaidro? Ļoti īpaša vieta, kas tā atšķiras no…

-    Varat nemaz nepūlēties. Es pats to zinu.

Lakazs pārsteigts uz viņu palūkojās. Servazs izgāja pa kabineta durvīm un devās pa gaiteni uz priekšu.

Atgriežoties viesistabā, viņš gandrīz saskrējās ar deputāta sievu. Viņa turējās stalti kā I burts un lūkojās Servazā ar ledainu skatienu. Rokās tai bija viskija glāze, ko viņa pacēla pie bālajām, sakniebtajām lūpām, turpinot iznīcinoši raudzīties Servazā. Viņš uztvēra mēmo vēstījumu. Viņa zināja, un arī viņa cerēja, ka izmeklētājs pratīs saglabāt konfidencialitāti, taču tai bija citi apsvērumi.

-Jums aizmugurē uz apkakles ir asinis, viņa vēsā tonī paziņoja.

-    Atvainojiet, viņš nosarcis nomurmināja. Ļoti žēl, ka nācās jūs tik vēlu traucēt.

-    Tie, kas domā, ka pēc nāves nekā nav, kļūdās, viņa sacīja, veroties savas glāzes dibenā. Ir mūžīgs klusums. Un ar to nav viegli samierināties. (Viņa pacēla acis.) Lasieties.

Servazs šķērsoja viesistabu stikloto durvju virzienā. Suzanna Lakaza klusējot tam sekoja ar acīm, līdz viņš izgāja uz terases. Servazam šķita, ka viņš ir tuvu spēku izsīkumam. Viņu nospieda šeit valdošā nakts, paša pagātne un uzbrukums uz jumta. Uz mirkli viņš apstājās zem betona nojumes, veroties uz tumšajiem un naidīgajiem laukiem. Vēl joprojām varēja just pulsējošas sāpes pakausī. Tās šķita kā atgādinājums. Bet kam? Servazs pacēla uz augšu apkakli un noskumis ienira tumsā.

22 . Nostalģija

VIŅA NOLIECĀS VIRS TUALETES PODA un izvēmās. Tad izskaloja muti, iztīrīja zobus un vēlreiz izskaloja muti. Pēc tam iztaisnojās un palūkojās uz to rēgu, kas tai raudzījās pretim no spoguļa. Suzanna centās to ar skatienu iznīcināt, kā bija darījusi jau mēnešiem ilgi, taču juta, ka rēgs no tās vairs nebaidās un ar katru dienu kļūst aizvien spēcīgāks.

Oficiāli rēgs pirms desmit mēnešiem bija parādījies tai kaklā, taču Suzanna zināja, ka tas tur ieperinājies daudz agrāk un sākumā tā bija tikai viena vientulīga, taču liktenīga šūna, kas gaidīja īsto brīdi, lai sadalītos vispirms tūkstošos, pēc tam miljonos un tad jau miljardos nemirstīgu šūnu. Likteņa ironija jo lielāks bija nemirstīgo šūnu skaits, jo tuvāk bija sievietes nāve. Ironiski šķita arī tas, ka tas nebija kāds ārējs vai iekšējs ienaidnieks, bet gan dzima viņā pašā. Molekulārais mehānisms, šūnu sadalīšanās mutagēnie aģenti un otršķirīgi perēkļi… Šajos jautājumos Suzanna bija kļuvusi par īstu speciālisti. Viņai šķita, ka tā fiziski sajūt, kā viņas ķermenī vairojas vēža šūnas veseli vēža bataljoni, kas pārvietojas pa viņas asinsrites sistēmu, veidojot kapilāros un limfmezglos pievedceļus, ceļu mezglus un sīkākus celiņus, iekaro viņas plaušas, liesu, aknas, veidojot metastāzes cirkšņos un smadzenēs. Viņa atvēra zāļu skapīti, lai sameklētu līdzekli pret vemšanu, un zobu skalojamā glāzē ielēja ūdeni. Kuņģī tai nebija nekā, izņemot alkoholu, jo apetīte bija zudusi. Pirms nedēļas viņa atkal bija atsākusi ķlmijterapiju. Suzanna dungoja “Feeling Good”. Tā bija Muse vai Ninas Simones versija. Jo tuvāk bija nāve, jo vairāk gribējās dziedāt. Birds flying high you know how I feel/Sun in the sky you know how I feel. Iznākot no vannasistabas, viņa kabinetā izdzirdēja vīra balsi. Viņš bija atstājis durvis pusvirus.

Suzanna tām tuvojās basām kājām. Pols šķita satraukts un drudžainā balsi runāja pa telefonu.

-    Es tev saku, tā ir problēma. Tas pogainais nav apturams. Viņš ir ciets kā krams.

Suzanna ar roku aptaustīja savu šalli un parūku, lai pārbaudītu, vai tā turas uz galvas, kā pienākas. Sievietei atkal kļuva slikti. Viņa pēkšņi atradās tālu projām. Planētas, kas dzima un atkal gāja bojā, zvaigznes, kas izdzisa debesu dzīlēs, bērns, kas izveidojās vienas sievietes vēderā, kamēr cita tajā pašā mirkli mira, vilnis, kas radās okeāna plašumos un ko viņa pāršķēla ar vējdēli, kad tai bija piecpadsmit gadi, Šūberta sonāte, ko viņa deviņpadsmit gadu vecumā spēlēja uz klavierēm un tai aplaudēja simt cilvēku, varāni džungļos, lagūnas un vulkāni, mugursoma, pasaules apceļošana astoņpadsmit gadu vecumā kopā ar vecāku, turklāt precētu vīrieti, ko viņa toreiz mīlēja. Tas bija tas, ko viņa vēlējās. Patīt filmu atpakaļ… Sākt visu no sākuma… No nulles…

Aiz durvīm atkal atskanēja panikas pārņemtā balss.

-    Es zinu, cik ir pulkstenis! Piezvani viņam un paprasi, kas notiek! Nē, nevis rīt, bet šonakt, sasodīts! Un lai viņš izrauj to prokuroru no gultas, pie joda!

Kur tu biji un ko darīji piektdienas vakarā?

Viņa pasmaidīja. Mediju luteklis bija līdz nāvei pārbijies. Kā viņa to bija mīlējusi! Nudien, vairāk par visiem citiem. Līdz sāka ienīst. Arī vairāk par visiem citiem. Suzannas naids bija līdzvērtīgs kādreizējai mīlestībai. Vai varbūt tas bija slimības blakusefekts? Vai tad slimībai nevajadzēja darīt viņu saprotošāku? Līdzjūtīgāku, kā ļaudis mēdza teikt. Viņas draugi bija žurnālisti, politiķi, ārsti, uzņēmumu vadītāji, sikburžuāzijas pārstāvji. Tagad viņa saprata, ka atrodas pedantu un liekuļu ielenkumā, kas prata smalki izteikties, kūla tukšus salmus un apmainījās nenozīmīgiem jokiem. Ak, kā viņai pietrūka to vienkāršo cilvēku, ar kuriem kopā bija pavadīta bērnība! Tēva un mātes, kas bija amatnieki… Kaimiņu, draugu un pieticīgā kvartāla, kur bija uzaugusi.

-    Labi. Piezvani man.

Viņa dzirdēja, kā Pols noliek klausuli, un klusām aizlavījās projām. Sieviete bija noklausījusies, kā viņš tam pogainajam bija apgalvojis, ka tovakar viņi kopā bija skatījušies videofilmu. Un ka viņa dievinot piecdesmito gadu amerikāņu kinofilmas, kas bija vienīgie patiesie vārdi šajā

melu mudžeklī. “Romas brīvdienas”! Viņa tikko noturējās, lai nesāktu skaļi smieties! Un iztēlojās, kā Gregorijs Peks un Odrija Hepbema ar savu Vespa braukā pa Romas ielām. Pirms desmit gadiem gan viņi varēja šķist tiem līdzīgi. Tas tiesa. Viņi bija ideāls pāris, kuru visi apbrīnoja, apskauda un pret kuru izjuta greizsirdību… Ikreiz, kad viņi ieradās kādās viesībās, visu skatieni bija pievērsti viņiem: lieliskai jaunai žurnālistei, vienlaikus valdzinošai sievietei, un jaunam politiķim ar spožu nākotni. Apbrīnas un skaudības pilni skatieni. Un viņš joprojām bija politiķis ar spožu nākotni.

Pagājusi vesela mūžība, kopš viņi kopā skatījās kādu filmu.

Suzanna bija dzirdējusi, kā viņš gaudoja kā zvērs, apraudot tās padauzas nāvi, neuztraucoties par pretim sēdošo policistu. Vai tiešām viņš tik stipri bija to mīlējis?

Kur tu biji piektdien?

Viens gan bija skaidrs tovakar viņa mājās nebija. Tāpat kā visus citus vakarus.

Un Suzannu tas neinteresēja. Ap viņu jau tāpat bija sabiezējis par daudz tumsas. Viņas pēc Pols varēja sadegt elles ugunīs vai sapūt cietumā, bet tikai pēc viņas nāves. No skumjām, vientulības un bailēm no nāves viņai mutē bija ģipša putekļu garša. Vai arī tā bija rēga kārtējā blēdība. Suzanna gribēja mierīgi nomirt.

IRĒNA CĪGLERE ATVĒRA drēbju skapi un no turienes citu pēc citas izņēma vairākas uniformas, ko novietoja uz gultas.

Ūdensnecaurlaidīga auduma jaka jūras zilā un koši zilā krāsā ar divām uzšuvēm “ŽANDARMĒRIJA” uz muguras un uz krūtīm. Gaišzila vējjaka ar uzšuvēm uz elkoņiem un pleciem. Vairāki polo krekli ar garām piedurknēm, divas bikses, trīs taisni svārki, krekla blūzes, tumša šlipse un šlipses adata, vairāki pāri laiviņkurpju un divi pāri zābaku, cimdi, naģene un cepure, kas tai joprojām šķita tikpat smieklīga kā pēdējoreiz, kad viņa to bija uzlikusi galvā tieši pirms brīvdienām.

Taču tagad viņa šo apģērbu vairs nevalkās tādos īpašos gadījumos kā armijas parāde vai prefekta apmeklējums, bet gan katru dienu, un šīs uniformas, ko vairums viņas kolēģu valkāja ar lepnumu, viņas acīs simbolizēja pazemināšanu amatā un apkaunojumu.

Irēna divus gadus bija strādājusi izmeklēšanas nodaļā un valkājusi civilapģērbu, tagad viņa atgriezās sākumpunktā.

Irēna bija sapņojusi par paaugstinājumu amatā kādā lielā, uguņu, trokšņu un kaislību pārpilnā pilsētā. Un tā vietā bija nonākusi laukos. Viņa zināja: lai gan šajos laukos, kas šķita tik idilliski, noziedzība nav tik pamanāma, un tomēr tā bija visuresoša. Automašīnas un mūsdienu tehnoloģijas bija devušas iespēju noziegumiem izplatīties visattālākajos nostūros. No vienas puses, rūdītie pilsētu noziedznieki mierīgi pārcēlās uz vietām, kur nebija tik daudz policistu, bet, no otras ikvienā nomaļā ciemā ar pārsimts iedzīvotājiem atradās viens vai divi cietpauri, kas savā lielummānijā alka neģēlībā līdzināties pilsētas amata brāļiem. Citiem vārdiem sakot, arī šeit bezdarbs neskāra divu profesiju pārstāvjus advokātus un policistus.

Tomēr Irēna zināja arī to: tiklīdz uzradīsies kāda nozīmīgāka lieta, tā tūlīt tai izslīdēs caur pirkstiem, jo tiks nodota kādai par viņas brigādi kompetentākai izmeklēšanas vienībai.

Kad Irēna bija pārliecinājusies, ka formastērps ir tīrs un izgludināts, viņa to iekāra atpakaļ skapī un centās par to vairs nedomāt. Rīt no rīta viņas atvaļinājums būs beidzies. Un tagad nebija īstais brīdis nodoties drūmām domām.

Irēna izgāja no istabas, šķērsoja dienesta dzīvoklīša mazo viesistabu un no zemā galdiņa paņēma laikrakstu. Tad viņa devās pie sava nelielā rakstāmgalda, kas atradās pie loga, ieslēdza datoru un apsēdās.

Sameklēja rakstu. Laikraksta interneta versijā bija tā pati informācija, kas iespiestajā variantā, taču kāda saite norādīja uz nedaudz vecāku rakstu, kas bija parādījies laikā, kad viņa uzturējās Grieķijas salās. Tā nosaukums vēstīja: “KĀDAS JAUNAS PASNIEDZĒJAS SLEPKAVĪBA MARSAKĀ. Lietas izmeklēšana uzticēta policistam, kurš atklāja noziegumu Senmartēnā.” Viņa juta, ka tai pār muguru pārskrien skudriņas.

-    APŽĒLIŅ, VAI JUMS ir kaut vismazākā nojausma, cik tagad pulkstenis? ministrs svepstēja klausulē, pastiepis roku uz naktslampiņas pusi. Viņš uzmeta acis sievai, kas gulēja dziļā miegā platās gultas vidū un ko pat telefona zvans nebija spējis pamodināt. Tomēr zvanītājs nesamulsa. Galu galā viņš bija Nacionālās sapulces parlamentārās frakcijas priekšsēdētājs un kaut kādu nieku dēļ nemēdza zvanīt.

-    Varat nešaubīties ja es zvanu tik vēlā stundā, lieta ir ļoti nopietna.

Ministrs apsēdās uz gultas.

-    Kas tad noticis? Vai terora akts? Vai varbūt kāds nomiris?

-    Nē, nē, balss atbildēja. Nekā tamlīdzīga. Tomēr, pēc manām domām, līdz rītam gaidīt nevarēja.

Ministrs jau gribēja atcirst, ka domas mēdz būt tikpat dažādas un atšķirīgas kā tas, kas viņiem abiem atradās starp kājām, taču atturējās, jo gribēja pēc iespējas ātrāk kaut ko vairāk uzzināt.

-    Par ko ir runa?

Un parlamentārās frakcijas priekšsēdētājs viņam to paskaidroja. Ministrs sarauca uzacis un, pārmetis savas bālās kājas pār gultas malu, ieslidināja tās čībās. Tad viņš izgāja no guļamistabas un devās uz savu dienesta apartamentu kabinetu.

-Jūs sakāt, ka viņš bija tās sievietes mīļākais? Vai tās ir tikai baumas vai patiesība?

-    Viņš pats tam policistam visu izstāstījis, ministra sarunbiedrs sacīja.

-     Pie joda! Tad jau ir vēl sūdīgāk, nekā biju domājis! Un vai, gadījuma pēc, viņš jums neizstāstīja, ka ir to nogalinājis? ministrs pajokoja.

-    Nē, to gan ne, viņa sarunbiedrs pavisam nopietni atbildēja. Es nedomāju, ka Pols uz ko tādu ir spējīgs. Ja jūs interesē manas domas, Pols ir vājš, taču vēlas, lai viņu uzskata par stipru.

Parlamentārās frakcijas priekšsēdētājs to neteica tāpat vien, jo tas gan noliedza viņa pretinieka vainu, taču to arī pazemoja. Viņš bija informēts par Pola Lakaza ambīcijām un zināja, ka tas iekārojis viņa vietu. Viņš ienīda šo brīvo elektronu, šo trako suni, kas sevi iztēlojas par politikas goda bruņinieku. Bet ar godu ir tāda problēma, ka to var viegli aptraipīt, viņš nodomāja. Sirds dziļumos viņš ar notikušo bija apmierināts, taču ministrs nopūtās klausulē.

-    Es jums iesaku no savas leksikas izsvītrot tādus vārdus kā “domas”, “man šķiet” un “viedoklis”, viņš sausi noteica. Vēlētājiem nepatīk viedokļi, viņiem patīk darbība un konkrēta rīcība.

Parlamentārās frakcijas priekšsēdētājs jau gribēja iebilst, tomēr atturējās. Viņš bija pietiekami pieredzējis politiķis un zināja, kad labāk paklusēt.

-    Un ko var teikt par to policistu?

-    Viņš bija tas, kurš pirms pusotra gada atmaskoja Ēriku Lombāru, politiķis sacīja.

Iestājās klusums. Ministrs domāja. Viņš palūkojās savā pulksteni. Bija divpadsmit minūtes pāri pusnaktij.

-    Es zvanu uz Tieslietu ministriju, viņš nolēma. Mums par katru cenu jāpatur kontrole pār šo atgadījumu, un nedrīkst pieļaut, ka tas mums uzbrūk nesagatavotiem. Bet jūs piezvaniet Lakazam. Un pasakiet, ka vēlos viņu redzēt. Jau rit. Un man nospļauties par viņa dienaskārtību. Lai pats domā, kā izkulties.

Atbildi nesagaidījis, ministrs nolika klausuli. Tad viņš sameklēja kādas sievietes telefona numuru, kura ieņēma augstu amatu Tieslietu ministrijā. Vajadzēja sarunāt, lai viņa pēc iespējas ātrāk kaut ko uzzina par tiem, kas šo lietu izmeklē. Kādu mirkli viņš nožēloja, ka nav vairs vecie laiki, kad tiesnešiem bija lielāka vara un kad šajā valsti varēja pārtraukt jebkuras lietas izmeklēšanu, kad Francijas pirmā izmeklētāja dzīve sastāvēja no nelikumīgas telefona sarunu noklausīšanās, kompromitējošu ziņojumu iesniegšanas par saviem sāncenšiem un zemiskiem gājieniem. Tie bija jauki laiki, taču kas tāds vairs nebija iespējams. Tagad katrs štrunta izmeklētājs visur bāza savu degunu un visniecīgākā kļūme varēja dārgi maksāt.

SERVAZS PALŪKOJĀS PULKSTENĪ uz mašīnas vadības paneļa. Divdesmit minūtes pāri pusnaktij. Varbūt tomēr vēl nebija pārāk vēls? Vai viņš drīkstēja tā ierasties, iepriekš nebrīdinot? Servazs atkal sajuta smaržu, ko bija ieelpojis, kad sestdienas vakarā bija Mariannu noskūpstījis. Tad viņš nolēma, ka drīkst gan. Un neatgriezās Marsakā, bet pameta dzīvojamo kvartālu tālu aiz muguras un turpināja braukt cauri mežam, tad nākamajā krustojumā, lauka vidū, pagriezās pa kreisi. Šis ceļš veda tieši uz ezeru. Un, kad bija izbraucis tam cauri, vēlreiz nogriezies, viņš nonāca pie ezera, Mariannas māja bija pirmā, kas atradās ziemeļu krastā. Caur kokiem varēja redzēt, ka pirmajā stāvā deg gaisma. Viņa negulēja. Servazs aizbrauca līdz vārtiem un izkāpa no mašīnas.

-    Tas esmu es, viņš sacīja, kad bija nospiedis zvana pogu un izdzirdīs iečirkstamies namruni. Sirds sāka sisties straujāk. Atbildes nebija, atskanēja vienīgi klikšķis, un vārti lēnām atvērās, bet viņš atkal sēdās pie auto stūres. Servazs lēnām brauca pa granti, un mašīnas lukturi

izgaismoja egļu apakšējos zarus. Pie logiem neviena nebija, taču ieejas durvis bija vaļā.

Servazs tās aiz sevis aizvēra un gāja uz to pusi, no kurienes plūda televizora skaņas. Viņš atrada Mariannu sēžam uz smilškrāsas dīvāna starp spilveniem, ar saliektiem ceļgaliem un zem sevis pavilktām kājām, ar vīna glāzi rokā skatāmies kādu literatūras pārraidi. Marianna pastiepa glāzi viņam pretim.

-    Tas ir “Cannonau di Sardegna". Nevēlies?

Viņa nešķita pārsteigta par Martēna vēlo apmeklējumu. Servazs par šo vīnu neko nezināja. Viņa bija ģērbusies atlasa pidžamā ar šortiem. Pidžamas košzilā krāsa izcēla viņas gaišos matus, zilās acis un iedegušās kājas, par kurām viņš agrāk mēdza tīksmināties.

-    Labprāt, viņš atbildēja.

Marianna iztaisnoja kājas un no bāra paņēma lielu glāzi uz kājiņas, nolika to uz zema galdiņa un līdz trešdaļai piepildīja ar vīnu. Vīns noteikti bija ļoti labs, tomēr viņam tas šķita nedaudz par stipru, un Servazam jau atkal bija jāatzīst, ka šajā jautājumā viņš nav nekāds lietpratējs. Marianna bija izslēgusi televizora skaņu, taču attēlu atstājusi. Vientuļas personas reflekss, viņš nodomāja. Pat bez skaņas televizors radīja zināmu klātbūtnes efektu. Viņa izskatījās nogurusi un skumja, aizpampušām acīm, nekrāsojusies, taču viņam, vienalga, šķita pievilcīga. Aodaganam bija taisnība. Viņa bija un joprojām ir nepārspējama. Pat nekrāsojusies, izspūrušiem matiem, tērpusies tikai šajā pidžamā, viņa mierīgi varētu ierasties kādā ballītē un aizēnot visas pārējās par spīti to rotām, dizaina kleitām un frizūrām.

Marianna atkal apsēdās. Martēns atlaidās viņai līdzās uz dīvāna.

-    Kādi vēji tevi atpūtuši? viņa jautāja.

Pirms Servazs paspēja atbildēt, viņa pret to pagriezās un iztrūkās.

-    Ak Dievs, Martēn, tev taču uz apkakles un matos ir asinis!

Marianna noliecās, un viņš sajuta, kā viņas pirksti maigi pašķir tam

matus.

-    Tev te pavisam nelāgs pušums… Noteikti vajag aiziet pie ārsta… Kā tas gadījās?

Un viņš pastāstīja, kā pie tāda ticis, iedzerot vēl vienu malciņu vīna. Servazs zināja, ka vēl pēc viena vai diviem tādiem malkiem viņš būs noreibis. Un uzmeta acis pudeles etiķetei. Vīnam noteikti bija vismaz

14 grādi… Servazs izstāstīja Mariannai ari par drošības sistēmas video, sekotāju kapucē, troksni un vajāšanu uz jumta.

-    Vai tas nozīmē… vai tas nozīmē, ka ar drošības kameru uzfilmētajā video ir redzams īstais vainīgais? Vismaz tā pēc tava stāsta varēja noprast…

Servazs juta, ka viņas balsī pavīd cerība. Un tā šķita nepamatoti liela.

-    Iespējams, viņš piesardzīgi atbildēja.

Marianna vairs neko neteica, taču varēja nojaust, ka tā drudžaini domā, ar pirkstu galiem nevijus turpinot atglaust viņa matus.

-    Tu nevari tā staigāt… Brūce ir jāsašuj.

-    Marianna…

Viņa atkal piecēlās, izgāja no istabas un pēc piecām minūtēm atgriezās ar vati, spirtu un kārbiņu ar plāksteriem.

-    Tev nekas nesanāks, ja pirms tam man pakausī nenoskūsi matus, viņš sacīja.

-    Un kāpēc ne?

Servazs saprata: Mariannai nāk par labu, ja var kaut ko darīt, lai uz kādu mirkli novērstu domas no Igo. Viņš sajuta, kā spirts dedzina ādu, kad viņa dezinficēja ievainojumu, un aiz sāpēm nodrebēja, kad Marianna pārāk stipri uzspieda uz brūces. Viņa izņēma no kārbiņas plāksteri, noplēsa aizsargplēvi un mēģināja to uzlikt, taču gandrīz tūlīt no sava nodoma atteicās.

-    Tev taisnība. Vispirms jānoskuj mati.

-    Par to nevar būt ne runas.

-    Pagaidi! Ļauj vēl drusciņ paskatīties.

Viņa atkal noliecās pār Servazu. Viņas pirksti joprojām slīdēja pār viņa matiem. Marianna bija tuvu. Pārāk tuvu… Servazs iedomājās, ka to no Mariannas auguma šķir vienīgi plānā atlasa pidžama, un iztēlojās, cik iedegusi un silta ir viņas āda. Un par to, cik liela bija viņas mute gandrīz kā viņējā. Kādreiz viņi par to bija smējušies un sacījuši, ka viņu lūpas atradušas viena otru. Mariannas pirksti glāstīja viņa pakausi… Servazs pagrieza galvu.

Viņš palūkojās tai acīs un pamanīja mirdzumu.

Servazs zināja, ka tagad nav īstais brīdis un viņiem nevajadzētu neko iesākt. Pagātne bija un palika pagātne. To nebija iespējams atgriezt.

Tādu, kāda tā kādreiz bija. Vismaz ne viņējo. Tas nebija iespējams. Viss, ko viņi iegūtu, visskaistākās atmiņas paliktu aiz muguras un tām tiktu atņemta liela daļa valdzinājuma, ko viņi līdz šim bija centušies saglabāt. Vēl bija laiks “nospiest pauzi”, un bija miljoniem iemeslu to darīt.

Taču Servazu jau svilināja iekāres liesma. Mariannas pirksti slīdēja pa viņa matiem kā pa ūdeni, un dažus mirkļus viņš redzēja tikai tās seju un plati atvērtās acis, kas mirdzēja kā ezers mēnesgaismā. Viņa to noskūpstīja lūpu kaktiņā, un Servazs juta, kā sievietes rokas apvijas viņam apkārt. Pēkšņi šķita, ka iestājies pilnīgs klusums. Viņi skūpstījās. Tad abu skatieni sastapās. Pēc tam viņi atkal skūpstījās, it kā vēlētos pārliecināties, ka tas tiešām notiek un ka abi to vēlas. Un viņi gluži neviļus darīja tā, kā bija darījuši pagātnē, kā mēdza mīlēties toreiz dziļi skūpsti un pilnīga aizmirstība. Bijusī sieva Aleksandra vienmēr bija atstājusi kādu rezervi, kas ļāva tai kontrolēt situāciju pat gultā. Pat akls būdams, viņš būtu pazinis šo mēli, šīs lūpas un šos skūpstus. Viņi nebija melojuši. Viņu lūpas atradušas viena otru. Pēc Mariannas un arī pēc Aleksandras viņam bija bijušas arī citas sievietes, tomēr nekad viņš nebija izjutis tādu līdzdalības un piepildījuma sajūtu. Tikai ar Mariannu bija iespējams tā mīlēties.

Servazs to nepacietīgi izģērba, no jauna iepazīstot viņas kaunuma apmatojumu, garo kaklu, platos plecus, krūšu galiņus, dzimumzīmīti, šauro vidukli, tievās rokas un nedaudz robustāko ķermeņa apakšdaļu gurnus, muskuļotās, sportiskās kājas un, pateicoties vecāku gēniem, pārsteidzoši stingro, plakano vēderu, gluži kā viņas brāļiem. Viņš atpazina arī tās gurnu kustības, kad tie virzījās tam pretim, un miklumu uz saviem pirkstiem. Tas viss Servazam šķita tik pazīstams, un viņš saprata, ka šīs izjūtas nekur nav zudušas, vienīgi gaidījušas zemapziņā, līdz atkal tiks atmodinātas. Un viņam bija sajūta, it kā beidzot būtu atgriezies mājās.

IRĒNA CĪGLERE NEGULĒJA. Viņa bija atkal atsākusi ierasto nakts nomoda dzīvi. Tā bija viņas aizraušanās un apsēstība meklēt informāciju, pārskatīt savus pierakstus MacBook Air pēc mēnesi garā atvaļinājuma, kad Žužka bija piespiedusi viņu atslābt.

Par Irēnas aizraušanos liecināja fotoattēli un izgriezumi no laikrakstiem, kas bija piesprausti pie sienas viņas improvizētajā kabinetā. Ja tie

Parīzes izmeklēšanas nodaļas pārstāvji, ar kuriem Servazs bija sazinājies pa telefonu, ielūkotos Irēnas datorā, viņi būti pārsteigti, cik daudz informācijas dažos mēnešos viņai bija izdevies apkopot tikai par vienu tēmu Juliāns Aloizs Irtmans. Un, iespējams, viņi būtu nodomājuši, ka Irēna varētu tiem kļūt par lielisku kolēģi. Uzreiz varēja redzēt, ka viņa par to bija daudz lasījusi. Patiesībā viņa bija izlasījusi pilnīgi visu.

Žandarme Šveices preses arhīvos bija atradusi izsmeļošas ziņas par Irtmana bērnību, jurisprudences studijām Ženēvas Universitātē, prokurora karjeru un trīs gadu darbību Hāgas Starptautiskajā tribunālā. Kāda šveiciešu žurnāliste bija ilgstoši iztaujājusi vecākus, kas bija atsvešinājušies no dēla, kaimiņus un iedzīvotājus nelielajā pilsētiņā Ermansā, kurā Irtmans bija uzaudzis un kura atradās pie Šveices ezera. Speciālisti apgalvoja, ka sērijveida slepkavu bērnībā ir meklējamas dažādas gluži klasiskas pazīmes-priekšvēstneši: kautrība, vientulība, nepietiekama socializēšanās, slimīgas tieksmes, kaimiņu dzīvnieku nozušana… Un žurnāliste bija atklājusi kaut ko tādu, kas piesaistīja izmeklētāju uzmanību. Desmit gadu vecumā Irtmans dīvainos apstākļos bija zaudējis savu jaunāko brāli, astoņus gadus veco Ābelu. Tas bija noticis vasaras vidū, kad abi brāļi bija pavadījuši brīvdienas laukos pie saviem vecvecākiem un vecāki bija tikko šķīrušies. Vecvecākiem piederēja ferma, liels, šveiciešu stilā ieturēts ēku komplekss ar baložu māju, govju un zosu kūti un plašu panorāmas skatu zilgme virs galvas un zilgme pie kājām pie Tūna ezera Bernes kantonā. Aiz mājas varēja redzēt ledāju virkni, ko Šarls Ferdināns RamI aprakstījis “kā šķīvjus statīvā”. Tik gleznaina ainava kā pastkartītēs. Kā rakstīja žurnāliste, dažādas liecības vēstīja par bērnu-vienpatni, kas nerotaļājās ar savu mazāko brāli. Pie vecvecākiem Juliāns un Ābels bija pasākuši ar riteņiem doties garākās ekskursijās ezera apkārtnē, kas reizēm ilga visu pēcpusdienu. Viņi apsēdās leknajā zālē un lūkojās, kā lēzenā kalna pakājē pa ezeru slīd baltas jahtas, un klausījās baznīcas zvanus, kuru jaukās skaņas, gluži kā papīra pūķi, pacēlās augstu gaisā.

Taču tovakar Juliāns bija atgriezies viens pats. Viņš raudādams bija pastāstījis, ka viņi ar brāli iepazinušies ar kādu svešinieku, kuru sauca Sebalds. Zēni viņu bija sastapuši jau bFīvdienu sākumā un katru dienu slepeni devās ar to tikties. Aptuveni četrdesmit gadus vecais vīrietis bija iemācījis brāļiem daudz dažādu lietu, taču tovakar viņš bija šķitis

dīvains un aizkaitināts. Kad Juliāns tam bija pastāstījis, ka Ābels kabatā ir noglabājis divus Bāzeles cepumus, Sebalds bija tielējies, lai iedod tos nogaršot. Viņš bija teicis: “Kad es tev saku, Ābels ir mātes mīlulis, vai ne, Juliān? Tevi gan viņa tā nemīl?” Bet mazais brālis ietiepīgi bija atsacījies Sebaldu cienāt ar cepumiem. “Ko nu iesāksim?” Sebalds bija jautājis cukursaldā balstiņā, kas abiem zēniem bija likusi nodrebēt. Un, kamēr Ābels, kuram bija kļuvis bail, gribēja doties mājās, Sebalds licis, lai Juliāns to piesien pie koka. Un puisēns, kurš gribēja izdarīt pieaugušajam pa prātam, turklāt bijis no viņa nobijies, tam paklausījis, lai gan jaunākais brālis lūdzies zēnu tā nedarīt. Tad vīrietis licis, lai Juliāns bāž jaunākajam brālim mutē zemi un lapas, vēlēdamies to sodīt, kamēr paši viņa acu priekšā bija mielojušies ar cepumiem. Un tad Juliāns bija aizbēdzis, pametot savu mazo brāli kopā ar Sebaldu.

Tiklīdz vecvecāki bija noklausījušies Juliāna stāstījumu, viņi kopā ar kaimiņiem bija metušies uz norādīto vietu, tomēr ne Ābelu, ne Sebaldu nekur nemanīja. Pēc nedēļas Ābela līķi izskaloja ezera ūdeņi. Sekcija liecināja, ka zēna galva turēta zem ūdens. Bet neskaitāmās Šveices policijas veiktās izmeklēšanas tā arī nebija ļāvušas atrast noslēpumainā Sebalda pēdas vai noteikt viņa identitāti.

Universitātē, ja varēja ticēt vairāku laikrakstu veiktajām aptaujām, Irtmans bija ticies ar pusduci meiteņu, taču tikai vienas attiecības bijušas nopietnas ar to, kura vēlāk kļuva par viņa sievu. Preses pārstāvji vajāja gan viņa bijušās draudzenes, gan juridiskās fakultātes studentus, ar kuriem kopā viņš bija mācījies, taču to liecības bija ļoti pretrunīgas. Daži viņu raksturoja kā pavisam normālu studentu, savukārt citi minēja viņa tīksmināšanos par nāvi un dažādām nenormālībām. Kā viņi apgalvoja, Irtmans bieži izteicis nožēlu, ka nav izvēlējies medicīnas, bet gan juridisko fakultāti, un izrādījies, ka viņam bijušas pārsteidzošas zināšanas anatomijā. Laikrakstā “La Tribune de Geneve” publicētā intervijā kāda studente, vārdā Džiliana, bija pavēstījusi: “Viņš bija jauks un interesants un nemaz nešķita ne biedējošs, ne draudīgs. Gluži otrādi viņš prata manipulēt ar cilvēkiem, ar tiem sarunājoties un aptinot viņus ap pirkstu. Valdzinošas šķita arī viņa “tumšās puses” izpausmes tas, kā viņš ģērbās, kādu mūziku klausījās, kādu literatūru lasīja, kā viņš uz jums lūkojās…” Kāds cits žurnālists bija uzzinājis par viņa ceļojumiem uz Šveices kaimiņvalstīm, kas sakrita ar zināmu skaitu jaunu sieviešu

pazušanu. Vairāki raksti vēstīja par viņa darbību Hāgas Starptautiskajā tribunālā, kur viņš pieņēma lēmumus ari izvarošanas, spīdzināšanas un slepkavību lietās, ko bija pastrādājuši kareivji bruņotajos spēkos, ieskaitot “zilās beretes”.

Irēna bija sastādījusi aptuvenu bijušā Šveices prokurora iespējamo upuru sarakstu Šveicē, Dolomītalpos, Francijas Alpos, Bavārijā un Austrijā un sarakstā iekļāvusi ari zināmu skaitu aizdomīgu pazušanas gadījumu Holandē tajā laikā, kad viņš tur bija uzturējies. Starp tiem bija arī kāds trīsdesmit gadīgs žurnālists, kuram patika visur bāzt savu degunu un kurš, kā šķita, bija kaut ko uzodis ātrāk par visiem citiem. Ja neskaita viņa sievas mīļāko, tas bija vienīgais vīriešu kārtas upuris. Tāpat bija pieskaitīta ari kādas amerikāņu tūristes nozušana Bermudās tikai dažus kilometrus no tās vietas, kur Irtmans pavadīja atvaļinājumu, lai gan varas iestādes to bija “norakstījušas” uz haizivju uzbrukuma rēķina. Tajā laikā prese un policija apgalvoja, ka Irtmans divdesmit piecu gadu laikā pastrādājis četrdesmit slepkavības, taču Cīgleres aprēķini drīzāk tuvojās simtam. Un neviena no šīm sievietēm netika atrasta… Ja Irtmans kādā jomā bija sasniedzis patiesi augstu meistarību, tad tā bija līķu slēpšana.

Irēna atlaidās pret krēsla atzveltni. Kādu mirkli viņa ieklausījās naksnīgā nama klusumā. Kopš šveicietis bija izbēdzis no Varņē institūta, bija pagājis pusotrs gads. Vai pa šo laiku viņš jau paspējis kādu nogalināt? Irēna varēja saderēt, ka bija gan. Cik daudz jaunu upuru būtu jāpievieno sarakstam? Vai kādreiz kāds to vispār uzzinās?

Juliāna Aloiza Irtmana tumšā puse atklājās pēc viņa sievas un tās mīļākā, viņa kolēģa, Ženēvas prokuratūras tiesneša Adalberta Bergera dubultslepkavības Irtmana namā ezera krastā 2004. gada 21. jūnijā. Irtmans, kurš savā villā mēdza organizēt orģijas, ko apmeklēja Ženēvas augstākās sabiedrības pārstāvji, tovakar bija uzaicinājis jauno tiesnesi uz pusdienām, lai džentlmeniski vienotos par Aleksijas aiziešanu, kura vēlējās šķirties. Pusdienu nobeigumā, atskanot Mālera “Mirušo bērnu dziesmai”, viņš abus mīlniekus, piedraudot ar ieroci, bija piespiedis nokāpt pagrabā, izģērbties, pēc tam aplaistījis ar šampanieti un nositis ar elektrību, izmantojot nelegāli iegādātu mākslīgo peni. To varētu uzskatīt par traģisku negadījumu, ņemot vērā šī pāra dzīves stilu, ja vien nebūtu iedarbojusies drošības signalizācija un policija neierastos, vēl pirms Aleksija bija mirusi.

Izmeklētājiem bija izdevies atrast Irtmana bankas seifā vairākas mapes ar preses izgriezumiem, kas vēstīja par desmitiem jaunu sieviešu pazušanu piecās kaimiņvalstīs. Irtmans bija apgalvojis, ka interesējies par šīm pazušanas lietām profesionālas deformācijas dēļ. Un, kad viņš pārliecinājās, ka viņa aizsardzības stratēģija nedarbojas, Irtmans sāka manipulēt ar psihiatriem. Tāpat kā daudzi viņam līdzīgie, Irtmans ļoti labi zināja, kādas atbildes psihiatri un psihologi sagaida no tāda kā viņš. Neskaitāmi pieredzējuši noziedznieki kļuvuši par speciālistiem prasmē panākt, lai sistēma darbojas viņu labā. Šveicietis bija atzinies, kādu greizsirdību izjuta, kad atklāja, ka viņa vecāki mazo brāli mīlēja daudz vairāk nekā viņu, to, ka māte viņu ienīda, bet tēvs bija alkoholiķis un pret Irtmanu izturējās vardarbīgi, un pat to, ka viņa māte tam seksuāli uzmākusies. Viņš acīmredzot bija balstījies uz savām dotībām manipulēt ar cilvēkiem, par kurām intervijā tika stāstījusi viņa kursabiedrene.

Juliāns Irtmans bija uzturējies vairākās Šveices psihiatriskajās klīnikās, pirms nonāca Varņē institūtā, kur viņu sastapa Servazs un Irēna un no kurienes viņš pirms divām ziemām bija aizbēdzis, izmantojot jucekli, ko radīja ugunsgrēka trauksme.

Irēna atkal pievērsās diviem rakstiem, no kuriem vienam bija nosaukums “Irtmans raksta policijai”, bet otrs vēstīja par Martēna Servaza izmeklēšanu Marsakā. Radās jautājums: kurš vainojams informācijas noplūdē? Viņa spēja iedomāties, kā Martēns šobrīd jūtas. Beidzot izmeklēšanu, kas risinājās 2008.-2009. gada ziemā, viņi ilgi bija runājušies gan pa telefonu, gan vēlāk pavadot brīvdienas kalnos, un Servazs tai beidzot bija pastāstījis, kādu psiholoģisko traumu bija piedzīvojis bērnībā. Viņa to bija uztvērusi kā milzīgas uzticības apliecinājumu, jo bija pārliecināta, ka izmeklētājs gadiem ilgi ne ar vienu par to nav runājis. Un todien Irēna bija nolēmusi, viņam to nezinot, savā veidā viņu uzmanīt kā māsa vai draudzene…

Irēna nopūtās. Pēdējo mēnešu laikā viņa bija atteikusies no jebkādas ielaušanās Martēna datorā. Pēdējoreiz viņa datorā bija iekļuvusi toreiz, kad Žandarmērijas nacionālās pārvaldes disciplinārā komisija izskatīja viņas lietu. Tolaik viņa bija atklājusi tādas spējas ielauzties citu datoros, ka tas varētu ieinteresēt pat Aizsardzības ministriju, ja vien tā par to uzzinātu. Tā viņai izdevās izlasīt dokumentu, ko Martēns par viņu bija nosūtījis disciplinārajai komisijai. Tas bija ļoti cildinošs ziņojums,

kurā tika uzsvērts viņas milzīgais ieguldījums izmeklēšanā, risks, ko tā bija uzņēmusies, lai aizturētu vainīgo, un kurā aicināja padomi būt žēlsirdīgiem. Tā kā Irēna nedrīkstēja to lasīt, viņa nevarēja Martēnam pateikties. Vēlāk viņa bija izlasījusi vairāku žandarmērijas augstākā ranga ierēdņu elektroniskās vēstules, kurās acīmredzami bija pausts daudz mazāk iejūtības.

Vairākas reizes viņa tādā veidā bija mēģinājusi uzzināt, kā Martēnam klājas. Irēna prata piekļūt Martēna dienesta un mājas datoram, tomēr ikreiz bija nolēmusi, ka labāk to nedarīs. Un ne tikai aiz lojalitātes, bet arī tādēļ, ka nevēlējās uzzināt tādas lietas, par kurām vēlāk būtu jānožēlo.

Visiem ir savi noslēpumi, katram ir kaut kas slēpjams, un neviens patiesībā nav tāds, kā šķiet.

Ari viņa. Viņa gribēja saglabāt par Martēnu tādu iespaidu, kāds viņai bija izveidojies, vīrietis, kas spētu savaldzināt, ja vien viņu interesētu vīrieši, dusmu un maiguma pilns, pretrunu plosīts cilvēks, ko vajā pagātne. Ikviena viņa rīcība un vārds pauda pārliecību par to, ka katrs cilvēks atsevišķi veido cilvēces nozīmīgumu. Irēna nekad nebija pazinusi nevienu tik skumju un godīgu cilvēku. Reizēm viņa mēdza aizdomāties, ka būtu labi, ja Martēns beidzot sastaptu kādu, kas tam sniegtu bezrūpību un mieru, tomēr zināja, ka tas nekad nenotiks.

Nemierpilns bija vārds, kas iešāvās prātā, domājot par Martēnu.

Irēna veikli klikšķināja pa datora taustiņiem un šoreiz nolēma neatkāpties. Es to daru tavās interesēs. Kad viņa bija iekļuvusi Martēna datorā, viņa rīkojās tik veikli kā kramplauzis tumšā dzīvoklī. Irēna sāka aplūkot viņa elektronisko pastu un atrada vēstuli, kas bija nesen saņemta un ko viņš bija pārsūtījis Parīzes Kriminālizmeklēšanas nodaļai, kura nodarbojas ar šveicieša meklēšanu.

No: theodor.adorno@hotmail.com

Kam: martin.servaz@infomail.fr

Datums: 12. jūnijs

Temats: Sveicieni

Vai atceraties Ceturtās simfonijas pirmo daļu, major? Bedдchtig… Nicht eilen… Recht gemдchlich… Tā skanēja, kad Jūs ienācāt manā "istabā" tajā vēsturiskajā decembra dienā. Es jau sen vēlējos Jums uzrakstīt. Vai tas Jūs

pārsteidz? Jūs noteikti man noticēsiet, ja apgalvošu, ka pēdējā laikā esmu ļoti aizņemts. Brīvību, tāpat kā veselību, novērtē tad, kad to uz ilgāku laiku zaudē.

Taču nevēlos Jums vairāk uzbāzties, Martēn.Jūs taču atļausiet sevi uzrunāt vārdā? Es pats baidos no uzbāzīgiem cilvēkiem. Drīz ziņošu, kādi man būs jaunumi. Tikai šaubos, vai tie būs Jums pa prātam, taču esmu pārliecināts, ka tie Jūs interesēs.

Ar sveicieniem,

J-I-

Irēna to pārlasīja atkal un atkal. Līdz vārdi iespiedās atmiņā. Viņa aizvēra acis, samiedza plakstiņus un sakoncentrējās, tad atkal tās atvēra. Izskatīja saraksti ar Parīzes izmeklēšanas nodaļu un iztrūkās, izlasot, ka, iespējams, Irtmans manīts uz Parlzes-Tulūzas autoceļa. Vēstulei bija pielikums, kuru viņa steigšus atvēra. Ar drošības kameru uzfilmētais materiāls raustījās un bija izplūdis… gara auguma vīrietis ķiverē uz motocikla Suzuki. Viņš bija noliecies, lai samaksātu, pastiepjot savu cimdoto roku uz kases pusi, bet vīrieša seju aizsedza ķivere. Tam sekoja kāds cits kadrs. Gara auguma blonds vīrietis ar bārdiņu un saulesbrillēm maksā par pirkumu lielveikala kasē. Viņš bija ģērbies tajā pašā vējjakā ar izšūtu ērgli uz muguras un mazu ASV karodziņu uz labās rokas. CIglere juta, ka tai uzmetas zosāda. Vai tas bija Irtmans vai tomēr ne? Viņa stāja un sejas ovāls šķita pazīstams… Viņa centās nepaļauties uz savu dedzīgo vēlmi to noteikti atpazīt, kas varēja novest pie pārsteidzīgiem secinājumiem.

Irtmans Tulūzā…

Viņa atkal atcerējās Martēnu un sevi stingrās uzraudzības A korpusā, kur bija ieslodzīti bīstamākie Varņē institūta pacienti. Irēna bija piedalījusies sarunā, vismaz sākumā, kamēr Irtmans nebija pieprasījis, lai viņu ar Martēnu palātā atstāj aci pret aci, divus vien. CIglere bija sajutusi, ka todien kaut kas notika. Visi to bija sajutuši. Starp sērijveida slepkavu un policistu bija radusies sava veida saikne kā starp šaha čempioniem vai literatūras dižgariem, kas viens otru sajūt un otrā atpazīst sevi. Nez par ko, palikuši divatā, viņi runāja? Martēns necik daudz nebija stāstījis. Irēna atcerējās: tiklīdz viņi bija iegājuši divpadsmit kvadrātmetru lielajā palātā, saruna starp abiem vīriešiem galvenokārt bija raisījusies par

mūziku, kas todien skanēja stereoatskaņotājā. Ja ticēja tam, ko apgalvoja Martēns, tas bija Mālers, jo Ciglere nespēja atšķirt pat Mocartu no Bēthovena. Tas bija līdzīgi, kā vērot boksa smagsvaru cīņu starp diviem pretiniekiem, kas viens otru ciena. Ikviens, kas atradās ārpus ringa, apzinājās, ka viņš ir tikai niecība un vērotājs no malas.

“Drīz ziņošu, kādi man būs jaunumi. Tikai šaubos, vai tie būs Jums pa prātam, taču esmu pārliecināts, ka tie Jūs interesēs."

Viņa nodrebēja. Kaut kas drīzumā noteikti notiks. Kaut kas ļoti ļauns. Ciglere izslēdza datoru un piecēlās. Viņa iegāja savā istabā un izģērbās, taču viņas apziņa turpināja darboties.

2. intermedija Lēmums

ARI VIŅA] BIJA BĒRNĪBA.

Un viņai bija dažādiem gan priecīgiem, gan bēdīgiem notikumiem pilna dzīve. Dzīve, kas atgādināja daiļslidošanu ar obligāto un brīvo slidojumu. Viņa bija labākā. Viņas dzīve bija tāda pati kā miljoniem citu.

Arī atmiņas bija tādas pašas kā citiem: ar nodzeltējušām fotogrāfijām pilns albums vai virkne kadru no astoņu milimetru filmiņas.

Burvīga, maza, blonda meitenīte, kas pludmalē ceļ smilšu pilis. Pusaudze, kura ir skaistāka un valdzinošāka par citām un kuras matu cirtas, samtainais skatiens un pāragri nobriedušā ķermeņa formas satrauc dažus viņas vecāku vīriešu kārtas draugus, kam bija jāpiespiežas, lai neskatītos uz meitenes iedegušajiem ceļgaliem, gurniem un samtaino ādu. Draiskulīgais un gudrais meitēns, ar kuru tēvs tā lepojās. Studente, kas sastapusi sava mūža vīrieti jaunu, lielisku un skumju, ar lielu muti un neatvairāmu smaidu -, kurš tai stāstīja par grāmatu, ko bija sācis rakstīt, līdz meitene saprata, ka viņas mūža vīrieti nospiež pagātnes nasta, kas to nekad neatbrīvos, un ka arī viņa ir bezspēcīga šo rēgu priekšā.

Un tad viņa bija to nodevusi…

Nebija cita vārda, lai to apzīmētu. Viņai gribējās raudāt. Nodevība. Nekas nebija tik sāpīgs, drūms un ienīstams kā šis vārds. Gan upurim, gan nodevējam. Vai kā šajā gadījumā nodevējai… Viņa tumsā saritinājās uz sava kapa kailās un cietās zemes. Vai viņa mirs? Vai Dievs sodot tai bija uzsūtījis šo jukušo? Vai garie, ellē pavadītie mēneši bija samaksa par nodevību? Vai viņa bija pelnījusi to, kas ar viņu notika?

Vai uz šīs zemes bija kāds, kas būtu pelnījis tādas ciešanas? Viņa tādu sodu nenovēlētu pat ļaunākajam ienaidniekam…

Viņa domāja par vīrieti, kas dzīvoja tur, viņai virs galvas, kurš atšķirībā no viņas dzīvoja un kurš brīvi pārvietojās mirstīgo pasaulē, bet viņu bija ieslodzījis šai nāves priekškambarī. Pēkšņi viņu pārņēma stindzinoši drebuļi. Un ja nu viņš šo spēli nekad neizbeigs? Cik ilgi tā varēja turpināties? Mēnešiem? Gadiem? Gadu desmitiem? KAMĒR NOMIRS VIŅŠ PATS? Un cik laika vēl atlicis, līdz viņa sajuks prātā, nojūgsies, kļūs galīgi ķerta un gaisā parauta? Viņa jau manīja vājprāta pazīmes. Reizēm viņa bez jebkāda iemesla sāka smieties un nespēja apstāties vai arī simtiem reižu skandēja: “Zilās acis nonāk debesīs, pelēkās paradīzē, zaļās ellē, tumšās šķīstītavā.” Bija vien jāatzīst, ka reizēm tai prāts tiešām aptumšojās un realitāte izgaisa aiz murgu ekrāna, uz kura tika projicētas vājprāta ainas. Laipni lūgti uz īpašo sestdienas seansu! Pārdzīvojumi un asaras garantētas. Sagatavojiet kabatlakatiņus! Salīdzinājumā ar mani Fellīni un Spīlbergam nudien trūka fantāzijas.

Viņa nojūgsies…

Tas viņu šausmīgi biedēja. Un vēl doma, ka tas nekad nebeigsies. Ka viņa novecos šajā kapā, kamēr viņš novecos tur, augšā. Viņi bija gandrīz viena vecuma… Nē! Tikai ne to! Viņai šķita, ka nosmaks, ka salūzīs un zaudēs samaņu. Nē, nē, nē, nē, tikai ne to! Un pēkšņi viņa sajuta, ka sirdi skar ledus. Viņa bija atradusi izeju no šīs situācijas! Tai nebija citas izvēles. Tik un tā dzīva no šejienes viņa, vienalga, neizkļūs.

Tātad vajadzēja izdomāt, kā viņa varētu nomirt.

Viņa šo domu aplūkoja no visām pusēm tā, it kā aplūkotu kādu taureni vai kukaini.

Nomirt…

Jā. Izvēles nebija. Līdz šim viņa bija lolojusi cerības, atsakoties saredzēt realitāti.

Viņa to būtu varējusi izdarīt jau toreiz, kad šķita: beidzot tas izdosies, bet viņš bija izlicies, ka ir aizmidzis, lai pēc tam mežā ar to spēlētos kā kaķis ar peli. Ja viņa jau toreiz būtu izšķīrusies par šo soli, tad būtu varējusi izdomāt, kā to izdarīt. Bet viņa bija domājusi tikai par to, kā lai aizbēg, kā lai tiek projām dzīva.

Vai pirms viņas tam bijušas arī citas gūsteknes? Šo jautājumu viņa sev uzdeva neskaitāmas reizes un beigās nolēma, ka bijušas gan. Viņa

bija pēdējā garā virknē. Viņa sistēma bija pārāk smalki izstrādāta, izslēdzot jebkādas nejaušības. īsts meistardarbs.

Un pēkšņi viņa nežēlīgi skaidri saredzēja vienīgo izeju.

Viņai nebija nekādas iespējas izdarīt pašnāvību. Tātad vajadzēja panākt, lai viņš to nogalina.

Pavisam vienkārši. Un viņa sajuta enerģijas uzplūdu, nevietā un pārejošu, kā matemātiķis, kuram izdevies atrisināt ārkārtīgi sarežģītu vienādojumu. Pēc tam tā atkal saredzēja grūtības, un entuziasms izsīka.

Salīdzinājumā ar vīrieti tur, augšā, viņai bija kāda priekšrocība. Laiks.

Laiks visu izprātot, pārdomāt, laiks nojūgties un laiks izstrādāt savu stratēģiju. Patiesībā tas bija vienīgais, kas viņai bija atliku likām, laiks.

Un lēnām, sava ieslodzījuma tumsā, ja neskaita sīko gaismas stariņu, kas ieplūda pa šķirbu zem lūkas, viņa sāka izstrādāt to, ko mēdz dēvēt par plānu.

Otrdiena

..

23. Bezmiegs

MĒNESGAISMA IEPLŪDA pa atvērtajām stikla durvīm un izplatījās telpā. Pacēlis galvu un pagriezies uz kreisajiem sāniem, Servazs redzēja, kā viņa ēna uz sienas izslējās virs ezera. Pa balkona durvīm varēja dzirdēt, kā viļņi skalojas gar krastu ar tik maigu skaņu, it kā kāds ņurcītu pirkstos vieglu audumu.

Viņš juta sev piekļāvušos Mariannas maigo un silto augumu. Sajust kādu sev līdzās gultā šķita ļoti dīvaini, jo neko tādu viņš nebija jutis jau mēnešiem ilgi. Sievietes gurni atdusējās pret viņējiem, krūtis bija pieplakušas viņa augumam, un tās roka paļāvīgi apskāva viņu. Martēna zodu kutināja sievietes gaišo, smalko matu šķipsna. Marianna dziļi un vienmērīgi elpoja, un viņš baidījās pakustēties, lai to nepamodinātu. Visdīvaināk viņam šķita sajust tās elpu sev tik tuvu. Šī sajūta, ka otrs guļ iemidzis un elpo tev tik cieši līdzās, šķita visintīmākā no visām. Viņš redzēja, ka otrpus ezeram pret debesīm slejas tumšs izcilnis, ko vietējie dēvēja par “kalnu”. Un tieši virs tā mēness sirpi. Lietus bija mitējies, un debesjums zvaigžņu nosēts, bet zem tā pletās tumšs un sastindzis mežs.

-    Tu neguli?

Servazs pagrieza galvu un ieraudzīja mēness apspīdēto Mariannas seju, viņas vaicājošās un mirdzošās, zilās acis.

-    Un tu?

-    Hm… šķiet, es biju iemigusi… Un redzēju melnbaltu sapni… Tas nebija ne labs, ne slikts…

Servazs palūkojās uz Mariannu un saprata, ka viņa par to vairs neko nevēlas stāstīt. Viņam neviļus iešāvās prātā kāda ātri gaistoša doma. Nez kuru viņa sapnī redzēja Igo, Bohu, Frānsisu vai varbūt viņu?

Tālu mežā dīvaini ieķērcās naktsputns.

-    Es sapnī redzēju Matjē, viņa beidzot sacīja.

Tātad Bohu… Marianna devās uz vannasistabu, iekams viņš paspēja bilst kādu vārdu. Caur puspievērtajām durvīm bija dzirdams, kā viņa urinē, bet pēc tam atver sienas skapīša durvis. Un Servazs iedomājās, ka, iespējams, viņa meklē vēl vienu prezervatīvu. Un kas būtu jāsecina, ja viņai tāds atrastos? Servazs un Marianna kaut ko tādu lietoja pirmoreiz, un viņam tas bija licies dīvaini, taču šķita, ka Mariannu bija iepriecinājis fakts, ka viņš prezervatīvus nenēsā sev līdzi. Servazs palūkojās uz radiomodinātāju. Pulkstenis bija 2 un 13 minūtes. Viņam iešāvās prātā, ka nebūtu slikti prezervatīvus pirms nākamās reizes kaut kā saskaitīt, ja vien šāda nākamā reize vispār pienāks, pēc tam pats no šīs domas nokaunējās.

Atgriezusies istabā, Marianna no naktsgaldiņa paņēma cigareti, to aizsmēķēja un izstiepās blakus gultā. Viņa ievilka pāris dūmu, tad iesprauda cigareti viņam starp lūpām.

-    Kā tu domā: kas mums te kopā darāms? Marianna jautāja.

-    Man tas šķiet gluži pašsaprotami, viņš mēģināja pajokot.

-    Es nerunāju par mīlēšanos.

-    Zinu.

Viņa to glāstīja starp gurniem.

-    Es tikai vēlējos sacīt, ka man pašai par to nav ne vismazākās nojausmas, viņa piebilda. Un es negribētu likt tev… vēlreiz ciest, Martēn.

Martēna loceklis neprātoja ne par to, kā bija īstenībā, ne arī par ciešanām un visiem tiem gadiem, kad viņš bija centies Mariannu aizmirst un izsvītrot no savas dzīves. Tam par to visu bija nospļauties, un viena mirklī tas kļuva ciets. Marianna novilka nost palagu un uzgūlās virsū ar visu savu augumu. Viņa kustināja vēderu uz priekšu un atpakaļ, radot patīkamu spiedienu. Tad atkal noskūpstīja viņu. Mariannas seja attālinājās no viņējās, un viņa atsāka kustību daudz intīmāk, nenovēršot skatienu. Sievietes acu zīlītes bija paplašinātas, izkaltušajās lūpās rotājās smaids, un Servazs iedomājās, vai tikai viņa vannasistabā nav kaut ko salietojusies.

Pēkšņi Marianna noliecās un līdz asinīm sakoda viņam apakšlūpu. Viņš aiz sāpēm nodrebēja un sajuta mutē metālisku asins garšu. Ar

plaukstām viņa tam cieši saspieda galvu un ausis, kamēr Martēns to satvēra aiz gurniem un sūca viņas krūtsgalu, kas bija piebriedis kā pumpurs. Viņš juta maigu miklumu, tai cilājoties pret viņa locekli. Tad viņa nedaudz pieslējās, ar plaukstām atbalstoties pret Martēnu, un uzsēdās jāteniski viņam virsū, dīvaini iegārdzoties, kad tas iegāja viņā. Un tajā mirkli viņš atcerējās, ka šī kādreiz bija viņas iecienītākā poza, un uz sekundes simtdaļu viņam krūtīs iemājoja postošas skumjas, kas draudēja visu sabojāt.

Kas to lai zina, varbūt vainīga bija nakts, mēnesgaisma vai vēlā stunda, bet viņi mīlējās tik izmisīgi, ka jutās iztukšoti un apjukuši. Kad viņa atkal devās uz vannasistabu, viņš aptaustīja sakosto lūpu. Marianna tam bija saskrāpējusi muguru un iekodusi plecā. Vēl joprojām varēja just, kā svilst āda un kā dedzina viņas glāsti. Un viņš skumji un uzvaroši pasmaidīja. Skumji, jo zināja, ka tā ir uzvara tikai pagaidām. Vai tā tiešām bija uzvara vai arī pēc kāpuma gaidāms jauns kritums? Ko lai viņš domā? Un viņš atkal sāka prātot, vai Marianna pirms mīlēšanās nav tomēr kaut ko salietojusies. Viņa nemiers pieauga. Kas bija šī sieviete, ar kuru viņš gulēja? Tā noteikti nebija tā pati, kuru viņš kādreiz pazina…

Marianna atgriezās istabā un iemetās gultā. Tad tik maigi viņu noskūpstīja, kā nebija darījusi kopš tiem laikiem, kad abi satikās. Kad Marianna pagriezās uz sāniem, tās balss izklausījās aizsmakusi un zema.

-    Uzmanies. Tos, kam es pieķeros, nekas labs negaida.

Servazs palūkojās uz Mariannu.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    To, ko dzirdēji…

-    Par ko tu runā?

-    Tos, kam es pieķeros, nekas labs negaida, viņa atkārtoja. Tu un viss, kas toreiz notika… Matjē… Igo…

Servazs sajuta vēderā nepatīkamu kņudoņu.

-    Nav tiesa. Tu aizmirsi Frānsisu. Es teiktu, ka viņam nemaz tik slikti neiet.

-    Ko tu zini par Frānsisu?

-    Neko, ja neskaita faktu, ka viņš tevi pameta neilgi pēc tam, kad tu biji atstājusi mani viņa dēļ.

Marianna pētīja Servazu, cenšoties viņa sejā saskatīt pārmetumu.

-    Tā tu domā. Visi tā domā. Patiesībā toreiz es pirmā pateicu “pietiek”, bet Frānsiss pēc tam visur skandināja, ka viņš pārtraucis mūsu attiecības un ka tas bijis viņa lēmums.

Servazs pārsteigts uz viņu palūkojās.

-    Tātad patiesībā tā nemaz nebija?

-    Reiz, pēc kārtējās tikšanās un strīda, mēs viens uz otru sakliedzām un es viņam uzrakstīju zīmīti, kurā pavēstīju, ka pārtraucu mūsu attiecības.

-    Kāpēc tu tādā gadījumā visiem nepastāstīji, kā bija patiesībā?

-     Kāda tam jēga? Vai tad tu nepazīsti Frānsisu? Viņam taču vajag, lai visa pasaule griežas tikai ap viņu!

Punkts viņas labā. Viņa lūkojās Servazā, un viņš atpazina agrākās Mariannas uzmanīgo, vērīgo un maigo skatienu.

-     Zini… toreiz, kad tavs tēvs izdarīja pašnāvību, es nemaz nebiju pārsteigta… Tā, it kā es jau iepriekš būtu zinājusi, kas notiks. Visa tā vainas apziņa, ko tu nesi uz saviem pleciem, tā, it kā tas jau būtu noticis… iepriekš lemts…

-    Le Ducunt volentamfata, nolentem trahunt,' kā teicis Seneka, viņš drūmi sacīja.

-    Tu un latīņu valoda. Redzi, tāpēc es no tevis aizgāju… Un tu domāji, ka es tevi pametu Frānsisa dēļ? Es tevi pametu, jo tevis nemaz nebija man līdzās. Tu biji apmaldījies, tevi vajāja tavas atmiņas, dusmas un vainas apziņa… Būt ar tevi kopā bija tā, it kā visu laiku nāktos tevi dalīt ar rēgiem, un es nekad nevarēju zināt, vai tu biji kopā ar mani vai…

-    Vai tiešām tagad par to jārunā? viņš jautāja.

-     Bet kad tad? Protams, es vēlāk sapratu, kas Frānsisam bija vajadzīgs, viņa turpināja. Kad es sapratu, ka tā nebiju es, bet tu un ka viņš, būdams kopā ar mani, gribēja tevi sāpināt, es viņu pametu… Viņš gribēja tevi uzvarēt tavā spēlē, parādīt, kurš no jums abiem ir stiprāks… Un uz spēles biju likta es es biju tikai jūsu kaujaslauks. Jūsu sasodītā sāncensība, jūsu duelis, bet starp jums atrados es. Kā cīņas balva. Vai tu aptver? Viņš bija tavs labākais draugs, tavs otrais es, tavs brālis… Jūs bijāt nešķirami, un visu laiku viņam galvā bija tikai viena doma atņemt to, kas tev ir visdārgākais pasaulē.

1 Ved liktenis klausīgo, velk vilkšus spītnieku. (Latīņu vai.)

Servazam galva plīsa vai pušu un gribējās aizbēgt, lai nav jāklausās viņas vārdos. Pēkšņi viņam kļuva nelabi.

-    Tāds ir Frānsiss, viņa turpināja. Lielisks, jocīgs, taču dziļi sirdi rūgtuma un greizsirdības pilns. Viņš pats sev nepatīk. Viņam nepatīk seja, ko viņš uzlūko spoguli. Viņam patīk tikai viena lieta pazemot citus, nospiest tos zemē. Tavs labākais draugs. Vai zini, ko viņš man reiz sacīja? Ka es esmu pelnījusi kaut ko labāku nekā tu… Vai zināji, ka viņam skauda tavs rakstnieka talants? Jo Frānsisam van Akeram pašam ir tikai viens īsts talants prasme manipulēt ar cilvēkiem.

Servazs tikko spēja apspiest vēlmi aizspiest viņai muti.

-     Un tad uzradās Matjē jeb Boha, kā jūs viņu dēvējāt… Nu, protams, viņš nebija tik žilbinošs kā jūs abi. Nē. Taču viņš stabili turējās ar abām kājām uz zemes. Viņš bija uzticams, un uz viņu varēja paļauties. Viņš bija smalks stratēģis un daudz izmanīgāks, nekā jūs savā pārspīlētajā egoismā spētu iztēloties… Bet pats galvenais viņā jautās tāds spēks… Un labestība. Matjē piemita spēks, pacietība un labestība, turpretī tevdusmas, bet Frānsisam duālisms. Es mīlēju Matjē, tāpat kā biju mīlējusi jūs abus, taču tā nebija tā pati postošā kaisle un dedzība. Iespējams, es viņu mīlēju daudz dziļāk. Tas bija kaut kas tāds, ko ne tu, ne Frānsiss nekad nespētu saprast. Un tagad man ir Igo. Tas ir viss, kas man palicis, Martēn. Neatņem man viņu!

Servazs juta, ka viņu pārņem milzīgs nogurums. Visa šīs nakts aizrautība bija izgaisusi. Viss gaisīgums un prieks bija izgarojuši kā šampanietis.

-    Vai tu pazīsti Polu Lakazu? viņš jautāja, lai mainītu sarunas tematu.

Marianna kādu brīdi vilcinājās.

-    Kāds Polam ar to visu sakars?

Servazs prātoja, ko lai tagad saka. Viņš nevarēja stāstīt, ko bija atklājis.

-    Tu taču pazīsti visu Marsaku! Kas tev par viņu zināms?

-    Ļoti ambiciozs. Gudrs un provokatorisks. Viņam nodrošināta politiskā nākotne valsts līmenī. Pola sievai ir vēzis.

Viņa uz to atkal raudzījās ar pētošu skatienu.

-    Tu to visu jau zināji, viņa konstatēja, Servazu vērojot. Kāpēc tu par viņu interesējies?

-    Man ļoti žēl, bet es tev pagaidām neko nedrīkstu teikt. Mani neinteresē tas, ko zina visi, bet gan tas, ko zini tu, bet citi nezina.

-    Kāpēc tu gribi, lai es zinu to, ko citi nezina?

-    Jo tas man palīdzētu attaisnot tavu dēlu.

IZSTIEPUSES ZEM SEGAS, Margo nespēja aizmigt. Traucēja satrauktās domas. Meitene atkal un atkal atcerējās neizprotamo sarunu, ko viņi ar Eliasu bija noklausījušies labirintā. Viņa centās atsaukt atmiņā ikvienu dzirdēto vārdu un to atšifrēt. Ko Virdžīnija bija domājusi, sakot, ka tad, ja būs nepieciešams, viņi palīdzēs viņas tēvam saprast? Šajā teikumā jautās apslēpti draudi, kas lika Margo nodrebēt. Viņa bija skaidri sajutusi, ka pastāv briesmas. Un Margo bija domājusi, ka pazīst viņus, ka tie gluži vienkārši ir četri liceja labākie audzēkņi Igo, Dāvids, Virdžīnija un Sāra… Taču tonakt viņa bija atklājusi kaut ko tādu, kas tai nedeva mieru. Tā bija nomācoša sajūta. Tikko manāma, taču nezūdoša. To neizteiktu varēja just starp vārdiem. Un tad vēl bija tas, ko pateica Dāvids:

Steidzami jāsasauc Aplis.

Aplis… Kāds Aplis? Jau pats vārds šķita noslēpuma apdvests un mīklains. Viņa uzrakstīja Eliasam īsziņu:

Viņi runāja par Apli. Kas tas ir?

Margo prātoja, vai viņš jau guļ vai varbūt tomēr atbildēs, kad pēkšņi no viņas viedtālruņa atskanēja arfas skaņas, un, lai gan viņa īsziņu jau gaidīja, šīs skaņas lika aiz satraukuma palēkties.

Ne vismazākās nojausmas. Svarīgi?

Tā man šķiet.

Margo atkal gaidīja atbildi, pametot no segas apakšas skatienu uz Lisiju, lai pārliecinātos, ka tā guļ. Tomēr briesmas nedraudēja, jo draudzenes krācieni noderētu par fona skaņām katastrofu filmai par Losandželosas milzīgo zemestrīci.

Tad ar to arī sāksim.

Ko darīsim?

Viņi runāja par Apļa sanāksmi 17. datumā.

OK. Un tikmēr?

Turpināsim novērot. Uzmanies! Viņi tevi ir pamanījuši.

Un, izlasījusi pēdējo teikumu, Margo atkal sajuta, ka notiks kas ļauns. Viņa atcerējās, ko bija teikusi Sāra: “Viņu nedrīkst izlaist no acīm, tas skuķis kaut ko perina.” Viņa jau grasījās sūtīt atbildi: “Labi. Līdz rītam,” kad telefons atkal ievibrējās, vēstot par vēl vienu īsziņu:

Lūdzu, esi piesardzīga. Es to nopietni. Ja starp viņiem ir vainīgais, tas biedē. Arlabunakti!

Margo vēl ilgi skatījās uz pēdējo īsziņu izgaismotajā viedtālruņa ekrānā. Tad izslēdza tālruni un nolika to uz naktsgaldiņa. Un Margo izdarīja ko tādu, ko vēl ne reizi nebija darījusi, viņa aizslēdza istabas durvis.

24. Avots

PULKSTENIS BIJA 7 UN 30 MINŪTES NO RĪTA, kad Zlatans Jovanovičs beidza dzert rīta kafiju ar krējumu, piekozdams kruasānu un vērodams pārējos “Rišeljē” kafejnīcas apmeklētājus, kamēr veca mūzikas kaste atskaņoja Brūsa Springstīna “Hungry Heart". Jovanovičs jebkuram, ja vien tas kādu interesētu, varētu galvot, ka gluži kā uz burvja mājienu spēj pateikt, kurš vīrietis krāpj sievu, kurš pārkāpj likumu, kura sieviete nav uzticīga laulībā, kurš ir policists, zaglis vai dīleris. Nu, kaut vai tas piecdesmitgadīgais vīrietis pie bāra uzvalkā un kaklasaitē, kas te bija ieradies kopā ar diviem gados jaunākiem kolēģiem. Viņš tikko bija saņēmis īsziņu, un tā sejā parādījās plats smaids. Nekāda biznesa informācija vai vēstījums no ilggadējās sievas nespētu vīrietim izraisīt tādu smaidu, bet laulības gredzens, kas rotāja vīrieša zeltnesi, bija nodeldēts. Pēc tā, kā vīrietis bija izslējies un uzvaroši palūkojies uz kolēģiem, Zlatans secināja, ka viņa mīļākā noteikti ir par viņu jaunāka, turklāt īsta pērle. Jovanovičs atkal iemalkoja kafiju ar krējumu, noslaucīja virslūpu un vēlreiz pievērsa skatienu vīrietim. Tas steidzās atbildēt uz īsziņu. Teicamas tehniskās iemaņas, nodomāja Jovanovičs. Nepagāja ne minūte, kad telpā atskanēja īsziņas atbildes signāls. Hm, šī mīlas afēra acīmredzami bija sasniegusi apogeju… Tad vīrietis sāka grauzt nagus un viņš pamanīja tā acīs parādāmies pretrunīgas izjūtas. Ai, ai! Vai tik jaunkundze nevēlas no šīm attiecībām kaut ko vairāk? Varbūt tā cenšas panākt, lai vīrišķis pamet savu sievu? Bet šis acīmredzot negrib to darīt… Allaž atkārtojas viens un tas pats par spīti sabiedrībā pastāvošajam viedoklim, patiesībā 70 procentos gadījumu lēmumu šķirties pieņem sievietes, nevis vīrieši, jo viņi ir daudz neizlēmīgāki. Jovanovičs paraustīja

plecus, nolika uz galda 5 eiro banknoti un piecēlās. Viņam par to nebija nekādas daļas, ja nu vienīgi šī svešinieka sieva kādudien uzrastos viņa kabinetā. Bet Marsaka bija maza pilsētiņa. Jovanovičs atsveicinājās no bārmeņa, šķērsoja ielu un iegāja kādā dzelteni krāsotā namā, kas atradās ielas pretējā pusē. Vienīgā plāksnīte pie ieejas durvīm bija viņējā, un tā vēstīja: “Z. JOVANOVIČS, PRIVĀTDETEKTĪVU BIROJS. IZSEKOŠANA. NOVĒROŠANA. IZMEKLĒŠANA. JŪSU RĪCĪBĀ 24 STUNDAS DIENNAKTĪ UN 7 DIENAS NEDĒĻĀ. REĢISTRĒTA PREFEKTŪRĀ.” Jovanovičs bija vienīgais šī biroja darbinieks. Ja neskaita viņa sekretāri, kas darbā ieradās pāris reižu nedēļā, lai ieviestu kaut nelielu kārtību viņa darba haosā. Uz milzīgās plāksnes trešajā stāvā varēja izlasīt daudz sīkāku biroja darbības paskaidrojumu: “NEGODĪGAS KONKURENCES IZMEKLĒŠANA, PIERĀDĪJUMU NODROŠINĀŠANA, KLIENTU PĀRVILINĀŠANAS MĒĢINĀJUMU IZMEKLĒŠANA, SLIMĪBAS LAPU PĀRBAUDE, CV PĀRBAUDE, MAKSĀTSPĒJAS UN DOKUMENTU ATBILSTĪBAS PĀRBAUDE, PAZUDUŠU PERSONU MEKLĒŠANA, ZĀDZĪBU IZMEKLĒŠANA UZŅĒMUMOS, NOKLAUSĪŠANĀS IEKĀRTU UZSTĀDĪŠANAS PĀRBAUDE, APSARDZES SISTĒMAS AUDITS, LAULĀTĀ DIENASKĀRTĪBAS PĀRBAUDE, LAULĪBAS PĀRKĀPUMA NOTEIKŠANA, TIKŠANĀS AR BĒRNIEM, TARIFI TIEK APRĒĶINĀTI ATBILSTOŠI IZMEKLĒŠANAS SAREŽĢĪTĪBAS PAKĀPEI UN BALSTĪTI UZ MŪSU KOMANDAS PATĒRĒTAJĀM CILVĒKSTUNDĀM UN IESAISTĪTO TEHNIKU UN LOĢISTIKU, PROFESIONĀLĀ NOSLĒPUMA SAGLABĀŠANA (JAUNĀ CIVILKODEKSA PARAGRĀFS 226-13). STRĀDĀJAM FRANCIJĀ UN ĀRZEMĒS, SADARBOJAMIES AR PARTNERBIROJIEM, SNIEDZAM UECĪBAS TIESĀ, DETEKTĪVIEM IR PREFEKTŪRAS LICENCES.”

Vismaz puse no šī vēstījuma bija meli, taču Zlatans Jovanovičs nebija pārliecināts par to, ka kaut viens apmeklētājs jebkad būtu papūlējies šo paziņojumu izlasīt no viena gala līdz otram. Un, protams, lielākajai daļai šeit minēto pakalpojumu nebija prefektūras licences.

Cilvēks, ar kuru viņam bija norunāta tikšanās, jau bija ieradies un stāvēja kāpņu galā. Zlatans tam paspieda roku, cenšoties atgūt elpu pēc kāpiena. Viņš atslēdza durvis un pagrūda tās vaļā ar plecu. Nelielajā dzīvoklītī, kas tam kalpoja par biroju, uzvēdīja šaurības, tabakas un putekļu smārds. Zlatans devās uz dibenistabu, kas bija tikpat blāva un pelēcīga kā viņš pats.

-    Paklau, Zlatan, kur tad ir tā tava komanda? balss viņam aiz muguras ķircinoši ievaicājās. Paslēpusies sienas skapī pie grīdas birstēm, vai?

Jovanovičs nelikās traucēties. Lidz šim klienti allaž bijuši ar viņa darbu apmierināti, un viņš bija pārliecināts, ka tas ir vienīgais, kam ir kāda nozīme. Turklāt viņam bija ari savs sabiedrotais, kaut gan tas viņa kabinetā ne reizi nebija spēris kāju.

Jovanovičs aizsmēķēja cigareti bez filtra, daudz nebēdājot par pretim sēdošo, parakājās dokumentu kaudzē, kas bija novietota datora priekšā, un beidzot atrada meklēto. Tas bija neliels spirālbloknots.

Šis darba instruments lika pasmaidīt viņa vienīgajam sabiedrotajam, kurš nelietoja ne bloknotus, ne zīmuļus un strādāja tikai mājās. Tas bija datorinženieris, ko viņš pirms gada bija nolīdzis darbā. Tieši šajā jomā pašlaik noritēja no likuma viedokļa visriskantākā, taču visienesīgākā šī detektīvu biroja darbība apjomīgas elektronisko datu zādzības, ielaušanās privātajās elektroniskajās pastkastītēs, datorpirātisms, mobilo telefonu noklausīšanās un interneta sakaru izsekošana… Un tieši šajā jomā birojam pašlaik bija vislielākais skaits lietu. Zlatans ātri bija sapratis, ka uzņēmumiem ir ārpuskases līdzekļi un ka viņam vajadzēja šos uzdevumus uzticēt kādam lietpratējam. Viņš ievilka dūmu un vērīgi ieklausījās cilvēkā, kurš tam sniedza vajadzīgos paskaidrojumus. Šoreiz tā vairs nebija parastā koķetērija ar likumdošanu. Kad viņa klients bija pabeidzis savu stāstījumu, viņš gari caur zobiem nosvilpās.

-    Iespējams, man ir jums vajadzīgais cilvēks, taču diez vai viņš piekritīs, privātdetektīvs beidzot ierunājās. Nepieciešams būt… ļoti pārliecinošam.

-    Nauda nav problēma. Savukārt es gribētu, lai par to nebūtu nekādas rakstiskas informācijas.

-    Tas ir pats par sevi saprotams. Visa jums nepieciešamā informācija tiks noglabāta zibatmiņā bez kopijām. Un jūsu vārds nekur netiks minēts ne piezīmju, ne rēķinu, ne pierakstu, nekādu pēdu…

-    Bez pēdām nekad nekas nenotiek. Un datoriem piemīt niķis tās atstāt.

Jovanovičs izvilka kabatlakatu un noslaucīja sviedrus sev no pakauša. Viņa kabinetā bija smacējoši karsts, bet ventilatora nebija.

-    Šajā datorā atrodami visparastākie ikdienas dokumenti un vairāk nekā, Jovanovičs sacīja. Tas ir tik nevainīgs kā mūķenes dupsis. Visa slepenā informācija tiek uzglabāta citur, un, izņemot mani, neviens

nezina, kur tieši. Un cilvēks, kas man palīdz, ir gatavs to iznīcināt, tiklīdz es došu tādu rīkojumu.

Šķita, klientu šāda atbilde apmierināja.

SERVAZU UZMODINĀJA saules stars, kas krita tam sejā. Viņš atvēra acis, izstaipījās un palūkojās uz rīta gaismas pielieto istabu. Šokolādes brūnas sienas, gaišas mēbeles un gaišpelēki aizkari. Visapkārt rēgojās lampas un dažādi nieciņi. Kādu mirkli viņš nesaprata, kur atrodas.

Ienāca Marianna savā zilajā atlasa pidžamā, nesot rokās paplāti. Servazs nožāvājās un saprata, ka ir izsalcis kā vilks. Viņš paņēma smalkmaizīti un iemērca to kafijas krūzē, pēc tam iemalkoja apelsīnu sulu. Ar tikko jaušamu smaidu uz lūpām viņa klusējot vēroja, kā Martēns brokasto. Kad vīrietis bija paēdis, viņš novietoja paplāti uz smilškrāsas buklē gultas pārvalka.

-    Vai tev nav kādas cigaretes? viņš jautāja.

Cigarešu paciņu viņš bija atstājis virsjakas kabatā. Marianna paņēma savējo no naktsgaldiņa, pastiepa tam vienu cigareti un to aizdedzināja. Pēc mirkļa saņēma viņa brīvo roku savējā. Pēc miega Mariannas pirksti bija maigi un silti.

-    Vai esi domājis par to, kas šonakt notika?

-    Un tu?

-    Nē, bet labprāt gribētu, lai tas turpinātos…

Servazs klusēja. Viņš nebija pārliecināts, vai to vēlas.

-    Tevi kaut kas satrauc, viņa sacīja, novietojusi roku tam uz krūtīm. Kas noticis? Vai tas ir manis dēļ? Vai tā dēļ, ko es pastāstīju par tevi un Frānsisu?

-Nē.

-    Kas tad?

Viņš minstinājās. Vai vajadzētu viņai to visu atklāt? Bet kāpēc gan ne, ja jau viņš ir izstāstījis par elektronisko vēstuli, ko bija saņēmis? Un par drošības kameras video uz autoceļa. Servazs bija teicis, ka tas ir kāds cilvēks, kurš aizbēdzis un cenšas ar viņu sazināties.

-    Kaut kas ir gan… Servazs iesāka. Nemāku izskaidrot, kas tieši… Taču man ir tāda sajūta, ka mani novēro, ka kāds seko man pa pēdām un ka viņš zina, kur esmu, un brīžiem mani pat apsteidz, it kā… lai cik neticami tas izklausītos… it kā viņš nolasītu manas domas.

-    Tas tiešām izklausās neticami.

-    Sajūta ir apmēram tāda pati, kā spēlējot šahu ar kādu, kurš to prot labāk, un, lai kā tu censtos, viņš jau ir paredzējis nākamo gājienu, it kā būtu ieperinājies tavās smadzenēs.

-    Vai tam ir kāds sakars ar Klēras slepkavības izmeklēšanu?

Servazs atkal atcerējās stereoatskaņotājā atrasto disku.

-    Nezinu… Tas cilvēks pirms pusotra gada izbēga no psihiatriskā institūta.

-    Tas ir tas šveicietis, par kuru bija rakstīts laikrakstos, vai ne?

-    Hm.

-    Tev šķiet, ka viņš ir… atgriezies?

-    Iespējams. Pat nezinu, ko lai domā. Vai arī vaina meklējama manī pašā… Varbūt tev ir taisnība un esmu kļuvis paranoisks. Lai kā ari būtu, es jūtu kaut ko dīvainu… Ka top kāds plāns, kaut kas tiek vērpts, ka ir izstrādāta kaut kāda stratēģija, kas zināmā mērā skar ari mani. Tā, it kā es būtu kāda marionete. Viņam atliek tikai atkal ķerties pie savām provokācijām, uzrakstīt kādu elektronisko vēstuli vai zīmīti, un es uzreiz uz to reaģēju.

-    Tad tāpēc tu man tovakar vaicāji, vai neesmu manījusi kādu klaiņojam ap manu māju?

Servazs pamāja ar galvu. Viņš pamanīja liesmiņu, kas iegailējās viņas acīs, un zināja, ko Marianna nodomāja ka viņu atkal vajā tie paši vecie dēmoni.

-    Tev ar to vajadzētu uzmanīties, Martēn.

-    Tu droši vien domā, ka es jūku prātā? viņš jautāja.

-    Šonakt notika kaut kas dīvains…

-    Kā tas jāsaprot dīvains?

Servazs redzēja, ka Marianna pūlas apkopot domas un tai starp uzacīm ievelkas rieva.

-    Tas bija neilgi pēc tam, kad mēs otrreiz bijām beiguši… mīlēties. Tu beidzot iemigi, bet man pēc mūsu sarunas miegs nenāca. Pulkstenis varēja būt aptuveni trīs naktī… Es izkāpu no gultas, paņēmu no paciņas cigareti un izgāju uz balkona uzsmēķēt.

Viņš neko neteica un gaidīja, kas sekos.

-    Es pamanīju ēnu… pie ezera. Neesmu pārliecināta, taču man šķiet, ka kāds slēpās dārzā aiz kokiem. Viņš devās uz priekšu gar krastu un

nozuda mežā. Kādu bridi man likās, ka tas ir dzīvnieks dambriedis vai mežacūka… Taču tagad, kad to atceros, es vairs tā nedomāju. Nē. Tur noteikti bija cilvēks.

Servazs klusēdams uz viņu skatījās. Tā atkal bija atgriezusies šī ledainā sajūta, ka kāds cits raksta grāmatu viņa vietā un ka viņš ir tikai tās varonis, bet pats autors ir paslēpies ēnā, tepat līdzās, izlemjot, kāda būs turpmākā sižeta gaita. Divi viens no otra neatkarīgi notikumi Klēras slepkavība un Irtmana atgriešanās, ja vien… Viņš nolika kājas uz grīdas un piecēlās, tad paņēma no krēsla bikses un basām kājām izgāja uz balkona.

-    Panāc šurp! viņš pasauca Mariannu cauri stiklotajām, puspievērtajām durvīm. Parādi, kur tu to ēnu pagājušonakt redzēji!

Tagad ari viņa iznāca uz saulainā balkona un ar pirkstu norādīja uz piekalni starp ezeru, zālāju un mežu.

-    Tur!

Servazs atgriezās istabā, uzvilka kreklu un, kad bija nokāpis pirmajā stāvā, šķērsoja terasi ezera pusē, nokāpa pa lieveņa pakāpieniem un devās uz priekšu pa dārza nogāzi starp kokiem un kalniem. Gaiss jau bija iesilis. Saule bija izžāvējusi zāli, un ezers tās staros mirdzēja kā metāla plāksne. Līdz viņam atplūda viļņu šalkoņa. Nedaudz tālāk kāda motorlaiva pameta piestātni, un ūdenī parādījās ūdensslēpotājs, atstājot aiz sevis sudrabainu sliedi. Tas bija puisis, kas, spriežot pēc slaikā zigzaga ūdenī, bija veltījis treniņiem garas stundas. Klēras Dimāras slepkava bija tikpat izveicīgs un pieredzējis. Servazs vēlreiz iedomājās, ka tas noteikti nevarēja būt nekāds iesācējs.

Viņš rūpīgi apskatīja apkārtni, taču neko neatrada. Ja kāds bija viņus novērojis, tad nekādas pēdas nebija atstājis.

Tagad Servazs bija nonācis pie ezera. Bija redzami pēdu nospiedumi, taču tie te bija jau sen. Viņš devās gar krastu uz priekšu. Aiz muguras varēja dzirdēt motorlaivas troksni, kura bija izmainījusi braukšanas virzienu. Viņš bija nonācis klajumā pie meža, pagājās pāris metru uz priekšu pa taku, kas stiepās gandrīz līdz ūdensmalai.

Tālumā varēja dzirdēt suņa rejas. Marsakā skanēja baznīcas zvani. Ezerā turpināja pukšķināt motorlaiva.

Starp krūmiem un brikšņiem tecēja neliels avotiņš. Dienasgaisma spraucās caur krūmiem, un nelielā tērcīte, ko no ezera viļņiem atdalīja smilšainais krasts, vizēja.

Netālu no avota pāri taciņai gulēja kāds sakaltis koks. Servazs nodomāja, ka apkārtnes pārīši droši vien uz tā bieži mēdz sēdēt un skūpstīties, paslēpušies no ļaužu acīm. Zemāk koka mizā bija iegravēti kādi iniciāļi.

Viņš noliecās un sastinga.

J-1.

SERVAZS BIJA APSĒDIES turpat netālu uz kāda cita koka stumbra. Jau bija tik silts, ka viņam uz pieres bija izspiedušās sviedru lāsītes. Vai ari tam par iemeslu bija koka mizā iegrieztie iniciāļi. Visapkārt sīca kukaiņi, un kādu mirkli viņš jau prātoja, vai tikai nebūs saslimis. Ar vienu roku Servazs atgaiņāja mušas, bet otrā bija satvēris mobilo telefonu un zvanīja uz ekspertīzes nodaļu, lai kādu izsauktu uz vietas apskati. Kolīdz viņš beidza sarunu, mobilais telefons atkal ievibrējās.

-    Apžēliņ, kur jūs bijāt pazudis? Un kā tas iespējams, ka jūsu telefons ir izslēgts? kāda balss kliedza viņam ausī.

Tas bija Ošas prokurors Kastēns. Servazs bija izslēdzis telefonu iepriekšējā vakarā un atkal ieslēdzis tikai no rīta, lai piezvanītu ekspertiem.

-    Tas bija izlādējies, Servazs meloja. Un es to nemaz nepamanīju.

-    Vai tad es neteicu, lai jūs neko neuzsākat, iepriekš nebrīdinājis prokuroru?

Servazs nolēma, ka Lakazs nebija slinkojis.

-    Vai es jūs netiku speciāli brīdinājis, major?

-    Es jau grasījos brīdināt tiesnesi. Viņš atkal meloja. Tieši biju nodomājis viņam zvanīt, taču tad man piezvanījāt jūs.

-    Kas par muļķībām! prokurors attrauca. Ko jūs no sevis iedomājaties, un kā jums šķiet, kas esmu es?

-    Tika atrasta sarakste starp Lakazu un Klēru Dimāru ar dučiem elektronisko vēstuļu, viņš atbildēja. Un šī sarakste pierāda, ka viņiem bijusi mīlas dēka. Un Pols Lakazs vakar vakarā pats to atzina. Viņi acīmredzot bija ļoti iemīlējušies. Viņš pats ari tā apgalvoja.

-    Un jūs ielaužaties pie Lakaza un viņa slimās sievas pulksten vienpadsmitos vakarā? Tieslietu ministrija mani tikko jau strostēja, un ticiet man es par to nemaz nebiju sajūsmā!

Servazs vēroja kādu ūdenszirnekli, kas pārvietojās pa avota viļņoto virsmu. Kukainis rūpīgi cilāja garās, tievās kājas, cenšoties tās nesamērcēt, tieši tāpat kā cilvēks, ar kuru viņš sarunājās pa telefonu.

-    Nevajag uztraukties! Servazs sacīja. Esmu gatavs pats uzņemties atbildību par notikušo.

-    Kādu atbildību! prokurors nosēcās. Ja jūs turpināsiet muļķoties, atbildēt tik un tā nāksies man! Vienīgais, kas mani attur Sartē dot rīkojumu jums atņemt pilnvaras, ir tas, ka Lakazs pats man lūdza, lai es neko nedaru. (Jo baidījās, ka par to sāks runāt, nodomāja Servazs.) Tas ir pēdējais brīdinājums, major! Vairs nekādu kontaktu ar Polu Lakazu bez tiesneša atļaujas, vai skaidrs?

-    Kā divreiz divi.

Viņš aizvēra telefona vāciņu un noslaucīja sviedriem noplūdušo pieri. Servazam niezēja sasvīdusī mugura un zem lāpstiņām. Avota svaigums un krūmi pievilināja kukaiņus.

Nepaspējis aptvert, kas tam lēcies, viņš juta, ka muti piepilda siekalas, un, uz priekšu noliecies, Servazs izvēma rīta kafiju un brokastis.

IRĒNA CĪGLERE ATPOGĀJA uniformas krekla augšējo podziņu. Kabinetā bija šausmīgi sutīgs, lai gan Irēna bija atvērusi restoto logu. Tā bija vēl viena lieta, kas viņas atvaļinājuma laikā nebija mainījusies, gaisa kondicionētājs nebija salabots. Naudas nepietika, arī lai nomainītu vecos datorus un uzstādītu vēl vienu, ātrāku interneta līniju, tādēļ, lai ielādētu datorā aizdomās turamā fotoattēlu, bija nepieciešamas vismaz piecas minūtes. Bet, kas attiecas uz viņas grupas darbiniekiem, tad vienam bija slimības lapa, bet otrs cirpa mauriņu piemājas dārzā! Tāda bija lauku nomales žandarmērijas skaudrā ikdiena.

Viņas darbavietā valdīja tipiska tuvīnās vasaras gaisotne. Darbinieki izmantoja to, ka priekšniece ir aizbraukusi, lai pavaļotos, un vairums protokolu bija noformēti ar novēlošanos, turklāt visi šobrīd rādīja skābus ģīmjus. Jo viņi, izņemot Irēnu, jau sen bija te iesakņojušies. Un bez Irēnas pavadītais mēnesis tiem bija atgādinājis, ka dzīve pirms viņas ierašanās bija daudz vieglāka, taču Cīglere zināja arī to, ka viņas ļaudīm bija patiesi iemesli žēloties darbinieku trūkums, naktsdežūras, darbs brīvdienās un svētku dienās, nemitīgi pieaugošais darba stundu skaits, ģimenes dzīves trūkums, zemās algas, nolietotā tehnika, noplukušās

telpas un vecās automašīnas, bet politiķi cienīgi plātījās, ka ciņa ar noziedzību drīz tiem kļūs par prioritāti. Strādājot izmeklēšanas nodaļā, Irēna bija paradusi turēties savrup, taču tagad tai vajadzēja piespiesties un izveidot ap sevi saliedētu un draudzīgu komandu.

Tev jāpievaldās, vecenīt. Dažkārt tu vari būt īsta lempe. Atceries rīt no rīta paņemt līdzi kruasānus.

To iedomājoties, Irēna iespurdzās. Un kāpēc gan ne, ja vien viņi kārtīgi nopūlējās. Uzacis saraukusi, viņa palūkojās uz protokolu kaudzi, kas atradās uz viņas galda, automobiļu zādzības, auto vadīšana reibumā, laupīšanas, apkārtējās vides postīšana. Tuvākajā apkaimē fiksēti vismaz piecdesmit divi likuma pārkāpumi, no kuriem atklāti tikai divi. Vienreizīgi! Taču tāpēc viņa nebija mazāk lepna ar savu atklāto noziegumu un likumpārkāpumu bilanci vismaz 70 procenti, un tas bija vairāk nekā vidējais līmenis valstī. Tomēr divas lietas, kas to nodarbināja visvairāk, bija arī visapjomīgākās. Pirmā bija kāda izvarošana, un vienīgā viņiem zināmā informācija bija automobiļa marka, krāsa un uzlīme uz aizmugurējā vējstikla, ko izvarotā sieviete precīzi aprakstīja. Irēna jau pašā sākumā sajuta, ka šī izmeklēšana viņas grupas vīriešus īpaši neaizrāva un ka viņi to vēlējās iebāzt dziļāk atvilktnē, līdz uzradīsies kāda jaunāka informācija jeb, citiem vārdiem runājot, notiks brīnums, taču viņa, gluži pretēji, bija noskaņota pasteidzināt šīs lietas izmeklēšanu, tos izspiežot kā citronus.

Otrā bija kādas bandas lieta, kas specializējusies bankas karšu zādzībās un jau vairākus mēnešus uzdarbojās reģionā, izmantojot paņēmienu, ko dēvēja par “Marseļas cilpu”. Bankomātā iebāžot spēļu kārts gabalu, cigarešu paciņu, autobusa vai metro biļeti, tiek nobloķēta kredītkarte. Tad ierodas kāds no noziedzniekiem un piedāvā vairākas reizes nospiest PIN kodu. Kamēr upuris dodas uz banku, lai atgūtu savu norīto karti, noziedznieks to paņem un, kamēr tā tiek bloķēta, paspēj vairākas reizes noņemt naudu un izdarīt pirkumus. Cīglere ievēroja, ka gada un divu mēnešu laikā trīs reizes aptuveni ar piecu mēnešu intervālu un tikai dažu dienu starpību tika nobloķēts viens un tas pats bankomāts. Acīmredzot šim bankomātam salīdzinājumā ar citiem zagļu acīs bija kādas priekšrocības. Lappuses augšējā malā viņa uzrakstīja:

Izlikt bankomātā lamatas. Periodiski pārbaudīt.

Pa puspievērtajām durvīm varēja dzirdēt, kā kāds no viņas komandas vīriem ātrā soli ienāk telpā un iesaucas:

-    Paklausieties tikai, puiši!

Visi pārtrauca darbu, un CIglere saspicēja ausis, cerot, ka beidzot kāds būs pievērsies neatrisinātajām lietām.

-    Izskatās, ka Domeneks paturēs Anelku spēlē pret Meksiku!

-    Sasodīts, tas nevar būt! kāds iesaucās.

-    Un Sidniju Govū arī…

Otrpus durvīm atskanēja neapmierināta balsu murdoņa. CIglere pavērsa acis pret vecā ventilatora spārniem, kas kūla silto gaisu, tomēr telpā nekādu vēsumu nejuta. Viņas domas atkal atgriezās pie raksta, ko tā bija ieraudzījusi lidostas kioskā, un pie elektroniskās vēstules, ko bija atradusi Martēna datorā. Un Irēna nolēma: ja reiz lietu kaudze uz viņas galda bija gaidījusi mēnesi, tā var pagaidīt vēl drusku. Un viņa piecēlās. Tai vajadzēja kādu satikt.

MARGO UZTINA cigareti un, iespraudusi starp lūpām munštuku un berot tabaku uz papīra, visu laiku vēroja pagalma otru pusi, kur drūzmējās studenti un pulcējās otrkursnieki. Viņa ar nepacietību bija gaidījusi, kad beigsies van Akera lekcija, lai gan parasti tās viņai ļoti patika. It īpaši, kad van Akers bija nelāgā omā, un tā tas bija vairumā gadījumu. Frānsiss van Akers bija īsts sadists un despots un jau pa gabalu sajuta viduvējību. Bet viduvējību viņš necieta. Tāpat kā gļēvulību, iztapību un lišķību. Kad van Akers bija sliktā noskaņojumā, viņam noteikti vajadzēja atrast kādu grēkāzi, un auditorijā uzreiz varēja sajust, ka briest nepatikšanas. Margo ar baudu noskatījās, kā kursabiedru rindām pārskrien baiļu ēna. Viņiem bija izstrādājies īsts izdzīvošanas instinkts, un, literatūras pasniedzējam ienākot pa durvīm, visi uzreiz varēja pateikt, vai haizivs dosies uzbrukumā. Tāpat kā pārējie, Margo to prata uzminēt pēc tā, kā uz viņiem raudzījās zilās acis un vai bārdas ieskautā mute ir sašķobījusies ļaunā grimasē.

Pielīdēji ciest nevarēja van Akeru un baidījās no tā. Skolas gada sākumā viņi bija pieļāvuši kļūdu, cerot, ka pielabinās pasniedzēju ar savu klanīšanos, bet atklāja, ka van Akers ne tikai ir nejutīgs pret jebkāda veida glaimiem, bet liek tiem arī samaksāt par viņu kļūdaino spriedumu. Viņa iecienītākie upuri bija tie, kas ierobežotas spējas

(ierobežotas tās audzēkņu elites nozīmē, kas mācījās Marsakā) kompensēja ar pārmērīgu iztapību. Margo pie tiem nepiederēja. Viņa nezināja, vai van Akers viņu vērtē augstāk tāpēc, ka viņa ir sava tēva meita, vai arī tāpēc, ka tajās retajās reizēs, kad viņš tai sarīkoja pārbaudes, Margo bija pratusi pienācīgi atbildēt. Frānsisam van Akeram patika tie, kas turējās tam pretim.

-    Servaza, viņš torīt, kamēr viņas domas bija aizklīdušas pie pagājušās nakts notikumiem, bija teicis. Vai tas, ko es stāstu, jūs nemaz neinteresē?

-    Ē-ē… jā… protams, interesē…

-    Un par ko es tikko stāstīju?

-    Par konsensu, kas pastāv ap atsevišķiem daiļdarbiem, gadsimtiem ilgi vairums ļaužu ir vienisprātis par to, ka Homērs, Servantess, Šekspīrs un Igo ir augstākās klases meistari, savukārt izteiciens “par gaumi nestrīdas" ir sofīsms… Ja uzskatām, ka vienlīdzība nepastāv, tad lēta prece, ko sabiedrībai kā mākslu cenšas iemānīt reklāma, komerckino un visuresošais merkantilisms, nevar tikt pielīdzināta izciliem cilvēka gara darbiem un nav attiecināma uz elementāriem demokrātijas principiem mākslā, jo tur valda nežēlīgs labāko diktāts pār viduvējību.

-    Vai es teicu, ka “vienlīdzība nepastāv”?

-    Nē, kungs.

-    Tad nepiedēvējiet man vārdus, ko neesmu teicis.

Auditorijā bija dzirdama ķiķināšana. Tie, kas parasti kalpoja par van Akera zibensnovedējiem, tīksminājās, ja bija iekritis kāds cits. Smiekli atskanēja pirmajā rindā. Viņa neuzkrītoši bija parādījusi vidējo pirkstu lišķiem, kas tur lejā sēdēja un tobrīd bija pagriezušies, lai uz viņu blenztu.

Margo ievilka dūmu savās jaunajās, bet jau ar nikotīnu saindētajās plaušās un vēroja trijotni Dāvids-Sāra-Virdžīnija. Savukārt viņi lūkojās uz Margo par spīti attālumam un skolēnu pūlim, kas tos šķīra. Viņa izturēja trijotnes skatienus, ievelkot dūmu no cigaretes un neizlaižot tos no acīm. Nakts laikā viņa bija nolēmusi pilnībā izmainīt savu taktiku. Uz… daudz drosmīgāku. Likt medījumam kustēties. Nevis izturēties neuzkrītoši, bet gan likt tiem Margo pamanīt un apstiprināt viņu aizdomas par to, ka viņa kaut ko zina. Ja starp viņiem ir vainīgais, tad, iespējams, viņš sajutīs draudus un apjuks.

Šāda taktika nebija gluži bez riska.

Tā bija bīstama, taču cietumā atradās nevainīgs cilvēks un laika nebija daudz.

-    KUR TAS IR FOTOGRAFĒTS? jautāja Stelēns.

-    Marsakā. Pie ezera… Mežmalā. Tieši iepretim Igo mātes Mariannas Bohanovskas dārzam.

-    Vai burtus atrada viņa?

-    Nē, tas biju es.

Direktora acis iepletās.

-    Kā tu tur gadījies? Vai kaut ko meklēji?

Servazs jau bija paredzējis, ka tiks uzdots šāds jautājums. Viņa tēvs tam kādreiz bija iemācījis, ka gandrīz vienmēr labākā stratēģija ir runāt patiesību. Vairumā gadījumu tā drīzāk mulsina pārējos, nevis pašu stāstītāju.

-    Es tur nakšņoju. Es jau ļoti sen pazīstu Igo māti.

Direktora skatiens sastinga. Tagad uz viņu blenza arī Esperandjē, Pižols un Samira.

-    Velns lai parauj! Stelēns iesaucās. Tā taču ir galvenā aizdomās turamā māte! Kurš vēl to zina?

-    Ka es tur šonakt nakšņoju? Pagaidām neviens.

-    Un ja nu viņa nolemj to izmantot pret tevi? Ja nu viņa par to izstāsta savam advokātam? Ja tiesnesis to uzzinās, viņš tevi atstādinās un lietas izmeklēšanu nodos žandarmiem!

Servazs atcerējās dižmanīgo briļļaini, kurš bija ieradies, lai satiktu Igo, taču neko neteica.

-    Sasodīts, Martēn! Stelēns kliedza. Vienā un tai pašā vakarā tu nopratini deputātu, nevienam par to neko nesakot, pēc tam pavadi nakti… pie galvenā aizdomās turamā mātes! Tavai rīcībai var būt smagas sekas, tā var padarīt visu izmeklēšanu un komandas darbu par spēkā neesošu!

Stelēns bija perifrāžu meistars un varētu izteikties daudz nesaudzīgāk, taču Servazs jau tāpat saprata, ka viņš ir dusmīgs.

-    Labi, direktors beidzot sacīja, acīm redzami cenšoties atgūt savaldību. Kāda tam tagad nozīme? Mēs joprojām atrodamies izejas punktā, jo nekas nepierāda, ka šos burtus ir iegravējis Irtmans. Es ļoti

šaubos, vai šveicietis atgrieztos tikai tevis dēļ vien un ka viņš pavada laiku, skraidot tev pa pēdām un cenšoties atstāt kādas zīmes, lai tu tās pamani. Un tas viss tikai kaut kādas muļķīgas mūzikas un vienas sarunas dēļ. Un vēl jo vairāk tādēļ, ka tas viss sākās pēc Klēras Dimāras slepkavības.

-    Nevis pēc, bet reizē ar slepkavību, Servazs izlaboja. Un tas visu maina. Tas sākās ar disku stereoatskaņotājā… Un neaizmirsīsim, ka Klēra precīzi atbilst Irtmana upuru izvēlei.

Kā viņš jau bija paredzējis, šis teikums radīja vajadzīgo iespaidu. Visiem bija nepieciešams laiks, lai sagremotu šo informāciju.

-    Turklāt ir vēl kāda hipotēze, Servazs sacīja. Iespējams, Irtmans šo reģionu nekad nav pametis. Kamēr visas Eiropas policija un Interpols uzmana vilcienus, lidostas un robežas, iztēlojoties, ka noziedznieks ir tūkstošiem kilometru tālu, viņš, iespējams, slēpjas tepat netālu, domādams, ka vismazāk mēs to meklēsim ielas pretējā pusē.

Servazs pacēla acis un redzēja, ka viņa vārdi ir sasnieguši mērķi un klātesošie sākuši šaubīties. Atmosfēra telpā kļuva nomācoša. Jau tikai iztēlojoties šveicieti, viņa slepkavības un nežēlību, gaiss sabiezēja. Servazs nolēma iesist naglu līdz galam.

-    Lai kā arī būtu, pašlaik ir pārāk daudz sakritību, lai mēs turpinātu ignorēt Irtmana versiju. Un pat tad, ja tas nav viņš, tas nozīmē, ka kāds cits tur ārā viņu atdarina un tā vai citādi ir saistīts ar Klēras Dimāras slepkavību. Un tas liek apšaubīt Igo vainu. Es vēlos, lai Samira un Vincents turpmāk nodarbojas ar šīs versijas izpēti. Lai viņi sazinās ar Parīzes Kriminālpoliciju, kas meklē Irtmanu, un pacenšas dabūt visu iespējamo informāciju, kas apstiprinātu, ka šveicietis ir šajā nostūrī. Vai arī to, ka viņa te nav.

Stelēns piekrītoši pamāja ar galvu. Viņš nobažījies vēroja Servazu.

-Jauki. Taču ir vēl kāds jautājums, viņš sacīja.

Servazs uz viņu palūkojās.

-    Drošības jautājums… Neatkarīgi no tā, vai runa ir par šveicieti vai ne, šķiet, tas ķertais tur laukā tevi izseko. Un viņš vienmēr atrodas netālu no tevis… Turklāt vēl šis… starpgadījums uz bankas jumta. Sasodīts, tu gandrīz no tā nolidoji, Martēn! Man tas nemaz nepatīk. Tas tips ir ieciklējies uz tevi un jau vairākas reizes tev uzbrucis.

-   Ja viņš patiešām būtu gribējis man kaut ko nodarīt, tad pagājušonakt viņam tāda iespēja bija, Servazs iebilda.

-    Kā tā?

-    Istabas durvis ved uz balkonu, un tās bija vaļā. Starp balkonu un dārzu ir labi ja trīs metri, un tieši līdzās atrodas notekcaurule un vīnstīgas. Viņš pa to mierīgi varēja uzrāpties augšā. Un mēs… vismaz es… gulēju.

Tagad visi skatījās uz Servazu. Nebija nekādu šaubu, ka viņš gulējis citā gultā, nevis savā, un acīmredzot ar mājas saimnieci, kura bija tieši saistīta ar notiekošo izmeklēšanu, ko varētu iznīcināt jebkurš kaut cik kompetents jurists, par iemeslu minot interešu konfliktu. Stelēns atlaidās krēslā, skatoties griestos, un gari nopūtās.

-    Ja pieļaujam, ka runa ir par Irtmanu, es nedomāju, ka šveicietis mani apdraud, Servazs steigšus turpināja. Viņa upuri vienmēr ir vienādi jaunas sievietes, kas vairāk vai mazāk ir līdzīgas. Vienīgie vīrieši, par kuriem mums zināms, ka viņš tos nogalinājis, ir viņa sievas mīļākais, turklāt tas bija kaislību izraisīts noziegums, un kāds holandietis, kurš atradās nepareizajā vietā nepareizajā laikā. Taču es gribu, lai Vincents un Samira izdara kaut ko citu.

Abi padotie uz viņu vaicājoši palūkojās.

-    Varu piekrist attiecībā uz vienu lietu. Šķiet, Irtmanu es interesēju. Ja tas ir viņš, tad viņš ir ļoti labi informēts. Un nekad neatrodas pārāk tālu no vietas, kur atrodamies mēs. Taču viņa upuri allaž ir bijušas jaunas sievietes. Es gribu, lai Vincents un Samira parūpējas par Margo aizsardzību Marsakas licejā. Ja šveicietis tā vai citādi grib man kaut ko nodarīt, tad viņš zina, ka tas ir mans vājais punkts un ka tā mani iespējams visvairāk sāpināt.

Stelēns bija saraucis pieri. Tagad viņš izskatījās ļoti nobažījies. Viņš palūkojās uz saviem padotajiem. Samira pamāja ar galvu.

-    Nekādu problēmu, viņa atbildēja. Martēnam ir taisnība. Ja šis trakais tam reiz ķersies klāt un ja ir tik labi informēts, kā šķiet, tad mēs nedrīkstam tā riskēt un atstāt Margo bez uzraudzības.

-    Es piekritu, Esperandjē pārliecinoši paziņoja.

-    Vēl kas? Stelēns jautāja.

-Jā. Ja Irtmans man joprojām seko, tad, iespējams, viņu šoreiz var noķert. Pižols sekos man. Ļoti lielā attālumā kopā ar komandas biedru.

Sekošana no attāluma, turklāt pēc iespējas neuzkrītošāka. Navigācija, signālugunis… Ja Irtmans nevēlēsies mani izlaist no acīm, tad uzradīsies un uzņemsies risku, lai cik niecīgs tas ari būtu. Un, kad viņš to darīs, tur būsim mēs.

-    Interesanta doma. Un kas notiks, ja viņš iznāks no meža?

-    Mēs iejauksimies.

-    Bez atbalsta? Un bez specvienības?

-    Irtmans nav ne terorists, ne gangsteris. Un šādai konfrontācijai nav gatavs, tādēļ nepretosies.

-    Man gan, gluži pretēji, šķiet, ka viņš ir gatavs uz visu, Stelēns iebilda.

-    Pašlaik mēs vēl nemaz nezinām, vai šis plāns darbosies. Rīkosimies, kad pienāks laiks.

-    Labi. Taču gribu, lai man ziņo, tiklīdz kaut kas notiek, un lai jūs mani par visu informējat, skaidrs?

-    Es vēl neesmu beidzis, Servazs sacīja.

-    Kas tad vēl?

-   Jāpiezvana tiesnesim man nepieciešams tiesas uzdevums tikties ar Seisas cietuma ieslodzīto.

Stelēns pamāja ar galvu. Viņš bija sapratis. Stelēns pagriezās, paņēma laikrakstu un nometa to Servazam zem deguna.

-    Nekas nesanāca. Šoreiz nav nekādas informācijas noplūdes.

Servazs palūkojās uz Stelēnu. Vai viņš tiešām būtu kļūdījies? Vai nu

žurnālists nebija uzskatījis informāciju par pietiekami svarīgu, vai arī Pižols nebija tas, kurš nodeva informāciju presei.

AIZ AUDITORIJAS LOGIEM debesis bija blāvas. Viss šķita baisi sastindzis. Blāva tveice kā caurspīdīga plēve pārklāja ainavu. No ozoliem, liepām un papelēm, kas stāvēja kā pārakmeņojušās, uz zemes krita īsas, asas ēnas. Šai ainavai nedaudz dzīvīguma piešķīra tikai kādas reaktīvās lidmašīnas bālganā dūmu sliede un daži putni debesīs. Pat izlaiduma klases audzēkņi, kas trenējās regbija laukumā, šķita tveices nomocīti, un spēle noritēja palēninātā tempā. Tiem nebija vairāk iedvesmas un entuziasma kā Francijas futbola komandai.

Vasara bija sākusies, un Margo, pa logu raugoties, prātoja, vai tik silts laiks ilgi turpināsies. Viņa pa ausu galam klausījās vēstures

lekciju, un vārdi plūda tai garām kā ūdens pa plastmasas aizkaru. Galvā valdīja juceklis viņa domāja par zīmīti, ko turēja rokās un ko pirms stundas bija atradusi ar līmlenti pielīmētu pie sava skapīša durvīm. To lasot, viņa bija nosarkusi aiz kauna un dusmām, un pēc tā, kā apkārtējie uz viņu skatījās, Margo saprata, ka visi to jau zināja. Zīmītē bija rakstīts:

Igo nav vainīgs. Lai tavs tēvs piesargās. Un tu arī. Tava klātbūtne te vairs nav vēlama, netīrā padauza!

Viņas taktika bija sākusi darboties.

25. Apļi

BIJA OTRDIENA, un pulkstenis rādīja 13 un 5 minūtes. Meridita Jakobsena Tulūzas Blaņakas lidostas Orlī Rietumu terminālī gaidīja ielidojam Air France lidmašīnu. Tā kavējās desmit minūtes, taču viņa zināja, kāpēc, lidojumu aizkavēja, lai uz to paspētu viņas šefs, deputāts Pols Lakazs. Viņam bija izdevies dabūt vienu “pēdējā brīža” biļeti uz reisu, kurā nebija brīvu vietu.

Un šāda labvēlība Lakazam tika izrādīta nevis tādēļ, ka viņš ir deputāts, bet gan tādēļ, ka viņš pieder pie ļoti šaura izredzētu personu loka “Kluba 2000”. Atšķirībā no klientu uzticības programmām, kas bija paredzētas īpaši uzcītīgiem ceļotājiem, kuri mērojuši desmitiem tūkstošu jūdžu un pavadīja tālo reisu lidmašīnās tūkstošiem stundu, “Klubs 2000” bija sava veida “Sezam, atveries!”. Pamatojoties uz drastiskiem, taču visai mīklainiem kritērijiem, to piešķīra ļoti ierobežotam starptautiskās ekonomikas noteicēju, šovbiznesa zvaigžņu, augsti stāvošu amatpersonu un politiķu lokam. Lai īpaši izceltu kluba izredzētību un nozīmību, sākotnēji tā dalībnieku skaits visā pasaulē bija divi tūkstoši, taču pamazām kluba privilēģiju izmantotāju kļuva desmitreiz vairāk, un starp tiem bija arī pāris kardinālu, sportistu un Nobela prēmijas laureātu. Saprotams, visi 557 Nacionālās sapulces deputāti nebija šī kluba biedri, taču Lakazs bija uzlecošā zvaigzne politikā un plašsaziņas līdzekļu mīlulis, bet šī lidsabiedrība īpaši loloja izcilas personības.

Beidzot pasažieru durvis atvērās, un Meridita Jakobsena pamāja savam šefam, kurš pa tām iznāca, ceļojumu somu pārmetis pār plecu. Viņš izskatījās saguris. Meriditas māte bija francūziete, bet tēvs zviedrs. Viņa bija beigusi politisko zinātņu institūtu Parīzē un jau

divdesmit astoņu gadu vecumā kļuva par deputāta palīdzi. Viņas darbs tika apmaksāts no deputātam piešķirtajiem privātlīdzekļiem, bet nelielais birojs atradās Universitātes ielā nr. 26. Lakazam pavisam bija četri darbinieki, no kuriem divi bija viņa ģimenes locekļi viens otrās pakāpes brālēns un viena māsasmeita, kam algas tika likumīgi izmaksātas no Nacionālās sapulces līdzekļiem, taču Meridita bija vienīgā pilna laika biroja darbiniece un Lakaza uzticības persona.

Deputāta palīdzes pienākumi nebija skaidri noteikti. Meridita nodarbojās ar visu: izskatīja vēstules, atbildēja par dienaskārtību un plānoja tikšanās, nodrošināja vilcienu, lidmašīnu un viesnīcu rezervācijas, bija atbildīga par komunikāciju ar plašsaziņas līdzekļiem, sabiedriskajām organizācijām, arodbiedrībām un ekonomistu apvienībām, rakstīja analītiskās atskaites un piedalījās pat likumu labojumu un izmaiņu veikšanā. Meridita bija īsta pērle, un Lakazs to zināja. Viņa ilgi neuzkavētos darbā, kurā nebūtu nekādu karjeras iespēju. Un turklāt uz viņu bija arī patīkami skatīties, tādēļ Lakazs tai maksāja 2800 eiro mēnesī, kas bija visaugstākā samaksa amatā, kurā atlīdzība svārstījās no pāris simtiem līdz pāris tūkstošiem eiro.

Taču Lakazs savas palīdzes atalgojumam netērēja personiskos līdzekļus. Tāpat kā visiem citiem deputātiem, valsts viņam piešķīra 8859 eiro mēnesī savu līdzstrādnieku atalgojumam, un viņš pats varēja izraudzīties to skaitu, uzdevumus, kādi tiem jāveic, un pat to, cik lielas algas izmaksāt, ar nosacījumu, ka deputātam nedrīkst būt vairāk par pieciem darbiniekiem. Šai summai vēl jāpieskaita 5189,27 eiro Lakaza paša parlamenta deputāta alga, kā arī 6412 eiro bruto deputāta mandāta reprezentācijas piemaksa. Sapulce šos tēriņus nekontrolēja. Turklāt tika apmaksāti arī viņa braucieni valsts dzelzceļa pirmajā klasē, kā arī telefona sarunas un interneta lietošana, ko viņš nemēdza iekļaut iepriekš minētajās summās. Un, protams, neviens tam neprasītu atlīdzināt kaut daļu no šīs summas, pat tad, ja izrādītos, ka viņš no tās neiztērē ne pusi.

Meridita noskūpstīja savu šefu uz abiem vaigiem, paņēma viņa somu, un abi devās uz taksometru pieturu, kur kāda automašīna viņus jau gaidīja.

-   Mums jāsteidzas, viņa teica. Devinkūrs tevi jau gaida, lai pusdienotu Cercle de VUnion klubā.

Lakazs pie sevis nolamājās. “Valis” varēja izraudzīties kādu neuzkrītošāku vietu. Oficiāli Devinkūrs skaitījās tāds pats senators kā visi pārējie viņš pat nebija frakcijas vadītājs, taču patiesībā šis septiņdesmit divus gadus vecais politiķis bija viens no partijas līderiem. Pirmo reizi viņu ievēlēja par deputātu 1967. gadā, divdesmit astoņu gadu vecumā, un vairāk nekā četrdesmit gadus viņš bija strādājis visās ievērības cienīgās ministrijās, piedzīvojis sešu prezidentu, deviņpadsmit premjerministru un tūkstošiem parlamentāriešu nomaiņu un veidojis un sagrāvis tik daudz karjeru kā neviens cits. Lakazs viņu uzskatīja par dinozauru un pagātnes cilvēku “has been”, taču neviens pats nevarēja atļauties “Vali” neuzklausīt.

Apsēdusies taksometra aizmugures sēdeklī, Meridita Jakobsena savilka uz leju svārkus, bet Lakazs vēlreiz pārliecinājās, ka viņai ir skaistas kājas. Radio skaļi atskaņoja Deividu Boviju, un viņš palūdza šoferim, lai tas pagriež mūziku klusāk. Novietojusi uz ceļiem atvērtu mapi ar dokumentiem, Meridita viņam pavēstīja dienaskārtību, un viņš, pa ausu galam klausoties, ko sieviete saka, iegrima Parīzes dienvidu nomales vērošanā. Viņam tomēr labāk patika Buenosairesas vai Sanpaulu graustu kvartāli, kurus Lakazs bija apmeklējis pārspīlēto, sapulces sadraudzības grupu organizēto misiju laikā. Tiem vismaz piemita savs īpašais kolorīts.

IEGĀJIS MILZĪGAJĀ telpā, Lakazs pamanīja, ka “Valis” jau ir ieņēmis vietu pie galda. Cercle de l'Union kluba delikatešu restorānā, pirmā stāva pašā vidū, kas vecajam senatoram patika labāk nekā terase, kur saulainā laikā mudžēja no cilvēkiem, vai kafejnīca, kurp steidzās muskuļoti trīsdesmitgadnieki, kas apmeklēja kluba sporta kompleksu. “Valis” ar sportu nenodarbojās un svēra pusotru centneru. Viņš klubu apmeklēja jau toreiz, kad šie zaļknābji vēl nebija pat dzimuši. Tas tika dibināts 1917. gadā, kad Savienotās Valstis oficiāli iesaistījās karā, un sākotnēji klubs Cercle de l’Union bija paredzēts Antantes virsnieku un ierēdņu uzņemšanai. Klubs atradās vienā no skaistākajām Parīzes viesnīcām, Fobūras-Sentonorē ielā nr. 33, starp angļu un amerikāņu vēstniecību, Elizejas pili un VIII rajona smalkajiem modes preču veikaliņiem un jau sen vairs nepildīja savas sākotnējās funkcijas. Tajā ietilpa divi restorāni, bārs, parks, bibliotēka ar 15 000 grāmatu eksemplāriem, privātsaloni,

biljarda zāle, baseins, turku pirts un pazemes sporta komplekss. Iestāšanās maksa klubā bija aptuveni 4000 eiro, bet ikgadējā biedra nauda 1400 eiro. Saprotams, lai iestātos klubā, ar naudu vien bija par maz, citādi glaunajos salonos grozītos un ar saviem sporta apaviem kluba paklājus piebradātu visi lupatu tirgoņi no Atlantijas okeāna otra krasta, kuri nesen bija kļuvuši bagāti, sīkie, pūtainie datorģēniji un nelegālie narkotiku tirgoņi no IX līdz III rajonam. Bija nepieciešams ari aizbildnis un pacietība, un daži uz uzņemšanu klubā gaidīja visu savu mūžu.

Lavierējot starp galdiņiem, Lakazs lūkojās uz senatoru, kurš to vēl nebija pamanījis. Viņš bija īsa auguma, tukls, ģērbies neuzkrītošā, svītrainā uzvalkā un baltā kreklā, un tam priekšā uz šķīvja atradās omārs. Lakazs ievēroja, ka Devinkūram uz pakauša ir tauku rievas, bet dārgais uzvalka audums uz ļumošā auguma veidoja neskaitāmas ieloces.

-    Sēdieties, mans jaunais draugs, Devinkūrs sacīja savā nodzertajā balsī, ieraudzījis deputātu. Nolēmu jūs negaidīt. Mans vēders prasa vairāk nekā visprasīgākā mīļākā.

-    Labdien, senator.

Ieradās viesmīlis, un Lakazs pasūtīja jēra lāpstiņu ar baravikām.

-    Nu ko, dzirdēju, ka bijāt aizrāvies ar kādu kaķenīti, kas nelaimīgā kārtā nosprāgusi. Es vismaz ceru, tas bija tā vērts.

Lakazs nodrebēja. Viņš dziļi ievilka elpu. Iekšas dedzināja skāņš dusmu un bezcerības sajaukums. Kad viņš izdzirdēja, ka kāds tā uzdrīkstas izteikties par Klēru, viņam uzreiz radās vēlēšanās šim resnajam draņķim ar dūri sašķaidīt pauri, taču viņš jau vienreiz bija salūzis izmeklētāja klātbūtnē, tādēļ tagad vajadzēja saņemties.

-    Lai nu kā, vismaz es viņai par pakalpojumiem nemaksāju, viņš, zobus sakodis, izgrūda.

Visa Parīze zināja, ka “Valim” pakalpojumus par maksu sniedza sava aroda profesionāles. Tās bija ielenes no Austrumeiropas, ko suteneri veda uz atsevišķām, slikti pieskatītām viesnīcām. Kādu bridi senators uz viņu lūkojās ar izbrīnītu skatienu, bet tad, dažiem apmeklētājiem par neizpratni un pārsteigumu, skaļi iesmējās.

-    Ak tu rakaris tāds! Un vēl iemīlējies! (Devinkūrs ar salvetes maliņu noslaucīja taukainās lūpas un pēkšņi atkal kļuva nopietns.) Mīlestība… (Kad šo vārdu izrunāja viņa baudkārās lūpas, tam piemita kaut kas nepiedienīgs, un Pols Lakazs atkal sajuta, ka tam iekšā viss sagriežas.) Ari es

reiz biju iemīlējies, “Valis” pēkšņi sacīja. Tas bija ļoti sen. Es toreiz vēl mācījos. Viņa bija nevainojami skaista un studēja mākslu. Talantīga. Un kā vēl! Šķiet, tās bija laimīgākās dienas manā mūžā. Gribēju viņu precēt. Sapņoju par bērniem, lielu ģimeni un viņu ik mirkli sev līdzās. Par skaistu, garu, mierīgu dzīvi, par to, kā mēs kopā novecotu, redzot, kā pieaug mūsu bērni un kā tiem savukārt piedzimst bērni. Un mēs lepotos ar tiem tāpat kā ar saviem draugiem un paši ar sevi. Man bija pilna galva ar tamlīdzīgiem vientiesīgiem sapņiem. Vai varat to iedomāties? Man Pjēram Devinkūram? Un tad es viņu pieķēru gultā ar kādu citu. Viņa pat nebija pacentusies aizslēgt durvis. Vai jūsu draudzenei bija kāds cits?

-Nē.

Viņš atbildēja uzreiz un bez šaubu ēnas balsī. Devinkūrs uz viņu piesardzīgi palūkojās, acīm zem biezajiem plakstiņiem viegli iedzirkstoties.

-    Cilvēki piedalās vēlēšanās, “Valis” pēkšņi ieminējās. Viņi domā, ka spēj lemt… Patiesībā viņi nekādu lēmumu pieņemt nevar. Nekādu. Jo visu laiku ievēlē vienu un to pašu izredzēto kastu, vēlēšanas pēc vēlēšanām, sasaukumu pēc sasaukuma. To pašu nelielo ļaužu grupiņu, kas visu izlemj viņu vietā. Mūs… Un, kad saku “mūs”, es domāju arī mūsu politiskos pretiniekus. Divas partijas, kas ir pie varas jau piecdesmit gadus un izliekas, ka to viedokļi nesakrīt nevienā jautājumā, kaut gan tie ir vienisprātis gandrīz par visu. Jau piecdesmit gadus mēs esam šīs zemes valdnieki un tirgojam vienkāršajiem ļaudīm blēdību, ko sauc “alternatīva”. Viņiem taču vajadzēja pamanīt, ka tamlīdzīga radikāli pretēju viedokļu līdzāspastāvēšana nav iespējama! Taču ļaudis turpina ticēt šai krāpšanai tā, it kā nekas nebūtu noticis, bet mēs turpinām izmantot viņu labvēlību.

Lakazs pacēla pie lūpām baraviku.

-    Taču pēdējā laikā daži steidzas pārāk ātri sadalīt torti. Viņi ir aizmirsuši, ka nepieciešams nedaudz izlikties, ievērot kaut minimālu atturību un rīkoties ar pārliecību. Cilvēkiem drīkst čurāt uz galvas tikai tad, ja viņi tic, ka tas ir lietus.

“Valis” atkal noslaucīja lūpas.

-Ja iekulsieties nepatikšanās, jūs nekļūsiet par partijas vadītāju, Pol. Tagad vairs ne. Tie laiki ir pagājuši. Tāpēc dariet visu, lai jūs tajā lietā nefigurētu. Majoru es ņemu uz sevi. Mēs to neizlaidīsim no acīm, tomēr vēlos zināt: vai jums slepkavības vakaram ir alibi?

Lakazs sabozās.

-    Ak kungs, vai tiešām jūs domājat, ka es viņu nogalināju?

Viņš redzēja, ka vecā vīra acis dusmās iegailas. “Valis” pārliecās pāri galdam, un viņa balss starp glāzēm nogranda kā pērkons:

-    Paklau, tu sīkais, netīrais draņķi! Svēto nevainību varēsi tēlot tiesā, skaidrs? Es vēlos zināt, ko tu tovakar darīji. Vai tu ar viņu drāzies, atsūkāji, dzēri ar draugiem, šņauci kokaīnu, vai tu biji viens vai ari kopā ar kādu, kas to var apliecināt, sasodīts! Un izbeidz te mani muļķot ar saviem nevainīgajiem skatieniem!

Lakazam bija sajūta, it kā viņš būtu saņēmis pliķi. Viņš nobālēja. Deputāts palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens nav viņus dzirdējis, tad paskatījās tam sejā ar nekustīgu sfinksas izteiksmi.

-    Es biju… es biju kopā ar Suzannu. Mēs skatījāmies videofilmu. Itāļu komēdiju. Kopš viņa… slimo ar vēzi, cenšos pēc iespējas biežāk būt mājās.

Senators iztaisnoja muguru.

-    Man ļoti žēl, ka ar Suzannu tā noticis. Tas ir šausmīgi. Man patiesi viņa ļoti patīk.

“Valis” to pateica tieši un atklāti. Tad viņš atkal pievērsās savam šķīvim. Saruna bija beigusies. Lakazu pārņēma vainas sajūta. Viņš domāja par to, ko šis cilvēks teiktu, ja zinātu patiesību.

26 . Cietuma bloki

TROKŠŅI. Tie bija dzirdami visu laiku uzmācīgi un satraucoši un veidoja blīvu, nebeidzamu fonu un nospiedošu ikdienas rutīnu. Balsis, durvis, kliedzieni, restes, slēdzenes, soļu troksnis, atslēgu saišķu žvadzoņa… Un vēl smakas. Iespējams pat, ka tās nebija nepatīkamas, taču ļoti raksturīgas un atsķirīgas no visām citām. Tā oda visos cietumos.

Šeit vairums balsu piederēja sievietēm. Tas bija Seisas sieviešu cietuma bloks netālu no Tulūzas. Cietumam bija vēl divas celtnes viena vīriešiem un viena nepilngadīgajiem.

Kad uzraudze atvēra durvis, Servazs saspringa. Savu ieroci un zīmotni viņš bija atstājis caurlaidē, pierakstījies apmeklētāju sarakstā un izgājis cauri drošības detektoram. Kamēr Servazs pa sieviešu bloka gaiteņiem sekoja uzraudzei pa pēdām, viņš bija psiholoģiski sagatavojies tikties.

Uzraudze tam padeva zīmi, ka viņš drīkst ieiet. Servazs ievilka elpu un pārkāpa pāri slieksnim. Ieslodzītā ar numuru 1614 sēdēja, ar elkoņiem atbalstījusies pret galdu, rokas sakrustojusi sev priekšā. Neona gaisma krita uz viņas kastaņbrūnajiem matiem, kas vairs nebija gari, zīdaini un biezi kā pēdējoreiz, kad viņš bija to redzējis, bet gan īsi, sausi un nespodri, taču viņas skatiens bija tāds pats. Elizabete Ferneja no savas arogances un valdonības nebija zaudējusi ne druskas. Servazs varēja saderēt, ka ari šeit viņa pratusi iekarot pienācīgu vietu, tāpat kā toreiz, kad bija Varņē institūta galvenā medmāsa. Tā, kuras priekšā visi klanījās. Un kura bija ļāvusi aizbēgt Juliānam Aloizam Irtmanam. Servazs bija piedalījies tiesas prāvā. Viņas advokāts bija centies pierādīt, ka šveicietis ar viņu ir manipulējis un padarījis par savu upuri, taču

Elizabetes Fernejas personība liecināja par pretējo. Tiesas piesēdētāji paši varēja pārliecināties, ka šai sievietei nepiemita nekas no upura.

-    Sveiks, major.

Balss joprojām bija tikpat barga, tomēr tagad tajā jautās kāda jauna nianse garlaicība. Vai ari nogurums. Tā izskanēja nedaudz stiepti. Servazs prātoja, vai viņa nelieto antidepresantus. Tas šeit bieži gadās.

-    Labdien, Elizabet.

-    Ak tad tagad jūs mani uzrunājat priekšvārdā? Vai mēs būtu kļuvuši par draugiem? Es to nemaz nezināju. Šeit gan mani biežāk sauc par Femeju. Vai arī numur 1614. Uzraudze, kas jūs atveda, mani sauc par “galveno stulbeni”. Bet tas jau tikai tā, skata pēc. Patiesībā viņa mani mēdz apmeklēt naktīs un tad pati metas uz ceļiem…

Servazs centās ieskatīties Femejai sejā, lai noteiktu, kad viņa runā taisnību un kad melo, taču tās bija veltas pūles. Elizabeti Ferneju nebija iespējams izprast, ja neskaita ļaunās liesmiņas, kas gailēja viņas brūnajās acīs. Servazs bija pazinis kādu cietuma direktoru, kurš, runājot par ieslodzītajām, tās sauca par “stulbenēm” un “padauzām”. Viņš tās regulāri aizskāra, seksuāli uzmācās gados jaunākajām un naktīs ieradās sieviešu blokā kopā ar vairākiem apsargiem, lai sievietes tiem “atsūkātu”. Viņu atcēla no amata, taču nepiemēroja nekādas soda sankcijas, jo prokurors uzskatīja, ka viņa atcelšana no amata jau tā ir pietiekami liels sods. Servazs nu reiz zināja, ka karceru pasaulē viss ir iespējams.

-    Vai zināt, kā man pietrūkst visvairāk? viņa turpināja, acīmredzami apmierināta ar reakciju, ko pamanīja izmeklētāja sejā. Interneta. Mēs visi esam kļuvuši atkarīgi no tā stulbuma. Tas ir kaut kas nenormāls. Esmu pārliecināta, ka tad, ja tiktu atņemts Facebook, pašnāvību skaits cietumos strauji pieaugtu.

Servazs izvilka krēslu un apsēdās galda otrā pusē viņai iepretim. Caur aizvērtajām durvīm līdz viņiem atplūda dažādas skaņas balsis, saucieni, ratiņu ripošana un īpašs troksnis, kāds rodas, metālam sitoties pret metālu. Servazs zināja, kas tas ir. Pastaigu stunda. Un pa to laiku uzraugi izstaigā kameras, lai pārliecinātos, ka restes nav pārzāģētas, uzsitot pa tām ar metāla stieņiem. Troksnis… Nekas cietumniekiem nelika vēl vairāk izjust savu vientulību kā šis mūžīgais skaņu fons.

-    Vai zinājāt, ka 70 procenti šeit ieslodzīto ir narkomānes? Un mazāk nekā 10 procenti saņem aizstājošo terapiju. Pagājušonedēļ kāda

meiča pakārās savā jostā. Tas bija viņas septītais pašnāvības mēģinājums, un viņa jau bija draudējusi, ka darīs to atkal. Un tomēr sargi to bija atstājuši vienu, bez uzraudzības. Redziet, ja es gribētu, tad tādā vai citādā veidā varētu no šejienes aizbēgt.

Viņš prātoja, ko Elizabete ar to vēlas sacīt. Vai viņa būtu mēģinājusi izdarīt pašnāvību? Servazs to iegaumēja, lai vēlāk pajautātu medicīniskajam personālam.

-    Bet jūs taču nebūsiet ieradies, lai painteresētos, kā man klājas, vai ne?

Servazs jau bija paredzējis, ka viņa to jautās. Viņš vēlreiz atcerējās tēva padomu runāt patiesību. Servazs nebija pārliecināts, vai tā ir laba stratēģija, taču citas viņam nebija.

-   Juliāns man atrakstīja. Elektronisko vēstuli… Šķiet, viņš ir Tulūzā. Vai kaut kur netālu.

Vai viņš kādreizējās vecākās māsas acīs bija kaut ko pamanījis vai arī tās bija tikai viņa iedomas? Sieviete uz to rāmi nolūkojās un bija tikpat neizdibināma kā iepriekš.

-   Juliāns… Elizabete…Tad jau laikam visi būsim kļuvuši par draugiem. Un kas tajā vēstulē bija rakstīts?

-    Tas, ka drīz atkal sāks rīkoties un ka bauda savu brīvību.

-    Un jūs viņam ticat?

-    Ko jūs par to domājat?

Smaids uz nekrāsotajām lūpām šķita kā ar kabatas nazi iegriezta rēta.

-    Parādiet man to vēstuli, tad varbūt pateikšu.

-Nē.

Smaids izzuda.

-Jūs izskatāties noguris, Martēn… Manuprāt, jūs maz guļat. Vai man nav taisnība? Tas ir viņa dēļ, vai ne?

-    Jūs pati, Liza, arī diez cik labi neizskatāties.

-Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu. Vai jūs neliek mierā domas par Irtmanu? Jūs baidāties, ka viņš ķersies jums klāt? Vai jums ir bērni?

Servazs zem galda iecirta nagus delnās. Tad viņš novietoja rokas uz augšstilbiem, sakrustoja potītes un centās atslābināties. Kaut kas Elizabetē Fernejā bija tāds, kas viņu stindzināja līdz pat kaulam. Viņš juta, ka paduses kļūst miklas no sviedriem.

-    Starp citu, kāpēc jūs? Ja nemaldos, jūs viņu esat sastapis tikai vienu reizi. Atceros, kā jūs ieradāties institūtā kopā ar to mazo, bārdaino psihologu un kādu žandarmi… Skaistu, slaidu meiteni. Ko jūs ar Juliānu todien spriedāt: ka viņš jūs neliek mierā? Un jūs jau viņu arī, vai ne?

Servazs prātoja, ka nedrīkst ļaut viņai uzņemties sarunas vadību. Elizabete Ferneja ar Irtmanu bija viena suga. Perversa, narcistiska manipulatore, dziļi egocentriska būtne, kas visu laiku centās ietekmēt citu domas. Viņš grasījās kaut ko bilst, taču viņa tam nedeva tādu iespēju.

-    Tātad jūs domājat, ka, iespējams, viņš sazinājies ar savu kādreizējo līdzzinātāju, vai ne tā? Bet pat tad, ja es kaut ko zinātu, kāpēc gan lai kaut ko stāstītu? It sevišķi jums.

Arī uz šo jautājumu viņš bija sagatavojies. Un izturēja sev pievērsto skatienu.

-    Es runāju ar tiesnesi. Varēsiet lasīt ikdienas laikrakstus un tiksiet pierakstīta datorapmācībā ar kontrolētu piekļuvi internetam reizi nedēļā. Es pats personiski pārliecināšos, kā šīs iestādes administrācija pildīs tiesneša lēmumu. Šajā jautājumā varat uz mani paļauties.

-    Un ja nu man nav, ko jums teikt? Ja nu Irtmans nav ar mani sazinājies? Vai darījums, vienalga, paliek spēkā?

Sieviete pasmaidīja ļaunu smaidu. Viņš neatbildēja.

-    Kādas man ir garantijas, ka jūs turēsiet vārdu un tas nav blefs?

-    Nekādas.

Viņa smējās, taču tie nebija priecīgi smiekli. Servazs bija sasniedzis savu mērķi. Viņš to varēja izlasīt sievietes acīs.

-     Nekādas garantijas, viņš atkārtoja. Viss atkarīgs no tā, vai es jums ticu vai ne. Viss ir atkarīgs no manis, Elizabet. Taču jums jau arī nav nekādas lielās izvēles, vai ne?

Pretim sēdošās sievietes acīs iegailējās dusmas un naids. Acīmredzot viņa šos vārdus bija teikusi tik bieži, ka atpazina pat tad, ja tos izrunāja kāds cits. Tā runāja tas, kam pieder vara. Tagad lomas bija mainījušās, un viņa to lieliski saprata. Ferneja tik bieži bija bijusi viņa vietā, kad kopā ar doktoru Ksavjē vadīja Varņē institūtu, draudot un glaimojot pacientiem, liekot apsvērt visu, ko tie varēja iegūt vai zaudēt, un sakot to, ko tikko bija teicis Servazs, ka izvēles nav un viss atkarīgs no viņas.

-    Atšķirībā no jums es par Irtmanu neko neesmu dzirdējusi, teica Elizabete Ferneja, un viņš pamanīja sievietes balsī neviltotu

neapmierinātību un skumjas. Viņš nav mēģinājis ar mani sazināties. Es ilgi gaidīju kādu zīmi. Vienalga ko… Jūs tikpat labi kā es zināt, ka nekas nav vienkāršāk kā nodot zīmīti cietumniekam, tomēr tas nenotika… Nē. Taču man ir informācija, kas jūs varētu interesēt.

Servazs saspringa, tomēr izturēja Fernejas skatienu.

-    Vai esam vienojušies par datoru reizi nedēļā un ikdienas laikrakstiem?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Pirms jums te bija iegriezies vēl kāds. Kāds, kurš gribēja zināt to pašu, ko jūs. Un dīvainā kārtā viņa te bija iegriezusies tieši šodien.

-    Kas? viņš jautāja.

Elizabete tam veltīja ļaunu smaidu. Servazs piecēlās.

-    Man nekas cits neatliek kā pajautāt direktoram.

-    Labi. Pienāciet vēl kādreiz. Tikai neaizmirstiet savu solījumu.

VIŅAM VAJADZĒJA satikt vēl kādu. Mazgadīgo blokā. Viņš zināja, ka tas nav likumīgi, taču Servazam cietumā bija savi kontakti, un par šo tikšanos neuzzinās pat viņa direktors. Viņš bija paprasījis tiesneša atļauju Irtmana lietas ietvaros iztaujāt Elizabeti Ferneju tādēļ, lai iekļūtu cietumā.

Ejot pa garajiem gaiteņiem, viņš domāja par to, ko bija teikusi Elizabete. Kāds bija iegriezies pirms viņa. Kāda, ko viņš sen nebija redzējis. Un viņš atcerējās sniega nogruvumu.

Kad durvis bija atslēgtas, Servazs iztrūkās. Žēlīgais Dievs! Iekrituši vaigi, apsārtušas acis, izmisis skatiens. Viņš zināja, ka Igo ir ievietots vieninieka kamerā, taču pēkšņi Servazam kļuva par zēnu bail. Ja Marianna viņu tādu ieraudzītu, pārbītos līdz nāvei.

Servazs izgāja ārā un pievēra durvis.

-                Vēlos, lai viņš tiek īpaši uzraudzīts, majors sacīja apsargam.

-     Atņemiet viņam jostu, kurpju šņores, visu. Man bail, ka viņš nepastrādā kādu muļķību. Tas puika drīz no šejienes izkļūs ārā. Tas ir tikai laika jautājums.

Viņš atcerējās, ko bija teikusi Liza Ferneja: “Pagājušonedēļ kāda meiča pakārās savā jostā. Tas bija viņas septītais pašnāvības mēģinājums. Un tomēr sargi to bija atstājuši vienu, bez uzraudzības…" Apsargs uz viņu skatījās un smaidīja.

-    Sasodīts, vai jūs mani sapratāt?

Apsargs uz viņu vienaldzīgi palūkojās, tad pamāja ar galvu. Servazs nolēma, ka pirms promiešanas aprunāsies ar direktoru, un atgriezās kamerā.

-    Labdien, Igo.

Puisis neatbildēja.

Tāpat kā Elizabetes Fernejas kamerā, viņš paņēma krēslu un apsēdās.

-    Igo, viņš iesāka. Man ļoti žēl par… šo. Un viņš ar rokas kustību aptvēra visu, kas atradās apkārt. Es darīju, ko spēju, lai pārliecinātu tiesnesi tevi izlaist brīvībā, taču šķiet, ka…pierādījumi izrādījušies pārāk smagi… Vismaz pagaidām.

Igo pētīja savas rokas. Servazs pamanīja, ka viņš nograuzis nagus līdz asinīm.

-    Ir uzradušās jaunas detaļas… Un, ļoti iespējams, tu te ilgi neuzkavēsies.

-    Dabūjiet mani no šejienes laukā!

Kliedziens izmeklētāju pārsteidza. Viņš nodrebēja. Tas bija izmisīgs lūgums. Servazs palūkojās uz Igo. Viņa acis asaroja un lūpas drebēja.

-    Dabūjiet mani no šejienes laukā, es jūs lūdzu!

Jā. Nemaz neuztraucies. Es tevi dabūšu no šejienes laukā, taču tev šis trieciens jāiztur, manu zēn, Servazs nodomāja.

-    Paklausies! Servazs sacīja. Tev man jātic. Es tev palīdzēšu no šejienes izkļūt, taču tev man arī ir jāpalīdz. Man nav nekādu tiesību te atrasties un tikties ar tevi. Tikai izmeklētājs drīkst tava advokāta klātbūtnē tevi nopratināt. Mani par to var bargi sodīt. Taču ir uzradušās jaunas detaļas. Un izmeklētājs būs spiests pārskatīt savu viedokli. Saproti?

-    Kādas jaunas detaļas?

-    Vai tu pazīsti Polu Lakazu?

Servazs pamanīja, kā nodreb Igo plakstiņi. Kā nekā viņš piecpadsmit gadus bija nostrādājis par izmeklētāju.

-    Tu viņu pazīsti, vai ne? VAI NE?

Igo atkal skatījās uz saviem apgrauztajiem nagiem.

-    Pie velna, Igo…!

-Jā… es viņu pazīstu.

Servazs klusēdams gaidīja turpinājumu.

-    Es zinu, ka viņš mēdza apmeklēt Klēru…

-    Viņš to apmeklēja?

-    Viņiem bija sakars… Augstākā mērā slepens. Lakazs ir precēts un Nacionālās sapulces deputāts no Marsakas. Bet kā jūs to zināt?

-    Mēs Klēras datorā atradām elektroniskās vēstules.

Šoreiz Servazs nemanīja nekādu puiša reakciju. Acīmredzot Igo nebija pārsteigts, lai gan to nezināja. Tātad tas nebūs bijis viņš, kas izdzēsis elektroniskās vēstules.

Servazs pārliecās pār galdu.

-    Polam Lakazam bija augstākā mērā slepens sakars ar Klēru Dimāru. Sakars, par kuru neviens nezināja, kā tu pats tikko teici. Bet kā tu par to uzzināji?

-    Viņa man to pastāstīja.

Servazs apstulbis blenza uz Igo.

-Ko?

-    Klēra man visu izstāstīja.

-    Un kāpēc viņa to darīja?

-   Jo mēs bijām mīļākie.

Servazs skatījās uz puisi, pūloties sagremot tikko dzirdētos jaunumus.

-     Es zinu, ko jūs domājat. Man ir septiņpadsmit gadu, bet viņai trīsdesmit divi. Taču mēs viens otru mīlējām… Klēra pirms manis tikās ar Polu Lakazu un bija nolēmusi ar viņu izbeigt attiecības. Viņš bija ļoti iemīlējies un greizsirdīgs. Lakazam jau pirms kāda laika bija radušās aizdomas, ka Klērai ir kāds cits. Viņa baidījās, ka viņš neizturēs un sarīkos skandālu, kad uzzinās, ka viņai ir sakars ar savu skolēnu, turklāt nepilngadīgu. No otras puses, arī viņš pats bija sprukās, jo nevarēja pieļaut, ka kāds uzzina par viņa attiecībām ar Klēru.

-    Cik ilgi? Servazs jautāja.

-     Dažus mēnešus. Sākumā viss bija tā, kā es jums stāstīju. Mēs runājām par literatūru, viņa interesējās par to, ko es rakstu, ļoti ticēja manam talantam un vēlējās tikai iedrošināt un man palīdzēt. Laiku pa laikam viņa mani uzaicināja pie sevis uz kafijas tasi. Klēra zināja, ka Marsakā par to baumos, taču viņai par to bija nospļauties. Tāda viņa bija brīva un stāvēja visam pāri. Klērai bija vienalga, ko ļaudis par viņu runā. Un tad mazpamazām mēs iemīlējāmies… Tas ir dīvaini un

nemaz nebija manā garā. Taču… es pirms tam nebiju sastapis nevienu tādu kā viņa.

-    Kāpēc ne man, ne tiesnesim tu neko neteici?

Igo uz viņu skatījās apaļām acīm.

-Jūs laikam jokojat? Tas taču mani padarītu vēl aizdomīgāku!

Viņam bija taisnība.

-    Vai varētu būt tā, ka Lakazs zināja par Klēru un tevi? Padomā. Tas ir ļoti svarīgi.

-    Es saprotu, ko jūs domājat, Igo skumji atbildēja. Atklāti sakot, es nezinu… Viņa man apsolīja visu viņam izstāstīt. Mums par to bija nopietns strīds. Man tas viss bija piegriezies, negribēju, lai viņa tiekas ar Lakazu, taču man šķiet, ka viņai šai sarunai nepietika laika. Klēra visu laiku to atlika, vienmēr atrodot kādu ieganstu, kādēļ tas varētu notikt vēlāk… Es domāju, ka viņa baidījās no tā, kā viņš reaģētu.

Servazs atcerējās Klēras Dimāras kaislīgās elektroniskās vēstules, kurās viņa Tomasam999 atzinās mūžīgā mīlestībā. Viņš atcerējās ari daudzos cigarešu izsmēķus mežā, ēnu, kas sekoja Igo no kluba, puiša apgalvojumus, ka viņš zaudējis samaņu, bet pēc tam pamodies Klēras viesistabā. Iespējams, Polam Lakazam nemaz nevajadzēja, lai viņam kāds kaut ko stāsta, iespējams, viņš jau tāpat visu zināja.

CIETUMA STĀVVIETĀ jūnija tveice tam trāpīja gluži kā aperkots. Saule pie gaišpelēkajām debesīm karājās kā lampa, un viņam bija sajūta, ka trūkst gaisa. Servazs nolaida Cherokee logus, lai izvēdinātu svelmi, kas valdīja mašīnas salonā. Mazāk nekā trīssimts metrus no viņa pa kreisi slējās Mirē cietuma mūri, un starp tiem sešsimts ieslodzītajiem, kas tur izcieta garus soda termiņus, nebija nevienas sievietes.

Divi tūkstoši sieviešu, kas bija apcietinātas Francijā, tika izvietotas 63 no 186 cietumiem. Un tikai seši cietumi bija paredzēti vienīgi sievietēm.

Servazs izvilka mobilo telefonu un piezvanīja Cīglerei.

-    Cīglere klausās, viņa atbildēja.

-    Man ar tevi jārunā.

-    TU NU GAN ESI IEDEGUSI.

-    Tikko atgriezos no atvaļinājuma.

-    Kur tu biji?

Atbilde viņu īpaši neinteresēja, taču nepainteresēties būtu nepieklājīgi.

-    Kiklādās, viņa atbildēja tādā tonī, kas liecināja, ka viņa attiecībā uz Servaza interesi visu ir sapratusi. Gurķošanās, sauļošanās, ūdensslēpes, pastaigas, pieminekļi, niršana…

-    Man jau sen vajadzēja tev piezvanīt, viņš pārtrauca Irēnu, un painteresēties, kā tev klājas, nu, tu jau pati zini, taču biju… hm… ļoti aizņemts.

Irēna pārlaida acis pūlim, kas drūzmējās basku bāra terases koku paēnā Svētā Pētera laukumā. Tikai šis laukums atradās Tulūzā, nevis Romā.

-    Nevajag taisnoties, Martēn. Tikpat labi arī es pati būtu varējusi tev piezvanīt. Un tas, ko tu esi darījis manā labā… tas ziņojums, ko uzrakstīji pēc visiem tiem notikumiem… Zini, man to iedeva izlasīt, viņa meloja. Man pašai vajadzēja tev par to pateikties.

-    Es jau viņiem tikai paskaidroju, kas patiesībā notika.

-     Nē. Tu visu izskaidroji no sava redzesviedokļa, un es biju ārpus jebkādām aizdomām. Tos pašus notikumus varētu skatīt arī pavisam citā gaismā. Viss atkarīgs no tā, kā uz to paskatās. Vismaz savu solījumu tu turēji.

Servazs sakautrējies paraustīja plecus. Lavierējot starp galdiņiem, ieradās oficiante un nolika tiem priekšā kafiju un minerālūdeni.

-    Nu, kā tava jaunā darbavieta?

Tagad arī Irēna paraustīja plecus.

-    Ceļu kontrole, laiku pa laikam krodziņā saplēšas kāds dzērājs, laupīšanas, vandalisma akti vai arī kāds, kurš pieķerts tirgojam narkotikas pie liceja ieejas… Taču tas man ļauj saprast, cik privileģētā situācijā es atrados, strādājot izmeklēšanā… neremontētas telpas, dzīvošanai nepiemēroti dzīvokļi, neko nesaprotošu priekšnieku pieņemti absurdi lēmumi… Vai esi dzirdējis par sindromu “žandarms, kurš izgrozās”?

-Kas?

-    Mūsu cietpauri priekšnieki izdomājuši, ka galvenais, kas mums nepieciešams, ir jauni krēsli. Taču problēma ir tā, ka to paroči ir pārāk tuvu, lai uz tiem varētu apsēsties žandarms ar ieroci makstī, un tagad žandarmi visā valstī pavada laiku, grozoties savos jaunajos krēslos, lai kaut kā varētu tajos apsēsties.

To iztēlojoties, Servazs pasmaidīja, taču tikai uz īsu mirkli.

-    Tu vakar cietumā apmeklēji Lizu Ferneju, viņš sacīja. Kāpēc?

Viņa skatījās tam tieši acīs. Servazs atcerējās negaisa nakti kalnu

žandarmērijā, kad Irēna tam pastāstīja, kā viņu jaunībā bija izvarojuši tie paši vīrieši, kas Alisi Ferānu un citus pusaudžus vasaras nometnē “Pireneju ģemzes”. Tagad viņas skatiens šķita tikpat satumsis kā tonakt.

-    Es… laikrakstā izlasīju, ka Irtmans ar tevi sazinājies, ka viņš tev uzrakstījis to elektronisko vēstuli… Es… (Viņa centās atrast pareizos vārdus.) Kopš notikumiem Senmartēnā es nespēju… par viņu nedomāt. Kā jau tikko stāstīju, manā brigādē nav nekā īpaši aizraujoša, ko darīt… Un tad nu es, laiku nositot, savācu iespējami daudz informācijas par Irtmanu. Kopš Senmartēnas izmeklēšanas tā man kļuvusi par sava veida apsēstību… tādu kā vaļasprieku. Līdzīgi kā kolekcionē rotaļu vilcienus, pastmarkas vai taureņus. Izņemot to, ka tas taurenis, ko es vēlētos pievienot savai kolekcijai, ir sērijveida slepkava.

Viņa pielika pie lūpām glāzi ar minerālūdeni. Servazs viņu vēroja. Irēnai uz kakla joprojām bija nelielais tetovējums ķīniešu ideagramma un neuzkrītošais pīrsings kreisajā nāsī. Vidusmēra žandarmes tā nudien neizskatās. Taču Servazam viņa patika un viņš to ļoti augstu vērtēja. Izmeklētājam bija paticis strādāt kopā ar Irēnu. Viņš skatījās uz sievieti, acis nenolaidis.

-    Vai gribi teikt, ka tu vāc visu, ko kāds par viņu saka vai raksta?

-Jā… Apmēram tā. Es mēģinu šo informāciju apkopot, lai redzētu,

kādus secinājumus no tā var izdarīt. Tiesa gan, pagaidām bez īpašiem panākumiem. Ir tāda sajūta, it kā viņš būtu izgaisis no zemes virsas. Neviens nezina, vai viņš ir dzīvs vai miris. Tādēļ, kad, atgriežoties no atvaļinājuma, ieraudzīju, ka viņš ir tev rakstījis, uzreiz iedomājos par Lizu Ferneju. Un devos viņu apmeklēt.

-    Varbūt tas ir joks, Servazs ieminējās, vai atdarinājums.

Irēna pamanīja, ka viņš vilcinās.

-    Bet ir vēl kāda lieta, viņš piebilda.

Viņa klusēja, lai gan domāja, ka zina, ko viņš grasās teikt, taču nevarēja Servazam stāstīt par to, ko bija atradusi viņa datorā.

-    Uz A20 autoceļa manīts kāds motociklists, kura ārējās pazīmes atbilst Irtmanam un kurš, iespējams, runā ar šveiciešu akcentu. Ar drošības kameru uzfilmētais materiāls pie maksas autoceļa kasēm nedaudz

tālāk uz dienvidiem apstiprināja veikala vadītāja liecību. Ja tas ir Irtmans, tad viņš pašlaik dodas uz Tulūzu.

-    Cik laika pagājis? Irēna jautāja, kaut gan pati lieliski zināja atbildi.

-    Apmēram divas nedēļas.

Viņa palūkojās apkārt tā, it kā kaut kur, pūli iejucis, varētu atrasties šveicietis un viņus novērot. Vairums bāra apmeklētāju bija studenti. Terase ar sārtajiem ķieģeļiem, vīnstīgām un akmens strūklaku atgādināja kādu Provansas laukumiņu. Irēna precīzi atcerējās vēstules saturu. Viņa labprāt Servazam pateiktu, ko par to domā, taču ari to viņa nevarēja darīt, neatzīstoties, ka iekļuvusi viņa datorā.

-    Vai tev gadījumā nav tās vēstules kopijas? viņa uz labu laimi minēja.

Servazs iebāza roku jakas kabatā, izvilka no turienes četrkārtīgi salocītu lapiņu un pastiepa to Irēnai. Viņa vēlreiz pārlasīja tekstu, ko jau zināja no galvas.

-    Tevi tā vēstule ir nokaitinājusi, vai ne?

Servazs pamāja ar galvu.

-    Ko tu par to domā? Viņš vēlējās zināt.

-    Hm. Viņa notēloja, ka turpina lasīt.

-    Tas ir vai nav Irtmans?

Irēna izlikās, ka prāto.

-    Man šķiet, tas ir viņa stilā.

-    Un kas tev liek tā domāt?

-    Kā jau teicu, es mēnešiem ilgi pētu viņa personību un izturēšanos… Nelieloties varu apgalvot, ka pazīstu viņu labāk nekā visi citi. Un tā vēstule šķiet ticama, tajā kaut kas ir. Tāda sajūta, it kā es dzirdētu viņa balsi, kā toreiz, kad bijām ieradušies viņa kamerā…

-    Tomēr to sūtījusi kāda sieviete no Tulūzas datorkafejnīcas.

-    Vai nu upuris, vai līdzzinātāja, Irēna sacīja. Ja viņš sastapis sievieti ar tādām novirzēm kā viņam pašam, tad tas tiešām uztrauc, viņa piebilda, veroties Servazā.

Viņš juta, ka, par spīti milzīgajai tveicei, kļūst salti.

-    Tu saki, ka jaunajā vietā garlaikojies? Servazs pārjautāja ar vieglu smaidu.

Irēna uz viņu cieši lūkojās, prātojot, ko viņš ar to grib sacīt.

-    Nu, varētu teikt, ka ne jau tādēļ es iestājos darbā žandarmērijā.

Izskatījās, ka viņš kaut ko pārdomā, līdz beidzot izlēma.

-    Samira un Vincents vāc visu iespējamo informāciju par Irtmanu. Taču es viņiem palūdzu arī uzmanīt manu meitu. Margo mācās Marsakas licejā. Tāpat kā vairums citu audzēkņu, viņa dzīvo internātā un atrodas tālu prom no savas mātes un manis, tā kļūstot par ideālu mērķi. (Viņš saprata, ka to saka gandrīz čukstus, it kā baidītos, ka, skaļi izteikti, šie vārdi varētu piepildīties.) Ko tu teiktu, ja es tev nosūtītu visu informāciju, ko mēs iegūsim par Irtmanu? Es labprāt vēlētos, lai tu par to izteiktu savu viedokli.

Servazs pamanīja, ka viņas seja sāk starot.

-    Savā ziņā kā konsultante, vai ne?

-    Tu jau pati atzini, ka esi kļuvusi par Šveices sērijveida slepkavas eksperti, viņš smaidot apstiprināja.

-    Kāpēc gan ne… Vai nebaidies, ka tas tev varētu sagādāt liekas rūpes?

-    Tas jau nav obligāti visiem jāstāsta. Par to zinās tikai Vincents un Samira, kuri tev nodos informāciju. Un es viņiem uzticos, taču tavs viedoklis mani interesē. Reiz ziemā mēs diezgan labi sastrādājāmies…

Viņš redzēja, ka šī atzinība Irēnu ir aizkustinājusi.

-    Kas tev pateica, ka es biju ieradusies cietumā tikties ar Lizu Ferneju? Viņa gribēja zināt.

-    Elizabete pati. Es viņu apmeklēju aptuveni divas stundas pēc tevis. Divi gudrinieki…

-    Un ko viņa tev teica par Irtmanu?

-    Tikai to, ka viņai ar to nav nekādu kontaktu. Un tev?

-    To pašu… Vai tu viņai tici?

-    Man viņa šķita ļoti nomākta…

-    Un neapmierināta…

-   Varbūt tā dāma ir pārliecinoša mele. Kā, pēc tavām domām, viņa izturētos, ja zinātu, ka Irtmans ir kaut kur tuvumā?

-    Vai tu domā, ka…?

-    Es neko nedomāju. Tomēr derētu viņu neizlaist no acīm.

-    Nesaprotu, kā tas būtu iespējams, Cīglere sacīja.

-    Tu viņu regulāri apciemosi. Man viņa šķita garlaikota. Pacenties ar viņu satuvināties. Varbūt viņa beigās kaut ko izpļāpās. Iespējams,

apmaiņā pret taviem apmeklējumiem un lai būtu droša, ka tu atkal atnāksi ar viņu satikties… Tomēr neaizmirsti, ka viņa ir narcistiska manipulatore, tāpat kā Irtmans, un ka viņa centīsies izmantot tavas vājības un tevi aptīt ap pirkstu, un neteiks neko citu, izņemot to, ko tu vēlēsies dzirdēt.

Irēna bažīgi pamāja ar galvu.

-    Neesmu jau ar pirkstu taisīta. Vai tiešām tu domā, ka Margo kaut kas draud?

Servazam bija sajūta, it kā tam vēderā gurkstētu stikla lauskas.

-    Expressa nocent, non expressa non nocent, viņš atbildēja.

Un pēc tam pats iztulkoja: “Pateiktas lietas kaitē, nepateiktas nekaitē.”

VIŅA TRAUCĀS cauri laukiem ar savu Suzuki GSR600, krietni pārsniedzot atļauto ātrumu, atstājot aiz muguras mašīnas, kas šķita pie ceļa kā pielipušas. Saule apspīdēja viļņojošos, bagātīgi zaļos pakalnus, un viņa jutās enerģijas un trauksmes pilna. Irēna atkal bija zirgā.

Bija uzradies Irtmans…

Tam vajadzētu biedēt, taču Irēnu šis izaicinājums, gluži otrādi, patīkami satrauca. Kā bokseri, kas gatavojas savas dzīves izšķirošajam mačam un uzzina, ka viņa visspēcīgākais pretinieks, kurš ilgi bija izstājies, atkal ir atgriezies apritē. Un gatavs uzvilkt boksa cimdus.

-    IR SAŅEMTI GRAFOLOĢISKĀS analīzes rezultāti, Esperandjē pavēstīja.

Servazs ar acīm sekoja kādas sievietes siluetam, kas, saulrieta apspīdēts, šķērsoja ielu. Bija skaists vasaras vakars, taču Servazs jutās vīlies. Kad kabatā ievibrējās telefons, viņš bija cerējis, ka tā būs Marianna. Šo zvanu viņš gaidīja visu dienu.

-    Vārdus burtnīcā nav rakstījusi Klēra Dimāra.

Servazs atrāva acis no sievietes silueta. Pārkarsušās pilsētas ainava izgaisa vienā mirklī.

-    Vai tas ir droši?

-    Grafologs par to ir pārliecināts. Viņš teica: par to nevar būt ne vismazāko šaubu un viņš pat gatavs galvot ar savu reputāciju.

Servazs saspringti domāja. Lietas pamazām sāka noskaidroties… Domas darbojās pilnā sparā, gluži kā tvaika lokomotīves riteņi, kad

mašīnists kurtuvē ieber ogles. Kāds bija burtnīcā ierakstījis šo teikumu, tā padarot Igo par vainīgo, un atstājis to labi saredzamā vietā Klēras Dimāras kabinetā. Igo bija ideāls grēkāzis gudrs, skaists puisis, kas lietoja narkotikas, turklāt bija Klēras mīļākais un bieži ieradās pie viņas mājās. Tas vēl nenozīmē, ka cilvēks, kurš mēģināja viņu padarīt par vainīgo, zināja par Klēras un Igo sakaru. Iespējams, viņš zināja tikai par puiša apmeklējumiem. Gan Marianna, gan Frānsiss, gan Klēras angļu kaimiņš visi bija apgalvojuši, ka Marsakā baumas izplatās ātri.

Ir vēl kāds variants, Servazs nodomāja, piegājis pie ieejas autostāvvietā un ieniris pazemē. Pols Lakazs…

-    Viens ir skaidrs, sacīja Esperandjē. Tas, kurš to rakstīja, ir galīgi jucis.

-   Ja tu gribētu dabūt Pola Lakaza rokraksta paraugu, viņam to nezinot, kur tu to meklētu? Servazs jautāja, atceroties Ošas prokurora no rīta izteikto brīdinājumu.

-    Nezinu. Varbūt mērijā? Vai Nacionālajā sapulcē?

-    Vai neko mazāk uzkrītošu nevari izdomāt?

-    Pagaidi, Vincents sacīja. Kā Pols Lakazs varēja burtnīcu ienest licejā? Viņu pazīst visa Marsaka. Lakazs nekad nebūtu uzņēmies tādu risku, ja grasītos Klēru nogalināt…

Viens punkts Esperandjē labā.

-    Kurš tad?

-    Kāds, kurš brīvi un nemanīts varēja staigāt pa liceju. Kāds skolēns, pasniedzējs vai darbinieks… Tādu ir daudz.

Servazs atkal atcerējās noslēpumaino izsmēķu kaudzi mežā. Viņš ieslidināja savu biļeti, pēc tam bankas karti autostāvvietas kases aparātā un ievadīja kodu.

-    Un atkal šajā bildē neierakstās Irtmans, Esperandjē sacīja.

Servazs pagrūda stāvvietas stiklotās durvis un devās uz priekšu

pa rezonējošo telpu starp mašīnu rindām. Viņš skatījās uz burtiem un cipariem, kas bija redzami uz kolonnām, Bl. Servazs savu mašīnu bija novietojis B6 stāvvietā.

-    Kā tā?

-    Atklāti sakot, es nesaprotu, kātavs šveicietis varēja iegūt tik daudz informācijas par Marsaku, Igo un liceju.

-    Bet iniciāļi? Un elektroniskā vēstule? Un disks? Ko teiksi?

Telefonā iestājās klusums.

-    Varbūt kāds cenšas tevi izsist no sliedēm, Martēn…

-    Žēligā debess, Mālera disks taču atradās stereoatskaņotājā, vēl pirms mums tika uzticēta izmeklēšana!

Touchē. Trāpīts. Atbildes nebija. Viņam aiz muguras uz betona grīdas atskanēja soļi…

-    Es nezinu, tas šķiet dīvaini, Esperandjē piekrita. Kaut kas te nesakrīt.

Pēc sava padotā balss toņa Servazs noprata, ka arī viņš bija nonācis pie tāda paša secinājuma šai lietai trūkst jēgas. Tas bija tā, it kā viņiem būtu visas iespējamās atslēgas, taču nav atbilstoša atslēgas cauruma. Servazs sāka iet lēnāk. Tagad viņš bija nonācis pie Cherokee. Soļi tuvojās… Viņš nospieda podziņu uz tālvadības pults, atskanēja divi pīkstieni, un nomirkšķināja mašīnas lukturi.

-    Visādā ziņā esi piesardzīgs… Vincents brīdināja.

Servazs strauji apsviedās apkārt. Tur viņš stāvēja… Tikai dažu centimetru attālumā… Roku iebāzis ādas jakas kabatā. Servazs redzēja savu atspulgu viņa tumšajās brillēs. Viņš pazina šo smaidu, bālo ādu un tumšos matus. Pirms Irtmans paspēja izvilkt ieroci, policists ar brīvo roku sita.

Āķis bija tik spēcīgs, ka viņš jau nākamajā mirklī sajuta šausmīgas sāpes pirkstu falangās, tomēr viņš neļāva šveicietim atjēgties. Servazs to sagrāba aiz jakas un trieca pret kādu pretējā pusē stāvošu mašīnu, sadragājot viņa seju pret automašīnas aizmugurējo stiklu. Šveicietis nolamājās. Viņa saulesbrilles ar tinkšķi nokrita zemē. Servazs to nelaida vaļā un tagad jau bija iebāzis roku viņa jakas iekškabatā. Sataustīja meklēto… Šķiet, sataustīja, bet… tas nebija ierocis.

Tas bija mobilais telefons…

Servazs pagrieza pretinieku ar seju pret sevi. Tas nebija Irtmans. Par to nevarēja būt ne mazāko šaubu. Nekāda plastiskā ķirurģija tā nespētu izmainīt viņa seju. Vīrieša deguns asiņoja, bet skatiens bija izmisuma un baiļu pilns.

-    Ņemiet manu naudu! Te tā ir! Tikai nesitiet, es jūs lūdzu!

Sasodīts! Vīrietis bija apmēram viņa vecumā, un tam smirdēja mute.

Servazs pacēla no zemes saulesbrilles, uzstutēja tās viņam atpakaļ uz deguna un nopurināja ādas jaku.

-    Es atvainojos, Servazs sacīja. Es jūs noturēju par kādu citu.

-    Ko? Ko? vīrietis iekurkstējās, juzdamies gan atvieglots, gan sašutis un apstulbis, kamēr Servazs iebāza kabatā savu mobilo telefonu un raitā soli attālinājās.

Viņš iedarbināja mašīnu un, bremzēm čikstot, padeva to atpakaļgaitā. Caur aizmugurējo stiklu viņš redzēja, kā vīrietis izvelk mobilo telefonu un nofotografē viņa mašīnas numuru. Ar otru roku tas centās apturēt deguna asiņošanu, izvilcis lielu paku ar papīra kabatlakatiem, uz kuriem jau parādījās asins pleķi.

Servazs labprāt gribētu visu vērst par labu, taču bija jau par vēlu. Viņš bieži iedomājās, ka laika mašīna būtu visvērtīgākais izgudrojums tādiem tipiem kā viņš, kas vispirms dara un tikai pēc tam domā. Cik daudz viņš būtu savā dzīvē saglābis, ja viņam tāda būtu… Ģimeni, karjeru un attiecības ar Mariannu… Tagad viņš sāka braukt uz priekšu, riepām kaucot uz pārāk gludā autostāvvietas seguma.

Iespējams, tie ir tikai maldi, viņš nodomāja, izbraucis uz izejas rampas. Iespējams, viņš visu pārāk sarežģī. Iespējams, Irtmanam ar to visu nav nekāda sakara… Un Vincentam ir taisnība kādā veidā viņš to visu spētu īstenot? Bet, iespējams, taisnība ir viņam un kļūdās visi pārējie, un vajadzēja atskatīties, uzmanīties un bīties no nākotnes.

Tam bija iemesls.

27. Ceļa gals

DRISU KANTĒ PAMODINĀJA automašīnas signalizācijas kaukoņa uz ielas. Bet varbūt tomēr ļauns sapnis.

Tajā viņš redzēja, ka naktī atrodas atklātā jūrā kaut kur uz dienvidiem no Lampedūzas, simtiem kilometru attālumā no krasta. Plosījās vētra. Vēja stiprums bija četrdesmit jūras mezgli, bet viļņi četrus metrus augsti. Sapnī jūra šķita kā kustīgu kalnu rinda ar baltām putu galotnēm, bet debesis kā tumšzaļgana mākoņu un zibens straume. Tad vējš iegaudojās kā badīgs zvērs, kas grasās tos aprīt, un pār viņiem gāzās gandrīz horizontālas lietus šaltis. Tā bija 10 ballu stipra vētra pēc Boforta skalas. Šķita, ka viņi nokļuvuši ellē. Vairākus metrus augstie viļņi svaidīja mazo kuģīti, uz kura atradās vēl septiņdesmit seši pārbiedēti ļautiņi, starp kuriem bija trīspadsmit sievietes un astoņi bērni. Bangojošie viļņi skalojās pāri bortam no priekšvadņa līdz pakaļvadnim, un viņi bija nosaluši līdz kaulam. Viņi drebēja no aukstuma, kā arī no domas, ka kuģis krastā neatgriezīsies, un spiedās cieši cits citam klāt. Zibeņi pāršķēla nakti kā milzīgi, mirdzoši koraļļi. Vienīgais masts jau sen bija norauts no štagas, un kuģis pildījās ar ūdeni ātrāk, nekā viņi to jaudāja izsmelt. Tas triecās pret sārtajām viļņu galotnēm un kuru katru brīdi draudēja nogrimt. Lietus izmērcēja cilvēkus viscaur slapjus un neļāva neko saredzēt, mežonīgais vējš svilpa ausīs, sievietes vaimanāja, bērni raudāja, bet visam pāri vēlās viļņu apdullinošais troksnis.

Četrdesmit zirgspēku motors bija izlaidis garu tikai īsu brīdi pēc tam, kad viņi bija atstājuši krastu, bet vecās tupeles sapelējušais korpuss brakšķēja pie katra viļņa. Zobiem klabot, Drisa iedomājās par Lībijas pavadoņiem, kas tiem bija atņēmuši pēdējo grasi, lai pārdotu

šo lūzni, zinot, ka, visticamāk, tos sūta nāvē, par Gao tuaregiem, par Dirkū vergu tirgoņiem, par zaldātiem un robežsargiem, par visām šim viņu ceļā sastaptajām maitu lijām, kas bija iedzīvojušās uz viņu rēķina visa ceļa garumā, un tos nolādēja. Kāds desmits vīriešu un sieviešu ši ceļojuma laikā bija jau miruši no slāpēm un tad pār bortu iemesti jūrā, bet vairākus bērnus kratīja drudzis.

Kad pie apvāršņa starp lietus šaltīm, zibeņiem un viļņu šļakatām parādījās maltiešu kravas kuģa uguņi, viņi jau iedomājās, ka ir glābti. Visi, bērnus ieskaitot, pielēca kājās, riskējot apgāzt kuģi, kliedza un māja ar rokām, izmisīgi tveroties cits pie cita, kad kārtējais vilnis to sašūpoja un sasvēra uz sāniem. Taču kravas kuģis neapstājās. Milzenis slīdēja tiem garām, un viņi redzēja, ar kādiem vienaldzīgiem skatieniem viņos nolūkojas Maltas zvejnieki, kuri stāvēja, uz elkoņiem atbalstījušies, tur augšā, uz kuģa tiltiņa, bet daži no viņiem, paslēpušies lietusmēteļu kapucēs, pat smējās un māja tiem ar roku. Kādi trīsdesmit viri metās ūdeni un centās nokļūt uz kuģa, te grimstot, te paceļoties virs kustīgajām viļņu mugurām un milzīgā zvejas tikla, kas bija pilns ar tunčiem un ko kuģis vilka aiz sevis. Divi no tiem noslīka, mērķi nesasnieguši. Zvejas kuģis attālinājās, bet zvejnieki nedarīja neko, lai glābtu tos izmisušos, kas bija iekrampējušies tiklā. Drisas sapni ari viņš pats pārsalis, nejutīgiem pirkstiem un no jūras ūdens degošajām iekšām turējās pie tikla, un jūrnieki uz viņu mērķēja ar savām šautenēm, bet zem viņa sitās tunči, draudot to pārgriezt uz pusēm ar savām milzu spurām. Tajā bridi viņš pamodās.

Kailu augumu un pavērtu muti Kantē palūkojās apkārt, bet, kad viņš pazina savu istabu, sirds vairs nedauzījās kā negudra. Viņš izberzēja acis un gluži kā mantru pie sevis atkārtoja: Mani sauc Drisa Kantē, esmu dzimis Segu, Mali, man ir trīsdesmit trīs gadi, un pašlaik es dzīvoju un strādāju Francijā.

Patiesībā viņa ceļabiedri trīs dienas un trīs naktis peldēja, pieķērušies zvejas tīkliem, līdz tos izglāba itāļu kara kuteris. Viņš to bija izlasījis kādā laikrakstā uz tā kuģa borta, kas tos beidzot bija izglābis. Maltas zvejas kuģa kapteinis bija paziņojis, ka nevarēja tos uzņemt, bet, galvenais, novirzīties no kursa, jo riskēja zaudēt “vērtīgo tunču kravu”. Kantē bija nolēmis palikt uz baržas klāja kopā ar sievietēm un bērniem pat tad, ja tas nogrimtu. Kad kuteris jau grasījās grimt, tos izglāba kāds spāņu traleris Rio Esera. Kad spāņu kapteinis tos bija mēģinājis izsēdināt

Maltas salā, varas iestādes viņam to bija aizliegušas. Traleris ilgāk nekā nedēļu nostāvēja reidā atklātā jūrā pie Maltas krastiem, pirms kāds beidzot parūpējās par negribēto kravu.

Tiklīdz Kantē Maltā spēra kāju uz zemes, tam lika iesēsties 113. autobusā, jo tā galapunktā esot bēgļu centrs, kur viņš varēšot pārlaist nakti, nomazgāties un paēst. Kantē bija uzmetis acis papīru kaudzei, kas tika izdalīta autobusa pieturā, kurā izkāpa Kantē. Viņš bija atlocījis vienu no tiem. Tur angliski bija rakstīts:

UZ VISIEM NELEGĀLAJIEM IMIGRANTIEM ATKLĀTA MEDĪBU SEZONA ŠAUJIET, LAI NOGALINĀTU MELNOS AFRIKĀŅU IMIGRANTUS MĒS JŪS NEGRIBAM, NETĪRIE DRAŅĶI VĀCIETIES, KO KĀJAS NES, UN PASAKIET TO ARĪ SAVIEM DRAUGIEM

Pēdējo rindiņu veidoja burti “KKK”, ko ierāmēja miroņgalvas. Viņš iekāpa autobusā un aizbrauca līdz bēgļu centram. Tā bija Al Faras bēgļu nometne kādreizējā kara lidosta, kas bija pārveidota par bēgļu izmitināšanas centru. Cinkota dzelzs konteineri ar sīkiem lodziņiem, telšu pilsētiņa un liels, lidmašīnām paredzēts angārs. Tajā ietilpa vairāk nekā četrsimt cilvēku. Vairāk nekā gadu Kantē bija nodzīvojis vienā no šiem divdesmit piecus kvadrātmetrus lielajiem konteineriem, kurā ietilpa astoņas viena virs otras izvietotas gultas. Vasarā temperatūra tur sasniedza plus piecdesmit grādus, bet ziemā nometnes ielas pārvērtās dubļos. Trīsdesmit atbaidoši netīras plastmasas kabīnes kalpoja gan par dušu, gan tualeti. Daudz imigrantu nožēloja, ka pametuši savu valsti. Un tad, 2009. gadā, uzradās neliels cerību stariņš. Francijas vēstnieks Maltā Daniels Rondo bija piedāvājies uzņemt bēgļus Francijā, bet citas Eiropas valstis, tādas kā Vācija un Apvienotā Karaliste, atbalstīja šo iniciatīvu. Tā Drisa Kantē kopā ar vairākiem desmitiem citu bēgļu jūlijā nonāca Francijā.

Darbs bija labāk apmaksāts nekā Maltā, kur tādi ļaudis kā viņš ik rītu atstāja Al Faras nometni un sapulcējās apaļā laukumā netālu no Marsas, kur darbā nolīdzēji pie savu automašīnu stūrēm vienojās par vienas dienas samaksu. Arī šeit sākumā bija bijis tāpat, taču tad Kantē dabūja darbu kādā uzkopšanas kompānijā. Un viņš to nenožēloja. Drisa cēlās trijos naktī un uzkopa birojus. Darbs nebija pārāk grūts.

Viņš bija pieradis pie apdullinošā putekļsūcēja trokšņa, pie specifiskās grīdas segumu, ādas krēslu un tīrīšanas līdzekļu smaržas un saviem pārāk vienkāršajiem darba pienākumiem, lai gan viņam bija inženiera diploms. Kantē bija nelielas komandas, kuru veidoja piecas sievietes un divi vīrieši, sastāvā, kas apkalpoja vairāku biroju telpas. Pēcpusdienās viņš atpūtās, bet vakaros devās sastapties ar sev līdzīgajiem pilsētas kafejnīcās un sapņoja par citādu dzīvi tādu, ko viņš redzēja, ejot garām veikalu vitrīnām un vērojot apmeklētājus caur restorānu logiem.

Tomēr kaut kas Kantē nedeva mieru un lika svīst aukstiem sviedriem. Ar sapņiem viņam bija par maz. Arī viņš bija gribējis pamēģināt, kā ir dzīvot tādu dzīvi. Un, lai to varētu īstenot, bija piekritis kaut kam tādam, ko tagad nožēloja. Un tas viņu satrauca. Drisa Kantē bija ļoti godīgs. Kantē zināja, ka tad, ja tas kādu dienu atklātos, viņš varētu zaudēt darbu vai arī atgadītos kaut kas vēl ļaunāks. Un viņš negribēja braukt projām, it īpaši jau tagad.

Kad Kantē gāja pa trotuāru starp daudzajām mašīnām, Tulūzas ielas vibrēja no šīs vasaras vakariem raksturīgās enerģijas. Pulkstenis bija septiņi vakarā, bet temperatūra joprojām bija plus trīsdesmit pieci grādi. Parasti šāds karstums pilsētā valdīja tikai jūlijā un augustā. Kantē nopriecājās, jo viņam patika karstums, un atšķirībā no vairuma šīs pilsētiņas iedzīvotāju, kam trūka gaisa, viņam šādā laikā bija vieglāk elpot.

Kantē apsēdās kafejnīcas “Escale” terasē Arno-Bernāra laukumā, sasveicinājās ar tās šefu Hocinu un, gaidot, kamēr ieradīsies divi viņa draugi Sufians un Bubakars, pasūtīja piparmētru tēju. Pie blakusgaldiņa kāds apmeklētājs piecēlās kājās. Tad tas tuvojās un nostājās viņam priekšā. Kantē pacēla acis un ieraudzīja gadus četrdesmit vecu vīrieti ar tumšiem, taukainiem matiem, neizdibināmu sejas izteiksmi aiz tumšajiem briļļu stikliem un lielu vēderu, kas zem apvalkātās žaketes plēsa vai pušu viņa apšaubāmi balto kreklu.

-    Vai drīkst apsēsties?

Maltietis nopūtās.

-    Es gaidu draugus.

-    Es tikai uz īsu mirkli, Dris.

Drisa Kantē paraustīja plecus. Zlatans Jovanovičs ar alus krūzi rokā smagi piezemējās uz nelielā, ļodzīgā krēsliņa, kas šķita pārāk trausls šim metru un deviņdesmit trīs centimetrus garajam vīrietim. Drisa

turpināja maisīt cukuru savā kūpošajā glāzītē ar apzeltītu maliņu, it kā nekas nebūtu noticis.

-    Man nepieciešams kāds pakalpojums.

Drisa sajuta vēderā tukšumu. Viņš neko neatbildēja.

-    Vai tu dzirdēji?

Drisa Kantē juta, ka vīrietis caur savām tumšajām brillēm skatās tam virsū.

-    Es ar tādām lietām vairs nenodarbojos, viņš nepiekāpīgā balsī sacīja, skatoties uz rūtaino galdautu. Ar to ir cauri.

Dārdošo smieklu lēkme, ar kādu šis paziņojums tika uzņemts, lika Drisam satrūkties. Viņš bažīgi pavērās uz pārējiem kafejnīcas apmeklētājiem, un tie visi tagad skatījās uz viņiem.

-    Viņš ar to vairāk nenodarbošoties! Zlatans skaļi iesaucās, atgāzies krēslā. Saki viens cilvēks!

-    Aizverieties!

-    Rāmāk, Dris! Tev jau nu vislabāk vajadzētu zināt, ka te citi cilvēki nevienam nerūp!

-    Ko jūs no manis gribat? Es taču jums jau pagājušoreiz sacīju, ka viss ir beidzies!

-    Jā, es to zinu, taču ir uzradies… teiksim, kaut kas jauns jeb, vēl precīzāk, jauns klients.

-    Tā nav mana darīšana. Nevēlos neko par to dzirdēt.

-    Baidos, ka mēs viņam esam vajadzīgi, Dris, vīrietis nesatricināmi turpināja, it kā viņi būtu divi biznesa partneri, kas apspriež savas lietas.

-    Turklāt viņš labi maksā.

-    Tās ir jūsu problēmas. Atrodiet kādu citu muļķi! Es šo lappusi esmu pāršķīris.

Kamēr Drisa runāja, viņš juta, ka kļūst aizvien apņēmīgāks. Iespējams, beigu beigās pretimsēdošais vīrietis sapratīs, ka ar viņu vairs nevar rēķināties. Drisam tikai bija jāpaliek nelokāmam un jāturas pie sava. Ja vajadzēs, kaut vai visu nakti, un šis vīrietis beigās padosies.

-    Neviens tā uzreiz nevar pāršķirt lappusi, Dris. Ne jau nu tādu lappusi. Neviens tā pēkšņi nenolemj visu beigt. Ar mani tādi jociņi neiet krastā. Es esmu tas, kurš nolemj, kad izbeigt. Vai tev pielec?

Drisa juta, ka viņu sāk kratīt drebuļi.

-Jūs nevarat mani piespiest…

-    Un kā vēl varu! Visas tās tavas fotokopijas un dokumenti, ko tu esi izvilcis no miskastēm! Kas notiks, ja tas nonāks policijā?

-Jūs iekritīsiet reizē ar mani, lūk, kas notiks!

-    Vai tu tiešām tā darīsi? Tu mani nodosi? Zlatans nedaudz pārspīlēti ievaicājās, aizdedzinot cigareti.

Drisa izaicinoši lūkojās tumšajās brillēs, taču vīrieša miers to izsita no sliedēm. Viņš juta, ka vīrietis par viņu smejas un nebaidās, un Drisas satraukums pieauga.

-    Labi, vīrietis beidzot sacīja, kad bija iemalkojis alu. Kas es esmu?

Maltietis neatbildēja, jo viņam nebija, ko teikt.

-    Ko tu viņiem sacīsi, draudziņ? Ka vīrietis tumšās brillēs, ko satiki kafejnīcā, tev iedeva 1000 eiro, lai tu ievieto lampā mikrofonu? Un ka tu nespēji pretoties, kad biji ieraudzījis šo naudu? Un ka pēc tam tev iedeva 500 eiro, lai tu pārfotografē dokumentus, kas atrodas kādā mapītē? Un vēl 500 eiro, lai tu katru dienu izvelc dokumentus no miskastes? Ko tu sacīsi, kad viņi jautās, kā mani sauc? Ziemassvētku vecītis? Tu teiksi, ka tas ir kāds četrdesmitgadīgs, liela auguma virietis ar lieko svaru, kurš runā ar tikko jaušamu akcentu un ir ģērbies tāpat kā visi pārējie? Ka tu nezini ne viņa vārdu, ne adresi un pat ne telefona numuru, jo viņš vienmēr no kāda slepena numura zvana pats? Vai to tu viņiem teiksi? Tici man, sūdos esi iekūlies tu, Dris, nevis es!

-    Es viņiem sacīšu, ka tad, ja vajadzēs, esmu gatavs naudu atdot.

Vīrietis atkal iesmējās, un Drisa Kantē sajutās kā īsta niecība. Viņš

vēlējās ielīst zemē. Vēlējās, kaut nekad nebūtu šo vīrieti saticis.

Biedējošā tuvībā tas novietoja savu silto un sasvīdušo ķetnu uz Drisas plaukstas.

-    Neizliecies par lielāku muļķi, nekā esi, Drisa Kantē! Es ļoti labi zinu, ka tu esi viss, ko vien vēlies, tikai ne pamuļķis.

Izdzirdot vīrieti izrunājam viņa vārdu, Drisa nodrebēja pie visām miesām.

-    Tātad īsumā… Tu nodarbojies ar rūpniecisko spiegošanu valsti, kurā tas skaitās gandrīz tikpat smags noziegums kā slepkavība, un, tā kā tu tikai nesen esi ieradies Francijā, kas bijusi tik laipna, ka tevi uzņēmusi un izvilkusi no taviem maltiešu sūdiem, kuros tu biji līdz ausim, un šeit tu beidzot atradi pastāvīgu darbu un, kas lai zina… varbūt nākotnes

izredzes? Taču visu pārējo nav iespējams pārbaudīt, tas ir tavas iztēles auglis, romāns. Nekā, ko varētu pierādīt, amigo.

Drisa blenza uz sviedru pleķiem vīrieša krekla padusēs.

-    Šeit ir pilns ar cilvēkiem, kas mūs ir redzējuši un varētu to apliecināt. Jūs nebūt neesat manas iztēles auglis, kā pats tikko izteicāties.

-    Pieļausim, ka tā ir. Nu un tad? Ja neskaita to, ka ļaudis šeit ne visai mīl kontaktēties ar policiju, ir skaidri redzams, ka tu to esi darījis kāda cita labā un par to saņēmis naudu. Tādas tās lietiņas. Un tev tas neko nemaina. Ja gribi dzirdēt manas domas, tas ir vēl sliktāk nekā tad, ja tu to būtu darījis cēlu mērķu vārdā. Ko sacīs visi tie apmeklētāji, ko mēs te redzam? To pašu, ko tu. Policija nekad līdz manlm neaizraktos, bet tevi iebāzīs ķurķī, vēl pirms tiksi izraidīts no valsts. Vai tiešām to tu vēlies? Tu, brāl, esi gana ceļojis, šķērsodams tuksnesi, jūru, robežas… Mēdz teikt, ka šī ir rasistiska valsts, taču, pie joda, tu lieliski zini, ka libānieši, maltieši un ķīnieši ir rasisti, ka pat tie velna tuaregi ir rasisti. Visa šī sasodītā planēta ir rasistu pilna, bet tu, brāl, esi malinke melnāks par melnu. Vai tiešām vēlies kļūt par nelegālo?

Drisa juta, ka spēki sāk izsīkt un gluži kā baržā vētras laikā gribā ir radusies sūce. Viņa smadzenes no vīrieša vārdiem brakšķēja kā veca tupele viļņos. Katrs izteiktais vārds trāpīja kā pātagas cirtiens.

-    Atbildi: vai to tu vēlies?

Viņš papurināja galvu, acis nodūris, veroties rūtainajā galdautā.

-   Jauki. Tagad ieklausies manī vērīgi es pats noteikšu, kad tu varēsi izstāties no spēles, taču man priekš tevis ir labi jaunumi. Es tev apsolu, ka tā ir pēdējā reize, kad tev kaut ko lūdzu… Un samaksa ir 2000 eiro skaidrā naudā…

Drisa pacēla galvu. Šī perspektīva, ka viņš beidzot būs brīvs, turklāt vēl ar tik daudz naudas, viņu nedaudz uzmundrināja. Vīrietis iebāza roku jakas iekškabatā, tad atkal izvilka to ārā un pavēra savu milzīgo ķetnu. Tur atradās zibatmiņa, kas šķita pavisam sīciņa.

-    Viss, kas tev jādara tā jāiesprauž kādā datorā. Tu to iedarbināsi, un tā pati visu paveiks atradīs paroli un ielādēs programmu. Tas neilgs vairāk par trim minūtēm. Tad tu to atkal izvilksi, izslēgsi datoru un spēle būs galā. Viss. Cauri. Un neviens nekad to nepamanīs. Tu man atdosi zibatmiņu, saņemsi 2000 eiro un vairs neko par mani nedzirdēsi. Es tev to apsolu.

-    Kur tas atrodas? Drisa Kantē jautāja.

BIJA TĀDA SAJŪTA, it kā viņš brauktu cauri ugunsmūrim. Pat visniecīgākā zariņa ēna šķita kā svētība. Elviss Konstandens Elmazs nolaida mašīnas sānstiklu, taču gaiss bija tā uzkarsis, ka šķita, it kā viņš būtu atvēris cepeškrāsni un grasītos izcepties savā sulā. Par laimi, jau tuvojās vakars, šī bija ārpilsēta, un bieži vien jau agri kļuva tumšs. Krustojumā Elviss pagrieza mašīnu. Uzraksts, kas bija piestiprināts pie kāda koka stumbra, vēstīja:

CĪŅAS ZONA SARGSUŅU AUDZĒTAVA

Nedaudz tālāk viņš nogriezās uz kāda vēl sīkāka ceļa ar vecu un saplaisājušu asfalta segumu. Kāda klēts un vēja rotors uz oranžās, rietošās saules fona veidoja ēnu teātra cienīgu attēlu. Viņam svīda seja, un tajā nebija vainojama tikai šī vakara tveice. Ēnainais vakars Elvisu padarīja nervozu. Viņš bija ļoti nobijies. Slimnīcā viņam bija izdevies tam policim un ērmīgajai policistei notēlot baigi vēso, taču tikai pēc tam Elviss bija aptvēris šī apmeklējuma jēgu. Sasodīts! Atkal viss sākas no gala… Braucot viņam bija tāda sajūta, it kā vēders būtu sasējies mezglā. Velns lai parauj! Elviss negribēja nosprāgt. Viņš neļaus sevi pieveikt kā to raganu pasniedzēju… Viņš tiem parādīs, ar ko tiem ir darīšana! Pakaļas caurumi tādi, panāciet tik šurp, ka paši nedabūjat galu! Ādu pār acīm novilkšu, ķerto varza! Tovakar viņš nebija pamanījis, ka tie viņam tuvojas. Serbi, ko neteiksi! Blefs! To pasaciņu par meiču un serbiem viņš bija izdomājis, lai ir, ko sacīt policijai, un palūdzis kādiem pāris veciem čomiem bārā to apstiprināt. Bārs bija pilns ar tādiem kā viņš nosacīti atbrīvotiem, tādiem, kas gaida tiesu vai ari vēl nav paspējuši pastrādāt nākamo noziegumu. Viņš knapi bija izsprucis, tomēr beigās viņi paši aizlaidās. Tur bija pārāk daudz iespējamo liecinieku. Un tas viņu bija izglābis. Taču uz cik ilgu laiku? Bija vēl viens variants visu atklāt kruķiem. Taču tad lietu atkal atsāks izmeklēt, citi pastāstīs, kas tonakt patiesībā notika, un tad viņam ķersies klāt veselas ģimenes. Tiesas process un ieslodzījums bija garantēts. Un uz cik ilgu laiku? Viņš ķurķl vairs negribēja atgriezties. Neparko!

Līdzās sarūsējušai pastkastei un ziedošam plūškoka krūmam vēl viens uzraksts aicināja no asfaltētā ceļa nogriezties uz šaura meža ceļa.

Elviss auto sēdekli sāka kratīties, stūrē iekrampējies, pēc tam pa baļķu tiltiņu pārbrauca pāri upītei kukurūzas lauka vidū, pār kuru jau savilkās tumšas vakara ēnas. Atlikušos simts metrus veidoja ēnains, biezi saaugušu krūmu tunelis. Kļuva aizvien tumšāks, un viņš aizvien vairāk satraucās. Abās pusēs ceļam auga gara zāle. Trešais, liela izmēra paziņojums vēstīja:

RoTVEILERI, DOBERMAŅI, BEĻĢU GANU SUŅI, AMSTAFI, ARGENTĪNIEŠU DOGI, BORDO DOGI

Uz šī plakāta visai nemākulīgi bija attēlots suns. Elviss to bija uzzīmējis pats. Pa labi, zem nokarenajiem koku zariem, naksnīgo klusumu pārtrauca biedējošs rējienu un smilkstu juceklis, un viņš pasmaidīja, dzirdot, kā viņa saniknotie mlļdzlvnieki sitas pret restoto žogu. Šķita, ka milzeņi cits citu kaitina, ķeroties pie rīkles, tad meta mieru un viss noklusa.

Noteikti, ari viņus ietekmē šī sutoņa. Kad Elviss izslēdza mašīnas motoru, izkāpa no tās un aizcirta durvis, viņš sajuta, ka to apņem pilnīgs klusums.

Viss šķita sastindzis, un gaiss kā svina pieliets. Vienīgā dzīvības pazīme bija mušas, kas tam spindzēja apkārt, un automašīnas motora klakstoņa, tam lēnām atdziestot. Elviss izvilka no džinsu kabatas cigarešu paciņu, vienu iesprauda starp lūpām un ar piedurkni noslaucīja no pieres sviedrus. Tā uzreiz kļuva slapja. Elviss ar baudu ievilka nāsis mežonīgo un bīstamo plēsoņu smaku. Tad viņš aizdedzināja cigareti un sāka iet uz māju pusi. Zem sporta krekliņa, ko rotāja Brazīlijas komandas uzraksts RONALDO 9, tam uz tveicē niezošajām šuvēm joprojām bija netīrs apsējs, tomēr viņš bija priecīgs, ka varēja doties prom no slimnīcas un atgriezties mājās pie saviem mīļajiem dzīvnieciņiem.

Un sava ieroča.

Tas bija 20. kalibra Rizzini, kas paredzēts liela izmēra putnu medībām.

Vēl pāris metru, un viņš būs mājās. Drošībā. Viņš šķērsoja tumsā grimstošo pļaviņu, uzkāpa pa pakāpieniem, kas veda uz verandu, un iebāza atslēgu slēdzenē. Līdz šim dzīvi mežā viņš bija uzskatījis par priekšrocību, kas ļāva mierīgi un neuzkrītoši kārtot savas lietas. Meičām Elviss jau sen bija atmetis ar roku pārāk daudz riska un problēmu un

pievērsies suņu cīņām un narkotikām. Peļņa bija nesalīdzināmi lielāka, turklāt ar suņukiem bija daudz vieglāk tikt galā. Bet, kas attiecas uz narkotikām, kā bija teicis kāds rakstnieks, par kuru Elviss gan neko nebija dzirdējis, taču kurš tam noteikti būtu paticis, tā šķita “ideāla prece un lieliska tirdzniecība”. Taču ne šoreiz. Šovakar Elviss daudz labprātāk būtu atradies pilsētā, iejucis pūlī, kur tie viņam netiktu klāt. Tomēr viņš nevarēja pārāk ilgi atstāt vienus savus suņukus. Tie droši vien ir pamatīgi izbadējušies, kamēr Elviss atradās slimnīcā, taču šovakar viņam nepietika ne spēka, ne drosmes, lai tuvotos būriem. Bija pārāk tumšs. Elviss tos pabaros no rīta, kad pamodīsies.

Viņš atgrūda vaļā durvis, tās aiz sevis atkal aizvēra un metās pie sava ieroča un patronām.

Panāciet tik šurp, tad redzēsiet, kas jūs sagaida! Elvisu neviens neaiztiks, jūs paši no viņa atrausieties!

28 . Vientuļās sirdis

MARGO VAIRS NESPĒJA izturēt sutoņu, kas valdīja viņas istabā. Sasvīdušais krekls lipa pie muguras, bet mati pie pieres. Viņa noskaloja seju zem nelielās izlietnes krāna, ko no gultas šķīra aizslietnis. Meitene pavēra istabas durvis, lai dotos uz dušu telpu, kad izdzirdēja sarunu.

-    Ko tu gribi? divas durvis tālāk jautāja Sāra.

-    Tev jānāk man līdzi. Dāvids…

-    Kusties!

Margo palūrēja pa durvju šķirbu. Virdžīnija un Sāra stāvēja aci pret aci: viena gaitenī, bet otra uz savas istabas sliekšņa. Otrā kursa audzēknēm bija atsevišķas istabas. Sāra pamāja ar galvu un uz mirkli atgriezās savā istabā, pēc tam sekoja Virdžīnijai uz kāpņu pusi.

Sasodīts!

Margo prātoja, ko lai tagad iesāk. Virdžīnijas balsī varēja just nepacietību un satraukumu. Un viņa bija pieminējusi Dāvidu… Meitene izlēma vienā mirklī. Viņa uzvilka kājās Converse kedas un atstāja istabu. Gaitenī neviena nebija. Viņa uz pirkstgaliem lavījās uz kāpņu pusi.

Varēja dzirdēt, kā abas meitenes pa akmens pakāpieniem kāpj lejup, un no apakšas atskanēja čuksti un apslāpēti izsaucieni. Margo saraustīja uz leju šortus un, nedaudz padīdījusies, pieturoties pie roku balsta, steidzās lejup pa milzīgajām kāpnēm. Caur vitrāžām darināto logu kāpņu laukumiņā viņa ieraudzīja, kā aiz liceja ēkām riet saule un tumšos namu siluetus ieskauj sārtā saulrieta atblāzma. Margo izgāja pagalmā, un viņu tūlīt apspīdēja saules sildošie stari, kas drīz pazudīs aiz tumšā koku un betona celtņu horizonta. Gaiss šķita sabiezējis kā stikls, bet rēnais vakars, gluži kā ārstnieciska ziede, lēnām dziedēja dienas apdegumus.

Margo ar acīm centās sameklēt abas meitenes.

Līdz tālumā pamanīja divus siluetus, kas nozuda tumšajā meža masīvā aiz tenisa kortiem.

Caur odu mākoņiem un ēnām Margo skriešus metās turp, cik tik klusu spēja. Taču, tiklīdz viņa bija aizsteigusies garām pamestajiem tenisa kortiem un nokļuvusi mežmalā, ēnas kļuva tumšākas un izteiktākas un, cita ar citu sajaucoties, veidoja biedējošu gaismēnu spēli. Margo vilcinājās, jo vairs nebija droša, ka vēlas doties tālāk.

Kur viņas bija palikušas? Tad Margo saklausīja, kā mežā nokrakšķ sauss zars, un tālu sev priekšā izdzirda Sāras balsi, kas sauca: “Dāvid!” Margo ieraudzīja taciņu, kas pustumsā zem pazarēm bija tikko manāma. Meitene pagriezās, lai dotos atpakaļ uz kopmītnēm. Nevarēja būt ne runas par to, ka Margo dotos dziļāk mežā, taču tad ziņkāre un vēlme uzzināt, kas atgadījies, ņēma virsroku un viņa devās tālāk.

Lai notiek kas notikdams!

Margo lavījās uz priekšu, laužoties cauri koku zariem un krūmiem. Seju kutināja starp lapām noaustie zirnekļa tīkli, un apkārt lidinājās tūkstošiem odu, kurus bija pievilinājusi viņas kailā āda, asinis un sviedri. Margo spēra soļus ļoti piesardzīgi, kaut gan viņai priekšā esošās meitenes uzvedās pārāk skaļi, lai viņu pamanītu. Vakara gaisma virs Margo galvas spraucās starp kokiem putekļainās strēlēs, taču dziļāk mežā kļuva aizvien tumšāks un vēsāks. Meitene sajuta kādu riebīgu kukaini iekožam viņai pakausī un tikko spēja noturēties, to ar skaļu plīkšķi nenositusi.

-    Sasodīts, Dāvid, ko tu te veido?

Margo saprata, ka meitenes ir puisi atradušas… Un sajuta, ka rīkle aiz izbailēm ir izkaltusi sausa. Viņa nejauši uzkāpa uz kāda sakārņa, un skaņa bija tāda, it kā būtu uzsprāgusi petarde. Kādu mirkli meitenei šķita, ka to izdzirdēs, taču Virdžīnija un Sāra bija pārāk aizņemtas, lai kaut ko pamanītu.

-    Ak kungs, Dāvid, ko tu esi izdarījis?

Sāras vārdi atbalsojās mežā. Margo bija tuvu panikai. Un tā bija sasodīti lipīga. Viņa tikko noturējās, lai neaizlaistos. Meitene turpināja lavīties tālāk starp egļu zariem un vakarkrēslas gaismā ieraudzīja meža klajumu.

Kas, pie joda, tur notiek?

Klajuma otrā pusē līdz jostasvietai kails, rokas izstiepis, stāvēja Dāvids, atbalstījies pret kāda koka stumbru. Viņš turējās pie diviem resniem, gandrīz horizontāliem zariem plecu augstumā dīvainā pozā, kas atgādināja krustā sišanu. Galvu pusis bija noliecis uz leju, bet zodu atbalstījis pret krūtīm, it kā būtu zaudējis samaņu. Margo nevarēja redzēt Dāvida seju, tikai gaišos matus un bārdu. Kā Jēzus Kristus… Pēkšņi viņš pacēla galvu, un Margo gandrīz atsprāga atpakaļ, ieraudzījusi puiša vājprātīgo, tukšo un mežonīgo skatienu. Margo atcerējās Merilina Mensona dziedātās Depeche Mode dziesmas vārdus: “Your own personal Jesus/ Someone who hears your prayers/Someone who cares…" “Tavs personiskais Jēzus/Kāds, kas sadzird tavas lūgsnas/Kāds, kuram tās rūp…”

Viegls vējiņš sakustināja koku zarus virs galvas, un Margo jutās tā, it kā būtu saņēmusi elektriskās strāvas triecienu, kad ieraudzīja uz Dāvida krūtīm sārtas švīkas… Svaiga skarifikācija… Tad viņa pamanīja nazi puiša labajā rokā… Arī tā asmens bija sarkans.

-    Sveikas, meitenes.

-    Pie velna, Dāvid, kas tev kaiš? Virdžīnija jautāja. Ko, sasodīts, tu te dari?

Vārdi atbalsojās meža klajumā. Dāvids ieķiķinājās un palūkojās uz savām asiņojošajām krūtīm.

-    Esmu iekūlies pamatīgā ķezā, ne? Kā jūs ar to tiekat galā? Pie joda, ko jūs darāt, lai saglabātu savu aukstasinību par spīti visam, kas notiek?

Vai Dāvids lietoja narkotikas? Izskatījās, ka viņš ir pamatīgi salietojies. Puisis viscaur drebēja no galvas līdz kājām -, kustināja žokli uz augšu un uz leju un smējās un raudāja reizē vismaz šīs skaņas atgādināja smieklus vai, drīzāk gan, ķiķināšanu… Viņam uz krūtīm bija četras iegrieztas švīkas, un no visām sūcās asinis. Izskatījās tā, it kā būtu notecējusi sarkana krāsa. Margo skatiens noslīdēja nedaudz zemāk, un viņa ieraudzīja milzīgu rētu, kas tam stiepās horizontāli pār vēderu, tieši virs nabas.

-    Es to vairs nevaru izturēt… Tas jāpārtrauc, tā vairs nevar turpināt, meitenes…

Klusums.

-    Nē, nopietni, pasakiet man, pēc kā tas izskatās? Ko, pie joda, mēs darām? Un cik tālu iesim? Un cik ilgi?

-    Saņem sevi rokās!

Tā atkal bija Virdžlnijas balss.

-    Un Igo? Vai par Igo esi iedomājies?

Paslēpusies aiz kāda krūma, Margo redzēja, kā Dāvids mētā galvu no vienas puses uz otru, skatīdamies gaisā.

-    Un ko es tur varu darīt, ka Igo ir ķurķi?

-    Velns parāvis, Igo ir tavs labākais draugs, Dāvid! Tu taču zini, ka viņš tevi mīl, ka viņš mūs mīl… Mēs esam viņam vajadzīgi. Tu esi viņam vajadzīgs. Viņš jādabū no turienes laukā.

-    Ak tā? Un kā lai es to izdaru? Redzi, tāda ir atšķirība starp viņu un mani… Ja es būtu viņa vietā, visiem par to būtu nospļauties. Taču Igo vienmēr bijis uzmanības centrā, visu apbrīnots… Viņam atliek tikai pastiept roku… uzsist knipi, kad Sāra jau papleš kājas vai viņam atsūkā. Pat tu, Virdžīnij, lai gan nekad to neatzīsi, sapņo tikai par vienu lai viņš tev kādudien uzrāptos virsū. Kamēr es…

-    Aizveries!

Meitenes kliedziena pārbiedēti, spārnus vēcinot, gaisā pacēlās putni.

-    Es vairs nespēju… es vairs nespēju…

Tagad viņš raudāja. Sāra metās pie puiša, lai to apskautu, bet Virdžīnija izmantoja mirkli, lai viņam atņemtu nazi. Margo šķita, ka sirds tai pulsē kaklā.

Abas draudzenes apsēdināja Dāvidu zālē pie koka stumbra. Margo bija tāda sajūta, it kā tās būtu viņu nocēlušas no krusta. Sāra glāstīja tam vaigus, pieri, viegli un maigi skūpstīja uz lūpām un plakstiņiem.

-    Manu mazulīt, viņa murmināja. Manu nabaga mazulīt…

Margo prātoja, vai gadījumā viņi visi nav nojūgušies. Tai pašā laikā

visā šajā vājprātā bija kaut kas tāds, kas lika sirdij sažņaugties. Izskatījās, ka tikai Virdžīnija spēj saglabāt vēsu prātu.

-    Tev jāiet pie ārsta, viņa bargi sacīja. Sasodīts, Dāvid, tev vajadzīga psihiatra palīdzība! Tā vairs nevar turpināties.

-    Liec viņu mierā, Sāra apsauca. Tagad nav īstais brīdis. Vai tad tu neredzi, kādā stāvoklī viņš ir?

Viņa glāstīja Dāvida gaišos matus, mātišķi piespiedusi to sev klāt, bet viņš, atbalstījis galvu tai uz pleca, raustījās elsās.

-    Tev jādomā par Igo, Virdžīnija atkārtoja nedaudz mierīgākā balsī. Mēs esam viņam vajadzīgi. Vai tu mani dzirdi? Igo tevis dēļ atdotu dzīvību! Visu mūsu dēļ! Bet tu uzvedies kā… kā… Un, pie velna,

mēs viņu nedrīkstam tā pamest. Viņš jādabū no turienes laukā… Un bez tevis tas nav iespējams…

Pie krūmiem pieplakusi un uz vietas sastingusi. Margo nespēja pakustēties, it kā redzētais to būtu nohipnotizējis. Kāds vientuļš putns skaļi un spalgi iekliedzās, un meitene iztrūkās, atjēdzoties no dīvaina sastinguma un letarģijas.

Paklau, vecenīt, tev laiks no šejienes tīties. Nevar zināt, uz ko viņi būs spējīgi, ja tevi te atradīs… Un tad vēl tā dīvainā izturēšanās citam pret citu. Nez kāpēc man tā šķiet slimīga. Varētu teikt, ka viņus vieno kāda neredzama saikne un šo savienību nav iespējams izjaukt. Nez ko par to visu būtu sacījis Eliass? Un viņas tēvs?

Margo labprāt būtu ņēmusi kājas pār pleciem, turklāt tai bez mitas uzbruka odi, taču viņa atradās tiem pārāk tuvu. Ja Margo kaut nedaudz pakustēsies, viņi tūdaļ to dzirdēs un meiteni pamanīs. Jau to iedomājoties vien, iekšā viss sagriezās. Margo nebija citas izvēles kā palikt uz vietas, aizturētu elpu, ar sasvīdušajām plaukstām atbalstoties pret augšstilbiem, saliektajiem ceļgaliem sāpot.

Dāvids lēnām papurināja galvu. Virdžīnija pār viņu noliecās un pacēla uz augšu puiša zodu.

-    Saņemies, es tevi lūdzu! Aplis drīz tiksies. Un varbūt tev taisnība laiks tam visam pielikt punktu. Tas viss ir pārāk ilgi ievilcies, tomēr iesāktais jāpabeidz!

Aplis… Tā bija jau otrā reize, kad viņa dzirdēja šo vārdu. Gaisā vēdīja kaut kas drūms un nepanesams. Circeņu sisināšana un kukaiņu spindzēšana, nakts tuvošanās Margo to visu izjuta līdz mielēm. Meitenei šķita, ka viņa vairs ilgāk nespēj izturēt. Pēkšņi tie trīs piecēlās kājās.

-     Iesim nu, Virdžīnija sacīja, pastiepjot Dāvidam zālē nomesto T kreklu. Velc mugurā! Tu nāksi kopā ar mums, norunāts? Nebūtu labi, ja tevi šādā stāvoklī kāds ieraudzītu.

Meža klajumā kļuva aizvien tumšāks. Dāvids klusējot pamāja ar galvu un iztaisnoja savu garo augumu. Margo redzēja, kā viņš pāri kārnajām krūtīm uzvelk T kreklu, un četras iegrieztās švīkas satumstot šķita drīzāk melnas nekā sarkanas. Margo noskatījās, kā Sāra un Virdžīnija velk puisi uz to pusi, kur atradās taciņa, kas ved uz liceju. Kad tie gāja viņai garām, Margo ierāvās vēl dziļāk ēnā, bet asinis deniņos

nebeidza pulsēt. Meitene vēl ilgi tupēja un gaidīja krūmu pudurī, līdz mežā bija iestājies klusums, ko ik pa brīdim tomēr pārtrauca pa kādam nenosakāmas izcelsmes troksnītim.

Turklāt Margo bija pārņēmusi paranoiska sajūta, it kā viņa mežā nebūtu viena. Ka tur kāds ir…

Viņa nodrebēja… Virs kokiem bija izniris mēness. Nakts lika visu saredzēt citādā gaismā.

Grūti pateikt, cik ilgi Margo bija tā nekustīgi stāvējusi.

Visā, ko viņa tikko redzēja, jautās kaut kas slimīgi nereāls un dīvains, ko bija grūti izprast. Turklāt tas viņu bija dziļi aizkustinājis. Margo bija sajutusi, ka trijotne ir apjukusi un tuvu vājprātam. Lai gan viņa pati nesaprata, kas īsti bija noticis, taču nojauta, ka tie ir aizgājuši par tālu un pārkāpuši kādu robežu. Un ka atpakaļceļa vairs nav. Pēkšņi viņai bija pārgājusi visa patika kādu izsekot. Margo vēlējās to visu ātrāk aizmirst un pamest. Vēlējās pateikt Eliasam, lai tas spiegošanu turpina viens pats.

Meitene vēl bridi nogaidīja un tad lēnām sāka iet, bet jau nākamajā mirklī sastinga uz vietas.

Turpat līdzās nobrakšķēja zars, it kā kāds tam būtu uzkāpis virsū. Margo ieklausījās, taču sirds auļoja kā negudra, un varēja dzirdēt tikai asiņu šalkoņu ausīs un koku lapu čaboņu vakara vējā.

Kas tas bija? Kā vajāts zvērs viņa pagrieza galvu pa labi, tad pa kreisi. Biezajā mežā kļuva aizvien tumšāks. Tikai debesis virs koku galotnēm joprojām bija nedaudz gaišākas. Kas tas bija?

Viņa pagāja pāris soļu uz priekšu līdz meža malai bija pārdesmit metru un tad kāds to pagrūda un nogāza. Margo smagi atsitās pret zemi. Uzbrucēja elpa oda pēc marihuānas. Margo sajuta uz vaiga karstu dvašu, kamēr roka spieda tās galvu dziļāk zemē un lapās.

-    Mauka tāda, tu mūs izspiegoji, vai ne?

Viņa centās ķepuroties, taču Dāvids tai bija uzgūlies virsū ar visu savu svaru. Viņa juta puiša vaigu pie savējā, bet viņa bārda durstīja tai ādu.

-    Zini, Margo, tu man vienmēr esi patikusi, un es kaifoju par taviem pīrsingiem un tetovējumiem. Vienmēresmu gribējis tavu mazo dupsīti. Bet tu jau nevienu citu, izņemot Igo, neredzi! Tāpat kā tās pārējās padauzas.

-    Dāvid, laid mani vaļā!

Viņa ar šausmām juta, kā silta un mikla roka tai grābstās zem T krekla, bet pretīgie pirksti sagrābj krūti.

-    Ak Dievs, ko tu dari? Izbeidz! Tūlīt pat izbeidz!

-    Vai tu zini, ko ar tādām kā tu dara? Nopietni zini? Dāvids tai čukstēja ausi.

Pēkšņi viņš tik cieši sagrāba pirkstos Margo krūtsgalu, ka viņa iekliedzās, bet otru roku no aizmugures ieslidināja meitenes šortos. Margo aiz pārbīļa nožagojās.

-    Kas tev nepatīk? Kāda vaina ātram, labam kniebienam? Bet tu jau labāk gribētu to ķerto!

VIŅŠ TO IZVAROS. Tas šķita tik neaptverami un nereāli, ka Margo smadzenes atteicās šo domu pieņemt. Tikai pārdesmit metru attālumā no liceja… Viņu pārņēma smacējošu baiļu, panikas un šausmu sajūta. Margo cīnījās, cik spēja, bet viņš to satvēra aiz roku locītavām un spieda pie zemes. Dāvids bija stiprs. Pārāk stiprs.

-    “Lai es esmu neģēlis, bet viņa ir ar izcilu sirdi… un ar audzināšanas izdaiļotām jūtām… Un tomēr… ak, kaut viņa būtu mani pažēlojusi!”

Citējot viņš atkal ieslidināja roku Margo šortos, šoreiz no priekšpuses, viņas vēdera lejasdaļā.

Dāvida inkvizitora pirksti starp šortiem un viņas ādu. Viņa atkal nožagojās. Margo sajuta Dāvida ķermeņa apakšdaļu spiežamies tai pie gurniem. Viņš bija uzbudinājies.

-    “Kaut arī Katerina Ivanovna ir augstsirdīgu jūtu pārpilna, viņa tomēr ir strauja un nervoza dāma un mēdz uzbrēkt…"

-    Tolstojs! Viņa uz labu laimi minēja, lai novērstu Dāvida uzmanību, turpinot izmisīgi ķepuroties.

-    Labs minējums, tomēr zaudēts! Tas ir Dostojevska “Noziegums un sods”… Žēl, ka tas draņķa van Akers to nedzird. Viņš taču tevi tik augstu vērtē…

Dāvids jau bija iebāzis vienu pirkstu viņas apakšbiksltēs.

-    Izbeidz! Laid mani vaļā! Dāvid, nedari to! Nedari to!

-    Aizveries! viņš nomurmināja tai ausi. Turi vienreiz muti!

Lai gan Dāvids šos vārdus pateica klusā balsi, tomēr tā bija mainījusies. Tajā varēja sajust draudus. Viņš vairs nejokoja. Tagad viņš bija kļuvis pavisam citāds.

Ar otru roku viņš bija aizspiedis Margo muti, lai viņa nevarētu pakliegt, meitene mēģināja tam iekost, taču velti. Viņa bija pārbijusies līdz nāvei, bet Dāvida pirksti viņas biksītēs turpināja virzīties uz priekšu. Pēkšņi bezspēkā viņa sajuta, ka apziņa it kā atdalās no ķermeņa un viss kļūst pavisam dīvaini.

Tas, kas tagad notika, uz viņu neattiecas.

Tūlīt viņš tai novilks šortus un tepat uz zemes izvaros…

Tas uz viņu neattiecas…

Pēkšņi kāds no visa spēka parāva atpakaļ Dāvida roku, un Margo dzirdēja, kā viņš nolamājas. Tam sekoja spēcīgs sitiens, vēl viens Dāvida sāpju vaids, un, vēl nepaspējusi piecelties, viņa turpat blakus ieraudzīja tā zemē iespiesto seju.

-    Man sāp!

-    TURI MUTI, SĪKAIS DRAŅĶA GABALS!

Margo pazina šo balsi. Tā piederēja kādai policistei no viņas tēva komandas tai ar neglīto seju un superīgajām lupatām -, kura pašlaik uzlika Dāvidam rokudzelžus, ar vienu ceļgalu uzmetusies tam uz muguras.

-    Vai viss kārtībā? Samira Čena jautāja, palūkojusies uz Margo.

Meitene pamāja ar galvu, notīrot ceļgalus, kas bija aplipuši ar zāli

un zemi.

-    Es to nebūtu darījis, Dāvids gaudoja, ar seju piespiests pie zemes. Pie joda, zvēru es to nebūtu darījis! Tā ir taisnība!

-    Ko tu nebūtu darījis? (Samiras balss bija tik asa un draudīga kā skuvekļa asmens.) Viņu izvarojis? Tas jau ir darīts, tu idiot! Tas, ko tu izdarīji, tehniski tiek saukts par izvarošanu, sasodītais stulbeni!

Varēja redzēt, kā Dāvida pleci raustās elsās.

-    Laidiet viņu vaļā, Margo sacīja.

-KO?

-    Laidiet viņu vaļā… Viņš tikai gribēja mani nobiedēt. Viņš negribēja mani izvarot… patiešām!

-    Bez jokiem? Un kā tu to zini?

-    Laidiet viņu vaļā.

-    Margo…

-    Es tik un tā iesniegumu nerakstīšu. Jūs mani nevarēsiet piespiest.

-    Margo, tādēļ, ka…

-    Lieciet viņu mierā! Ļaujiet viņam iet!

Margo acis sastapās ar Dāvida skatienu. Viņa zeltaini brūnajās acīs varēja redzēt neizpratnes, pārsteiguma un atzinības sajaukumu.

-    Kā vēlies… Taču vari būt droša, ka es to pastāstīšu tavam tēvam.

Nokaunējusies Margo pamāja ar galvu, policistei tajā dusmīgi nolūkojoties. Atskanēja rokudzelžu klikšķi, tos noņemot. Margo redzēja, kā Samira pieceļ Dāvidu kājās un, pieliekusi savu seju cieši klāt viņējai, ieurbās puisī ar savām piķa melnajām acīm.

-    Vai nobijies? Bet vajadzētu gan. Tu biji tikai sprīža attālumā no tā, lai sabojātu gan savu dzīvi, gan viņas. Un turpmāk es tevi uzmanīšu. Izdari man to prieku ievāri kaut visniecīgākās ziepes! Kaut vienu vienīgu reizi. Un vienalga ko. Es būšu klāt, kā likts…

Dāvids uzmeta acis Margo.

-    Paldies.

Meitene pamanīja, ka viņa skatienā pavīd grūti nosakāma izteiksme. Kauns? Atzinība? Bailes? Tad Dāvids devās projām. Un Samira pagriezās pret Margo, kas joprojām sēdēja zemē.

-    Gan jau tu pati atradīsi ceļu, policiste vēsā tonī noteica.

Un aizgāja pa taciņu. Margo dzirdēja, kā Samira atbīda zarus un steidzīgā solī dodas uz priekšu pa aleju, garām tenisa kortiem. Sirds dauzījās kā negudra. Meitene vairākas reizes dziļi ievilka elpu, prātojot par to, kā tēva palīdze īstajā brīdī bija te patrāpījusies. Vai viņš būtu licis Margo uzmanīt? Viņa nogaidīja, līdz iestājas klusums un mežu atkal iekaro nakts. Tikai tad Margo izstiepās zālē uz muguras un pacēla acis pret debesīm, kas starp koku zariem kļuva aizvien tumšākas. Viņa uzlika austiņas, pasūtīja Merilinam Mensonam, lai tas viņai uzdzied “Sweet Dreams”, un tad sāka elsot un raudāja līdz spēku izsīkumam.

Nezinot, ka kāds viņu vēro.

VISPIRMS VIŅŠ IZDZIRDĒJA mašīnas motora un mūzikas skaņas. Viņi lielā ātrumā tuvojās cauri mežam… Elviss Elmazs nogrieza televizora skaņu, pagrieza galvu un skatījās uz loga pusi. Viņš pamanīja mežā mirgojam gaismu. Bija jau gandrīz nakts. Automašīnas lukturi… Viņš pielēca no dīvāna un metās pie šautenes, kas kaktā bija atstutēta pret sienu. Elviss bija satraucies ne pa jokam. Tik vēlā stundā neviens viņu nemēdza apciemot.

Suņi vispirms rūca, tad rēja un vēlāk jau gaudoja, ar nagiem plosot būrus.

Elviss pārbaudīja, vai ierocis ir pielādēts, un tuvojās logam, kad pēkšņi pa to iespīdēja balta gaisma un izgaismoja istabu, viņu apžilbinot.

Automašīna ar ieslēgtām tālajām gaismām bija apstājusies pie verandas. Viņš aizlika acīm priekšā roku, tomēr nespēja pagriezt seju pret žilbinošo gaismas kūli, kas izgaismoja ik stūrīti. Turklāt no mašīnas atskanēja tā apdullinošā mūzika, kas lika nodrebēt sienām.

Elviss, šauteni izstiepis, metās pie durvīm. Sirds sitās aizvien straujāk. Viņš tās atgrūda vaļā.

-    Pie velna, es zinu, kas jūs esat, pēdiņu banda! viņš auroja, izskrējis verandā. Kurš pirmais panāks šurp, tam izšķaidīšu smadzenes!

Un tad sev pie deniņiem viņš sajuta auksta revolvera stobru.

-    TE SAMIRA, balss telefonā sacīja.

Servazs nogrieza stereoiekārtai skaņu. Uz ielas iegaudojās automašīnas sirēna. Kārtējo reizi viņš jutās vilies, jo cerēja, ka tā būs Marianna. Kāpēc tu pats viņai nepiezvani? viņš sev jautāja. Kāpēc jāgaida, lai to izdara viņa?

-    Kas noticis?

-    Margo… Šovakar kaut kas atgadījās. Kaut kas ne pārāk foršs. Taču ar viņu viss ir kārtībā, Samira steidza paskaidrot.

Viņš saspringa. Margo. Kaut kas ne pārāk foršs… Kas tie par izteicieniem! Servazs gaidīja turpinājumu. Samira pastāstīja, ko tikko bija pieredzējusi. Viņa bija uzmanījusi ēkas aizmuguri, bet Vincents priekšpusi. Abi bija sākuši novērošanu pēcpusdienā. Vincents autostāvvietā sēdēja savā mašīnā, bet Samira bija paslēpusies mežmalā. Tad viņa bija pamanījusi divas meitenes iznākam no nama un gar tenisa kortiem aizejam uz meža pusi, bet uzreiz pēc tam parādījusies Margo un, tām sekojot, ari nozudusi mežā. Samira bija devusies tai pa pēdām un ieraudzījusi, ka Margo novēro abas meitenes un puisi, kuru sauc Dāvids, jaunieši meža klajumā strīdējušies. Samira bija atradusies pārāk tālu, lai dzirdētu, ko tie runā, taču Dāvids izskatījies galīgi salietojies un pat bija sev ar nazi sadurstījis krūtis. Samira bija redzējusi, kā trijotne dodas uz liceja pusi, bet Margo paliek paslēpusies krūmos. Acīmredzot tie trīs nebija viņu pamanījuši, taču pēc pāris minūtēm Dāvids bija atgriezies, un Samira

bija ievērojusi, ka viņš zogas uz krūmu pusi, tad pazaudējusi to no acīm, līdz ieraudzījusi, ka viņš metas virsū Margo. Samira uzreiz bija skrējusi turp, taču tos šķīra vismaz trīsdesmit metri, sasodītais mežs bijis pilns ar kazenājiem, turklāt viņa, aizķērusies aiz kādas saknes, bija nokritusi un izmežģījusi potīti, kas, tai atkal pieceļoties, bija pēc suņa sāpējusi, tomēr Samira bija iejaukusies “pēc kādas pusotras minūtes, ne vairāk, šef, es zvēru”.

-    Vismaz es viņu pieķēru nozieguma vietā, viņa sacīja. Un es vēlreiz atkārtoju, šef. Ar Margo viss ir kārtībā.

-    Es neko nesaprotu! Kas par nozieguma vietu? Servazs auroja.

Un Samira viņam visu izstāstīja.

-    Vai tu gribi teikt, ka Dāvids mēģināja izvarot manu meitu?

-    Margo apgalvo, ka tā nebija. Ka viņam nav bijis tāda nodoma. Tomēr viņam bija izdevies… hmm… iebāzt roku viņas… hmm… biksītēs…

-    Es braucu.

-    SASODĪTS, NEDARIET TO, nedariet to, sūdu būšana!

Viņš mēģināja pakustēties. Skata pēc. Rokas viņam bija sasietas uz muguras, bet kājas no potītēm līdz ceļgaliem piesietas pie krēsla kājām ar platu, brūnu izolācijas lenti. Arī dala ķermeņa augšdaļas un kakls bija piesaitēti pie krēsla. Ikreiz, kad viņš centās izrauties, izolācijas lente tam plēsa ādu un apmatojumu uz ķermeņa. Elviss svīda kā sivēns. Sviedri lija aumaļām. Vairāk, nekā varētu iedomāties. Uz viņa džinsa biksēm bija tāds sviedru pleķis, ka izskatījās, it kā viņš būtu nokārtojis savas vajadzības, ar ko tas arī beigsies, ja viss tā turpināsies. Elviss juta, kā spiež pūslis. No bailēm.

-    PĒDIŅU BANDA! KA JŪSU MĀTES! SŪDA IZDZIMTEŅI! ES JŪS VISUS IZDRĀZĪŠU!

Lamāšanās viņam palīdzēja to visu izturēt. Elviss zināja, ka viņu nogalinās. Un ka nāve nebūs no vieglajām. Atlika tikai atcerēties, ko viņi bija izdarījuši ar to pasniedzēju… Sadisti… Viņš nekad pret sievietēm nebija labi izturējies. Viņš tās bija sitis un izvarojis, taču tas, kas bija jāizcieš tai pasniedzējai, pārsniedza pat viņa saprašanu. Elviss nodrebēja. Nodrebēja aiz žēluma pret sevi, iedomājoties, kas viņu sagaida.

Viņš sajuta suņu smaku un to spēcīgo un skābeno dvaku, ko izgaroja viņa ķermenis. Vēl Elviss sajuta, kā smaržo mežs, jo viņi to bija piesējuši

ārā, verandā. Viņam pat šķita, ka šajā absolūtajā stingumā tas sajūt vieglu vakara vēsmiņu, kas nāk no pazemes. Putekļi un odi virpuļoja mašīnas lukturu spožajā gaismā, kas šķita ievainojam redzes nervus. Ik sīkumu viņš neona gaismā saredzēja daudz skaidrāk, ieskaitot siekalas, kas tam šķīda no mutes ikreiz, kad viņš auroja. Pēkšņi viss apkārt šķita divtik dzīvs, viss ieguva milzīgu un izšķirošu jēgu.

-    Es nebaidos, Elviss sacīja. Nogaliniet mani, es par to nospļaujos!

-    Tiešām? viena no ēnām ieinteresētā toni ievaicājās. Tad jau labi!

lāpāt kā pārējiem, tam mugurā bija sviedros izmircis džemperis, bet seju slēpa ēna, kas krita no kapuces.

-    Gan tev vēl būs bail, tici man, rāmā balsī paziņoja kāda cita ēna.

Kaut kas šajā balss toni lika tam nodrebēt. Šī pārliecība. Šis miers.

Šī bezkaislība. Elviss ieraudzīja, ka tie uz grīdas izritina caurspīdīgu un spožu pārtikas plēves rulli. Un viņam sagriezās galva. Sirds krūtīs dauzījās ka putns būrītī, kas vēlas izkļūt brīvībā.

-    Ko jūs darāt?

-    Ak tad pēkšņi tevi tas interesē?

Viņi atkal iztaisnojās un sāka tīt pārtikas plēvi viņam ap ķermeni un kailajām, muskuļotajām rokām, tālāk ap krēsla atzveltni. Elviss centās pasmaidīt.

-    Ko tas nozīmē?

-    Ko tas nozīmē? (Viņi iespurdzās.) Tas nozīmē ņam, ņam suņukiem…

Tagad ēnas izzuda no viņa redzesloka. Viņš dzirdēja, kā mājas

iekšpusē atveras un aizveras ledusskapja durvis, un tad ēnas lieliem soļiem atgriezās. Pēkšņi gumijas cimdos ietērptās rokas starp pārtikas plēvi un viņa vēderu sāka bāzt svaigus, asiņainus gaļas gabalus. Elviss nodrebēja. Kad viena rinda gaļas bija pietita, tie tina klāt nākamo, aizvien tuvāk viņa kaklam, līdz beidzot tos gaļas gabalus, ko viņš saviem suņiem pirka tirgū, ietina starp pārtikas plēvi un viņa krūtīm un kaklu.

-    Sasodīts, kas tā par spēlīti?

Pēkšņi tie viņam pāršķēla vaigu ar papīra nazi. Asinis sāka pilēt uz zoda, ādas, pārtikas plēves un gaļas.

-    Au! Pie velna, jūs esat ķerti!

-    Vai zini, ka šīs plēves materiāls sastāv no 56 procentiem sāls un 44 procentiem naftas?

Viņi turpināja tam tīt apkārt plēvi, it kā viņš būtu kāds ekspluatators, ko iezemieši notvēruši un sien pie upurēšanas staba. Viņš atkal sajuta, kā ādai un sakarsušajam skaustam pieskaras vēsā pārtikas plēve, pēc tam ledainie gaļas gabali, kas tika pietīti klāt. Tad tie ar atlikušo gaļu viņam ierīvēja seju. Elviss saviebies svaidīja galvu no vienas puses uz otru.

-    Izbeidziet! Tūlīt izbeidziet! Izdzimteņu ba…

Tie atkal atgriezās istabā. Varēja dzirdēt, kā tie virs virtuves izlietnes atgriež krānu un tērzēdami skalo rokas zem ūdens strūklas. Gribējās pakustēties. Tiklīdz viņi būs aizgājuši, Elviss apgāzis krēslu un mēģinās to salauzt, lai atbrīvotos. Taču vai viņam pietiks laika? Lielas sviedru lāses tam nopilēja uz pieres un bārdas, viņš samirkšķināja plakstiņus, jo sviedri tam pilēja no skropstām un svilināja acis. Elviss bija sapratis, ko viņi grasās darīt, un viņu pārņēma izbailes. Viņam nebija bail mirt, taču ne tādā nāvē! Nē. Sasodīts, nē!

Elviss nolaizīja izkaltušās un sasprēgājušās lūpas, sviedru lāses pakšķot pilēja no viņa degungala un tālāk uz pārtikas plēves.

Viņš skatījās žilbinošajā automašīnas lukturu gaismā. Visapkārt bija tikai nakts un tumšais mežs. Elviss dzirdēja, kā kokos spindz kukaiņi. Suņi vairs nerēja. Gluži kā apzinīgi skatītāji viņi gaidīja filmas turpinājumu. Iespējams, tie jau bija sajutuši smaku, kas tiem asociējās ar barību. Viņa mocītāji pagāja Elvisam garām, nokāpa pa kāpnēm, iekāpa automašīnā un aizcirta durvis.

-    Pagaidiet! Atgriezieties! Man ir nauda! Es jums to iedošu! viņš brēca. Daudz! Es jums visu atdošu! Atgriezieties!

Elviss lūdzās tik izmisīgi, kā vēl nekad savā dzīvē nebija lūdzies.

-    ATGRIEZIETIES, ATGRIEZIETIES, SASODĪTS!

Tad viņš sāka šņukstēt, kamēr mašīna atpakaļgaitā attālinājās nakti uz to pusi, kur atradās būri ar suņiem.

VIŅIEM ATLIKA vairs tikai pēdējais. Tie tumsā citu pēc citas atvēra būru durvis. Suņi tos pazina. Viņi vairākas reizes bija nākuši ar tiem aprunāties un pabarot, kamēr saimnieks bija projām. “Tas esmu es,” viens no viņiem ierunājās iedrošinošā balsi. “Jūs taču mani pazīstat, vai ne? Varu derēt, ka esat izsalkuši. Pagājušas vairāk nekā divas diennaktis, kopš esat ēduši…” Cits pakaļ citam dzīvnieki iznāca no būriem

un sastājās tiem apkārt, kamēr viņi nekustīgi stāvēja un ļāva, lai tos aposta briesmīgie purni, kuru senči nevilcinājās uzbrukt lāčiem. Sargsuņi trinās viņiem ap kājām un apgāja apkārt mašīnai. Tad viņi nakts gaisā saoda ko citu, un atbraucēji redzēja, kā automašīnas lukturu izgaismotie purni izslējās, bet muguras visiem reizē pagriežas uz mājas pusi. Suņu spožajās acīs varēja saskatīt izsalkumu un iekāri. Tad tie aplaizījās un, it kā kāds tiem būtu devis signālu, riedami visi reizē metās uz mājas pusi. Atbraucēji dzirdēja, kā Elviss tiem pavēlošā tonī uzsauc:

-    Titān, Lucifer, Taison, gudrinieki, gulēt! Gulēt, es teicu!

Tad viņa balsī ieskanējās panika un šausmīgas izbailes:

-    Es teicu gulēt! TAISON, NĒ! NĒĒĒ!

Neviļus viņi nodrebēja, kad nakts klusumu pāršķēla rejas un sargsuņu labpatikas pilnā ņurdēšana, aprijot savu saimnieku.

29. Pārkāpt robežu

-    ES TAČU TO nebūtu darījis!

Dāvids šņukstēja, citu pēc cita tos uzlūkodams.

-    Es to nebūtu darījis… Zvēru… Es… es… es… es viņu tikai gribēju iebiedēt… Nopietni, es taču nekad nevienu neesmu izvarojis, sasodīts! Viņa mūs izspiegoja… Mani tas bija saniknojis… es… es gribēju viņu… iebiedēt… un viss! Es… es šodien nebiju gluži savā ādā… Zvēru, sasodīts! Es savu mūžu neko tādu neesmu darījis… Nu, ticiet man!

Viņš saķēra galvu rokās un bez skaņas šņukstēja.

-    Vai tu esi kaut ko salietojies, Dāvid? Samira jautāja.

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

-    Un ko?

-    Metu.

-    No kā tu to dabūji?

Dāvids saminstinājās.

-    Es neesmu nekāds stučltājs, viņš sacīja, it kā tas būtu kāds televīzijas seriāls.

-    Paklausies, tu sīkais draņķi… Servazs iesāka, aiz dusmām piesarcis.

-    Kurš? Samira jautāja. Neaizmirsti, ka tu tiki pieķerts nozieguma vietā par izvarošanas mēģinājumu. Tu ļoti labi zini, ko tas nozīmē izslēgšanu no skolas, tiesas procesu un cietumu… Nemaz jau nerunājot par to, ko teiks cilvēki. Un tavi vecāki…

Viņš nogrozīja galvu.

-    Es nezinu, kā viņu sauc. Viņš studē Eksakto zinātņu fakultātē. Visi viņu dēvē par “Haizenbergu”, kā seriāla…

-    …“Pārkāpt robežu" varoni, Samira viņu pārtrauca, nodomājot, ka vajadzēs vērsties pie narkotiku apkarošanas brigādes.

-    Vai ari Igo lieto narkotikas? Servazs painteresējās.

Dāvids vēlreiz pamāja ar galvu, nenolaižot acis no savām rokām.

-    Saki man, vai Igo bija kaut ko lietojis tajā vakarā, kad jūs devāties uz krogu skatīties futbola maču?

Šoreiz Dāvids pacēla galvu un paraudzījās Servazam tieši acis.

-    Nē! Viņš bija “tīrs”.

-    Vai esi par to pārliecināts?

-Jā-

Servazs saskatījās ar Samiru. Burtnīcā atrasto izteicienu nebija rakstījusi Klēra, un Igo bija sazāļots. Rit viņi zvanīs tiesnesim, taču nebija pārliecināti, vai šajā izmeklēšanas stadijā ar to pietiks, lai Igo izlaistu brīvībā.

Samira uz viņu skatījās. Viņa gaidīja, ko Servazs būs nolēmis. Servazs savukārt nenolaida acis no Dāvida, prātojot, vai vajadzētu izpildīt meitas vēlēšanos. Tagad viņš nogrozīja galvu.

-    Tinies, viņš beidzot teica. Un iegaumē: ja manai meitai kāds no jums piedurs kaut pirkstiņu, tad tava un tās tavas bandas dzīve pārvērtīsies par īstu elli.

Dāvids piecēlās un izgāja pa durvīm, galvu nodūris. Tad arī Servazs piecēlās.

-    Turpiniet novērošanu, viņš sacīja Samirai. Un sazinieties ar narkotiku apkarotājiem. Noskaidrojiet, vai viņi pazīst tādu “Haizenbergu”.

Servazs atstāja telpu un devās pa gaiteni uz priekšu. Viņš šo vietu pazina tik labi kā savu kabatu. Ik solis te saistījās ar kādām atmiņām. Un tagad atmiņā uzpeldēja kāds atgadījums. Tas notika vēl pirms liceja laikiem. Viņam un Frānsisam toreiz varēja būt gadi divpadsmit trīspadsmit. Frānsiss viņam parādīja kādu ķirzaku, kas sauļojās uz mūra sienas: “Skaties!” Un pēkšņi viņš tai ar lāpstu vai nazi Servazs īsti vairs neatcerējās nocirta asti. Aste turpināja kustēties tā, it kā tai būtu pašai sava dzīvība, bet ķirzaka metās bēgt. Taču, kamēr mazais Martēns brīnījās par asti, kas, atdalīta no ķermeņa, turpināja dzīvot, Frānsiss bija paņēmis kādu akmeni un sašķaidīja ķirzakas galvu, pirms tā paspēja pazust savā slēpnī.

“Kāpēc tu tā darīji?” Martēns vaicāja.

“Jo tā ir viltība! Ķirzaka izmanto, ka plēsoņa skatās uz šo kustīgo astes galu, un aizbēg.”

“Vai tev obligāti vajadzēja viņu nogalināt?”

“Esmu visgudrākais no plēsoņām,” Frānsiss bija atbildējis.

Servazs pagrūda vaļā otrās durvis gaiteņa kreisajā pusē. Ta bija kāda veca auditorija. Margo viņu gaidīja, nagus grauzdama, apsēdusies vienā no soliem un uzlikusi austiņas. Kad Servazs ienāca, viņa tās noņēma.

-    Vai jūs palaidāt viņu vaļā?

Servazs apstiprinoši pamāja ar galvu.

-    Man kauns, viņa sacīja. Tagad visi uz mani skatīsies kā uz kādu apsēsto.

-    Tā nav tava vaina…

-     Es gribu te mācīties vēl kādu gadu, tēt. Kurš ar mani draudzēsies, ja man uz muguras būs rakstīts “Meitene, kurai nedrīkst ne tuvoties, ne pieskarties, jo viņu apsargā policija”?

-    Vai vārds “Haizenbergs” tev kaut ko izsaka?

-    Tas, kurš izgudroja kvantu mehāniku, vai seriāla varonis?

Servazs sajuta atvieglojumu. Viņa bija atbildējusi nevilcinoties un

bez vismazākā apjukuma. Margo pilnīgi noteikti neko nebija dzirdējusi par narkodīleri ar iesauku “Haizenbergs”.

-    Kas tajā seriālā notiek?

-    Tas ir stāsts par kādu ķīmijas pasniedzēju, kurš uzzina, ka viņam ir vēzis pēdējā stadijā, un kurš, lai nodrošinātu ģimenes nākotni pēc savas nāves, sāk izgatavot un nelegāli izplatīt narkotikas. Vai interesējies par televīzijas seriāliem?

Tātad iesauka nāk no turienes, Servazs nodomāja neizpratnē, kā iespējams izveidot uz tamlīdzīgu stāstu balstītu televīzijas seriālu.

-    Tu noklausījies viņu sarunu, viņš pēkšņi ieminējās. Par ko viņi runāja?

Servazs redzēja, ka meita samirkšķina acis un domā, ko teikt.

-    Nezinu… Tas šķita diezgan nesakarīgi… un dīvaini. Dāvids sacīja, ka viņam tas viss ir piegriezies un… viņš nevēlas to turpināt.

-    Ko turpināt?

-    Nav ne mazākās nojausmas. Un tad Virdžinija teica, ka viņi nedrīkst padoties un ka Igo viņus visus mīlot… Ak, pareizi, viņa taču

pieminēja kaut ko vēl dīvaināku Apli. Virdžīnija sacīja, ka Aplis drīz sapulcēsies.

-Aplis?

-Jā-

Margo jau grasījas teikt, ka Aplis sapulcēsies šī mēneša 17. datumā, tomēr to noklusēja. Kāpēc? Kāpēc viņa to nepateica? Kas viņai bija lēcies? To zināja tikai viņa un Eliass. Kas viņai bija noticis?

-    Vai tev ir kāda nojausma, kas tas varētu būt?

Margo papurināja galvu.

-    Tagad ej gulēt, Servazs sacīja, sajuzdams, ka arī pašu moka nogurums.

-    Cik ilgi Vincents un Samira paliks te?

Viņa jau grasījās uzlikt austiņas. Pēkšņi Servazam kaut kas ienāca prātā.

-    Tik ilgi, cik būs nepieciešams, viņš atbildēja. Kas tā par mūziku, ko tu klausies?

-    Ko? Kāpēc tu vēlies to zināt? Tu tāpat nepazīsti. Tas ir Merilins Mensons.

Viņa ieķiķinājās:

-    Tas nav gluži tavā stilā.

-    Vai vari atkārtot?

-Ko?

-    Grupas nosaukumu…

-    Merilins Mensons. Kāpēc tev tas jāzina? Kas noticis, tēt?

Servazam šķita, ka zem kājām pavērusies zeme. Interneta kafejnīca…

Viņam izkalta mute un seju pārklāja sviedri.

SAMIRA ČENA atkal gulēja krūmos aiz liceja kā sasodīts komando. Viņa jau nožēloja, ka bija izraudzījusies tādu apģērbu apspīlētus džinsus un ļoti īsu topiņu, jo zāle tai kutināja nabu un visu laiku bija jākasās. Par laimi, melnais topiņš un zilie džinsi vismaz padarīja viņu mazāk saredzamu.

No turienes, kur franču-ķīniešu-marokāņu sieviete bija paslēpusies, varēja pārredzēt visu ēku aizmuguri, sākot ar betona kubiem un sporta laukuma tribīnēm kreisajā malā un beidzot pat ar ieeju zirgu stallī un kopmītņu ēkas spārnu labajā pusē, tenisa laukumiem, boulinga

zālieniem un labirintu. Margo istabas logā dega gaisma… Un tas bija atvērts. Samirai šķita, ka viņa saredz tumsā gailošu cigareti un šauru dūmu strūkliņu. Noteikumi to aizliedz, jaunkundz… Samira bija izdzērusi kafiju un norijusi modafinila tableti, lai būtu droša, ka neaizmigs, lai gan vakara notikumi jau bija nodrošinājuši pietiekami lielu adrenalīna devu, lai viņa justos mundra. Samira labprāt būtu austiņās klausījusies kādu death metal gabalu, lai turētos vēl brašāk, piemēram, Cannibal Corps, kuru albumā “Butchered at Birth”, kas tika atkārtoti izdots 2002. gadā, bija tik uzmundrinoši gabali kā “Living Dissection” (Dzīvās miesas sadalīšana), “Under the Rotted Flesh” (Zem puvušās miesas) vai “Gutted” (Izķidātais), taču negribēja, lai kāds nemanīts, slēpjoties aiz kokiem, tai pielavītos no mugurpuses, tādēļ bija no ŠI nodoma atteikusies. Patiesībā viņa ienīda jau domu vien, ka tai aiz muguras atrodas biezs un dziļš mežs.

Samira centās kustēties pēc iespējas mazāk. Viņa nevēlējās, lai to ierauga kopmītņu iemītnieki un lai viņa tiem kļūst par izklaides objektu. Ik pa brītiņam Samira krūmos tomēr izstaipījās un nedaudz pakustējās. Un prātoja par ierastajiem remontdarbiem, kas to gaidīja mājās Tulūzas nomalē. Bija otrdiena, taču viņas draugs, kam vajadzēja uzstādīt dušu, tā arī nebija piezvanījis.

Samiras rācija iečerkstējās, un nakts klusumā varēja dzirdēt Esperandjē balsi:

-    Nu, kas tev jauns?

-    Viss mierīgi.

-    Martēns tikko aizbrauca. Viņš ir pilnīgā šokā. Gribēja palikt šeit. Pēc viņa pieprasījuma žandarmi izvietojuši kontrolposteņus uz ceļa un pie liceja ieejas. Margo pavēlēts aizslēgt durvis un atvērt tikai tad, ja tas ir kāds, ko viņa pazīst. Meitene aizgāja gulēt.

-    Ne gluži. Es viņu redzu… pie loga smēķējam, taču varu apstiprināt, ka Margo atrodas savā istabā.

-    Ceru, ka tu netaisies klausīties to šaušalīgo mūziku.

-    Viss, ko es te dzirdu, ir dzeguzes kūkošana. Vai tavā pusē viss mierīgi?

-    Kapa klusums.

-    Vai tu tici, ka viņam pietiks drosmes te uzrasties?

-    Irtmanam? Nezinu… Es justos pārsteigts… Taču tas stāstiņš par Merilina Mensona mūziku tomēr šķiet biedējošs.

-    Un ja nu viņš mūs pamana?

-    Nu, tas viņam izraisīs vēlmi ņemt ļekas pār pleciem… Nedomāju, ka viņš vēlas atgriezties ķurķī. Ja tevi interesē manas domas, tad viņš noteikti ir kaut kur tālu prom no šejienes. Turklāt nevajag aizmirst, ka mēs šeit esam, lai pasargātu Margo, nevis lai notvertu Irtmanu.

Samira neatbildēja, tomēr turpināja par to prātot.

Ja radīsies izdevība šveicieti notvert, viņa to garām nepalaidis.

DESMIT GADU vecumā Suzanna Lakaza bija pārliecināta, ka pasaule ir fantastisks spēļu laukums un ka visi viņu mīl. Divdesmit gadu vecumā viņa atklāja, ka pasaule ir vieta, kur cilvēkus salauž un ievaino un ka vairums cilvēku melo gan citiem, gan paši sev, kad viņas labākā draudzene tai nocēla vīrieti, kurā Suzanna bija neprātīgi iemīlējusies, ar asarām acis un pretīgām, liekulīgām frāzēm, tādām kā “mēs viens otru mīlam”, “mēs viens otram esam radīti” un “man ļoti žēl, Sjūzij”… Tagad, kad viņai bija nedaudz pāri četrdesmit, viņa bija neatgriezeniski pārliecināta, ka pasaule ir lielisks spēļu laukums neliešiem, bet visiem pārējiem īsta elle, un ka Dievs bija dažādu idiotismu pasaules čempions.

Viņa gulēja gultā, skatījās griestos un klausījās, kā blakus krāc Pols. Pirms stundas viņa bija dzirdējusi to atnākam, un, kaut gan rēgs, kas bija iemājojis viņas ķermenī, bija pavājinājis ari ožu, Suzanna tomēr bija sajutusi svešas sieviešu smaržas. Pols pat nebija papūlējies ieiet dušā.

Pēdējā laikā viņš pret to izturējās tik uzmanīgi un iecietīgi. Kāpēc viņš tāds nebija vienmēr?

Tikai nemēģini sev iestāstīt muļķības, vecenīt. Viņš tā nerīkojas, mīlestības vadīts, bet gan lai apklusinātu savu sirdsapziņu… Viņš pat nepapūlējās ieiet dušā. Kādi pierādījumi tev vēl vajadzīgi?

Suzanna tikai vēlējās mierīgi nomirt… Un pēkšņi viņa saprata, ka varēs mierīgi nomirt tikai tad, ja būs atriebusies. Atriebusies viņam…

Un apžilbinoši skaidri, tā, it kā viņas māte būtu augšāmcēlusies un teiktu: “Tev tas jādara,” Suzanna saprata, ka rīt pat piezvanīs tam policistam un izstāstīs patiesību.

3. intermēdija. Konfrontācija

ŠĻIRCE. Pirms zaudēja samaņu, mirklī, kad adata iedūrās rokā, viņa apkopoja visu savu gribasspēku.

Saņemies. Tas mirklis ir pienācis…

Tāpat kā katru reizi viņa atvēra acis senatnīgajā ēdamistabā. Viņa sēdēja garā galda galā, krēslā ar augsto atzveltni. Ap vidu tai bija apjozta plata ādas siksna, bet divas citas ap potītēm.

Šķīvji, svečturi, glāzes, vīns, mūzika. Tas, protams, bija Mālers… Tas sūda sasodītais draņķis Gustavs Mālers… Viņa prātoja, vai pēc visiem šiem mēnešiem spēs pietiekami skaļi parunāt un vai balss saites darbosies, vai arī tā bija ieslodzīta klusumā.

Tai nebija cita ieroča, izņemot balsi.

-    Iedzersim! viņš priecīgi iesaucās, paceļot glāzi.

Parasti viņa tam pakļāvās. Viņai patika vīna garša, smarža un atbrīvojošais reibonis tāpat kā tikko gludinātā kleita, viņas ziepju un tīrības smarža, ēdienu patīkamā garša pēc visām tām dienām, kas bija pavadītas pagrabā, ar pūlēm norijot bezgaršīgo un bezkrāsaino suslu. Tāpat kā citas reizes, arī šoreiz viņa pēdējo diennakti bija pavadījusi bez ēšanas. Viņš vēlējās, lai tai ir bada sajūta… Un Dievs vien zināja, ka viņa tik tiešām bija badā. Kuņģis un smadzenes kliedza pēc vina un kūpoša ēdiena šķīvī. Viņa skatījās uz plastmasas glāzi, un vīna izsmalcinātā garšas buķete tai kutināja nāsis. Tas bija tik kārdinoši. Viņai to šausmīgi gribējās nobaudīt… Tikpat stipri kā kokaīnu… pirmajās pagrabā pavadītajās dienās viņa nevarēja to dabūt, un viņai šķita, ka sajuks prātā.

Viņas rokas palika nekustīgi guļam uz galda. Viņa uzlūkoja vīrieti ar vieglu smīnu uz lūpām. Un redzēja, ka viņš neizpratnē sarauc uzacis.

-    Tu nedzer? viņš jautāja, smaidam nepazūdot no lūpām. Kas tev noticis? Vai neesi izslāpusi?

Viņa vai mira no slāpēm… Rīkle bija izkaltusi kā poss.

-                Tu taču labi zini, ka tas neko nedos, viņš maigā balsī sacīja.

-    Iedzer. Tu redzēsi, ka vīns ir lielisks.

Viņa iesmējās skaļiem, izsmējīgiem un nicinājuma pilniem smiekliem un pamanīja viņa acīs pazibam šaubas. Tad viņš uz to palūkojās kā zinātnieks, kas piefiksējis sava izmēģinājuma objekta negaidītu reakciju.

-    Šķiet, esmu sapratis, viņš sacīja. Tu esi nolēmusi mani izprovocēt.

Tad viņš draudzīgi, bez naidīguma pieskaņas ieķiķinājās.

-    Tava māte ellē atsūkā, viņa sacīja ledainā un dzēlīgā balsī.

Vīrieša neizpratne pieauga. Viņš nobraucīja savu tumšo bārdiņu.

Bet gaišie, ezītī apcirptie mati mirdzēja sveču un lustras gaismā. Tad viņš atkal pasmaidīja.

-    Tāda izrunāšanās tev nepiestāv, viņš iecietīgi paziņoja.

Viņa aprobežojās ar to, ka smīnēdama lūkojās uz vīrieti.

-    Tāda izrunāšanās tev nepiestāv, viņa atkārtoja, atdarinot tā akcentu, snobisko toni un nazālo izrunu.

Acis iedzirkstījās dusmās, tomēr viņš turpināja smaidīt.

-    Netīrais draņķi, maukas dēls, nožēlojamais impotents…

Viņš neko neteica, turpinādams uz sievieti lūkoties.

-    Tava māte taču bija mauka, vai ne?

Šoreiz viņš priecīgi pasmaidīja.

-    Tev ir pilnīga taisnība.

Šāda reakcija sievieti uz mirkli izsita no sliedēm, taču viņa atkal saņēmās. Un iesmējās.

-    Par ko tu smejies?

-    Par tavu mazo locekli. Pagājušajā reizē es nebiju aizmigusi un to redzēju.

Viņa pamanīja, kā satumst galda galā sēdošā vīrieša acis. Sieviete nodrebēja, jo zināja, uz ko viņš ir spējīgs.

-    Izbeidz!

-    Izbeidz!

Viņa skatienā vēlreiz iezagās tintes melnuma draudi, kas tūlīt atkal izzuda. Viņš pagriezās un pastiepa roku, lai pagrieztu skaļāk uz bufetes

novietoto stereoatskaņotāju. Vijoles ieskanējās spēcīgāk, nogranda bungu dārdi, un uzgavilēja pūšamie instrumenti. Ar smaidu uz lūpām viņa sāka atdarināt diriģenti, vicinot gaisā rokas un puspievērtām acīm grozot galvu. Viņai nebija ne naža, ne dakšiņas. Vajadzēja ēst ar rokām. Un šķīvis bija no kartona. Joprojām turpinot atdarināt aizrautības pārņemtu diriģenti, viņa paķēra zupas šķīvi, aizlidināja to pa gaisu un sāka dziedāt spalgi un nepareizi, pārkliedzot mūziku. No zupas uz sienas palika pleķis. Viņa bija atguvusi balsi… Sieviete sāka dziedāt vēl skaļāk.

-    PIETIKS!

Viņš nogrieza skaņu un bargi viņā noraudzījās. Un vairs nesmaidīja.

-    Tev nevajadzētu ar mani tā spēlēties.

Šoreiz skaidri varēja sajust draudus, un īsu mirkli viņa manīja, ka to pārņem ledainas bailes. Viņa saklausīja dusmas vīrieša balsī. Un viņu, tāpat kā labi dresētu suni, saimnieka dusmas biedēja. Saņemies… Tu esi uz pareizā ceļa… Pirmo reizi viņa jutās pārāka par savu mocītāju, un uz mirkli to pārņēma triumfa sajūta.

-    Rij savus sūdus un nosprāgsti! viņa iekliedzās.

Viņš uzsita ar dūri pa galdu.

-    Tūlīt izbeidz! Man derdzas, ka tā runā!

Viņa ķiķināja, savilkusi seju ļaunā grimasē.

-    Vai, vai! Tu tiešām esi mazs draņķa impotents, mans mīļumiņ, vai ne? Tev tāpat vien neceļas… Un tu nevari pateikt “pimpis”, “sūds”, “olas”… Varu derēt, māte tevi raustīja aiz krāniņa, kad biji mazs. Tev ir problēmas ar rupjiem vārdiem un sievietēm, manu zaķīt? Vai tikai dažreiz tu neesi zilais?

Viņa redzēja, ka ir to nokaitinājusi. Visā savā mūžā viņa ne reizi nebija runājusi tādas rupjības, turklāt tik vulgārā tonī, pat ne vislielākajos dusmu uzplūdos, un juta, ka pašai metas nelabi.

-    TU DRAŅĶA SLAMPA! NETĪRĀ MAUKA! Tu par to samaksāsi.

Viņš atbīdīja krēslu un piecēlās kājās. Vispirms viņu pārņēma izbailes un tad panika, ieraugot, ka viņam rokā ir dakšiņa…

Viņa ierāvās dziļāk krēslā, un smaids viņas sejā izgaisa. Ja viņš ieraudzīs tai acīs izbailes, ja viņas drosme tagad noplaks, viņš būs uzvarējis.

Kad viņš bija pienācis pietiekami tuvu, viņa skaļi nokremšļojās un uzspļāva. Viņa tam netrāpīja sejā, bet gan uz krekla. Viņš pat necentās siekalas notīrīt, tikai turpināja vērties sievietē neko neredzošu skatienu.

Viņš sagrāba sievietes seju plaukstās, no visa spēka saspiežot tai žokļus un zobus. Svaidot galvu no vienas puses uz otru, viņa skrāpēdamās to centās ar rokām atgrūst, taču vīrietis to nelaida vaļā. Pēkšņi, gluži kā elektriskais lādiņš, viņai cauri izšāvās asas sāpes. Viņš tai dziļi lūpās bija ietriecis dakšiņu, kas to sadzēla kā klaburčūskas kodums. Vienā mirklī no mutes izšļācās asinis, un viņa sāka kliegt, bet vīrietis tai dūra vēlreiz un trāpīja smaganās starp zobiem. Viņai šķita, ka aiz sāpēm sajuks prātā, bet asinis šāvās kā lavas strūkla no vulkāna. Viņa raudāja, kliedza un vaimanāja, kamēr tas ar dakšiņu dūra vēl un vēlreiz, trāpot pa vaigiem, lūpām un mēli…

Un tad viņš nomierinājās.

Sievietes sirds sitās kā negudra. Viņai šķita, ka tā krūtīs auļo trīs reizes ātrāk nekā parasti. Seja asiņoja, un mute dega kā ugunī. Viņa izjuta šausmīgas mokas. Centās atgūt elpu un ierasto pulsu. Sieviete nojauta, ka viņš to vēro, pūloties uzminēt, kā viņa reaģēs.

-    Pediņš, sīkais sūds, sa…

Viņa redzēja, kā vīrietis, muguru pagriezis, sastingst. Sieviete apkopoja pēdējos spēkus, cenšoties abstrahēties no sāpju sajūtas.

-Ai, ai, ai! viņa guldzināja. Kāds smieklīgs, sīks vīrelis! īsta viduvējība… nožēlojama… niecība… Vai ne, Juliān Irtman?

Viņš pagriezās, un viņa sejā atkal pavīdēja smaids.

-    Vai tu domā, ka neesmu sapratis, kādu manevru tu esi izgudrojusi? Ka es nezinu, ko gribi panākt? Taču tā tu no manis neizspruksi. Mēs abi kopā vēl pavadīsim garus mēnešus un gadus…

To izdzirdusi, viņa juta, ka drosme noplok, tomēr centās to neizrādīt. Viņa sajauca sev matus, nicīgi iespurdzās un ļauni ieķiķinājās, acīs uzšķiļoties izsmējīgām uguntiņām. Tad viņa pārplēsa savu kleitu, atsedzot krūtis.

-   Vai tiešām tu vēlies pavadīt vakarus kopā ar tik vulgāru un nepatīkamu meiču kā es? Un mēnešus? Pat gadus? Tu noteikti vari atrast kādu piemērotāku, vai ne? Kādu citu… Kas attiecas uz mani, tāpat viss ir beidzies, mans dārgais. Es vairs nekad nebūšu tāda kā agrāk… Aizmirsti to!

Viņa nogrūda no galda glāzi ar vīnu un ar pirkstu norādīja uz viņa bikšupriekšu.

-    Izvelc to un parādi… Varu derēt, ka tas ir niecīgs un sarāvies. Tev saceļas tikai tad, kad esmu aizmigusi? Vai tev tas nešķiet… aizdomīgi?

Vai tu no manis baidies, mīļumiņ? Pierādi, ka esi īsts vīrietis, izvelc to un parādi man savu desiņu… Kur nu! Tu uz to nemaz neesi spējīgs, vai ne? Tādi turpmāk būs mūsu vakari, dārgumiņ… Nāksies pie tā pierast.

Tagad viņa redzēja, cik ļoti vīrietis ir saniknots. Viņa būtu vēlējusies, kaut viņš to ātrāk piebeigtu, taču zināja, ka tādu prieku viņš nesagādās. Un viņai bija jāsamierinās ar turpmākām ciešanām, domājot par visu to slikto, ko savā dzīvē bija izdarījusi, par kļūdām, ko labprāt būtu izlabojusi, par tiem, no kuriem vēlētos atvadīties… Par savu dēlu, draugiem, par to, kuram viņa drīz pievienosies, un par to, kuru bija tik ļoti mīlējusi un tomēr nodevusi…

Domās viņa tiem sūtīja savus mīlestības apliecinājumus, bet tai pār vaigiem ritēja asaras, un viņš klusējot tuvojās.

Viņa zināja, ka šoreiz viss izdosies…

Trešdiena

.

30. Atklāsmes

PULKSTENIS BIJA 5 UN 30 MINŪTES NO RĪTA, un jau ausa diena, kad Drisa Kantē sāka ar putekļsūcēju tīrīt biroju numur 2.84. Neviens nealkst pēc tāda darba, kur jātlra grīdas segumi un no galdiem un datoriem jāslauka putekļi. Bērni par to nesapņo ne Eiropā, ne Āfrikā, tomēr viņam šī nodarbošanās, pašam par lielu pārsteigumu, bija iepatikusies, kaut gan vajadzēja ātri pārvietoties no viena biroja uz nākamo, celties tad, kad visi citi vēl guļ, līst ārā no gultas un doties uz darbu ziemas ledaini aukstajās naktis, rita gaismai tikko blāvojot, Drisam Kantē patika viņa pienākumu ikdienas rutīna. Kamēr viņš darīja savu darbu, domas aizklīda tālu projām dzimtenē vai pārdomās par to, ko bija izlasījis. Atšķirībā no vairuma rīta strādnieku, kas iegrima bezmaksas laikrakstu lasīšanā, Kantē bija pietiekami naudas, lai iegādātos ikdienas preses izdevumus, ko tas rūpīgi izpētīja, braucot ar autobusu no viena biroja uz nākamo. Viņš izbaudīja to sajūtu, kāda bija, rītos sastopoties ar biroja darbiniekiem, no kuriem daži viņu ārkārtīgi pieklājīgi sveicināja, lai atlīdzinātu to netaisnību, kādu tam bija nodarījusi dzimšanas vieta un nodarbošanās, jo cilvēks, kurš tīrīja birojus, bija mācījies augstskolā ilgāk nekā viņi paši. Šī jaunā pasaule, pie kuras viņš tagad piederēja, bija tik atšķirīga un attālināta no iepriekšējās, ka Drisam Kantē brīžiem šķita, it kā viņš būtu kļuvis par citu cilvēku. Bija skaidrs, ka miljoniem viņa tautiešu sapņotu atrasties viņa vietā… tomēr dažreiz uzplaiksnīja atmiņas un Drisa Kantē iedomājās par savas zemes līdzenumiem, svelmainajām vasaras naktīm dzimtajā ciemā un saulrietiem virs Nigēras upes.

Šorit viņu nebija pārņēmusi nostalģija, bet gan bailes zaudēt iekaroto stāvokli, ko daudzi tās valsts iedzīvotāji, kurā viņš tagad dzīvoja,

uzskatītu par sevis necienīgu. Drisa baidījās visu zaudēt. Bailes tā plosīja iekšas, ka Drisa torīt jau divas reizes bija skrējis uz tualeti, pārējo viņa brigādes strādnieku pārsteigto skatienu pavadīts, bet Drisa bija paskaidrojis, ka laikam iepriekšējā dienā apēdis kaut ko tādu, no kā saindējies, djaratankai, ēdienu, kas gatavots no aitas gaļas, gombo un pipariem. Viņam neizgāja no prāta vīrieša vārdi: “Vai tiešām vēlies kļūt par nelegālo?” Dīvaini, viņš prātoja. Ik dienas tu dzirdi simtiem vārdu un teikumu, bet atmiņā iespiežas tikai kāds ducis un nebeidz vajāt.

Kad viņa sieva, ko Drisa Kantē mīlēja, to pameta, viņa tam sacīja: “Aizmirsti mani. Izgaisti no manas dzīves uz visiem laikiem.” Un Drisam tā arī nebija izdevies izdzēst no atmiņas vārdus “aizmirsti mani” un “uz visiem laikiem”.

Viņš izslēdza putekļsūcēju, paņēma no ratiņiem pulverizatoru un uzpūta attīrošo aerosolu uz pāris traipiem, tad izbēra papīrkurvju saturu melnā atkritumu maisā. Kantē paņēma lupatu un flakonu ar tīrīšanas līdzekli un tuvojās norādītajam birojam. Viņš ieklausījās. Izņemot kolēģus, kas gaitenī sarunājās, nekas cits dzirdams nebija. Sirds dauzījās. Lai gan viņš bija ieradies agri, gaiteņa otrā galā atradās dežūrpolicisti, ko Kantē garāmejot bija pamanījis. Kad tuklais vīrietis melnajās brillēs bija viņam norādījis adresi, Drisa bija sapratis, ka viņa likstas nav beigušās.

Roka drebēja, kad viņš no darba apģērba kabatas izvilka zibatmiņu. Birojā bija tikai viens pats dators. Kļūdīties nebija iespējams. Viņš redzēja, kā virs namiem aust rīts, iekrāsojot debesis skaistā, laša sārtā tonī. Drisa Kantē zināja: ja viņš to neizdarīs tagad, vēlāk tam vairs nepietiks drosmes. Viņš pameta acis uz durvīm.

Tagad…

Kantē bez grūtībām izdevās iespraust zibatmiņu datora sānu atverē. Tad viņš ieslēdza datoru un tas iedūcās. Kamēr dators sāka darboties un zibatmiņa nomirkšķināja, vēstot, ka programma iedarbināta, Kantē juta, ka aizvien vairāk satraucas. Viņš datorus labi pazina. Resnajam vīram bija taisnība šī zibatmiņa tiešām prata apiet datora ieslēgšanas procesu. Tā iztika bez paroles un antivīrusu programmas, taču Kantē zināja arī to, ka ir diezgan viegli atrast hakerus, kas spēj tikt galā ar tamlīdzīgām lietām. Patiesībā visgrūtāk bija piekļūt vajadzīgajam datoram, un šajā gadījumā darbojās tikai cilvēciskais faktors. Ātrāk… Viņš palūkojās pulkstenī. Tas tips bija teicis, ka tad, kad darbs būs paveikts,

zibatmiņa beigs mirkšķināties. Uz ekrāna bija redzams fona attēls ar banālu ainavu. Ja tagad kāds ienāktu, uzreiz pamanītu, ka viņš ir ieslēdzis datoru, un to nebija ļauts darīt. Kantē ar roku pārbrauca pāri sejai. Viņš bija drudžaini satraukts un pārbijies. Nu ātrāk taču! Vīrietis bija sacījis, ka tas nebūs ilgāk par trim minūtēm. Bija pagājušas jau divas minūtes un trīsdesmit sekundes.

Pēkšņi viņš sastinga kā zemē iemiets. Biroja durvis pavērās… Kantē palēcās, it kā tam zem kājām būtu sprāgusi petarde.

-    Ko tu dari?

Viņš skatījās uz apstulbušo sievieti, kas bija atvērusi durvis, un nespēja bilst ne vārda. Tā bija viņa kolēģe Aiša no apkopēju brigādes, kas mēdza to apcelt un ķircināt. Kantē redzēja, ka sieviete palūkojas uz datora ekrānu, pēc tam atkal uz viņu. Bargi un nosodoši.

-    Tinies, viņš sacīja.

-    Ko tu dari, Drisa?

-    Tinies!

Viņa dusmīgi paskatījās un atkal aizvēra durvis. Nekad vairs! Tā bija pēdējā reize! Lai kādas ari būtu sekas, Kantē, sirdij pulsējot kaklā, klusējot deva sev zvērestu, ka viņš vairs nekad nepiekritis darīt kaut ko nelikumīgu. Zibatmiņa beidza mirkšķināt. Viņš to iebāza kabatā un izslēdza datoru.

Seju klāja sviedri. Viņš piegāja pie loga, atvēra aizkarus un nospieda zilā pulverizatora uzgali. Kantē patika šī svaigā smarža. Aiz logu rūtīm virs namu jumtiem debesis krāsojās sārtā, pelēcīgā un bāli oranžā krāsā un austrumu pusē atmirdzēja aizvien spožāk… Šovakar viņš atdos zibatmiņu vīrietim un viss būs beidzies. Tomēr pirms tam Kantē bija nolēmis veikt pāris piesardzības pasākumu, lai būtu pārliecināts, ka vīrietis to liks mierā. Šoreiz viņš nebūs tik naivs…

-    MAJOR SERVAZ?

Viņš palūkojās uz modinātāju. Tas droši vien bija nozvanījis, bet Servazs to nebija pamanījis. Viņš nevarēja aizmigt līdz četriem rītā, un miegā rādījās murgi, kurus tas nespēja atcerēties, tomēr tie bija lipīgi kā košļājamā gumija, un viņu nepameta trauksmes sajūta. Saules gaisma ieplūda istabā; dienasgaismas apžilbināts, Servazs samiedza acis. Tā bija sasildījusi visu, kas atradās šajā telpā, telefonu ieskaitot.

-    Hm… hm.

-    Te komisārs Santoss no Nacionālās policijas galvenās inspekcijas. Servazs uzreiz pamodās. Nacionālās policijas galvenā inspekcija liellopu gaļa ar burkāniem1 …

Tas tips no autostāvvietas, Servazs iedomājās, apsēdies uz gultas malas. Saņurcītie un no sviedriem miklie palagi liecināja par viņa naksnīgo ciņu ar savu superego nemiera cēlāju.

-     Esam pārjums saņēmuši sūdzību, paziņoja Santoss2 , ko vairums policistu ironiskā nozīmē bija iesaukuši par Sanantonio Svēto Antonio, jo, neskatoties uz vārda morfoloģisko līdzību, viņš daudz vairāk atgādināja tā slaveno palīgu. Kāds Florāns Matera, kurš dzīvo Arkola bulvāri nr. 2, apgalvo, ka jūs vakar vakarā esot viņam uzbrucis. Tas noticis Kapitolija autostāvvietā. Kāds vīrietis, kura raksturojums atbilst jūsējam, tam no mugurpuses uzbrucis, sasitis seju, pēc tam atvainojies un bridi vēlāk aizbraucis ar Cherokee, kura numuru viņš pierakstījis. Un tas ir jūsu mašīnas numurs… Vai jūs to noliedzat, major?

Servazs mirkli prātoja.

-Nē.

Klausules otrā galā atskanēja nopūta.

-    Mums nāksies jūs nopratināt.

-Kad?

-    Šorīt.

-    Paklausieties, es pašlaik vadu ļoti svarīgu izmeklēšanu.

-    Vai tad tādas nav visas izmeklēšanas? Santoss mierīgi ievaicājās. Major, vai jūs aptverat, kādā nodarījumā jūs apvaino? Jūs esat izdarījis ļoti smagu pārkāpumu. Tie laiki, kad policisti izturējās kā huligāni, sen pagājuši, un es…

-    Labi jau labi. Braucu.

-    SVEIKS, SERVAZ!

-    Sveiki!

1 Šim izteicienam ir divi izskaidrojumi, abi radušies 20. gs. otrajā pusē:

a)   tad, kad policists demisionē, viņam nākas pierast pie jaunā budžeta, un izdevumi ir jāsamazina;

b)  aizdomās turamo nākas stundām ilgi pratināt (ari liellopu gaļa ar burkāniem ir ilgi jāgatavo).

2 Santo filmas un animācijas seriāla supervaronis.

-    Labdien, Martēn!

-    Labdien!

-    Labdien, Servaz!

-    Sveiks!

Šķita, ka šorīt visi vēlējās viņam apliecināt savas simpātijas, it kā Servazs būtu saslimis ar kādu ļaunu kaiti. Viņš izkāpa no lifta un devās uz priekšu pa gaiteni, kas veda uz Krimināllietu departamentu. Pulkstenis bija 8 un 16 minūtes. Kā parasti, no paziņojumiem uz ķieģeļu sienām, viņam garāmejot, nolūkojās bērni. Zem fotoattēliem bija uzraksts angļu un franču valodā “MISSING/DISPARUS".

-    Sveiks, Martēn!

-    Sveiks…

Parasti viņš šīm sejām pagāja garām, nepievēršot nekādu uzmanību. Taču torit, ej nu sazini, kādēļ, viņš tās atkal pamanīja. Un viņam sažņaudzās sirds tāpat kā toreiz, kad viņš šos fotoattēlus bija ieraudzījis pirmoreiz, 1991. gads… 1995. gads… 1986. gads… Žēlīgā debess! Kā bērnu vecāki to spēj pārciest?

-    Sveiks, Martēn!

-    Hm…

Šķita, ka visi jau zina. Tamlīdzīga informācija izplatās vēl ātrāk nekā sprāgstoša granāta, kurai norauta drošinātājtapa. Viņš steidzās uz savu kabinetu. Uz galda atradās zīmīte:

“Direktors tevi gaida."

Tas bija Pižola rokraksts. Labi. Jāiet vien būs. Un Servazs tāpat, jaku nenovilcis, uzreiz devās uz direktora kabinetu gaiteņa otrā pusē. Kad viņš gāja garām daudzo kabinetu atvērtajām durvīm, sarunas pieklusa. Servazam bija tikai viena vēlēšanās palikt nepamanītam. Viņš pagāja garām evakuācijas durvīm, šķērsoja uzgaidāmās telpas stūrīti ar ādas dīvāniem, tad sekretariātu un visbeidzot pieklauvēja pie durvīm.

-    Ienāciet!

Ieraudzījis Servazu, direktors bargu seju piecēlās kājās. Tam pretī sēdēja kāds tips ar pamatīgu lieko svaru, un, par spīti sutoņai, ar šlipsi ap kaklu, un tāda funkcionāra stūrgalvīgo izskatu, kas radis atrasties uzvarētāju pusē. Viņš nepiecēlās, taču.pagriezās un nopētīja Servazu ar savām muskatriekstu dzeltenajām ačelēm.

-    Sveiks, Santos, Servazs sacīja.

Nekādas atbildes.

-    Martēn, vai tā ir taisnība, ko komisārs Santoss man stāsta? Tu… to esot apstiprinājis?

Servazs pamāja ar galvu, bet Stelēns savējo apjucis nogrozīja. Komisārs Santoss, uzacis saraucis, uzlūkoja nodaļas komisāru, it kā gribētu teikt: “Nu, ko tagad darīsim?”

-    Es… Servazs iesāka.

Stelēns to ar rokas kustību apturēja.

-    Es ar komisāru Santosu jau runāju. Viņš piekrīt… atlikt tavu nopratināšanu… kamēr tiks pabeigta izmeklēšana.

Servazs pārsteigts uz viņiem noraudzījās. Kaut kas noteikti bija atgadījies… Citādi nemaz nevarēja būt. Sanantonio tamlīdzīgam darījumam piekristu tikai ārkārtas apstākļos. Un Servazs ietilpa šajā vienādojumā. Margo! Viņš pēkšņi iedomājās, un iekšā viss sagriezās.

-    Ir šādi tādi jaunumi, direktors iesāka, apstiprinot viņa aizdomas.

Servazs gaidīja turpinājumu, vēderam no bailēm saraujoties krampjos. Pa atvērto logu telpā ieplūda bulvāra čala. Gaisa kondicionētājs joprojām nebija salabots.

-    Vai tu atceries Elvisu Elmazu? To tipu, ko jūs nopratinājāt slimnīcā?

Servazs pamāja ar galvu.

-    Viņam šonakt uzbruka, un viņa dzīvība karājas mata galā.

-    Kā tas notika?

-    Acīmredzot kāds viņu piesējis pie krēsla kopā ar gaļu un izbarojis viņa suņiem.

Servazs raudzījās uz savu priekšnieku, vispirms cenšoties uztvert vārdu jēgu, pēc tam mēģinot iztēloties šo skatu, taču uzreiz nolēma to labāk nedarīt.

-    Viņš ir slimnīcā, Stelēns turpināja. Puse sejas norauta, rokas un ķermenis sakosts un vairākās vietās saplosīts līdz kaulam, smagi skarti atsevišķi orgāni, un viņš ir zaudējis ārkārtīgi daudz asiņu. Viņš ir tā sakropļots, ka ievietots smago apdegumu nodaļā, skābekļa teltī. Skats, šķiet, nav no patīkamajiem… un nav tikpat kā nekādu izredžu, ka viņš varētu izķepuroties. Nakts vidū viņam iestājās koma. Un, ja viņš no tās izkļūs, tad tikai pateicoties savam kaimiņam, kurš dzīvo piecsimt metru attālumā no Elmaza un kurš naktī bija redzējis pabraucam garām

mašīnu un dzirdējis, ka suņi rej kā jukuši. Taču, pirms Elviss Elmazs ātrās palīdzības mašīnā zaudēja samaņu, kaut kas atgadījās…

Nu tad beidzot… Kas atgadījās? Servaza smadzenes kliedza. Stelēns ar roku norādīja uz rakstāmgaldu. Servazs ar acīm sekoja viņa kustībai un ieraudzīja caurspīdīgu plastmasas maisiņu, kas paredzēts pierādījumiem.

-    Viņam bija izdevies kādam no ārstiem likt noprast, ka viņš kaut ko vēlas uzrakstīt. Jo tad viņam vairs nav bijis… ne lūpu, ne mēles, viņš neko nebija spējīgs pateikt… Turklāt tam uz sejas bija skābekļa maska. Taču, tā kā viņš nebija licies mierā, ātrās palīdzības darbinieks tam beidzot bija iedevis bloknotu un pildspalvu…

Stelēns paņēma pierādījumu maisiņu un pastiepa to Servazam.

-    Lūk, ko viņam izdevās uzrakstīt.

Servazs satvēra maisiņu un izlasīja, kas ar drebošu un neveiklu roku saraustītā kricelējumā bija rakstīts bloknotā.

Se'T'/tf-zs rakņājies, ptujāstv^-

Tagad viņš saprata, kāpēc izņēmuma kārtā Santoss bija piekritis atlikt viņa nopratināšanu. Viņš sajuta gan milzīgu atvieglojumu, gan neremdināmu ziņkāri.

-    Vai tu rakņājies viņa pagātnē? Stelēns gribēja zināt.

Servazs papurināja galvu. Viņš neko nesaprata.

-    Elvaza alibi bija tik pārliecinošs, ka mēs tajā virzienā pārstājām meklēt, Servazs atbildēja.

-    Tad man šķiet, ka ieviesusies rakstības kļūda, Stelēns sacīja.

-    “Servaz, rakņājies pagātnē”, izmeklētājs izlaboja teikumu. Par kādu pagātni viņš runā? Vai par savējo?

-    Varbūt.

Servazs juta, ka viņa smadzenes sāk intensīvi darboties.

-    Iespējams, šo versiju esam atmetuši pārāk ātri. Iespējams, vajadzēja pārliecināties, vai Klēra Dimāra un Elviss Elmazs ir bijuši pazīstami.

-    Martēn, pagājušas tikai četras dienas, kopš esat ķēries pie šīs lietas izmeklēšanas. Un esat rīkojies tā, kā bija nepieciešams.

Servazs noprata, ka šī frāze galvenokārt bija veltīta Santosam.

-    Un vēl kas, direktors piebilda. Parīzē gaida rezultātus. Bet galvenokārt Lakaza attaisnošanu, kamēr viss vēl nav atspoguļots presē un viņi nedabū sutu, tādēļ tie painteresējās, cik tālu mēs esam tikuši, un izdarīja spiedienu uz Narkotiku apkarošanas nodaļu. Haizenbergs ir viens no viņu ziņotājiem, un viņi mums iedeva tā īsto vārdu. Šoreiz mums nenācās ilgi lūgties. Vai domā, ka tas kaut ko dos?

Servazs pamāja ar galvu.

-    Marsakā nevarētu būt pārāk daudz narkotiku tirgoņu, vai ne? Kas lai zina? Varbūt tieši viņš ir piegādājis narkotikas tam, kurš tovakar sazāļoja Igo.

IZGĀJIS NO STELĒNA KABINETA, Servazs viscaur mirka sviedros. Pat ēnā gaisa atomi pārvietojās pietiekami ātri, lai izraisītu pamatīgu tveici, kaut gan pulkstenis bija tikai desmit no rīta. Servazs nespēja izšķirties. Tagad bija uzradušās divas jaunas versijas, ko pētīt. Ar kuru lai sāk? Ja viņš sāktu rakāties pagātnē, tik piedzīvojumiem bagātā, kāda tā ir Elvisam Elmazam, tad varētu zaudēt daudz laika, tomēr tas, ko albānis bija uzrakstījis, pirms iekrita komā, neizgāja Servazam no prāta.

Cilvēks viņa stāvoklī, kurš zināja, ka, iespējams, dzīvs no slimnīcas vairs neatgriezīsies, ar pēdējiem spēkiem uzrakstīja šo vēstījumu, tādēļ tas noteikti bija ārkārtīgi svarīgs un nozīmēja: tas, ko jūs meklējat, ir tepat līdzās.

Un ziņojums bija paredzēts viņam, Servazam.

Elviss Elmazs zināja, kurš ir nogalinājis Klēru.

Un tā bija tā pati vai tās pašas personas, kas suņiem izbaroja Elvisu…

Servazs atkal pagāja garām evakuācijas durvīm. Gaitenī bija sapulcējusies neliela cilvēku grupiņa, kas, kā Servazs neviļus noprata, apsprieda futbolu. Lai gan viņš centās to apiet ar lielu līkumu, tomēr atsevišķus vārdus dzirdēja.

-    Pie velna, kur tāds karstums! Sajūta kā Dienvidāfrikā! kāds ieminējās.

Daži iesmējās.

-    Beidz, te nav nekāda “Pezula Resort". Turklāt tur ir ziema.

Servazs būtu gatavs uz visu, lai tikai nav jāklausās tenkas un sarunas un jālasa neskaitāmie raksti presē, jāskatās un jāklausās televīzijas un radio reportāžas un anekdotes par Pasaules kausu futbolā, tomēr

vienlaikus viņš zināja arī to, ka Francijas futbola komanda ir apmetusies vienā no smalkākajām viesnīcām, kādas sporta delegācijām bija pieejamas, un ka viņu ceļa un uzturēšanās izdevumi pārsniedza miljons eiro. Un šo summu Servazs uzskatīja par šokējoši nepamatotu. Pat kāda ministre un valsts sekretārs jau bija par šo jautājumu painteresējušies.

-    Martēn, kā tu domā: vai Francija rītdienas spēlē uzvarēs Meksiku?

Visi kriminālizmeklēšanas nodaļas darbinieki zināja, ka Servazam

nepatīk ne sporta pārraides, ne arī sports. Viņš pamanīja, ka pāris kolēģu zobgalīgi pasmīn.

-    Ceru, ka ne, viņš garāmejot attrauca. Tad vismaz varēsim runāt par kaut ko citu.

Lai gan daži iesmējās, taču ne īpaši pārliecinoši. Acīmredzot šāda perspektīva nekādu jautrību neizraisīja.

MARGO GĀJA PA GAITENI, un viņai bija tāda sajūta, it kā visu skatieni būtu tai kā pielīmēti. Jo tālāk viņa gāja, jo vairāk tie meiteni nospieda. Viņa dzirdēja ari, kā skolēni sačukstas, cits citam piebiksta un nolūkojas tai nopakaļ. Par laimi, tuvojās skolas gada beigas. Merilins Mensons austiņās viņai atzinās: “Gribētu izgaist.” Jā, vecais, es arī. Mēs viens otru saprotam, Braien Hjū…

Viņa prātoja, ko īsti pārējie zina. Ko par viņu baumo, un kurš ir izpļāpājies? Tas noteikti nebija ne viņas tēvs, ne Vincents, ne Samira. Dāvids? Sāra? Kad Margo tuvojās savam skapītim, viņa pamanīja, ka pie tā durvīm ir piestiprināts kāds uzraksts, un meitenei iekšā viss sagriezās. Tad tur tā lieta… Margo iztēlojās ļauno mēļošanu, kas skolā izplatījās ar skaņas ātrumu: “Vai tu jau redzēji to uzrakstu uz Margo skapīša?” Sūdu būšana! Mērgļu banda! Reizēm tas sasodītais Armagedons šķita vienīgā izeja.

Kad Margo tuvojās skapītim, viņa ieraudzīja, ka runa ir nevis par uzrakstu, bet gan par zīmējumu. Kāds bija izmainījis slaveno amerikāņu armijas rekrutēšanas plakātu, kurā onkulis Sems rāda ar pirkstu uz skatītāju, apgalvojot “I WANT YOU”. Onkuļa Sema galvas vietā bija pielīmēts miglains Juliāna Irtmana galvas attēls.

Sasodītie stulbeņi! Vai tiešām viņiem nav nekā cita, par ko smieties?

Margo norāva plakātu, savirpināja apaļā murskulī un nometa zemē. Tad viņa atvēra savu skapīti. Kāds tajā bija rakājies… Viņa pazina

rokrakstu. Elias, sīkais mērgli! Kas tev ļāva atvērt manu skapīti, un kā tev tas izdevās? Zīmītē bija rakstīts: Šķiet, esmu atradis Apli.

SERVAZS RAKŅĀJĀS ATVILKTNĒS, meklējot aspirīnu, tomēr neko neatrada. Tad viņš iegāja Samiras un Vincenta kabinetā un atvēra Esperandjē zāļu atvilktni. Paracetamols, ibuprofens, kodeīns, tramadols… Vincents ar savu molekulāro teoriju… Pie šīm durvīm derētu piestiprināt lielu, mirdzošu krustu un novietot termināli obligātās veselības apdrošināšanas polisēm.

Servazs atgriezās savā kabinetā ar šķīstošu tableti un glāzi ūdens un ieraudzīja, ka uz darba telefona mirgo ziņojumu taustiņš. Kāds bija zvanījis. Viņš paskatījās uz telefona numuru, taču tas viņam neko neizteica. Servazs piezvanīja, un kādas sievietes balss uzreiz atsaucās:

-    Suzanna Lakaza.

Servazs sarauca uzacis.

-    Labdien, Lakazas kundze! Jūs man zvanījāt?

Iestājās klusums.

-Jā…

Balss izklausījās vēl vārāka nekā parasti. Un satraukta. Gari stiepts čuksts kā neilona pavediens, kas tūlīt pārtrūks. Servazs nesaprata, kā viņam izturēties, taču Suzanna neatstāja laiku pārdomām.

-    Runa ir par manu vīru.

Iestājās galēja spriedze. Kāds grasījās izdarīt ko tādu, kam varēja būt smagas sekas. Viņš juta, kā paātrinās pulss.

-    Es klausos.

-    Viņš tovakar jums meloja… par savu alibi.

Servazs ar grūtībām norija siekalas. Atkal iestājās klusums.

-    Tajā vakarā, kad nogalināja to sievieti, mana vīra nebija mājās. Un es nezinu, kur viņš bija. Ja nepieciešams, varu to atkārtot tiesnesim. Ceru, ka jūs atradīsiet to, kurš pastrādājis noziegumu. Uz redzēšanos, major.

Viņa nolika klausuli. Servazs lēnām izelpoja. Sūdu būšana! Viņam nekavējoties jāpiezvana vairākiem cilvēkiem. Servazs iztēlojās, kādu seju rādīs Ošas prokurors, un pēkšņi sajuta, ka viss sāk lēnām noskaidroties.

31. Haizenbergs

SERVAZAM PATIKA SAJUST, kā viņš tuvojas mērķim un pēkšņi visi mozaīkas gabaliņi cits pēc cita izkārtojas pareizā secībā. Šķita, ka krūtīs sit bungas, kļūst vieglāk elpot un dzirdama kavalkādes zirgu dipoņa. Uzvara tuvojās. Braucot pa autoceļu, viņš bija novietojis kāju uz gāzes pedāļa, un gaiss bija tik silts, ka zem pienaini zilgajām debesīm pie apvāršņa tas drebēja kā mirāža.

Viņš domāja par Santosu un viņa nopratināšanu. Servazs zināja, ka šo lietu drīz būs atrisinājis un galvenā inspekcija būs spiesta ņemt to vērā un likt viņu mierā. Bet kas notiks, ja Servazs iebāzīs aiz restēm plašsaziņas līdzekļu mīluli, nākamo valdošās partijas sludinātāju, kādu, kurš skaitījās neaizskarams? Vai viņi neliks Servazam par to samaksāt? Un kā vēl liks! Bet ar starpgadījumu autostāvvietā viņš pats tiem pasniedza savu nocirsto galvu uz šķīvja… Taču tagad tas Servazu nemaz nesatrauca. Visu bija pārņēmis mednieka priecīgais satraukums, kad lapsa ir notverta cilpā.

BET LAPSA IZSKATĪJĀS nošņurkusi. Salīdzinājumā ar iepriekšējo tikšanās reizi šoreiz bokseris bija nokautēts un nomākts. Viņš centās veltīt izmeklētājam savu valdzinošo smaidu, tomēr grimase bija nožēlojama un acis nemirdzēja. Lakazs aukstasinīgi, neizrādot nekādas emocijas, noklausījās Servazā, kad tas pavēstīja par viņa sievas nodevību.

-Jūs arī esat mācījies Marsakā, vai ne? deputāts ieminējās. Jūs taču tā teicāt pagājušajā reizē? Vai atceraties antīko valodu un civilizācijas lekcijas? Tie bija mani iemīļotākie priekšmeti. Un izvēles priekšmets teātra māksla. (Servazs iedomājās par Margo. Lakazs spēlējās ar

papīra griežamo nazi, ar pirkstu galiem aizskarot naža asmeni.) Tad jau būsiet dzirdējis par hybris…

Servazs neatbildēja ne piekrītoši, ne noliedzoši un pat nepakustējās, tikai turpināja, acis nenovērsis, lūkoties Lakazā. Tas kārtējo reizi bija mūžsenais stāsts par vīriešu dominanci, kam allaž rūpēja, kuram garāks un kurš var aizčurāt tālāk, taču šoreiz Lakazs jau zināja, ka ir zaudējis, un centās turēties tikai skata pēc.

-    Tas, kurš grib pacelties pārāk augstu, dievos izraisa greizsirdību un dusmas. Šķiet, ka dievi izraudzījušies manu sievu par atriebēju… Sievietes nudien ir neparedzamas.

Šajā ziņā Servazs Lakazam piekrita, tomēr to neizrādīja.

-    Vai tas, ko jūsu sieva man teica, ir taisnība? viņš ar svinīguma pieskaņu balsi jautāja.

Abi atkal sēdēja, krēslos atgāzušies, mežmalas kvartāla smalkajā, ultramodernajā celtnē. Lakazs pats tā bija vēlējies, kad Servazam beidzot bija izdevies viņu sazvanīt, taču šoreiz kundzi nekur nemanīja. Saule iespīdēja pa lielajiem stikla logiem un caur vertikālajām žalūzijām meta svītrainas ēnas uz melnkoka sienām, ko klāja šī nama saimniekus cildinoši fotoattēli.

-Jā-

-    Vai jūs nogalinājāt Klēru Dimāru?

-    Šķiet, man nāksies jums atgādināt, ka nevarat veikt izmeklēšanu bez ordera, tātad neatņemot man deputāta neaizskaramības tiesības, un ka man nekavējoties vajadzētu zvanīt savam advokātam, taču, ja vēlaties atbildi uz savu jautājumu, lūdzu: nē, major, es neesmu viņu nogalinājis. Es mīlēju Klēru, un viņa mīlēja mani.

-    Igo Bohanovskis gan tā nedomā. Viņš apgalvo, ka Klēra grasījusies jūs pamest.

-    Un kāpēc?

-    Klēra un Igo bija mīļākie.

Lakazs pārsteigts uz viņu palūkojās.

-    Vai jūs to domājat nopietni?

Servazs pamāja ar galvu. Viņš redzēja, kā deputāta pierei pārskrien šaubu ēna.

-    Tas fantazētājs puišelis… Klēra man par viņu nekad nav stāstījusi, turklāt mums bija kopīgi nākotnes plāni…

-    Tomēr pagājušoreiz jūs man sacījāt, ka viņa jums neļāva pamest sievu…

-    Tieši tā. Jo viņa nebija gluži pārliecināta par to, ko īsti vēlas. Un, protams, arī tādēļ, ka Suzanna bija… šādā stāvoklī.

-    Vai jūs gribējāt teikt… dzīva?

Politiķa acīs pavīdēja drūma ēna.

-    Lakaz, vai jūs pēdējā laikā mēdzāt izspiegot Klēru? Vai jūs par viņu šaubījāties?

-Nē.

-    Vai jūs zinājāt par viņas sakaru ar Igo Bohanovski?

-Nē.

-    Vai piektdienas vakarā jūs bijāt ar viņu kopā?

-Nē.

Trīs noliedzošas atbildes.

-    Kur jūs bijāt piektdienas vakarā?

Deputāts atkal smaidīja, taču skatiens palika bezkaislīgs.

-    To… es jums nevaru teikt.

Lakazs šos vārdus bija izrunājis ar ironisku smaidu uz lūpām, it kā pēkšņi būtu apjautis, cik komiska ir šī situācija un cik bezspēcīgs viņš jūtas. Servazs nopūtās.

-    Dieva dēļ, Lakaz! Ja jūs atteiksieties sadarboties, es būšu spiests izsaukt tiesnesi, un viņš noteikti pieprasīs, lai jums atņem deputāta imunitāti. Jūs taču izpostīsiet savu karjeru!

-   Jūs mani nesaprotat, major! Gluži otrādi ja es jums to pateikšu, tad mana karjera būs pagalam. Jebkurā gadījumā esmu iedzīts sprukās.

VINCENTS ESPERANDJĒ MEITAS MP3 ATSKAŅOTĀJĀ KLAUSĪJĀS Kasabjana dziesmu “Fast Fuse” no “West Ryder Pauper Lunatic Asylium”, ko viņš uzskatīja par 2009. gada labāko roka albumu, kad pēkšņi kāds pieklauvēja pie mašīnas loga pasažieru pusē.

Vincents pagrieza klusāk mūziku un atvēra durvis.

-    Mums kāds jāsatiek, Servazs sacīja, iekāpis mašīnā.

-    Un kā tad ar Margo?

-    Pie ieejas atrodas žandarmērijas furgons (Servazs norādīja uz zilu automašīnu, kas bija apstājusies ceļa malā, ozolu alejas galā pie pļavas). Samira uzmana ēkas aizmuguri, un Margo to zina. Es pazīstu Irtmanu.

Ja ari viņš kaut ko ir nodomājis uzsākt, tad tomēr neriskēs, jo nevēlas atkal nonākt cietuma kamerā.

-    Un kurp mēs dodamies?

-    Brauc.

Viņi nonāca pilsētā, un pa ceļam Servazs rādija Vincentam, kurp nogriezties. Saruna ar Lakazu bija apdzēsusi visu aizrautību. Servazs tā ari nesaprata, kāpēc deputāts neatzinās, kur tovakar bijis. Tajā kaut kas slēpās. Viņš bija jutis, ka Lakazam ir nopietns iemesls neatkāpties no sava viedokļa. Šāda izturēšanās nemaz neatgādināja cilvēku, kurš izdarījis slepkavību.

Bet varbūt Lakazs vienkārši bija ļoti pieredzējis šādās spēlītēs. Galu galā viņš bija politiķis, tātad profesionāls aktieris un melis.

-    Tas ir te, Servazs sacīja.

Universitātes ēkas atradās uz kāda uzkalna, kas slējās virs pilsētas. Tur bija piecas vienādas celtnes. Viņi iebrauca pa nelieliem vārtiem ar uzrakstu “Filipa Izidora Piko de Lapeirūza universitātes pilsētiņa” un novietoja mašīnu zem kokiem. Zālieni šķita pamesti. Atšķirībā no Marsakas liceja mācības Eksakto zinātņu fakultātē bija beigušās un vairums studentu šo vietu atstājuši. No ārpuses garenā četrstāvu celtne ar lielajiem logiem, kam vajadzētu telpas padarīt gaišas un patīkamas, izskatījās iespaidīgi, taču, nonākuši ieejas hallē, viņi saprata, ka kaut kas te nav kārtībā. Pie sienām karājās plakāti ar uzrakstiem “Mēs maksājam īri un pieprasām vismaz minimālas labierīcības”, “Tarakāni piegriezušies” un “Studentu padome = netīrība”. Lifta nebija. Kāpjot pa kāpnēm, kļuva skaidrs, ka plakāti pie sienām ir pamatoti. Plastmasas griestu plātnes bija atplīsušas, dzeltenā krāsa no sienām nolobījusies, bet pie dušas telpas durvīm bija piestiprināts uzraksts “Nedarbojas”. Servazam pat šķita, ka viņš redz rāpojam pa grīdu vienu vai divus tarakānus. Narkotiku apkarošanas nodaļā viņam bija iedots istabas numurs -211. Pie durvīm viņi apstājās. Caur tām varēja dzirdēt tikai skaļu mūziku. Esperandjē pieklauvēja un centās runāt pēc iespējas jauneklīgākā balsī:

-    Haizenberg, veco zēn, vai tu tur esi?

Mūzika apklusa. Pāris sekunžu viņi nogaidīja, prātojot, vai Haizenbergs nav aizlaidies pa logu, kad pēkšņi durvis atvērās un tajās stāvēja kārna meitene topiņā un šortos. Mati bija savēlušies, un to blondums izskatījās tikpat nedabisks kā melnās matu saknes. Meitenes rokas

bija tik tievas, ka varēja redzēt, kā zem iedegušās ādas ir izspiedušās vēnas un kauli. Žalūzijas logiem bija gandrīz nolaistas, un viņa pustumsā samiedza plakstiņus, ar savām blāvajām acīm tos vienu pēc otra uzlūkojot.

-    Vai Haizenbergs ir te? Vincents jautāja.

-    Paklau, džeki, kas jūs tādi būtu?

-    Pārsteigums! viņa palīgs priecīgi iesaucās, izvilcis dienesta apliecību un pagrūdis blondīni malā, lai iekļūtu istabā.

Sienas gandrīz pilnībā nosedza fotogrāfijas, plakāti, afišas un dažādi prospekti. Esperandjē pazina Kurtu Kobeinu, Bobu Mārliju un Džimiju Hendriksu. Tie bija jaunu, brīvību alkstošu un paradoksālā kārtā arī narkotikas mīlošu cilvēku elki. Tiklīdz viņi iegāja istabā, tā uzreiz sajuta gaisā uzvēdījam THC jeb tetrahidrokanabinola smaržu, kas plašāk pazīstama kā hašišs.

-    Vai Haizenbergs dzīvo te?

-    Ko jums no viņa vajag?

-    Nav tava darīšana, Esperandjē atcirta. Tu esi viņa meiča?

Viņa uz tiem nicinoši paskatījās.

-    Kas jums par daļu?

-    Atbildi.

-    Tinieties!

-    Neiesim, kamēr nebūsim viņu satikuši.

-Jūs neesat no narkotiku apkarotājiem, meiča konstatēja.

-    Nē. Mēs esam no krimināllietām.

-    Piezvaniet narkotiku apkarotājiem, Haizenbergs jums jāliek mierā.

-    Kā tad tu to zini? Viņš ir tavs džeks?

Viņa neatbildēja, bet blāvās acis klīda no viena pie otra, un tajās varēja manīt ļaunas uguntiņas.

-    Labi, es tinos, viņa sacīja.

Viņa paspēra soli uz durvju pusi, bet Esperandjē viņu sagrāba aiz rokas. Gluži kā kaķis viņa apsviedās apkārt un iecirta nagus tam apakšdelmā, saskrāpējot līdz asinīm.

-    Au! Sasodīts! Šī man skrāpē!

Esperandjē to nemaz nedomāja, laist vaļā, bet gan no visa spēka sagrāba ari otru plaukstu un centās to savaldīt, kamēr meitene cīkstējās kā tīģeriene.

-    Laid mani vaļā, netīrais draņķa polici! Aizvāc savus nagus, tu pakaļa kruķi!

-    Nomierinies! Tūlīt izbeidz, vai ari mēs tevi iebāzīsim ķurķi!

-    Es neko nezinu, riebekli tāds! Jums nav tiesību tā apieties ar sievieti! Laid mani vaļā, mēsls tāds!

Viņa raustījās, šņāca un spļaudījās kā satrakojies dzīvnieks, un tajā bridi, kad Servazs grasījās doties Vincentam palīgā, viņa no visa spēka sita galvu pret sienu.

-Jūs man iesitāt! viņa ar pārsistu pieri auroja. Man tek asinis! Palīgā! Izvaro!

Esperandjē centās ar roku aizspiest meitenei muti, lai viņa vairs nekliegtu. Tūlīt būs sasaukti visi, kas šajā namā atrodas, pat tad, ja tas ir gandrīz tukšs. Tad meiča Vincentam iekoda. Viņš noraustījās, it kā būtu saņēmis elektrības triecienu, un grasījās tai iecirst pļauku, bet Servazs to apturēja.

-Nē.

Ar otru roku viņš aizslēdza durvis. Meiča nedaudz nomierinājās, apsverot situāciju. Viņas iekritušās acis meta dusmu zibeņus, taču laikam tā beidzot bija apjautusi, ka nu ir sprukās. No pieres tecēja asinis. Viņa berzēja plaukstas, uz kurām bija redzamas Esperandjē pirkstu atstātās pēdas.

-    Mēs tikai gribējām aprunāties ar Haizenbergu, Servazs mierīgi sacīja.

Meitene apsēdās uz gultas malas un pacēla pret viņiem acis, slaukot asiņojošo pieri ar krekla malu, atsegusi niecīgas krūtis, ko saturēja mēļš krūšturis.

-    Un ko jūs no viņa gribējāt?

-    Mums viņam jāuzdod daži jautājumi.

-    Es esmu Haizenbergs.

Servazs un Vincents saskatījās. Kādu mirkli viņi prātoja, vai meitene tos atkal nemuļķo, taču tad Servazs saprata, ka viņa runā patiesību. Narkotiku apkarotāji nebija pateikuši, ka Haizenbergs ir sieviete… Viņi noteikti būtu nopriecājušies par viņu pārsteigumu un grūtībām, ar kādām abi policisti saskārās.

-    Varat bāzt ķurķi, uz jūsu jautājumiem es tikpat neatbildēšu. Man ir vienošanās ar jūsu kolēģiem. Tas kaut kur ir pat rakstīts.

-    Mums gar tavu vienošanos nav nekādas daļas.

-    Ak tā? Nu ko, man ļoti žēl, bet tā tās lietas neies, puiši. Es runāju tikai ar narkotiku apkarotājiem. Ari tad, ja tiesnesis ir okei. Jūs mani nevarat tāpat vien izprašņāt!

-    Nu labi, tad pieņemsim, ka noteikumi ir mainījušies. Piezvani savai kontaktpersonai, ja tev tas nepatīk. Uz priekšu! Zvani! Un paprasi… Mums vajag atbildes. Tev vairs nav aizsardzības. Vai nu tu mums atbildi, vai ej ķurķl.

Viņa tos pētīja ar savām blāvi zaļajām acim, cenšoties uzminēt, vai viņi neblefo.

-    Zvani savam kontaktam, Servazs nelikās mierā. Zvani taču!

Meitene uzvarēta nokāra galvu.

-    Ko jūs vēlaties?

-    Uzdot tev dažus jautājumus.

-    Kādus?

-    Vai Pols Lakazs ir tavs klients?

-Kas?

-    Pols La…

-    Manu cālīt, es taču zinu, kas ir Pols Lakazs! Vai jūs to domājat nopietni? Vai tiešām domājat, ka tāds tips kā viņš uzņemsies risku pie manis iegādāties narkotikas? Sasodīts, smejaties, vai?

-    Kas ir tavi klienti? Studenti?

-    Ne tikai. Marsakas sīkburžuāzija, smalkas meičas ar ilkņainiem purniem, kurām naudas, ka biezs, un pat strādnieki. Mūsdienās narkotikas ir kā golfs. Tās kļūst aizvien demokrātiskākas.

-    Tev droši vien ir labas atzīmes socioloģijā, vai ne? Esperandjē ironizēja.

Viņa to pat neapveltīja ar skatienu.

-    Kā tas notiek? Servazs gribēja zināt. Kur tu tās glabā?

Un viņa izstāstīja. Haizenbergs bija sameklējis “zīdītāju”, kas policistu žargonā nozīmē personu, kas piekritusi uzglabāt narkotiku krājumus, parasti tas ir viens vai vairāki narkomāni, kas sniedz šo pakalpojumu apmaiņā pret dažām narkotiku devām. Haizenberga “zīdītāja” nebija narkomāne, bet gan kāda astoņdesmit trīs gadus veca kundze, kas dzīvoja viena privātmājā, un meitene reizi nedēļā pēcpusdienā iegriezās pie tās parunāties.

-    Vai tev ir klientu saraksts? Servazs jautāja.

Viņa to uzlūkoja, acis iepletusi.

-    Ko? Nē!

-    Vai Marsakas liceju pazīsti? viņš jautāja.

Viņa uz to aizdomīgi palūkojās.

-   Jāāā…

-    Vai starp audzēkņiem ir tavi klienti?

Meitene pamāja ar galvu, un acis izaicinoši iemirdzējās.

-    Hm.

-    Ko? Es nedzirdu.

-    Ne tikai starp audzēkņiem.

Servazs sajuta mugurā pazīstamu tirpoņu.

-    Pasniedzējs? Kurš?

Viņa triumfējoši pasmaidīja.

-Japp. Marsakas pasniedzējs. No elitāra liceja. Tas jūs pārsteidz, vai ne?

Servazs pētoši lūkojās meitenes blāvi zaļajās acīs, prātodams, vai viņa neblefo.

-    Kā viņu sauc? viņš jautāja.

-    Man žēl, taču to es neteikšu. Es nestučīju.

-    Tiešām? Bet kā tad ir ar narkotiku apkarotājiem?

-    Tas ir citādi, viņa sabozusies precizēja, it kā būtu apvainota.

-    Vai vārds Igo Bohanovskis tev kaut ko izsaka?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Un Dāvids Žimbo?

Viņa atkal pamāja.

-    Pasaki tā pasniedzēja vārdu, Servazs nelikās mierā.

-    To es nevaru, vecais.

-    Paklau, man tas sāk apnikt… Tu man tikai atņem laiku… Narkotiku apkarotājiem par tevi savākta tik bieza mape kā Talmūds. Un tiesnesis šoreiz vairs nebūs žēlsirdīgs. Mums atliek tikai piezvanīt, un viņš ir gatavs tevi ietupināt. Tu tur paliksi krietnu laika…

-    Pietiks! Labi jau labi, sasodīts! Tas ir van Akers.

-Ko?

-    Frānsiss van Akers. lā viņu sauc. Viņš kaut ko tur pasniedz Marsakas licejā. Bārdains tips, kurš uzskata, ka ir pasaules naba.

Servazs uz viņu lūkojās. Frānsiss… protams… kā gan viņam tas agrāk nebija ienācis prātā?

MAŠĪNĀ VIŅI IR ČETRI. Un brauc viņi ātri. Pārāk ātri. Naktī. Pa ceļu, kas aizvijas starp kokiem, nolaistiem stikliem. Viņi sēž aizmugurē, Marianna ir atbalstījusies viņam uz pleca, vējš tiem rausta matus, Mariannas mati sajaucas ar viņējiem, un viņš sajūt tās šampūna zemeņu smaržu. Togad pa radio Fredijs Merkūrijs vaicā, kurš vēlas dzīvot mūžīgi, bet Stings vai krievi arī mīl savus bērnus. Pie stūres ir Frānsiss. Ceturtais droši vien ir Džimijs vai varbūt Luī. To Servazs vairs neatceras. Viņi ar Frānsisu pļāpā, smejas un ķircinās. Rokās tie tur alu un šķiet priecīgi, nemirstīgi un nedaudz iereibuši. Frānsiss brauc pārāk ātri. Kā parasti, taču šoreiz tā ir viņa mašīna. Pēkšņi tam brīvajā rokā parādās “kāsītis". Viņš to pastiepj Džimijam, un tas muļķīgi ieķiķinās, pēc tam ievelk dūmu. Servazs jūt, ka Marianna ir saspringta. Viņa uzvilkusi cimdus bez pirkstu daļas ar dārgakmeņu imitāciju, ko valkā visu gadu, izņemot vasaru. Viņas siltie pirksti savijas ar viņējiem, abu rokas ir savienotas kā ķēdes posmiņi, ko neviens nevar pārraut. Martēns izbauda šo mirkli, kad viņi ar Mariannu ir kļuvuši par vienu veselu, sēdēdams pustumsā mašīnas aizmugurējā sēdeklī, lai gan Frānsiss brauc pārāk ātri un ir vēss. Mašīnas gaismas lukturi izgaismo koku stumbrus, ceļš lielā ātrumā slīd tiem pretī, un mašīnā var sajust zāles smaržu, neskatoties uz naksnīgo gaisu, kas ieplūst automašīnas salonā. Radio Pīters Geibriels dauza ar āmuru. Un pēkšņi viņš sajūt Mariannas silto elpu sev pie auss un dzird, kā viņa čukst: “Ja mums šovakar jāmirst, tad gribu, lai tu zini, ka es vēl nekad neesmu bijusi tik laimīga."

Un viņš domā tāpat ka abu sirdis sit vienā taktī, un arī viņš ir pārliecināts, ka nekad nespēs justies vēl laimīgāks kā tobrīd, Mariannas mīlestības, draudzīgās atmosfēras, kas valda mašīnā, viņu jaunības bezrūpības un gaišuma pārpildīts, kad pēkšņi pamana, ka uz viņiem salona atpakaļskata spogulī nolūkojas Frānsiss. "Kāsīša" dūmi paceļas tam gar acīm tievā strūkliņā. Jebkāds sarkasms vai humors ir izgaisis. Šis skatiens ir skaudības, greizsirdības un klaja naida pilns. Jau pēc mirkļa Frānsiss tam piemiedz ar aci un uzsmaida, un viņam šķiet, ka tikko redzēto ir nosapņojis.

SERVAZS APTURĒJA MAŠĪNU pilsētas centrā. Visu pēcpusdienu viņš bija pavadījis pārdomās. Servazs nespēja aizmirst to, ko Marianna

iepriekšējā nakti bija teikusi par Frānsisu, ka viņam nav nekāda talanta un ka viņš tādēļ apskauž Servazu. Servaza atmiņā iznira viņu toreizējais literatūras skolotājs ārkārtīgi elegants vīrietis ar kupliem, sirmiem matiem, nedaudz izsmalcinātu dikciju, kas ap kaklu zem svītraina krekla un uzvalka krūšu kabatā nēsāja lakatiņus. Viņi ar Servazu pēc lekcijām vai to starplaikos mēdza pavadīt laiku garās sarunās, un tagad viņš atcerējās, ka Frānsiss par literatūras skolotāju smējās, nebeidzot nopulgot veco vīru un apgalvojot, ka tas meklē Martēna sabiedrību nevis intelektuālu, bet gan pavisam citu iemeslu dēļ.

Servazs nekad nebija uzskatījis, ka van Akera sarkastisko attieksmi būtu izraisījusi skaudība, jo Frānsiss Marsakā bija visu uzmanības centrā un viņam pat bija savs apbrīnotāju loks, tādēļ Martēnam drīzāk būtu vajadzējis apskaust viņu. Mariannas vārdi tam nedeva mieru: “Tavs labākais draugs, tavs otrais es, tavs brālis… viņam galvā bija tikai viena doma atņemt to, kas tev ir visdārgākais pasaulē.” Un, pat ja viņš vēlāk Frānsisu ienīda, ka tas viņam atņēmis sievieti, kuru tā mīlējis, Servazs tolaik, vienalga, bija ticējis, ka starp viņiem pastāv kaut kas… svēts. Vai tiešām arī Frānsiss toreiz nejuta kaut ko līdzīgu? Viņš atcerējās, ko van Akers pirms piecām dienām Marsakā bija teicis: “Tu toreiz biji mans lielais brālis, tu biji mans Sīmors, un man savā ziņā šķita, ka tu esi izdarījis pašnāvību tajā dienā, kad sāki strādāt policijā.” Vai viņš meloja? Vai tiešām Frānsiss centās atriebties visiem, kas bija par viņu talantīgāki, apdāvinātāki un skaistāki? Vai tiešām viņa sarkastiskais prāts slēpj dziļu nepilnvērtības kompleksu? Vai viņš būtu Mariannu izmantojis un savaldzinājis, lai to kompensētu, un arī tādēļ, ka viņa toreiz bija diezgan viegli iegūstama? Viņa apziņā radās kāda hipotēze, taču tā šķita pārāk absurda un pārāk neticama, lai to ņemtu vērā.

Marianna… Kāpēc viņa joprojām nebija piezvanījusi? Vai viņa gaida, ka to izdarīs viņš? Vai Marianna baidās, ka Servazs to uztvertu kā mēģinājumu ar viņu manipulēt, lai izpestītu viņas dēlu no cietuma? Vai ari tam ir pavisam citi iemesli? Servazu urdīja nemiers. Viņš vēlējās pēc iespējas ātrāk sastapt Mariannu un juta, ka viņam tās jau pietrūkst, bet Servazs tā bija centies no šīs sajūtas atbrīvoties! Kopš iepriekšējās dienas viņam vismaz desmit reižu bija radusies vēlēšanās Mariannai piezvanīt, un desmit reižu viņš no šī nodoma bija atteicies. Kāpēc? Un Elviss… Kāda loma šajos notikumos bija ierādīta viņam? Vispirms viņš

tik tikko dzīvs izkļuva no situācijas, kas atgādināja slepkavības mēģinājumu, tagad cīnījās par savu dzīvību un bija apkopojis pēdējos spēkus, lai Servazam pavēstītu, ka risinājums jāmeklē Elvisa pagātnē. Un visbeidzot vēl bija ari Lakazs, kurš atteicās atzīties, kur bijis piektdienas vakarā. Lakazs, kuram bija motīvs, taču nebija alibi… Lakazs, kuru kā liecinieku jau četras stundas pratināja tiesneša kabinetā, taču deputāts turpināja pašnāvnieciski klusēt… Elviss, Lakazs, Frānsiss, Irtmans šīs drāmas aktieri lēkāja viņam apkārt, kā spēlējot aklās vistiņas. Un Servazs ar aizsietām acīm un izstieptām rokām atradās apļa vidū un taustījās, lai atrastu slepkavu.

Servazs izkāpa no džipa, to aizslēdza un devās uz priekšu. Mazā ieliņa atradās nomaļus no centra, un tai gar malām, dārzu ieskautas, bija izkārtojušās smalkas savrupmājas. Gar trotuāru bija novietotas automašīnas. Viņš atrada brīvu vietu, taču tās tuvumā bija laterna. Sāka satumst, tomēr tā vēl joprojām nebija iedegta.

Neapstājies viņš devās tālāk, atgriezās mašīnā un brauca atpakaļ uz pilsētas centru, tur atrada kādu makšķerēšanas un amatniecības piederumu veikaliņu, ko īpašnieks jau grasījās slēgt. Vecais vīrs neizpratnē palūkojās uz Servazu, kad tas viņam skaidroja, ka vēlas iegādāties makšķeri, bet spolei nav obligāti jābūt, galvenais, lai makšķerkāts būtu pietiekami garš un lokans. Beidzot viņš iznāca no veikala ar teleskopisku saliekamo makšķeri no stiklšķiedras, kuras sešus posmus varēja izvilkt četru metru garumā.

Ar makšķeri pār plecu Servazs atgriezās nelielajā, klusajā ieliņā. Viņš devās pa trotuāru uz priekšu, zaglīgi lūkojoties te pa labi, te pa kreisi, tad nostājās zem ielu luktura un divreiz pa to ieblieza ar makšķerkāta galu. Pie otrā sitiena lampa saplīsa. Lai to paveiktu, bija nepieciešamas tikai trīs sekundes. Tad viņš tikpat nevērīgā solī devās prom.

Pēc piecām minūtēm Servazs novietoja džipu brīvajā vietā, lūgdams Dievu, lai neviens nebūtu pamanījis viņa nelielo manevru. Tumšajās namu fasādēs jau atmirdzēja daži gaiši logi, un iela lēnām grima vakara krēslā.

Frānsiss van Akers dzīvoja nākamajā namā. Tas bija liels, iepriekšējā gadsimta sākumā celts nams T burta veidā. Servazs varēja manīt tā aprises vīdam cauri priedēm un ievu krūmiem. Nams atradās pakalnā, un šajā vakara stundā, izslējies virs biezajiem krūmiem un tumšā

dzīvžoga, tas šķita nomācam visu sev apkārt. Ēkas labajā pusē, tieši virs osmaņu stila ziemas dārza ar velvētām kolonnām un metālkalumiem, Servazs puskrēslā pamanīja otrā stāva trīsdaļīgajā erkera logā degam gaismu.

Viņam šķita, ka ši māja izskatās tikpat augstprātīga un lepna kā tās saimnieks, tomēr tai apkārt vīdēja nedrošas ēnas. Izņemot gaismu labajā pusē, pārējais nams grima tumsā. Servazs izvilka cigarešu paciņu. Viņš prātoja, ko īsti cer no šis novērošanas sagaidīt, taču nedomāja te atgriezties katru vakaru. Servazs prātoja par Vincentu un Samiru un juta pār muguru pārskrienam skudriņas. Saviem palīgiem viņš uzticējās, turklāt Vincents šo misiju uztvēra sevišķi nopietni, jo labi pazina Margo. Un Samira, par spīti savai ekscentriskajai ārienei, bija viena no viņa labākajām darbiniecēm… Izņemot to, ka pretiniekam nebija nekā kopīga ar tiem ļaudīm, kas parasti apgrozās policijas iecirkņos un tiesu zālēs.

Divas turpmākās stundas Servazs pavadīja, novērodams namu un retos garāmgājējus. Vairumā gadījumu tie bija kaimiņi, kas vēlu atgriezās no darba vai iznesa miskasti, vai arī izveda pastaigāties suni. Pamazām viesistabās sāka mirguļot televizori un logos iedegās gaismas. Viņš prātoja, kur bija lasījis, ka “visur tur, kur ir ieslēgts televizors, atrodas kāds, kurš nelasa”. Servazs tagad labprātāk atrastos savās mājās un klusināti klausītos Mālera mūziku, lasot kādu grāmatu.

TOVAKAR IRĒNA CĪGLERE mājās pārradās vēlu. Vēl pēdējā brīdī viņa bija risinājusi kādu dzērāju ķīviņu Ošas bārā. Abi vīrieši bija tā piemetušies, ka viņiem īsti nav bijis spēka, lai kautos, toties enerģijas pietika, lai izvilktu dunčus. Un, kad ieradās policija, viņi tik žēlabaini, asaraini un sirdi plosoši bija pūlējušies iežēlināt par savu ļauno likteni, ka Cīglere labprāt būtu vēlējusies, lai pastāv tāds likuma pārkāpums kā “augstākās pakāpes stulbums”, par ko varētu tos ietupināt. Viņa novilka sasvīdušo uniformu un iegāja dušā. Kad Irēna no tās iznāca, viņai uz mobilo bija atnākušas trīs īsziņas no Žužkas. Gglere novaikstījās. Pēc tik nogurdinošas un skumjas dienas viņai nebija spēka piezvanīt draudzenei. Nebija, ko tai sacīt… Turklāt viņu vēl gaidīja kāds uzdevums.

Paldies, Martin. Jūtu, ka, pateicoties tev, man no problēmām personiskajā dzīvē neizbēgt. Konsultante, ko tu neteiksi!

Viņa atvēra logus, lai viesistabā ieplūstu svaigs gaiss, kas bija tikai par kādu grādu zemāks nekā smacējošais karstums telpā. Valdīja klusums līdzīgs kā žandarmērijā. Irēna klusināti ieslēdza televizoru un mikroviļņu krāsnī ielika picu ar vēršgaļu, krūtiņu, sīpoliem, barbekjū mērci un mocarellas sieru, pēc tam, uzvilkusi pidžamu, devās pie sava Mac datora. Pūzdama, lai atdzesētu pārāk karsto sieru uz picas, un iemalkodama džinu ar toniku no lielas glāzes, kas bija pilna ar ledus gabaliņiem, viņa uzsita pa datora taustiņiem.

Ekrānā parādījās fotoattēls ar iniciāļiem “J. 1.”, ko Martēns bija atradis iegrieztus koka stumbrā. Viņai to bija pārsūtījis Esperandjē. Irēna atvēra jaunu lodziņu, Google Maps, ierakstīja vārdu Marsaka, atvēra satelītattēlu un pakāpeniski “iezūmoja” vietu ezera ziemeļu krastā, līdz tas sasniedza maksimālo palielinājumu, taču attēls bija miglains, tālab viņa to samazināja līdz izmēram, kur trīs centimetri atbilda piecdesmit metriem. Tad lēnām virzīja kursoru gar ezera krastu. No putna lidojuma daži nami izskatījās pēc īstām pilīm ar tenisa laukumiem, baseiniem, atpūtas namiņiem, piebūvēm, ar kokiem apstādītiem dārziem, jahtām vai motorlaivām paredzētiem pontoniem uz ezera un bērnu spēļu laukumiem. Tur bija tikai kādi desmit nami, ne vairāk, jo ezera krasta apbūvētā daļa nebija garāka par diviem kilometriem. Mariannas Bohanovskas māja bija pēdējā pirms biezā meža, kas aizņēma ezera austrumu un dienvidu krastus un stiepās kilometriem tālu.

Irēna pārvietoja kursoru, līdz nonāca uz kāda ceļa, kas šķērsoja mežu aptuveni divsimt metru attālumā no Mariannas dārza rietumu robežas. Ceļš veidoja J burtu, kura augšējā mala bija vērsta uz ziemeļiem, bet apakšējā cilpa uz rietumiem. Cilpas vidū atradās atpūtas vieta ar diviem piknika galdiem. Irēna bija gatava saderēt, ka Irtmans nācis no turienes. Attēla izmēri un koku biezā lapotne neļāva saskatīt, vai tur ir kāda taciņa. Irēna nolēma, ka nākamajā dienā izmetīs tur kādu līkumu, ja vien uzmācīgie dežuranti, par spīti tveicei, būs rāmi. Eksperti bija pārmeklējuši strauta apkārtni un, kā apgalvoja Esperandjē, nebija neko atraduši; taču vai viņi bija meklējuši ari tālāk? Par to Irēna šaubījās. Viņa juta, kā pieaug satraukums. Bija uzradusies gluži jauna versija. Irēnai vairs nevajadzēs apkopot informāciju un lietas, pie kurām citi pirms viņas jau bija strādājuši un kuras mēnešiem ilgi bija gaidījušas datoros vai atvilktnēs, putekļiem klātas. Martēns bija apņēmies viņai

nodot informāciju, tiklīdz tā parādīsies. Viņš bija tā aizņemts ar Marsakas izmeklēšanu, ka pašam nebija laika ar to nodarboties, bet abiem viņa palīgiem bija uzticēta Margo apsargāšana.

Tā ir tava izdevība, skaistulīt! Tu nedrīksti to palaist garām. Laika nav daudz.

Parīzes grupa pagaidām nebija nevienu atsūtījusi. Viena elektroniskā vēstule un divi koka stumbrā ar nazi iegriezti burti. Ar to bija par maz, lai saņemtu finansējumu, taču agri vai vēlu Margo novērošana beigsies, Martēns pabeigs izmeklēšanu un policija ķersies pie lietas. Irēna zināja, ka tad, ja viņai Irtmana lietā izdotos panākt izšķirošu izrāvienu, Martēns nebūs no tiem, kas piesavināsies citu darba rezultātus. Viņa priekšniecība griezīs zobus, ka nav tikusi informēta, taču neviens Irēnai nespēs atņemt to, ka tieši viņa būs panākusi tādas lietas virzību, ar kuru desmitiem izmeklētāju noņemas jau mēnešiem ilgi.

Kāpēc tu domā, ka tev tas izdosies? Turpmākās divas stundas viņa pavadīja, gatavojot savu uzbrukumu tā cietuma informātikas sistēmai, kurā bija ieslodzīta Elizabete Femeja. Vispirms vajadzēja hakeru forumā sameklēt botnet programmu-robotu. Irēna zināja vairākus informātikas pirātu forumus. Viņa tos bija apmeklējusi maz, turklāt pietiekami sen. Informātikas pirātiem ilgums kalpoja vizītkartes vietā. Tāpat kā bandās un jebkurā kriminālā organizācijā, jaunpienācējiem newbies vispirms bija sevi jāpierāda. Protams, Irēna rūpīgi sekoja tam, lai pieslēgtos anonīmi. Viņa izmantoja tam paredzētu interneta lapu jeb, citiem vārdiem sakot, proxy serveri, kas pieslēdzās viņas vietā, slēpjot Irēnas atstātās pēdas internetā un izmainot viņas IP adresi un atrašanās vietu. Irēna no garā maksas un bezmaksas anonimizatoru saraksta izraudzījās kādu īpaši drošu. To sauca Astrangeriswatching.com. Viņa pieslēdzās un ieraudzīja, ka datora ekrānā parādās šāds ziņojums:

Welcome to Astrangeriswatching Free Anonymous Proxy Service. Your privacy is our mission!

Tas ne tuvu nebija par brīvu, un tā uzstādīšana aizņēma diezgan daudz laika, taču beigās Irēna ieguva programmas variantu, kas bija izveidots pēc slavenā Zeva, Trojas zirgu karaļa, programmas parauga (viņa iekšēji uzjautrinājās, ka nekādi neizdodas atbrīvoties no antīkās pasaules). Zevs bija iekodēts C+ + , atbilda visām Windows programmām

un jau bija inficējis miljoniem datoru visā pasaulē, starp kuriem bija ari Bank of America un NASA datori. Nākamais solis bija atrast vājo vietu cietuma informātikas sistēmā. Šim nolūkam Irēnai bija cietuma direktora elektroniskā pasta adrese. Viņa to promejot bija palūgusi un tagad turēja sev priekšā. Irēna ievadīja botnet PDF dokumentā, ko Tieslietu ministrijas datoraizsardzības sistēmas un antivīrusi nemanīja, un ķērās pie trešā soļa “social engeneering”, kura būtība, tāpat kā slavenajā antīkajā ainā, bija pārliecināt upuri aktivizēt slazdus, kas tam izlikti. Irēna direktoram pa elektronisko pastu nosūtīja failu, kurā paskaidroja, ka pielikumā atrodas informācija par kādu cietumnieci, kura tam steidzami jāizlasa. Vienīgā šīs metodes nepilnība bija tā, ka Trojas zirgu nācās nosūtīt, izmantojot viņas pašas elektroniskā pasta adresi. Taču šis risks jau iepriekš bija apsvērts. Ja kāds uzbrukumu pamanīs, viņa izliksies, ka arī pašas dators ir inficēts. Kad direktors uzklikšķinās uz dokumenta, Zevs iekļūs cietā diska failos, bet viņš neko nemanīs. Direktors atvērs failu, ieraudzīs kļūdu, pēc tam to izdzēsīs vai arī izsauks Irēnu, lai viņa sniedz paskaidrojumus, bet būs jau par vēlu, programma būs ieperinājusies datorā.

Ieviesusies datorā, viņas personiskā Zeva versija izveidos cietuma datorsistēmas karti, ko viņa saņems, tiklīdz direktors pieslēgsies internētam. Irēna nolasīs karti reālā laika režīmā un varēs izraudzīties viņu interesējošos failus. Tad viņa no sava servera dos rīkojumu, Zevs to saņems, un, nākamreiz pieslēdzoties, tas viņai nosūtīs vajadzīgos failus. Un tā tas turpināsies, līdz viņa uzskatīs, ka ir saņēmusi visu nepieciešamo informāciju. Beigās Irēna nosūtīs Zevam rīkojumu pašiznīcināties un programma pazudīs. Un vairs nebūs iespējams uzzināt, ka notikusi ielaušanās un ka tā bijusi Irēna.

Kad šis uzdevums bija paveikts, viņa ķērās pie nākamā. Pirms tā ielauzās Martēna datorā, viņu nedaudz mocīja vainas apziņa, taču Irēna sevi mierināja ar domu, ka viņa to dara visu interesēs un, piekļūstot informācijai uzreiz, negaidot, kamēr tā tiks pārsūtīta, viņa tikai iegūs laiku. Galu galā tas taču bija viņa darba dators. Irēna pieņēma, ka tad, ja viņam būtu kaut kas slēpjams, Servazs to glabātu mājas datorā. Viņa izskatīja elektronisko pastu un bridi vēlāk ķērās pie cietā diska. Izdzērusi pēdējo pilienu džina ar toniku, viņa ātri izskatīja mapes un failus, kas atradās C:lWindows un sarauca uzacis. Šīs programmas

pagājušoreiz tur nebija… Tādas lietas viņa lieliski atcerējās. Iespējams, tas nebija nekas traks. Irēna turpināja savus pētījumus un atkal sarāvās. Viņas smadzenes raidīja brīdinājuma signālu vēl viens aizdomīgs fails. Irēna iedarbināja cietā diska skenētāju un devās ieliet sev vēl vienu džinu ar toniku. Kad Irēna atgriezās pie datora, rezultāti to apstulbināja. Iekšlietu ministrijas drošības sistēma nekad nebūtu izlaidusi cauri nelabvēlīgu programmu, un Martēns nebija no tiem, kas ignorē drošības noteikumus. Ja viņš bija saņēmis aizdomīgu elektronisko vēstuli vai ari to bija sūtījis kāds, ko viņš nepazina, viņš to noteikti nebūtu atvēris, bet gan uzreiz ievietojis paplrkurvl vai ari palūdzis datorspeciālistiem, lai uzmet acis. Atlika tikai viena iespēja nelabvēlīgo programmu bija ievadījis kāds, kurš atradies Servaza kabinetā.

Kāds bija ielādējis nelabvēlīgo programmu tieši datorā…

Irēna nespēja izlemt, kā lai rīkojas. Vajadzēja brīdināt Martēnu. Bet kā to izdarīt, neatklājot veidu, kādā Irēna šo informāciju bija ieguvusi? Un kā viņš reaģēs, kad uzzinās? Irēna domīgi braucīja galvu, ar elkoņiem atbalstījusies uz galda un acis pievērsusi ekrānam. Vispirms jānoskaidro kaut kas vairāk par tiem, kas programmu ielādējuši. Viņa paņēma bloknotu un pildspalvu un sāka sastādīt sarakstu, taču drīz atklāja, ka variantu ir pavisam maz:

kolēģis

aizturētais

apmeklētājs

Divos pirmajos gadījumos bija maz iespēju, ka Martēns tos būtu atstājis bez uzraudzības pietiekami ilgi, lai viņi to varētu izdarīt. Un viņa pievienoja vēl vienu rindiņu:

apkopēja…

32. Tumsā

AP PULKSTEN VIENPADSMITIEM VAKARĀ KĀDS VECS VĪRS izveda pastaigāties suni un aizdomīgi noskatījās gan uz viņu, gan uz sasisto laternu divu metru attālumā no automašīnas. Servazs cerēja, ka viņš par to neziņos žandarmiem. Viņš divreiz ar pusstundu garu intervālu piezvanīja Vincentam un Samirai, nenolaižot acis no privātmājas. Pirmā stāva logā joprojām dega gaisma.

īsi pirms pusnakts Servazs aiz loga pamanīja ēnu. Tad gaisma logā nodzisa un parādījās aiz vitrāžām starp abiem spārniem, kur droši vien atradās kāpņu laukums. Nedaudz vēlāk gaisma iedegās pirmā stāva logā, aiz tumsā ieslīgušā ziemas dārza. Servazs vai kaklu izmežģīja, uzmanot ieeju, jo viņam traucēja resns priedes koka stumbrs un sakuplojušais dārzs, tomēr pēc dažām sekundēm viņš ieraudzīja, ka vestibilā iedegas gaisma, tad atveras ieejas durvis un virs krūmiem parādās Frānsisa galva un pleci. Pēdējais gaišais nama logs izdzisa. Van Akers bija iznācis ārā.

Servazs uzmanīgi pieplaka pie sēdekļa, redzot, kā Frānsiss dodas lejup pa dārza nogāzi, atver vārtiņus un parādās uz trotuāra mazāk nekā divdesmit metru attālumā no viņa mašīnas. Servazs redzēja, ka viņa vecais draugs dodas uz savu Alfa Romeo Spider, kas bija novietots nedaudz tālāk. Turot roku uz aizdedzes atslēgas, viņš nogaidīja, kamēr Frānsiss nonāk ielas galā, tad iedarbināja savu mašīnu un izbrauca no vietas. Servazs iedomājās, ka tad, ja Frānsiss uzmanīsies, būs ļoti grūti tam tumsā sekot un palikt nepamanītam. Taču nešķita, ka pēc vārtiņu aizvēršanas van Akera kungu būtu interesējis uz ielas notiekošais. Frānsiss bija devies uz savu automašīnu, pat nepaskatījies apkārt.

Tagad ari Servazs jau bija aizbraucis līdz ielas galam. Un simts metrus tālāk paspēja ieraudzīt automašīnas aizmugurējās gaismas un kreisā pagrieziena signālu. Viņš palielināja ātrumu, lai šaurajās Marsakas ieliņās saīsinātu distanci starp automašīnām, un turpināja sekot Alfa Romeo Spider, kad tā pa 4. septembra ielu aizbrauca līdz Gambetas laukumam un to šķērsoja dienvidaustrumu virzienā. Braucot garām baznīcai, Servazs pamanīja kādu studentu, kurš mācītāja mājas paēnā vēma, bet divi viņa drauģeļi ar glāzēm rokās smiedamies viņu gaidīja pie izgaismotas kroga ieejas. Lēkājot pa bruģi, Spider traucās tālāk pa šaurajām ieliņām ar nolaistiem veikalu slēģiem, tad apbrauca apkārt strūklakai un palielināja ātrumu uz D939 ceļa. Frānsiss izbrauca no pilsētas. Servazs sekoja. Virs tumšajiem, ar kokiem apaugušajiem pakalniem spīdēja pilns mēness. Pēc garāka taisna gabala ceļš cauri mežam aizvijās kalnup. Servazs ieturēja pamatīgu distanci un ik pa brīdim pazaudēja Alfa Romeo aizmugurējos uguņus no redzesloka, lai tos atkal ieraudzītu aiz kārtējā līkuma. Savā navigatorā viņš redzēja, ka nākamais pagrieziens ir pēc četriem kilometriem, tādēļ nebija jēgas braukt pārāk tuvu, taču viņam priekšā esošais van Akers brauca diezgan ātri, un bija jāuzmanās, lai neatpaliktu pārāk tālu.

Varēja redzēt, ka Frānsisam van Akeram patīk pārbaudīt savas jaudīgās automašīnas iespējas un ka viņš stipri vien pārsniedz atļauto ātrumu. Frānsiss vienmēr bija pārkāpis visus noteikumus, izņemot tos, ko noteica viņš pats.

Ceļš kā čūska aizvijās augšup un lejup pa pakalniem. Ātrums bija tik liels, ka džipa riteņi pagriezienos aizrāva pa gaisu sakaltušās lapas un granti. Servazam bija sajūta, ka to var dzirdēt kilometriem tālu. Automašīnas lukturi izgaismoja mežu, kas kļuva aizvien biezāks. Un ik pa brīdim starp koku lapotni varēja redzēt pilnmēnesi, tomēr lielākoties to aizsedza mežs. Mēness atgādināja smaidīgu seju, kas ar interesi vēro, kā viņi traucas pa pakalniem. Divas vai trīs reizes Servazam šķita, ka tas atpakaļskata spogulī redz automašīnas uguņus, taču viņš bija pārāk koncentrējies tam, kas notiek priekšā.

Kad Servazs bija iebraucis kādā ielejā, viņš pamanīja, ka Spider divsimt metrus pirms viņa nogriežas pa kreisi uz vēl šaurāka celiņa. Viņš tam sekoja, un ceļš, metot cilpas, sāka vīties kalnup. Viņi šķērsoja kādu ciemu, kurā bija tikai trīs vai četras saimniecības, kas, satupušas kalna

virsotnē, atgādināja cauru zobu rindu. Lai viņu nepamanītu, Servazs sāka braukt lēnāk. Abpus kalnu korei aizvijās ceļš, bet klinšaino krauju ieskāva lauki. Nonācis kādā krustojumā, viņš nesaprata, uz kuru pusi braukt, taču tad ieraudzīja mašīnas aizmugurējās ugunis tālu prom kreisajā pusē starp kokiem. Ceļš atkal vijās augšup. Tad arī Servazs bija sasniedzis kalna virsotni, uz kuras atradās plašs būvkoku mežs. Augstie, taisnie stumbri vienādos atstatumos cits no cita slējās debesīs kā katedrāles vai milzīgas mošejas kolonnas. To tur bija simtiem. Gar ceļa malām atradās lielas koku cirsmas, kas veidoja horizontālu cilindru sienu.

Servazs juta, ka viņu pārņem satraukums. Uz kurieni van Akers brauca? Viņš bija izvēlējies ceļus, kas veda sāņus no galvenām maģistrālēm, uz šādiem otršķirīgiem ceļiem nebija daudz mašīnu, turklāt vēl tik vēlā stundā. Servazs iegrima pārdomās, taču bija pārāk koncentrējies, lai uzmanītu priekšā esošo mašīnu.

Nākamajā krustojumā, neapdzīvotā kalna virsotnes pašā vidū, ko klāja pļavas un pamežs un ko mēnesgaisma izgaismoja gandrīz tikpat spoži kā dienasgaisma, viņš ieraudzīja uzrakstu “Lasulas aizas”. Servazs ar acīm meklēja Spider, taču nekur to nemanīja. Sasodīts! Viņš izslēdza motoru un izkāpa no mašīnas. Visapkārt valdīja neparasts klusums. Nebija ne vismazākās vēja pūsmiņas, un nakts bija pārsteidzoši silta. Viņš ieklausījās. No viņa pa kreisi varēja dzirdēt motora troksni… Tad Servazs saklausīja, kā mašīna tālumā maina ātrumu un pagriezienā uz grants čirkst riepas. Viņš atkal apsēdās pie stūres, apmeta loku un aiztraucās aizu virzienā.

Piecas minūtes vēlāk Servazs samazināja mašīnas ātrumu un apturēja džipu ceļmalā. Dienā aizas atgādināja lekni zaļojošu bedri, bet mežs atkāpās, tikai lai ielaistu skopus saules starus un varētu saredzēt augstos krīta kalnus. Aizām cauri plūda upe. Tā bija plata un diezgan lēna. Ceļmalā atradās dažas ne visai dziļas alas, ko ļaudis ieradās aplūkot svētdienās, kad tiem nebija nekā cita, ko darīt. Šajā vēlajā nakts stundā tās izskatījās pavisam citādi. Servazs jaunībā vairākas reizes bija šurp braucis kopā ar Frānsisu, Mariannu un pārējiem.

Viņam bija tāda nojausma, ka, iespējams, tieši turp devās van Akers. Frānsisa apziņā allaž bija mitusi daļa drūma romantisma, un šī vide tam lieliski atbilda. Tā nedaudz atgādināja Kaspara Dāvida Fridriha gleznas.

Ja Frānsiss bija apturējis mašīnu kaut kur pie aizām un tur ieradīsies Servazs, viņš to uzreiz pamanīs. Šādā diennakts laikā pa šo nomaļo ceļu neviens nebrauca. Ja Frānsiss redzēs viņu pabraucam garām, tad sapratis, ka Martēns viņam sekojis un tur to aizdomās, bet, ja van Akers bija turpinājis braukt, tad Servazs to tikpat vairs nepanāks, tomēr izmeklētājs bija gatavs saderēt, ka tā nebija.

Divu metru attālumā no viņa mašīnas aizmugures lukturiem bija redzams ceļš. Viņš ļoti lēnām atpakaļgaitā brauca pa to uz priekšu tā, lai mašīna no ceļa nebūtu saredzama, gadījumā ja Frānsiss brauktu garām. Servazs izslēdza gaismas un motoru un izkāpa no mašīnas. Ne vismazākā troksnīša, izņemot upes čaloņu, kura plūda otrpus ceļam. Servazs lēnām aizvēra mašīnas durvis un ieklausījās. Kaut kur kliedza kāds naktsputns. Un vairāk ne skaņas. Nācās apsvērt situāciju. Lielas izvēles nebija, vienīgais variants jādodas uz aizu. Viņš prātoja, ka, iespējams, van Akers jau ir tālu projām un viņš tagad bija pilnīgi viens nekurienes vidū, gatavs uz neprātīgu rīcību. Servazs izņēma no kabatas mobilo telefonu un to izslēdza. Tad sāka iet uz priekšu pa tumsā iegrimušo ceļu zem zvaigžņotajām debesīm. Ejot pa asfaltēto ceļu, Servazs prātoja: ko viņš vispār zina par van Akeru? Ko vecais draugs visus šos gadus ir darījis? Viņu dzīves bija ievirzījušās tik dažādi… Servazs domāja par to, ka van Akers vienmēr bijis ļoti noslēpumains un neizdibināms. Vai labākais draugs var būt kāds, par kuru tu zini mazāk nekā par visiem citiem? Viņi bija tik tuvi un tomēr tik atšķirīgi. Ar laiku cilvēki mainās, bet kaut kas paliek neskarts būtība, kas saglabājas no bērnības, taču ar laiku mēs uzkrājam daudz dažādu sajūtu un vairs neesam tādi, kā bijām kādreiz. Un tad jau esam pieauguši. Ja mēs varētu atgriezties bērnībā, tad bērns nepazītu to pieaugušo, par kādu kļuvis, un, uzzinot, kāds viņš ir tagad, to noteikti pārņemtu šausmas. Servazs devās aizvien dziļāk aizā. Tagad tuvumā esošās upes šalkoņa nomāca visus pārējos trokšņus. Ceļš meta garus līkumus, bet viņš pa to gāja aizvien ātrāk. Servazs ar skatienu centās pārmeklēt krūmus ceļa malās, taču velti, jo aizā bija gandrīz pilnīgi tumšs. Joprojām ne vismazākā troksnīša… Kur Frānsiss bija palicis? Servazs pagāja vēl dažus metrus uz priekšu un beidzot ieraudzīja starp koku pazarēm sarkanā Spider uguņus. Viņš apstājās un nedaudz paliecās uz priekšu. Starp kokiem pavīdēja vēl divi mašīnas lukturi. Ceļmalā stāvēja divas mašīnas, bet Alfa Romeo atradās divi

cilvēki. Servazs nevarēja izlemt, kā rikoties. Vai bija iespējams lavīties uz priekšu un joprojām palikt nepamanītam? Vai tomēr labāk pagaidīt, kad otrs cilvēks izkāps no mašīnas, un tad atgriezties pie savējās? Viņš nolēma, ka viena priekšrocība tam tomēr bija. Tie abi no mašīnas iekšpuses redzēja tikai to, ko izgaismoja lukturi tieši viņiem priekšā, spožās gaismas apspīdēto klinti tai vietā, kur vīdēja viena no alām.

Ja viņš lavīsies pa mežu, tad nebūs redzams. Vairāk bija jāuztraucas par troksni, ko varētu sacelt, taču tie abi dzīvi sarunājās un ūdens čaloņa bija tik skaļa, ka tie viņu nevarēja dzirdēt. Servazs sāka lavīties caur kokiem un krūmiem un virzījās uz priekšu ļoti ātri, taču ne tik izveicīgi, kā būtu vēlējies. Krūmi bija tik biezi un tumši, ka nebija iespējams saredzēt daudzos šķēršļus viņa ceļā, turklāt Servazs nemitīgi atdūrās pret izkaltušiem koku stumbriem, kuriem nācās iet apkārt ar līkumu. Daudzas reizes viņš tumsā gandrīz izmežģīja potīti, jo paklupa vai atsitās pret kādu koka zaru. Tie Servazam saskrāpēja pieri un vaigus, bet krekls ķērās aiz kazenājiem. Servazs ik pa laikam apstājās un vēroja abus siluetus mašīnā un tad atkal devās tālāk. Pēc brīža, kas Servazam šķita mūžību ilgs, viņš nonāca pie kāda nepārvarama šķēršļa strauta, kas tumsā bija grūti saskatāms un acīmredzot tālāk ietecēja upē. Viņš to pamanīja, jo zeme tam zem kājām veidoja slīpumu, uz kura nekas neauga, un varēja dzirdēt ūdens čaloņu. Servazs novilka kurpes un zeķes, uzlocīja bikses un centās sataustīt seklāku vietu, taču kāja jau bija līdz celim ledainajā ūdenī, bet strauta dibenu vēl nejuta. Abi silueti ūdens otrā pusē tagad atradās no viņa tikai dažu metru attālumā, bet, paldies Dievam, tie bija viņam pagriezuši muguru. Servazs sāniski brida pa ūdeni un tagad jau varēja redzēt cilvēku pasažiera sēdeklī. Drīzāk gan… sievieti… Viņai bija gari mati. Servazs nespēja atšķirt, kādā krāsā tie ir. Un no tās vietas, kur viņš atradās, noteikt sievietes vecumu ari bija grūti.

Pēkšņi Servazam ienāca prātā kāds cits risinājums. Ceļš vietām šķērsoja kalnu pārejas. Bija divi varianti vai nu sieviete bija ieradusies no otras puses, vai ari jau gaidīja. Servazam ticamāks šķita pirmais variants. Viņi negribēja, lai tos kopā ierauga. Tas bija milzīgs risks, taču viņš devās atpakaļ, šoreiz daudz nebēdājot par troksni, ko sacels. Laika nebija daudz. Kad Servazs nonāca uz ceļa, viņš pa granti un asfaltu skriešiem metās uz mašīnas pusi. Lai gan bija noskrējis daudz īsāku gabalu nekā pirms tam gājis kājām, aizelsies viņš bija ne pa jokam.

Servazs iedarbināja mašīnu un brauca pa ceļa malu ar ātrumu trīsdesmit kilometri stundā un strauji nospieda gāzes pedāli, kad bija pietiekami tālu no Spider, lai tā pasažieri viņu vairs nedzirdētu. Atgriezies iepriekšējā krustojumā, viņš zem kokiem pamanīja stāvam kādu mašīnu ar izslēgtiem uguņiem, tomēr tā bija labi saredzama un to nebija iespējams nepamanīt. Servazs mašīnu uzreiz pazina, apstājās tai līdzās un nolaida sānstiklu.

-    Dieva dēļ, ko tad jūs te darāt?

Viņš redzēja, kā Pižols un viņa palīgs iztaisnojas.

-    Un kā tev šķiet? pirmais no viņiem aizkaitināts vaicāja. Aizmirsi, vai?

Aste! Viņš taču bija lūdzis Pižolu tam pa gabalu sekot, gadījumā ja uzrastos Irtmans! Tas bija pavisam izkritis no prāta.

-    Es taču teicu “pa gabalu”!

-    Mēs jau tā ari darījām. Bet tu bez mitas skraidi šurpu turpu visos virzienos!

-Tas ar to makšķerkātu gan bija labs gājiens! Pižola pārinieks ieminējās.

Servazs iedomājās par Frānsisu, kurš kuru katru mirkli varēja pabraukt garām.

-    Brauciet uz Tulūzu! Nemaisieties pa kājām! Negribu, lai jūs šonakt man minat uz papēžiem!

Servazs pamanīja dusmas Pižola skatienā, taču garākam skaidrojumam nebija laika. Servazs nogaidīja, kamēr kolēģi aizbrauc, un tad arī pats sāka braukt, nākamajā atzarā nogriezās pa kreisi un tad vēlreiz pa kreisi. Viņš bija nobraucis aptuveni divus kilometrus, kad pie kādas celtnes drupām pamestas fermas un klēts ieraudzīja citu uzrakstu “Sulas aizas”. Braukdams atpakaļgaitā, Servazs apturēja mašīnu pie mūra sienas iepretim aizām, izslēdza motoru, gaismas un sāka gaidīt.

Servazam šķita, ka gaida jau nebeidzami ilgi, un viņš jau sāka prātot, vai sieviete nav aizbraukusi pa citu ceļu, kad tam garām pabrauca sveša automašīna. Viņš nogaidīja, kamēr tā vairs nav redzama, un tad sekoja. Dažus kilometrus Servazs brauca ar atļauto ātrumu, bet vēlāk, navigatorā ieraudzījis, ka tuvojas nākamais ceļu atzarojums, sāka braukt ātrāk. Viņš redzēja, ka mašīna atkal pagriežas pa kreisi, un noņēma kāju no gāzes pedāļa, ļaujot, lai distance starp viņiem palielinās. Pirms nākamā

krustojuma Servazs atkal palielināja ātrumu tieši laikā, lai pamanītu, ka sieviete turpina braukt taisni. Tas bija ceļš uz Marsaku, kas, neiebraucot pilsētā, veda gar liceju. Ja izmeklētājs negribēja automašīnu pazaudēt pilsētas daudzajās ieliņās, vajadzēja piebraukt tuvāk. Tagad Servazs atradās divsimt metrus aiz mašīnas uz kādas garas, taisnas ielas, pamazām samazinot starp viņiem distanci, līdz pēkšņi pamanīja, ka auto vadītāja nobremzē un iebrauc ozolu alejā, kas ved uz liceju. Milzīgā ātrumā viņš traucās uz priekšu, tad strauji nobremzēja, lai nevajadzētu to apdzīt. Ja Servazs tagad nogrieztos uz aleju, kas veda uz autostāvvietu, viņu noteikti pamanītu! Bet no tāda attāluma braucēju bija grūti saskatīt.

Te pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma. Vincents! Viņš kaut kur pie liceja sēž mašīnā un uzmana ieeju. Servazs apturēja džipu uz ceļa apmales, iepretim galvenajai ēkai pie pļavas, un nospieda telefona zvana taustiņu.

-    Martēn? Kas noticis?

-    Autostāvvietai tuvojas kāda mašīna! viņš kliedza. Vai tu to redzi? Es gribu zināt, kurš ir pie stūres.

Klusums.

-    Pagaidi… Jā, tagad redzu… Mirklīti… Sieviete izkāpj no mašīnas… Tā ir studente… blondiem matiem… Ņemot vērā viņas vecumu, noteikti no sagatavošanas klases…

-Aizej pie viņas! Man jāzina, kas viņa ir! Servazs kliedza.

-    Izdomā vienalga ko. Saki, ka kopš pasniedzējas nāves policija novēro liceju. Pajautā, vai viņa ir kaut ko manījusi. Pasaki, ka pēc notikušā viņai nevajadzētu vienai klīst apkārt… Izdomā pats… Un uzzini, kā viņu sauc.

Viņš redzēja, kā pārsimts metrus tālāk Esperandjē, neaizverot durvis, izkāpj no mašīnas un steidzas pie meitenes, kas vēl nebija viņu pamanījusi un tobrīd devās uz lieveņa pusi.

Servazs pameta acis uz mašīnas numuru.

Binoklis…

Viņš noliecās un atvēra cimdu nodalījumu. Tur tas bija, līdzās kabatas lukturītim, bloknotam un ierocim.

Servazs to paņēma rokās. Esperandjē lieliem soļiem šķērsoja zālienu, lai panāktu meiteni. Viņa to joprojām nebija pamanījusi. Servazs pagrieza binokli meitenes virzienā un pielika pie acīm.

-    Ļauj viņai iet, viņš pēkšņi sacīja telefonā.

-Ko?

-    Nav vērts rādīties. Es zinu, kas viņa ir…

Servazs redzēja, ka Esperandjē apstājas un sāk skatīties uz visām pusēm, līdz beidzot viņu pamanīja. Servazs beidza sarunu, nolaida binokli, drudžaini prātodams, ko tikko redzētais varētu nozīmēt. Tā bija Sāra…

MARGO PĀRLIECINĀJĀS, KA DURVIS ir rūpīgi aizvērtas, un atgriezās savā gultā ar sasvīdušajiem palagiem. Viņa uzlūkoja otru gultu, kas bija tukša, un meitenei sažņaudzās sirds. Uzzinājusi, ka Margo draud briesmas, viņas istabas biedrene bija palūgusi, lai to pārceļ uz citu istabu.

Viņa saprata, cik ļoti viņai Lisijas pietrūks par spīti dažām nesaskaņām un tam, cik nemākulīgi savā starpā viņas bija sazinājušās. Lisija bija aizvākusi visas savas mantas, noņēmusi no sienas fotogrāfijas, kurās bija redzami viņas pieci brāļi un māsas, un tagad šis istabas stūris izskatījās tukšs un pamests.

Margo sēdēja gultā sakrustotām kājām un pārdomāja tēmu, ko audzēkņiem bija uzdevis van Akers, taču galva bija tukša kā izslaucīta. Temats “Atrast septiņus pamatotus iemeslus, lai nekad neuzrakstītu romānu un vienu (vērā ņemamu), lai to uzrakstītu”. Margo šķita, ka tā van Akers gribēja atvērt acis visiem sagatavošanas klases topošajiem rakstniekiem un parādīt, kādas grūtības tos sagaida. No iemesliem, kāpēc nerakstīt romānu, Margo jau dažus bija izdomājusi.

1)   Romānu tāpat ir par daudz. Katru gadu tiek publicēts kaudzēm jaunu darbu, nemaz nerunājot par tūkstošiem sarakstīto, kas nekad netiks publicēti.

2)   Sarakstīt romānu nozīmē milzīgu darbu, bet nelielu atzinību, ja vien šo darbu neiznīcina viena vienīga slepkavnieciska frāze.

3)   Rakstīšana nepadara cilvēku bagātu labākajā gadījumā romāna autors var nopelnīt tik daudz, lai apmaksātu restorānu vai atvaļinājumu. Tie autori, kas pārtiek no rakstīšanas, ir izmirstoša suga tāpat kā sniega leopards vai pundurhipopotams.

Margo aizmirsa par diviem pēdējiem punktiem. Gara acīm viņa jau iztēlojās, kā Frānsiss van Akers ļoti sarkastiskā tonī viņai jautā: “Vai tas nozīmē, ka, jūsuprāt, pusei mūsu literatūras ģēniju būtu vajadzējis

atturēties no rakstīšanas, Servazas jaunkundz?” Otrkārt… otrkārt… viņa nespēja uzrakstīt atbildi… Galvā visu laiku šaudījās domas par to, kas notiek ārā. Vai viņš ir paslēpies tur, mežā, lai uzglūnētu? Vai Juliāns Irtmans tiešām klīst kaut kur tuvumā vai arī viņi visi vienkārši ir nenormāli sapsihojušies? Margo atcerējās ari Eliasa zirnīti, ko viņš no rita bija atstājis meitenes skapītī. “Man šķiet, esmu atradis Apli.” Ko, pie joda, viņš ar to domāja? Viņa bija mēģinājusi ar Eliasu par to runāt, taču viņš bija tikai atmetis ar roku, it kā sakot: “Vēlāk.” Sasodīts, Elias, tu nu gan vari krist uz nerviem!

Margo skatiens apstājās pie neliela aparāta melnā krāsā, kas bija nolikts uz gultas. Tā bija rācija… To viņai bija iedevusi Samira, parādījusi, kā ar to rīkoties, un piebildusi: “Galvenais nevilcinies, tu mani vari izsaukt jebkurā bridi!”

Viņai ļoti patika Samira ar tās ērmīgo seju un stilīgajām lupatām. Margo vēlreiz palūkojās uz rāciju. Beidzot viņa to paņēma un ar īkšķi nospieda podziņu ierīces sānos.

-    Samira?

Lai policiste varētu atbildēt, Margo palaida vaļā podziņu, kā viņai bija mācīts.

-   Jā, cālīt. Esmu tepat… Kas noticis, skaistulīt?

-    Hm… es… nu, kā lai to pasaka…

-    Tu jūties vientuļi savā istabā, kopš tava istabas biedrene ir prom, vai ne?

Trāpīts desmitniekā…

-    Tas no viņas puses nebija diez cik forši… (Čerkstoņa.) Es kasos vienā gabalā. Te ir pilns ar tiem velna kukaiņiem. Turklāt man nedaudz slāpst. Man bagāžniekā ir divi svaigi aliņi. Uztvēri? Par to nav obligāti jāstāsta direktoram vai tavam tēvam, turklāt viņš man lūdza no tevis neatkāpties ne soli…

Margo seja atplauka smaidā.

SERVAZS JUTĀS PĀRĀK NOGURIS, lai atgrieztos Tulūzā. Viņš prātoja, vai tik vēlā stundā izdotos dabūt istabu viesnīcā, bet tad prātā ienāca kāds cits risinājums. Servazs gan sev centās iestāstīt, ka tā nav nekāda labā doma un Marianna būtu pati piezvanījusi, ja vēlētos viņu satikt, bet varbūt viņa dara tāpat kā viņš izmisīgi gaida, kad tas piezvanīs.

Servazu mocīja nemiers, šaubas un vēlēšanās Mariannu satikt. Viņš satvēra mobilo telefonu, ieraudzīja, cik rāda pulkstenis ekrāna stūri, un ielika to atpakaļ kabatā. Servazs nevēlējās viņu pamodināt nakts vidū. Un tomēr varbūt Marianna nemaz negulēja… Varbūt viņa modās ik nakti, tāpat kā bija modusies pirms divām naktīm, kad viņš tur atradās. Varbūt Marianna gaidīja, cerot, ka Servazs piezvanīs, un uzdeva sev tos pašus jautājumus, ko viņš, sasodīts, kāpēc viņš nezvana? Servazs atkal atcerējās viņas lūpu garšu uz savējām, mēles pieskārienu, matu un ādas smaržu, un sajuta vēderā izplatāmies karstu vilni. Servazs bija noilgojies pēc Mariannas.

-    Es dodos projām, viņš telefona klausulē sacīja Esperandjē.

-    Arlabunakti.

Servazs redzēja, kā Vincents tam pamāj un negribīgi atgriežas pie savas mašīnas. Pēc stundas viņa dežūru līdz rītam pārņems cita nodaļa. Servazs nespēja nedomāt par Margo, kura droši vien grasās doties pie miera, un nebeidza prātot, ko pašlaik dara Irtmans. Vai viņš guļ? Vai varbūt kaut kur klaiņo, meklēdams kārtējo upuri? Vai varbūt kādu jau ir atradis un kaut kur ieslodzījis, lai ar to rotaļātos kā kaķis ar peli? Viņš centās aizgaiņāt šīs domas. Servazs bija Vincentam teicis, lai tas slēpjas, tomēr ne pārāk rūpīgi. Lai kāds, kurš mēģina saskatīt, vai šī vieta netiek uzmanīta, viņu pamanītu. Servazs gan nedomāja, ka šveicietis uzņemtos tādu risku. Brīvība viņam tagad bija daudz dārgāka, jo četrarpus gadus Irtmans bija ieslodzīts psihiatriskajās slimnīcās bez iespējas pieņemt apmeklētājus, bez pastaigām, bez jebkādiem kontaktiem ar citiem cilvēkiem, izņemot psihiatrus un uzraugus.

Servazs iebrauca Marsakā, šķērsoja naksnīgo pilsētu, lēnām braucot pa šaurajām, tukšajām, ar bruģi klātajām ieliņām, un nogriezās uz ezera pusi. Viņš pabrauca garām restorānam-kafejnīcai-koncertzālei uz pāļiem “Zik”. Tajā atradās cilvēki, un caur nolaisto stiklu plūda mūzikas skaņas. Viņš apbrauca austrumu krastu, kas atradās vistuvāk pilsētai, un turpināja ceļu ziemeļu virzienā. Mariannas māja bija pati pēdējā. Tuvojoties vārtiem, Servazs nobremzēja.

Pirmajā stāvā dega gaisma.

Sirds sāka pukstēt straujāk. Viņš juta, ka ļoti grib Mariannu, ka vēlas viņu skūpstīt, apskaut. Dzirdēt viņas balsi. Smieklus. Būt ar viņu kopā…

Un tad Servaza sirds pamira.

Uz grantētā celiņa zem eglēm stāvēja mašīna. Tā nebija Mariannas. Tā bija sarkana Alfa Romeo Spider. Servazam šķita, ka viņu apņem skumju vilnis, vēlreiz apjaušot, cik sāpīga ir nodevība. Servazs sagrīļojās. Tad viņš nolēma sev paturēt šaubu priekšrocības. Servazs sev pārmeta, ka tik ļauni domā. Viņš nolēma nogaidīt, kad aizies Frānsiss, un tad piezvanīt pie durvīm. Tam noteikti bija kāds izskaidrojums. Citādi nemaz nevarēja būt.

Viņš pabrauca drusku tālāk un apstājās koku paēnā pie īpašuma robežas, tur, kur ceļš pie meža veidoja līkumu, lai virzītos tālāk uz ziemeļiem, uz tīreli. Servazs izvilka cigareti un ievietoja atskaņotājā Mālera disku. Kad tas tuvojās beigām, viņš pārtrauca klausīties mūziku. Mutē bija rūgtena garša. Servaza apziņu bija saindējušas šaubas. Viņš iedomājās par prezervatīvu krājumiem vannasistabā, tad palūkojās pulkstenī uz priekšējā paneļa. Tas rādīja pāri diviem. Kad sarkanais Spider izbrauca no dārza, riepām kaucot uz asfalta, Servazs juta, ka viņa ķermeni pārņem ledains aukstums.

Mēnesnīca viņam šķita kā skumja sieviete vienīgā, kas to nekad nekrāps.

Pulkstenis bija trīs no rīta.

/

Ceturtdiena

..

33. Šarlēne

VIŅAM TOREIZ BIJA DIVDESMIT GADU. Tumši, gari mati, kas cirtojās un krita pār pleciem. Liela atlokāma krekla apkakle. Starp rādītājpirkstu un vidējo pirkstu viņš turēja pusizsmēķētu cigareti, īkšķi atspiedis pret filtru, bet divi pārējie pirksti bija saliekti. Servazs raudzījās objektīvā ar ciešu, saspringtu skatienu, kurā jautās nedaudz cinisma, un lūpas rotāja viegls smaids. Bet varbūt tas bija smīns…

Viņu bija nofotografējusi Marianna. Servazs vēl joprojām nevarēja saprast, kāpēc fotogrāfiju ir saglabājis. Divas dienas pēc fotogrāfijas uzņemšanas viņa Servazu pameta.

Kad Marianna to pavēstīja, viņas balss aizlūza. Servazs bija pamanījis asaras viņas acīs, it kā viņš būtu tas, kurš kādu pamet.

“Kāpēc?”

“Es mīlu citu.”

Ļaunākais no visiem iemesliem…

Viņš neko neteica. Servazs skatījās uz Mariannu tāpat kā fotoattēlā (vismaz tā viņam šķita).

“Vācies!”

“Martēn, es…”

“Vācies!”

Viņa bija aizgājusi, neko nesakot. Servazs tikai vēlāk bija uzzinājis, par kuru bija runa. Divkārša nodevība… Mēnešiem ilgi viņš bija cerējis, ka Marianna atgriezīsies. Un tad bija saticis Aleksandru. Servazs iemeta fotogrāfiju atpakaļ kādā atvilktnē. Šorīt pamostoties viņam bija vēlēšanās to saplēst un aizmest, tomēr Servazs nolēma to nedarīt. Viņš jutās tik pārguris, ka bija uz nervu sabrukuma robežas. Servazs bija gulējis labi ja divas stundas, turklāt nemierīgā miegā, murgodams, sviedros izmircis un raustīdamies.

Irtmans, Marsaka un tagad vēl ari pagājusī nakts… Bija sajūta, it kā viņu kāds raustītu diedziņā, lai pārbaudītu izturību. Un bija skaidrs: drīz tā būs galā. Servazs izgāja uz balkona. Pulkstenis bija deviņi no rīta. Debesīs atkal varēja manīt negaisa draudus. No austrumu puses tuvojās melna mākoņu siena, taču saule vēl turpināja spīdēt. No pilsētas pacēlās karstuma vilnis, kas jaucās ar motoru un signāltauru troksni. Gaiss šķita nokaitēts, un debesīs, skaļi klaigājot, riņķoja svīres.

Servazs apģērbās un atstāja dzīvokli. Viņš bija izspūris un neskuvies, bet sejā varēja manīt skrāpējumus, ko bija atstājusi pagājušās nakts ekspedīcija. Izmeklētājs nebija mazgājies veselu diennakti, taču viņam par to bija nospļauties. Pastaiga ielās negaisa priekšnojautās Servazam nāca par labu. Viņš apsēdās uz terases pie vienas no Vilsona laukuma kafejnīcām un palūdza ļoti stipru un ļoti saldu kafiju. Cukurs bija vajadzīgs, lai pārvarētu rūgtumu…

Servazs prātoja, ar kuru lai aprunājas, kam lai prasa padomu. Un saprata, ka tāda cilvēka nav. Tad viņam acu priekšā iznira daiļa seja, gari, sarkanbrūni mati, slaids kakls, fantastisks augums un smaids…

Servazs dzēra kafiju, gaidot, kad sāksies iestāžu darba laiks.

Tad viņš devās uz priekšu pa Lapeirūza ielu, šķērsoja mūžīgo AlzakaLorēna ielas būvlaukumu ar bezdarbīgajām zemes rokamajām mašīnām un nogriezās uz Lapomma ielu. Servazs zināja, ka galerija tiks atvērta pulksten desmitos no rīta… Tagad bija 9 un 50 minūtes. Durvis jau bija vaļā, bet galerija tukša un klusa. Viņš saminstinājās.

Izmeklētāja apavu zoles čīkstēja uz gaišās parketa grīdas. No nelieliem skaļruņiem atskanēja klusināta mūzika. Tas bija džezs… Viņa skatiens neuzkavējās pie modernajām gleznām, kas karājās pie sienām. Servazs izdzirda papēžu klakstoņu un balsi otrajā stāvā, aizgāja līdz telpas galam un uzkāpa pa vītņveida metāla kāpnēm.

Un tur jau viņa bija zvanīja pa telefonu, nostājusies aiz galda pie milzīga stiklota loga.

Viņa pacēla acis, ieraudzīja Martēnu un sacīja klausulē:

-    Es jums pārzvanīšu.

Šorīt Šarlēnei Esperandjē mugurā bija balts T krekls, kas atsedza vienu plecu, un kuplas, melnas ziemeļafrikāņu bikses. Uz krūtīm ar spožiem akmentiņiem bija izšūts vārds “Māksla”. Viņas sarkanbrūnie mati mirdzēja rīta gaismā, kaut gan saule izgaismoja tikai rozā ķieģeļu celtnes fasādes augšējos stāvus otrpus logam, bet ielas vēl grima ēnā.

Šarlēne bija velnišķigi skaista, un kādu mirkli viņš prātoja, ka, iespējams, tieši viņa ir tā, ko viņš meklē, sieviete, kas to nomierinās un liks aizmirst visas citas. Ta, uz kuru varēs paļauties, tomēr nē, protams, ne… Jo viņa bija Vincenta sieva. Un viņa vairs nepiesaistīja visas viņa domas kā toziem, pirms diviem gadiem. Sirds vairs strauji neiepukstējās, par viņu domājot. Šarlēne, par spīti skaistumam, bija kļuvusi par attālu signālu par viņu bija patīkami domāt, taču šīm domām pietrūka kādreizējā spēka, tās bija bez sāpēm un kaisles…

-    Martēn? Kādi vēji tevi šurp atpūtuši?

-    Es labprāt iedzertu kafiju, viņš sacīja.

Šarlēne apgāja apkārt rakstāmgaldam, lai noskūpstītu Servazu uz vaigiem. Viņa patīkami smaržoja pēc šampūna un vieglas citrusu smaržas kā citrusaugu plantācijas.

-    Man salūzusi mašīna. Es ari labprāt iedzertu kafiju. Nāc. Tu slikti izskaties.

-    Zinu. Un es labprāt ieietu dušā.

Viņi šķērsoja Kapitolija laukumu, lai dotos uz terasi zem arkādēm. Viņš atradās kopā ar vienu no skaistākajām Tulūzas sievietēm, izskatījās pēc klaidoņa un domāja par kādu citu…

-    Kāpēc tu neatbildēji uz manām īsziņām un zvaniem? Šarlēne jautāja, kad bija iemalkojusi kafiju.

-    Tu pati to ļoti labi zini.

-    Nē. Labprāt vēlētos, lai tu man paskaidro.

Pēkšņi Servazs saprata, ka ir kļūdījies, ka viņš nevar runāt par Mariannu, ka viņam nav tiesību to darīt. Viņš zināja, ka Šarlēnei tas sāpēs. Ka viņa ir viegli ievainojama. Iespējams, tāds bija viņa nolūks likt kādam citam ciest tā, kā cietis pats.

Taču Servazs to nedarīja.

-    Es saņēmu elektronisko vēstuli no Juliāna Irtmana, viņš sacīja.

-    Zinu. Vincents domāja, ka tā ir viltota un tu par velti psiho, taču tad tu atradi tos koka stumbrā iegrieztos burtus… Kopš tā laika viņš vairs nezina, ko domāt.

-    Tu zini par tiem burtiem?

-Jā-

-    Un tu zini, kur…? «

-    Kur tu tos atradi? Hm. Vincents man to pateica.

-    Vai viņš tev pastāstīja, ari kādos apstākļos tas notika?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Šarlēne, es…

-    Nesaki neko, Martēn. Tam nav jēgas.

-    Vai viņš tev pateica, ka viņa ir kāda, ko es agrāk pazinu?

-Nē.

-    Kāda, ko es mī…

-    Apklusti! Tev nekas nav man jāpaskaidro.

-    Šarlēne, es gribu, lai tu zini…

-    Es tev jau teicu apklusti!

Oficiante, kas bija atnākusi pēc naudas, steigšus devās prom.

-    Bet tā taču ir! Lai kā ari būtu, mēs pat neesam bijuši… precējušies… un pat ne mīļākie…

Viņš klusēja.

-    Un galu galā kuru gan interesē, kā es jūtos?

-    Šarlēne…

-    Vai tiešām tikai man bija kādas jūtas? Vai tad tu pats neko nejuti? Vai es to biju tikai iztēlojusies? Un viena pati uzfilmēju mūsu stāstu?… Pie velna!

Servazs uz viņu palūkojās. Šarlēne šajā mirklī izskatījās sasodīti skaista. Jebkurš normāls vīrietis būtu viņu gribējis. Simts kilometru apkaimē nebija iekārojamākas sievietes par Šarlēni Esperandjē. Tad kāpēc tieši viņš?

Visus šos garos mēnešus Servazs bija melojis pats sev. Jā, viņam bija kaut kādas jūtas… Jā, varbūt tieši viņa bija tā sieviete, ko Servazs meklēja… Jā, viņš par to bija domājis biežāk, nekā pieklātos, un iztēlojies viņu sev līdzās gultā, kurā gulēja viens pats, un visur citur, taču bija vēl arī Vincents. Un Mēgana. Un Margo. Un viss pārējais.

Tikai ne tagad…

Droši vien ari viņa pati juta, ka šis nav īstais brīdis, tādēļ mainīja sarunas tematu.

-    Vai tiešām tu domā, ka mums draud briesmas? Un… Mēganai? viņa jautāja.

-    Nē. Irtmans ir ieciklējies tieši uz mani. Viņš neķersies klāt visiem Tulūzas policistiem pēc kārtas.

-    Bet ja nu viņš netiek tev klāt? Pēkšņi viņa šķita nobažījusies. Ja viņš par visu ir tik labi informēts, kā jūs apgalvojat, tad noteikti zina

arī to, ka Vincents ir tavs draugs un tuvākais līdzstrādnieks. Vai par to tu neesi iedomājies?

-Jā, protams, es par to esmu iedomājies… Pagaidām nav pat zināms, kur viņš atrodas. Man patiešām nešķiet, ka Vincentam draud kaut vismazākās briesmas. Viņš nekad nav Irtmanu saticis. Šveicietis neko par viņu nezina. Jums vienkārši jābūt drusku piesardzīgākiem, un tas arī viss. Ja vēlies, vari pabrīdināt Mēganas skolu, lai viņu uzmana, lai neviens tai netuvojas un lai neatstāj viņu vienu.

Viņš bija pieprasījis, lai Margo tiktu uzmanīta. Vai viņam to pašu vajadzētu pieprasīt visiem sev tuvajiem cilvēkiem? Vincentam, Aleksandrai?

Pēkšņi Servazs iedomājās par Pižolu. Ak Dievs, viņam bija piemirsies! Vai Pižols to atkal uzmanīja? Ko viņš padomās, kad ieraudzīs viņu un Šarlēni, iegrimušus draudzīgā sarunā uz kafejnīcas terases, kamēr Vincents ir projām? Pižols Vincentu nevarēja ciest. Servazs bija pārliecināts, ka viņš steigsies to pavēstīt Vincentam.

-    Sasodīts, viņš sacīja.

-    Kas noticis?

-    Es aizmirsu, ka arī pats tieku uzmanīts.

-    Un kurš ar to nodarbojas?

-    Mūsu brigādes policisti… Veči, kam ne visai patīk Vincents…

-    Vai tu runā par tiem, kurus pirms diviem gadiem noliki pie vietas?

-Hm.

-    Vai tu domā, ka viņi mūs redzēja?

-    Nezinu, tomēr negribētu riskēt. Tu piecelsies, un mēs atsveicināsimies, viens otram paspiežot roku.

Šarlēne uz viņu palūkojās, uzraukusi uzacis.

-    Tas nu gan ir muļķīgi!

-    Šarlēne, es tevi lūdzu!

-    Kā vēlies… Sargi sevi, Martēn! Un Margo…

Servazs redzēja, ka viņa saminstinās.

-    Un es gribu, lai tu zini, ka tev… esmu es un vienmēr būšu… Jebkurā mirklī.

Viņa pabīdīja malā krēslu un, kājās piecēlusies, ļoti oficiāli paspieda tam roku, pastiepusi to pāri galdam. Šarlēne neatskatījās, un viņš nenolūkojās, kā viņa aiziet.

34. Priekšsacīkstes

PULKSTEN 10 UN 30 MINŪTĒS viņam bija norunāta tikšanās galvenajā inspekcijā. Kad Servazs iegāja komisāra Santosa kabinetā, tas sarunājās ar kādu piecdesmitgadīgu sievieti sarkanā kostīmā, kas stāvēja viņam līdzās. Servazam šķita, ka ar brillēm, kas tai bija noslīdējušas uz degungala, un sakniebtajām lūpām viņa atgādina vecmodīgu skolotāju.

-    Sēdieties, major, Santoss sacīja. Vēlos jūs iepazīstināt ar mūsu psihologu dakteri Andriē.

Servazs uzmeta paviršu skatienu sievietei, kas stāvēja kājās, kaut gan divi krēsli bija brīvi, un pēc tam pievērsās Sanantonio.

-Jūs viņu apmeklēsiet divas reizes nedēļā, tas piebilda.

Servazs neticīgi noraustījās.

-    Kā, lūdzu?

-Jūs ļoti labi dzirdējāt.

-    Kā tā “apmeklēšu”? Santos, jūs laikam jokojat!

-    Major, vai esat depresīvs? sieviete jautāja, veroties pāri briļļu malai.

-    Vai esmu atstādināts, vai kā? Servazs jautāja, noliecies pār tuklā komisāra rakstāmgaldu.

Santosa mazās, uztūkušajos plakstiņos iegrimušās hameleona ačeles viņu kādu brīdi pētīja.

-    Nē. Pagaidām ne, taču jums nepieciešama ārstēšanās.

-Kas?

-   Ja jums tā izklausās labāk, apsekošana.

-    Apsekošana, johaidī!

-    Major… Santoss brīdinoši ierunājās.

-    Vai jūs esat depresīvs? daktere Andriē atkārtoja. Es tomēr vēlētos, lai jūs atbildat uz šo vienkāršo jautājumu, major…

Servazs uz viņu pat nepaskatījās.

-                Kur te ir loģika? viņš jautāja Galvenās inspekcijas policistam.

-    Vai nu man nepieciešama ārstēšana un jūs mani atstādināt, vai ari atzīstat, ka esmu spējīgs pildīt savus dienesta pienākumus un šai… personai te nav ko meklēt. Punkts un āmen.

-    Ne jums to izlemt, major.

-    Komisār, es jūs lūdzu, Servazs novaidējās. Vai jūs uz viņu vispār paskatījāties? Jau šo sievieti ieraugot vien, man rodas vēlēšanās izdarīt pašnāvību!

Santosa gaļīgās lūpas zem tabakas nodzeltējušām ūsām neviļus atplauka smaidā.

-Jūs savas problēmas neatrisināsiet, tās noliedzot un slēpjoties aiz sarkasma maskas, sieviete sacīja aizvainotā tonī.

-    Daktere Andriē ir speciāliste, kas… komisārs Santoss nepārliecināti iesāka.

-    Santos… jūs taču zināt, kas noticis. Kā jūs pats manā vietā būtu reaģējis?

-   Jā. Tieši tādēļ jūs neesat atstādināts. Jo jums bija jāiztur tāds spiediens. Un vēl tādēļ, ka turpinās izmeklēšana. Bet es neesmu jūsu vietā.

-    Major, sieviete gurdi sacīja. Jūsu attieksme ir neproduktīva. Vai drīkstu jums dot kādu padomu? Būtu…

-    Komisār, Servazs protestēja, ielaidiet šo sievieti manā kabinetā, un es tiešām nojūgšos. Dodiet man piecas minūtes laika! Tikai jūs un es, aci pret aci. Un pēc tam, ja vēlaties, es viņu apprecēšu… Piecas minūtes…

-    Dakter, Santoss ierunājās.

-    Es nedomāju, ka… sieviete strupi iebilda.

-    Dakter, es jūs lūdzu.

IZGĀJIS NO SANTOSA KABINETA, Servazs ar liftu nobrauca līdz trešajam stāvam un devās uz savu kabinetu.

-    Stelēns grib tevi redzēt, gaitenī uzsauca kāds no viņa nodaļas policistiem.

Kārtējo reizi viņi bija sapulcējušies, lai apspriestu futbolu. Servazs uztvēra vārdus “izšķirošais”, “Domeneks” un “komanda”…

-    Kad viņš paziņoja izlases sastāvu, varēja just spriedzi, kāds ieminējās.

-   Ja viņi neuzvarēs Meksiku, nemaz nav vērts turpināt, kāds cits piebilda.

Vai tiešām viņi nevarēja nogaidīt, kad sēdēs bistro, lai apspriestu tādas lietas? Servazs prātoja. Bet galu galā tajā dienā, kad noritēs izšķirošā spēle, droši vien pat slepkavas un noziedznieki būs aizņemti tikai ar to. Viņš aizgāja līdz priekšnieka kabinetam, pieklauvēja un devās iekšā. Direktors tieši tajā brīdī lika seifā sevišķi svarīgus pierādījumus kādā naudas vai narkotiku lietā. Virs seifa karājās policijas veste ar uzrakstu “Kriminālpolicija”.

-    Esmu pārliecināts, ka jūs mani neizsaucāt, lai apspriestu futbolu, Servazs pajokoja.

-                Lakazs tiks aizturēts, Stelēns uzreiz paziņoja, aizslēdzot seifu.

-    Tiesnesis Sartē pieprasīs atņemt viņam deputāta imunitāti. Viņš atteicās atzīties, kur bijis piektdienas vakarā.

Servazs uz viņu neticīgi raudzījās.

-    Viņš taču izputinās savu politisko karjeru! Servazs iesaucās.

Policists nogrozīja galvu. Kaut kas šajā paziņojumā viņu sarūgtināja.

-    Un tomēr es nedomāju, ka tas ir viņš, Servazs sacīja. Man šķita, ka vairāk par visu viņš baidās… sacīt, kur bijis… Bet ne jau tādēļ, ka tovakar būtu bijis pie Klēras Dimāras, nē!

Stelēns neizpratnē palūkojās.

-    Kā tā? Man nepielec.

-     Nu, ja viņš pateiktu, kur tovakar bijis, tad viņa karjera būtu vēl vairāk apdraudēta nekā tad, ja viņam tiktu izvirzīta apsūdzība noziegumā, Servazs apjucis atbildēja, pats cenšoties saprast savu vārdu jēgu. Zinu, ka tas izklausās muļķīgi!

IRĒNA CĪGLERE SKATĪJĀS sava datora ekrānā. Nevis jaunākā modeļa, kas tai bija mājās, bet gan novecojušā, kas atradās darba kabinetā. Lai telpu padarītu kaut nedaudz priecīgāku, viņa bija piespraudusi pie sienām dažas iecienīto filmu “Krusttēvs II”, “Briežu mednieks”, “Mūsdienu apokalipse”, “Mehāniskais apelsīns” afišas, taču ar to bija par maz. Irēna palūkojās uz mapēm ar lietām, kas atradās plauktos viņas

priekšā, “zādzības ar ielaušanos”, “anaboliķu tirdzniecība”, “ceļotāji” un smagi nopūtās.

Rīts bija mierīgs. Viņa bija aizsūtījusi savus vīrus uz visām pusēm, un žandarmērija tagad bija klusa un tukša, izņemot vienu dežurējošo policistu pie ieejas.

Kad ikdienas darbi bija apdarīti, Irēna atgriezās pie iepriekšējā vakara atklājuma Martēna datorā. Kāds bija viņa datorā ielādējis kaitniecisku programmu… Kolēģis? Bet kāpēc lai viņš tā darītu? Aizturētais, kamēr Martēna nav klāt? Neviens apzinīgs policists un vēl jo mazāk Servazs neatstātu aizturēto bez uzraudzības savā kabinetā. Kāds no apkopēju komandas? Tā bija tikai hipotēze… Taču pagaidām vienīgā. Ja viņai bija taisnība, atlika tikai uzzināt, kura kompānija strādā Tulūzas Kriminālpolicijas nodaļā… Irēna varēja tai piezvanīt, taču viņa šaubījās, vai kompānija sniegs žandarmei informāciju, ja nebūs ordera un pamatota paskaidrojuma. Viņa varētu Martēnu pašu palūgt to izdarīt, taču vienmēr atdūrās pret vienu un to pašu jautājumu: kā viņam paskaidrot, ko Irēna bija atradusi, neatzīstoties par ielaušanos viņa datorā?

Iespējams, bija arī kāds cits risinājums.

Viņa internetā sameklēja uzziņas par firmām, ierakstīja “uzkopšanas kompānija" un “Tulūza".

Un saņēma trīssimt atbilžu! Irēna izslēdza no saraksta tās kompānijas, kas nodarbojās ar mājsaimniecības darbiem, dārzkopību, ķirmju, vaboļu un termītu iznīcināšanu, un koncentrējās uz tām, kas nodarbojas tikai ar biroju un iestāžu uzkopšanu. Palika divdesmit kompānijas. Tas jau šķita daudz pieņemamāk.

Irēna atvēra mobilo telefonu un piezvanīja uz pirmo numuru sarakstā.

-    Uzkopšanas pakalpojumi, atsaucās kāda sievietes balss.

-    Šeit jums zvana no policijas pārvaldes personāla daļas Embušūra bulvāri. Mums radusies… hm… neliela problēma.

-    Kas tā par problēmu?

-    Mēs neesam… apmierināti ar jūsu kompānijas darbu. Uzskatām, ka pēdējā laikā darbs vairs netiek tik labi padarīts un mēs…

-   Jūs zvanāt no policijas kadru daļas?

-Jā-

-    Acumirkli, es jūs tūliņ ar kādu savienošu.

Irēna gaidīja. Vai tiešām viņa būs trāpījusi jau ar pirmo mēģinājumu? Gaidīšana pamatīgi ievilkās. Beidzot atsaucās kāds vīrietis aizkaitinātā balsī:

-    Te būs notikusi kaut kāda kļūda. Jūs teicāt, ka esat no policijas pārvaldes kadru daļas?

-Jā. Tieši tā.

-     Diemžēl mēs neuzkopjam policijas kadru daļas telpas. Es vismaz desmit minūtes jūs meklēju mūsu klientu sarakstā, tomēr neko neatradu. Vēlreiz atkārtoju: te būs notikusi kāda kļūda. Sakiet, no kurienes jums tāda informācija?

-    Vai esat par to pārliecināts?

-    Protams, esmu! Bet kāpēc jūs vēršaties tieši pie mums? Kas jūs tāda esat?

-    Paldies, Irēna teica un nolika klausuli.

Viņa jau bija zvanījusi astoņpadsmit reižu, kad sāka apšaubīt savas metodes pareizību. Acīmredzot tāda vai citāda iemesla dēļ kompānija, kas nodarbojās ar policijas telpu tīrīšanu, nebija iekļauta uzkopšanas kompāniju sarakstā vai arī minētā kompānija, satraukusies par viņas uzdotajiem jautājumiem, jau bija sazinājusies ar īstajiem atbildīgajiem, un kriminālizmeklēšanas policija drīz viņai uzklups, jo vēlēsies noskaidrot, kādas spēlītes viņa te spēlē. Tad Irēna piezvanīja vēl deviņpadsmito reizi un vēlreiz atkārtoja to pašu. Tāpat kā pārējās reizes atbildētājs viņu savienoja ar kādu citu. Un atkal tā pati nebeidzamā gaidīšana…

-Jūs sakāt, ka neesat apmierināta ar mūsu pakalpojumiem? kāds vīrietis žirgtā balsī painteresējās. Vai jūs man nevarētu paskaidrot kaut ko vairāk? Kas tieši jūs neapmierina?

Irēna iztaisnojās savā sēdeklī.

Viņa nebija sagatavojusies uz tamlīdzīgiem jautājumiem un improvizēja, izjūtot vainas apziņu par to, ka uzkopšanas brigāde, kas strādā policijas telpās, saņems pārmetumus par izgudrotiem trūkumiem.

-    Es zvanu tādēļ, ka daži kolēģi man to palūdza, viņa sarunas nobeigumā centās mīkstināt savu vainu. Jūs taču zināt, kā tas ir! Vienmēr atrodas kādi īgņas, kādi neapmierinātie cilvēki, kas labprātāk ēd citus nekā maizi. Es tikai nododu tālāk viņu sūdzības, lai gan man personiski par sava kabineta stāvokli nav iemesla sūdzēties.

-     Raudzīsim, ko varu jūsu labā darīt, vīrietis atbildēja. Pieprasīšu, lai tiek uzlabotas tās lietas, kuras jūs minējāt. Lai kā ari būtu, jauki, ka piezvanījāt. Mēs ļoti rūpīgi sekojam, lai klienti būtu ar mūsu darbu apmierināti.

Lai gan tā bija parasta darba saruna, visticamāk, apkopējiem no galvas mazgāšanas nepaglābties.

-    Tomēr es jūs lūdzu, neesiet pārāk bargs, jo nav jau nemaz tik ļauni!

-    Nē, nē, te nu es jums negribētu piekrist! Mēs tiecamies pēc pilnības, vēlamies, lai klienti būtu absolūti apmierināti ar mūsu darbu, tādēļ darbiniekiem jābūt savu uzdevumu augstumos. Tas ir mazākais, ko var prasīt.

It īpaši jau nu ar tām algām, ko jūs viņiem maksājat, Irēna nodomāja.

-    Pateicos par jūsu profesionālismu! Uz redzēšanos!

Kad Irēna nolika klausuli, viņa pieslēdzās kādai mājaslapai, kurā bija redzamas uzņēmumu struktūrvienības, finanšu atskaites un finanšu rādītāji. Uz kādas llmlapiņas viņa uzrakstīja “Clarion” vadītāja vārdu, taču ne telefona numuru. Irēna vēlreiz piezvanīja uz iestādi šoreiz no žandarmērijas stacionārā telefona, uz kura parādījās viņas vārds un amats.

-    “Clarion”, atbildēja tā pati sieviete, kas iepriekšējo reizi.

-     Es vēlos runāt ar Ksavjē Lambēra kungu, viņa paziņoja, cenšoties izmainīt balsi. Lūdzu, pasakiet viņam, ka runa ir par žandarmērijas izmeklēšanu saistībā ar vienu no jūsu darbiniekiem. Tas ir steidzami.

Klausules otrā galā iestājās klusums. Vai sieviete būtu pazinusi viņas balsi? Tad atskanēja toņsignāls.

-    Ksavjē Lambērs, atsaucās nedaudz sagurusi vīrieša balss.

-     Labdien, Lambēra kungs! Esmu žandarmērijas kapteine Ciglere, un mēs pašlaik veicam kriminālizmeklēšanu attiecībā uz kādu, kurš, iespējams, strādā vienā no jūsu apkopēju brigādēm. Man nepieciešams jūsu darbinieku saraksts.

-    Manu darbinieku saraksts? Kā jūs teicāt kas jūs esat?

-    Kapteine Irēna Ciglere.

-    Nevēlos kļūt uzbāzīgs, taču kādiem nolūkiem šis saraksts ir nepieciešams?

-Jūsu uzņēmuma uzkoptajās telpās izdarīts noziegums. Svarīgu dokumentu zādzība. Uz dokumentiem, kas atradušies kopā ar nozagtajiem, atrastas tīrīšanas līdzekļa pēdas, taču tam jāpaliek starp mums.

-     Protams, vīrietis bezkaislīgā balsī atbildēja. Sakiet, vai orderis jums ir?

-    Nē, taču es varu to dabūt.

-    Nu tad tā arī dariet.

Velns parāvis! Viņš tūlīt noliks klausuli!

-    Pagaidiet!

-Jā, kapteine!

Izklausījās, ka viņas nepacietība vīrieti uzjautrina.

-    Paklausieties, Lambēra kungs… Es varu dabūt orderi pāris stundu laikā. Taču runa ir par to, ka tad jau būs par vēlu. Iespējams, dokumenti vēl joprojām ir pie aizdomās turamā; taču cik ilgi tie tur vēl būs? Nav zināms, ne kad, ne kam viņš tos domā nodot. Vēlamies viņu novērot. Jūs taču saprotat, ka mums katra minūte dārga. Un jūs negribēsiet kļūt par līdzzinātāju, lai ari neapzināti, tādā nopietnā noziegumā kā rūpnieciskā spiegošana!

-Jā, es saprotu. Protams. Esmu apzinīgs pilsonis, un ja vien likuma ietvaros es varu kā palīdzēt… Taču jums savukārt būtu jāsaprot, ka es bez nopietna iemesla nevaru izpaust konfidenciālu informāciju par saviem darbiniekiem.

-    Iemeslus es jau minēju!

-    Nu labi, tad es teiktu, ka nogaidīšu, kamēr šo… iespaidīgo iemeslu būs apstiprinājis tiesnesis…

Vīrieša balss bija ironijas un augstprātības pilna. Tagad Irēna dusmās jau vārījās. Un tieši tas viņai palīdzēja.

-     Skaidrs, ka es jūs nevaru apvainot izmeklēšanas aizkavēšanā, un jāatzīst, ka likums ir jūsu pusē, viņa ledainā balsī paziņoja. Taču mēs, ierindas žandarmi, esam ļaunatminīgi… Un, ja jūs tādā garā turpināsiet, es varu “Clarion” uzsūtīt darba inspekciju, darba un nodarbinātības departamenta direkciju un slēptās nodarbinātības un nelegālā darba apkarošanas komiteju… Un viņi tikmēr visur raksies un vandīsies, kamēr kaut ko uzies, ticiet man!

-    Kapteine, es jums iesaku šādā tonī ar mani nerunāt, jūs par daudz atļaujaties! Vīrietis šķita izvests no pacietības. Tas neies cauri! Es nekavējoties vērsīšos pie jūsu priekšniecības!

Viņš blefoja. Irēna to juta pēc viņa balss toņa.

-    Un, ja tas nenotiks šodien, tad rīt, viņa turpināja tādā pašā draudīgā tonī. Varat man ticēt, jo mēs no jums neatstāsimies! Mēs

jums pielipsim kā košļājamā gumija pie kurpju zoles! Jo man nepatīk ne jūsu tonis, ne attieksme! Un mēs neko nemēdzam aizmirst! Ceru, ka jūsu personāla vadībā viss ir perfektā kārtībā, Lambēra kungs, es jums to no sirds novēlu, jo pretējā gadījumā varat izsvītrot virkni klientu, sākot ar policiju…

Klausules otrā galā valdīja klusums.

-    Es nosūtīšu jums sarakstu.

-    Kopā ar visu informāciju, kas tajā atrodama, viņa precizēja un nolika klausuli.

SERVAZS BRAUCA PA AUTOCEĻU. Gaiss joprojām šķita tikpat smacējošs un sastindzis, bet negaisa draudi aizvien skaidrāk pamanāmi. Melno mākoņu tagad bija daudz vairāk. Karstuma vilnis drīz izšķīdīs zibens un pērkona vēja brāzmu šļakatās. Servazs juta, ka viņš tieši tāpat tuvojas skaļam atrisinājumam. Turpinādams braukt, policists prātoja, ka patiesībā viņi tam ir daudz tuvāk, nekā paši spēja iztēloties. Visi mozaīkas gabaliņi turpat vien bija. Atlika tikai tos salikt pareizajā secībā, un viss kļūs skaidrs.

Servazs piezvanīja Esperandjē un lika tam atgriezties Tulūzā un sākt rakties Elvisa pagātnē. Dienas vidū licejā bija pārāk daudz ļaužu. Samira neatpalika no Margo ne soli. Šādos apstākļos Irtmans neko neuzsāks. Ja viņam vispār bija tādi nodomi, bet par to Servazs jau sāka šaubīties. Viņš atkal prātoja, kur šveicietis palicis. Visa pārliecība attiecībā uz Irtmanu bija izgaisusi. Vai viņš bija iedomājies, ka ir aiz diegiem raustāma lelle, ko patiesībā neviens neraustīja? Vai arī, gluži pretēji, šveicietis bija tepat līdzās, paslēpies ēnā, un mina savus klusos soļus aiz viņējiem, bēguļojot apslēptās vietās un šaurās spraugās? Servazam viņš aizvien vairāk atgādināja kādu rēgu vai mitu, taču izmeklētājs centās šīs domas aizgaiņāt, jo tās viņu pārāk satrauca.

SERVAZS AR ČETRDESMIT MINŪŠU NOVĒLOŠANOS apstājās pie kāda restorāna Marsakas nomalē.

-    Kur tu biji palicis?

Margo bija ģērbusies šortos, kājās tai bija smagnēji zābaki ar noapaļotiem purngaliem, kādus valkā būvstrādnieki, un mugurā T krekls ar kādas mūzikas grupas attēlu, ko Servazs nepazina. Viņas sarkanie

mati bija ieziesti ar želeju un stāvēja gaisā. Viņš neatbildēja, tikai noskūpstīja meitu un vedināja sev līdzi pa nelielu tiltiņu ar puķu kastēm pāri strautam, kurā lēni peldēja dažas pīles. Restorāna durvis bija plaši atvērtas. Telpās bija patīkami vēss un varēja dzirdēt apmeklētāju sarunu čaloņu. Dažu skatieni pavadīja Margo ienākšanu, taču viņa tos augstprātīgi ignorēja. Metrdotels viņus pavadīja līdz galdiņam, kas bija ziediem izgreznots.

-    Vai viņiem šeit ir arī “Mohito”? Margo jautāja, kad bija apsēdusies.

-    Kopš kura laika tu lieto alkoholu?

-    Kopš trīspadsmit gadu vecuma.

Servazs uz viņu lūkojās, prātodams, vai viņa nejoko. Acīmredzot ne. Servazs pasūtīja teļa galvu, bet Margo burgeru. Televizorā varēja redzēt, kā futbola laukumā trenējas futbolisti. Skaņa bija nogriezta.

-    Mani tas viss biedē, viņa uzreiz ierunājās. Tā sekošana… Vai tiešām tu domā, ka viņš varētu…

Meita teikumu nepabeidza.

-    Nav par ko uztraukties, Servazs steigšus attrauca. Tā ir tikai piesardzība. Nav tikpat kā nekādas iespējas, ka viņš ķertos klāt tev vai vispār parādītos. Es tikai gribu būt simtprocentīgi pārliecināts, ka tu ne ar ko neriskē.

-    Vai tas tiešām ir nepieciešams?

-    Pašlaik jā.

-    Bet ja nu jūs viņu nenoķersiet? Ko tādā gadījumā darīsiet ar mani? Vai jūs mani mūžīgi uzmanīsiet? Margo jautāja, virpinādama pirkstos mākslīgo rubīnu, kas rotāja viņas uzaci.

Servazs juta, ka viņam iekšā kaut kas saraujas. Viņš meitai neteica, ka tas ir tieši tas jautājums, kas viņu pašu nomoka. Ka pienāks brīdis, kad novērošana tiks atcelta, jo prokurors nolems, ka tā jāizbeidz. Kas tad notiks? Kā viņš spēs nodrošināt savas meitas aizsardzību? Un kur gūs naktsmieru?

-    Tev savukārt vajadzētu pievērst uzmanību visam, kas šķiet neparasts, viņš piebilda, neatbildējis Margo. Ja tu pamani kādu blandāmies ap liceju vai ari saņem dīvainas īsziņas, nekavējoties dodies pie Vincenta. Tu viņu pazīsti, un jūs abi labi saprotaties. Tu zini, ka viņš tevi vienmēr uzklausīs.

Margo pamāja ar galvu un atcerējās, kā viņas ar Samiru iepriekšējā vakarā bija dzērušas, smējušās un tērzējušas.

-    Taču es vēlreiz atkārtoju, ka uztraukumam nav nekāda pamata. Tie ir tikai piesardzības soļi.

Servazs nodomāja, ka šī saruna atgādina kādas filmas dialogu. Kaut ko tādu, kas dzirdēts jau simtiem reižu. Kādas sliktas filmas dialogu. Kādu no tiem neskaitāmajiem seriāliem, kur pludo asinis. Viņš juta, ka atkal sāk nervozēt. Bet, iespējams, tas bija negaiss, kas uz viņu tā iedarbojās?

-    Vai paņēmi līdzi to, ko es tev lūdzu?

Margo iebāza roku haki krāsas audekla tarbā un izvilka kaudzi aprakstītu lapu ar uzlocītām malām.

-    Ko tu ar tām iesāksi? Nesaprotu, kāpēc tev tās ir vajadzīgas, Margo paziņoja, pastumdama lapu kaudzi pa galdu uz viņa pusi. Gribi novērtēt manu darbu, vai?

Servazs pazina šo tumšo acu skatienu. Viņam ar to jau tik daudz reižu bija nācies sastapties. Servazs pasmaidīja.

-    Nelasīšu neko no tā, ko esi uzrakstījusi. Es tev to apsolu. Mani interesē piezīmes uz malām… Un tikai tās. Vēlāk es tev paskaidrošu, viņš piebilda, ieraugot, ka viņa sarauc uzacis.

Servazs apmierināts aplūkoja papīra lapas ar sarkanajām piezīmēm uz malām, tad salocīja tās un iebāza jakas kabatā.

PULKSTENIS BIJA 13 UN 30 MINŪTES, kad “Valis” tajā ceturtdienā baudīja vlngliemežus ar ķiploku mērci un kad restorāna “Tante Margarita” privātsalonā (mazākajā no abiem) ienāca ministrs. Restorāns atradās uz Burgoņas ielas divu soļu attālumā no Nacionālās sapulces. Senators noslaucīja lūpu kaktiņus un pievērsās atnācējam:

-    Tātad?

-    Lakazs tiks aizturēts, ministrs paziņoja. Tiesnesis pieprasīs atcelt viņa deputāta neaizskaramību.

-    Es to zinu, Devinkūrs vēsi attrauca. Pie joda, jautājums ir šāds: kā tas iespējams, ka tas sasodītais ķēms prokurors nav varējis to aizkavēt?

-    Viņš neko nevarēja izdarīt. Ņemot vērā lietas apstākļus, nevarēja būt ne runas par to, ka izmeklētāji varētu rīkoties citādi… Nespēju

aptvert, ka Suzanna visu izstāstījusi policijai! Viņa tiem pateikusi, ka Pols melojis par to, kur bijis piektdienas vakarā. Nekad nebūtu ticējis, ka viņa uz ko tādu ir spējīga…

Ministrs šķita satriekts.

-    Ak, tad nebūtu gan, ko? “Valis” ievaicājās. Bet ko tad jūs gaidījāt? Tai sievietei ir vēzis pēdējā stadijā, bet viņš to krāpj, ņirgājas un pazemo… Es personīgi būtu gatavs viņu ar to apsveikt! Tas sīkais draņķis tikai saņem to, ko pelnījis!

Ministrs juta, ka kļūst nikns. “Valis” pats vairāk nekā četrdesmit gadus drāzās ar maukām, bet lasīja morāli!

-   Jums šādas runas piestāv.

Senators pacēla pie lūpām glāzi baltvīna.

-    Vai tas būtu mājiens uz manām… tieksmēm? tuklais vīrs rāmi painteresējās. Starp mums ir milzīga atšķirība. Un vai zināt, kāda? Mīlestība… Es Katrīnu joprojām mīlu kā kādreiz. Es savu sievu ļoti apbrīnoju. Un esmu viņai patiesi uzticīgs. Maukas, tas tā veselībai. Un viņa to zina. Nu jau būs vairāk nekā divdesmit gadu, kopš mēs ar Katrīnu neguļam vienā gultā. Kā tas stulbenis varēja iedomāties, ka Suzanna viņam piedos? Tāda sieviete kā viņa… tik lepna… Sieviete ar raksturu. Ļoti īpaša sieviete. Ka viņš ar kādu guļ, tas vēl būtu pieņemami. Bet iemīlēties tajā…

Ministrs šo runu pārtrauca.

-    Ko iesāksim? viņš vaicāja.

-    Kur Lakazs tovakar bija? Vai to viņš vismaz jums pateica?

-Nē. Un viņš atteicās to izpaust arī tiesnesim. Kaut kas traks!

Lakazs nav ar mieru ne ar vienu par to runāt. Viņš ir jucis!

Šoreiz “Valis” pacēla acis no šķīvja un pārsteigts uzlūkoja ministru.

-    Vai jūs domājat, ka viņš to nogalināja?

-    Nezinu, ko lai domā… Taču viņš aizvien vairāk sāk atgādināt vainīgo. Ak Dievs, kādā sajūsmā būs prese!

-    Nu tad lai viņiem tiek, “Valis” sacīja.

-Ko?

-    Norobežojieties no Lakaza, kamēr vēl nav par vēlu. Plašsaziņas līdzekļos nodrošiniet arodbiedrību minimumu nevainības prezumpciju, neatkarību no likumdošanas… parasto apvārdošanu. Tomēr apstipriniet arī, ka viņš likuma priekšā ir atbildīgs tāpat kā visi citi. To jebkurš

sapratis. Kāds grēkāzis vienmēr vajadzīgs. Tas nav nekas jauns. Mūsu dārgā tauta darbojas tāpat kā pirmie Israēļu nomadi tā dievina grēkāžus. Lakazs tiks upurēts uz preses altāra, kas to saplosīs gabalos, un tad būs gana paēduši. Tikumības sludinātāji uzstāsies televīzijā ar ierastajām runām, un pūlis gaudos kopā ar vilkiem. Un, kad tas būs ticis ar Lakazu galā, pienāks kārta nākamajam. Kas to lai zina varbūt nākamais būsiet jūs? Vai es… Upurējiet viņu. Nekavējoties!

-    Viņam bija sagaidāma spoža nākotne, ministrs vēl piebilda, nolaistām acīm lūkodamies savā šķīvī.

-    Lai dus Dieva mierā, “Valis” atbildēja, uzdūris uz dakšiņas kārtējo vīngliemezi. Vai futbola maču šovakar skatīsieties? Tikai tas mūs spēs glābt uzvara Pasaules kausā. Jo par uzvaru nākamajās vēlēšanās nav ko sapņot…

PULKSTEN 15 UN 15 MINŪTĒS IRĒNA CĪGLERE beidzot atrada to, ko meklēja, divus potenciālos klientus. Lielākā daļa “Clarion” apkopēju bija sievietes, kas ieradušās no Āfrikas samērā nesen. Rūpnieciskās uzkopšanas sektors vienmēr bijis imigrantu darba nodrošinātājs, un šo kompāniju panākumi balstījās uz zemas kvalifikācijas darbaspēka piespiedu elastību, kam nav tikpat kā nekāda arodbiedrību atbalsta un kas tādēļ nespēj sevi aizstāvēt.

Kompānijā strādāja tikai divi vīrieši, un Cīglere gluži instinktīvi nolēma sākt ar vienu no tiem. Pirmkārt, jau tādēļ, ka notiesāto procentuāli daudz vairāk bija starp vīriešiem, lai gan arī sieviešu izdarīto noziegumu skaits pieauga. Un, otrkārt, tādēļ, ka statistikas dati liecināja: sievietes ļoti reti ir iesaistītas noziegumos, kas pastrādāti pret varas iestādēm. Un, visbeidzot, tādēļ, ka vīriešiem daudz vairāk patika riskēt. Pirmais bija piecdesmit astoņus gadus vecs ģimenes tēvs ar trim palieliem bērniem, kurš uzkopšanas kompānijā strādāja jau desmit gadus. Pirms tam viņš gandrīz trīsdesmit gadus bija nostrādājis automobiļu ražošanā, taču nevis lielākajās Francijas kompānijās, bet gan mazā uzņēmumā, kas strādāja ar apakšlīgumu. Deviņdesmitajos gados divi lielākie valsts ražotāji izdarīja aizvien lielāku spiedienu uz piegādātājiem, sūdzoties par kvalitāti, termiņiem, bet galvenokārt par ražošanas izmaksām, un tas piespieda daudzus mazos un vidējos uzņēmumus vai nu tos pārdot amerikāņiem, vai veikt drastiskus pārkārtojumus.

Vīrietis acīmredzot bija viens no šī konflikta autoražotāju izdarītā spiediena uz piegādātājiem neskaitāmajiem upuriem. Cīglere nolika viņa anketu malā. Īdzīgs vīrs, kurš pēc trīsdesmit gadu laba un lojāla darba tika izmests mēslainē un kurš bija atbildīgs par savu ģimeni. Viņš varēja būt arī meklētais… Irēna pārgāja pie nākamā. Šis vīrietis bija daudz jaunāks un Francijā ieradies pavisam nesen, brīnumainā kārtā izkļūstot no bēgļu nometnes Maltas salā, kur tas būtu sapuvis kopā ar simtiem citu nelegāļu. Viņš dzīvoja viens… Ne sievas, ne bērnu… Ģimene tālu projām, Mali… Vīrietis, kurš bija iepazinis īstas šausmas, šķērsojot Vidusjūru vecā tupelē, bet pēc tam nonākot salā cietumā. Vientuļš, apjucis un ievainojams cilvēks svešā zemē… cenšoties adaptēties, iejukt pūlī, kļūt pēc iespējas nemanāmākam. Iegūt pāris draugu. Veikt darbu, kas nav viņa kvalifikācijas cienīgs. Vīrietis, kurš turklāt neprātīgi baidās, ka varētu tikt aizsūtīts atpakaļ uz savu zemi. Irēna svārstījās starp pirmo un otro vīrieti, lūkojoties te uz vienu, te uz otru anketu, līdz apstājās pie otrā. Viņš bija ideāls mērķis…

Viņu sauca Drisa Kantē.

VINCENTS ESPERANDJĒ SAVA IPHONE AUSTIŅĀS KLAUSĪJĀS ansambļa Kings of Leon dziesmu “Use Somebody", neizlaižot no acīm kaujas lauku. Trīs brāļi Folovili un viņu brālēns Metjū dziedāja: “You know that I could use somebody! Someone like you.” Vincents dziedāja līdzi un klusībā lādēja Martēnu. Viņš pamanīja, ka Kriminālizmeklēšanas nodaļas puiši sanāksmju telpā novieto platekrāna televizoru un ieliek ledusskapī alus iesaiņojumus. Vincents bija pārliecināts, ka jau pēc stundas cits pēc cita tiks atstāti visi kabineti. Viņš labprāt piedalītos šajos svētkos, taču bija iesprostots starp milzīgām administratīvo dokumentu un faksu kaudzēm, ko sadalīja mazākās kaudzītēs. To bija desmitiem.

Pētot Elvisa Konstandena Elmaza pagātni, kurš joprojām atradās slimnīcā komas stāvoklī, Vincentam jau bija pagājis viss rīts un puse pēcpusdienas. Lai izveidotu Elmaza profesionālās darbības pārskatu, ja vien šis albānis bija kaut vienu dienu strādājis likumīgu darbu, viņš bija izskatījis finanšu iestāžu un sociālās apdrošināšanas dokumentus. Prefektūrā viņš bija pārbaudījis tehniskās pases un braukšanas tiesības, bet civilaktu stāvokļa reģistrā izpētījis Elvisa civilstāvokli (neticami, bet no 2001. gada līdz 2002. gadam Elviss bija precējies, taču viņa laulība ilga

tikai astoņus mēnešus!) un pārbaudījis, vai tam nav pēcnācēju (vismaz oficiāli tādu nebija). Viņš bija vērsies ģimenes pabalstu izsniegšanas dienestā un nosūtījis pieprasījumu Aizsardzības ministrijai, lai noskaidrotu, vai Elviss ir dienējis armijā.

Rezultātā Esperandjē bija ieguvis milzīgu kaudzi dažādu materiālu. Un tas bija ļaunākais variants no visiem iespējamiem.

Esperandjē nopūtās. Apgalvot, ka viņš patlaban labprātāk atrastos kaut kur citur, nozīmētu nepateikt neko. Izpētīt Elvisa Konstandena Elmaza dzīves gājumu bija bezcerīgs un ārkārtīgi nepatīkams uzdevums. Elviss atbilda gandrīz perfekta recidīvista raksturojumam, kas regulāri tiek ietupināts cietumā un atkal atgriežas uz brīvām kājām. Narkotisko vielu tirdzniecība, vardarbība vainu pastiprinošos apstākļos, zādzības, seksuāli uzbrukumi jaunām sievietēm, nolaupīšanas un vardarbība ģimenē. Kā bija teikusi Samira, tas ir brīnums, ka viņš vēl nevienu nav nogalinājis… Un tam visam tagad varēja pievienot arī suņu cīņas, ja varēja ticēt tiem pierādījumiem, kas tika atrasti viņa īpašumā meža vidū. Seisas cietumā viņš vairākas reizes tika ievietots karceri. Tajos starplaikos, kad Elviss nokļuva brīvībā, viņš vadīja intimpreču veikalu Tulūzā, Denfēra-Rošero ielā, bija privātkluba durvju sargs Meināra ielā pārsimts metru tālāk, restorāna apkalpotājs Bejāra ielas kafejnīcās un apmeklēja visas kvartāla šaubīgās vietas. Esperandjē neatklāja nekādas Elvisa profesionālās darbības pēdas, taču kādu interesantu niansi gan oficiāli viņa karjera aizsākās divdesmit divu gadu vecumā ar pirmo ieslodzījumu. Līdz tam laikam Elvisam bija izdevies būt pietiekami veiklam, lai izspruktu sveikā, jo policists nemaz nešaubījās, ka ar tādu CV viņš bija nostājies uz noziedzīgā ceļa daudz agrāk. Esperandjē nolaida acis, lai aplūkotu pēdējo dokumentu, atvēra to, necerot neko atrast, un sāka lasīt, ja nu gadījumā kaut kas tomēr piesaistītu viņa uzmanību.

Tas gan ir interesanti, lasot pēdējo failu, viņš nodomāja un sajuta, ka āda kniešas, kā parasti tādos gadījumos.

Esperandjē pacēla klausuli, lai piezvanītu Martēnam. Pēdējā lappusē viņš bija atradis kādas iestādes nosaukumu Marsakā. Un tas šķita pašsaprotami, zinot, ka Elviss šajā nostūrī bija uzaudzis. Pirms uzsāka savu noziedzīgo karjeru, Elviss Konstandens Elmazs bijis pārraugs kādā Marsakas koledžā.

35. Žurkas

SERVAZS BRAUCA PA CEĻU, kas aizvijās starp pakalniem. Negaisa priekšvēstnešu kļuva aizvien vairāk, iekrāsojot ainavu citās krāsās. Tagad tā bija kļuvusi metāliski pelēka un debesis vēl vairāk apmākušās, bet pamali izgaismoja zibens strēles. Lai morāli sagatavotos, Servazs uz bridi apturēja mašīnu ceļmalas zālē, dziļa meža vidū. Atbalstījies pret automašīnas virsbūvi, viņš nesteidzīgi izsmēķēja cigareti, lūkodamies uz taisno ceļa līniju sev tieši priekšā, kas aizvijās lejup pa nogāzi un tad atkal rāpās pakalnā, meža vidū iezīmējot taisnvirziena tranšeju. Servazs vēroja, kā mušas un citi kukaiņi šķita sajūtam gaisā virmojošo satraukumu, dzirdēja tālumā tramīgi rejam suņus un ar roku aizgaiņāja kādu nomācošas gaisotnes iztramdītu dunduru. Tad viņš atkal turpināja ceļu. Piecu minūšu laikā Servazs nemanīja nevienu citu mašīnu.

Sirds smagi sitās, kad Servazs izkāpa no Cherokee alejas galā pie mežmalas izcirtuma. Kopš suņu audzētavas iemītnieki bija aizvākti, šeit valdīja absolūts klusums. Servazs centās nedomāt par šo kolektīvo eitanāziju. Zem negaisa debesīm izcirtums šķita vēl drūmāks. Viņš uzkāpa pa verandas čīkstošajiem pakāpieniem, pacēla žandarmērijas nostiepto, dzelteno lenti un ar universālatslēgas palīdzību atvēra durvis. Nokļuvis iekšpusē, Servazs, apkārt lūkojoties, uzvilka gumijas cimdus. Krimināllietu nodaļas vīri jau bija visu izložņājuši, taču viņi neko konkrētu nemeklēja. Varbūt tie kaut ko nebija pamanījuši? Servazs palūkojās uz telpā valdošo haosu. Mēbeles, grīda, virtuves stūrītis, netīrie trauki izlietnē, picas un hamburgeru iesaiņojumi, pilni pelnutrauki un tukšas alus pudeles viss pamests, tikai pārklāts ar dažādu krāsu pulveriem. Viņš prātoja, kurš uzņemsies to visu novākt. Pa atvērtajām durvīm bija dzirdami attāli pērkona grandi un vēja čaboņa koku lapās.

Pamazām Servazs uzsāka savus meklējumus. Gaisma, kas ieplūda pa logiem, bija nespodri pelēka, it kā viņš būtu nolaidies okeāna dzīlēs un iededzis kabatas lukturīti.

Pagāja vismaz stunda, kamēr izmeklētājs pārmeklēja pirmo stāvu. Dzīvojamā istabā valdīja tikpat atbaidoša nekārtība kā viesistabā. Savandltajā gultā mētājās netīra apakšveļa un videospēļu iesaiņojumi. Gaisā virmoja viegla marihuānas un puvuma smaka. Visur skaļi spindzēja mušas, tuvojošā negaisa iztramdītas. Servazs pārmeklēja ari vannasistabu, tomēr neko īpašu nemanīja, ja neskaita vienreizējās lietošanas skuvekļus, kas bija pilni ar matiņiem, netīru sūkli, laikazoba skartu ziepju trauku un zobu birsti ar sakaltušas pastas paliekām. Atvēris zāļu skapīti, viņš konstatēja, ka Elmazam bijusi atkarība no visām iespējamām zālēm. Duškabīnes grīda bija saglumējusi un zaļa. Acīmredzot Elviss ari tualetē nemēdza noraut ūdeni, jo pods oda pēc urīna un tajā mētājās tualetes papīrs. Pa šauru gaitenīti Servazs devās uz viesistabu, kas bija apvienota ar virtuvi. Viņam virs galvas atradās lūka. Servazs sameklēja krēslu, uzkāpa uz tā un satvēra rokturi. Lūka atvērās, atklājot metāla izvelkamās kāpnes, pa kurām varēja nokļūt bēniņos.

Bēniņu griesti bija tik zemi, ka nācās pieliekties. Pa stikloto bēniņu logu iespīdēja blāva gaisma. Te Elviss bija savācis visu, kas bija uzkrājies viņa dzīves laikā, datorus, printerus, uz pakaramiem sarindotu apģērbu, mapes, kastes, albumus, salauztus putekļsūcējus, tapešu ruļļus, spēļu konsoles un videokasetes ar pornogrāfiskām filmām… Uz putekļainajām grīdlīstēm Servazs atrada vairākas peļu vai žurku ejas. Žurkas, tāpat kā skudras, vienmēr centās virzīties pa vienu un to pašu maršrutu un mēdza atstāt pēdu nospiedumus, urīnu vai ekskrementus. Kāda skapja dziļumā, zem ziemas un slēpošanas apģērba, Servazs atrada metāla kārbas. Viņš tās izvilka uz grīdas, atvēra, un laiks uz mirkli apstājās. Fotoattēlos bija redzams bērns kopā ar vecākiem, kas pludmalē spēlējas ar spaini un lāpstiņu… bērns uz sarkanas plastmasas kājminamās mašīnas ar dzeltenu stūri. Tāds pats bērns kā visi citi… Viņš vēl nebija kļuvis par briesmoni vai draņķi. Servazs bija pārliecināts, ka tas ir Elviss. Atsevišķas pazīmes atgādināja pieaugušo Elmazu, tomēr šis bērns izskatījās tikpat vientuļš, rotaļīgs un nevainīgs kā visi citi bērni. Servazs iedomājās, ka ari mazi lauvēni izskatās pēc mīļām plīša rotaļlietām.

Viņš turpināja aplūkot fotogrāfijas.

Tajās bija redzams Elviss pusaudža gados, viņš izskatījās drūmāks un slīpētāks. Puisis vērās tālumā pāri fotoobjektīvam. Vai viņš par kaut ko sapņoja? Kaut kas bija mainījies un kaut kas palicis pagātnē. Tas vairs nebija tas mazais, nevainīgais puisēns, ko viņš aplūkoja iepriekš.

Elvisam bija pieglaudušies kāda sieviete. Vai tā bija viņa sieva? la pati, kas bija pieprasījusi šķiršanos? Tā pati, kuru viņš pēc tam bija sitis un aizvedis uz slimnīcu? Fotoattēlā viņa izskatījās laimīga un paļāvās uz vīrieti sev līdzās. Viņa bija to apkampusi un priecīgi vērās objektīvā, taču Elviss lūkojās sāņus.

Tur bija arī citi fotoattēli ar citiem cilvēkiem, kurus Servazs nepazina. Viņš aizvēra kasti, paraudzījās apkārt un ar acīm izklaidīgi sekoja žurku atstātajām ekskrementu pēdām.

Izmeklētāju brigāde jau bija bēniņus pārmeklējusi, un Servazs bija izlasījis viņu ziņojumu.

Tā bija meklējusi kādus pierādījumus un pēdas, kas liecinātu, ka te bijuši uzbrucēji, kuri izbaroja Elvisu viņa suņiem. Bet ko meklēja viņš? Servazu tobrīd neinteresēja Elmaza uzbrucēji, bet gan viņš pats.

Albānis bija rakstījis: “Rakņājies pagātnē."

Servazs šeit neko nemanīja. Neko citu, izņemot parastus bēniņus. Viņš turpināja vēl kādu stundu, visu apgriežot ar kājām gaisā, atverot pat videospēļu iesaiņojumus un pornogrāfisko filmu kasetes, prātojot, vai viņam tās būs jāskatās, gadījumā ja…

Servazs pats sajutās kā žurka.

Tāda kā tās, kas gluži kā karavāna tuksnesī bija atstājušas savas pēdas uz grīdlīstēm.

Pēdas. Kāduviet tās pēkšņi aprāvās, bet tālāk atkal turpinājās. Pievērsis skatienu šai vietai, Servazs sajuta smadzenēs trauksmes signālu. Viņš tai tuvojās, nometās uz ceļiem un pieliecās. Grīdas dēļi te nebija tik cieši savienoti kā citur, bet putekļu kārta plānāka. Servazs novietoja rokas uz divām grīļīgām grīdlīstēm un centās tās izkustināt. Viņam izdevās tās satvert un pavilkt. Līstes pacēlās uz augšu. Zem tām bija tukšums. Slēpnis, kurā kaut kas atradās. Cieti vāki. Servazs izcēla tos ārā.

Un atvēra-vāki, caurspīdīgas “kabatiņas”, sastiprinātas kopā. Sirdij dobji dauzoties, izmeklētājs sāka tās šķirstīt. Viņš bija kaut ko uzgājis… Iekārtojies ērtāk uz putekļainās grīdas, Servazs sāka aplūkot fotoattēlus.

Diversijas manevrs

Tevi uzmana. Izdomā, kā nemanot izkļūt no šejienes ārā.

MARGO PĀRLASĪJA ĪSZIŅU un uzrakstīja:

Kāpēc?

Un tūlīt saņēma atbildi. Viedtālruni ieskanējās ierastās arfas skaņas, un viņa novietoja pirkstu uz ekrāna.

Aizmirsi? Tas ir šovakar…

Kas šovakar? viņa prātoja. Un pēkšņi atcerējās. Aplis… Toreiz meža izcirtumā viņi bija runājuši par sanāksmi 17. datumā… Eliasam bija taisnība. Šodien taču ir 17. jūnijs, lai gan pagalmā nodarbību pārtraukumā visi runāja par izšķirošo maču starp Franciju un Meksiku! Sasodīts! Margo nolēma nerakstīt, bet gan piezvanīt Eliasam.

-    Sveiks, viņa teica, galīgi izsista no sliedēm.

-    Nu tad es klausos. Vai esi kaut ko izdomājusi?

-Jā, es…

-    Paklau!

Un viņš sāka paskaidrot, kas jādara. Margo norija siekalas. Tas nemaz nešķita tik aizraujoši, vēl jo vairāk, ja iedomājās par to ķerto, kas, iespējams, kaut kur ārā blandās, taču Eliasam bija taisnība šovakar kaut kas notiks. Šovakar vai nekad.

-    Labi, viņa piekrita. Es sagatavošos.

Margo beidza sarunu, piecēlās un uzvilka savu melno svīteri ar kapuci un melnās bikses, kas karājās skapi. Tad palūkojās spoguli, dziļi ievilka elpu un izgāja gaitenī. Tas šķita tik tumšs un pamests, ka vienu

mirkli viņa jau gribēja atgriezties savā istabā un piezvanīt Eliasam, lai pateiktu, ka nepiedalīsies.

Šādos gadījumos, vecenīt, labāk ir nedomāt un neuzdot sev tādus jautājumus kā “bet ja nu?" un “vai es gribu to darīt?”. Kusties!

Kedām kājās, viņa klusām aizlavījās uz kāpņu pusi un lieliem soļiem lēkšoja pa tām lejup, slidinot roku pa akmens margu. Aiz lielajiem vitrāžas logiem diena šķita svina pelēka. Tālumā varēja dzirdēt pērkonu. Nonākusi lejā, Margo zvanīja Eliasam.

-    Viss kārtībā. Esmu gatava.

-    Vēl nekusties. Tikai pēc signāla. Ne ātrāk…

Paslēpies mežā iepretim tai vietai, kur atradās Margo, Eliass binoklī vēroja Samiru Čenu. Policiste visu laiku lūkojās uz liceja ēku, taču pārsvarā viņas skatiens kavējās pie Margo loga. Meitene to bija atstājusi vaļā, bet gultas galvgalī dega naktslampiņa. Durvis, pa kurām viņa bija nolēmusi izlavīties, atradās divus stāvus zemāk, un Samira tās nevarēja saredzēt.

Eliass iebāza mutē divus pirkstus un spalgi iesvilpās. Tajā pašā mirklī viņš redzēja, kā policistes galva pagriežas viņa virzienā.

-    Tagad! viņš sacīja. Laidies!

Margo atvēra bultu un izkļuva ārā. Un uzreiz sajuta, ka gaiss ir kā elektrizēts, it kā tas atrastos notikumu priekšnojautās. Lapas čabēja vējā, bet svīres drudžaini laidelējās šurpu turpu, it kā jūtot negaisa tuvošanos. Viņa pietupās, kā Eliass tai bija licis, un, uz priekšu saliekusies, teciņiem zagās gar mūra sienu līdz austrumu spārnam. Tad Margo metās uz labirinta pusi.

-    Viss kārtībā, Eliass sacīja telefonā. Viņa tevi neredzēja.

Margo prātoja, vai tas viņu nomierina. Tagad viņa bija ārā, viegli

pamanāma, bet Vincents un Samira domāja, ka viņa atrodas drošībā, savā istabā. Negaisa padebess pārklāja pelēku plīvuru pār dzīvžoga labirintu un visu pārējo, kas atradās apkārt.

Pēc mirkļa, kad viņa virzījās uz priekšu pa aleju, viņas priekšā gluži kā rēgs iznira Eliass, un Margo sirds krūtīs apmeta kūleni.

-    Ak Dievs, Elias! Vai nevarēji iepriekš pabrīdināt?

-    Kā tad! Lai tava miesassardze mani notver? Man nav nekādas vēlēšanās, lai uzbrūk meiča, kas izskatās kā no Adamsu ģimenes! Vai tad tu futbolu neskaties?

-    Ej pie velna!

-     Steidzamies! (Viņš uz mirkli apstājās.) Varbūt viņu slavenā sanāksme sasaukta, lai skatītos futbola maču!

-    Tad nu gan es būtu pārsteigta! Margo sacīja, turpinot skriet uz priekšu. Pasteidzies!

37. Pērkona dārdi

ATSKANĒJA PĒRKONA DĀRDI, un mājas jumts nodrebēja, taču lietus joprojām nelija, Servazs būtu dzirdējis, kā lietus lāses sitas pret jumta dakstiņiem. Viņš pacēla acis. Pamazām tuvojās vakars un bēniņos kļuva aizvien tumšāks. Tomēr šajā jūnija vakarā pulkstenis vēl bija tikai seši.

Viņš atkal pievērsās vākiem ar fotoattēliem.

Negatīvi. Tie bija uzņemti ar labas kvalitātes digitālo fotokameru, bet vēlāk izdrukāti uz A4 formāta lapas, rūpīgi sakārtoti un katrs ievietots caurspīdīgā “kabatiņā”. Vārdi nebija norādīti, tikai vietas, datumi un laiki. Šī fotogrāfa rokrakstam nepiemita īpaša iztēle. Gandrīz visi fotoattēli bija uzņemti mežā, no viena un tā paša skatpunkta, un gandrīz visos bija redzams viens un tas pats padzīvojis vīrietis ar nolaistām biksēm, kas kopojās zālē starp krūmiem. Attēlos nemainīgi bija redzams, kā vīrietis atkal ceļas kājās. Un tikpat nemainīgi attēlu sērija beidzās ar viņa seju tuvplānā.

Servazs turpināja šķirstīt lappuses ar fotoattēliem. Tajos tik monotoni atkārtojās viens un tas pats, ka Servazam gandrīz izvilināja smaidu. Arī pozas neliecināja par īpašu iztēli. Drīzāk gan par steigu. Viens ātrs akts mežā. Klik klak. Pasmaidiet, jūs fotografē! Servazs mēģināja saskatīt vīrieša partneri. Ēsma. Vairumā fotoattēlu varēja redzēt tikai viņas kājas, rokas un matu šķipsnu. Viņam šķita, ka uz bālās ādas var saskatīt vasarraibumus. Servazs varēja saderēt, ka tā ikreiz bija viena un tā pati meitene. Viņa šķita ļoti jauna, taču arī to bija grūti pateikt, ņemot vērā leņķi, kādā tika izdarīts uzņēmums. Varbūt mazgadīgā?

Servazs bija izskatījis pusi attēlu un saskaitījis aptuveni desmit dažādus vīriešus. Tātad bija jau vesela kaudze aizdomās turamo un

nozieguma motīvu. Un alibi, kas jāpārbauda. Taču kāds tam visam sakars ar Klēru Dimāru? Elviss nebija tikai narkodīleris, izvarotājs, vīrietis, kas vardarbīgi izturējās pret sievietēm, un draņķis, kurš savus suņus sūtīja nāvē vai arī nogalināt citus suņus nežēlīgās cīņās. Viņš bija arī šantažētājs. To visu apkopojot, varēja secināt, ka viņam savā ziņā bija plašs vēriens. Viņš bija king size nelietis.

Kad Servazs nonāca pie pēdējā attēla, viņam noreiba galva. Šoreiz viņš bija atradis meklēto saikni. Un varēja saredzēt līdzzinātājas seju. Tā bija pusaudze, NE VAIRĀK KĀ SEPTIŅPADSMIT GADUS VECA. Servazs varēja derēt, ka meitene ir Marsakas liceja audzēkne…

Kas attiecās uz priekšpēdējo attēlu sēriju, upura seja bija saredzama tuvplānā. Ārā atkal nogranda pērkons. Šoreiz jau tuvāk… Taču lietus joprojām nelija. Servazam bija sajūta, it kā kāds tam uzsistu pa plecu, sakot: “Šoreiz esam tikuši uz pareizajām pēdām.” Taču bēniņos neviena cita nebija. Tikai viņš un patiesība.

IRĒNA CĪGLERE NOMETA ZEMĒ izsmēķi un nodzēsa to ar zābaka papēdi, kad no nama otrpus bulvārim iznāca kāds vīrietis. Viņa uzlika galvā ķiveri un iedarbināja Suzuki. Drisa Kantē sāka iet pa trotuāru, un viņa nogaidīja, kad tas būs pavirzījies nedaudz uz priekšu, lai ar savu braucamo iekļautos Tulūzas satiksmes plūsmā. Necik tālu viņš negāja. No Lakrosa bulvāra viņš nogriezās uz Arno-Bernāra laukumu. Cīglere lēnām brauca uz laukuma pusi līdz autostāvvietas ieejai, ar vienu acs kaktiņu visu laiku uzmanot savu mērķi, un redzēja, ka viņš apsēžas pie galdiņa kāda bāra terasē, kuru devēja par “Escale”. Irēna nobrauca pazemes stāvvietā. Nevarēja būt ne runas, ka viņa savu motociklu atstātu bez uzraudzības. Pēc trim minūtēm viņa iznāca no stāvvietas.

Drisa Kantē sarunājās ar bāra apmeklētāju. Cīglere palūkojās pulkstenī un tad devās uz kādu citu terasi, kas atradās pietiekami tālu no pirmās, ar saviem gaišajiem matiem un melno ādas kombinezonu pievilinot visu to cigarešu un narkotikas tirgoņu skatienus, kuri te medīja klientus.

-    Vai nevēlies apdullinošo, lellīt? viņai ejot garām, kāds ievaicājās. -Ja atsūkāsi, dabūsi desmit gramus augstākā labuma preces.

Irēnai ļoti gribējās pagriezties un iekrāmēt tam pa ģīmi, taču šis nebija īstais brīdis, lai piesaistītu apkārtējo uzmanību.

-    PASKATIES!

Margo pacēla galvu. No liceja alejas uz ceļa izbrauca vecs Ford Fiesta un devās pilsētas virzienā. Tā bija Dāvida mašīna… Ford pabrauca viņiem garām, un tie pamanīja pie stūres Dāvidu. Viņam līdzās sēdēja Sāra, bet aizmugures sēdekli Virdžlnija. Eliass iedarbināja mašīnu un lēnām ripināja uz ceļa pusi, ar motora pārsegu un vējstiklu aizķerot koku zarus, kas pasargāja no uzmācīgiem skatieniem un nedaudz viņus piesedza.

-    Vai tu nebaidies, ka viņi varētu mūs pamanīt?

Eliass uzjautrināts palūkojās uz Margo.

-     Nu, tas ir pamatīgs risks. Es nekad agrāk neko tādu neesmu darījis, toties esmu simtiem reižu redzējis, kā to dara Klints īstvuds. Kā tev šķiet, vai tas palīdzēs?

Meitene smaidot paraustīja plecus, taču patiesībā jutās pamatīgi satraukusies.

-    Nedomāju, ka tie nojauš, ka kāds seko, viņš nomierinošā tonī turpināja, it kā būtu sajutis viņas satraukumu. Turklāt viņi noteikti ir pārāk aizņemti ar savas slavenās sanāksmes apspriešanu.

-    Ar Apli… viņa piebilda.

-Jā, ar Apli, Eliass piekrita. Ak kungs, varētu domāt, ka runa ir par kādu no tām slepenajām apvienībām kā masoni, rozenkreicieši vai skulls and bones\ Kā tev šķiet, kas tas varētu būt?

-    Tu pats man atsūtīji zīmīti, kurā rakstīji, ka zini, kas tas ir!

-    Tā nu gan es nerakstīju, es rakstīju: “Es to atradu.”

-    Kā tā?

-    Tūlīt paskaidrošu. (Viņš izlikās, ka neredz Maigo dusmīgo skatienu.) Esmu priecīgs, ka man patīk futbols, Eliass sacīja, atkal pievērsis skatienu ceļam. Vai esi dzirdējusi par tādu spēli ar bumbu kā sferomaksija, tā bija iecienīta romiešiem? Seneka to apraksta savās “Vēstulēs Lucīlijam”.

-    Tas ir taurenis, viņa teica.

-    Kas?

-    Sphaeromachia gaumeri. Vai esi pārliecināts, ka viņi neko nenojauš? Neaizmirsti, ka viņi tovakar labirintā mūs gandrīz notvēra un zina, ka tos izspiego…

Eliass uz viņu palūkojās, pa pusei uzjautrināti, pa pusei nopietni, paraustīja plecus un atkal pievērsa uzmanību ceļam.

SERVAZS NOKĀPA PA VERANDAS pakāpieniem. Gaiss kļuva aizvien spiedīgāks. Viņš šķērsoja izcirtumu. Cherokee bija novietots nedaudz tālāk. Viņš jau atradās tam gandrīz līdzās, kad pēkšņi pamanīja zālē pa kreisi pavīdam kaut ko gaišu.

Pabīdījis nost zarus, viņš devās turp. Zemē bija iesprausts kartona gabals, bet kāds acīmredzot nozieguma vietas eksperts bija uz tā uzrakstījis “Izsmēķi”… Servazs sarauca uzacis. Izsmēķi droši vien bija nonākuši laboratorijā. Tāpat kā tie, kurus viņš atrada mežā pie Klēras Dimāras mājas… Vai tā ir viena un tā pati persona? Kāds bija Klēru novērojis īsi pirms nāves. Vai viņš to pašu būtu darījis arī te? Kāds liecinieks? Vai slepkava? Kas viņš bija? Ko viņš te darīja? Un kā viņš zināja, kas notiks? Pie Klēras mājām atrasto izsmēķu skaits liecināja par to, cik daudz laika šis kāds tur bija pavadījis. Drīz viņiem būs tā DNS. Servazs šaubījās, vai šo personu varēs atrast datubāzē.

Viņš lēnām atgriezās pie džipa. Tālumā joprojām ducināja pērkons, un šķita, ka tas šaubās, tuvoties vai ne. Servazs iedomājās par plēsoņu, par tīģeri, kas klīst apkārt un ko vakaros var dzirdēt džungļu dziļumā, tīģeri, kas gaida piemērotu brīdi, lai uzbruktu. Izmeklētājs lēnām aizbrauca līdz alejas galam, tumsā grimstošā meža vidū pagriezās pa kreisi un tūlīt atradās uz taisna ceļa, kas veda uz Marsaku.

IRĒNA CĪGLERE PĒKŠŅĀS IZBAILĒS atcerējās, ka šis ir vakars, kad notiek futbola mačs, un sāka prātot, vai Drisa Kantē negrasās pavadīt vakaru bārā “Escale", to skatoties, tāpat kā astoņdesmit procenti Tulūzas iedzīvotāju vai vēl ļaunāk sapulcēs draugus pie sevis, taču tad redzēja, ka Drisa pieceļas, pāris cilvēkiem paspiež roku un viens pats dodas projām.

Rēķins jau bija samaksāts, un Irēna kādu minūti nogaidīja, tad arī pati piecēlās, šķērsoja laukumu un devās uz autostāvvietu pēc motocikla, narkotiku lietotāju un tirgoņu sajūsmināto skatienu pavadīta.

VIŅI BIJA ŠĶĒRSOJUŠI MARSAKU un tagad brauca dienvidu virzienā. Tālumā, zem negaisa debesīm, virs pakalniem visa apvāršņa garumā varēja saskatīt Pireneju kalnu grēdas, kas tur izslējās gluži kā Eiropas Himalaji. Līkumu pēc likuma viņi virzījās cauri ciemiem pa

departamenta mazākajiem ceļiem, un Eliass centās starp priekšā braucējiem ievērot noteiktu atstatumu, tomēr tos neizlaižot no acīm. Viņš bija ieslēdzis navigāciju, lai iepriekš zinātu ceļus un pagriezienus un vairāk vai mazāk nojaustu, kādā virzienā tie dosies. Kad Eliass pārliecinājās, ka viņi drīzāk virzās uz dienvidrietumiem, nevis dienvidiem, viņš kā pagaidu mērķi navigatorā ievadīja vārdu “Tarbe”. Tāpat kā pirms viņa bija darījis Servazs, ari viņš ievēroja lielāku distanci, kad ierīce rādija, ka vairākus kilometrus nebūs neviena ceļu atzarojuma, un palielināja ātrumu, lai tos redzētu, kad tuvojās nākamais pagrieziens.

Viņam līdzās sēdēdama, Margo apbrīnoja puiša izveicību, gan vadot automašīnu, gan sekojot. Ar matu šķipsnu, kas tam aizsedza pusi sejas, un skatienu, it kā tas atrastos kaut kur citur; mācību gada sākumā viņa to bija noturējusi par maigu sapņotāju, taču Eliass nebeidza pārsteigt. Viņš nekad neko daudz nebija stāstījis par savu ģimeni, brāļiem un māsām (tomēr viņa bija nopratusi, ka viņam, tāpat kā Lisijai, to ir pietiekami), un tagad Margo gudroja, kā viņš tik daudz ko prot.

Un Eliass tiešām prata daudz… Kā tovakar, kad bija no kabatas izvilcis atslēgu un negaidot atvēris durvis… Vai arī toreiz, kad bija viņas skapītī atstājis zīmīti.

-    Nezinu, kā tev izdevās atslēgt manu skapīti, bet es tev aizliedzu turpmāk tā rīkoties, viņa bargi sacīja.

-    Sapratu.

Taču Eliasa diplomātiskais balss tonis norādīja uz to, ka viņš tā rīkosies, kad vien radīsies izdevība.

-    Vai zini, ka esi ļoti dīvains?

-    Ceru, ka no tevis tas jāuztver kā kompliments.

-    Kur tu tovakar ņēmi to durvju atslēgu? viņa pēkšņi jautāja.

Eliass uz mirkli novērsa skatienu no ceļa.

-    Vai nav vienalga?

-    Cik ilgi mēs abi jau esam pazīstami un pavadām laiku kopā? Kādu pusgadu? Aptuveni tā? Taču, jo vairāk es tevi iepazīstu, jo mazāk, man šķiet, zinu…

Eliass šķībi pasmaidīja, veroties uz ceļu un vakara gaismu, kas spraucās caur zemajiem mākoņu griestiem.

-    To pašu es varētu teikt par tevi.

-    Tu nāc no lielas ģimenes, vai ne?

-    Trīs māsas un viens brālis…

-    Kā tev tas izdodas? Tu izliecies par sapņotāju, kas iegrimis grāmatās, bet beigu beigās izrādās, ka esi īsts detektīvs, sasodīts Džeimss Bonds?

Tagad viņš iesmējās.

-    Kur tu to visu iemācījies, Elias?

Smaids no viņa sejas nozuda.

-    Vai tu tiešām gribi to zināt?

-JOPP-

Eliass papurināja galvu.

-    Nē, nedomāju vis.

-    Gribu gan!

-    Man bija deviņi gadi, viņš iesāka.

Elpu aizturējusi, Margo gaidīja turpinājumu, sapratusi, ka Eliass pēkšņi ir kļuvis ļoti nopietns.

-     Es biju grupā, ko sauca par “Naktssargiem”. To izveidoja mans vecākais brālis. Es tajā biju visjaunākais, pārējie bija vienā vecumā ar manu brāli. Mēs mācījāmies jebkuros apstākļos izkulties pašu spēkiem, izdzīvot. Bijām iedomājušies, ka esam baigie Robinsoni. Devāmies uz laukiem, cēlām būdas, visur gājām, vērojām notiekošo un mācījāmies. Brālis man ierādīja daudz dažādu lietu kā lietot kompasu, kā orientēties apkārtnē, kā salabot mopēdu, noliet benzīnu, izlikt slazdus. Viņš mēdza sacīt: “Elias, tev ar visu jāmācās tikt galā pašam. Vienmēr es tev nevarēšu būt līdzās un palīdzēt.” Dažreiz mēs spēlējām futbolu vai regbiju, pēddziņus vai dārgumu meklētājus. Lietainās dienās mēdzām ieslēgties drauga garāžā. Viņa vecāki tur turēja nevis mašīnu, bet gan vecas mēbeles, eļļainas dzinēju detaļas, visādas salauztas grabažas, no kurām bija grūti šķirties. Mēs iesēdāmies krēslos un iztēlojāmies, ka lidojam virs Eiropas Otrā pasaules kara laika bumbvedējā vai peldam zemūdenē okeāna dzīlēs… Protams, mans brālis vienmēr bija galvenais bumbvedēja pirmais pilots, zemūdenes kapteinis, kosmiskās ekspedīcijas vadītājs. Viņam ļoti patika dot pavēles.

Pēkšņi Margo atcerējās sevi vienpadsmit gadu vecumā pie tēva, kur viņai bija sava istaba un kur viņa pavadīja katru otro nedēļas nogali. Margo ļoti patika sava istaba, jo tur viņa varēja gulēt, cik ilgi vēlējās, un nebija jāpilda mājasdarbi. Bija vēls vakars. Vēls vienpadsmitgadīgai

meitenei. Tēvs tai lasīja priekšā “20 tūkstoš ljē pa jūras dzelmi”, un, kad meitene bija aizvērusi acis, viņa vairs neatradās deviņus kvadrātmetrus lielajā istabiņā, bet gan okeāna dzīlēs uz “Nautilus” klāja.

-    Kāds tavs brālis bija?

Viņa redzēja, ka Eliass vilcinās.

-    īsts lielais brālis sargājošs, jauks, neciešams, vienreizīgs…

-    Un kas ar viņu notika?

-    Viņš nomira.

-Kā?

-   Vismuļķīgākā veidā. Satiksmes negadījums ar motociklu un asins saindēšanās slimnīcā. Beigas. Viņam bija divdesmit divi gadi.

-    Tad jau nemaz tik sen tas nebija?

-Jā-

-    Skaidrs, viņa sacīja. Saruna beigusies.

-    DRISA KANTĒ?

Viņš pagriezās. Kādu mirkli Kantē aiz bailēm kā pārakmeņojies vēroja būtni melnā ādas kombinezonā, zābakos un ķiverē, kas to apstādināja viņa dzīvojamā nama halles vidū. Prātā radās absurdas asociācijas ar zinātniskās fantastikas filmām. Matētajā ķiveres sejsegā Drisa ieraudzīja savu atspulgu ar plaši ieplestām acīm. Tad šī būtne viņam pabāza zem deguna savu dienesta apliecību un viņš juta, ka šausmās sastingst.

-   Jā, tas esmu es, viņš atbildēja balsī, kurā, kā viņam šķita, varēja saklausīt vainas apziņu.

-    Vai varam aprunāties?

Svešā būtne noņēma ķiveri, un viņš ieraudzīja blondu matu ieskautu, daiļu seju, taču bargais viņam pievērstais skatiens nenomierināja.

-    Tepat?

-    Pie jums mājās, ja jūs tas neapgrūtina. Vai dzīvojat viens? Kurā stāvā?

Viņš ar grūtībām norija siekalas.

-    Devītajā.

-    Tad dodamies turp, Cīglere bargi sacīja, norādot uz lifta durvīm.

Lifta kabīnē, kas bija tikpat apskretusi kā ieejas halle, viņš truli

blenza sev deguna priekšā, neveltot sievietei ne vārda, ne skatiena. Arī

sieviete melnajā ādas apģērbā klusēja, taču Kantē juta, ka viņa to neizlaiž no acīm. Ik sekundi vīrietis kļuva aizvien nervozāks. Viņš zināja, ka tam visam noteikti ir kāds sakars ar to, ko viņš pavisam nesen bija piekritis darīt. Vajadzēja atteikties! Kantē jau pašā sākumā zināja, ka tā nav laba doma, tomēr atkāpties vairs nebija iespējams un viņam nepietika drosmes pateikt “nē”.

-    Ko jūs no manis gribat? saņēmis dūšu, viņš beidzot ievaicājās, izkāpjot no lifta. Es steidzos. Draugi mani gaida, lai kopā skatītos futbola maču.

-   Jūs pats to gandrīz uzreiz sapratāt. Jūs esat izdarījis lielu muļķību, Kantē kungs. Milzīgu muļķību, taču viss vēl nav zaudēts. Esmu ieradusies, lai dotu jums iespēju no tā visa izkulties sveikā. Vienīgo iespēju…

Viņš apsvēra sacīto, atslēdzot sava dzīvokļa durvis.

Iespēju… Šis vārds atbalsojās viņa smadzenēs.

PIE VELNA, UZ KURIENI VIŅI BRAUCA?

Eliass un Margo kādu bridi bija domājuši, ka dodas uz rietumiem, bet tad priekšā braucošie pēkšņi bija mainījuši virzienu un devušies taisni uz dienvidiem, uz centrālajiem Pirenejiem, kur robežojās Augšas Garonnas un Augšas Pireneju departamenti. Līdzenumi un pakalni bija palikuši tiem aiz muguras, un tagad viņi iebrauca ielejā, kas pletās vairāku kilometru platībā un kam apkārt slējās augsti kalni, lai gan visiespaidīgākās kalnu virsotnes, kuras bija nosētas ar nelieliem ciematiņiem, kas rindojās cits aiz cita gluži kā lūgšanu krelles virtenē, vēl atradās tiem priekšā. Margo jau sāka prātot, vai viņus galu galā tomēr nepamanīs, jo viņi sekoja Ford Fiesta jau simts kilometrus.

Viņu priekšrocība bija negaisa laiks un tas, ka, vakaram tuvojoties, debesis aizvien vairāk satumsa. Nekas naktī atpakaļskata spogulī tā nenomierina kā citas automašīnas uguņi. Virs ielejas kā milzu lakta karājās smagi mākoņi, un gaismai tagad bija zaļgans gan neparasts, gan satraucošs tonis.

Margo šī ainava šķita vienlaikus skaista, majestātiska, neizmērojami plaša un naidīga. Eliass bija pilnībā pārņemts ar to, kas notika viņiem priekšā uz ceļa. Viņi izbrauca cauri ciematam, kas bija patvēries strauju upju satekā, ko šķērsoja divi masīvi tilti, bet namiņi bija pieplakuši cits pie cita. Viņa pamanīja, ka pie balkoniem piestiprināti Francijas, bet

pie viena ari Portugāles karogs. Stāvās klintis ielejas dziļumā, kurām viņi tuvojās, šķita iekodušās debesis kā milzu žokļi. Margo turpināja prātot, kurp viņi dodas. Ja viņi brauks pa kalniem, tad nebūs viegli palikt nepamanītiem. Tik vēlā stundā tur, augšā, noteikti nebūs daudz mašīnu. Jau pirmajā pagriezienā Dāvids, Sāra un Virdžinija pamanis sev aizmugurē Eliasa Saab.

-    Sasodīts, kurp viņi brauc? Eliass ierunājās, kā atbalsojot viņas domas.

-    Uz šī ceļa gan ir vēl pāris mašīnu, taču, ja viņi nogriezīsies uz vēl mazāka atzara, tad vairs nebūs iespējams tiem sekot un palikt nepamanītiem.

Eliass viņai uzmundrinoši piemiedza ar aci.

-    Gandrīz visi ceļi, kas ved prom no šis ielejas, beidzas ar strupceļu. Ja viņi dosies uz priekšu pa kādu no tiem, ļausim, lai brauc, un kādu bridi nogaidīsim, bet pēc tam sekosim. Tā viņi neko nemanīs.

Kā viņš spēj saglabāt aukstasinību? Viņš blefo, Margo nodomāja. Viņš ir līdz nāvei pārbijies tāpat kā es, taču izliekas par vēso čali. Un meitene jau sāka nožēlot, ka ļāvusi, lai viņu tajā visā ievelk. Droši vien Eliass patiesībā domāja: “Vecenīt, būs ziepes.”

DRISAS KANTĒ DZĪVOKLĪTIS bija niecīgs, taču krāsains. Cīglere gandrīz apžilba no krāsu pārpilnības, kas te bija, sarkanas, dzeltenas, oranžas un zilas sienas, raibi audumi, gleznas, zīmējumi un dažādi nieciņi. Visapkārt valdīja priekpilna nekārtība, un viņai tikai ar grūtībām izdevās izlauzt ceļu līdz izvelkamajam dīvānam, uz kura atradās ar haki un melnas krāsas ģeometriskiem motīviem rotāts pārklājs un indigo krāsas spilveni.

Drisa Kantē acīmredzot bija centies šajā šaurībā atdzīvināt kaut nelielu daļu savas zemes kolorīta. Irēna nezināja, ka, pirms atrada šo dzīvokli, viņš kopā ar vēl trim bija nakšņojis desmit kvadrātmetru lielā istabā un pat telti. Kantē nekustīgi sēdēja tai pretī uz krēsla. Irēna Cīglere palūkojās uz Drisu un viņa skatienā pamanīja bailes. Viņš tai pastāstīja par savām tikšanās reizēm ar “resno vīrieti ar taukainajiem matiem”. Irēna viņā uzmanīgi klausījās un secināja, ka “tauklode”, visticamāk, ir detektīvs. Žandarme par to nemaz nešķita pārsteigta. Pēdējo gadu laikā šādu pakalpojumu sniedzēju skaits strauji pieauga, jo ekonomika

aizvien vairāk sāka atgādināt karu, un pat ietekmīgas grupas nekavējās izmantot detektīvu pakalpojumus. Advokāti pārstāvēja nelielu akcionāru intereses, ja notika iejaukšanās viņu personīgajā dzīvē, “Greenpeace”, kas bija kļuvuši par rūpnieciskās spiegošanas upuriem, un politiskos darbiniekus, kuru dzīvokļos kāds nelikumīgi iekļuva… Vēršanās pie privātdetektīviem pēc pakalpojumiem bija kļuvusi par vispārpieņemtu praksi, par spīti plašsaziņas līdzekļu saceltajam troksnim par atsevišķu upuru sūdzībām un tiesnešu centieniem šajā jucekli ieviest kārtību.

Rezultāts bija tāds, ka aizvien vairāk privātdetektīvu biroju un apsardzes firmu piedāvāja šādus pakalpojumus saviem klientiem, kas vairumā gadījumu bija rūpnieciskas grupas, tomēr Irēna zināja, ka tos sniedza ari atsevišķi viņas kolēģi, kurus īpaši neuztrauca veids, kā mēneša beigās “noapaļot galus”, žandarmi, armijas cilvēki un agrākie izlūkdienesta darbinieki, kas sagādāja būtisku informāciju. Drisa Kantē bija tikai sīks pakalpiņš starp simtiem citu, un patiesībā viņai bija nospļauties par to, kādus pakalpojumus malajietis privātdetektīvam bija sniedzis. Irēnu interesēja pats privātdetektīvs.

-    Man ļoti žēl, viņš sacīja, bet tas ir viss, ko es par viņu zinu. Drisa Kantē tai pastiepa zīmējumu, ko tikko bija pabeidzis. Zīmēšana viņam labi padevās, un vīrietis bija izdevies labāk nekā jebkurā fotorobotā.

Irēna palūkojās uz Drisu. Viņš svīda lielām lāsēm, un uz tumšās ādas veidojās slapjas līnijas, kas lampas gaismā mirdzēja. Kantē platām acīm nogaidoši lūkojās.

-    Tātad jūs nezināt ne viņa vārdu, ne uzvārdu, ne iesauku?

-    Nezinu.

-    Vai tā zibatmiņa ir pie jums?

-    Nē, es to jau atdevu.

-    Labi. Pacentieties atcerēties vēl kaut ko. Metru deviņdesmit garš, sver simts kilogramus, tumši, taukaini mati, tumšas brilles. Kas vēl?

Kantē saminstinājās.

-    Viņš stipri svīst. Padusēs vienmēr ir sviedru pleķi.

Viņš skatījās uz Irēnu, cenšoties saskatīt kādu atzinības zīmi. Viņa iedrošinoši māja ar galvu.

-    Viņš dzer alu.

-    Un vēl?

Kantē izvilka kabatlakatu, lai noslaucītu no sejas sviedrus.

-    Akcents.

Irēna sarauca uzacis.

-    Kāds akcents?

Viņš svārstījās.

-    Siclliešu vai itāļu…

Irēna cieši lūkojās uz Kantē.

-    Vai esat par to pārliecināts?

Viņš atkal saminstinājās.

-    Jā. Viņš runāja kā picas tirgotājs Mario.

Viņa nespēja apvaldīt smaidu un ierakstīja blociņā: Super Mario? Sicīlietis? Itālis?

-    Un tas ir viss?

-    Hm.

Kantē acis atkal pazibēja bailes.

-    Vai ar to nepietiek?

-    Tad jau redzēs.

TAGAD VINCENTS ESPERANDJĒ viņus varēja sadzirdēt. Divas durvis tālāk tie sarunājās, smējās un centās iepriekš paredzēt spēles rezultātu. Viņš pat dzirdēja sporta komentētāju balsis, kas paziņoja komandas sastāvu, skaļi bļaudami, lai pārkliegtu skatītāju trokšņošanu un taurīšu skaņas. Un alus pudeļu šķindu, tās saskandinot. Sasodīts!

Vincents aizvēra lietu. Darbiņu varēs pabeigt ari rit. Tam tik un tā būs nepieciešamas vēl vairākas stundas. Tagad viņš gribēja svaigu aliņu un paklausīties kādu himnu. Tas Esperandjē no visas spēles patika vislabāk. Vincents jau cēlās kājās, kad uz viņa rakstāmgalda iezvanījās telefons.

-    Esam saņēmuši grafoloģijas salīdzinošos rezultātus, kāda balss paziņoja.

Viņš atkal apsēdās krēslā. Burtnīca uz Klēras rakstāmgalda. Un piezīmes uz Margo sacerējuma malām… Un Vincents nodomāja, ka viņš vismaz nav vienīgais, kas tovakar strādā.

SERVAZS APTURĒJA MAŠĪNU klusā ieliņā. Visi nama logi bija tumši. Pa nolaisto automašīnas sānstiklu ieplūda vasaras tveice, un varēja just ziedu smaržu. Servazs aizsmēķēja cigareti un sāka gaidīt. Pēc divarpus

stundām tam garām klusām pabrauca sarkans Spider. Akmens staba galā sāka mirkšķināt kāda lampiņa, metot uz trotuāra dzeltenīgu gaismu, un vārti lēnām atvērās. Alfa Romeo iebrauca pagalmā.

Servazs nogaidīja, kamēr namā iedegās gaisma, un tad izkāpa no džipa. Viņš nesteidzīgi šķērsoja tukšo ielu. Kurpju zoles bez trokšņa slīdēja pa asfalta segumu. Otrpus stabam atradās nelieli vārtiņi. Servazs nospieda rokturi, un tie klusām atvērās. Vienīgais troksnis, ko varēja dzirdēt, bija asins dunēšana krūtīs, kad viņš starp ziedu dobēm, priedi un ievas krūmu devās uz priekšu pa celiņu, kas izliecās kā S burts un bija izlikts ar flīzēm. Šajā vēlajā stundā bieza tumsa kliedēja ielu laternas izstaroto gaismu. Milzīga priede bija izslējusies gluži kā totēma stabs, kas sargā apkārtni. Servazs uzkāpa pa trim betona pakāpieniem un nonāca uz augstas terases, ko aizsedza ziedu dobes. Brīžiem viņš varēja sadzirdēt no kaimiņu nama atplūstam televizora skaņas sporta komentētāju balsis un satrauktā pūļa klaigas. Futbola mačs, viņš iedomājās. Servazs piezvanīja pie durvīm, izdzirdēja zvana atbalsi nama iekšienē un kādu mirkli nogaidīja. Tad durvis atvērās, lai gan viņš nebija dzirdējis, kā tām tuvojas soļi, un gandrīz salēcās, kad atskanēja Frānsisa van Akera balss:

-    Martēn?

-    Vai es tevi neiztraucēju?

-    Nē. Nāc iekšā!

Frānsiss devās viņam pa priekšu. Vīrietim mugurā bija ar jostu apjozti zīda ritasvārki. Servazs prātoja, vai viņš zem tiem ir kails.

Izmeklētājs palūkojās apkārt. Nama iekšiene nemaz neatgādināja tā ārpusi. Te viss bija moderns, izsmalcināts un… tukšs. Pelēkas sienas gandrīz bez nevienas gleznas, gaiša grīda, dažas hroma, metāla un tumša koka mēbeles. Pie griestiem vīdēja lampiņu rinda, bet uz kāpnēm grāmatu kaudzes. Verandas stiklotās rūtis bija atvērtas, un varēja dzirdēt troksni, kas atplūda no kaimiņu namiem, liecinot par normālu, parastu dzīvi ar bērniem, kas rotaļājoties klaigāja, suņu rejām un to pašu televizoru, ko viņš bija dzirdējis jau iepriekš. Vasaras vakars… Tam pretstatā klusums un tukšums, kas valdīja šī nama iekšpusē, šķita vēl nospiedošāks. Te viss liecināja par vientulību. Par eksistenci, kas vērsta vienīgi uz sava ego piepildījumu. Servazs juta, ka pie Frānsisa neviens sen nav nācis. Acīmredzot ari pats van Akers apzinājās, cik tas šķiet

slimīgi, tādēļ ieslēdza televizoru bez skaņas un stereoatskaņotājā ievietoja disku.

-    Vai tu kaut ko dzersi?

-    Kafiju. Dubulto ar cukuru. Paldies.

-    Sēdies.

Servazs atlaidās uz viena no dīvāniem pie televizora. Viņš pazina skaņdarbu, kas dažu sekunžu laikā pieskandēja telpu. Tā bija “Noktirne klavierēm nr. 7 do diez minorā”. Šo mūziku caurstrāvoja spriedze, ko radīja zemās notis. Servazs juta, ka tam pār muguru pārskrien drebuļi.

Frānsiss atgriezās ar paplāti, pabīdīja malā mākslas grāmatas, kas atradās uz zemā galdiņa, un nolika viņiem abiem priekšā kafijas tases. Viņš pastūma cukurtrauku tuvāk Martēnam. Servazs pamanīja, ka tam uz pleca pie kakla ir skrāpējumi. Televizora ekrānā ar formātu 16:9 reklāmas bez skaņas nomainīja cita citu. Pēc tam viņš ieraudzīja Francijas komandas dalībniekus, kas iznāca uz laukuma, lai spēlētu otrajā puslaikā.

-    Ar ko esmu izpelnījies tavu apmeklējumu?

Mājas saimnieks bija pacēlis balsi, lai pārkliegtu mūziku.

-    Vai tu nevari to gabalu pagriezt drusku klusāk? Servazs jautāja.

-    To gabalu, kā tu tikko izteicies, ir sakomponējis Šopens. Un, nē, es to negriezīšu klusāk, jo man šāds skaļums patīk. Tātad?

-    Man nepieciešams tavs padoms! Servazs ieaurojās.

Apsēdies uz plata paroča, van Akers sakrustoja kājas un pacēla pie

lūpām tasīti. Servazs novērsa skatienu no viņa kailajām kājām un gludajiem, kā velosipēdistam ikriem.

Frānsiss viņā rāmi lūkojās.

-    Par ko?

-    Par izmeklēšanu.

-    Cik tālu esat tikuši?

-    Necik. Mūsu galvenais aizdomās turamais nemaz nav īstais.

-   Ja tas ir viss, ko vari man pastāstīt, būs grūti tev palīdzēt.

-    Pieņemsim, ka man tavs padoms nepieciešams tīri teorētiski, vispārīgi, nevis praktiski…

-    Hm. Es klausos.

Servazs atkal atcerējās, kā sarkanais Alfa Romeo Spider pulksten trijos naktī izbrauca no Mariannas dārza. Viņš pasteidzās šīs domas

aizgaiņāt. Hipnotizējošās skaņas pieskandēja telpu. Lai atgūtu prāta skaidrību, Servazs sapurinājās un izelpoja.

-    Ko tu domā par slepkavu, kas cenšas mums likt noticēt, ka kāds cits noziedznieks, sērijveida slepkava, atrodas reģionā, lai tam uzveltu vainu par saviem noziegumiem? Viņš sūta policijai meilus. Viņš pārģērbjas par motociklistu un tīšām runā ar akcentu benzīna uzpildes stacijā. Upura stereoatskaņotājā viņš ievieto disku un, gluži kā puisītis Īkstītis, visur atstāj akmentiņus. Un liek noticēt īpašai saiknei starp izmeklētāju un slepkavu, lai gan viņa slepkavībām ir pavisam skaidri motīvi.

-    Piemēram, kādi?

-    Parastie dusmas, atriebība vai vēlme apklusināt kādu, kas šantažē un draud iznīcināt viņa reputāciju, karjeru un dzīvi.

-    Un kāpēc lai viņš tā darītu?

-    Es tev jau teicu: lai mūs uzvestu uz nepareizām pēdām un lai mēs noticētu, ka vainīgs ir kāds cits.

Servazs pamanīja, ka senā drauga acīs iemirdzas kāda dzirksts. Smaida ēna. Mūzika pieņēmās spēkā pianists drudžaini sita taustiņus un skaņas draudīgi atbalsojās telpā.

-    Vai tev padomā kāds konkrēts cilvēks?

-    Iespējams.

-    Vai tas aizdomās turamais, kurš nemaz nav īstais, ir Igo?

-    Kāda starpība! Toties interesanti ir tas, ka cilvēks, kurš mēģinājis viņu pataisīt par vainīgo, ļoti labi pazīst Marsaku, tās paradumus un aizkulises. Tas ir kāds, kuram piemīt literāta domāšana.

-    Tiešām?

-    Viņš atstājis ierakstu tukšā burtnīcā uz Klēras rakstāmgalda. Kādu Viktora Igo citātu par ienaidnieku… Lai liktu mums domāt, ka šo frāzi rakstījusi Klēra pati, ja neskaita to, ka tas nav viņas rokraksts… un to ir apstiprinājis grafologs.

-    Interesanti. Tātad tu domā, ka runa ir par pasniedzēju, personāla darbinieku vai audzēkni?

Servazs lūkojās Frānsisam acīs.

-    Tieši tā.

Van Akers piecēlās. Viņš aizgāja aiz bāra letes, lai izlietnē noskalotu tasīti, un bija pagriezis Servazam muguru.

-    Es tevi pazīstu, Martēn. Pazīstu šo toni. Tu tādā runāji toreiz, kad mācījies Marsakā un biji tuvu kādam atrisinājumam… Esmu pārliecināts, ka tev ir cits aizdomās turamais. Atzīsties!

-Jā… ir gan.

Van Akers pagriezās ar seju pret Servazu un atvēra kādu atvilktni aiz bāra letes. Viņš šķita atslābis un mierīgs.

-    Pasniedzējs, personāla darbinieks vai audzēknis?

-    Pasniedzējs.

Frānsiss joprojām ar izklaidīgu skatienu vērās Servazā, bet viņa ķermeņa apakšdaļu aizsedza virtuves lete. Servazs prātoja, ko dara viņa rokas, un piecēlās un piegāja tuvāk sienai. Tās vidū bija piekārta tikai viena liela izmēra glezna. Tajā bija attēlots impēriskās varas simbols ērglis, kas bija uztupies uz sarkana krēsla atzveltnes. Zeltainie atspīdumi uz fascinējošā putna spalvām šķita to ietinam augstprātības mantijā. Asais knābis un caururbjošais skatiens, kas bija vērsts uz Servazu, liecināja par spēku un izlēmību. Tā bija lieliska un spilgta reālisma stilā ieturēta glezna.

-               Tas ir kāds, kurš iedomājas, ka līdzinās šim ērglim, viņš sacīja.

-    Augstprātīgs, varens, pārliecināts par savu pārākumu un spēku.

Van Akers viņam aiz muguras sakustējās. Servazs dzirdēja, kā draugs apiet apkārt bāra letei. Juta, kā spriedze izplešas pa viņa pleciem un muguru. Nevienmērīgos sirdspukstus pāršalca mūzika.

-    Vai tu ar kādu esi par to runājis?

-    Vēl ne.

Servazs zināja, ka tam jānotiek tagad vai nekad. Gleznas virsmu klāja bieza lakas kārta, un Servazs tajā redzēja Frānsisa atspīdumu uz ērgļa laistīgajām spalvām, viņam pārvietojoties telpā, taču nevis Servaza virzienā, bet gan sāniski. Mūzika kļuva lēnāka un tad apklusa. Droši vien Frānsiss bija nospiedis pulti, un tagad telpā iestājās klusums.

-    Vai būsi beidzis savu spriedelēšanu, Martēn?

-    Ko tu un Sāra darījāt aizās? Par ko jūs runājāt?

-    Tu man sekoji?

-    Lūdzu, atbildi uz manu jautājumu!

-    Vai tiešām tev tik ļoti pietrūkst iztēles? Pārlasi taču vēlreiz klasiku “Sarkanais un melnais”, “Sātana iemiesojums", “Lolita"… Pasniedzējs un studente tas taču ir tik klišejiski!

-    Neturi mani par muļķi! Jūs pat neskūpstījāties!

-    Ak tad tu atradies tik tuvu?… Viņa bija atbraukusi, lai man pateiktu, ka viss beidzies, ka viņa tam pieliek punktu. Tāds bija mūsu naksnīgās tikšanās mērķis. Kas tev tur bija meklējams, Martēn?

-    Kāpēc viņa tevi pameta?

-    Tā nu gan nav tava darīšana!

-    Tu pērc kokaīnu pie kāda dīlera ar iesauku “Haizenbergs”, Servazs sacīja. Cik sen tu jau lieto narkotikas?

Iestājās nospiedošs klusums. Tas šķita nebeidzams.

-    Arī tā nav tava darīšana!

-Ja neskaita to, ka arī Igo slepkavības vakarā tika sazāļots. Sazāļots un aizvests uz Klēras mājām. Un to acīmredzot izdarījis kāds, kurš atradās krogā “Dublinieši” tai pašā laikā, kad viņš. Un kurš kaut ko iebēris viņa glāzē. Tovakar tur bija ļaužu pilns, vai ne? Tam nevajadzēja būt pārāk sarežģīti. Es piezvanīju Aodaganam. Tu tovakar biji bārā.

-    Tāpat kā puse Marsakas pasniedzēju un audzēkņu.

-    Es Elvisa Elmaza mājās atradu fotogrāfiju. Tas ir tas puisis, ko kāds izbaroja suņiem… Noteikti esi par to dzirdējis. Tajā fotogrāfijā esi redzams tu ar dibenu gaisā kopā ar kādu meiteni, kas acīmredzot ir mazgadīga. Un varu derēt, ka tā ir kāda liceja audzēkne. Kas notiks, ja par to uzzinās citi pasniedzēji un studentu vecāki?

Viņam šķita, ka tas dzird, kā Frānsiss satver rokās kādu priekšmetu, un gleznas atspīdumā manīja, kā sakustas viņa roka.

-    Turpini.

-    Klēra to zināja, vai ne? To, ka tu guli ar studentēm… Un draudēja par to ziņot vadībai.

-    Nē. Viņa neko nezināja. Vismaz man neko tādu viņa netika minējusi.

Atspulgs gleznā lēnām pārvietojās.

-    Tu zināji, ka Klērai ir sakars ar Igo. Tu pats teici, ka viņš ir ideāls vainīgais. Jauns, lielisks, greizsirdīgs, ātri aizsvilstas un… lieto narkotikas…

-    Lieto narkotikas tāpat kā viņa māte, Frānsiss viņam aiz muguras pabeidza teikumu.

Servazs nodrebēja.

-Ko?

-    Nesaki, ka neesi to pamanījis! Martēn, Martēn… Tu tiešām nemaz neesi mainījies. Joprojām tikpat akls. Marianna kļuva atkarīga no dažām narkotikām jau kopš Bohas nāves. Arī viņai ir savas vājības, turklāt pamatīgas.

Servazs atcerējās Mariannu tonakt, kad viņi bija mīlējušies, viņas dīvaino skatienu un haotisko izturēšanos. Nedrīkstēja zaudēt modrību. Vīrietis viņam aiz muguras tieši to gaidīja.

-    Man ir sarežģīti izsekot tavai domu gaitai, Frānsiss sacīja, un bija grūti noteikt, tieši no kuras puses balss skanēja. Vai esmu licis domāt, ka vainīgais ir Irtmans vai Igo? Tava… teorija nav sevišķi labi saprotama.

-    Elviss tevi šantažēja, vai ne?

-    Tieši tā.

Frānsiss tam aiz muguras atkal pārvietojās.

-    Es viņam samaksāju. Un pēc tam viņš lika mani mierā.

-    Vai tu tiešām ceri, ka es tam noticēšu?

-    Un tomēr tā ir taisnība.

-    Elviss nav no tiem, kas atteiksies no zelta āderes, ja būs pie tādas ticis.

-    Izņemot to dienu, kad viņš atrada būrī savu iemīļoto cīņas suni ar pārgrieztu rīkli un zīmīti: “Nākamreiz būs tava kārta.”

Servazs norija siekalas.

-    Vai tu to izdarīji?

-    Vai es tā teicu? Ir ļaudis, kam tādas lietas lieliski padodas, lai gan viņu tarifi ir pārāk augsti. Tomēr tas nebiju es, kas viņus nolīga, bet gan kāds cits upuris. Tu, tāpat kā es, zini, ka Marsakā ir pilns ar ietekmīgiem un bagātiem ļaudīm. Kopš tā laika Elviss beidza nodarboties ar šantāžu. Dieva dēļ, Martēn! Tu un policija kāds zaudējums! Tu biji tik talantīgs…

Servazs redzēja, ka gleznas lakojumā atkal atspīd siluets, kurš pavirzījās soli tuvāk uz viņa pusi, bet tad apstājās. Adrenalīna līmenis asinīs pieauga, un Servazs juta panikas un satraukuma sajaukumu. Viņam šķita, ka sirds tūlīt izlēks no krūtīm.

-    Vai atceries to stāstu? Pirmo, ko tu man iedevi izlasīt? Tā nosaukums bija “Ola”. Tas bija… tas bija satriecoši… Varēja just, ka Frānsisa balss iedrebas, un tas nebija uzspēlēti. īsts dārgakmens! Tajās lappusēs bija viss… VISS. Maigums, izsmalcinātība, nežēlība, nepiedienība, dzīvīgums, izkopts stils, pārspīlējumi, viedums, emocijas, nopietnība

un vieglums. Varētu domāt, ka to uzrakstījis kāds rakstnieks, kas atrodas savā pilnbriedā, bet tev bija tikai divdesmit gadu! Es tās lappuses saglabāju. Nevarēja būt ne runas par to, ka es spētu tās izmest! Taču es tā ari nespēju saņemties un vēlreiz tās izlasīt. Atceros, ka es, tās lasot, činkstēju, Martēn! Es zvēru es savā gultā činkstēju, turot papīra lapas drebošajās rokās. Es gaudoju aiz greizsirdības un nolādēju Dievu, jo viņš bija izraudzījies tevi, naivo un sentimentālo, sīko stulbeni… Kaut kas tamlīdzīgs, kā tās stulbības ar Mocartu un Saljēri. Tev ar tavu nedaudz izbrīnīto izskatu bija viss talants un Marianna. Dievs var būt īsts idiots, kad tā kārtīgi ķeras pie lietas. Vai tev tā nešķiet? Viņš prot pielikt roku tur, kur visvairāk sāp. Jā, es tev atņēmu Mariannu, taču zināju, ka nekad nespēšu atņemt tavu sasodīto talantu! Un es zināju, kas darāms, lai Mariannu atņemtu… Tas nebija grūti… Tu pats darīji visu, lai tev viņu atņemtu!

Servazam šķita, ka telpa ap viņu sāk griezties, it kā kāds ar dūri būtu iebelzis viņam pa krūtīm un tās tūlīt pārsprāgs. Viņam noteikti vajadzēja savākties. Šis nebija īstais bridis, lai pakļautos emocijām. Tas bija tieši tas, uz ko Frānsiss cerēja.

-    Martēn, Martēn… Frānsiss viņam aiz muguras ierunājās, un viņa cukursaldais, sērīgais un bezcerīgais balss tonis lika Servazam nodrebēt. Pēkšņi kabatā iezvanījās telefons. Tikai ne tagad! Atspīdums gleznā atkal sakustējās. Telefons turpināja vibrēt… Izmeklētājs izvilka to no jakas kabatas un atbildēja, ar acs kaktiņu visu laiku uzmanot gleznas atspulgu.

-    Servazs!

-    Kas tev lēcies? Vincents satraukts vaicāja, jo šefa balsi bija sajutis spriedzi.

-    Nekas. Es klausos.

-    Esam saņēmuši salīdzinošās grafoloģijas rezultātus.

-    Un…?

-   Ja piezīmes uz Margo sacerējuma malām rakstījis van Akers, tad viņš nav rakstījis tajā burtnīcā.

APSTĀJUŠIES UZ CEĻA APMALES, Margo un Eliass vērās uz sānu ceļu, pa kuru bija aizbraukuši Sāra, Dāvids un Virdžīnija. Tas sākās otrpus šosejai un strauji aizvijās kalnup. Uzraksts vēstīja: “Neviļas aizsprosts,

7 km”. Pa automašīnas atvērto logu Margo dzirdēja, kā pavisam tuvu ēnā, lejpus ceļam, tek upe.

-    Ko iesāksim?

-    Gaidīsim.

-    Cik ilgi?

Eliass paskatījās pulksteni.

-    Piecas minūtes.

-    Vai šis ir strupceļš?

-    Nē. Tas ved uz citu ieleju, šķērsojot 1800 metrus augstu pāreju. Pirms tam tas ved pāri Neviļas aizsprostam gar tāda paša nosaukuma ezeru.

-    Tā mēs viņus varam pazaudēt…

-    Nāksies riskēt.

-    TU DOMĀJI, KA TAS ESMU ES.

Šis secinājums tika izdarīts bez jebkādām emocijām. Servazs palūkojās uz pudeli, ko Frānsiss turēja rokā. Tajā bija dzintarains šķidrums. Viskijs. Skaista stikla karafe. Un smaga. Vai viņš grasījās sev ieliet? Otrā rokā Frānsiss turēja glāzi. Viņš līdz pusei to piepildīja. Frānsisa roka drebēja. Tad van Akers palūkojās uz Servazu ar sāpju un nicinājuma izteiksmi sejā.

-    Vācies prom no šejienes!

Servazs nekustējās.

-    Tinies, es teicu! Lasies prom! Par ko gan es brīnos? Tu taču esi tikai parasts policists!

Tieši tā, Servazs nodomāja. Tieši tā, es esmu policists. Smagiem soļiem viņš devās uz durvīm. Mirkli, kad jau grasījās novietot roku uz durvju roktura, Servazs pagriezās. Frānsiss van Akers neskatījās uz viņu. Tikai dzēra savu viskiju, blenzdams kādā punktā uz sienas, ko vienīgais tur bija pamanījis. Un izskatījās ārkārtīgi vientuļš.

38. Ezers

SPOGULIS. Tajā atspīdēja mākoņi, rietošā saule un robainās kalnu virsotnes. Margo šķita, ka viņa dzird dobjas zvanu skaņas un plīstoša stikla šķindoņu, kaut gan tā bija tikai gaismēnu spēle. Vakara mijkrēslī viļņi skalojās gar stāvajiem krastiem.

Eliass izslēdza motoru, un viņi izkāpa no mašīnas.

Margo sajuta, kā gravitātes centrs pēkšņi pārvietojas uz ceļgaliem un nelabums atņem visus spēkus, kad otrpus ceļam ieraudzīja galvu reibinoša augstuma krauju, kas šķita tos pakarinām starp debesīm un zemi.

-    To sauc par arkveida aizsprostu, Eliass sacīja, nemanot viņas nemieru. Tas ir lielākais visos Pirenejos simts desmit metru augsts, bet līdzās esošā ezera ūdenskrātuves tilpums ir sešdesmit septiņi miljoni kubikmetru.

Viņš aizkūpināja cigareti. Margo izlikās nemanām milzīgo tukšumu aiz Eliasa muguras un skatījās uz ezeru. No šīs puses raugoties, ezers atradās kādu četru metru attālumā no ceļmalas.

-               Spiediens ir milzīgs, Eliass sacīja, sekojot viņas skatienam.

-    Ūdeni uz krastiem skalo ar metāla arku, arkbutāna, nu, tu jau zini, tādas kā katedrālēs palīdzību.

Ceļš, kas Margo šķita pārāk šaurs, piekļāvās lokveida aizsprostam un aizvijās uz otru krastu. Visu laiku bija dzirdami pērkona dārdi, tomēr lietus nelija. Uzpūta viegls vējiņš, kas sašūpoja ezera virsmu un sakustināja priežu zarus. Vietām auga koki, kas mijās ar zāli apaugušiem laukiem, ko šķērsoja strautiņi un klinšu grēdas. Vēl tālāk varēja redzēt stāvas kalnu nogāzes.

-    Paskaties uz to pusi!

Eliass pastiepa Margo savu binokli. Viņa ar acīm sekoja ceļam, kurš līdzās ezeram aizvijās kalnup un tālāk pacēlās metrus desmit virs tā. Iepretim ūdenskrātuvei, aptuveni tai pa vidu, atradās autostāvvieta. Tajā stāvēja vairākas automašīnas un viens kabriolets. Margo pamanīja ari Ford Fiesta.

-    Ko viņi tur dara?

-    Ir tikai viens veids, kā to uzzināt, Eliass sacīja un atkal apsēdās mašīnai pie stūres.

-    Ko iesāksim, lai viņi mūs nedzirdētu, kad tuvosimies?

Viņš norādīja uz aizsprostu.

-    Atradīsim vietu, kur paslēpt mašīnu, un tālāk dosimies kājām. Cerēsim, ka tad, kad mēs ieradīsimies, viss vēl nebūs beidzies. Tas mani nudien pārsteigtu, jo viņi taču tik garu ceļu nemēroja tāpat vien!

-    Kā mēs līdz viņiem nonāksim? Vai tu šo vietu pazīsti?

-    Nē, taču mums vēl priekšā vismaz divas stundas dienasgaismas.

Eliass iedarbināja motoru, un viņi ar otro ātrumu aizbrauca līdz

aizsprosta galam. Tur atradās pirmā stāvvieta, bet pie ieejas zem egļu koka jumtiņa karte, taču paslēpt mašīnu nebija nekādas iespējas. Viņi to atstāja stāvvietā un tuvojās kartei. Kājāmgājējiem tika piedāvātas dažādas taciņas. Trīs no tām sākās pie otrās stāvvietas, kurā bija novietots Ford Fiesta, un taciņa, kas aizvijās gar krastu un ceļu, savienoja abas autostāvvietas. Eliass norādīja uz to ar pirkstu, un Margo pamāja ar galvu. Šajā stundā, turklāt vēl tādos laikapstākļos, viņi tūristus, visticamāk, nesastaps. Turklāt, ja neskaita Eliasa Saab, stāvvieta bija tukša.

-    Izslēdz savu telefonu, Eliass sacīja, izvilcis no kabatas un izslēdzis ari savējo.

Gaisa temperatūra strauji kritās. Viņi sāka iet pa akmeņaino taciņu starp priedēm, kuras drūmi šalca vējā. Margo dzirdēja, kā lejā skalojas viļņi. Vakara gaiss smaržoja pēc sveķiem, gaišajiem kalnu ziediem, kas blāvoja pakrēslī, un viegli sastāvējuša ūdens. Akmeņainā taciņa aizvijās kalnup un pacēlās virs ceļa, kurš savukārt pacēlās virs ezera. Viņa pieļāva, ka kādā bridi tā vedīs lejup, uz otro stāvvietu. Debesis krāsojās pelēkā un violetā tonī. Kalns tagad izskatījās pēc milzīgas, melnas masas, un tā, ko Eliass dēvēja par dienu, kļuva aizvien tumšāka. Lai

kā viņi centās iet klusām, minot kājas uz oļiem, radās troksnis, kas satrauca Margo, jo apkārt valdija pilnīgs klusums.

Viņi bija nogājuši piecsimt metrus, tiesa gan, pēc ļoti aptuveniem aprēķiniem, kad Eliass viņu ar rokas kustību apstādināja un norādīja uz kādu vietu nedaudz tālāk. Margo palūkojās uz robaino krastu divsimt metru no viņiem.

Tas veidoja stāvu krauju, kas desmit metrus zemāk veda no ceļa pie ūdens. Kraujas augšējā daļa, kas robežojās ar ceļu, bija gandrīz horizontāla, un nogāze vīdēja tikai dažus metrus tālāk, veidojot klinšainu līdzenumu, uz kura auga krūmi, zemi kociņi un priedes. Tur Margo tos ieraudzīja. Apli… Viņa to būtu varējusi iedomāties arī agrāk. Tik vienkārši. Pārāk vienkārši. Atbilde bija tur, viņu acu priekšā. Margo saskatījās ar Eliasu, un viņi apgūlās ceļmalā starp viršiem. Eliass viņai pastiepa binokli.

VIŅI BIJA SADEVUŠIES rokās un aizvēruši acis. Margo tos saskaitīja. Tur bija deviņi cilvēki. Viens no tiem sēdēja ratiņkrēslā. Viņa pamanīja arī kādu citu stāvam kājās, taču ļoti dīvainā, izgrieztā pozā, un tā cilvēka kājas nebija vienā leņķī ar augumu, it kā tas būtu no vairākiem cilvēkiem salikts puzles attēls, kura gabaliņi būtu nedaudz izkustējušies. Tad Margo ieraudzīja tam pie kājām zālē iemirdzamies kaut ko metālisku. Tie bija kruķi.

Cilvēki bija izveidojuši apli vislēzenākajā laukuma daļā, kas pletās starp ceļu un gravu, taču tiem, kas bija tuvāk ezeram, papēži atradās gandrīz virs bezdibeņa, bet tumšā ūdens masa tieši viņiem aiz muguras.

Margo pastiepa binokli Eliasam, un viņš tos tumsā vēroja.

-   Tu zināji, viņa sacīja. Tu man biji atstājis to zīmīti: “Man šķiet, esmu atradis Apli.” Tu par viņiem zināji…

-   Tas bija blefs. Man bija tikai karte, kurā šī vieta atzīmēta ar krustiņu.

-    Karte? Kur tu to ņēmi?

-    Dāvida istabā.

-    Tu biji ielavījies Dāvida istabā?l.

Šoreiz viņš neatbildēja.

-    Tātad tu jau pašā sākumā zināji, uz kurieni viņi brauc…

Eliass tai uzjautrināts uzsmaidīja, un Margo juta, ka viņu pārņem dusmas. Tad viņš lēnām piecēlās kājās.

-    Nāc! Dodamies turp!

-    Uz kurieni?

-    Mēģināsim piekļūt viņiem tuvāk… Lai saprastu, kas īsti tur notiek.

Margo nešķita, ka tā būtu laba doma. Nepavisam ne. Taču viņai

nebija izvēles. Un meitene viņam sekoja, klūpot pār pauguriem, bet ārā kļuva ar katru brīdi tumšāks.

DĀVIDS STĀVĒJA AIZVĒRTĀM ACĪM, jūtot, kā caur plakstiņiem sūcas asaras un rit pār vaigiem. Vakara vējš tās nožāvēja. Viņš stāvēja starp Virdžīniju un Sāru, bet viņas bija pastiepušas rokas saviem blakusstāvētājiem. Alekss, tāpat kā Sofiana, bija novietojis sev pie kājām kruķus. Moda sēdēja saliekamajā ratiņkrēslā. Viņu vajadzēja izcelt no mašīnas un atstumt uz šejieni no autostāvvietas piecdesmit metri, ne vairāk, bet pēc tam salocīt krēslu un tālāk meiteni nest. Visi bija sadevušies rokās un veidoja apli. Tāpat kā katru gadu vienā un tai pašā datumā 17. jūnijā. Šis datums bija iegravēts viņu miesā. Desmit. Tāds bija viņu skaits. Apaļš skaitlis. Kā aplis. Desmit izdzīvojušie pret septiņpadsmit bojā gājušajiem. Septiņpadsmitais jūnijs. Dievs, nejaušība vai liktenis tā bija lēmis.

Aizvērtām acīm viņi ļāva, lai atkal atgriežas un tos pārņem atmiņas. Un atkal redzēja to vasaras nakti, kad beidzās bērnība un viņi kļuva par vienu ģimeni. Viņi no jauna pārdzīvoja šausmīgo triecienu, kas atgādināja kādu dabas stihiju, dzirdēja apdullinošo saliektā metāla troksni un redzēja plīstošo stiklu mirādes, sēdekļus, izrautus no grīdas, jumtu un sienas, kas tika saspiesti kā kartona glāzīte milzīgā dūrē. Viņi atkal redzēja, kā nakts un zeme sagriežas ar kājām gaisā un savijas kopā, kā trauslākās priedītes tiek izrautas no zemes un paliek bez saknēm un galotnes, kā klints izciļņi sagriež metālu, bet cilvēku ķermeņi lido visos virzienos kā kosmonauti bezsvara stāvoklī. Un redzēja, kā automašīnu lukturu apdullinoši spožā gaisma, gluži kā zibspuldzes, absurdi skaisti izgaismo šo vājprātīgo virpuli, šo panikas atblāzmu. Viņi dzirdēja savu skolasbiedru un pieaugušo vaimanas. Tad sirēnas, kliedzienus, saucienus. Un helikoptera spārnu švīkstus sev virs galvas. Viņi atkal redzēja glābējus, kas atbrauca pēc divdesmit minūtēm, kad autobuss vēl karājās desmit metrus virs ezera virsmas, pavisam netālu no tās vietas, kur viņi

tagad stāvēja, rokās sadevušies, pusceļā uz mirkli aizķēries aiz koku zariem un trauslajiem stumbriem.

Viņi atkal redzēja to mirkli, kad pēdējie koki, drūmi krakšķot, padodas un autobuss, agonijā iedunējies, atskanot tajā ieslodzīto skolēnu kliedzieniem, iegāžas ezerā un nogrimst tumšajos ūdeņos, kur to izgaismoja viens priekšējais lukturis, kas vēl stundām ilgi turpināja degt ezera dzelmē.

Viņus no turienes gribēja aizvest, taču visi toreiz bija atteikušies, kopīgi pretojoties pieaugušajiem, pa gabalu vērojot glābšanas operāciju un veltīgos pūliņus, līdz viņu mazie, noslīkušie skolasbiedri, kas nebija iemīcīti salocītajā metālā, parādījās virs ūdens un peldēja vienīgā mašīnas luktura gaismā, kas kā kiklopa acs mirdzēja ezera dibenā. Vispirms viens, tad divi, tad trīs, līdz beidzot jau desmit mazu ķermeņu uzpeldēja gluži kā baloni, kad beidzot kāds iesaucās: “Aizvāciet taču vienreiz no šejienes tos bērnus, sasodīts!” Tas notika kādā jūnija vakarā, un šim braucienam vajadzēja kļūt par atgūtās brīvības, skolas gada beigu un vasaras brīvdienu sākuma gada visjaukākā laika priecīgāko notikumu.

Aplis tika izveidots Po slimnīcas psiholoģijas centrā, kur viņi atgūstoties pavadīja daļu vasaras. Šis pasākums bija aizsācies tieši tur, viņiem pašiem to īsti neapzinoties. Šāda doma viņiem bija iešāvusies prātā gluži dabiski un spontāni, un par to pat nebija nekādas vajadzības īpaši vienoties. Jau tad viņi bez vārdiem bija sapratuši, ka turpmāk būs nešķirami. Ka tā saikne, ko izveidojis kopīgais liktenis, bija daudz spēcīgāka par asinsradniecību, draudzību vai mīlestību. Viņus vienoja nāve. Tā viņus bija pažēlojusi un uzdāvājusi citu citam. Tonakt viņi bija sapratuši, ka var paļauties tikai paši uz sevi, un guvuši tam pierādījumu. Uz pieaugušajiem nevarēja paļauties.

Dāvids juta, kā svaiga vēja pūsma no ezera nožāvē asaras uz viņa sejas, siltās Virdžīnijas un Sāras plaukstas, kas bija satvērušas viņējās, bet caur tām visas pārējās grupas draudzību. Tad viņš atcerējās, ka šovakar viņi vairs nav desmit, bet tikai deviņi. Trūka viņu brāļa un līdzinieka Igo… Igo, kurš nīka cietumā pretēji visiem pierādījumiem, kas apliecināja viņa nevainību. Dāvidam viņš bija no turienes jāizpestī. Un viņš zināja, kas darāms. Viņš pirmais izstājās no apļa, tad rokas atlaida Sāra un Virdžīnija, pēc tam visi pārējie. Tā bija gluži kā ķēdes reakcija.

-    SŪDU BŪŠANA! IESAUCĀS ELIASS, ieraugot, ka viņi izkustas. Tie vēl pamanīs viņa Saab'.

Viņš piecēlās, saķēra meiteni aiz rokas un pierāva kājās.

-    Laižamies! Eliass iečukstēja tai ausī. Paies labs laiciņš, līdz viņi meiteni ratiņkrēslā aizvedīs līdz mašīnai.

-Ja vien Dāvids, Virdžīnija un Sāra nedosies projām pirmie! Tad viņi nonāks pie mašīnas pirms mums. Turklāt mēs esam viņiem pārāk tuvu… Ja tie ieklausītos, tad mūs sadzirdētu! Margo čukstus žēlojās.

-    Nu gan esam iekūlušies! Eliass drūmi konstatēja.

Viņa redzēja, ka puisis drudžaini domā.

-    Kā tev šķiet: vai viņi pazīs mūsu mašīnu? Margo jautāja.

-    Vienīgo mašīnu stāvvietā tik vēlā stundā? Ar viņu vajāšanas māniju tā nemaz nav jāpazlst!

-    Vai viņi zina, ar kādu mašīnu tu brauc? Meitene nelikās mierā.

-    Nav ne mazākās jausmas! Licejā ir desmitiem mašīnu, turklāt es mācos tikai pirmajā kursā un viņiem skaitos īsta niecība… Atšķirībā no tevis, ko nevar nepamanīt, Eliass piebilda.

Margo redzēja, kā jaunieši aiziet gar ceļmalu, muguras viņiem uzgriezuši, un dzīvi sarunājas.

-    Neviens uz mūsu pusi pat nepaskatījās. Nāc! Laižamies! Tikai klusām!

Viņa piecēlās un līkločiem zagās starp krūmiem un pauguriem.

-    Mums nav daudz laika! Eliass teica, kad tie bija nokļuvuši uz taciņas. Nogāzē viņi būs mums tieši aiz muguras un visu sapratīs!

-    Nav teikts! Man kaut kas ienāca prātā! Margo nočukstēja, kad bija jau noskrējusi simts metrus pa taciņu.

Eliass skrēja viņai pakaļ. Viņam bija garākas kājas, taču Margo skrēja tik ātri, it kā tai pakaļ dzītos pats sātans. Viņa traucās lejup pa nogāzi līdz Saab, atrāva aizmugures durvis un aicināja Eliasu iekāpt.

-    Apsēdies! Ātri!

-Ko?

-    Dari, ko tev saka!

Klusajā vakarā pie ezera jau atbalsojās automašīnas motora skaņa. Viņi tūlīt brauks garām, meitene nodomāja.

-    Veicīgāk!

Eliass paklausīja. Margo uzvilka kapuci pāri galvai un uzmetās puisim jāteniski virsū. Durvis uz ceļa pusi viņa atstāja atvērtas. Tad atrāva vaļā jakas rāvējslēdzēju un atsedza savas tvirtās, baltās krūtis.

-    Satver tās!

-Ko?

-    Ātrāk! Glāsti taču, velns parauj!

Atbildi nesagaidījusi. Margo pati novietoja Eliasa rokas sev uz krūtīm. Tad viņa ar lūpām pieskārās viņējām un ieslidināja mēli viņam mutē. Margo dzirdēja, kā mašīnas tuvojas, tad nobremzē, un meitene saprata, ka braucēji lūkojas uz Saab. Viņa turpināja Eliasu skūpstīt un juta, ka aiz bailēm notirpst mugura. Eliasa pirksti spaidīja meitenes krūtis, taču tos drīzāk vadīja reflekss nekā iekāre. Margo bija puisi apkampusi un turpināja drudžaini skūpstīt. Viņa dzirdēja kādu iesaucamies: “Va vellos!” tad atskanēja smiekli un mašīnas aizbrauca. Viņa piesardzīgi atskatījās. Mašīnas attālinājās pa ceļu līdzās aizsprostam. Margo skatiens apstājās pie Eliasa plaukstām, kas joprojām bija sakampušas viņas krūtis.

-    Vari aizvākt savas ķetnas, viņa iztaisnodamās sacīja.

Margo sastapās ar Eliasa skatienu un pamanīja tajā ko tādu, ko nekad agrāk nebija redzējusi. Viņš to satvēra aiz pakauša un noskūpstīja uz lūpām. Margo puisi strauji atgrūda un iecirta viņam pliķi, kas sanāca spēcīgāks, nekā viņa būtu vēlējusies. Eliass uz viņu skatījās, acis iepletis. Skatienā varēja manīt gan pārsteigumu, gan vieglas dusmas.

-    Es atvainojos, Margo sacīja, izlocīdamās, lai izkāptu no mašīnas.

39. Šāvieni naktī

SERVAZS SMAGIEM SOĻIEM DEVĀS atpakaļ uz savu mašīnu. Viņš jutās nomākts. Cauri koku tumšajām lapām uz ielas trīsuļoja laternu gaisma. Viņš atbalstījās pret Cherokee jumtu un dziļi ievilka elpu. Joprojām varēja dzirdēt tā paša kaimiņu televizora skaņu. Servazam šķita, ka komentētājiem trūkst dzirksts, un bija noprotams, ka Francija atkal zaudējusi.

Servazs skatījās uz cigaretes pelniem. Marianna, Frānsiss, Marsaka… Pagātne nebeidzami par sevi atgādināja. Viņš to vien bija darījis kā centies to aizmirst uz visiem laikiem. Tā šķita kā kuģis, kas pirms grimšanas izslējies pret debesīm. Viss, kam Servazs bija ticējis, mūža skaistākie gadi, jaunības atmiņas, nostalģija, ko sirds dziļumos sajuta, viss izrādījās tukša ilūzija. Savu dzīvi viņš bija būvējis uz meliem. Svina smagumam gulstot uz krūtīm, Servazs novietoja plaukstu uz mašīnas durvju roktura. Tikko viņš tās bija atvēris, kad ietinkšķējās telefons. Ekrānā izgaismojās dzeltena aploksne. Viņš bija saņēmis īsziņu.

Esperandjē

Servazs to atvēra un mirkli neizpratnē prātoja, kas īsti tur rakstīts. Servazam allaž bijušas grūtības ar jaunizgudrotām saziņas valodām.

Atbrauc manis Elvisa māju atradu kko

Viņš apsēdās pie stūres un piezvanīja Esperandjē, taču tagad bija ieslēgts automātiskais atbildētājs un nepazīstama balss aicināja atstāt īsziņu. Nepacietība un ziņkārība uzreiz aizdzina drūmo noskaņu. Ko Vincents darīja Elvisa mājā tik vēlā stundā, ja viņam bija jāuzmana Margo? Tad viņš atcerējās, ka pats bija licis tam izpētīt albāņa pagātni.

Atstājis pilsētu, Servazs brauca ātrāk nekā parasti. īsi pirms pusnakts no meža ceļa, kas veda uzkalnā, viņš nogriezās uz neliela zemesceļa. Pēkšņi no mākoņiem iznira mēness un apspīdēja apkārtnes kokus ar bālganu gaismu. Nākamajā atzarojumā Servazs atkal nogriezās tas bija ar grūtībām izbraucams celiņš, kam pa vidu auga zāles kumšķi, un viņa mašīnas lukturi izgaismoja ik stiebriņu. Ar brīvo roku Servazs jau trešo reizi nospieda telefona izvēlni “piezvanīt īsziņas nosūtītājam”. Veltīgi. Ko, pie velna, tas Vincents dara? Kāpēc neatbild? Servazs juta, kā pieaug satraukums.

Viņš novietoja telefonu uz sēdekļa, kad tas sāka vibrēt.

-    Vincent, tu… viņš klausulē sacīja.

-    lēt, tā esmu es!

Margo…

-    Man ar tevi jarunā. Tas ir svarīgi. Man šķiet, ka…

-    Vai tev viss kārtībā? Vai kaut kas atgadījies?

-    Nē, nē, nekas. Es tikai… man ar tevi nudien jārunā.

-    Tev tiešām nekas nekaiš? Kur tu esi?

-    Nē, nē, man viss kārtībā… Es atrodos savā istabā.

-    Ļoti labi. Man žēl, mazulīt, taču tagad gan es nevaru ar tevi runāt. Piezvanīšu, tiklīdz būs iespējams…

Viņš beidza sarunu un atkal novietoja telefonu sev līdzās uz pasažieru sēdekļa. Mašīnai kratoties, Servazs pārbrauca pāri koka tiltam, un tās lukturi izgaismoja zaļo tuneli, kas veda uz izcirtumu.

Nekur nemanīja nevienu mašīnu.

Velna milti! Aizbraucis līdz pusalejai, Servazs izslēdza motoru un izkāpa no mašīnas. Kad Servazs aizcirta mašīnas durvis, viņam pašam šis troksnis šķita apdullinoši skaļš. Pelēkblāvajā nakti, kas nemaz neatgādināja jūnija nakti, tālumā varēja dzirdēt ducinām pērkonu… Šis nebeidzamais negaiss! Servazs atcerējās to ziemas vakaru, kad viņu gandrīz nogalināja pamestā vasaras nometnē, nosmacējot ar plastmasas maisiņu. Izmeklētājs vēl tagad reizēm naktis uztrūkstas no murgiem par to vakaru.

Viņš atvēra mašīnas durvis un nospieda signāltauri, taču nekas nenotika, izņemot to, ka šis troksnis satrauca viņu vēl vairāk.

Servazs noliecās un no cimdu nodalījuma paņēma savu ieroci un kabatas lukturīti. Viņš ievietoja pistolē lodi. Mēness atkal bija paslēpies

aiz mākoņiem, un Servazs pustumsā sāka virzīties uz priekšu, ar kabatas lukturīti izgaismojot tumšos krūmus un koku lapotnes. Viņš divreiz sauca Vincentu, taču atbildes nebija. Beidzot Servazs bija nonācis līdz izcirtumam. Mēnesim labpatika vēlreiz uz īsu mirkli parādīties, izgaismojot Elvisa nama koka verandu. Logi bija tumši. Sasodīts, Vincent, parādies taču! Ja draugs būtu te, Servazs jau sen būtu ieraudzījis viņa mašīnu vai kādu citu zīmi, kas liecinātu par viņa klātbūtni.

Pēkšņi Servazu pārbiedēja doma, ko viņš tur varētu uziet. Namiņš meta satraucošu ēnu. Virs tumšā meža parādījās raustlga zibens strēle.

Viņš uzkāpa pa verandas pakāpieniem. Sirds sitās kā negudra.

Vai tur kāds ir?

Servazs juta, kā dreb roka ar ieroci. Viņš nekad nebija bijis labs šāvējs un ar savu neveiklību drīzāk iedzina izmisumā šaušanas instruktoru.

Pēkšņi Servazs visu saprata. Tur iekšā noteikti kāds ir. Un īsziņa bija lamatas. Tur atradās kāds, kurš nemaz nebija Esperandjē. Kāds, kurš bija ar virvēm sasējis Klēru Dimāru un nolūkojies, kā viņa mirst, kāds, kas viņai rīklē bija iebāzis kabatas lukturiti, kāds, kurš bija Elvisu izbarojis suņiem. Un šim “kādam” bija viņa kolēģa un drauga mobilā telefona numurs. Viņš centās atcerēties telpu izkārtojumu. Vajadzēja doties iekšā.

Servazs izlīda žandarmērijas nostieptajai, dzeltenajai lentei pa apakšu, strauji atrāva durvis un, nometies zemē, tumsā aizripoja pa grīdu. Atskanēja šāviens, un no durvju aplodas atlūza metāla šķila. Servazs tumsā kaut kam uzgrūdās virsū un saprata, ka pārsitis pieri. Tagad ari viņš izšāva tajā virzienā, kur bija redzējis uzliesmojam šāvienu. Apdullinošais troksnis tam gandrīz pārplēsa bungādiņas, bet lodes čaulītes karstais metāls skāra kāju. Lai gan ausīs džinkstēja, Servazs dzirdēja, ka šāvējs pārvietojas, jo tas apgāza krēslu. Atkal uzliesmoja šāviens, izgaismojot telpu, taču viņš jau bija paspējis aizrāpot aiz virtuves letes. Tad iestājās klusums. Varēja saost sīvo pulvera dvaku. Servazs centās sadzirdēt kādu troksnīti, saklausīt, kā šāvējs elpo. Nekā, izņemot viņa paša elpu. Smadzenes drudžaini darbojās. Ieroča troksnis viņam nešķita pazīstams. Tas nebija ne revolveris, ne automātiskā pistole. Varēja domāt, ka tas ir medību ierocis ar diviem stobriem, kas izvietoti paralēli vai viens virs otra. Un izšaut varēja tikai divreiz… Tātad šautenē

vairs nebija ložu. Lai tās ielādētu, šauteni vajadzēja salocīt uz pusēm un aizmest izlietotās čaulītes. Servazs viņu atradīs un novāks daudz ātrāk. Pretinieks bija iedzīts stūrī.

-    Tev vairāk nav patronu, viņš sauca. Es tev dodu pēdējo iespēju met ieroci zemē, piecelies un pacel rokas gaisā!

Ar brīvo roku izmeklētājs tumsā sataustīja ledusskapja durvju rokturi. Apgaismojumam ar to pietiks. Nometoties zemē, viņš bija pazaudējis kabatas lukturīti.

-    Nu taču! Nomet ieroci un piecelies!

Atbildes nebija. Servazs juta, ka kaut kas pil acis. Viņš samirkšķināja plakstus un uz mirkli palaida vaļā ledusskapja durvis, lai ar piedurknes ārējo malu noslaucītu seju. Servazs saprata, ka viņam no pieres tek asinis.

-    Ko tu gaidi? Tev nav nekādu izredžu tikt sveikā cauri! Tavs ierocis ir tukšs!

Pēkšņi bija dzirdams troksnis. Aizmugurē iečīkstējās durvis. Sasodīts, uzbrucējs tūlīt aizbēgs pa pagalma durvīm! Servazs metās turp un nogrūda zemē kādu metāla priekšmetu, kas ar troksni atsitās pret zemi. Viņš izskrēja ārā pa durvīm mežā, tumsā. Servazs nevarēja neko saskatīt. Pa labi krūmos atskanēja klikšķis. Uzbrucējam šoreiz bija pieticis laika, lai pielādētu ieroci. Satraukums tikai pieauga. Viņš pieliecās. Atskanēja viens šāviens, tad otrs, un roku caurstrāvoja tik asas sāpes, ka ieroci nācās nomest. Servazs to mēģināja atrast.

Sasodīta būšana, kur tas nelaimīgais ierocis palicis?

Servazs izmisīgi meklēja, taustot krūmāju. Nometies uz ceļiem, izmeklētājs griezās ap savu asi. Lode tam nebija trāpījusi, tikai aizķērusi. Servazs dzirdēja, kā pāris metru tālāk atkal tiek pielādēta šautene. Kad lode svelpdama, tikai dažus centimetrus virs galvas, šķērsoja krūmus, viņš metās mežā. Kaut kur nosvilpa vēl viena lode. Varēja dzirdēt, kā atkal tiek pārlādēts ierocis un šāvējs dodas viņa virzienā, nesteidzīgi pašķirot krūmus. Uzbrucējs bija visu sapratis! Viņš zināja: ja Servazs nebija atbildējis ar pretuguni, tam nebija ieroča. Policists aizķērās un paklupa pār kādu sakni. Atkal ar galvu pret kaut ko atsitās. Tas bija koka stumbrs. Servaza seja asiņoja. Asinis siltas un biezas tecēja tam pa vaigiem.

Servazs piecēlās kājās un līkločiem metās bēgt.

Atkal atskanēja divi šāvieni, vairs ne tik precīzi kā iepriekšējie. Viņš nespēja izlemt, vai mesties bēgt vai labāk kaut kur paslēpties. Servazs nolēma bēgt. Jo vairāk viņš attālināsies, jo grūtāk uzbrucējam būs viņu atrast… Virs galvas atkal iznira mēness. Mēnesgaisma spraucās cauri lapotnei, un ainava šķita sirreāla, taču Servazam tas nepalīdzēja. Viņš gribēja izspraukties cauri biezajiem krūmiem, kas bija saauguši kā mūris, taču krekls ķērās ērkšķos. Viņš izmisīgi cīnījās, lai atbrīvotos, un to saplēsa. Sapratis, ka gaišā krekla audums viņu padara par viegli sasniedzamu mērķi, Servazs to atpogāja, nometa un atkal ienira krūmos. Augumu skrāpēja dzeloņi, un bālais ķermenis tumsā bija viegli pamanāms. Šāvējs redzēja viņa muguru! Servazs nodomāja, ka ir pilnīgs nejēga, kurš tūlīt mirs pazemojošā nāvē policists bez ieroča, kurš nespēj aizstāvēties un kuram mugurā iešaus uzbrucējs, kam viņš dzinās pakaļ. Skriedams cauri krūmiem, aizelsies, kaklam degot kā ugunīs, Servazs iedomājās par Mariannu, Irtmanu, Vincentu un Margo… Kas meiteni aizstāvēs, ja Servaza vairs nebūs?

Viņš atkal pašķīra krūmus un sastinga.

Aiza…

Tālu lejā tecēja upe. Servazam noreiba galva, un viņš atkāpās atpakaļ. Kļuva nelabi. Viņš stāvēja kraujas malā. Divdesmit metrus zemāk starp kokiem mēnesgaismā mirdzēja ūdens…

Servazs dzirdēja, kā aiz muguras lūstot nobrakšķ zars.

TĀS BIJA BEIGAS.

Viņam bija izvēle lēkt tukšumā un tikt sašķaidītam pret klintīm, saņemt lodi mugurā vai stāties pretim slepkavam… Vismaz tad viņš būs uzzinājis patiesību. Bet tas bija vājš mierinājums. Viņš palūkojās lejā. Kājas sagrīļojās. Pirms diviem gadiem, dzenoties pakaļ slepkavam kalnos, Servazs vairākas reizes bija sajutis nepārvaramas bailes un augstuma reiboni. Izmeklētājs iztēlojās, kā krīt, un viņam atkal noreiba galva. Viņš pagriezās uz krūmu pusi, lai nebūtu jāskatās tukšumā, nolēmis, ka labāk tomēr izvēlēsies lodi.

Varēja dzirdēt, kā uzbrucējs tuvojas. Gluži kā plēsoņa. Pēc mirkļa viņš ieraudzīs sava ienaidnieka seju.

Servazs vēlreiz palūkojās sev pār plecu, uz aizas pusi. Un pamanīja, ka klints nav viendabīga. Nedaudz pa kreisi, četrus metrus zemāk, bija

izveidojusies neliela platforma, kura karājas virs bezdibeņa un uz kuras aug daži krūmi. Viņam šķita, ka zem klints pavīd tumša ēna. Vai tas ir kāds padziļinājums vai ala? Servazs centās norīt siekalas. Rīkle bija izkaltusi. Ja nu tā ir viņa pēdējā iespēja? Ja nu izdotos līdz turienei norāpties un paslēpties zem klints izciļņa? Tad slepkavam būtu daudz grūtāk tam piekļūt, jo nāktos riskēt un sekot, pieturoties tikai ar vienu roku, bet otrā rokā turot pielādēto ieroci. Un tomēr izbēgt šķita neiespējami pat tad, ja Servazs ar abām rokām pieķertos pie klints. Tas bija pāri viņa spēkiem.

Tu nosprāgsi, ja te paliksi! Tevi nogalinās ne jau bailes no augstuma, bet gan lode!

Krūmos tieši aiz muguras bija dzirdams troksnis. Pārdomām vairs nebija laika. Ar muguru pret aizu Servazs uz vēdera pieplaka pie klints, lai neredzētu tukšumu savā priekšā, pievērsis skatienu klints sienai, kas atradās tikai pāris centimetru no viņa sejas, un sāka rāpties lejā, ar kurpju purngaliem meklējot atbalsta vietas. Ātrāk! Izmeklētājam nebija laika sataustīt drošu atbalstu. Nebija laika nekam! Jau pēc mirkļa viņa sekotājs būs pie kraujas malas. Servazs aizvēra acis un turpināja pārvietoties gar klints sienu uz leju. Drudžainā steiga uzbangoja asinis, un kājas stipri drebēja. Tad viņš ar kreiso kāju paslīdēja un juta, ka svars to velk uz leju. Servazs krita, klints asumiem uzplēšot krūtis. Viņš kliedza un veltīgi centās pieķerties klintsradzei. Servazs laidās lejup pa klinti gluži kā kamaniņas, sāpīgi uzplēšot vēderu un krūtis. Viņš juta, kā zari tam sitas pret muguru. Kritiens beidzās, kad viņš piezemējās uz nelielās klintsradzes, ieraudzīja zem sevis tukšumu un pārbijies pieripoja tuvāk klints sienai. Tad Servazs gluži kā dzīvnieks ieslīdēja padziļinājumā zem platformas.

Ar roku viņš sataustīja kādu akmeni. Servazs gulēja, izstiepies zem klintsradzes, bet krūtis izbailēs strauji cilājās.

Es gaidu…

Panāc tik šurp, rāpies lejā, ja vien uzdrīkstēsies.

Servazs bija viscaur nomūrējies ar zemi un asinīm, ievainots un izmisis, paslēpies alas dziļumā gluži kā neandertālietis pirms daudziem gadsimtiem. Bailes un augstuma reiboni tagad bija nomainījušas nāvīgas dusmas un naids. Ja tas draņķis te norāpsies, viņš tam ar akmeni sašķaidīs galvu.

Augšā valdīja klusums. Skalojoties pret klints sienu, mutuļoja upe un apslāpēja visus pārējos trokšņus. Sirds joprojām dauzījās kā negudra.

Varbūt tas otrs tur augšā jau bija nomērķējis divstobreni uz to vietu, kur Servazs ir paslēpies, un gaidīja, kad tas beidzot uzdrīkstēsies izbāzt galvu no alas. Kā amerikāņu filmā “Deliverance". Vismaz viņš tā būtu darījis. Pamazām Servazs nomierinājās. Atlika vienīgi gaidīt. Šeit viņš bija drošībā. Uzbrucējs neriskēs rāpties lejā. Viņš palūkojās pulkstenī, taču tas bija saplīsis. Servazs atkal izstiepās. Viņš te varētu palikt stundām ilgi. Tad pēkšņi Servazam kaut kas ienāca prātā.

Mobilais telefons…

Viņš to izvilka un jau grasījās aicināt palīgā Samiru, kad iedomājās, ka kaut kas ar telefonu nav tā, kā tam jābūt. Bet kas tieši? Servazs to saprata dažu sekunžu laikā. Saskaroties ar mūsdienu tehnoloģijām, izmeklētājam reizēm bija sajūta, it kā viņš ar laika mašīnu būtu atceļojis no cita gadsimta. Pirms trim gadiem Servazs viens no pēdējiem bija iegādājies mobilo telefonu, un Margo viņam palīdzēja ierakstīt telefonā kontaktu sarakstu. Servazs ļoti labi atcerējās, ka viņi toreiz bija ierakstījuši vārdu “Vincents”.

Nevis “Esperandjē”.

Viņš sameklēja savu palīgu kontaktu sarakstā. Bingo! Divi dažādi numuri! Kāds, Servazam nezinot, bija izmantojis viņa mobilo telefonu un ievadījis viltus kontaktu, lai pēc tam no šī numura nosūtītu īsziņu. Viņš centās atcerēties, kad bija atstājis savu telefonu bez uzraudzības, taču nespēja apkopot domas.

Tad viņš piezvanīja Samirai un palūdza steidzami atsūtīt žandarmus. Servazs jau grasījās teikt, lai atbrauc ari viņa pati, taču tad viņam iešāvās prātā vārds “diversija”. Ja nu šāvēja mērķis nemaz nav viņu nogalināt? Neviena lode Servazam nebija trāpījusi, visas aizlidoja garām. Vai nu uzbrucējs bija slikts šāvējs, vai ari…

-                Papildini liceja uzraudzību ar vēl diviem cilvēkiem! viņš kliedza.

-    Un pieprasi papildspēkus! Piezvani Vincentam un pasaki, lai tūlīt ierodas! Un paziņo žandarmiem, ka tas tips ir bruņots! Pasteidzies!

-    Pie velna, kas notiek, šef?

-    Nav laika paskaidrot. Rīkojies veicīgāk!

REDZOT, KĀDAS SEJAS rāda žandarmi, virvē nolaižoties no klints virsotnes, Servazs saprata, ka izskatās atbaidoši.

-    Te jau vajadzēja saukt ātro palīdzību, Bekērs konstatēja.

-    Nav tik traki, kā izskatās.

Caur mežu viņi atgriezās pie namiņa. Šāvējs bija izgaisis, taču kapteinis, kurš vadīja Marsakas brigādi, bija veicis vairākus telefona zvanus. Aptuveni pēc stundas Elvisa māju un tās apkārtni vēlreiz pārmeklēs eksperti un savāks čaulītes un citus pierādījumus, ko šāvējs varētu būt atstājis.

Kamēr pārējie rosījās gan pa mājas iekšpusi, gan ārpusi, Servazs devās uz vannasistabu. Ieraugot spoguli savu atspulgu, viņam nācās atzīt, ka Bekēram bijusi taisnība. Ja izmeklētājs sevi tādā paskatā ieraudzītu uz ielas, noteikti pārietu ielas otrā pusē. Mati bija pilni ar zemi, zem acīm zili riņķi, bet kreisai acij tik izteikts sarkans tīklojums, ka tā šķita viscaur tumša. Palielinātās un nedabiski spīdošās acu zīlītes izskatījās kā narkomānam. Apakšlūpa bija pušu un uztūkusi. Zilumi un sakaltušās asinis, skrāpējumi un uzplēsumi sedza visu ķermeni, kaklu, rokas un pat degunu.

Vajadzēja nomazgāties, taču viņš, turpinot skatīties spoguli, izvilka cigarešu paciņu un vienu cigareti mierīgi iesprauda mutē. Nagi bija melni kā ogļracim, bet labajai rokai divi nagi pat norauti. Servazs joprojām blenza spoguli un, drebošajos pirkstos turot cigareti, drudžaini smēķēja, līdz tā bija izdegusi.

Tad viņš bez jebkāda acīmredzama iemesla skaļi iesmējās, un vairākas galvas pagriezās uz Servaza pusi.

VIŅI BIJA SAPULCĒJUŠIES kādā no Marsakas žandarmērijas telpām Esperandjē, vairāki viņa grupas žandarmi, Pižols, Sartē, izmeklēšanas tiesnesis, ko viņi bija uzcēluši no miega un ko Pižols bija atvedis ar savu automašīnu, un Servazs. Nogurušo, neizgulējušos cilvēku sejas bija vaicājoši pavērstas viņa virzienā. Viņi bija šurp ataicinājuši ari žandarmērijas dežūrārstu, kurš apskatīja un iztīrīja Servaza brūces.

-    Kad jūs pēdējo reizi esat vakcinēts pret stingumkrampjiem?

Servazs uz šo jautājumu nespēja atbildēt. Pirms desmit, piecpadsmit vai divdesmit gadiem? Viņam nepatika ne slimnīcas, ne ārsti.

-               Uzrotiet piedurknes! pavēlēja ārsts, parakņājies savā aptieciņā.

-    Es jums iešļircināšu 250 vienības imunoglobulīna vienā rokā, bet vakcīnu otrā. Pieņemu, ka pašlaik jūs netiekat, bet, kad varēsiet, ierodieties manā kabinetā uz pārbaudi!

-    Sarunāts.

-    Manuprāt, jums tomēr derētu vairāk rūpēties par savu veselību, ārsts sacīja, iedurot Servazam rokā adatu.

Ar otru roku Servazs bija satvēris krūzi ar kafiju.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Cik vecs jūs esat?

-    Man ir četrdesmit viens gads.

-Ja negribat sagaidīt nepatīkamus pārsteigumus, tad man šķiet, ka pienācis pēdējais laiks nedaudz vairāk parūpēties par sevi, ārsts piebilda, pārliecinoši pamājis ar galvu.

-    Es tomēr īsti labi nesaprotu.

-    Droši vien ar sportu jūs īpaši daudz nenodarbojaties, vai ne? Iesaku par to padomāt. Ienāciet pie manis… kad atrodas brīvs brītiņš.

Un ārsts aizgāja, acīmredzami pārliecināts, ka šo pacientu nekad vairs neredzēs. Servazam ārsts bija paticis. Viņš tiešām neatcerējās, kad pēdējo reizi pie kāda no viņiem bijis, taču, ja šis ārsts strādātu Tulūzā, viņš noteikti reizi par visām reizēm būtu sekojis tā padomam.

Servazs pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem. Tad viņš pastāstīja par savu sarunu ar van Akeru, kā arī pēdējos jaunumus par negatīvo salīdzinošās grafoloģijas rezultātu un Elvisa bēniņos atrastajām fotogrāfijām.

-    Tas vien, ka jūsu draugs nav izdarijis ierakstu burtnīcā, vēl nenozīmē, ka viņš uzreiz nav vainīgs, ja nav pierādīts pretējais, izmeklēšanas tiesnesis piebilda. Viņš tomēr pazina upurus, un viņam bija gan izdevība tiem piekļūt, gan nozieguma motīvs. Un, ja jūs turklāt vēl apgalvojat, ka viņš pie dīlera iegādājies narkotikas, tad man šķiet, mums ir pietiekami daudz pierādījumu, lai pieprasītu viņa aizturēšanu, tomēr vēlos atgādināt, ka es lūdzu atcelt deputāta neaizskaramību Lakazam. Ko iesāksim?

-    Tā būs tikai tukša laika nosišana. Es vēlreiz atkārtoju, ka esmu pārliecināts Frānsiss van Akers nav vainīgs.

Servazs saminstinājās.

-    Un es arī nedomāju, ka Pols Lakazs ir vainīgs, viņš vēl piebilda.

-    Kāpēc tā?

-    Pirmām kārtām tādēļ, ka viņš jau iekļauts melnajā sarakstā. Kāda viņam jēga pašlaik man izlikt lamatas, ja pats atsakās teikt, kur bijis

tajā vakarā, kad tika nogalināta Klēra Dimāra? Tam nav nekādas jēgas. Turklāt viņa nav starp tiem, kas redzami Elvisa fotogrāfijās. Viņš nav iekļauts pliko dibenu katalogā.

-    Tomēr meloja par to, kur bijis.

-    Tādēļ, ka tad, ja tas, ko viņš tovakar darijis, nāks gaismā, viņa politiskai karjerai tik un tā būs beigas.

-    Varbūt viņš ir gejs, Pižols ieminējās.

-    Vai jums ir kāda nojausma par to, kas aiz tā slēpjas? tiesnesis jautāja, nepievēršot uzmanību šai piezīmei.

-    Ne vismazākās.

-    Viens ir skaidrs, tiesnesis iesāka.

Viņi saskatījās.

-   Ja kāds jums šauj mugurā, tātad esat pietuvojies atrisinājumam. Un šo cilvēku vairs nekas neaizkavēs…

-    Tas jau tāpat bija skaidrs, Pižols sacīja.

-    Turklāt Igo Bohanovska advokāts atkal pieprasījis viņa atbrīvošanu, tiesnesis sacīja, vēršoties tieši pie Servaza. Rīt tiesnesis izskatīs šo prasību. Un noteikti lems par labu aizstāvībai. Ņemot vērā pēdējos notikumus un lietas pašreizējo stāvokli, neredzu nekādu iemeslu jauno cilvēku vēl ilgāk turēt pirmstiesas apcietinājumā.

Servazs noklusēja, ka pats būtu Igo atbrīvojis jau pirms laba laika. Domās viņš atradās tālu projām. Cita pēc citas sabruka visas viņa hipotēzes Irtmans, Lakazs, van Akers… Kļūdījās gan tiesnesis, gan slepkava. Viņi nebija pietuvojušies atrisinājumam. Gluži pretēji viņi no tā attālinājās. Kopš izmeklēšanas sākuma viņi vēl ne reizi nebija tā nomaldījušies. Ja vien… Servazs uz viņiem domīgi palūkojās. Ja vien, paši to neapzinoties, kādā brīdī tiešām ir bijuši pārāk tuvu lietas atrisinājumam… Kā citādi lai izskaidro to, ka viņam šāva mugurā? Tādā gadījumā viņam vēlreiz rūpīgi jāizpēta visi izmeklēšanas posmi, meklējot, kurā brīdī, gandrīz nemanot, ir saskrējies ar slepkavu vai ari viņu tā iebiedējis, ka tas uzņēmies tik milzīgu risku.

-    Nespēju atjēgties, tiesnesis pēkšņi ieminējās.

Servazs uz viņu vaicājoši palūkojās.

-    Mēs esam sevi pataisījuši par muļķiem.

Servazs prātoja, par ko ir runa.

-    Vēl nekad nebiju redzējis, ka Francijas komanda tik slikti spēlētu! Un tas, kas notika ģērbtuvēs pārtraukumā, tas nudien ir neticami!

Šī piezīme tika uzņemta ar neapmierinātu balsu murdoņu. Tagad Servazs atcerējās, ka tovakar, nedaudz agrāk, bija noticis izšķirošais mačs starp Franciju un Meksiku. Viņš neticēja savām ausīm! Pulkstenis bija divi naktī, viņš tikko bija izglābies no nāves, bet kolēģi apsprieda futbolu!

-    Un kas tad notika ģērbtuvē? Esperandjē vēlējās uzzināt.

Servazs iedomājās, ka, iespējams, ir sprāgusi bumba un puse

komandas uzlidojusi gaisā. Vai arī kāds spēlētājs ir kādu nogalinājis? Bet varbūt izlases treneris, ko visa pasaule zākāja, komandas priekšā ir izdarījis harakiri?

-   Anelka esot sarunājis rupjības Domenekam, Pižols sanervozējies pavēstīja.

Un tad? Vai tiešām tas ir viss? Servazs bija apstulbis. Policisti ik dienas aizskar cilvēkus un spļauj tiem uz galvas gan uz ielas, gan iecirkņos. Iespējams, Francijas komanda gluži vienkārši bija sabiedrības spogulis.

-    Vai Anelka bija tas spēlētājs, kurš pagājušoreiz atstāja laukumu pirms mača beigām? Servazs painteresējās.

Visi uz viņu palūkojās tā, it kā beidzot viņš būtu uzdevis varen gudru jautājumu, bet atbildēt uz to būtu tikpat svarīgi kā atrast slepkavu.

40. Ielenktais

VIŅAS MIEGU IZTRAUCĒJA “Singin’ in the Rain" skaņas. Cīglere redzēja, kā Malkolms Makdauels ar hūti halvā dziedot un dejojot spēra viņai ar kāju, līdz to uzrāva no miega. Mobilais telefons turpināja zvanīt. Viņa apgriezās uz vēdera un pastiepa roku, lai to paņemtu no naktsgaldiņa. Runātāja balss nešķita pazīstama.

-    Kapteine Cīglere?

-Jā. Ak kungs, cik ir pulkstenis…?

-Jā… hm… te Kantē. Paklausieties, man… man tiešām žēl, ka es jūs pamodināju, taču man… man… ir kas svarīgs jums sakāms. Tas tiešām ir svarīgi, kapteine. Es nespēju aizmigt. Es… es nodomāju, ka man jums noteikti to vajag pateikt. Ka tad, ja to neizdarīšu tagad, es vēlāk nesaņemšos…

Viņa iededza naktslampiņu. Radiomodinātājs rādīja 2 un 32 minūtes. Kāda muša viņam iekodusi? Virieša balss izklausījās satraukta, tomēr izlēmīga. Viņa aizturēja elpu. Drisam Kantē bija kaut kas sakāms. Jācer, ka svarīgs, ņemot vērā, cik ir pulkstenis.

-    Kas jums sakāms, Kantē kungs?

-    Taisnība.

Viņa apsēdās, atstutējusies pret spilveniem.

-    Ko jūs man gribējāt teikt?

-    Es jums šovakar meloju, jo man… man bija bail… Bail, ka tas cilvēks pret mani kaut ko uzsāks, ka tad, ja jūs viņu aizturēsiet, ari es tikšu notiesāts un izraidīts… Vai mūsu darījums vēl ir spēkā?

-               Es jums to apsolīju, viņa beidzot sacīja, jo Kantē ilgi klusēja.

-    Neviens neko neuzzinās. Taču es jūs neizlaidīšu no acīm, Kantē.

Irēna nojauta, ka viņš apsver katru viņas vārdu, tomēr Kantē bija piezvanījis, tātad jau izlēmis. Pirms zvanīja, viņš visu bija rūpīgi pārdomājis. Viņa pacietīgi gaidīja, sajūtot, kā pulsē pirkstu gali, kuros bija satverta klausule.

-    Visi jau nav tādi kā jūs,-viņš sacīja. Ja nu kāds no jūsu kolēģiem izpļāpājas? Un mani nodod? Es uzticos jums, nevis viņiem…

-   Jūsu vārds nekur neparādīsies. Es jums to apsolu. Un būšu vienīgā, kas to zinās. Jūs piezvanījāt man, Kantē. Tāpēc tagad labāk runājiet, jo tikpat jau ir par vēlu. Es jūs vairs mierā nelikšu.

-    Tam vīrietim nebija sicīliešu akcents.

-    Es… es ne pārāk labi sapratu.

-    Atceraties, es jums teicu, ka viņam bija itāļu akcents?

-Jā. Un tad?

-    Es jums meloju. Viņam bija austrumvalstu akcents. Slāvu.

Viņa sarauca pieri.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-Jā. Ticiet man, savu… klejojumu laikā esmu saticis ne mazums ļaužu.

-    Paldies. Bet jūs taču man nezvanāt tik vēlu tikai tāpēc, lai to pateiktu? Vai man taisnība?

-Jā. Tas vēl nav viss.

Ciglere pēkšņi koncentrēja visu savu uzmanību. Drisas Kantē balsi bija saklausāms kaut kas īpašs.

-    Es… es viņam sekoju. Viņš domā, ka ir ļoti viltīgs, taču es izrādījos viltīgāks par viņu. Vakar, kad es atdevu zibatmiņu, palūdzu kādai no manām draudzenēm paslēpties ielas otrā pusē un viņam sekot, kad tas izgāja no kafejnīcas. Viņš bija novietojis mašinu tālu no turienes un bija ļoti piesardzīgs, taču mana draudzene ir pietiekami viltīga. Tai izdevās palikt nepamanītai. Viņa redzēja, kā viņš iekāpj mašinā. Un pierakstīja tās numuru.

Irēna iztaisnojās, it kā tai zirgs ar pakavu būtu iespēris pa nierēm, tad pastiepās, lai no naktsgaldiņa atvilktnes izvilktu pildspalvu, un uz plaukstas pārbaudīja, vai tā raksta.

-    Es klausos, Kantē.

KAD MARGO PĀRGURUSI un uz nervu sabrukuma robežas atgriezās savā istabā, pulkstenis rādija divi nakti. Viņa prātoja, vai tik nav

piedzīvojusi vistrakāko vakaru visā savā mūžā. Un gudroja arī, vai tas, ko viņi tur augšā, ezera krastā, bija redzējuši, nav sapnis. Un vai tas ir svarīgi. Viņa bija pārliecināta, ka ir gan. Margo nemācētu paskaidrot, kāpēc, taču šī izrāde uz viņu bija atstājusi smagu iespaidu un izraisījusi tik drūmas priekšnojautas, it kā tuvotos kāda nelaime. Turklāt bija vēl arī Dāvida draudi un izvarošanas mēģinājums, uzraksts uz viņas skapīša, slepenas tikšanās un sarunas, ko viņi ar Eliasu bija noklausījušies…

Mieru nedeva arī tas, kas starp viņu un Eliasu bija noticis tur augšā, mašīnā. Viņa pēkšņā reakcija. Līdz pat šim vakaram Margo nebūtu domājusi, ka Eliasam šķiet pievilcīga. Tonakt, kad viņa bija atvērusi durvis vienā apakšveļā, viņš uz to nebija pat paskatījies… Un līdz šim vakaram viņa nekad nebūtu domājusi, ka viņai patīk Eliass… Margo atcerējās ari dusmas viņa acīs pēc tam, kad bija iecirtuši pliķi. Viņa nožēloja, ka bija tā izdarījusi. Vajadzēja vienkārši viņu atgrūst nepazemojot. Atpakaļceļš bija garš un nomācošs. Eliass visu laiku klusēja, bet viņa izvairījās uz puisi skatīties.

Margo atcerējās viņu skūpstu. Lai gan tas bija iestudēts, piespiedu skūpsts, tomēr skūpsts… Vēl pirms gada viņai bija bijis ļoti pieredzējis mīļākais viņas tēva vecumā. Precēts, divu bērnu tēvs. Viņš abu attiecībām bez jebkādiem paskaidrojumiem pēkšņi bija pielicis punktu, un Margo bija aizdomas, ka tur iejaukts viņas tēvs. Kopš tā laika viņai bija bijušas trīs mīlas dēkas. Visus kopā saskaitot kāds pusducis vīriešu. Ja neskaitīja pirmo nožēlojamo sakaru četrpadsmit gadu vecumā, Eliass noteikti bija visnepieredzējušākais. Viņam bija plašas zināšanas, bet ne šajā jomā. Margo to bija nopratusi, spriežot pēc tā, kā Eliass bija viņu skūpstījis. Tad kāpēc viņa vēlējās, lai tas notiktu atkal?

Margo saprata, ka sava loma bija ari stresam, satraukumam un bailēm, ko viņi kopā bija izjutuši, tomēr tas nebija vienīgais izskaidrojums. Lai gan Eliass bija neveikls un izturējās dīvaini un neparedzami, meitene saprata, ka puisis viņai patīk. Tad Margo iešāvās prātā vēl kaut kas.

Vajadzēja brīdināt tēvu.

Viņa bija pārliecināta, ka tam, ko viņi bija redzējuši, ir kāds sakars ar pasniedzējas nāvi. To noteikti bija rūpīgi jāapsver. Viņu tirdīja neizskaidrojama sajūta, ka tas ir steidzami. Kāpēc viņš tai nepārzvanīja? Margo pa galvu jaucās dažādas domas. Viņas tēvs, Eliass… Meitene iedomājās, ka puisis sadrūmis sēž savā istabā, un pēkšņi viņai sagribējās, lai tas

zinātu, ka ari viņai notikušais nav vienaldzīgs. Margo paņēma savu viedtālruni un uzrakstīja ziņu:

Kur tu esi?

Atbilde bija jāgaida ilgi.

?

Nonāc lejā uz halli.

?

Man tev kaut kas sakāms.

Negribu.

Lūdzu!

Ko tu vēlies?

Tur pateikšu.

Vai tas nevar pagaidīt?

Nē. Svarīgi. Zinu, ka tevi aizskāru. Lūdzu kā draugu.

Atbildes nebija. Viņa rakstīja atkal.

Elias?

OK.

Viņa piecēlās, aizgāja līdz izlietnei, noskalojās ar aukstu ūdeni, ielika mutē košļeni un izgāja no istabas. Kad Margo nonāca kāpņu galā, Eliass vēl nebija atnācis un viņa jau sāka prātot, vai tas vispār atnāks, kad viņš sadrūmušu seju beidzot parādījās.

-    Ko tu gribi? viņš vaicāja.

Cenšoties atrast piemērotus vārdus, Margo prātoja, ar ko lai sāk, un tad pēkšņi izdomāja. Viņa piegāja tam cieši klāt un sāka skūpstīt uz lūpām. Eliass viņas skūpstam neatbildēja. Gluži otrādi viņa juta, ka tas sastingst vēss kā marmors, taču viņa turpināja to skūpstīt, līdz viņš atmaiga, apkampa Margo un beidzot atsaucās meitenes skūpstam.

-    Piedod, viņa nomurmināja.

Margo bija tam ar rokām apvijusies ap kaklu un lūkojās puiša acis, kad šortu kabatā iezvanījās viņas BlackBerry. Meitene neatbildēja, taču tas turpināja zvanīt. Eliass pirmais atkāpās.

-    Atvaino, viņa sacīja.

Margo palūkojās uz telefona displeju. Viņas tēvs… sasodīts! Margo bija pārliecināta, ka tad, ja viņa neatbildēs, tas turpinās zvanīt vai atsūtīs pie viņas Samiru.

-Tēt?

-    Vai es tevi uzmodināju?

-    Hm… nē.

-    Labi. Es braucu.

-    Tagad?

-    Tev bija kas svarīgs sakāms… Diemžēl ātrāk nevarēju tikt, manu mazulīt. Šonakt šis tas atgadījās.

Kam tu to saki…

-    Būšu pēc piecām minūtēm, viņš piebilda.

Atbildi nenogaidījis, Servazs beidza sarunu.

DĀVIDS NĀVI VIENMĒR bija uztvēris kā draudzeni, sabiedroto un uzticības personu. Tā jau tik sen bija ar viņu kopā. Atšķirībā no vairuma cilvēku, kas no tās baidījās, viņš ne tikai nebaidījās, bet reizēm to arī uzlūkoja kā iespējamo laulāto draudzeni. Apprecēt nāvi… Kāds romantisks formulējums, pat ļoti romantisks, to varētu noturēt par Novālisu vai Mišimu, tomēr Dāvidam šī doma patika. Viņš zināja, ka tam, no kā tas cieta, bija konkrēts nosaukums. Depresija. Šis vārds izraisīja gandrīz tādas pašas izbailes kā vārds vēzis. Un par to viņš varēja pateikties savam tēvam un vecākajam brālim. Par šo drūmo sēklu, ko tie jau agrā bērnībā bija iedēstījuši viņa smadzenēs, dienu pēc dienas un gadu pēc gada liekot saprast, ka viņš ir ģimenes kauna traips, neglītais pīlēns. Pat visneprofesionālākie psihologi visu par viņa bērnību būtu izlasījuši kā atvērtā grāmatā. Atturīgais un despotiskais tēvs, kurš valdīja pār desmitiem tūkstošu darbinieku un kura spēcīgo auru varēja sajust jebkurš apmeklētājs; vecākais brālis, kurš bija paraugmantinieks, ļoti agri nostājies tēva pusē un tēva vietā vēl pavairojis pazemojumu skaitu; mazais brālis, kurš noslīka piemājas baseinā, kad Dāvidam bija uzticēts to pieskatīt; egocentriskā māte, kas bija noslēgusies savā dīvainajā iekšējā pasaulē. Vecais labais Freids par viņa ģimeni varētu sarakstīt veselu grāmatu. Kad viņš bija pusaudža vecumā, četrpadsmit septiņpadsmit gadus vecs, māte to izvadāja pie visiem labākajiem reģiona ārstiem, taču depresija nekur nepazuda, tomēr reizēm gadījās brīži, kad pūsim

izdevās to noturēt no sevis pa gabalu, un tad tā šķita tikai kā blāva, draudīga ēna saulainā pēcpusdienā, kad Dāvids smējās un viņam tiešām bija jautri, tomēr bija ari tādi brīži, kad ap viņu valdīja tumsa, kā pašlaik, un kad tas necerēja, ka pienāks brīdis, kad depresija viņu atbrīvos no saviem žņaugiem.

Jā, nāve nebija slikta izvēle… un vienīgā, kas viņu varētu atbrīvot no šīs draudīgās ēnas.

It īpaši, ja tā palīdzētu izpestīt no cietuma viņa vienīgo īsto brāli Igo… Igo, kurš Dāvidam bija atklājis, cik maz cieņas ir pelnījis viņa tēvs un kāds kretīns ir brālis. Igo, kurš bija licis saprast, ka Dāvidam nav, par ko savus radiniekus apskaust, un ka taisīt naudu ir pavisam banāls talants, kas noteikti bija daudz biežāk sastopams nekā iespēja kļūt par jauno Baskiā1 vai Radigē2 . Tiesa gan, ar to nepietika, lai Dāvidu izdziedētu, taču tas palīdzēja gan. Kad Igo bija tuvumā, Dāvids juta, kā izgaist viņa melanholija. Bet Igo atrašanās cietumā viņam bija likusi saprast to, ko viņš līdz šim labprātāk bija izlicies nemanām, Igo vienmēr nebūs līdzās. Agri vai vēlu viņš to pametīs. Un tad depresija atgriezīsies ar trīskāršu spēku vēl stiprāka, badīgāka un nežēlīgāka nekā jebkad agrāk. Un tad viņa to apris, iznīdējot viņa dvēseli un padarot to par nožēlojamu kaulu čupiņu, ko apskrubinājusi maitu lija. Viņš jau juta, kā tā virs viņa laidelējas, nepacietīgi gaidot piemērotu mirkli, lai uzbruktu. Un Dāvids ne bridi nešaubījās, ka uzvara viņam ir piešķirta tikai uz laiku un viņš nekad nebūs pavisam brīvs. Tai vienmēr piederēs pēdējais vārds. Tad kāpēc gan vēl gaidīt?

Atlaidies saņurcītajos palagos un rokas sakrustojis aiz pakauša, viņš lūkojās uz Kurta Kobeina plakātu, kas bija piesprausts pie sienas, un domāja par policistu, kurš bija Margo tēvs. Kā mēdza teikt televīzijas seriālu varoņi, tie bija pieļaujami zaudējumi. Un šis policists kļūs par pieļaujamu zaudējumu… Ja Dāvids uzdosies par vainīgo un šī policista klātbūtnē izdarīs pašnāvību, tad Igo tiks atbrīvots. Šis nodoms viņam iepatikās aizvien vairāk. Tagad tikai atlika to īstenot.

1 Žans Mišels Baskiā (1960-1988) amerikāņu mākslinieks, neoekspresionists.

2 Reimons Radigē (1903-1923) franču rakstnieks, psiholoģiskās analīzes romāna tradīcijas atjaunotājs.

41. Doppelganger

SĒDĒDAMS KRŪMOS, viņš nedaudz pakustējās un izstaipījās, tad atkorķēja termosu un, tāpat kā to darīja Samira pārsimts metrus tālāk, novietoja uz mēles modafinīla tableti un tai virsū uzdzēra Arabika. Vīrietis bija kafijai pievienojis nedaudz Red Buli. Garša bija dīvaina, taču, par spiti vēlajai stundai, viņš jutās mundrs kā Vezuvs 79. gada 24. augustā.

Un vēl ilgi varēs palikt nomodā.

No šī pakalna pavērās neparasts skats. Lai gan liceja celtnes atradās pārsimts metru attālumā, ar savu nakts binokli viņš varēja saredzēt visu, kas tur notika. Vīrietis bija atpazinis majoru. Pārējos cilvēkus gan viņš nepazina. Tas bija pamanījis jauno policisti, kas bija paslēpusies krūmos aiz liceja, un viņas kolēģi automašīnā, turklāt pēdējais nemaz necentās slēpties. Irtmans uzreiz bija nopratis, ka Martēns to tur bija novietojis, lai viņu atturētu tuvoties licejam. Un šī doma viņu iepriecināja. Viņam bija patīkami, ka Martēns par viņu joprojām domā.

Martēn… Martēn…

Kopš Martēna Servaza pirmā apmeklējuma Varņē institūtā, kad tas bija tik zinoši izteicies par Māleru, viņš šim policistam nudien bija pieķēries. Todien bija nemitīgi snidzis un aiz loga varēja redzēt piesnigušu ainavu. Decembra aukstums stindzināja institūta varenos akmens mūrus un ieleju pie slimnīcas. Elizabete Ferneja bija atnākusi viņu pabrldināt, ka gaidāmi apmeklētāji policists no Tulūzas, žandarme un tiesnesis. Nozieguma vietā, augstu kalnos, hidroelektrostacijā tika atrasts viņa DNS paraugs. Tāda cilvēka DNS, kas ieslodzīts visdrošākajā psihiatriskajā klīnikā visā Eiropā! Viņam bija jāsmaida, iedomājoties, cik viņi būs pārsteigti un izbrīnīti, taču, kad policists bija ienācis palātā, tas

viņa sejā nemanīja neko no iepriekš iztēlotā. Šveicietis šo mirkli nebija aizmirsis. Viņus gaidot, tas meklēja sev kādas nodarbes un, kad doktors Ksavjē atveda apmeklētājus, bija uzlicis Mālera Ceturtās simfonijas pirmo daļu. Tā bija pirmā reize, kad viņš satika Martēnu. Irtmans bija pamanījis, kā Martēns nodrebēja, kad pazina mūziku. Un tad, viņam par milzīgu pārsteigumu un prieku, bija pateicis tikai vienu vārdu: “Mālers.” Irtmans to nespēja aizmirst. Un sirds tam bija priekā iegavilējusies, kad viņš, Servazā lūkojoties un ieklausoties, tikai ar grūtībām bija spējis apslēpt savu saviļņojumu par to, ka viņa priekšā stāv doppelgānger viņa dvēseles brālis, dubultnieks, kurš bija izraudzījies gaismas, nevis tumsas ceļu. Dzīvot taču nozīmē izdarīt izvēli! Irtmanam bija pieticis tikai ar vienu tikšanos, lai saprastu, ka Martēns tam līdzinās daudz vairāk, nekā viņš spētu iztēloties. Viņš labprāt to būtu pārliecinājis par abu līdzību, taču pagaidām pietika jau ar to vien, ka Martēns par viņu bieži domāja. Irtmans bija pamanījis, ka policists, tāpat kā viņš pats, nevar ciest mūsdienu bezjēdzīgo laika nosišanu, jaunās paaudzes muļķīgo patērētāju psiholoģiju, viņu seklās intereses un slikto gaumi, aprobežoto domāšanu, stulbo izturēšanos un nedziedināmo mietpilsonību. Arī Martēns jutās vientuļš. Viņi abi noteikti saprastos un kā vēl! Lai gan Martēnam to ļoti negribētos atzīt, viņi bija tik līdzīgi kā divi pēc dzimšanas izšķirti dvīņi.

Kopš tās reizes Irtmans nepārstāja domāt par Martēnu. Un viņa bijušo sievu Aleksandru un meitu Margo. Viņš bija ievācis informāciju. Mazpamazām Irtmanam radās sajūta, it kā Martēna ģimene būtu kļuvusi par viņējo. Izmeklētājam par to pat nenojaušot, viņš bija ielavījies tā dzīvē un tagad atradās tur, vienmēr tuvumā. Tas bija vēl aizraujošāk nekā skatīties realitātes šovu ar ģimeņu piedalīšanos. Irtmans no viņa neatkāpsies. Viņš zināja, ka dzīvo kāda cita dzīvi, taču Irtmans un Martēns bija tik tuvi. Tas bija otrais “es”, ko viņš vēroja, tikai bez tumšās puses.

Irtmans atkal pievērsa uzmanību licejam. Visi grasījās kāpt mašīnā. Viņš savējo bija novietojis mežā, piecsimt metrus tālāk. Ja kāds tai tuvosies, uzreiz iedarbosies ultrajutīgā signalizācija un Irtmans tiks brīdināts.

Uz īsajiem, balinātajiem matiem uzvilcis melnu mici, viņš, ar brīvo roku glāstot tumšo bārdiņu, pārvietoja binokļa objektīvu uz guļamtelpu

korpusu. Gaismas nebija, izņemot Margo logu. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Martēns atrodas meitas istabā un viņa tam kaut ko, dzīvi žestikulējot, stāsta. Bija tik patīkami būt par šis nelielās ģimenes ainiņas liecinieku, ka ari pats sajuta, kā viņu piepilda laime un saviļņojums, un par to Irtmans pats bija pārsteigts. Augstā debess, tu taču netaisies iemīlēties? Irtmanam vīrieši nekad nebija šķituši pievilcīgi. Bija tikpat neiespējami iztēloties, ka viņš varētu atteikties no savas heteroseksualitātes, kā iedomāties, ka pāvests Jānis Pāvils varētu atteikties no katoļticības. Viņš pret šo inteliģento un vientuļo policistu izjuta kaut ko tādu, kas dīvainā kārtā, lai gan diezgan attālināti, tomēr atgādināja mīlas jūtas.

Un, meža biezoknī paslēpies, viņš, to iedomājoties, pasmaidīja.

42. Ezers 2

SERVAZS APTURĒJA MAŠĪNU ceļa malā pie īpašuma robežas un gaidīja, kad pulkstenis būs seši no rīta. Diena ausa ar apskaužamu pacietību. Viņš smēķēja cigareti pēc cigaretes un, kad izstiepa roku, redzēja, ka tā dreb kā vītola lapas virs upes. Un tas izmeklētājam atgādināja kādu aforismu, ko viņi bija apguvuši filozofijas lekcijās.

Vienā upē divreiz neiekāpsi.

Servazs nekad nevarētu iedomāties vēl piemērotāku teicienu. Viņš prātoja, vai tiešām kādreiz bija mīlējis meiteni, kura patiesībā nemaz neeksistē. Izmeklētājs vērās uz mājas aprisēm aiz kokiem, otrpus žogam, un sāpes atkal atgriezās. Viņš atvēra mašīnas durvis, aizmeta cigareti un izkāpa ārā.

Servazs devās gar žogu līdz vārtiem, iegāja pa tiem un sāka iet uz priekšu pa aleju. Rītausmas klusumā vīrieša kurpju zoles skaļi mina granti. Viņa noteikti negulēja. Servazs to zināja, jo redzēja, ka ieejas durvis pie lieveņa ir vaļā. Pulkstenis bija seši no rīta, nekur nemanīja nevienu kaķi, bet durvis bija plaši atvērtas. Viņam… Viņa droši vien to bija ieraudzījusi vai dzirdējusi piebraucam. Servazs prātoja, vai viņa bija agri pamodusies vai arī visu nakti nav varējusi aizmigt. Viņš varēja saderēt, ka pareizais ir otrais variants. Cik sen jau viņa neguļ? Gaiss joprojām bija tikpat smags, bet debesis draudīgas. Taču austrumos cauri pelēkajiem mākoņu vāliem jau spraucās saule un dārzā stiepās garas ēnas, viņējo ieskaitot. Servazs nesteidzīgi uzkāpa pa pakāpieniem.

-    Esmu te, Martēn.

Balss skanēja no terases. Servazs izgāja cauri virknei istabu. Gaismā iezīmējās Mariannas siluets. Viņa tam bija pagriezusi muguru. Servazs

stāvēja uz terases. Zaļumu ieskautais ezers bija nekustīgs. Tajā gluži kā spogulī atspīdēja pretējā krasta koki un debesis. Valdīja bezgalīgs klusums, un bija tāda sajūta, it kā viņi būtu vieni paši visā pasaulē. Pat pakalna zāle dzidrajā gaismā šķita zaļāka.

-    Nu, vai atradi atbildes, kuras meklēji?

-    Vēl ne, bet esmu jau tuvu.

Marianna lēnām pagriezās un paskatījās uz viņu. Viņas seja bija bāla un izmocīta, acis apsārtušas, vaigi iekrituši, bet mati izskatījās pārāk sausi. Viņš redzēja sievietes sāpes. Tā nebija tā Marianna, kuru viņš bija mīlējis, un pat ne tā, ar kuru viņš pavisam nesen bija mīlējies.

-    Viņi grasās atbrīvot Igo.

Cerību atblāzma.

-Kad?

-    Tiesnesis šorīt parakstīs orderi, bet rit viņu izlaidīs brīvībā.

Viņa klusējot pamāja ar galvu. Servazs saprata, ka Marianna negribēja sapriecāties pirms laika un gaidīja to bridi, kad varēs apkampt dēlu.

-    Es vakar vakarā runāju ar Frānsisu.

-    Zinu.

-    Kāpēc tu man neko neteici?

Viņa raudzījās Servazā ar savām dziļajām, zaļajām acīm, kuru skatiens bija tik mainīgs kā viņiem iepretim esošais mežs. Lai gan Mariannas skatiens bija rāms, taču balss gan ne.

-    Kas man tev bija jāsaka? Ka esmu narkomāne? Vai tiešām tu iedomājies, ka es tev visu stāstīšu tikai tāpēc, ka mēs drāzāmies?

Šie vārdi viņam sāpēja, tāpat kā tonis, kādā tie tika pateikti.

-    Ko tieši tev Frānsiss teica? Marianna jautāja.

-    Ka… ka tu sāki lietot narkotikas pēc Bohas nāves.

-    Tā nav taisnība.

Viņš uz to vaicājoši palūkojās.

-    Šķiet, Frānsiss būs baidījies tev atklāt visu patiesību. Varbūt viņš baidījās no tā, kā tu reaģēsi… Frānsiss ir diezgan bailīgs.

-    Kādu patiesību?

-    Es pirmo reizi lietoju narkotikas, kad man bija piecpadsmit gadu, viņa iesāka. Kādos svētkos.

Servazs iztrūkās. Piecpadsmit gadu vecumā… Tobrīd viņi ar Mariannu jau bija pazīstami, kaut gan vēl nebija kopā.

-    Tas, ka tu tā ari neko nesaprati, man vienmēr šķitis īsts brīnums. Es tolaik tik daudzas reizes bažījos, ka tu uzzināsi, ka kāds tev pateiks…

-    Acīmredzot es biju pārāk jauns un naivs.

-    Nu, protams, tāds tu tiešām biji! Taču biji ari iemīlējies. Ko tu būtu iesācis, ja to uzzinātu?

-     Bet vai tu biji iemīlējusies? viņš vaicāja, neatbildējis uz jautājumu.

Marianna saniknota paskatījās, un uz mirkli viņš atkal ieraudzīja toreizējo Mariannu.

-    Es tev aizliedzu to apšaubīt.

Viņš skumji nolieca galvu.

-    Narkotikas. Viņš pēkšņi saprata. Frānsiss jau toreiz tev tās piegādāja. Kā… kā gan es spēju būt tik akls? Neko nemanīt… visu to laiku, kad bijām kopā…

Viņa pienāca tik cieši klāt, ka Servazs redzēja katru vissīkāko krunciņu, kas laika gaitā bija izveidojušās ap acīm un muti, vissīkāko viņas radzenes rakstu. Marianna samiedza acis, vērīgi ielūkodamās viņam sejā.

-    Tad tā tu domā? Ka es tevi pametu tādēļ? Narkotiku dēļ? Tā tu par mani domā?

Viņš pamanīja Mariannas acīs iegailamies draudīgas liesmiņas. Dusmas, naidu un lepnumu… Un pēkšņi viņam kļuva kauns par sevi. Par to, kā viņš izturējās.

-    Tu nudien esi stulbs! Es tonakt tev teicu taisnību. Frānsiss bija man līdzās, lai uzklausītu, bet tu domās biji aizmaldījies tālu projām. Tevi vajāja tava vainas apziņa, atmiņas un pagātne. Būt kopā ar tevi nozīmēja sadzīvot ar tavu vecāku rēgiem, ar tavu satraukumu un murgiem. Es to vairs ilgāk nespēju izturēt, Martēn! Tevī bija tik daudz tumsas un tik maz gaismas… Tas bija pāri maniem spēkiem… Es centos, Dievs vien zina, cik ļoti es centos! Bet Frānsiss bija līdzās tieši tad, kad tas man bija visvairāk vajadzīgs… Viņš man palīdzēja no tevis atbrīvoties…

-    Un piegādāja tev narkotikas.

-Jā…

-    Viņš ar tevi manipulēja, Marianna. Tu pati sacīji, ka tas esot viņa lielākais talants. Manipulēt ar cilvēkiem. Viņš tevi izmantoja, noskaņoja pret mani.

Drūmu seju viņa pacēla galvu.

-    Es zinu. Kad to sapratu, tad savukārt gribēju sāpināt viņu un zināju, kura ir Frānsisa vājā vieta viņa lepnība. Un es viņu pametu, liekot noprast, ka viņš man nekad neko nav nozīmējis.

Mariannas balss šķita sagurusi, aizlauzta, tajā jautās vainas apziņa, kas to joprojām nebija pametusi.

-    Un tad es sastapu Matjē. Viņš man palīdzēja no tā visa izkļūt. Matjē neko par to visu nezināja un uzlūkoja mani tā, it kā es būtu tīra un nevainīga. Boha paveica to, kas nevienam no jums nebija pa spēkam, viņš mani izglāba…

-    Kā es tevi varēju izglābt no kaut kā tāda, par ko man nebija ne mazākās nojausmas?

Marianna izlikās šo piezīmi nedzirdam. Viņa pavērās uz ezeru, un Servazs lūkojās uz sievietes profilu.

-    Vai tu jau sen…

-    Atsāku lietot narkotikas? Pēc Matjē nāves… Es dzīvoju pilsētā, kur studentu ir gandrīz tikpat daudz, cik iedzīvotāju, tādēļ piegādātāju atrast nebija grūti.

-    Tu pazīsti “Haizenbergu”?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Margo man kaut ko pastāstīja, viņš iesāka, jo labprātāk vēlējās runāt par kaut ko citu. Viņa šonakt kalnos kaut ko redzēja. Vai Neviļas ezers tev kaut ko izsaka?

Viņš ievēroja, ka Mariannas skatiens izmainās, un izstāstīja, ko Margo bija redzējusi.

Stāstot viņš pamanīja Mariannas acīs apjukumu un satraukumu.

-    Vakar bija 17. jūnijs, viņa atgādināja, kad Servazs pabeidza savu stāstījumu. Tas notika 2004. gada 17. jūnijā, Marianna piebilda.

Viņš klusēdams gaidīja turpinājumu.

-    Autobusa avārija… Par to rakstīja kādā reģiona laikrakstā. Tev to vajadzētu atcerēties…

Servazs tiešām kaut ko neskaidri atcerējās. Kādu informāciju, kas pazuda daudzu citu informāciju gūzmā. Katastrofas, slaktiņi, kari, satiksmes negadījumi, slepkavības… Autobusa avārija, kas nebija ne pirmā, ne pēdējā… Taču tajā aizgāja bojā daudz cilvēku, starp kuriem bija arī bērni.

-    Toreiz aizgāja bojā septiņpadsmit bērni. Un divi pieaugušie skolotājs un glābējs, viņa sacīja. Šoferis zaudēja kontroli pār vadību, nobrauca no ceļa, un autobuss iegāzās ezerā. Taču pirms tam divas stundas tas palika karājamies starp zemi un debesim, un daudzus bērnus vēl varēja izglābt.

Servazs uz viņu palūkojās.

-    Kā tu to tik labi atceries?

-    Tajā autobusā bija Igo.

-    VAI TU PAZĪSTI Dāvidu, Sāru un Virdžiniju? viņš jautāja.

Marianna pamāja ar galvu.

-    Tie ir Igo labākie draugi. Viņi kopā iestājās sagatavošanas klasē. Lieliski jaunieši. Ari viņi tonakt bija autobusā.

Servazs viņā lūkojās.

-    Vai tu gribi teikt, ka ari viņi izdzīvoja avārijā tāpat kā Igo?

-    Jā. Un, kā jau vari iedomāties, tas viņiem bija smags trieciens. Atceros, kā mēs cīnījāmies, lai viņi atlabtu. Tas bija šausmīgi. Viņi bija redzējuši, kā mirst viņu klasesbiedri. Vienpadsmit līdz trīspadsmit gadus veci bērni…

-    Vai viņus ārstēja?

-Jā. Bērniem tika sniegta arī psihologa palīdzība. Dažiem joprojām saglabājušies fiziski defekti. Viņa pārtrauca stāstījumu un iegrima pārdomās. Viņi bija tuvi draugi jau pirms tam, taču man radās iespaids, ka šis notikums viņus vēl vairāk satuvināja. Tagad viņi ir kļuvuši nešķirami…

Viņa saminstinājās.

-    Ja vēlies uzzināt ko vairāk, tev jāizlasa vietējais lakraksts "La Republique de Marsac”. Šis stāsts toreiz kļuva par īstu sensāciju. Visi bērni mācījās vienā pilsētas koledžā.

SERVAZS VĒRĪGI LЩKOJАS MARIANNĀ. Viņa uztvēra Servaza skatienu.

-    Es tevi jau brīdināju, Martēn! Neviens, kurš man pieķeras, labu galu neņem.

Viņš svārstījās, vai uzdot jautājumu, ko bija gribējis, tikko ienācis pa durvīm, tomēr nepacietība guva virsroku.

-    Ko pagājušonakt te meklēja Frānsiss?

Servazs pamanīja, ka viņa nodreb.

-    Tu mani izspiego?

-    Nē, es izspiegoju viņu, jo turēju aizdomās.

-    Frānsisu bija pametusi viņa draudzene, Marsakas studente Sāra, kuru tu jau pieminēji. Tā nav pirmā reize, kad viņš… guļ ar kādu no savām audzēknēm un raud man uz pleca. Dīvaini, vai ne? Ja Frānsisam nepieciešama uzticības persona, viņš vēršas pie manis. Frānsiss ir loti vientuļš… Tāpat kā tu, Martēn… Vai tu domā, ka tas ir manis dēļ? viņa pēkšņi iejautājās un dīvaini novēcināja roku. Bieži sev vaicāju: ko esmu jums nodarījusi? Ko tādu esmu nodarījusi savas dzīves vīriešiem? Kāpēc es jūs salaužu?

Viņa iešņukstējās, taču acis palika sausas.

-    Tu taču nesalauzi Bohu, Servazs iebilda.

Marianna uz viņu palūkojās.

-    Tu pati teici, ka biji ar viņu laimīga.

Aizvērtām acīm viņa pamāja ar galvu, bet mute sašķiebās rūgtā grimasē.

-    Vai tiešām tu domā, ka esmu uz to spējīga? Darīt kādu vīrieti laimīgu? Un apstāties? Uz visiem laikiem?

Viņi ieskatījās viens otram acīs. Tas bija viens no tiem mirkļiem, kad svaru kausi varēja sasvērties gan uz vienu, gan otru pusi. Marianna varēja tam piedot visu, ko viņš bija sacījis, domājis, iztēlojies… Vai ari uz visiem laikiem izsvītrot no savas dzīves. Bet ko īsti gribēja viņš?

-    Piespied mani sev klāt, viņa ierunājas. Man tas ir vajadzīgs. Tūlīt.

Un viņš tā izdarīja. Un būtu darījis pat tad, ja Marianna to nebūtu lūgusi.

Servazs palūkojās pār plecu uz rīta gaismas pielieto ezeru. Viņam joprojām vislabāk patika riti. Pa ūdeni peldēja kāds koka gabals, bet uz tā bija uztupis un straumei pretī stalti izslējies gārnis. Tagad ari Marianna Servazu apkampa, un viņš juta, kā tas viņu sasilda.

-    Tu vienmēr esi bijis manā sirdī… Pat tad, kad biju kopā ar Bohu… Tu mani nekad neesi atstājis. Vai atceries “LNMŠ”?

Jā. Viņš to atcerējās. “Līdz Nāve Mūs Šķirs”…

Viņi jau bija uz visiem laikiem atvadījušies no šiem četriem burtiem. Mariannas čuksts viņam ausī, viņas mute tik tuvu klāt. Servazs sev vaicāja: vai tā tiešām ir patiesība un vai viņš var tai uzticēties? Un nolēma, ka var. Viņam jau bija apnikušas visas šīs šaubas, vienaldzība un mūžīgais darbs, kas neļāva dzīvot. Šoreiz tas šķita tik vienkārši un pašsaprotami! Nebija ne šaubu, ne nepieciešamības otram izpatikt. Bija tikai pilnīga savstarpēja sapratne. Cik sen viņš nebija tā mīlējies? Un Servazs juta, ka viņi savā ziņā ir līdzīgi abi ir atgriezušies kā no tāla ceļojuma un vēlējās vismaz daļu ceļa veikt kopā. Ar cerībām uz nākotni. Virs ezera vientulīgi iekliedzās kāds putns. Kad Servazs pagrieza galvu, viņš redzēja, kā putns, spārnus plaši vēzēdams, paceļas negaisa debesīs.

Piektdiena

..

43. Ezers 3

SAPNĪ VIŅŠ REDZĒJA, ka mirst, ka guļ zemē, seju pavērsis pret saulainajām debesīm, un tūkstošiem melnu putnu klaigādami laidelējas virs galvas, kamēr viņš noasiņo. Tad Servaza redzeslokā parādījās tumšs siluets, kas pieliecās, lai uz viņu palūkotos. Lai gan cilvēkam bija groteska parūka un uz acīm tumšas brilles, nebija ne mazāko šaubu par to, kas ir šis cilvēks. Servazs uztrūkās no miega, bet galvā vēl skanēja putnu klaigas. Viņš izdzirdēja troksni apakšstāvā un sajuta kafijas smaržu.

Cik ir pulkstenis? Servazs metās pie telefona. Četri neatbildēti zvani… Viens un tas pats numurs. Viņš bija gulējis nedaudz vairāk par stundu. Servazs piezvanīja.

-    Žēlīgā debess, kur tu esi iekritis? Esperandjē jautāja.

-    Es jau braucu, viņš atbildēja. Sadabū vietējā laikraksta “La Rйpublique de Marsac” redakcijas telefona numuru. Piezvani un pasaki, ka mums vajadzīgs viss par autobusa avāriju, kas notika 2004. gada

17.   jūnijā pie Neviļas ezera.

-    Kas tas par atgadījumu? Tev ir kādi jaunumi?

-    Vēlāk izstāstīšu.

Viņš beidza sarunu. Istabā ienāca Marianna ar paplāti. Vienā rāvienā viņš izdzēra apelsīnu sulu un kafiju un metās virsū sviestmaizei.

-    Tu atgriezīsies? viņa pēkšņi jautāja.

Viņš uz to palūkojās, lūpas noslaucīdams ar salveti.

-    Tu taču zini, Servazs atbildēja,

-Jā. Šķiet, ka jā.

Marianna pasmaidīja. Un smaidīja arī viņas dziļās, zaļās acis.

-    Igo drīz bщs brīvībā. Un tu esi pie manis… Visas nesaprašanās starp mums ir beidzot noskaidrotas… Sen neesmu tik labi jutusies, viņa sacīja. Es gribēju teikt, tik laimīga.

Marianna bija vilcinājusies šo vārdu izrunāt, it kā, laimi nosaucot vārdā, tā varētu aizbēgt.

-    Vai tā ir taisnība?

-    Vismaz es vēl nekad neesmu bijusi tik tuvu tam, lai tā justos, Marianna izlaboja.

Servazs iegāja dušā. Šī bija pirmā reize kopš izmeklēšanas sākuma, kad viņš sajuta enerģijas uzplūdus, vēlmi mesties darbā un gāzt kalnus, nevis nogurumu. Servazs, tāpat kā Margo, prātoja, vai šis gadījums ar autobusa avāriju bija svarīgs, un intuitīvi juta, ka bija gan.

Kad Servazs bija gatavs doties projām, viņš apskāva Mariannu, un viņa tam pakļāvīgi piespiedās. Un tomēr viņš nespēja atvairīt domas, ka viņa kopš vakar vakara ir kaut ko lietojusi. It kā uzminot viņa pārdomas, Marianna atmeta galvu atpakaļ, ar rokām apņēmusi Servaza vidukli, būdama tikpat gara kā viņš.

-    Martēn…

-Jā?

-    Tu man palīdzēsi?

Viņš uz to lūkojās.

-    Vai tu man palīdzēsi atbrīvoties no narkotikām?

Servazs pamāja ar galvu.

-Jā, es tev palīdzēšu, viņš sacīja.

Ja tas bija izdevies Boham, tad kāpēc lai viņš to nevarētu? Mariannai bija vajadzīga mīlestība. Un tas bija vienīgais, kas spēj aizstāt narkotikas… Viņš atcerējās, kā Marianna pirms dažām stundām bija teikusi: “Tu vienmēr esi bijis manā sirdī. Tu mani nekad neesi atstājis.”

-    Tu man to apsoli?

-Jā. Jā, es tev to apsolu.

“LA REPUBLIQUE DE MARSAC" vēl ne tuvu nebija digitalizējusi visus arhīvus. Tikai divi pēdējie gadi atradās diskos. Viss pārējais, un attiecīgi arī 2004. gads, glabājās mikrofilmās, kas atradās koka skapī gaiteņa galā.

-    Tā, gari novilka Esperandjē, uzlūkojot viņu darbības lauku.

-    Redz, kur ir 2004. gads, Servazs sacīja, norādot uz trim plastmasas kārbām. Nav nemaz tik traki. Kur varētu dabūt projektoru? viņš pavaicāja sekretārei.

Minētā sekretāre viņus aizveda uz telpu bez logiem pagrabstāva galā. Iededzās neona spuldzes, un viņi ieraudzija mikrofilmu projektoru milzīgu, neērtu aparātu, kurš, spriežot pēc putekļu kārtas, kas to klāja, netika bieži izmantots. Servazs atrotlja piedurknes un tuvojās šim nezvēram. Vairāk vai mazāk viņš zināja, kā ar šo aparātu rīkoties, taču, kad Esperandjē mēģināja noregulēt ekrānā redzamo attēlu, lēca uzkrita uz mikrofilmas.

Pagāja vismaz ceturtdaļstunda, līdz viņi lēcu iedabūja atpakaļ. Par laimi, tā bija vesela.

Pēc tam viņi atvēra kastes ar mikrofilmām un sameklēja 2004. gada

17.   jūniju, nākamo dienu pēc negadījuma.

NĀVĒJOŠA AUTOBUSA AVĀRIJA PIRENEJOS

Septiņpadsmit bērni un divi pieaugušie vakar vakarā, ap pulksten vienpadsmitiem gājuši bojā autobusa avārijā pie Neviļas ezera. Kā liecina sākotnējā informācija, autobuss pagriezienā noskrējis no ceļa, nogāzies un kādu laiku bijis iestrēdzis uz kraujas pusceļā starp ceļu un ezeru, bet pēc tam turpinājis kritienu un bezpalīdzīgo glābēju acu priekšā nogrimis ezerā. Tiem pašiem glābējiem, kas ļoti drīz bija ieradušies notikuma vietā, izdevies izglābt desmit bērnus un trīs pieaugušos. Avārijas cēloņi vēl nav noskaidroti. Visi upuri bija Marsakas koledžas audzēkņi. Viņi bija devušies skolas gada noslēguma ekskursijā.

Viņi turpināja aplūkot nākamās lappuses. Atkal raksti un melnbalti notikuma vietas fotoattēli. Varēja saredzēt izstieptās autobusa aprises kraujas vidū, pirms tas iekrita ezerā. Automašīnu lukturu un prožektoru gaismā bija redzami cilvēku silueti. Glābēji, kas klaigāja un vicināja rokas. Vēl kāds fotoattēls… Ezers… To no apakšas izgaismoja autobusa prožektors. Servazs nodrebēja. Viņš palūkojās uz Esperandjē, kurš izskatījās kā paralizēts.

Servazs izņēma mikrofilmu no projektora un sameklēja kastē dažas citas. Aiznākamajā un turpmākajās dienās publicētie laikraksti notikušajā ieviesa jau vairāk skaidrības.

Aizvakar pie Neviļas ezera notikušās traģiskās autobusa avārijas upuru septiņpadsmit bērnu un divu pieaugušo bēres paredzētas rit. Visi septiņpadsmit 11-13 gadus vecie upuri mācījās vienā Marsakas koledžā. No abiem pieaugušajiem, kas gājuši bojā, viens ir ugunsdzēsējs, kas centies glābt autobusā iesprostotos bērnus, bet otrs kāds koledžas skolotājs, kurš bija devies līdzi ceļojumā. Desmit bērnus tomēr izdevies izglābt, pateicoties glābēju un bojā gājušā skolotāja pūliņiem. Starp pieaugušajiem, kas negadījuma brīdī atradušies autobusā un ko izdevies glābt, ir autobusa šoferis un divi pavadoņi kāds uzraugs un skolotāja. Izmeklētāji jau noraidījuši ātruma pārsniegšanu kā iespējamo negadījuma cēloni, bet autobusa šoferim veiktajās asins analīzēs alkohola klātbūtne nav konstatēta.

Turpmākajos rakstos tika aprakstītas bēres un atspoguļotas vecāku sāpes, spēlējot uz lasītāju jūtām. Jauni, ar teleobjektīvu uzņemti attēli, ģimenes, kas sastājušās ap zārkiem, bet pēc tam kapi. Patoss tuvplānā.

Emocionālās bēres, parādot pēdējo godu deviņpadsmit autobusa avārijas upuriem Marsakā, kurās piedalījās arī valsts transporta un izglītības ministri.

Vairums glābēju pēc šausmīgās nakts, kas piedzīvota pie Neviļas ezera, guvuši psiholoģiskas traumas. “Visbriesmīgākais bija bērnu kliedzieni," paziņojis viens no viņiem.

Kad pirmās emocijas bija noplakušas, rakstu tonalitāte mainījās. Nebija jābūt īpašam speciālistam, lai noprastu, ka žurnālisti ir saoduši asiņu smaku.

Divos rakstos notikušajā tika vainots šoferis.

NĀVĒJOŠAIS NEGADĪJUMS PIE NEVIĻAS EZERA.

NOPRATINĀTS ŠOFERIS

NĀVĒJOŠĀ AUTOBUSA AVĀRIJA. VAI VAINĪGS ŠOFERIS?

Kā apgalvo Tarbes prokurors, pašlaik izvirzītas divas autobusa avārijas versijas, kas naktī no 17. uz 18. jūniju maksāja 17 bērnu un 2 pieaugušo dzīvības, autobusa tehniskais stāvoklis un personas nolaidība. Kā apgalvojuši vairāki bērni, autobusa šoferis, 31 gadu vecais Joahims Kamposs,

varēja zaudēt kontroli pār stūri neuzmanības dēļ, jo bija iegrimis sarunā ar kādu skolotāju, kas pavadīja bērnus, kaut gan, braucot pa ceļu pie ezera, kas ir šaurs un līkumains, modrību nedrīkst zaudēt ne mirkli. Prokurors šo informāciju atspēkojis, paskaidrojot, ka pastāv vairākas notikušā versijas, starp kurām minama arī "personas nolaidība", tomēr liecības vēl nepieciešams pārbaudīt.

-    KĀPĒC TU TO IZDARĪJI, Suzanna?

Pols Lakazs lika savas mantas atvērtajā čemodānā, kas stāvēja uz gultas. Viņa to no sliekšņa vēroja. Viņš pagrieza galvu uz sievietes pusi, un viņas slimības izmocīto, iekritušo acu skatiens lika Lakazam sagrīļoties, it kā tas būtu saņēmis sitienu ar dūri. Šķita, ka visa viņas atlikusī enerģija ir sakoncentrēta šajā naida uzliesmojumā.

-    Nelietis, viņa izgrūda caur zobiem.

-    Suzanna…

-    Turi muti!

Viņš ar sāpēm lūkojās šajā sejā ar iekritušajiem vaigiem, pelēcīgo ādu, zobiem, kas, gluži kā skeletam, izspiedās aiz bālajām lūpām, un ar sintētisko matu parūku galvā.

-    Es tevi pametu. Mūsu attiecībām es pielieku punktu. Es viņai to jau pateicu…

-    Melis.

-    Tev nav man jātic, tomēr tā ir patiesība!

-    Kāpēc tad tu nepasaki, kur biji piektdienas vakarā?

Lakazs nojauta, ka Suzanna joprojām grib ticēt… Un ari viņš būtu vēlējies sievu pārliecināt, ka mīl viņu un ka tāda tuvība, kāda reiz pastāvēja starp abiem, Lakazam nav bijusi ne ar vienu citu, lai Suzanna varētu ar šo pārliecību mirt. Atgādināt viņai tos jaukos brīžus, ko tie kopā pavadījuši, visus tos gadus, kad viņi bija nevainojams pāris.

-    Es tev to nevaru teikt, viņš ar nožēlu atbildēja. Un vēl jo vairāk tagad… Tu mani vienreiz jau nodevi. Es tev vairs nevaru uzticēties… Un kā lai es to spēju, ja tevis dēļ savu dzīvi beigšu cietumā?

Lakazs redzēja, ka viņas pārliecība ir noplakusi, ka acīs ir iezagušās šaubas. Kādu mirkli viņš juta, ka vēlas sievieti apskaut, taču tad šī vēlme pagaisa. Viņi bija kā divi bokseri ringā, kas apmainās sitieniem. Un Lakazs sev vaicāja: kā gan viņi tik tālu ir nonākuši?

-    AK KUNGS! Esperandjē iesaucās, lasot nākamo rakstu.

Servaza redze nebija tik laba kā Esperandjē, tādēļ viņš sīkos,

neskaidros mikrofilmu burtiņus tik ātri nespēja izlasīt, taču juta, ka sirds sāk dauzīties kā negudra, saklausot Vincenta balsī satraukumu. Telpā bija tik daudz putekļu, ka Servazam sāpēja acis un visu laiku gribējās tās berzēt. Viņš tās samirkšķināja, pavērās uz mirguļojošo ekrānu un lasīja:

Lai gan negadījuma cēloņi vēl nav noteikti, tomēr šķiet, ka apstiprināsies versija par personas nolaidību. Visas izglābto bērnu liecības sakrīt: 31 gadu vecais autobusa šoferis Joahims Kamposs negadījuma brīdī bijis iegrimis sarunā ar kādu skolotāju Klēru Dimāru un vairākas reizes novērsis skatienu no ceļa, lai vērstos pie skolotājas. Traģēdijā izdzīvojuši trīs pieaugušie Klēra Dimāra, autobusa šoferis un 21 gadu vecais bērnu uzraugs Elviss Konstandens Elmazs. Ceturtais pieaugušais, kurš pavadīja bērnus ceļojumā, aizgājis bojā, tos glābjot.

-    Baiss atgadījums, vai ne? ierunājās kāda balss viņiem aiz muguras.

Servazs pagriezās. Uz sliekšņa stāvēja un smaidot uz viņiem nolūkojās gadus piecdesmit vecs vīrs kupliem matiem, pāris dienu neskūtu bārdiņu un uz galvas uzstutētām brillēm.

-    Vai jūs aprakstījāt šo atgadījumu?

-    Tieši tā. Vīrietis panācās soli viņiem tuvāk. Un, ticiet man, tā bija vienīgā reize manas profesionālās karjeras laikā, kad es to labprātāk būtu uzticējis kādam citam…

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Kad es ierados notikuma vietā, autobuss jau bija nogrimis ezera dzelmē. Savā dzīvē daudz ko esmu pieredzējis, taču tas… Tur atradās glābēji no ielejas. Uz kalna bija nolaidies pat helikopters. Nabaga puiši bija ļoti nomākti. Viņi bija darījuši visu, lai izvilktu no autobusa pēc iespējas vairāk bērnu, pirms autobuss nogrima ezerā, tomēr visus izglābt nebija izdevies, un viens no viņiem bija palicis iesprostots autobusā kopā ar bērniem. Vēl diviem ugunsdzēsējiem bija izdevies izglābties peldot, kad autobuss iegāzās ūdenī. Viņi bija vēlreiz ieniruši, lai gan viņu draņķa kapteinis bija aizliedzis to darīt, un tiem tomēr bija izdevies vēl vienu

bērnu izglābt, taču visi pārējie jau bija miruši sadragāti vai noslīkuši. Un visu to laiku, kamēr noritēja glābšanas darbi, ezera dibenā turpināja degt tas sasodītais autobusa lukturis! Lai gan autobuss bija sadragāts! Vai spējat to iedomāties? Tas izskatījās kā… tiešām nezinu… kā mirdzoša acs… Tieši tā kā kāda mitoloģiska zvēra mirdzoša acs… nu, kā tam Lohnesa ezera briesmonim! Kurš, aprijis bērnus, gulēja ezera dibenā… Varēja pat saskatīt autobusa kontūras… Un man šķita, ka es redzēju… Sasodīts! viņš piebilda.

Izrunājot pēdējos vārdus, viņam kaklā iestrēga kamols.

Servazs iedomājās par kabatas lukturīti, kas bija iebāzts vannā noslīcinātās Klēras rīklē, un par dīvaini izlauzīto, ar virvēm notīto augumu… Un tikai ar grūtībām spēja apvaldīt satraukumu. Žurnālists pienāca tuvāk, ļāva, lai brilles biezajā rāmī noslīd tam uz degungala, un noliecās, lai izlasītu to, kas rakstīts uz ekrāna.

-    Taču visbriesmīgākais bija tas, ka sāka uzpeldēt atsevišķu bērnu ķermeņi, viņš turpināja. Autobuss ar izsistiem logiem bija nogrimis uz sāniem. Vairāk nekā puse bērnu palika tajā iesprostoti, taču pārējie kaut kā bija atbrīvojušies no drošības jostām un citiem šķēršļiem un dažu stundu laikā uzpeldēja, kā tas parasti mēdz notikt ar slīkoņiem, kam pie kājām nav piestiprināts kāds smags betona gabals… Viņi gluži kā baloni vai lelles peldēja pa ūdens virsmu.

Kā lelles baseinā, Servazs nodomāja. Žēlīgā debess! Servazs atguvās no savām pārdomām un pēkšņi izskatījās pēc suņa, kas uzodis zemē ieraktu kaulu.

-    Bet sakiet, lūdzu, kāpēc šis senais notikums pēkšņi ieinteresējis Tulūzas izmeklētājus? Servazs redzēja, kā žurnālista acis vispirms pakavējas pie viņa, tad pie Vincenta, un pēkšņi tās iemirdzējās kā bengāliskās ugunis. Apžēliņ! Klēra Dimāra! Nogalinātā pasniedzēja… Viņa taču arī bija tajā autobusā!

Nu gan ir ziepes, Servazs nodomāja. Viņš redzēja, ka žurnālista smadzenes sāk drudžaini darboties.

-     Sasodīts! Mirusi, noslīkstot savā vannā! Vai domājat, ka to izdarījis kāds no bērniem? Vai vecākiem? Bet kāpēc tikai pēc sešiem gadiem?

-    Tinieties, Sevazs sacīja.

-Ko?

-    Lasieties no šejienes!

Viņš redzēja, ka žurnālists sadrūmst.

-     Es jūs brīdinu jau rīt pat “La Republique” parādīsies raksts! Vai jūs man neko nevēlaties pavēstīt?

-    Ārā!

-    Esam pamatīgi iekūlušies, Esperandjē sacīja, kad žurnālists bija aizgājis.

-    Turpinām meklēt.

Lai gan trūka pierādījumu, nākamie raksti vēstīja par šofera nolaidību. Laikam ejot, šādi raksti bija sastopami aizvien retāk. Svaigas ziņas nomainīja cita citu. Ik pa brīdim šis notikums tika pieminēts kādā laikraksta numurā, kad pēkšņi uzradās jauns notikumu pavērsiens. Tā viņi uzdūrās nākamajam rakstam.

LIKTENIS IZSPĒLĒ ĻAUNU JOKU:

NOLĀDĒTĀ AUTOBUSA GLĀBĒJU BRIGĀDES VADĪTĀJS NOSLĪKST GARONNAS UPĒ

-    Varētu domāt, ka kaulainā nokārto senus rēķinus. Esperandjē bija noskaņots filozofiski.

Taču Servazs, lasot nākamo rakstu, sajuta trauksmes signālu.

Šonakt viens no Neviļas ezera drāmas aktieriem miris apstākļos, kas dīvaini atgādina to nāvi, no kuras viņš pagājušajā gadā bija laimīgi izglābies. Lietas izmeklēšana ir tikko sākusies, bet viss liecina, ka glābēju priekšnieks, kas pagājušā gada jūnijā centies glābt bērnus autobusa avārijā pie Neviļas ezera, kurā gāja bojā 17 bērni, sakāvies ar bezpajumtnieku bandu uz Pontnefa tilta Tulūzā. Kā apgalvojis kāds liecinieks, kurš pa gabalu redzējis notiekošo, nesaskaņas starp bezpajumtniekiem un viņu upuri izcēlušās cigaretes dēļ, un “turpmākie notikumi attīstījušies ļoti strauji”. Klaidoņi vispirms glābēju priekšnieku smagi piekāvuši, bet tad no tilta iemetuši upē. Viņa ķermenis izvilkts no upes pēc tam, kad liecinieks par notikušo paziņojis policijai, taču to izglābt nav izdevies, jo krītot viņš bija atsities pret tilta balstiem. Uzbrucēji tiek neatlaidīgi meklēti. 51 gadu vecais Bertrāns Kristiens bija pārcēlies uz Tulūzu tikai pirms nepilna mēneša.

-    Sasodīts! Servazs iesaucās, strauji pielecot kājās. Sasauc brigādi! LAI VISI TŪLĪT PAT IR UZ VIETAS! Sameklējiet visu to personu sarakstu, kas kaut kādā veidā ir saistītas ar šo traģēdiju, un pārbaudiet!

Saki, ka tas ir ļoti steidzami, ka prese jau nākusi notikumiem uz pēdām! Saki, ka tā jau ķērusies pie lietas!

KAD IRĒNA BIJA PIESLĒGUSIES darba datora internetam, bija vajadzīgas mazāk nekā trīs minūtes, lai noskaidrotu mašīnas īpašnieku, kuras numuru tai bija iedevis Drisa Kantē. Un vēl divas minūtes, lai uzzinātu, ar ko viņš nodarbojas.

“Zlatans Jovanovičs, Privātdetektīvu birojs. Sekošana/Novērošana/ Izmeklēšana. Jūsu rīcībā 24 stundas diennaktī un 7 dienas nedēļā. Prefektūras licence."

Tā bija Marsakas adrese.

Irēna atlaidās krēslā, raudzīdamās datora ekrānā. Marsaka… Un ja nu viņas hipotēze jau no paša sākuma bija kļūdaina? Ja nu tas nemaz nav Irtmans, kurš samaksāja par Martēna izspiegošanu? Marsakas detektīvs… Martēns vada izmeklēšanu slepkavībai, kas notika tieši Marsakā. Viņa palūkojās pulkstenī. Irēnai bija norunāta tikšanās Ošas tiesā sadzīves vardarbības lietas izskatīšanā, bet vēlāk jāierodas priekšnieka kabinetā. Vismaz divas zemē nomestas stundas, varbūt pat vairāk. Pēc tam viņa dosies uz Marsaku un sameklēs šo Zlatanu.

Lai gan Irēnai nebija ordera, gan jau viņa kaut ko izdomās.

Irēna piecēlās, paņēma savu cepuri un notrausa dažus puteklīšus no uniformas blūzes. Pie sienas bija piesprausts plakāts ar diviem žandarmiem, kas reklamēja godpilno žandarmu darbu. Visticamāk, tie bija divi modeļi no kādas aģentūras un atgādināja Bārbiju un Kenu. Irēna Cīglere nopūzdamās palūkojās uz savu uniformu.

-               TAS DAUDZ LAIKA NEPRASĪJA, Pižols telefona klausulē sacīja.

-    Autobusa šoferis Joahims Kamposs bija pazudušo personu sarakstā.

Servazs juta, ka adrenalīna līmenis ceļas.

-    Kāpēc?

-    Viņš pazudis mīklainos apstākļos 2008. gada 19. jūnijā.

Izmeklētāja sirds tagad sitās kā negudra. Glābēju brigādes priekšnieks tika iemests upē 2005. gada jūnijā, tikai gadu pēc traģēdijas. Autobusa šoferis pazuda 2008. gadā. Dimāra tika noslīcināta savā vannā 2010. gada jūnijā… Cik upuru vēl sekos? Ik gadus viens? Un vienmēr jūnijā? Tomēr viens gadījums neatbilda pārējiem Elviss neiekļāvās shēmā. Viņu mēģināja nogalināt tikai dažas dienas pēc Klēras nāves.

Vai tas, kurš aiz tā slēpās, bija nolēmis pasteidzināt notikumu gaitu? Kāpēc? Iespējams, tāpēc, ka bija uzsākta izmeklēšana. Un slepkava bija nobijies. Vai varbūt slepkava bija sapratis, ka Elviss tā vai citādi var aizvest pie viņa…

-    Piezvani uz slimnicu, Servazs sacīja. Paprasi viņiem, vai ir kādas izredzes, ka Elviss atjēgsies no komas, lai varētu viņu nopratināt.

-    Ne vismazākās, Pižols atbildēja. Ievainojumi ir nāvējoši. Pirms dažām minūtēm saņēmu zvanu no slimnīcas.

Servazs nolamājās. Tāda neveiksme! Tomēr viņš bija pārliecināts, ka tagad viņi ir tuvu atrisinājumam.

-    Sameklē man liecinieka vārdu Pontnefas lietā par Garonnas upē iemesto glābēju priekšnieku! Servazs sacīja Pižolam.

Viņš aizvēra telefona vāciņu un vērsās pie Esperandjē, kurš sēdēja pie stūres.

-    Atgriežamies Tulūzā. Un ķeramies pie Kamposa lietas izpētes!

-    ES TO VAIRS NEVARU IZTURĒT.

Sāra palūkojās uz Dāvidu. Izklausījās, ka puiša balss tūlīt aizlūzis, tā šķita tik trausla un dreboša kā nosarmojis zirnekļa tīkls. Viņa prātoja, vai puisis jau kaut ko ir salietojies vai šoreiz tam ir kādi citi iemesli. Sāra zināja, cik smaga mēdz būt Dāvida depresija. Viņa bieži sev sacīja, ka autobusa avārija bija izšķirošais notikums, kad melnais eņģelis, kas bija iemājojis Dāvida psihē, izpleta spārnus, kaut gan bija tur atradies jau ilgi pirms tam, tikai paslēpies gaidīja. Sāra zināja par atgadījumu ar mazo brāli, kas noslīka baseinā, ko tam bija uzticēts pieskatīt, lai gan Dāvidam pašam toreiz bija tikai deviņi gadi. Sāra zināja arī, ko tie nelieši, Dāvida tēvs un brālis, bija tam nodarījuši. Viņa ar Igo to bieži apsprieda. Igo sacīja, ka Dāvids tam atgādina pīlēnu, kuram norauta galva, bet kurš turpina kustēties. Viņš ļoti mīlēja Dāvidu, bet Dāvids Igo vēl vairāk. Starp viņiem pastāvēja kaut kas vēl spēcīgāks nekā saikne starp brāļiem. Kaut kas tāds, ko Sāra nespēja izskaidrot. Kaut kas daudz dziļāks par to, kas vienoja visus pārējos. Sāra bija starp tiem, kam pirmajiem izdevās izkļūt no autobusa, kamēr tas bija apgāzies uz kraujas un aizķēries aiz kokiem. Jaunais pasniedzējs, kurš pats aizgāja bojā, bija viņai palīdzējis izkļūt pa logu. Sāra vēl atcerējās, ka viņš bija apjucis un murminājis atvainošanās vārdus, jo nācās uzlikt rokas tai

uz dibena, lai izstumtu meiteni ārā pa logu. Pēc tam viņš atgriezās, lai mēģinātu glābt mazos bērnus, kas bija iespiesti zem kāda sēdekļa vietā, kurai bija ļoti grūti piekļūt, jo autobuss bija pārvērties par izlocītu bleķa kaudzi. Dīvainā kārtā Sāra lieliski atcerējās šī jaunā skolotāja apaļo seju un tādas pašas formas brilles (klases skolēni viņu nevarēja ciest, jo viņš neprata iedvest cieņu. Stundu laikā viņš bija apcelšanas mērķis, un Igo to lieliski prata atdarināt), taču viņai nekādi neizdevās atcerēties šī skolotāja vārdu. Un tomēr tieši viņam Sāra bija pateicību parādā par savu izglābšanu, tāpat kā Dāvids un vēl vairāki Apļa dalībnieki… Viņš bija starp tiem, kas noslīka ezerā… Toties Sāra ļoti labi atcerējās tās jaunās, skaistās pasniedzējas vārdu, kuru visi skolēni apbrīnoja un kurā bija iemīlējusies lielākā daļa puišu. Tās draņķes pasniedzējas, kas pirmā bija metusies četrrāpus bēgt, atpakaļ neskatoties, vaimanādama kā tāda histēriķe, pametot bērnus likteņa varā un nedzirdot viņu palīgā saucienus. Klēra Dimāra. Visi viņu atcerējās. Cik viņi bija pārsteigti Igo, Dāvids, Virdžīnija un Sāra kad atkal to sastapa Marsakas liceja sagatavošanas klasē! Viņi atcerējās, kā Dimāra bija nobālējusi un apjukusi, izdzirdot un vienlaikus atceroties viņu vārdus.

Tāpat Sāra visus šos gadus atcerējās arī pasniedzēju ar smieklīgo vārdu un huligāna izskatu Elvisu Elmazu. Elviss viņus mudināja slepus uzsmēķēt, kaut gan viņiem bija tikai divpadsmit gadi, deva klausīties roku viņa Walkman, skaidroja puišiem, kā apieties ar meitenēm, un gramstījās, jo divpadsmit gadu vecumā Sāra izskatījās pēc sešpadsmitgadīgas. Viņam mēdza uznākt arī nevaldāmas dusmu lēkmes, un tad viņš izkliedza drūmus draudus. “Es tev nogriezīšu locekli un iegrūdīšu rīklē, mazais draņķa smerdeli,” viņš reiz bija uzkliedzis Igo. Kāpēc, Sāra vairs neatcerējās. Viņi Elvisu gan apbrīnoja, gan baidījās no viņa. Līdz tai naktij, kad tas, kurš tiem bija Dieva vietā, izrādījās īsts gļēvulis.

Un arī glābēju priekšnieku viņi nebija aizmirsuši. Viņš bija aizliedzis saviem vīriem doties autobusā, pamatojot ar to, ka tas kuru katru brīdi var iegāzties ezerā, taču daudzi glābēji šo aizliegumu bija pārkāpuši un viens no tiem pat aizgājis bojā. Tieši pateicoties šiem drosmīgajiem vīriem, Apli veidoja desmit, nevis divi vai trīs cilvēki. Un vēl tur bija šoferis, kurš ne tikai zaudēja kontroli pār autobusu, jo veltīja vairāk uzmanības Klērai Dimārai nekā ceļam, bet arī viens

no pirmajiem aizlaidās. Vienīgā persona, ko viņš izglāba, bija tieši šī draņķe. Noteikti tāpēc, ka viņa bija skaista, tāpat kā viņš bija skaists vīrietis, kurš prata kulstīt mēli, un tāpēc, ka viņi abi visu ceļu bija neuzkrītoši flirtējuši.

-    Kā sauca to skolotāju? Sāra jautāja, pirms ievilka un uzreiz atkal izelpoja vēsos dūmus no ūdenspīpes.

Dāvids uz viņu palūkojās stiklainām acīm. Viņš izskatījās galīgi salietojies.

-    To ar tām brillltēm? Virdžīnija jautāja. To, kurš mūs izglāba? Varde…

-    Nē, tā bija iesauka. Vai neviens neatceras, kā viņu sauca?

-    Maksims, Dāvids sacīja, mēlei mežģoties, paņēmis pīpi, ko Sāra tam pastiepa. Viņu sauca Maksims Dibreijs.

Jā. Tagad viņa atcerējās. Maksims, kurš izlikās, ka nedzird purkšķināšanu, svilpienus un smieklus sev aiz muguras stundu laikā. Maksims, kurš runājot visu laiku bīdīja brilles augstāk uz deguna. Maksims, kurš dzirdēja tikai ar vienu ausi un kurš reiz, saniknojies un sasārtis, bija kliedzis: “Kurš to izdarīja?” jo kāds uz tāfeles bija uzrakstījis: DIBREIJS VIENAUSIS. Maksims Dibreijs, kurš beigās izrādījās varonis… Viņa ķermeni nākamajā dienā izvilka no ezera ar ceļamkrānu kopā ar citiem, kas atradās autobusā, lai atdotu piederīgajiem. Sāra atcerējās bēres un viņa raudošo māti sīku, trauslu sievieti ar tik baltiem matiem kā Ziemassvētku vecīša bārda. Viņa drebēja kā putniņš.

Vai Maksims būtu atbalstījis to, ko viņi dara pašlaik? Noteikti ne. Un kāpēc viņai aizvien biežāk šķita, ka viņi nav izraudzījušies pareizo ceļu? Kāpēc bija tāda sajūta, ka tagad viņi ir vēl ļaunāki nekā tie, kas savulaik viņus pameta likteņa varā?

-    Laiks ķerties klāt tam policistam, sacīja Dāvids.

Viņš to pateica vārgā, nīkulīgā balsi. Virdžīnija uz viņu palūkojās, tomēr neko neteica. Viņi sēdēja pamestajā baznīciņā meža vidū, pārsimt metrus no liceja, kur tie mēdza iedzert, papļāpāt un uzpīpēt zālīti.

-    Es pats par to parūpēšos, viņš pēc mirkļa vēl piebilda.

Dāvids padeva uz priekšu ūdenspīpi, kurā ūdens jau bija kļuvis zaļgans.

-    Ko tu domā darīt?

-    Tad jau redzēsiet.

KĀ TAS PARASTI NOTIEK, Joahima Kamposa pazušanas lieta tika uzsākta pēc viņa draudzenes zvana uz policiju, jo 2008. gada 19. jūnija vakarā sieviete gaidīja Joahimu restorānā “La Pergola" un sākumā jutās pārsteigta, ka viņš kavējas, bet vēlāk sacēla paniku, jo tas neieradās vispār. Veikto zvanu atskaitē varēja redzēt, ka viņa tam tovakar zvanījusi divdesmit trīs reizes, bet telefons ikreiz pārslēdzās uz automātisko atbildētāju. Viņa bija atstājusi vismaz astoņpadsmit ziņojumus gan satrauktus, gan saniknotus, gan draudošus, gan panikas pilnus un lūdzošus, kas tikai apliecināja, kā laika gaitā mainījās viņas domas.

Kad Kamposa draudzene pēc stundas bija pametusi restorānu, tā uzreiz ieradās sava drauga mājās, kas atradās piecpadsmit kilometru attālumā. Joahima mašīnas stāvvietā nebija.

Tonakt viņa nespēja aizmigt. Kā vēstīja izmeklētāju savāktās liecības, Joahims bija izskatīgs puisis, kas mēdza flirtēt ar sievietēm, un viņa visu nakti bija pavadījusi, līdz neprātam satraukusies. Nākamajā dienā sieviete bāla kā krīts bija ieradusies vispirms savā, pēc tam arī Joahima darbavietā. Viņš vairs nestrādāja par autobusa šoferi. Lai gan pēc negadījuma nekāda apsūdzība netika izvirzīta, vadītāja apliecību tam atņēma par citu pārkāpumu sešus mēnešus pēc avārijas. Joahims strādāja kāda lielveikala noliktavā. Šajā darbā viņam radās daudz mazāk izdevības flirtēt ar daiļām svešiniecēm. Jaunajā darbavietā Joahima saderinātajai tika paskaidrots, ka torīt viņš nav ieradies darbā. Un pēcpusdienā viņa nolēma sazināties ar žandarmēriju, kur tai pavēstīja, ka neko daudz palīdzēt nevarēs. Francijā ik gadus pazūd četrdesmit tūkstoši cilvēku. Deviņdesmit procenti no tiem tiek atrasti nākamajās nedēļās pēc pazušanas. Ikvienam pieaugušajam ir tiesības mainīt savu adresi un dzīvi, par to nepaziņojot ne radiem, ne draugiem. Galvenokārt tā rīkojas vīrieši, tomēr reizēm tā mēdz darīt arī sievietes. Ja runa būtu par bērnu, tad žandarmi veiktu meklēšanu un liktu nirējiem pārmeklēt tuvumā esošās ūdenstilpes, taču pazudis pieaugušais ir tikai vēl viens skaitlis statistikas datos. Lai satraukumam būtu iemesls, pazudušajam vajadzēja būt ar sliktu veselību vai aizgādībā vai kādām pazīmēm, kuras liecinātu, ka viņš pazudis pats pret savu gribu, taču šajā gadījumā nekā tāda nebija.

Kā liecināja piecdesmit trīs jauni telefona zvani uz kādreizējā šofera mobilo telefonu, Joahima Kamposa līgava bija pietiekami neatlaidīga.

Viņa nelika žandarmēriju un policiju mierā, iekams pierādīja, ka tai bijusi taisnība, lietā uzradās kāds liecinieks, kurš līgavaiņa pazušanas vakarā bija redzējis cilvēku, kurš atbilda Joahima aprakstam, vecā, pelēkā mersedesā, turklāt tikai dažu kilometru attālumā no restorāna, kur viņiem bija norunāta tikšanās. Kādreizējais autobusa šoferis tiešām brauca ar pelēku mersedesu, un liecinieks to nevarēja zināt. Kā bija apgalvojis šis pats liecinieks, automašīnā atradušies vēl divi cilvēki.

-    Visa pasaule taču zina, ka Kamposa kungam patika skaistas sievietes, žandarmi bija atbildējuši, šķībi skatoties uz viņa (bijušo?) līgavu.

-    Mašīnā bija divi vīrieši, liecinieks bija precizējis.

Tā šī lieta nokļuva starp aizdomīgu pazušanu lietām. Kādu mistisku procedūru dēļ tā tika nodota Tulūzas policijai, kas paveica minimāli nepieciešamo, un, kā parasti tādos gadījumos, prokurors pasteidzās izbeigt izmeklēšanu pierādījumu trūkuma dēļ. Un Joahims Kamposs tika pievienots tiem trim procentiem personu, kuras atbilstoši statistikas datiem netiek atrastas.

Servazs sāka lasīt lietas materiālus un pusi no tiem atdeva Esperandjē. Pulkstenis bija 14 un 28 minūtes.

PULKSTEN 15 UN 12 MINŪTĒS Servazs nolēma pieprasīt Joahima Kamposa mobilā telefona ienākošo un izejošo zvanu sarakstu. Lai gan telefons bija pazudis, taču pēc prokurora pieprasījuma tā operators izmeklētājiem izsniedza šī telefona numura zvanu sarakstu.

Kāds numurs parādījās ļoti daudzas reizes gan pazušanas vakarā, gan nākamajās dienās, un Servazs pat nepārbaudot bija pārliecināts, ka zvanītāja bija neatlaidīgā līgava.

Nākamo dienu laikā pēc viņa pazušanas šoferi bija mēģinājuši sazvanīt arī citi cilvēki viņa māsa, vecāki un vēl kāds, kas, kā izrādījās (Servazs pārskatīja lietas materiālus), bija kāda jauna, precēta sieviete un divu mazu bērnu māte, kurai ar Joahimu jau vairākus mēnešus bija mīlas sakars.

PULKSTEN 15 UN 28 MINŪTĒS Servazs ķērās pie pēdējo Joahima Kamposa veikto un saņemto zvanu lokalizācijas, t. i., mobilo zvanu

uztvērēju datu izpētes, kas darbojās viņa pārvietošanās vietās laikā pirms un pēc viņa pazušanas. Iespējams, tā varētu noteikt, kurp viņš bija devies.

Līgava, Servazs pēkšņi iedomājās.

Vajadzēja noteikt vietu, kas atbilda vienam no daudzajiem viņas telefona zvaniem, kad tā vientuļa un satraukta pusdienoja restorānā “La Pergola”.

Varbūt tava neatlaidība beidzot tiešām atmaksāsies, viņš nodomāja, aplūkojot papīra lapu ar toponīmu.

-    Karte, viņš sacīja. Man vajadzīga centrālo Pireneju karte.

Esperandjē apstulbis uz viņu blenza.

-    Karte?

Vincents uzklikšķināja uz sava datora taustiņiem un atvēra Google Maps.

-    Te būs tava karte.

Servazs palūkojās uz ekrānu.

-    Vai tu nevari to drusku palielināt?

Esperandjē pārvietoja vertikālo kursoru uz leju, un ekrānā redzamā teritorija tika palielināta, bet atstatumi starp ciematiem pamazināti.

-    Nedaudz vairāk uz dienvidiem un uz austrumiem, Servazs precizēja.

Vincents viņam paklausīja.

-    Šeit. Servazs ar pirkstu iebakstīja ekrānā.

Esperandjē palūkojās uz norādīto vietu. Tas bija restorāns “La Pergola".

-    Redzu. Un tad?

-    Šeit ir restorāns, bet te mobilo sakaru tornis, kurš piereģistrējis mobilā telefona atrašanās vietu. Tas atrodas 30 kilometru attālumā no restorāna, taču uz pavisam citu pusi nekā viņa mājas. Kāds liecinieks redzējis mersedesā cilvēku, kas atgādinājis Joahimu, apmēram pusstundu pirms mobilo sakaru tornis piereģistrēja viņa atrašanās vietu. Viņš bijis kopā ar diviem vīriešiem. Ja pieņemam, ka šim lieciniekam nerēgojās, tad tas nozīmē, ka Kamposs nav devies uz mājām.

-    Un tālāk? Dievs vien zina, kurp viņš devies. Iespējams, pie tās sievietes, kas viņam zvanīja…

-    Nē, jo tas ir uz citu pusi. Turklāt interesanti, ka vairāk neviens mobilo sakaru tornis viņa atrašanās vietu nav reģistrējis, lai gan viņa izmisusī līgava visu laiku turpinājusi zvanīt.

-    It kā viņa telefons būtu saplēsts vai izslēgts un kaut kur atstāts. Esperandjē uztvēra domu.

-    Tieši tā. Taču tas arī vēl nav viss. Palielini karti!

Esperandjē pavirzīja kursoru vēl nedaudz uz leju, un ekrānā redzamā teritorija tika palielināta. Servazs ar pirkstu brauca pa karti no restorāna līdz mobilo sakaru tornim un vēl tālāk.

-    Sūdu būšana, Vincents sacīja, redzot, ka šefa pirksts strauji tuvojas vietai, ko viņi pēdējo stundu laikā bija pieminējuši simtiem reižu, Neviļas ezeram.

CĪGLERE IEDARBINĀJA SUZUKI, kas bija novietots tiesas priekšā, priecājoties, cik veikli nolikusi pie vietas tiesas procesam norīkoto advokātu, un veroties satumsušajās debesīs, kad viņas telefonā atskanēja “Singin’ in the Rain" melodija. Viņa atrāva vaļā ādas jakas rāvējslēdzēju un izņēma telefonu. Viedtālruņa ekrānā mirgoja uzraksts “Martēns”.

-    Tu taču Grieķijā nodarbojies ar niršanu? viņš jautāja. Ar akvalangu vai bez tā?

Irēna uzreiz saausījās, lai gan jautājums pirmajā brīdī varēja šķist visai dīvains.

-    Ar, viņa atbildēja, ziņkārībai aizvien pieaugot.

-    Un kā izdevās?

Viņa iesmējās īsu smiekliņu.

-    Kādi jautājumi! Esmu pirmās klases trenere un instruktore Pasaules konfederācijas zemūdens aktivitātēs.

Servazs apbrīnā iesvilpās.

-    Izklausās baigi smalki. Tad pieļauju, ka tava atbilde būs “jā”?

-    Martēn, par ko ir runa?

Un Servazs viņai visu paskaidroja.

-    BET TU PATS kādreiz esi niris?

-    Ar masku un trubiņu. Varbūt vienu vai divas reizes…

-    Es tev nopietni prasu. Un ar akvalangu?

-    Ēēē… jā. Vairākas reizes, bet tas bija sen…

Viņš meloja. Ar akvalangu viņš bija niris tikai vienu reizi savā dzīvē sporta kluba baseinā kopā ar Aleksandru un instruktoru.

-    Kad tas bija?

-    Nu… es teiktu, pirms gadiem piecpadsmit… Vai varbūt nedaudz vairāk…

-    Tad nu gan tā nav laba doma!

-    Bet citu man nav! Un mēs nevaram atļauties gaidīt, kamēr prokurors izsniegs orderi un ieradīsies nirēju komanda. Masu mediji šai lietai ķersies klāt tuvāko stundu laikā. Turklāt tas ir tikai nieka ezeriņš… kurā nav pat haizivju, viņš mēģināja jokot.

-    Tā ir sasodīti slikta doma!

-    Vai inventārs tev atradīsies? Kāds man derīgs kombinezons?

-Jā… tam man vajadzētu būt.

-    Ļoti labi. Pēc cik ilga laika man piebraukt tev pakaļ?

-    Man vēl ir tikšanās pie majora. Dod man divas stundas laika!

Ar Zlatanu Jovanoviču viņa tiks galā pēc tam. Irēna dega nepacietībā uzzināt, ko Martēns ir uzodis.

Akvalangi, niršana, ezers…

Kura dzelmē guļ dārgumi, viņa nodomāja.

44. Niršana

BIJA JAU VĒLA PĒCPUSDIENA, kad viņi sāka braukt pa grambainu zemesceļu. Rietumu pusē aizvien vairāk sabiezēja negaisa mākoņi. Viņi apstājās pie ķēdes ar piekaramo atslēgu, kura bija nostiepta pāri ceļam un pie kuras bija piestiprināts sarūsējis uzraksts “PELDĒT AIZLIEGTS”.

Ezers un aizsprosts atradās tieši viņiem pretī. Servazs nopētīja otru krastu, virs kura aizvijās ceļš, kas meta strauju likumu. Tajā vietā autobuss noskrēja no ceļa un nogāzās no kraujas. No tās puses ezeram piekļūt bija neiespējami. Lejpus kraujas krasts aptuveni desmit metrus bija ļoti stāvs, un uz tā auga daži veci koki. Krastam izskalojoties, to saknes bija kļuvušas kailas, bet starp tām ūdeni peldēja sakaltuši zari un pērnās lapas. Abpus šai vietai nogāze bija lēzenāka, taču priedes un biezie dzeloņkrūmi neļāva piekļūt ūdenim ūdenslīdēja ekipējumā.

Atlika tikai ceļš, pa kuru viņi bija piebraukuši.

Servazs izslēdza klimata kontroli un atvēra mašīnas durvis. Tveice uzgūla pleciem kā saulē sakarsis apģērbs. Irēna jau bija apgājusi apkārt džipam un atvērusi bagāžnieku. Viņa steigšus sāka izģērbties, un Servazs pamanīja, ka Irēna ir ļoti nosauļojusies. Viņš redzēja tās garās, muskuļotās kājas, lokano ķermeni, plakano vēderu un nelielās krūtis. Virs rozā stringu biksītēm un krūštura viņa uzvilka melnu gumijas kombinezonu. Tagad ari viņš sāka izģērbties.

-Jāpasteidzas! viņa sacīja, palūkodamās uz negaisa mākoņiem.

Tālumā jau varēja dzirdēt pērkona dārdus. Ik pa brīdim debesis bez skaņas pāršķēla zibens, tomēr lietus vēl nelija. Irēna izvilka no bagāžnieka otru ūdenslīdēja ekipējuma komplektu un palīdzēja Servazam uzvilkt kombinezonu. Saskaroties ar ādu, aukstais neoprēns izraisīja tik nepatīkamu sajūtu, ka viņam uzmetās zosāda. Servazs centās atcerēties

visu, ko viņa tam pa ceļam vairākas reizes bija skaidrojusi, un jau sāka nožēlot, ka bija ko tādu ierosinājis.

-    Šķiet, kuru katru bridi sāksies negaiss, Irēna sacīja. Neesmu pārliecināta, ka tā ir laba doma.

-    Bet citu man nav! viņš atkārtoja.

-    Varbūt varam pagaidīt līdz rītam? Uz ezeru atbrauks nirēju komanda. Ja tajā kaut kas būs, viņi to atradīs.

-    Rīt “La Republique de Marsac” publicēs rakstu, kas vēstīs, ka policija cenšas noskaidrot, kas autobusa avārijai kopīgs ar Klēras Dimāras slepkavību, un šos jaunumus izmantos visi preses izdevumi. Ja ezerā kaut kas ir, es negribu, lai to redz žurnālisti.

-    Varbūt tu man pateiksi, ko mēs meklējam?

-    Pelēku mersedesu. Un kādu, kas, iespējams, tajā atrodas.

-    Tik vien…

Kādu mirkli Servazs jau gandrīz bija gatavs atteikties no sava nodoma, tomēr pēdējās lepnuma paliekas neļāva padoties. Irēna to izlasīja viņa acu skatienā un nopūtusies nogrozīja galvu, tomēr neko neteica. Viņa vēlreiz atkārtoja savu skaidrojumu par masku, skābekļa uzgali un pareizu elpošanu, tad piestiprināja tam uz muguras akvalangu un to iztaisnoja, sakārtoja siksnas un uzlika viņam masku un skābekļa caurulīti.

-    Tas ir stabilizators, viņa sacīja, norādījusi uz vesti. Ar šiem vārstiem to piepūš un izlaiž no tā gaisu tā, kā es tev rādīju. Tas ļaus bez grūtībām noturēties uz ūdens. Veste ir savienota ar balona siksnu, bet balons ar ventili. Ieliec to mutē un ar zobiem nedaudz pieturi, lai tas neizslīd.

Servazs mēģināja elpot. Šķita, ka gaiss brīvi neieplūst trubiņā, taču tas varēja būt no satraukuma. Sirds smagi dauzījās. Irēna pārbaudīja viņa jostu un pleznas, bet ap rokas locītavu aplika lielu pulksteni dziļuma mērītāju.

-    Tas ir dziļums, tā temperatūra, bet te redzams laiks. Jebkurā gadījumā es tevi neizlaidīšu no acīm un mēs zem ūdens paliksim ne ilgāk par četrdesmit piecām minūtēm, vai skaidrs?

Viņš pamāja ar galvu un mēģināja pakustēties, pagājis pāris soļu uz priekšu, augstu cilājot ceļgalus, lai ar pleznām nekur neaizķertos. Tad apstājās. Servazs jutās neveikls un nestabils. Akvalanga svars radīja

tādu sajūtu, it kā kāds, viņu izjokodams, vilktu atpakaļ un viņš kuru katru brīdi varētu atmuguriski nokrist.

Cīglere aizcirta bagāžnieku, un troksnis izbiedēja putnu baru, kuri bija sasēduši priedēs un eglēs otrpus ezeram. Izņemot šo troksni, silto vēju, kas šūpoja koku lapas, un negaisa mākoņus, kas savilkās virs galvas, valdīja klusums.

-    Labi, atkārtosim vēlreiz. Tā kā tuvojas vakars, tur drīz kļūs pavisam tumšs. Visu laiku spīdini lampiņu sev uz rokas, lai es saprotu, ko tu gribi sacīt. Ja viss ir kārtībā, tu ar zīmēm rādi OK. (Un viņa savienoja īkšķi ar rādītājpirkstu, izveidojot apli.) Ņemot vērā, ka esi iesācējs, tu savas elpošanas rezerves iztukšosi daudz ātrāk nekā es, tāpēc neaizmirsti tās visu laiku pārbaudīt. Gaisa tev pietiks aptuveni stundai. Jebkurā gadījumā, ja tev ir kāda problēma vai ja mēs izšķiramies, spīdini kabatas lukturīti visos virzienos, bet pats paliec uz vietas. Un es pie tevis aizpeldēšu. Vai skaidrs?

Skaidrs bija tas, ka viņam aizvien mazāk gribējās nirt, tomēr viņš piekrītoši pamāja ar galvu, ar zobiem nedaudz par stipru sakampis uzgali un sakniebis muti.

-    Un vēl kas. Ieelpo, taču neaizmirsti ari vienmērīgi izelpot, jo zem ūdens ar gaisu piepildītās plaušas tev radīs spēcīgu vēlmi uzpeldēt ūdens virspusē. Ja tā notiek, centies lēnām izelpot gaisu, citādi tas var kļūt bīstami plaušām.

Super. Milzīgs putns dobji un stiepti iekliedzās un aizlaidās, ar spārniem aizskarot ūdens virsmu.

-    Tas ir galīgs neprāts, viņa piebilda. Vai tiešām esi pārliecināts, ka vēlies to darīt?

Servazs atkal pamāja ar galvu.

Irēna paraustīja plecus, pagriezās un lēnām, atmuguriski, ar seju pret krastu devās iekšā ezerā, ūdenim tikko dzirdami šļakstot. Servazs darīja tāpat un caur kombinezonu sajuta vēso ūdeni. Tas šķistu tīri patīkami, ja vien viņš nesāktu smakt, tomēr Servazs nebija pārliecināts, ka pēc ezerā pavadītās stundas jutīsies tikpat lieliski. Kalnu ezers, viņš nodomāja. Tās vis nebija kaut kādas Seišelu salas…

Kad žandarme atradās līdz krūtīm ūdenī, viņa uzspļāva uz maskas, noskaloja to ūdenī un uzlika uz acīm. Servazs darīja tāpat, pēc tam iebāza galvu ūdenī, taču pleznas bija uzvandījušas biezas duļķes, kas

neļāva neko saredzēt. Viņš cerēja, ka redzamība kļūs labāka, kad viņi būs ieniruši dziļāk.

-    Un vēl kas. Kad es palaidīšu vaļā tavu roku, paliec tādā pašā dziļumā kā es. Attālums nedrīkst būt lielāks par trim metriem, lai es varu tevi uzmanīt. Un neaizmirsti līdzsvarot spiedienu bungādiņās, aizspiežot degunu un izelpojot. Tad tev ausīs tik stipri nedžinkstēs. Ezers ir dziļš, un spiedienu varēs sajust tikai divu vai trīs metru dziļumā.

Viņš ar pirkstiem parādīja zīmi OK, un Irēna knapi izmocīja smaidu. Viņa šķita satraukusies vēl vairāk nekā Servazs.

-    Ieliec uzgali mutē! viņa nokomandēja.

Tad satvēra Servazu aiz rokas, un abi metās peldus, kustinot pleznas. Kad viņi bija ezera vidū, Irēna tam padeva zīmi izlaist no vestes gaisu, un abi sāka nirt. Rīkoties ar vārstuli viņš “piešāvās” dažu sekunžu laikā, bet elpot zem ūdens izrādījās daudz grūtāk. Servazs atcerējās treniņu baseinā, un, lai gan tas bija noticis pirms gadiem divdesmit, niršanā arī toreiz viņam nebija īpaši patikusi.

Krasts nebija tālu, bet viņi jau atradās pilnīgā tumsā, lai gan abi bija iedeguši lukturīšus. Irēna cieši turēja viņa roku un veda to sev līdzi. Viņi ienira aizvien dziļāk. Gaiss svilpoja, kad Servazs to ievilka krūtīs, un apkārt pacēlās burbuļi, kad viņš izelpoja. Tad kabatas lukturīša gaismā sāka dejot duļķes un parādījās ezera dibens. Tas bija nelīdzens, un to klāja aļģes, kas piecus metrus zemāk šūpojās kā mati vējā. Servazs juta, ka bungādiņas sāp aizvien stiprāk, bet džinkstēšana ausīs kļūst neizturama. Viņš sāpēs saviebās un palaida vaļā Ggleres roku, lai pieskartos ausij. Žandarme viņu tūlīt saķēra aiz vestes un piespieda pacelties uz augšu. Viņa caur masku lūkojās Servazā un ar roku kustībām norādīja, lai tas panāk līdzsvaru. Viņš paklausīja, aizspieda degunu un izelpoja. Servazs sajuta, kā no viņa auss paceļas gaisa burbulis. Sāpes pazuda. Ausīs tagad tikai viegli džinkstēja. Ciešami, Servazs nodomāja. Viņš atkal ar pirkstiem parādīja zīmi OK un ienira dziļāk, pa ceļam divreiz līdzsvarojoties.

Ezera dibenā augošās aļģes tiem kutināja vēderu. Viņi peldēja tajā virzienā, kur virs ūdens krasta malā vajadzēja atrasties kraujai. Lai gan Irēna joprojām turēja Servazu aiz rokas, viņš jutās viens visā pasaulē. Viens ar savām domām un savu satraukumu.

Un viegls…

Šķita, it kā viņš lidinātos Visumā.

Visapkārt bija tik kluss…

Varēja dzirdēt tikai ūdens šļakstus. Un viņa elpu caurulītē.

Viņš uzmeta acis niršanas dziļuma mērījumam.

Piecpadsmit metri.

Kādā mirkli CIglere palaida vaļā Servaza roku un palūkojās viņā. Viņš tai padeva zīmi, ka viss kārtībā, un Irēna no viņa attālinājās, turpinādama peldēt tajā pašā virzienā. Servazs vēroja apkārtni. Neko daudz nevarēja redzēt. Viņi atradās vieni paši ezera dibenā, kur nevienam neienāktu prātā viņus meklēt, ja ar tiem kaut kas atgadītos, un viņš jutās ļoti neaizsargāts. Tagad, kad Irēna vairs neturēja viņa roku, Servaza satraukums ar katru brīdi tikai pieauga. Nomierinies taču, tu atrodies dažu metru attālumā no ūdens virsmas, un atliek tikai ievilkt plaušās gaisu, piepūst vesti, un tu jau būsi izniris.

Tomēr Irēna bija piekodinājusi, lai viņš arī šādā dziļumā uzmana spiedienu un neceļ paniku. Sasodīts. Servazs palūkojās uz augšu un pamanīja blāvu gaismiņu. Šķita, ka tā ir ļoti tālu. Un drīzāk pelēcīga, nevis zilgana. Varbūt negaiss jau ir sācies. Šī doma viņu satrauca, un elpot uzreiz kļuva grūtāk. Nomierinies. Izelpo. Servazs centās sakoncentrēt uzmanību uz to, kas atradās viņam priekšā, un ar kabatas lukturīti izgaismoja dūņas ezera dibenā. Pagriezis galvu, viņš mazāk nekā trīs metru attālumā ieraudzīja Irēnu, kas turpināja meklējumus, spīdinot baterijas gaismu te uz vienu, te otru pusi, juzdamās kā zivs ūdenī un viegli vibrējot gluži kā nāra. Viņa tam nepievērsa ne vismazāko uzmanību. Pat ja viņš kliegtu, Irēna to nedzirdētu…

Ja tev ir kāda problēma vai ja mēs izšķiramies, spīdini kabatas lukturīti visos virzienos, bet pats paliec uz vietas. Un es pie tevis aizpeldēšu…

Tagad ezera dibens kļuva aizvien nelīdzenāks. Tur bija gan pauguri, gan sakaltuši zari. Ainava šķita tikpat kalnaina kā ārpus ūdens. Tā aizvien vairāk atgādināja atkritumu izgāztuvi. Servazs uzspīdināja ar kabatas lukturīti un, ieraudzījis lielu koka sakni, pacēlās nedaudz augstāk, lai tiktu tai garām, tad atkal nolaidās aļģēs. Pēkšņi viņam priekšā atradās pamatīgs paugurs. Servazs pameta acis uz Cīgleres pusi. Nemanot viņi viens no otra bija stipri attālinājušies, un viņu atkal pārņēma panika. Servazs viens pats atradās aci pret aci ar naidīgiem tūkstošiem kubikmetru ūdens, kas nospieda viņa Plexiglas masku.

Gar degunu aizpeldēja sīku zivtiņu bars, metot sudrabainus atspulgus.

Pēkšņi Servazs ieraudzīja, ka nedaudz tālāk starp aļģēm un duļķēm kaut kas rēgojas… Iespējams, kāds no krasta ūdenī bija iesviedis vecu ledusskapi vai kaut ko tamlīdzīgu. Gultnes dibena stāvais kāpums liecināja, ka viņi tuvojas kraujai. Un parādījās aizvien vairāk dažādu atlūzu. Vēzējoties ar rokām, Servazs centās piekļūt tām tuvāk. Tagad viņš starp aļģēm varēja saredzēt blāvu stikla atspīdumu un kaut ko metālisku. Sirds sāka sisties straujāk. Servazs vienlaikus sajuta izbailes un paniku. Lai apvaldītu nepacietību un ziņkāri, viņš centās elpot lēnāk. Vēl pāris roku vēzienu, un tad Servazs to ieraudzīja. Joahima Kamposa pelēko mersedesu… Tas bija gandrīz neskarts, lai gan mašīnu bija saēdusi rūsa. Pusi numura sedza rūsas plankumi, tomēr X, Y, dubultais 0 un cipari 65 bija skaidri saredzami.

Mašīnā kaut kas atradās.

Pie stūres.

Tad viņš to ieraudzīja cauri blāvajam un duļķainajam vējstiklam.

Bālu.

Nekustīgu.

Veroties taisni uz priekšu.

Tas bija kādreizējā autobusa šofera līķis.

Servazs juta, ka asinis uzbango pārāk spēcīgi, ka sūknis piepūšas un viņš elpo straujāk, nekā vajadzētu. Viņš appeldēja apkārt mašīnai un neveikli tuvojās durvīm vadītāja pusē. Tās atvērt nebija iespējams, jo riteņi bija iegrimuši augsnē un durvju apakšējā dala ķērās smiltīs.

Servazs pieliecās un ar kabatas lukturīti izgaismoja nekustīgo ķermeni pie stūres.

Tas joprojām atradās savā sēdeklī, piesprādzēts ar to, kas bija atlicis no drošības jostas. Pretējā gadījumā līķi dažu dienu laikā būtu piepūtusi mašīnas iekšpusē esošā gāze un tas būtu pacēlies pie mašīnas griestiem. Kabatas lukturītis izgaismoja arī tādas detaļas, kuras Servazs labprātāk nebūtu redzējis, ilgā atrašanās ūdenī bija pārvērtusi ķermeņa taukus par adipīnskābes vasku jeb līķa taukiem, kas atgādināja ziepes, un Joahims izskatījās pēc labi saglabājušās vaska figūras. Šis process bija aizkavējis līķa sadalīšanos un veicinājis tā saglabāšanos relatīvi labā stāvoklī.

Galvas matainās daļas nebija, un cauri apkakles skrandām rēgojās pliks, vaskveidīgs pauris. Roku āda, kas bija redzama caur piedurkņu paliekām, bija atdalījusies, kā tas mēdza notikt, līķim nogrimstot, un atgādināja cimdu pāri. Acu nebija, to vietā rēgojās tukši, tumši dobumi. Servazs nodomāja, ka mašīna līķi daļēji bija pasargājusi no plēsīgajām zivīm un citām ūdens radībām. Servaza pulss strauji palielinājās. Viņš bija redzējis daudz līķu, taču ne iesprostots skafandrā un ne desmit metru dziļumā. Ūdens šķita aizvien vēsāks, un viņš nodrebēja. Pieaugošā tumsa, gaismas kūļi un tagad vēl šis līķis… Ogļskābā gāze iedarbojās uz Servaza smadzenēm, un viņam bija grūti elpot.

Tad Servazs līķim deniņos pamanīja caurumu. Lode bija izurbusies cauri vaigam pie kreisās auss. Viņš to aplūkoja. Šāviens bija veikts no neliela atstatuma.

Pēkšņi notika kaut kas neticams! Līķis sakustējās! Servazs juta, ka viņu pārņem panika. Līķa krekla skrandas vēlreiz sakustējās, un viņš strauji atsprāga nost. Servaza galva atsitās pret mašīnas šasiju. Likās, ka regulējošais ventilis ir aiz kaut kā aizķēries, un uz mirkli viņam iestājās panika, iedomājoties, ka tūlīt paliks bez skābekļa. Servazs strauji izpūta gaisa burbuļus. Kabatas lukturis tam izkrita no rokām un lēnām nosēdās uz automašīnas salona grīdas līķim starp kājām, ar staru kūli izgaismojot tā ķermeni, automašīnas priekšējo paneli un griestus.

Tai pašā mirklī no līķa krekla skrandām izšāvās sīka zivtiņa un strauji aizpeldēja projām. Servazam sanēja ausīs, trūka gaisa un dunēja deniņos. Viņš atcerējās, ka sen nav pārbaudījis nanometra rādītājus, pastiepās uz priekšu, izvilka starp automašīnas pedāļiem un līķa apaviem iestrēgušo kabatas lukturīti un sāka to drudžaini vicināt visos virzienos, aicinot palīgā.

Kur bija palikusi Cīglere?

Servazam nepietika drosmes vairs ilgāk gaidīt. Drudžaini kustinot rokas, viņš sāka strauji peldēt uz augšu. Pēc pāris metriem Servazs pamanīja, ka nokļuvis baltu un kustīgu ūdenszāļu gūstā.

Likās, kāds sakampj to aiz kājas. Servazs strauji sitās, lai atbrīvotos, kad kāds cits koka gabals tam aizķēra masku. Negaidītā trieciena apstulbināts, viņš rāvās gan pa kreisi, gan pa labi, taču viņu atkal sagrāba un cieši apņēma saknes. Tās bija visapkārt! Kabatas lukturis nedarbojās. Viss bija satumsis un pelēks, un tikai viņam virs galvas vīdēja blāvs

gaismas atspulgs, bet saknes to nelaida vaļā. Viņš juta, ka vairs nespēj sakarīgi domāt, ka tūlīt zaudēs sajēgu. Servazs baidījās pakustēties. Vajadzēja izkļūt no ezera.

Tūlīt pat!

Pēkšņi trubiņas uzgalis aiz kaut kā aizķērās un tika izrauts viņam no mutes. PārbīlI Servazs taustījās, līdz to atrada un parāva uz savu pusi, tomēr tas palika iesprūdis starp ūdenszālēm. Servazs alkaini ieelpoja skābekli, atkal sāka airēties uz augšu, un uzgalis tam vēlreiz izkrita no mutes. Kaut kas te nebija kārtībā. Akvalangs bija iesprūdis dūņās. Viņš vēlreiz pietuvināja uzgali mutei un ieelpoja, cenšoties atbrīvoties no vijīgajām saknēm, tomēr tas neizdevās. Servazu pārņēma panika. Viņš dzirdēja, kā tam apkārt burbuļo ūdens.

Servazs ne mirkli ilgāk vairs nespēja palikt iesprostots te, ūdens dziļumā. Viņš atbrīvojās no sava ekipējuma un vēlreiz no trubiņas uzgaļa drudžaini ieelpoja skābekli. Sagrāba ūdenszāles un sāka tās raustīt, taču pietrūka spēka. Viņš sita ar dūrēm, rāva un locījās. Tad atspērās ar kājām. Kaut kas nokrakšķēja. Servazs lauzās uz augšu, iekrita kaut kādā dobumā, tad atkal peldēja uz augšu… pret kaut ko atsitās… atkal atbrīvojās… drudžaini sitās ar rokām un kājām… atkal atsitās… atbrīvojās… un peldēja uz augšu… uz augšu…

GLUŽI KĀ ARMIJA, KAS IEBRŪK svešā teritorijā, no rietumiem tuvojās lietus. Kad tā priekšpulki ar spēcīgām vēja pūsmām un zibeņiem bija pavēstījuši par lietus ierašanos, tas uzbangoja pār mežiem un ceļiem. Un tas nebija parasts lietus. Tie bija īsti plūdi, kas gāzās no debesim, noskaloja Marsakas jumtus un ielas, pārplūdināja notekas, sitās pret veco akmens namu sienām un turpināja savu ceļu pāri laukiem. Lietus applūdināja kalnus, kas pazuda zem šī smagā un šķidrā līķauta, un sabangoja ezera virsmu, kur Servazs pūlējās izlauzt sev ceļu cauri sausajiem koku zariem un vecajām lapām, kas peldēja starp krasta saknēm.

Ūdenslīdēja maska tam bija pielipusi pie sejas kā piesūceknis. Lai to dabūtu nost, Servazs rāva no visa spēka, un viņam bija sajūta, ka viņš noraus masku kopā ar vaigiem. Plati atvērtu muti viņš alkaini kampa svaigo gaisu, ļaujot lietum līt uz mēles. Servazs palūkojās apkārt, un viņu atkal pārņēma panika. Cik bija pulkstenis? Cik daudz laika viņš

bija pavadījis lejā, ja tagad ārā ir nakts? Pēkšņi viņš dzirdēja, ka kāds pāršķeļ ūdens virsmu. Un satver to aiz pleciem. Irēna!

-    Kas tev notika? KAS NOTIKA?

Servazs neatbildēja. Ar masku uz pieres, viņš, acis izbolījis, grozīja galvu pa labi un pa kreisi. Lietus sitās pa neoprēna kombinezonu. Servazs dzirdēja turpat līdzās nograndam pērkonu. Un to, kā ezeru šausta lietus.

-    Ak Dievs! viņš iekliedzās. Irēna, tu mani redzi?

Viņa to joprojām bija satvērusi aiz pleciem un lūkojās apkārt, cenšoties sameklēt ceļu līdz krastam vietā, kur, turoties pie koku zariem un saknēm, būtu iespējams uzrāpties pa stāvo krauju. Irēna pagriezās pret Servazu. Viņa skatiens klīda apkārt, taču dīvainā kārtā tas neskatījās nekam virsū, pat Irēnai ne.

-    Vai tu mani redzi? Servazs atkārtoja jau skaļāk.

-    Kas noticis?

-    ES VAIRS NEKO NEREDZU! ESMU AKLS!

KLUSS UN NEREDZAMS KĀ ĒNA, viņš tos vēroja. Ēna starp citām ēnām. Viņiem ne prātā nevarēja ienākt, ka viņš atrodas tik tuvu. Un ka viņš vispār ir tepat, netālu. Viņš novilka savu melno mici un juta, kā lietus līst uz galvas, samērcējot viņa balinātos, īsi apgrieztos matus, un viņš glāstīja savu tumšo bārdiņu, kurā rēgojās lietus lāses, apmierināti smaidot un melnajām acīm pustumsā gailot.

Irtmans bija sekojis tiem līdz šai pamestajai, pussabrukušajai kapelai, kur tie acīmredzot mēdza pulcēties. Paslēpies krūmos, viņš caur logu, kura vitrāžas jau sen bija izsistas, noklausījās, kā viņi sarunājas, pīpējot ūdenspīpi. Nācās vien atzīt, ka šie jaunieši ir daudz interesantāki nekā vairums viņiem līdzīgo visu šo pusizglītoto primātu. Tagad viņš saprata, kā Martēns bija izveidojies par tādu personību. Šī skola tiešām izaudzināja daudzsološus cilvēkus. Viņš iedomājās, ka varētu atvērt līdzīgu skolu, Noziegumu skolu, ar šādiem talantīgiem jauniešiem. Un viņš tajā labprāt strādātu par pasniedzēju. Irtmana sejā iegūla plats smaids.

Salīcis tupēdams krūmos un lietū, viņš vēroja, kā jaunieši atstāj kapelu, lai cauri mežam atgrieztos licejā, viņu siluetus ar kapucēm galvā, un dzirdēja, kā zem K-way apaviem čirkst grants. Pēc tam viņš

mierīgi iekļuva nelielajā, pamestajā celtnē. Kristus statuja un citi kulta priekšmeti jau sen bija no šīs vietas pazuduši. Tagad tur mētājās tukšas alus bundžas un kolas pudeles, tukši iesaiņojumi un žurnālu reklāmas, kas simbolizēja pavisam citu, dominējošo un sterilo plaša patēriņa reliģiju.

Irtmans nebija ticīgs, tomēr viņam nācās atzīt, ka atsevišķas reliģijas, tostarp arī kristīgā ticība un islāms, spīdzināšanas mākslā un nežēlībā ir pārsniegušas visas citas. Viņš pats labprāt pamēģinātu, kā darbojās izsmalcinātie moku rīki, ko bija izgudrojuši viduslaiku ģēniji viņam līdzīgie, kas tolaik pēc patikas varēja izpaust savus talantus. Irtmans tajos laikos būtu sprediķojis tikpat daiļrunīgi kā tiesā, kad iesēdināja cietumā cilvēkus, kuru vaina bija vairāk nekā apšaubāma. Tagad viņš pats gatavojās kļūt par tiesnesi un bendi. Irtmans bija nolēmis interpretēt veco joku “laistītājs ir aplaistīts” atbilstoši savai izpratnei.

Sākumā viņš bija domājis, ka tas uzurpators, kurš uzdrīkstējās ieņemt viņa vietu un uzdoties par viņu, atrodas starp šiem jauniešiem. Taču, noklausoties viņu sarunas un visu rūpīgi pārbaudot, saprata, ka ir kļūdījies. Un situācijas ironija tam bija atklājusies visā savā nežēlībā. Nabaga Martēns… Viņš jau tā bija tik daudz cietis. Un, iespējams, pirmo reizi mūžā Irtmans juta, ka viņu pārņem līdzjūtības un brālības uzplūdi. Viņam gandrīz asaras saskrēja acīs. Irtmans bija ļoti pārsteigts, ka Martēns tā spēja viņu ietekmēt. Tas bija jauks un ļoti patīkams pārsteigums. Martin, mans draugs, mans brāli… Viņš vainīgo smagi sodīs, jo viņas noziegums bija divkāršs, un ari upuri bija divi. Viņš tai liks samaksāt par karaliskās personas aizskaršanu un par nodevību. Un sods uz visiem laikiem paliks kā ar nokaitētu dzelzi iededzināts gan viņas miesā, gan dvēselē.

/

45. Slimnīca

-    RETINĀLĀ HEMORĀĢIJA, ārsts sacīja. Boila-Mariota likums, P1XVI = P2XV2, gāzes masai nemainīgā temperatūrā spiediens mainās apgriezti proporcionāli tilpumam. Kā jebkura gāze, gaiss jūsu maskā tika pakļauts spiediena izmaiņām. Tas tika saspiests, kad jūs nolaidāties ūdenī, un paplašinājās, kad uzpeldējāt virspusē. Jūs esat ieguvis barotraumu. Tas ir bojājums, ko izraisa pārāk straujas atmosfēras spiediena maiņas. Nezinu, kas tur lejā notika, taču pilnīgs binokulārās redzes zudums ir diezgan reta parādība. Pat tad, ja tas ir tikai uz laiku. Taču neuztraucieties, jūs nepaliksiet akls.

Super, Servazs nodomāja. Vai ātrāk tu to nevarēji pateikt, draņķa gabals tāds!

Ārsta zemās un labi nostādītās balss sludinoši pārgudrais tonis Servazu kaitināja. Pilnīgi iespējams, tas atbilda viņa būtībai.

-    Hemorāģija kādu laiku var nepāriet, ārsts turpināja savu gudro runu, jo ir skarta makula centrālā redzes zona. Par nožēlošanu esmu spiests atzīt, ka šai kaitei nepastāv nekāda specifiska ārstēšana. Var iedarboties tikai uz cēloni, taču tas jau ir izzudis. Tagad atliek vienīgi gaidīt, kamēr lietas pašas ievirzīsies savās sliedēs. Tomēr var gadīties, ka būs nepieciešama ķirurģiska iejaukšanās, lai jūs redzi atgūtu pilnībā. Tad jau manīs. Pagaidām mēs jūs novērosim. Un atstājiet apsēju uz acīm. Nost ņemt gan to nevajadzētu.

Martēns pamatīgi novaikstījās un pamāja ar galvu. Ne uz ko vairāk viņš nebija spējīgs, jo neko neredzēja.

-    Varētu teikt, ka jūs neko nedarāt pa pusei, ārsts pajokoja.

Servazs gribēja atbildēt kaut ko indīgu, taču dīvainā kārtā sacītais

viņu nomierināja. Droši vien tāpēc, ka ārsts to teica priecīgā balsī.

-    Nu labi, es drīz pie jums atkal ienākšu. Atpūtieties.

-               Viņam taisnība, Cīglere sacīja, kad ārsta soļi bija attālinājušies.

-    Tu neko nedari pa pusei.

Pēc balss toņa Servazs uzminēja, ka viņa smaida, un no tā varēja secināt, ka arī viņa bija uzzinājusi labus jaunumus.

-    Pasaki, ko viņš tev teica.

-    To pašu, ko tev. Tas var ilgt vairākas stundas vai vairākas dienas. Un, ja būs nepieciešams, tevi operēs. Taču tu atgūsi redzi, Martēn.

-    Smalki.

-    Tā bija kļūda.

-    Kas tad?

-    Tā niršana.

-    Zinu.

-    Man to vēl vajadzēs paskaidrot savai priekšniecībai.

Viņš atkal novaikstījās. Servazs nojauta, ka Irēnai būs nepatikšanas. Un atkal viņa dēļ.

-     Man tiešām žēl. Es visu ņemšu uz sevis. Aprunāšos ar Sartē un prokuroru. Varbūt būs iespējams dabūt orderi ar atpakaļejošu datumu… Ja ne, tad sacīšu, ka es tev meloju apgalvoju, ka man ir orderis. Ja viņi mani pratinās, es to apstiprināšu.

-    Hm. Jebkurā gadījumā no darba par to mani neatlaidīs. Bet, kas attiecas uz visu pārējo, viņi man nevar nodarīt neko tādu, ko jau nebūtu nodarījuši… Turklāt mums taču ir līķis! Un tas attaisno visu, vai ne?

-    Cik tālu ar automašīnu un līķi esam tikuši?

-    Šoreiz viss norit pēc pilnas programmas. Pašlaik viņi to izceļ no ezera. Līķis šonakt tiks nodots ekspertīzei. Visi ir uz kara takas.

Servazs dzirdēja negaisa šalkoņu aiz loga un ierastos slimnīcas trokšņus otrpus durvīm sarunājās medmāsas, gaitenī bija dzirdami soļi, garām aizripoja ratiņi…

-    Vai es šeit esmu viens?

-    Jā. Vai vēlies, lai nolieku pie durvīm apsardzi?

-    Kāpēc?

-    Vai aizmirsi, ka iepriekšējā naktī tev šāva mugurā? Tagad tu neko neredzi un ar tevi vieglāk tikt galā… Un te ir slimnīca. Ļaudis nāk un iet kā dzirnavās.

Viņš nopūtās.

-    Neviens cits, izņemot policiju, nezina, ka esmu te, viņš atbildēja.

Viņa saspieda Servaza roku. Tad viņš dzirdēja, kā Irēna atgrūž krēslu.

-    Kamēr esi te, tev vajadzētu atpūsties. Vai vēlies kādu nomierinošo līdzekli? Es varu paprasīt medmāsai, lai iedod.

-    Tikai mikstūru. Un tad, ja tā ir noturēta divpadsmit gadus.

-    Baidos, ka to apdrošināšana nesegs. Atpūties. Man vēl ir šis tas darāms.

Servazs izslējās. Viņš Irēnas balsī bija sajutis spriedzi.

-    Izklausās, ka lieta ir nopietna.

-    Tā arī ir. Rīt no rīta tev visu izstāstīšu. Man tev daudz kas stāstāms.

Viņš manīja Irēnas apjukumu.

-    Ko tu gribi man pastāstīt?

-Rīt.

IRĒNA CĪGLERE APSTĀJĀS ZEM SLIMNĪCAS NOJUMES un lūkojās, kā lietus gāžas pār automašīnu stāvvietu. Pēkšņi zibens satumsušajās debesīs izveidoja pusloku. Pēc mirkļa gaisu satricināja pērkons.

Viņa aizrāva ādas jakas rāvējslēdzēju, uzlika galvā ķiveri un aizskrēja līdz motociklam. To iedarbinājusi, Irēna turpināja turēt kājas pie zemes un lēnām izbrauca no stāvvietas, jo vasaras lietusgāzes bija pārvērtušas ceļu par nebeidzamu ūdens straumi. Nokļuvusi tuvāk Marsakas centram, viņa gluži kā ēna aizslīdēja pa tukšajām ielām, lēnām braucot pa applūdušo bruģi. Pulkstenis bija gandrīz astoņi vakarā, un viņa prātoja, vai to sastaps mājās vai birojā. Darbavieta atradās tuvāk. Kad Irēna palūkojās uz lētā nama dzelteno fasādi pilsētas centrā, viņa redzēja, ka pēdējā stāva logi ir gaiši. Pamodās medību instinkts. Adrenalīna līmenis strauji pieauga. Irēna jau sen nebija nevienu pa īstam medījusi, un to, ko viņa izjuta, nevarēja pārspēt ne sekss, ne braukšana ar motociklu. Viņa apstājās uz trotuāra, noņēma ķiveri, pieglauda blondos, slapjos matus un devās uz durvīm. Mājai nebija ne namruņa, ne elektroniskās slēdzenes, un viņa pa čīkstošajām kāpnēm sasniedza pēdējo stāvu, atstājot uz pakāpieniem slapjas pēdas. Irēna nospieda zvana pogu un gaidīja.

-   Japp? divdesmit sekunžu laikā atsaucās balss biroja interfonā.

-   Jovanoviča kungs?

-    Hmm…

-    Mani sauc Irēna CIglere, un es vēlos pie jums vērsties pēc pakalpojumiem.

-    Birojs ir slēgts. Pienāciet pirmdien!

-    Es vēlos izsekot savu vīru. Zinu, ka jūs neesat norādījis tarifus, taču esmu gatava daudz maksāt. Lūdzu, dodiet man piecpadsmit minūtes laika!

Vēl dažas sekundes valdīja klusums, ko iztraucēja vienīgi interfona čerkstoņa, tad elektroniskā slēdzene atvērās un viņa pagrūda durvis, kas tikai ar grūtībām padevās. Irēna nokļuva nelielā dzīvoklītī, kurā oda pēc šaurības un tabakas. Gaiteņa galā aiz puspievērtām durvīm dega gaisma. Irēna devās uz turieni un atgrūda tās vaļā. Zlatans Jovanovičs tieši tobrīd ieslēdza dokumentus seifā. Lai gan seifs bija vecs, tomēr labāks par sienas skapi. īsts profesionālis to uzlauztu minūtes laikā. Kā Irēna noprata, seifs telpā atradās tādēļ, lai atstātu iespaidu uz apmeklētājiem. Tas bija viņa īpašais gājiens klientu pievilināšanai. Tiklīdz ieradās kāds jauns apmeklētājs, viņš ieslēdza dokumentus seifā. Sevišķi svarīgi dokumenti noteikti glabājās kaut kur citur, visticamāk datora atmiņā elektroniskā veidā. Tad Jovanovičs atlaidās savā šefa krēslā uz ritentiņiem.

-    Es jūs klausos.

-    Tas triks ar seifu nav slikts. Atstāj iespaidu.

-    Atvainojiet?

-    Modelis gan nedaudz novecojis. Es pazīstu vismaz divdesmit cilvēkus, kas to atvērtu ar aizsietām acīm un tikai ar vienu roku.

Viņa pamanīja, ka vīrelis samiedz acis.

-   Jūs šeit neesat ieradusies neuzticīga vīra dēļ, vai ne?

-   Jūs esat vērīgs.

-    Kas jūs esat?

-    Vai vārds Drisa Kantē jums kaut ko izsaka?

-    Pirmo reizi dzirdu.

Vīrietis meloja, jo viņa acu zīlītes nemanot sašaurinājās. Par spīti pokera spēlētāja aukstasinībai, šis vārds viņam šķita kā pliķis.

-    Paklau, Zlatan… Es taču drīkstu tevi saukt par Zlatanu? Man nav daudz laika… tāpēc varbūt iztiksim bez gara ievada…

Viņa izvilka no kabatas zibatmiņu un novietoja uz galda tam priekšā.

-    Vai šī zibatmiņa tev neatgādina to, ko iedevi Kantē?

Viņš uz Irēnu neskatījās, drīzāk gan neticīgi blenza.

-    Es vēlreiz jautāju: kas jūs esat?

-    Cilvēks, kurš tevi ietupinās ķurķī, ja neatbildēsi uz maniem jautājumiem.

-    Es darbojos likumīgi. Man ir prefektūras licence.

-    Un uzstādīt spiegošanas programmas policijas datorā ir likumīgi?

Viņš atkal izskatījās satriekts, taču to varēja manīt tikai kādu sekundes simtdaļu. Droši vien Zlatans bija ļoti labs pokera spēlētājs.

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat.

-    Tev draud pieci gadi ķurķī. Sarīkošu atpazīšanu, un tad jau manīs, vai Kantē tevi pazīs vai ne. Turklāt mums ir kāds liecinieks Kantē draudzene, kas tev sekoja un pierakstīja mašīnas numuru, nemaz jau nerunājot par bāra saimnieku, kurš jūs abus vairākas reizes ir redzējis kopā. Salasās diezgan daudz, vai ne? Vai zini, kas tad notiks? Izmeklētājs pieprasīs orderi tavam arestam, un tiesnesis to izsniegs desmit sekunžu laikā, pēc tam, kad būs uzmetis acis tavai lietai. Tici man, ar šādiem pierādījumiem tas būs vienīgais iespējamais variants garantēts iepriekšējais ieslodzījums.

Satumsušām acīm vīrietis dīdījās krēslā. Kaut gan viņš jutās svarīgs, Irēna Jovanoviča acīs pamanīja pazīstamu mirdzumu bailes.

-    Uzreiz var pateikt, ka tu esi ļoti sanervozējies.

-    Ko jūs vēlaties?

-    Tava klienta vārdu. Tā, kurš tev lūdza izspiegot majoru Servazu.

-Ja es to pateikšu, ar manu biznesu ir cauri.

-    Vai tu domā, ka cietumā varēsi turpināt biznesu? Tavs klients ir slepkava. Vai vēlies, lai tevi apvaino slepkavības līdzdalībā?

-    Kas man būs par to, ka es pateikšu?

Irēna izelpoja. Viņas rokās nebija neviena trumpja ne tiesas uzdevuma, ne ordera. Ja tas nāks gaismā, šoreiz viņu atlaidīs no darba.

-    Man vajadzīgs tikai vārds. Un viss. Tiklīdz to dabūšu, došos no šejienes prom un tavs rēķins būs dzēsts. Neviens par to neuzzinās.

Viņš atvēra kādu sava rakstāmgalda atvilktni, un viņa pārsteigta atkāpās. Vīrietis tur iebāza savu milzīgo ķepu. Irēna viņam sekoja ar acīm, gatava pāri galdam tam mesties virsū. Jovanovičs izvilka kartona mapi un nolika viņai priekšā.

STĀVĒDAMS LIETŪ, Lakazs vēroja jaunās tieslietu pils ieeju. Bija dažas minūtes pāri astoņiem, un viņš prātoja, vai vīrietis, kuru viņš meklē, vēl būs uz vietas. Viņš aizmeta cigareti un devās uz stiklotās halles pusi.

Jaunā tieslietu pils savas durvis bija vērusi tikai pirms dažiem mēnešiem. Arhitekti bija saglabājuši sākotnējo veco namu labirintu un pagalmus ap Deflēra ielu un tos papildinājuši ar ļoti mūsdienīgām, izteiksmīgām un atturīgi dinamiskām stikla, ķieģeļu, betona un dzelzs piebūvēm, un Lakazam šķita, ka tās neapzināti atspoguļo tieslietu stāvokli valsti ultramoderna fasāde un ieejas halle, kas apslēpa novecojušu sistēmu un līdzekļu trūkumu.

Centieni kļūt mūsdienīgiem piedzīvo izgāšanos.

Lai izietu drošības pārbaudi, viņam vajadzēja iztukšot savu kabatu saturu uz neliela galdiņa. Pēc tam viņš šķērsoja halli ar stikla jumtu un nogriezās pa kreisi, dodoties garām tiesu zālēm. Pie neliela pagalmiņa ar palmām viņu sagaidīja kāda sieviete. Lai nokļūtu tālāk, bija nepieciešama elektroniskā kartīte, bet Lakazam tādas nebija.

-    Paldies, ka mani sagaidīji, viņš teica.

-    Vai esi pārliecināts, ka viņš būs uz vietas? sieviete jautāja, izvelkot savu kartīti un atgrūžot ložu necaurlaidīgās durvis.

-    Man teica, ka viņš mēdz ilgi strādāt.

-    Esam vienojušies nesaki, ka es tevi ielaidu.

-    Neuztraucies.

SERVAZS DZIRDĒJA, kā atveras viņa istabas durvis, un kādu mirkli izjuta īstas bailes.

-    Kā jūs vienmēr pamanāties iekļūt tādās ķibelēs, kungs? atskanēja Ketijas Dimjēras spēcīgā balss.

-    Nav tik traki, kā izskatās. Viņš atviegloti pasmaidīja.

-    Zinu. Es jau tikos ar ārstiem. Ja jūs tagad spētu pats sevi redzēt, Martēn! Varētu nodomāt, ka esat tas itāļu aktieris sešdesmito gadu filmā… “Ķēniņš Edips”…

Servazs plati pasmaidīja un juta, kā vaigus savelk milzīgs apsējs, kas tam bija nosaitēts ap deniņiem un acīm.

-    Vai kafiju dzersi? ievaicājās kāda cita balss, un viņš saprata, ka tas ir Esperandjē.

Servazs pastiepa roku, un Esperandjē tajā ievietoja kartona glāzīti ar silto dzērienu.

-    Man šķita, ka apmeklējumi pēc pulksten astoņiem vakarā ir aizliegti, viņš sacīja. Cik ir pulkstenis?

-                Septiņpadsmit minūtes pāri astoņiem, Esperandjē atbildēja.

-    Esam īpašs izņēmums.

-    Mēs ilgi nepaliksim, prokurore sacīja. Jums jāatpūšas. Vai esat pārliecināts, ka kafija ir laba doma? Ja es pareizi sapratu, jums iešļircināts nomierinošs līdzeklis.

-    Hm.

Servazs no tā gribēja atteikties, taču medmāsa viņam nebija atstājusi izvēles iespējas. Majoram nemaz nebija jāredz medmāsa, lai saprastu, ka viņa tam nepatīk. Arī kafija nebija īpaši laba, taču rīkle bija izkaltusi un viņš būtu gatavs dzert vienalga ko.

-    Martēn, esmu šurp atnākusi kā draugs. Šī izmeklēšana ir Ošas departamenta augstākās instances tiesas kompetencē, taču, starp mums runājot, leitnants man paskaidroja, kas un kā. Ja es pareizi saprotu, tad viens un tas pats slepkava jau gadiem ilgi nogalinājis visus šos cilvēkus autobusa avārijas dēļ. Vai tāds ir motīvs?

Servazs pamāja ar galvu. Viņi jau bija pavisam tuvu atrisinājumam… Un jāmeklē bija virzienā Aplis, autobusa avārija, glābēju priekšnieka un autobusa šofera nāve… Viss bija skaidrs kā diena. Tomēr kaut kur dziļi sirdī viņu mocīja šaubas. Tās bija uzradušās, kad viņi ieradās pie ezera un gatavojās nirt. Kaut kas nebija tā, kā vajadzētu. Kāds puzles gabaliņš, kas nesakrita ar pārējiem. Tikai Servazs nekādi nespēja aptvert, kas tieši, turklāt viņa migrēna domāšanu neatviegloja.

-    Man tiešām žēl, bet man šausmīgi sāp galva…

-    Protams. Parunāsim par to, kad jutīsieties labāk, Ketija Dimjēra atvainojās. No Irtmana gan pagaidām nav nekādu ziņu, viņa sacīja, lai mainītu sarunas tematu. Tomēr pie jūsu durvīm būs jānovieto apsardze.

Servazs nodrebēja. Šķita, ka pilnīgi visi vēlējās apsargāt viņa durvis…

-    Nav nekādas vajadzības. Neviens nezina, ka esmu te, izņemot ātrās palīdzības ārstus, kas mani šurp atveda, un pāris žandarmu.

-Jā. Labi. Tomēr Irtmans vairākas reizes devis par sevi ziņu. Tas man nepatīk, Martēn. Nepavisam nepatīk.

-    Ārkārtējiem gadījumiem man pie gultas ir zvans.

-    Es te vēl kādu bridi uzkavēšos, Esperandjē ierunājās. Katram gadījumam.

-    Ļoti labi. Ja rit būsiet uz pekām, apkoposim rezultātus. Ja vajadzēs, piešķirsim jums baltu spieķīti, viņa vēl piebilda, dodoties ārā pa durvīm.

Viņš viegli pamāja.

-    Arlabunakti, Martēn!

-    Tu taču netaisies te pavadīt visu nakti? Servazs uzsauca Esperandjē, kad durvis jau bija aizvērušās.

Un izdzirdēja, kā tiek pārvietots krēsls.

-    Vai tev labāk patiktu medmāsiņa? Tu pat nezini, kā viņa izskatās!

CĪGLERE AIZVĒRA DOKUMENTU MAPI. Zlatans Jovanovičs no galda otras puses viņu uzlūkoja, un tā acīs vīdēja dīvainas liesmiņas, kas uz Irēnu iedarbojās kā brīdinājums. Kamēr viņa lasīja, Jovanovičam bija pietiekami daudz laika visu apsvērt. Vai tiešām privātdetektīvs bija samierinājies, ka viņa no šejienes mierīgi aizies projām tikai tāpēc, lai dotu viņam iespēju pārvilkt svītru savam pagātnes nodarījumam? Bet, iespējams, viņš prātoja, ka Irēna tam nebija uzrādījusi nevienu oficiālu dokumentu. Viņa ieņēma aizsardzības pozīcijas.

-    Es tos paņemšu līdzi, viņa sacīja, novicinot gaisā dokumentu mapi.

Zlatans klusēja un turpināja Irēnu vērot. Viņa piecēlās. Viņš arī. Irēna nolūkojās uz Jovanoviča milzīgajām rokām, kas tam rātni gulēja gar sāniem. Drisam Kantē bija taisnība viņš noteikti svēra vismaz simt trīsdesmit kilogramus. Jovanovičs lēnām apgāja apkārt galdam. Viņa palika stāvam līdzās krēslam, nogaidot, kad Jovanovičs nostāsies tai pretī, gatava izvairīties, ja viņš tai mestos virsū, tomēr viņš neko nedarīja, tikai devās uz tumšā gaiteņa pusi. Irēna lēnām bāza roku kabatā, kurā atradās ierocis, sekojot tam pa pēdām un veroties viņa platajā mugurā. Viņa nepaspēja ne aci nomirkšķināt, kad pēkšņi tas nozuda kādas tumšas telpas durvis gaiteņa labajā pusē. Irēna steigšus izvilka no kabatas ieroci un ieslidināja tajā lodi.

-    Izbeidziet muļķoties, Jovanovič! Nāciet ārā!

Tagad Irēna turēja ieroci izstieptā rokā šaušanas gatavībā, veroties tumšajā durvju ailā metra attālumā no viņas. Viņa bija sastingusi uz vietas, baidoties doties tālāk. Irēnai nebija nekādas vēlēšanās, lai no tumsas tai uzkristu virsū simt trīsdesmit kilogrami gaļas un ar savām milzīgajām dūrēm sāktu viņu sist kā ar vālēm.

-    Pie velna, tūlīt pat nāciet ārā, citādi es jūs nošaušu, Zlatan!

Klusums. Ak kungs! Asinis dzīslās pulsēja. Domā! Viņš noteikti ir

paslēpies kādā kaktā turpat aiz durvīm ar kādu sitamo vai pat ieroci rokās. Irēna turēja revolveri abās rokās, kā tai bija mācīts. Tad viņa nolaida vienu roku, lai izvilktu no kabatas viedtālruni.

Pēkšņi Irēna izdzirdēja klikšķi pavisam citā pusē, sirds krūtīs apmeta kūleni, gaisma izdzisa, un dzīvoklis iegrima tumsā. Gaiteni izgaismoja vienīgi zibens strēle no loga, kurai sekoja pērkona dārdi, tad atkal viss satumsa. Caur tukšās telpas logu gaiteņa kreisajā pusē ieplūda tikai ielas lukturu un kādas kafejnīcas neona uzraksta gaisma. Lietus iezīmēja uz rūtīm ēnas, kas atspīdēja uz grīdas gluži kā čūskas. Irēna juta, ka viņas satraukums aizvien pieaug. Viņa jau uzreiz bija nopratusi, ka Zlatans nebūs ar pliku roku ņemams. Nebija tikai skaidrs, ar ko viņš agrāk nodarbojies, taču Irēna bija pārliecināta, ka viņš ir apguvis visus slepenos paņēmienus. Viņa iedomājās, ko tagad būtu teikusi Žužka.

“Cik bailīgi!”

TIESNESIS SARTĒ jau grasījās aizslēgt kabineta durvis, kad gaitenī izdzirdēja soļus.

-    Kā jūs te nokļuvāt?

-    Neaizmirstiet, ka esmu deputāts, viņa apmeklētājs sacīja.

-    Šī tiesu pils ir īsta caurstaigājamā telpa… Šķiet, mums nebija norunāta tikšanās. Turklāt mana darbadiena jau ir beigusies. Nezināju, ka jūsu deputāta imunitāte jau atcelta, deputāta kungs, viņš pajokoja.

-    Tomēr nesatraucieties es jūs uzklausīšu, kad tam būs pienācis īstais laiks. Es ar jums vēl nebūt neesmu ticis galā. Šis ir tikai sākums.

-    Es jūs ilgi neaizkavēšu.

Tiesnesis pat nepapūlējās slēpt savu neapmierinātību. Visi politiķi bija vienādi. Viņi uzskatīja, ka likumi uz viņiem neattiecas, un iedomājās, ka kalpo savai zemei vai valstij, kaut gan patiesībā kalpoja paši sev.

-    Ko jūs vēlaties, Lakaz? viņš jautāja, pat nemēģinot izlikties laipns. Man nav laika vērpt intrigas.

-    Vēlos atzīties.

ZIBENS LIKA NODREBĒT logu rūtīm. Tai pašā mirklī ievibrējās telefons, un Servazs iztrūkās. Viņš pastiepa roku un, sirdij strauji sitoties, taustījās uz naktsgaldiņa, lai to atrastu, taču Esperandjē pasteidzās pirmais.

-    Nē, esmu viņa palīgs… Jā, viņš ir tepat līdzās. Es iedošu klausuli…

Vincents ielika telefonu Servazam rokās un pats izgāja gaitenī. -Jā?

-    Martēn, kur tu esi?

Tā bija Mariannas balss.

-    Slimnīcā.

-                Slimnīcā? Šķita, ka viņa vienlaikus ir pārsteigta un izbiedēta.

-    Kas noticis?

Un viņš tai visu izstāstīja.

-    Ak kungs! Vai vēlies, lai tevi apciemoju?

-    Pēc pulksten divdesmitiem apmeklējumi ir aizliegti, viņš atbildēja. Ja gribi, vari atnākt rīt. Vai esi viena? viņš pavaicāja.

-    Jā. Bet kāpēc tu tā jautā?

-    Aizslēdz durvis un aizver slēģus. Un nevienu nelaid iekšā. Labi?

-    Martēn, tu mani biedē!

Es pats arī baidos, viņš gandrīz atbildēja. Man ir bail līdz nāvei. Bēdz projām! Nepaliec tajā pamestajā namā! Labāk ej un pārnakšņo pie kāda, kamēr šis jukušais nav notverts!

-    Baidīties nav iemesla. Tomēr dari, kā tev lieku, viņš sacīja.

-    Man zvanīja prokurors. Igo rīt izlaiž no cietuma. Viņš raudāja, kad es to pateicu pa telefonu. Ceru, ka šī pieredze viņu nebūs…

Marianna nepabeidza teikumu. Viņš juta, ka sieviete vienlaikus jūtas gan atvieglota, gan priecīga, gan satraukta.

-    Ko tu sacītu, ja mēs to trijatā nosvinētu?

-    Tu gribi teikt…

-    Igo, tu un es, viņa apstiprināja.

-    Paklau, Marianna, vai tev nešķiet, ka… ka tas ir… nedaudz par agru? Turklāt es esmu tas policists, kurš viņu iesēdināja…

-    Tev laikam taisnība. Servazs sajuta sievietes balsi vilšanos. Tad jau kaut kad vēlāk.

Viņš saminstinājās.

-    Vai tās pusdienas… vai tas nozīmē, ka…

-    Pagātne ir pagātne, Martēn. Taču arī nākotne nemaz neizklausās tik slikti, vai tev tā nešķiet? Vai atceries to valodu, ko mēs izdomājām tikai mums diviem vien?

Un kā vēl atcerējās! Viņš norija siekalas. Un juta, ka acis kļūst valgas. Šo aizkustinājumu droši vien izraisīja zāles un paaugstinātais adrenalīna līmenis…

-Jā… jā… protams, es atceros, viņš sacīja, balsij aizlūstot. Kā gan es būtu varējis…

-    Zeltsapņus, Martēn, sacīja balss klausulē. Lūdzu, saudzē sevi, es… Uz drīzu sazināšanos!

PĒC PIECĀM MINŪTĒM atkal iezvanījās viņa telefons. Tāpat kā iepriekšējo reizi Esperandjē pirmais paņēma klausuli un pasniedza to Servazam.

-    Major Servaz?

Viņš uzreiz pazina jauneklīgo balsi. Tā vairs nemaz neizklausījās tāda kā pēdējoreiz, kad Servazs bija to dzirdējis.

-    Mana mamma tikko piezvanīja. Un cietuma direktors informēja, ka rit pulksten vienos es tikšu atbrīvots un apsūdzība tiks atcelta.

Pat šajā vēlajā stundā Servazs fonā dzirdēja ierastos cietuma trokšņus.

-    Gribēju jums pateikties…

Servazs juta, ka nosarkst. Viņš tikai bija darījis savu darbu, taču puisis klausulē izklausījās ļoti aizkustināts.

-    Ēēē… jūs esat labi pastrādājis, viņš sacīja. Zinu, ka esmu jūsu parādnieks.

-    Izmeklēšana jau vēl nav pabeigta, Servazs pasteidzās piebilst.

-   Jā, es zinu. Šķiet, jums ir cita versija. Tā autobusa avārija.

-Tu arī tajā atradies, Igo! Es ar tevi labprāt par to parunātu. Protams, kad tu jutīsies tam gatavs. Zinu, ka tas nav viegli un ka tās nav patīkamas atmiņas. Taču man nepieciešams, lai tu izstāsti visu, kas tonakt notika.

-    Protams. Es saprotu. Jūs droši vien domājat, ka slepkava var būt viens no izglābtajiem, vai ne?

-    Vai arī kāds no upuru vecākiem, Servazs piebilda. Mēs atklājām… Viņš apklusa, prātojot, vai turpināt. Mēs atklājām, ka arī autobusa šoferis ir nogalināts, tāpat kā Klēra Dimāra, Elviss Elmazs un, iespējams, glābēju priekšnieks… Tā nevar būt tikai sakritība. Esam pavisam tuvu atrisinājumam.

-    Ak kungs, Igo nomurmināja. Tad jau, iespējams, arī es viņu pazīstu…

-    Viss var būt.

-    Es jūs ilgāk vairs neaizkavēšu. Jums nepieciešams miers… Jebkurā gadījumā ziniet, ka es visu mūžu būšu jums pateicīgs par to, ko manā labā esat darījis. Arlabvakar, Martin!

Servazs nolika telefonu uz naktsgaldiņa. Viņš jutās dīvaini aizkustināts.

-JA ES JŪS PAREIZI SAPRATU, pārsteigtais tiesnesis atkārtoja, sakrustojis plaukstas zem zoda, tajā vakarā, kad Klēra Dimāra tika nogalināta, jūs bijāt Parīzē kopā ar iespējamo prezidenta vēlēšanu opozīcijas kandidātu.

Tagad Sartē vairs nemaz nesteidzās atgriezties mājās. It nemaz. Pols Lakazs pamāja ar galvu.

-    Tieši tā. Es naktī atbraucu atpakaļ ar automašīnu, un mans šoferis var to apliecināt.

-    Un noteikti ir arī citas personas, kas varētu liecināt, ja rastos šāda nepieciešamība? Piemēram, šis opozīcijas līderis vai ari viņam pietuvinātas personas.

-Jā, bet tikai tādā gadījumā, ja tas tiešām būs nepieciešams. Taču es ceru, ka mēs tiktāl nenonāksim…

-    Kāpēc jūs to uzreiz neteicāt?

Deputāts skumji pasmaidīja. Tieslietu pils bija tukša, un gaiteņos valdīja klusums. Viņi atgādināja divus sazvērniekus, kas viņi patiesībā ari bija.

-Jūs taču saprotat, ka tad, ja tas nāks gaismā, ar manu politisko karjeru būs cauri… Un jūs tikpat labi kā es zināt, ka šajā valstī tiesvedības noslēpumi nepastāv un beigās tik un tā viss parādās laikrakstos,

tādēļ jums vajadzētu saprast, cik grūti man ir par to runāt prokuratūrā vai policijā.

Tiesnesis sakoda zobus. Viņam nepatika, ka tiek apšaubīta tieslietu pārstāvju godprātība.

-    Taču, pieļaujot, ka jūs tur aizdomās, jūs, vienalga, uzņēmāties milzu risku, kas apdraudēja jūsu karjeru.

-    Man bija maz laika. Vajadzēja rīkoties… un izvēlēties no diviem ļaunumiem mazāko. Protams, es negaidīju, ka tas notiks tajā pašā vakarā, kad… notika tas… Un tādēļ, tiesneša kungs, jums vajadzētu pēc iespējas ātrāk atrast vainīgo, jo tad mana reputācija tiks atjaunota. Tie, kas uzskata, ka vainīgais esmu es, savas domas mainīs, un es varēšu atgriezties uz skatuves kā godīgs politiķis, kuru centušies nomelnot.

-    Bet kāpēc jūs atzīstaties tieši tagad?

-    Kā es nopratu, tad jums uzradusies cita versija… tā autobusa avārija…

Tiesnesis sarauca uzacis. Deputāts acīmredzot bija ļoti labi informēts.

-Un?

-    Iespējams, ka tagad vairs nav nepieciešams pierakstīt šo neformālo sarunu, kas starp mums norisinājusies. Turklāt arī sekretāri nekur nemana, Lakazs sacīja, izlikdamies, ka lūkojas sev apkārt.

Tagad ari Sartē beidzot pasmaidīja.

-    Tad tāpēc jūs ieradāties tik vēlu…

-     Es patiešām jums uzticos, tiesneša kungs, taču tikai un vienīgi jums. Lakazs nepadevās. Daudz mazāk es ticu tiem, kas ir ap jums. Taču man jūs cildināja par godīgumu.

Tiesnesis ar smaidu uzņēma šo nedaudz liekulīgo uzslavu, un, lai gan viņš to neizrādīja, vēlamo efektu tā panāca. Turklāt viņam, nieka tiesnesītim, glaimoja, ka to novērtē iespējamais valstsvīrs.

-    Informācija par jūsu sakaru ar to pasniedzēju jau sākusi parādīties preses izdevumos, viņš atzīmēja. Arī tas var pazudināt jūsu karjeru, vēl jo vairāk, ņemot vērā, kādā stāvoklī atrodas jūsu sieva.

Lakazs sarauca pieri, taču ar pāris teikumiem atvairīja šos argumentus.

-    Tomēr daudz mazākā mērā nekā sazvērestība ar pretinieku partiju vai slepkavība, viņš atbildēja. Turklāt vēstule, ko es rakstīju Klērai īsi

pirms viņas nāves, noteikti nonāks preses rokās. Tajā rakstīts, ka esmu nolēmis viņu pamest, lai pilnībā nodotos slimajai sievai, ka nevēlos viņu vairs redzēt, bet gan veltīt visu savu enerģiju Suzannai. Varu apliecināt, ka es šādu vēstuli tiešām esmu rakstījis un tā ir autentiska. Tikai es nebiju paredzējis, ka tā tiks publiskota…

Sartē veltīja pretim sēdošajam skatienu, kurā jaucās nepatika un apbrīns.

-     Vai jūs man nepateiktu tikai vienu: jūs tiešām riskējāt un tikāties ar opozīcijas līderi, cerot atkārtot Širaka 1981. gada gājienu, vai ne tā? Jūs ar viņu vienojāties, ka jūsu partijas balsis otrajā vēlēšanu kārtā tiks pievienotas viņa balsojumam, un pēc pieciem gadiem jūs kļūstat par viņa sāncensi?

-    Tagad vairs nav 1981. gads, Lakazs viņu izlaboja. Skaidrs, ka manas partijas cilvēki balsotu par opozīcijas līderi tikai tādā gadījumā, ja viņa ekonomiskā politika izrādītos saprātīga un sevi jau iepriekš būtu pierādījusi. Un tad, ja viņi būtu neapmierināti ar pašreizējā prezidenta īstenoto ekonomisko politiku. Baidos, ka viņa zemās popularitātes dēļ to jebkurā gadījumā otrreiz vairs neievēlēs.

-    Tomēr jūs pieļaujat, ka cilvēks, kuru jūs pagājušo piektdien satikāt, uzvarēs savas partijas pirmsvēlēšanu kampaņā un būs opozīcijas prezidenta kandidāts, tiesnesis uzsvēra, aizvien vairāk uzjautrinoties par šo gājienu, un divu gadu laikā…

Lakazs viņam uzsmaidīja.

-    Kas neriskē, tas nevinnē.

PIE DURVĪM KLAUVĒJA. Servazs pagrieza galvu uz durvju pusi. Viņš dzirdēja, ka Esperandjē sagrozās krēslā.

-    Vai, piedodiet, jauna vīrieša balss sacīja. Gribēju tikai paskatīties, vai viņš guļ.

-    Nekas. Viss kārtībā, Vincents atbildēja.

Durvis aizvērās. Esperandjē šķērsoja palātu, un zem viņa svara nočīkstēja krēsls. Tagad gaiteņos bija daudz klusāks. Aiz logiem bez mitas lija lietus un turpināja dārdināt pērkons.

-    Kas tur bija?

-    Sanitārs vai interns…

-    Brauc mājās, Servazs sacīja.

-    Nekas, būs jau labi. Es varu palikt.

-    Kas uzmana Margo?

-    Samira, Pižols un divi žandarmi.

-    Dodies pie viņiem. Tur tu esi vairāk vajadzīgs.

-    Vai esi par to pārliecināts?

-   Ja Irtmans gribēs man ko nodarīt, viņš uzbruks Margo. Servaza balss nedaudz drebēja. Viņš taču pat nezina, ka esmu te! Turklāt viņš daudz labprātāk uzbruks sievietei… Esmu uztraucies, Vincent. Uztraucies par Margo. Jutīšos daudz mierīgāk, ja tu būsi tur kopā ar Samiru.

-    Bet vai esi iedomājies par to cilvēku, kurš tev šāva mugurā?

-    Arī viņš nezina, ka esmu te. Un šaut kādam mugurā naktī un mežā ir pavisam kas cits nekā to darīt slimnīcā.

Servazs juta, ka Vincents ir iegrimis pārdomās.

-    Labi. Paļaujies uz mani. Es no Margo neatkāpšos ne soli.

Esperandjē satvēra Servaza roku un ievietoja tajā mobilo telefonu.

-    Katram gadījumam, viņš piebilda.

-    Labi. Tagad ej. Piezvani man, kad būsi galā. Un paldies.

Servazs dzirdēja, kā durvis aizveras, un atkal iestājās klusums. Otrpus logam pērkona atbalss dārdēja visās debesmalās. Šķita, it kā pērkondārdi savā starpā sasauktos. Tie bija ielenkuši slimnīcu no visām pusēm.

UZ IELAS ATSKANĒJA SPALGS automašīnas signāls, kam sekoja pērkona grāviens. Cīglere sajuta sev aiz muguras kustību un saprata, ka Jovanovičs ir ienācis gaitenī pa kādām citām durvīm, lai viņai uzbruktu no aizmugures, un nogaidījis, kad uz ielas atskanēs kāds troksnis, lai mestos viņai virsū. Irēna apsviedās apkārt, taču bija jau par vēlu. Dūre ar tādu spēku trāpīja viņai pa deniņiem, ka viņa uz ceļiem nokrita uz grīdas. Trieciens bija tik spēcīgs, ka tai dunēja ausīs. Viņai tikko bija pieticis laika, lai pagrieztu galvu un sitienu nedaudz novirzītu.

Tad Zlatans ar kāju iespēra viņai pa sāniem, aizcērtot elpu. Irēna novēlās zemē. Tagad viņš tai centās iespert pa vēderu, taču viņa saritinājās embrija pozā, ar rokām aptverot galvu, un Zlatana sitiens neizdevās. Tad sekoja sitienu krusa pa ceļgaliem, elkoņiem un krūtīm.

-    Netīrā mauka! Vai tiešām tu domāji, ka varēsi mani tā apjāt? Par ko tu mani uzskati, draņķe?

Zlatans lamājās, siekalām šķīstot uz visām pusēm, un turpināja sist. Irēnai šķita, ka elkoņi, mugura un rokas ir pilnīgi sašķaidītas. Zlatans noliecās, satvēra viņu aiz matiem un trieca tās seju pret grīdu. Deguns

likās sadragāts, gar acīm griezās melni punktiņi, un viņu pārņēma sajūta, ka tūlīt zaudēs samaņu. Kad Zlatans to palaida vaļā, Irēna pieskārās degunam, no kura šļācās asinis. Tad viņš to saķēra aiz potītēm, apgrieza uz vēdera un, lai kā viņa centās izrauties, ar visu savu spēku uzgāzās tai uz muguras, ar ceļgalu piespiedis viņas gurnus pie zemes. Jovanovičs satvēra Irēnas rokas, atlauza uz muguras un uzlika rokudzelžus, kas sāpīgi iegriezās viņai miesā.

-    Pie velna! Vai tu sajēdz, ko man tagad nāksies darīt? Vai tu saproti, sasodītā maita?

Vīrieša balss izklausījās gan nikna, gan žēlabaina. Viņš būtu gatavs to uz vietas nogalināt nošaujot vai sašķaidot galvaskausu, tomēr vēl vilcinājās, jo nogalināt policisti bija sasodīti smags solis, ko vajadzēja rūpīgi apsvērt. Varbūt viņai tomēr vēl bija kaut nelielas izredzes…

-    Nedari muļķības, Zlatan! viņa iesaucās dobjā balsī, jo deguns bija pieplūdis ar asinīm. Kantē un mana priekšniecība visu zina! Ja tu mani nogalināsi, tevi ietupinās uz mūžu!

-    Turi muti!

Zlatans tai vēlreiz iespēra ar kāju, šoreiz vairs ne tik stipri, taču atkal trāpīja pa to pašu vietu, un viņa sāpēs saviebās.

-    Vai tu mani uzskati par galīgu stulbeni? Tu man pat neparādīji savu dienesta apliecību! Un tev nav ordera! Ar Kantē es pats tikšu galā. Kurš vēl to zina?

Viņš tai atkal iespēra ar kāju. Irēna sakoda zobus.

-    Ak tu klusēsi? Neuztraucies ne ar tādām vien esmu ticis galā!

Viņš nospļāvās uz grīdas, tad noliecās, parakņājās viņas kabatās

un pacēla Irēnas viedtālruni, kas mētājās zemē. Tad viņa tuklā ķetna ieslīdēja tai aiz jakas rāvējslēdzēja un caur T kreklu noglāstīja krūtis. Pēc tam Zlatans devās uz savu kabinetu, pametot viņu gaiteņa vidū izmisušu un rokudzelžos saslēgtu.

SERVAZS NEVARĒJA AIZMIGT. Viņam gluži vienkārši nenāca miegs. Galvā šaudījās pārāk daudz jautājumu. Kofeīns kopā ar medmāsiņas iešļircināto nomierinošo līdzekli riņķoja vēnās, un viņš nesaprata, kas izradīsies stiprāks Arabika, adrenalīns vai bromazepāms.

Palātā valdīja pilnīgs klusums. Varēja dzirdēt tikai negaisu aiz loga un laiku pa laikam soļus gaitenī. Servazs mēģināja iztēloties, kā izskatās palāta, taču viņam tas neizdevās. Viņš bija uzmanīgi aptaustījis apsēju

uz acīm, kas radīja apgrūtinošas un pārāk cietas nakts maskas efektu. Un sajutās pilnīgi bezspēcīgs.

Viņš vērās tukšumā savā priekšā un nodevās pārdomām.

Mašīnā atrastais līķis pierādīja, ka viņi ir uz pareizā ceļa, slepkavības bija saistītas ar autobusa avāriju. Glābēju priekšnieka saķeršanās ar klaidoņiem, visticamāk, tika inscenēta, lai novērstu aizdomas. Tā sauktos bezpajumtniekus tā arī neizdevās atrast. Slepkava vai slepkavas izrādījās varen attapīgi, jo izmeklētājam bija ļoti grūti, lai neteiktu, neiespējami, saistīt kādu ķildu Tulūzā ar bēdīgu iznākumu un cilvēka pazušanu pēc trim gadiem simts kilometru attālumā no turienes. Viņš bija pārliecināts, ka uzpeldēs vēl citas lietas, kas attieksies uz pārējiem tās traģiskās nakts “aktieriem”…

Tomēr kaut kas tajā visā nebija gluži tā, kā vajadzētu būt…

Atkal atgriezās iepriekšējā sajūta. Kaut kas bija paslīdējis garām. Ja runa bija par slepkavībām, nevis nelaimes gadījumiem, tad šofera un glābēju priekšnieka nāve bija rūpīgi sagatavota… Taču ne Klēras Dimāras slepkavība…

Analģētiķis, ko viņu bija piespieduši iedzert, sāka iedarboties. Galva griezās. Beidzot šķita, ka brālis morfīns būs uzvarējis. Servazs nolādēja ārstus, medmāsas un visu mediķu personālu. Viņš gribēja saglabāt skaidru galvu, lai būtu kaujas gatavībā. Šaubas kā indīgs augs izlaida asnus. Klēra Dimāra tika nogalināta tā, lai viņas slepkavība neradītu šaubas, ka tā ir saistīta ar autobusa avāriju. Kabatas lukturītis rīklē, izgaismotā vanna un pat lelles baseinā… Taču tā bija pirmā reize, kad slepkava vēlējās, lai abi šie notikumi būtu saistīti, un jebkurā gadījumā pirmā reize, kad šī saistība bija tik acīm redzama. Lai gan šī saikne pastāvēja citos nāves gadījumos, piemēram, glābēju priekšnieks bija noslīcis Garonnas upē un autobusa šoferis ar savu mašīnu bija iekritis ezerā tai pašā vietā, kur no ceļa noskrēja autobuss, taču tās tika ļoti rūpīgi slēptas.

Servazs vēlreiz sev atgādināja, ka ar pēdējo slepkavību tā nebija nekādas slēpšanās, jo Klēras Dimāras nāve ļoti tieši atgādināja par autobusa avāriju un liecināja par slepkavas dusmām, ķeroties pie sava nodoma īstenošanas. Un par to, ka slepkava savu rīcību nekontrolēja.

Un pēkšņi viss nostājās savās vietās. Kāpēc viņam vajadzēja tik daudz laika, lai ieraudzītu to, kas jau pašā sākumā bija acīm redzams?

Slepkava visu laiku turpat vien bijis, pat nemēģinot slēpties. Izmeklētājs atcerējās sajūtu, kāda viņu bija pārņēmusi Klēras dārzā izmeklēšanas pašā sākumā, kad viņš atrada izsmēķus. Nepatīkama sajūta, it kā viņš piedalītos burvju mākslinieka priekšnesumā. Kāds viņu gribēja piespiest uz visu raudzīties no nepareizās puses… Servazam ari bija šķitis, ka aiz šis drāmas, nevienam nezinot, slēpjas kāda ēna, taču tagad viņš par to bija pārliecināts. Servazam kļuva slikti. Viņš vēl cerēja, ka, iespējams, kļūdās, un lūdza Dievu, lai tā būtu. Joprojām neko neredzošām acīm viņš skatījās uz palātu, kas atradās viņam priekšā. Ausis skanēja nebeidzami pērkona dārdi, kas atkārtojās atkal un atkal. Un tieši tāpat viņam ienāca prātā šī doma. Protams! Kā gan viņš to nebija pamanījis jau agrāk? Viss taču bija tik skaidrs! Un viņam to vajadzēja saredzēt. Vajadzēja pabridināt Vincentu. Un tiesnesi…

Servazs taustoties meklēja savu mobilo telefonu. Pirksti to satvēra, un viņš ar īkšķi nospieda vidējo pogu.

Un pēc tam mazos taustiņus zem tās… Ja neņēma vērā, ka viņš nevarēja ne sameklēt, ne izlasīt savu kontaktu sarakstu. Servazs mēģināja sastādīt numuru un pielika aparātu pie auss, taču kāda balss viņam paziņoja, ka tas ir kļūdījies. Servazs mēģināja vēlreiz. Atkal tā pati atbilde. Tad telefons iezvanījās. Servazs atkal to sataustīja, nospieda atbildes pogu un gaidīja. Klusums. Viņš to nospieda vēlreiz un iekliedzās: “Vai tur kāds ir?” Atbildes nebija. Sasodīts, kur viņi visi palikuši? Viņš nometa segu, apsēdās uz gultas malas un nolaida kājas uz grīdas flīzēm. Bija vēl kaut kas… Un no viņa apziņas dziļumiem iznira vēl kāda doma, piesaistot Servaza uzmanību. Tā bija saistīta ar pēdējo stundu, ar to, kas notika šajā palātā. Pēc visa pārdzīvotā Servazam bija grūti sakarīgi domāt. Nomierinošais līdzeklis turpināja iedarboties, jo viņš sajutās aizvien smagnējāks un nesakarīgāks, tomēr neko nedrīkstēja atlikt, un tas uzjundīja asinis. Servazam par katru cenu bija jāpaliek nomodā. Viņam bija ienācis prātā kaut kas svarīgs. Ārkārtīgi svarīgs.

46. Neizšķirts

VIŅŠ BIJA PIEĻĀVIS TIKAI vienu kļūdu, un ar to pilnīgi pietika.

CIglere atcerējās, kā viņš, pirms devās projām, bija pieskāries tās krūtīm. Ķermenis sāpēja, un viņas elpa bija sekla un sēcoša. Irēna gulēja, izstiepusies uz muguras gaiteņa vidū, ar rokudzelžos saslēgtām rokām. Izlokoties gluži kā tārpam, sakostiem zobiem, viņai izdevās aizķert sava T krekla apakšmalu un strauji to paraut uz leju. Ak Dievs, šī sasodītā lupata bija izturīgāka, nekā viņa bija domājusi! Lai gan Irēna to rāva no visa spēka, audums neplīsa. Sūdu būšana! Ražots Ķīnā, ko tik neteiksi! Viņa novietoja pakausi uz putekļainās grīdas, lai atgūtu elpu. Rokudzelži tai sāpīgi spiedās jostasvietā un neļāva domāt. Tad viņa pagrieza galvu uz plinta pusi, kas atradās blakus viņas sejai. Nagla… Tā nebija līdz galam iedzīta viens vai divi centimetri rēgojās ārpusē. Irēna mēģināja sāniski aizlīst līdz sienai. Naglai bija plakana galva, un tā bija pietiekami liela. Lai gan tā bija traka doma, tomēr, to īstenojot, viņa neko nezaudēs… Cīglere apgriezās uz vēdera tā, lai naglas galviņa atrastos viņai nabas augstumā, un mēģināja pieripot tuvāk. Viņa bija pārsteigta, apjēdzot, cik tas ir grūti, ja rokas ir saslēgtas uz muguras ar rokudzelžiem. Galvenā problēma bija labais elkonis, kas visu laiku ķērās. Lai kā viņa censtos, sasodītais elkonis to apstādināja un neļāva ripot tālāk, nemaz jau nerunājot par sāpēm, ko sajuta, jo tas velna Jovanovičs viņai bija pa to vairākas reizes iesitis. Ar trešo mēģinājumu Irēnai tomēr izdevās pārvarēt šķērsli un viņa ar vaigu un plecu piespiedās pie sienas tieši virs plinta, bet ar pārējo augumu pieplaka pie grīdas tā, lai T krekls karātos virs naglas. Nu jau bija gandrīz izdevies… Viņa pietuvināja iegurni plintam un tad sāka

virzīties uz leju, līdz nagla atradās pret krūtīm. Arī tas bija ārkārtīgi grūti. Tomēr Irēna sajuta atvieglojumu, kad pamanīja, ka T krekls starp jakas stērbelēm ir aizķēries aiz naglas. Kad nagla bija pacēlusi T kreklu uz viņas auguma pietiekami augstu, viņa dziļi ievilka elpu. Viens, divi, trīs… Un ar strauju kustību atgrūdās no sienas… kreklam plīstot, viņa bija gatava uzgavilēt.

Irēna aizvēra acis un uz mirkli pārtrauca darboties, ieklausījās. Viņa dzirdēja, kā Zlatans vandās sava rakstāmgalda atvilktnē, tad ievieto aptveri pistolē. Viņas augumam pārskrēja ledainas trīsas. Irēna saprata, ka viņš kādam zvana.

Atelpa…

Steigā viņa bija gandrīz aizmirsusi sāpes. Irēna ar plaukstām satvēra džinsus pie jostasvietas un sāka izlocīties, līdz tie viņai nošļuka līdz ceļiem. Tad ar pēdējiem spēkiem viņa iemeta tos kaktā. Tas nelietis nezina, ar ko ir sapinies. Irēna iepleta kājas, ieņemot pēc iespējas nepiedienīgāku pozu, un nodomāja: Tagad vai nekad tūlīt sekos slavenā aina ar Sarkangalvīti un ļauno vilku.

-    Pie velna, kas tad tev lēcies?

Irēna pacēla galvu. Un redzēja, ka Zlatans alkaini skatās uz viņas krūtīm, vēderu un biksītēm… viņa zināja, ka ir izraudzījusies pareizo stratēģiju un viņš tiešām pieder pie tādas vīriešu kategorijas. Tas varēja arī neizdoties, tomēr niecīgas izredzes pastāvēja. Zlatana skatiens pielipa Irēnas gurniem. Varēja manīt, ka viņš ir apjucis un intensīvi domā. Zlatans labi zināja, ka šis nav īstais bridis nodoties tādām lietām, taču nespēja no viņas kailuma atraut acis. Irēna rokudzelžos gulēja tam pie kājām, un Zlatans ar to varēja darīt, ko grib.

-    Atbrīvo mani, viņa sacīja. Es tevi lūdzu, nedari to!

Viņa iepleta gurnus vēl platāk, izvijās un izlocījās, it kā gribētu atbrīvoties, un juta, ka biksītes tai noslīd vēl zemāk, uz gurniem. Lieliski… Vīrieša skatiēns kļuva neatlaidīgs un satumsa. Acīs varēja manīt slimīgu spīdumu. Tas bija primitīva plēsoņas skatiens. Irēna atkal ievēroja, ka Zlatans šaubās un nespēj izšķirties. No Irēnas vajadzēja pēc iespējas ātrāk atbrīvoties, taču viņa priekšā bija skaista, gandrīz kaila sieviete un visu noteica viņš. Un no šāda miesiska piedāvājuma tādam vardarbīgam un samaitātam cilvēkam tikpat kā nebija iespējams atteikties. Irēna neaizsargāta, bez ieroča gulēja zemē… Šādas izdevības otrreiz

vairs nebūs, un to viņš sev centās iegalvot. Irēna uzminēja, ka vīrieti pārņēmis seksuāls uzbudinājums, kas tam atņēmis spriestspējas.

Ilgi nedomājot, Zlatans satvēra jostu un to atsprādzēja. Irēna sāka alkaini elsot.

-    Nedari tā… nē… nevajag, viņa murmināja.

Irēna lieliski zināja, ka tamlīdzīgi vārdi uz šādiem vīriešiem iedarbojas gluži pretēji. Tagad viņš ķērās pie bikšupriekšas, lēnām to atpogājot, tomēr neizlaižot upuri no acīm. Irēna pavirzījās vēl nedaudz tālāk. Un tajā mirklī, kad Zlatans ar savu lielo, neveiklo roku mēģināja atpogāt pēdējo bikšu pogu, otrā rokā turot ieroci, Irēna ar cilpā cieši sakrustotām kājām kā spīlēs sagrāba viņu aiz potītēm un no visa spēka parāva uz savu pusi.

Viņa pamanīja pārsteigumu vīrieša acīs, kad tas zaudēja līdzvaru. Ar rokām šķeļot gaisu, ar visu savu svaru viņš smagi nogāzās zemē, galvai spēcīgi atsitoties pret plintu. Cīglere neizlaida no acīm starp viņiem nokritušo ieroci. Atskanēja apdullinošs šāviens, kas atgādināja salūta skaņas, un Irēna sajuta, kā tai gar vaigu aizspindz kaut kas karsts. Neliels metāla gabaliņš aizlidoja tuvu garām un ar dobju klikšķi ieurbās sienā aiz muguras. Gaisā pacēlās dūmu mākonis, un gaiteni piepildīja pulvera smaka. Jau nākamajā mirklī Irēna rāpoja uz priekšu, izlokoties un ar kājām un gurniem atspiežoties pret sienu, un satvēra ieroci mirklī, kad Zlatans, berzēdams sasisto galvu, ar acīm meklēja, kur viņa palikusi. Irēna sāniski ripoja uz Zlatana pusi, ar plecu atspiedusies pret sienu, ieroci satvērusi rokudzelžos ieslēgtajās rokās, tās atbalstījusi pret gurniem un nomērķējusi uz vīrieti.

-    Nekusties, DRAŅĶI! Ja tu kaut pirkstiņu pakustināsi, es iztukšošu visu aptveri tev vēderā, tu smirdīgais sūda izdzimteni!

Zlatans ļauni iesmējās. Vīrieša acis izskatījās kā divi melni akači. Tās lūkojās uz tumšo ieroča stobru Cīglerei aiz muguras.

-    Un ko tu tagad domā iesākt? viņš ironizēja. Mani nogalināt? Tas gan mani pārsteigtu… Vai mēs te vēl ilgi uzkavēsimies? Gribu tev tikai atgādināt, ka pie manis ir tavs telefons un rokudzelžu atslēga. Tu taču redzi, kādā stāvoklī atrodies? Desmit minūšu laikā tavas rokas būs kļuvušas pilnīgi nejutīgas.

Un Zlatans to uzlūkoja ar rāmu plēsoņas pārliecību, kas mierīgi nogaida. Un viņš nekļūdījās. Irēnas plecs sāka tirpt, bet roka, kas turēja

ieroci, trīcēja. Pavisam drīz tā trīcēs tik stipri, ka viņa nespēs precīzi izšaut, bet Jovanovičs būs tiktāl atguvies, ka metīsies viņai virsū.

-    Tev taisnība, sasodīts! viņa smaidot paziņoja.

Zlatans pārsteigts uz viņu palūkojās. Tūlīt atskanēja šāviens, un viņš sāpēs iebļāvās, jo ceļgala kauls bija sadragāts.

-    Pie velna, tu taču esi jukusi! Jovanovičs iebrēcās, aiz sāpēm saliecies uz priekšu, ar abām rokām satvēris ceļgalu. Tu varēji… tu varēji mani nogalināt!

-   Tieši tā, viņa atcirta. Vari nemaz nešaubīties, ka tādā stāvoklī es šāvu uz labu laimi! Es tev varēju trāpīt, kur pagadās… vēderā, krūtīs, galvā… Ej nu sazini, kur trāpīs nākamā lode?

Irēna redzēja, ka vīrietis nobāl. Daudz par Zlatanu nebēdājot, viņa nolaida rokas četrdesmit piecu grādu leņķi pret muguru tā, lai pistole atrastos četrdesmit centimetru attālumā no zemes, un, šaujot uz aizmuguri, uz labu laimi centās trāpīt logam. No apdullinošā eksplozijas trokšņa ausis svilpa, bet skaņa, gluži kā skvoša bumbiņa, atsitās pret gaiteņa sienām. Irēnai aiz muguras skaļi plīsa logu stikli. Lai gan ausis dunēja, tai šķita, ka uz ielas dzird kliedzienus.

-    Ceru, ka šoreiz kavalērija ieradīsies laikā, viņa gandarīta piebilda.

TAD VIŅAM IENĀCA PRĀTĀ vēl kāda pašsaprotama, pēkšņa un biedējoša doma. Ja vien viņam ir taisnība, tad briesmas draud arī viņam pašam. Tagad un tūlīt. Šajā slimnīcā. Un, visticamāk, slepkava zina, kur to meklēt. Un ka viņš ir neaizsargāts daudz vairāk nekā jebkad agrāk. Un ka tā ir vienreizīga iespēja.

Un Servazs, sirdij strauji sitoties, iedomājās, ka varbūt slepkava jau ir ceļā.

Apsēdies uz gultas malas, viņš juta, ka to pārņem panika. Vairs nebija ne minūtes laika, vajadzēja ātrāk no šejienes tikt projām. Ātrāk! Kaut kur paslēpties. Viņš aptaustīja savu apģērbu. Tam mugurā bija viegla kokvilnas pidžama. Servazs atkal sataustīja zvana pogu un to nospieda. Klusums.

Nu gan viņš ir iekūlies!

Lai gan Servazs neko neredzēja, skatiens gluži instinktīvi klīda apkārt, un, rokas uz priekšu izstiepis, viņš piecēlās kājās. Servazs taustījās

gar sienām. Zem pirkstiem varēja just sienas graudaino virsmu un cauruļu mudžekli, līdz beidzot sataustīja krēslu, uz kura bija novietots celofāna maiss ar viņa drēbēm. Servazs steigšus novilka pidžamas bikses un uzrāva kājās džinsus, paņēma no naktsgaldiņa mobilo telefonu, ieslidināja to kabatā, tad uzvilka kurpes. Kad bija tās uzvilcis, auklas neaizsējis, viņš devās uz to pusi, kur vajadzēja būt durvīm.

Servazs atvēra durvis. Gaitenis šķita neparasti kluss. Viņš prātoja, kur gan palicis personāls. Un tad pēkšņi saprata futbols. Bija skaidrs, ka ir taču arī citas spēles, ko skatīties, ne tikai tās, kurās piedalās Francijas komanda. Ja vien mediķi nav aizsaukti uz kādu citu stāvu. Personāla trūkums, neapmaksāti kredīti vienmēr tā pati vecā dziesma… Bija jau vēls, un tie mediķi, kas strādāja dienā, jau bija devušies mājās. Servazu atkal pārņēma bailes. Viņš pagrieza galvu pa labi un tad pa kreisi. Un pēkšņi tukšā gaiteņa vidū jutās apdraudēts un neaizsargāts.

Satraukuma pārņemts, Servazs izstiepa uz priekšu rokas, līdz sataustīja pretējo sienu. Tāda pati graudaina virsma kā viņa palātā. Servazs nolēma gar to virzīties tālāk un uz labu laimi devās pa kreisi. Gan jau beigās viņš kādu sastaps. Un gandrīz paklupa, aizķēries aiz ratiņiem, kas stāvēja pie sienas, apgāja tiem apkārt un turpināja ceļu, joprojām ar rokām taustoties gar sienu. Caurules, korķa plāksne ar sludinājumiem, kaste ar ķēdi un slēdzeni droši vien tur atradās ugunsgrēka trauksmes signālpoga… Kādu mirkli viņš apsvēra, vai to neieslēgt. Tad Servazs nonāca līdz stūrim, pagriezās un iztaisnojās.

-    Vai te kāds ir? Lūdzu, palīdziet man!

Neviens neatsaucās. Viņam trūka elpas, un zem slimnīcas pidžamas jakas uz muguras izspiedās auksti sviedri. Servazs taustoties turpināja iet gar sienu. Pēkšņi viņš sastinga. Pirksti sataustīja metāla plāksni un pogu… Tas bija lifts! Trīcošām rokām viņš steigšus nospieda pogu un izdzirdēja tinkšķi. Atskanēja lifta dūkoņa. Pēc dažām sekundēm atvērās kabīnes durvis. Servazs tikko bija iekāpis liftā, kad tam aiz muguras atskanēja kāda balss:

-    Ei! Kurp tad jūs tā dodaties?

Viņš dzirdēja kādu iekāpjam liftā, un durvis aiz viņiem aizvērās.

-    Kurš stāvs? blakus stāvošais vīrietis iejautājās.

-    Apakšējais, Servazs atbildēja. Vai jūs šeit strādājat?

-    Jā. Bet kas esat jūs? Kā jūs tādā paskatā šeit nokļuvāt?

Vīrieša balsi bija jaušams aizdomīgums. Servazs saminstinājās, meklējot īstos vārdus.

-    Paklausieties! Man nav laika jums visu paskaidrot, taču gribētu lūgt, lai jūs man izdarāt kādu pakalpojumu. Izsauciet policiju!

-Ko?

-    Man steidzami jāpamet slimnīca. Aizvediet mani uz žandarmēriju!

Servazs juta, ka pārsteigtais vīrietis viņu uzmanīgi vēro.

-    Vai jūs, lūdzu, man nepateiktu, kas jūs tāds esat?

-    Tas nav tik vienkārši paskaidrojams… Es… es esmu…

Durvis atvērās. Skaļrunī bija saklausāma cukursalda sievietes balss: “Apakšējais stāvs. Uzņemšana. Kafejnīca. Preses izdevumi.” Servazs izkāpa no lifta; nedaudz tālāk varēja dzirdēt klusinātas balsis, un viņš saprata, ka tā ir atbalss, jo viņi atradās kādā plašā telpā, droši vien hallē. Servazs sāka iet uz priekšu.

-    Uzmanīgāk gan! vīrietis viņam aiz muguras uzsauca. Ne tik strauji! Kur jūs esat iecerējis nokļūt?

Servazs apstājās.

-    Es jau jums teicu, ka nevaru šeit palikt.

-    Ak tā? Un vai drīkstu zināt, kāpēc?

-    Man nav laika to paskaidrot. Esmu policists un…

-    Un tad? Ko tas maina? Jūs esat slimnīcā, un mēs par jums atbildam. Vai jūs vispār saprotat, kādā stāvoklī atrodaties? Es jūs nekur nevaru laist! Jūs taču nespējat…

-    Tāpēc es lūdzu jūsu palīdzību!

-    Kādu?

-    Izpestīt no šejienes! Un aizvest uz žandarmēriju. Es jau jums teicu… Ak kungs, man taču nav laika!

Iestājās klusums. Droši vien vīrietis domāja, ka pacients ir jucis. Servazs ieklausījās, velti cenšoties pazīt apkārtējās balsis un skaņas, uztvert iespējamos draudus, tomēr vīrieša klātbūtne viņu nomierināja.

-    Šādā stāvoklī un šādā apģērbā! Vecīt, jūs laikam murgojat! Vai zināt, cik tagad ir pulkstenis? Turklāt lietus gāž kā ar spaiņiem! Bet kāpēc jūs tā uzstājat, lai kāds aizved uz žandarmēriju? Varbūt viņiem viekārši var piezvanīt? Vai ari jūsu stāva personāls var ar viņiem mierīgi aprunāties?

-    Ja izstāstīšu, jūs tāpat neticēsiet!

-    Varbūt tomēr pamēģiniet?

-    Man šķiet, ka mani kāds grib nogalināt, un es baidos, ka viņš varētu šeit ierasties.

Servazs saprata, ka tas, ko viņš tikko pateica, liks stipri apšaubīt viņa prāta spējas, tomēr neko sakarīgāku nespēja izdomāt. Nomierinošais līdzeklis, kas tam tika iešļircināts, izraisīja miegainību. Servaza spēki bija izsīkuši, bet aklums neļāva saprast, kur viņš atrodas, un Servazs grima aizvien dziļāk nemaņā. Atkal iestājās klusums.

-               Taisnību sakot, jums grūti noticēt, vīrietis skeptiski ierunājās.

-    Vai jūs nopietni domājat, ka es uzķeršos uz šīm pasaciņām?

Pēkšņi Servazs pazina vīrieša balsi. Tas bija tas pats vīrietis, kurš bija atvēris viņa palātas durvis, kad tur atradās Esperandjē. Un kurš atvainojās un atkal tās aizvēra.

-Jūs bijāt ienācis manā palātā, Servazs secināja.

-    Tieši tā.

-    Ar mani kopā bija vēl kāds cilvēks. Atceraties?

-Jā-

-    Viņš ir policists, tāpat kā es. Kā jums šķiet, ko viņš darīja?

Varēja just, ka jaunais cilvēks prāto. Tikmēr Servazs no džinsu kabatas izvilka savu telefonu.

-     Paņemiet to! Tas ir mans telefons. Kontaktu sarakstā ir viņa vārds Vincents. Viņš ir policijas leitnants. Piezvaniet viņam! Nekavējoties! Izstāstiet, ko es tikko jums teicu! Un iedodiet man klausuli. Ātrāk! Nav taču laika, sasodīts!

Viņiem garām sarunādamies pagāja cilvēki. Tad tie attālinājās. Ārā bija dzirdamas ātrās palīdzības sirēna, kas drīz apklusa. Vīrietis paņēma telefonu.

-    Jūsu PIN kodu?

Servazs to nosauca. Un satraukts gaidīja. Apkārt varēja dzirdēt balsis un solus. Un ne vismazākās iespējas uzzināt, kam tie pieder. Apziņa sāka migloties.

-    Kāds ir viņa uzvārds?

-Kas?

-    Kā sauc to jūsu leitnantu?

-    Esperandjē!

-    Un jūs?

-    Servazsl

-    Es vēlētos runāt ar leitnantu Esperandjē! jaunais vīrietis sacīja klausulē. Te zvana…

Servazs dzirdēja, kā viņš cenšas izskaidrot situāciju, bet pēc tam atbild uz jautājumiem. Izdzirdot atbildes, vīrietis satraucās vēl vairāk.

-    Labi, es viņu pie jums aizvedīšu! viņš beidzot sacīja un satvēra Servazu aiz rokas. Ejam! Sasodīti neticams stāsts! Tagad Servazs viņa balsī saklausīja paniku.

-    Es taču teicu, lai jūs man iedodat klausuli!

-    Vēlāk. Vispirms mums jātiek no šejienes prom. Ja jūs esat apdraudēts, tad apdraudēts esmu arī es. Laižam uz žandarmēriju! Vai jums gadījumā nav ierocis?

Labs jautājums. Kur tas bija? Un atcerējās, ka pirms niršanas bija to ielicis savas mašīnas cimdu nodalījumā.

-    Nē, Servazs sacīja. Un jūs tāpat nemācētu ar to rīkoties!

Viņi izgāja pa slimnīcas durvīm un apstājās zem nojumes. Apkārt

plosījās negaiss, smaržoja pēc ozona, un apdullinoši nogranda pērkons. Jaunietis satvēra Servazu aiz rokas, un viņi skriešiem metās cauri lietusgāzei uz autostāvvietu. Vienā mirklī Servazs izmirka līdz pēdējai vīlītei. Lietus lija uz pakauša, aiz pidžamas jakas apkakles un izmērcēja viņa matus. Ūdens iekļuva apavos un žļurkstēja starp kāju pirkstiem. Servazs sāka trīcēt. Naksnīgās debesis atkal sadrebināja pērkons.

Viņš dzirdēja, kā jaunais vīrietis atver automašīnas durvis.

-    Iekāpiet!

Ūdenim pilot, Servazs apsēdās pasažiera sēdeklī un nervozi iesmējās, aptvēris, ka automātiski sācis meklēt drošības jostu.

-    Kāpēc jūs smejaties? vīrietis jautāja, steigšus aizverot durvis un iedarbinot mašīnu.

Viņš neatbildēja. Vīrietis ieslēdza logu tīrītājus uz maksimālo ātrumu un, riepām kaucot, uzsāka braukt. Servazs juta, ka mašīna pagriezienā sasveras, strauji izbraucot no stāvvietas. Viņš nodomāja, ka dažreiz nemaz nav tik slikti, ja neko neredz.

-    Šķiet, būsim viņu apsteiguši, Servazs mēģināja jokot. Vai tiešām mums jābrauc tik ātri?

-   Jums nepatīk ātrums?

-    Ne pārāk.

Nākamajā pagriezienā Servaza galva atsitās pret stiklu.

-    Pie velna, brauciet taču lēnāk!

-    Uzlieciet drošības jostu! vīrietis ierosināja.

Servazs dzirdēja, kā lietus sitas pret mašīnas jumtu, kā tā brauc pa ūdeni, saceļot šļakatas, un kā nodreb debesis, atskanot pērkona dārdam. Negaiss trakoja kā negudrs. Visapkārt bija sadzirdama pērkona atbalss, šķita, ka skaņa ir trīsdimensiju, it kā viņi to klausītos austiņās. Servazs jutās gan atvieglots, gan satraukts. Pēkšņi nogranda skaļāks pērkona dārds, un viņš iztrūkās.

-    Kāds dīvains laiks, vai ne?

Ņemot vērā situāciju, Servazam šī frāze izklausījās ērmīga. Vīrieša balsī bija jaušams kaut kas dīvains… jau pašā sākumā… intonācija… tagad viņš saprata. Jau pirmajā reizē, kad jaunais vīrietis bija atvēris palātas durvis un Servazs bija izdzirdējis viņa balsi, bija šķitis, ka ir dzirdējis to jau agrāk. Nebija gluži tā, ka viņš to pazītu, tomēr kādreiz ar vīrieti noteikti bija runājis.

-    Vai sen jau strādājat slimnīcā?

Vīrietis saminstinājās.

-Nē.

-    Ko tieši jūs darāt?

-    Es? Esmu kopēja palīgs.

-    Vai tad jums nevajadzēja pabrīdināt priekšniecību?

-    Nemaz neiedomājos! Jūs un jūsu palīgs mani tā steidzinājāt, bet tagad…

-    Jā, tomēr aizbraukt ar pacientu nezināmā virzienā un nevienu nepabrīdināt… Servazs sacīja. Varbūt jums ir peidžers vai kaut kas tamlīdzīgs?

Klusums. Servazs juta, ka viņam atkal kļūst slikti un atgriežas bailes. Viņš instinktīvi iekrampējās rokturī virs durvīm.

-    Kad būsim galā, tad arī pabrīdināšu slimnīcu, jauneklis sacīja.

-   Jā, jums taisnība. Un ko tieši jūs savā darbā darāt?

-    Paklausieties, man šķiet, tagad nav īstais brīdis, lai…

-    Kā jūs zināt, ka leitnants Esperandjē ir mans palīgs?

Vienīgā atbilde bija logu tīrītāju vēzieni un lietus grabināšanās pa mašīnas jumtu.

-    Uz kurieni mēs braucam, Dāvid7 Servazs jautāja.

47. Izeja

DEVIŅPADSMITĀ JŪNIJA NAKTS bija viena no nemierīgākajām gada naktīm. Vēja ātrums bija 160 kilometri stundā, koki tika izrauti ar visām saknēm, pagrabi applūdināti, un laukos ap Marsaku nemitīgi zibeņoja. Ugunsdzēsēju izsaukumu skaits divkāršojās, bet vēja brāzmas aizpūta pa gaisu amatniecības veikala jumta skārda sloksni. Deviņpadsmitā jūnija nakts izrādījās arī viena no garākajām naktīm Servaza dzīvē. Kamēr viņi ar Dāvidu brauca cauri spēcīgajām lietusgāzēm, starp pērkona dārdiem, vēja brāzmām un zibeņiem, viņš, sēdeklī ierāvies, iedomājās, ka tieši tāds pats laiks bija tonakt, kad viņi atrada vannā noslepkavoto Klēru.

-   Tas nu gan bija labs teātris, Servazs sacīja, velti cenšoties runāt bargā balsī. Es gandrīz uzķēros.

-Jūs patiešām uzķērāties, Dāvids viņu izlaboja.

-    Kurp mēs dodamies?

-    Vai nevēlaties dzirdēt manu atzīšanos, major?

-    Es klausos.

Mašīnai bīstami sasveroties, Dāvids apbrauca apkārt kārtējai apaļajai “saliņai”. Viņiem aiz muguras atskanēja saniknota mašīnu taurēšana.

-    Es nogalināju Klēru Dimāru, Elvisu Elmazu un Joahimu Kamposu, arī vairākus citus, Dāvids pacēla balsi, lai pārkliegtu troksni. Viņi saņēma, ko pelnījuši. Tā, esmu beidzot to pateicis. Un ko tagad teiksiet jūs, major?

-    Kāpēc, Dāvid?

Par atbildi viņš satvēra Servaza kreiso roku un pārsteidzoši intīmi paslidināja to zem sava T krekla. Policists nodrebēja, kad ar pirkstu galiem sataustīja nelīdzenu rētu šķērsām pāri Dāvida vēderam.

-    Kas tas ir?

-    Aziātu paņēmiens. Japāņu harakiri. Man toreiz bija četrpadsmit gadi… Tomēr nepietika drosmes aiziet līdz galam. Turklāt ar trulu nazi to nav tik ērti izdarīt kā ar asu zobenu, vai ne? (Viņš īsi ieķiķinājās.) Neesmu jau nekāds Mišima, Dāvids ar rūgtumu konstatēja.

Kādu mirkli Servazs nožēloja, ka viņam nav nekādu zināšanu, kā izturēties, sastopoties ar šādu uzvedību, un ka viņš ir policists, nevis psihiatrs.

-Jūs taču zināt Kāmī maksimu, major, vai ne?

-    “Ir tikai viena patiesi nopietna filozofiska problēma tā ir pašnāvība. Lemt par to, vai ir vērts dzīvot vai nav, nozīmē atbildēt uz vienīgo filozofijas pamatjautājumu”, Servazs automātiski citēja. Neesmu pārliecināts, vai pareizi saprotu. Vai tu esi izdomājis, ka mēs nositīsimies ar mašīnu?

Klusums bija vienīgā atbilde. Servazs norija siekalas. Šo vājprātu vajadzēja pārtraukt. Bet kā? Servazs nekontrolēja situāciju viņš neko neredzēja un bija iesprostots metāla čaulā, kas lietū traucās uz priekšu nāvīgā ātrumā.

-    Un kāpēc gan ne? Tās reizē būs manas ardievas un atzīšanās, Dāvids ledainā balsī paziņoja. Ievērojāt, cik skaisti skan? Tā būs ar asinīm un metālu parakstīta atzīšanās.

Servazam izdevās nolaist loga stiklu. Viņam bija slikta dūša. Rupjas lietus lāses sitās tam sejā. Viņš aizgūtnēm ieelpoja mitro gaisu. Servazs iedomājās, kā būtu, ja viņš izlēktu no ejošas mašīnas.

-    Es jums neieteiktu tagad izlēkt no mašīnas, Dāvids ierunājās, it kā būtu nolasījis viņa domas. Visapkārt ir koki un elektrības stabi. Pastāv visai liela varbūtība, ka jūsu galvu atradīs atsevišķi no ķermeņa. Nedomāju, ka Margo šāds skats šķitīs patīkams.

Servazs aizvēra automašīnas logu.

-    Tu man neatbildēji, kāpēc?

-    Vai jūs, major, pazīstat kādu pilnīgi nevainīgu cilvēku? Tas ir izaicinājums nosauciet kaut vienu!

-    Tūlīt pārtrauc šo mēles kulstīšanu! Kāpēc tieši tu, Dāvid? Tu taču neesi vienīgais, kurš tajā avārijā izdzīvoja! Kāpēc ne Virdžīnija, Igo vai Sāra…? Vai arī tu esi iedomājies, ka atrieb citus, piemēram, to, kas pārvietojas ar kruķiem? Vai ari to ratiņkrēslā? Aplis… vai ne?

Šoreiz gan viņš sagaidīja atbildes reakciju. Dāvids viņam veltīja pārsteiguma pilnu klusumu.

-   Jūs esat vienreizīgs, major. Nebiju domājis, ka ar savu izmeklēšanu esat tik tālu ticis. Taču viņi nav vainīgi. Vienīgais vainīgais esmu es. Viņi tikai fantazēja, iztēlojās un sapņoja…

-    Tu ar Igo par to runāji? Par to, ko gatavojies darīt? Tu viņam visu izstāstīji, vai ne? Jūs apspriedāt, kā labāk rīkoties? Viņš visu zināja…

-    Neiepiniet tajā Igo! Jūs jau pietiekami esat viņu vajājuši! Igo ar to visu nav nekāda sakara!

-    Igo tev zvanīja, viņš tev izstāstīja visu, ko es viņam sacīju, to, ka esmu jau noziedzniekam uz pēdām, to, ka zinu par autobusa avāriju, un to, ka domāju pievērsties Apļa dalībniekiem…

-    Ko jūs runājat?

-    Liecinieks apgalvoja, ka Joahima Kamposa automašīnā redzējis divus cilvēkus, Servazs sacīja.

Viņš bija cieši iekrampējies durvju rokturī, gatavs lēkt, tiklīdz mašīna samazinās braukšanas ātrumu.

-    Un Bertrānu Kristienu Garonnā iemeta vairāki cilvēki, Servazs teica.

-    Kristiena nāvei ar visu pārējo nav nekāda sakara, Dāvids šoreiz iebilda. Tomēr atzīstiet, ka tas, kas ar viņu notika, ir īsta likteņa ironija…

-    Tu melo.

-Ko?

-    Tu piedalījies Bertrāna Kristiena slepkavībā, kad vairāki Apļa dalībnieki izlikās par salietojušos un piedzērušos bezpajumtnieku bandu, un tu tovakar pat sniedzi liecības policijā, jo tavs vārds ir minēts viņu ziņojumā… Un tu biji Joahima Kamposa mersedesā pirms viņa nāves, taču varu saderēt, ka tu nebiji tas, kurš viņam iešāva deniņos. Un tu piedalījies Elvisa slepkavībā, kad to izbaroja suņiem. Tu biji paslēpies krūmos un smēķēji cigareti pēc cigaretes. Taču tu nenogalināji Klēru Dimāru… Jo es zinu, kurš to izdarīja.

-    Ko jūs runājat?

-    Kā Igo ir izdevies tevi tik tālu novest? Kā viņš spēj tā manipulēt ar cilvēkiem, ko? Kā viņš tevi pierunāja savā vietā ierakstīt to teikumu burtnīcā?

Vispirms iestājās klusums, bija dzirdama tikai Dāvida sēcošā elpa. Tad viņš ierunājās ļoti mierīgā balsī:

-   Jūs kļūdāties. Ne jau Igo mani tik tālu noveda, kā jūs tikko izteicāties. Tie bija mans tēvs un brālis, mana sasodītā ģimene… Visi šie pašpārliecinātie ļautiņi, kas nekad nešaubās, visi šie nolādētie karjeristi, kuru acīs es esmu nožēlojams neveiksminieks… Igo darīja visu, ko varēja, lai man palīdzētu. Viņš mani izglāba. Igo ļāva man noticēt, ka pat tādiem kā es dzīvē atrodas vieta, ka citi nemaz nav labāki, bet gluži otrādi vēl sliktāki par mani. Tas ir mans brālis, saprotiet? Mans īstais lielais brālis. Tāds, kāds man bija vajadzīgs. Viņa dēļ esmu gatavs uz visu…

Servazs saprata, ka Dāvids šoreiz runā līdz izmisumam patiesi. Un šī patiesība viņu biedēja. Igo uz puisi bija milzīga, nāvējoša ietekme: nāvējoša viņiem abiem…

-   Jā, jums taisnība. Tajā burtnīcā ir mans rokraksts. Un mans DNS ir uz izsmēķiem. Un tagad visi noticēs, ka vainīgais esmu es, bet tas, ka mēs mirsim kopā, to tikai apstiprinās. Es jums neļaušu ķerties klāt pārējiem!

Servaza pirksti centās sataustīt apsēja malu, un viņš to parāva nost, stipri ieplēšot ādu, līdz beidzot plākstera gali padevās. Servazs atvēra plakstiņus, un acis pielija ar asarām, kas tam ritēja pa vaigiem.

Gaisma… tā spiedās cauri asaru miglai un lietum, kas pātagoja vējstiklu… Viņš redzēja!

Lai gan neskaidri, tomēr viņš redzēja. Pretī braucošo mašīnu gaismas to apžilbināja, un nācās aizvērt acis. Cauri logu tīrītāju vēzieniem un ūdens straumēm priekšā mirguļoja luksofora sarkanā gaisma. Servazs iekrampējās sēdeklī, kad Dāvids aiztraucās tai garām.

-    Sūdu būšana! viņš iekliedzās.

Dāvids aši palūkojās uz viņa pusi.

-    Ko jūs darāt? Kāpēc esat noņēmis savu…

-    Dāvid, tev tas nav jādara! Es liecināšu tev par labu! Es pateikšu, ka tevi pakļāva svešai ietekmei! Un psihiatri tevi atzīs par nepieskaitāmu! Tevi izārstēs, un tu būsi brīvs! Brīvs! Un vesels!

Par atbildi atskanēja pērkondimdoši smiekli.

-    Pie velna, paklausies taču! Tevi var izārstēt! Es zinu, ka tu neesi vainīgs! Ka Igo ar tevi manipulēja! Vai tiešām tu gribi nomirt ar vainas apziņu? Citu acīs kļūt par briesmoni uz visiem laikiem?

Parādījās aizlieguma zīme nobrauktuve no autoceļa! Servazs juta, ka asinis dzīslās sastingst, un viņš ar visu ķermeni pieplaka pie sēdekļa…

VIŅI PA TO BRAUKS! PA AUTOCEĻU PRETĒJĀ VIRZIENĀ!

-    Sasodīts, nedari tā! NEDARI TĀ!

PA ATVĒRTAJĀM ātrās palīdzības durvīm Irēna vēroja policijas mašīnu baletu. Mirguļojošā bākuguņu gaisma ik pa brīdim izgaismoja ātro palīdzību. Tā slīdēja pār peļķēm un apspīdēja viņai līdzās sēdošā ārsta seju. Viņš pārbaudīja caurulītes, ar kurām Irēna bija pievienota veselai kaudzei aparātu.

-    Kā jūs jūtaties?

-    Normāli.

Viņa vēlreiz mēģināja piezvanīt Martēnam un atkal bez rezultāta. Visu laiku atsaucās automātiskais atbildētājs. Irēna prātoja, vai viņš būtu aizmidzis. Viņai noteikti vajadzēja Martēnu informēt par to, ko bija izlasījusi Jovanoviča dokumentos.

Marianna…

Nebija grūti uzminēt, kāpēc sieviete bija rīkojusies tieši tā. Un bija tikai viens iemesls tā darīt izspiegot Martēnu. Lai pasargātu Igo, lai uzzinātu, cik tālu ir pavirzījusies izmeklēšana. Sava dēla dēļ viņa bija gatava uz visu. Nekā cita Mariannai vairs nebija. Taču, vēršoties pie Zlatana Jovanoviča, viņa bija spērusi vēl vienu soli pretim nelikumībām. Lai gan Irēna bija guvusi uzvaru, tā viņai atstāja skāņu pēcgaršu, iedomājoties par Martēnu, par to, kā viņš reaģēs, kad būs uzzinājis patiesību. Kaut gan viņš to neizrādīja, patiesībā Martēns bija ļoti jūtīgs. Tas bija cilvēks, kurš jau bērnībā bija pārcietis dvēseles traumu. Pazudis cilvēks, kurš tomēr izķepurojies. Kā viņš uztvers jaunu triecienu? Pēkšņi Irēna pamanīja, ka ārsts lūkojas ārā pa mašīnas durvīm, acis iepletis, bet viņa smaids ar katru brīdi kļūst platāks.

-    Kas? viņš jautāja cilvēkam, kurš stāvēja pie ātrās palīdzības durvīm.

Irēna pagrieza galvu un ieraudzīja Žužku, kas bažīgi uz viņu lūkojās. Melnais matu vilnis krita pār ļoti īsu krēmkrāsas ādas jaku, virs kuras šūpojās neskaitāmas kreļļu virtenes un piekariņi, bet zem tiem vīdēja īss topiņš, kas atsedza nabu, un vēl īsāki, apdrukāti šorti.

Košsarkanā lūpu krāsa mirdzēja kā neons. Uz mirkli Irēna aizmirsa visu citu uz pasaules.

-    Vai drīkstu pie jums ienākt? Žužka jautāja.

Ārsta acis šaudījās no vienas pie otras, un šķita, ka viņš prāto, ar kuru no abām labprātāk pavadītu nakti, lai gan blondīne, kurai uz auguma viscaur rēgojās sasitumi, bet uz sejas bieza krustveida marles uzlīme, nebija labākajā formā.

-    Hm… vispirms vajadzētu doties pie ausu, kakla un deguna ārsta, bet pēc tam izmeklēt jūsu muguru un sānus…

-    Vēlāk.

Irēna nolēca no nestuvēm un metās ārā no ātrās palīdzības mašīnas, apkampa un noskūpstīja Žužku, sasvērusies uz sāniem, jo traucēja apsējs. Draudzenes mēle garšoja pēc Campari, degvīna un vermuta. Irēna pazina kokteiļa “Manhetena” garšu. Tiklīdz Irēna tai piezvanīja, Žužka bija attraukusies tieši no sava striptīzbāra “Pink Banana". Ārsts turpināja uz viņām lūkoties. Ar abām, viņš nodomāja. Ar abām reizē.

KAD VIŅI PAGRIEZIENĀ traucās nenormālā ātrumā, Servazs atsitās pret automašīnas durvīm un gandrīz lūdzās, kaut viņi apgāztos, pirms bija izbraukuši uz autoceļa, taču redzēja, ka asfalta lente virzās tiem pretim un vietā, kur autoceļš met līkumu, viņiem tumsā tuvojas mašīnas uguņi. Viņš neviļus norija siekalas. Mašīna pameta uzbrauktuvi un traucās pa autoceļu pretējā virzienā. Servazs juta, ka viņa sēklinieki saraujas. Viņš pamanīja, ka mašīnas aiz sadalošās joslas brauca tādā pašā virzienā kā viņi!

-    Dāvid, es tevi lūdzu padomā! Vēl nav par vēlu to izbeigt! Dieva dēļ, nedari tā! Uzmanīmbuuuuu!

Viņiem priekšā signalizēja kāda mašīna. Automašīnu uguņi drudžaini mirkšķināja. Viņš aizvēra acis. Kad Servazs tās atkal atvēra, abas pretimbraucošās automašīnas turpināja ceļu, izmisīgi signalizējot nakts tumsā. Viņa seja pludoja no sviedriem. Tie svilināja acis, un Servazs tos notrausa ar piedurkni.

-    Dāvid! Atbildi man, sasodīts! Saki taču kaut ko! Pie velna, tu mūs nogalināsi!

Dāvids turpināja skatīties uz ceļu, un Servazs viņa acīs saskatīja vienīgi drošu viņu abu nāvi. Puiša rokas tik cieši bija iekrampējušās stūrē,

ka to locītavas bija izspiedušās un kļuvušas baltas. Automašīnas priekšējā paneļa apgaismojums atspīdēja Dāvida blondajā bārdā un miklajās acīs. Servazs saprata, ka domās viņš atrodas tālu projām. Dāvids skatījās uz pielijušo autoceļu, gaidot, kad parādīsies nākamā mašīna, visām viņa maņām saasinoties pirms sadursmes, kas bija nolemta un neizbēgama.

Servazs atkal ieraudzīja, ka tālumā parādās automašīnas uguņi, un ierāvās dziļāk sēdeklī. Kad priekšā esošās automašīnas vadītājs saprata, ka viņi brauc pretējā virzienā, tas sāka izmisīgi signalizēt. Automašīnas uguņi šoreiz atradās augstāk uz šasijas, un to gaisma bija spēcīgāka, kaut gan lukturi bija izmirkuši lietū. Nakti pāršķēla apdullinoša automašīnas taurēšana. Ak nē! Tas bija kravas auto! Servazs redzēja, ar kādām grūtībām tas cenšas pārvietoties uz otru pusi, kā tā masīvais siluets bezcerīgi lēni maina braukšanas joslas un kā šī milzeņa daudzie riteņi griežoties gaisā saceļ ūdens vērpetes. Viņš dzirdēja, kā izmainās braukšanas ātrums, kā, sastopot pretestību, iečīkstas ātrumkārba, bet satrakojušās mašīnas gaismas viņu apžilbināja un sāpīgi grieza acīs. Servazs sakņupa, gaidot, kad Dāvids pagriezīs stūri un viņi triecienā trauksies pretī dzelzs briesmonim.

Tomēr nekas nenotika. Dzelzs milža signāltaurei apdullinot viņa dzirdi, tas aiznesās viņiem garām. Viņš pagrieza galvu un caur ūdens aizmiglotajiem stikliem ieraudzīja tālbraucēja šofera plati ieplestās acis pārbīlī viņos nolūkojamies no savas kabīnes augstumiem.

Servazs izelpoja. Pēkšņi viņš saprata, ka visam, kas bija noticis, kopš viņš ieradās Marsakā, to neglābjami vajadzēja atvest šurp, uz šī autoceļa, ka šī lietū palojošā šoseja ir kā simboliska viņa atgriešanās pagātnē dzīves pretējā virzienā. Viņš atcerējās savu tēvu, Frānsisu, Aleksandru, Margo un Šarlēni, savu māti un Mariannu… Liktenis, tā neizbēgamība, nejaušības, sagadīšanās…

Gluži kā atomi atsevišķas daļiņas traucās cita pretī citai, sadūrās un sadalījās, uzradās un atkal izzuda.

Jo tā bija lemts.

Bet varbūt nebija.

Un viņš strauji iebāza roku Dāvida kabatā, kur atradās Servaza mobilais telefons, kopš puisis bija izlicies, ka zvana Esperandjē. Viņa pirksti satvēra telefonu.

-    Ko jūs darāt? Lieciet to nost!

Automašīna meta bīstamus līkločus no vienas apmales uz otru. Servazs novērsa skatienu no ceļa, vairs neuztraucoties par to, kas notiks. Viņš pielika klausuli pie mutes, bet Dāvids saķēra viņa dūri, pūloties izraut telefonu tam no rokām.

-    Vincent, tas esmu es! viņš kliedza, kaut gan vēl bija dzirdami tikai zvana signāli. Vai tu mani dzirdi? Vincent, tas ir Igo! Igo ir slepkava! Vai tu mani dzirdi? IGO! Ieraksts burtnīcā bija paredzēts, lai no viņa novērstu aizdomas! Viņš centīsies novelt vainu uz Dāvidu! Vai tu saproti, ko es saku? (Pēkšņi atsaucās Esperandjē balss: “Hallo! Hallo! Tas esi tu… Martēn?”) Jā, tā ir, viņš turpināja, nepārtraucot sarunu, kad Dāvids tam mēģināja iebelzt, un veiksmīgi izvairījās no sitiena.

Viņi brauca pa visām trim joslām un brīžiem pat pa ceļa apmali.

-Sazinies ar tiesnesi! Igo nedrīkst izlaist no cietuma! Man tagad nav laika kaut ko vairāk paskaidrot! Vēlāk, es taču tev jau teicu!

Un Servazs beidza sarunu. Šoreiz Dāvida uzmanība bija pilnībā pievērsta viņam.

-    Ko jūs izdarījāt? Ko jūs izdarījāt?

-    Viss ir beidzies, Igo sveikā neizspruks! Apstājies uz apmales! Tam vairs nav nekādas jēgas! Es apsolu, ka tevi izārstēs! Es dodu savu godavārdu, ka mēs tevi nepametīsim! Kurš ies pie Igo uz cietumu, ja tevis vairs nebūs?

Priekšā atkal parādījās automašīnu ugunis. Atskanēja signāltaures skaņas. Bija dzirdama sprauslājošā metāla mastodonta čīkstoņa, meklējot izeju. Taču šoreiz tādas nebija. Smagajam svaram bija par maz laika pārvietoties. Abas mašīnas sadursies. Tātad šeit ceļš būs galā. Tā bija lemts. Stāsta beigas. Pāris sekunžu laikā… Milzīgs trieciens, un vairs nekā. Nebūtība. Kreisajā pusē Servazs pamanīja pievedceļu uz atpūtas zonu, kas vijās lejup pa nogāzi viņu virzienā.

-Ja tu mūs nogalināsi, tu nogalināsi divus nevainīgus cilvēkus! Igo tikpat no soda neizspruks! Viņam viss ir beidzies. Kurš ies pie Igo uz cietumu, ja tevis vairs nebūs? Griez pa kreisi! PA KREISIIII!

Servazs ieraudzīja, ka tiem virsū traucas četras žilbinošas ugunis. Četras gaismas strēles kā zobeni atspīdēja uz šosejas. Servazs aizvēra acis, izstiepa rokas uz priekšu un nez kāpēc tās novietoja uz priekšējā paneļa.

Viņš gaidīja šausmīgu triecienu.

Un sajuta, ka viņi strauji traucas pa kreisi… Servazs atkal atvēra acis.

Viņi bija nobraukuši no autoceļa! Un pilnā ātrumā brauca pretējā virzienā pa pievedceļu!

Servazs redzēja, kā lejpus ceļam, pa labi no viņiem, garām aiztraucas milzīga piekabe. Glābti! Tad viņš satrūkās, jo pamanīja mašīnu, kas atstāja atpūtas zonu! Dāvids strauji pagrieza stūri, viņi, automašīnai kratoties, iebrauca zālē un apbrauca apkārt pretimnākošajai mašīnai ar četriem pārbiedētiem pasažieriem tajā kādu ģimeni, tad nolauza vairākus zarus zemam krūmam un ieripoja gandrīz tukšā autostāvvietā, kuras otrā galā Servazs pamanīja kādas kafejnīcas neona uzrakstu un uzpildes staciju. Dāvids nospieda bremžu pedāli. Mašīnu sanesa, riepas iekaucās, un tad tā apstājās.

Servazs atsprādzēja drošības jostu, atvēra durvis un izmetās ārā, lai izvemtos.

TAGAD VIŅŠ ZINĀJA, kā izskatās nāve kā milzīga piekabe, kā bamperis un četri lukturi vienā rindā. Servazs to zināja, tāpat kā to, ka šo skatu nekad neaizmirsīs. Un to, ka viņam būs bail ikreiz, kad viņš iekāps mašīnā un pie stūres atradīsies kāds cits.

Lieliem malkiem viņš aizgūtnēm kampa valgo nakts gaisu un ar mēli ķēra lietus lāses. Krūtis smagi cilājās, un kājas drebēja. Ausīs tā sanēja, it kā no turienes grasītos izlidot bišu strops. Servazs lēnām apgāja apkārt mašīnai un atrada Dāvidu sēžam zemē, atspiedušos pret pakaļējo riteni. Ar pirkstiem viņš bija ieķēries savos gaišajos matos un, skatienu pavērsis pret zemi, saviebtu seju raudāja. Servazs notupās un uzlika rokas uz viņa drebošajiem pleciem, ko varēja sataustīt cauri slimnīcas halātam.

-    Es turēšu savu solījumu, Servazs sacīja. Mēs tev palīdzēsim. Tikai pasaki man vienu: vai tu ievietoji Mālera disku Klēras Dimāras atskaņotājā?

Viņš sastapās ar Dāvida neizpratnes pilno skatienu, papurināja galvu, it kā sacītu: “Tas nav svarīgi,” paspieda puiša plecu un atkal iztaisnojās. Servazs izvilka telefonu un pagāja malā, apzinoties, kādu iespaidu atstāj, ģērbies izmirkušā pidžamas jakā, no nelaimīgās niršanas saskrambātām rokām un ar apsēja pēdām uz sejas.

-    Apžēliņ, kas tas bija par zvanu? Un kāpēc tu necel klausuli?

Tas bija Vincents, un šķita, ka tam ir iestājusies panika. Servazs saprata, ka viņa telefons ir zvanījis vairākas reizes un ka viņš satraucošo notikumu virpulī neko nebija manījis, taču Vincenta balss viņu nomierināja.

-    Es tev vēlāk paskaidrošu. Bet pagaidām pamodini tiesnesi. Nepieciešams atcelt Igo atbrīvošanu. Un vajadzīga viņa atļauja, lai Igo šovakar pat cietumā varētu nopratināt. Piezvani Sartē.

-    Tu taču zini, ka viņš nekad nepiekritīs. Tas ir nelikumīgi. Igo apsūdzība taču atcelta!

-   Jā, bet viņš tiks nopratināts kādā citā lietā.

-    Ko?

Un Servazs viņam izskaidroja, ko bija iecerējis.

-    Dari, ko tev saka. Būšu klāt, tiklīdz varēšu.

-    Bet tu taču neko neredzi!

-    Un kā vēl redzu! Turklāt tici man ir tādas reizes, kad labāk neko neredzēt!

Klausulē iestājās pilnīgs klusums.

-    Tu neesi slimnīcā?

-    Nē. Esmu atpūtas laukumā pie autoceļa.

-    Kā? Kas…

-    Lai nu paliek! Pasteidzies! Vēlāk visu paskaidrošu.

Viņam aiz muguras aizcirtās mašīnas durvis. Servazs apsviedās apkārt.

-    Uzgaidi mirklīti, viņš uzsauca Vincentam.

Servazam šķita, ka Dāvids pie stūres pasmaida. Cauri slapjajam automašīnas stiklam viņu skatieni sastapās. Servazam bija sajūta, it kā viņš būtu saņēmis triecienu ar elektrību. Pāris soļos viņš bija pie mašīnas un metās skriet, kad Ford Fiesta izbrauca no stāvvietas. Kamēr Servazs skrēja, viņš gluži kā sapnī redzēja, kā auto apmet slaidu loku uz autostāvvietas seguma un izbrauc uz piebraucamā ceļa.

Servazs nodomāja, ka tālu viņš neaizbrauks, jo visi maksas ceļi ir bloķēti, bet tad pēkšņi visu saprata. Nē! Nē, Dāvid, NĒ!

Viņš skrēja, ko kājas nes, skaļi kliegdams, un spēku viņam deva izmisums, bailes, dusmas un sajūta, ka viņš nekad sev nepiedos, ka bijis tāds stulbenis. Servazs bezcerīgi skrēja pakaļ mašīnai, kas attālinājās, aizmugures uguņiem mirgojot, izbrauca starp krūmiem un traucās lejup

pa nogāzi, pa kuru viņi tikai pirms dažām minūtēm bija uzbraukuši augšā. Tad tā izbrauca uz autoceļa.

Automašīna apstājās, pagriezusies perpendikulāri ceļam…

No tās vietas, kur viņš stāvēja, Servazs dzirdēja, kā Dāvids izslēdz dzinēju. Un gandrīz uzreiz drudžaina bremzēšana pa kreisi. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja, kā pagriezienā aiz pakalna iznirst piekabe, redzēja, kā milzis pārāk vēlu un pārāk strauji nobremzē, tad to sanesa un šoferis vairs nespēja novaldīt stūri. Piekabe ar visu savu svaru traucās virsū sīkajam fordam, pārvēršot to par lūžņu, sadragātu detaļu, metāla, plastmasas un miesas kaudzi.

Visu turpmāko Servazs redzēja kā caur miglu: ātrās palīdzības un policijas mašīnas, bākugunis, kas mirguļojot pāršķēla nakts tumsu, sirēnu kaukoņu, ziņojumus, kas, skaņai čerkstot, tika nodoti pa rāciju, sasaukšanos, komandas, ugunsdzēšamo aparātu šņākoņu, tiem izpūšot putas, un elektrisko zāģu sīkšanu. Servazs nepievērsa ne vismazāko uzmanību preses transportam, kas uz karstām pēdām ieradās notikuma vietā, autobusiem ar paraboliskajām antenām uz jumta, televīzijas kamerām, zibspuldžu uzliesmojumiem un pat ne žurnālistam, kurš tam zem deguna pabāza mikrofonu, ko tas tūlīt atgrūda. Dīvainā kārtā Servazam šķita, ka viņš to visu ir nosapņojis, nevis patiešām redz un dzird. Servazs aizmaldījās līdz kafejnīcai un, ari tur ieraugot ļaudis, kas rosījās tik bezsakarīgi kā apdūmotas bites, viņam ienāca prātā kāda dīvaina doma ka viņi ir jukuši, tikai paši to nenojauš, jo tikai jukušie spēj dzīvot tādā pasaulē un dienu no dienas to vest pretī iznīcībai. Un tad viņš pasūtīja kafiju.

4. intermēdija Kapā

VIŅAS APZIŅA bija viens vienīgs kliedziens.

Žēlas vaimanas.

Domās viņa kliedza aiz bezcerības, izkliedza visas savas dusmas, ciešanas un vientulību visu to, kas mēnesi pēc mēneša viņai bija atņēmis cilvēcību.

Viņa lūdzās.

Apžēlojieties, apžēlojieties, apžēlojieties… izlaidiet mani no šejienes, es jūs lūdzu…

Domās viņa kliedza un lūdzās, un raudāja. Tikai domās. Patiesībā pār lūpām nenāca ne skaņa.

Viņai mutē bija lupatu vīkšķis, bet tā gali sasieti uz pakauša. Rokas viņš tai uz muguras nebija sasējis, jo virves viņa varētu pārgriezt, berzējot gar akmens sienu. Rokas gan bija uz muguras, taču no plaukstu locītavām līdz pirkstu galiem salīmētas kopā ar īpaši stipru līmi. Šī poza bija ārkārtīgi neērta, un viņai drīz bija sākušās sāpes locītavās, bet muskuļi ap mugurkaulu tika hroniski savilkti. Viņa visu laiku bija spiesta saliekties uz vieniem sāniem, ari tad, kad gulēja. Viņa bija mēģinājusi pārplēst rokām ādu, taču tas neizdevās, un viņa aiz sāpēm gandrīz noģība. Viņš acīmredzot gribēja būt drošs, ka viņa ar zobiem nepārkodīs roku vai kāju vēnas.

Tumsā viņa nedaudz pagriezās, lai atbrīvotu savilktos muskuļus. Viņa sēdēja uz zemes, atspiedusies pret akmens sienu. Reizēm viņa izstiepās visā garumā vai arī apgūlās uz kaktā novietotā, netīrā matrača. Lielāko daļu laika viņa pavadīja guļam, saritinājusies kamolā. Kad viņa pamodās, tā izstaipījās vai arī nedaudz pastaigājās ne vairāk kā

četrus soļus turp un atpakaļ, jo viņas ieslodzījuma vieta bija divi reiz divi metri. Drēbju mugurā nebija. Kaila, kā sīks dzīvnieks. Un šausmīgi tieva. Viņš tai deva ēst tikai vienu reizi pāris dienās un tikai tik daudz, lai nenomirtu badā. Viņš to vairs nemazgāja. Viņa bija tik ļoti novājējusi, ka kauli spiedās cauri ādai. Mutē visu laiku bija slikta garša un strutu piegarša no iekaisuma, kas tai bija izveidojies žokļa kreisajā pusē un uz mēles un nežēlīgi sāpēja. Netīrā galva niezēja. Viņa jutās aizvien vārgāka. Droši vien viņa svēra četrdesmit kilogramus vai vēl mazāk.

Viņš to vairs neveda pie sevis augšā uz ēdamzāli. Nebija ne maltīšu, ne mūzikas, ne izvarošanas miegā, jo viņa tam vairs nešķita pievilcīga. Tas bija vienīgais atvieglojums. Viņa prātoja, kāpēc viņš to nenogalina.

Jo tagad viņai bija uzradusies aizstājēja. Reiz viņš to bija parādījis. Viņa bija tik vārga, ka neturējās kājas un viņam vajadzēja to atbalstīt, kamēr viņa pa kāpnēm uzkāpa pirmajā stāvā. “Tu nu gan smirdi,” viņš bija sacījis, aizspiežot degunu. Viņa bija ieraudzījusi jaunu sievieti sēžam pie pusdienu galda krēslā, kurā reiz bija sēdējusi pati. Tās ķermenis bija piestiprināts pie krēsla atzveltnes ar platu ādas siksnu tāpat kā iepriekš viņējais. Viņa bija pazinusi sievietes skatienu, jo pati tieši tāpat bija skatījusies pirms dažiem mēnešiem vai gadiem. Sākumā viņa nebija neko teikusi, jo nebija spēka. Viņa bija tikai nogrozījusi galvu, veroties uz jaunpienācēju, taču bija pamanījusi izbīli tās sievietes acīs, kurai mugurā bija viņas kleita, mati izmazgāti, bet ķermenis iesmaržināts. Beidzot viņai bija izdevies iešņākties: “Tā ir mana kleita.” Un viņš to bija aizvedis atpakaļ uz pagrabu. Tā bija pēdējā reize, kad viņa to redzēja, taču laiku pa laikam dzirdēja augšā mūziku un zināja, kas tur notiek. Un viņa prātoja, kur viņš ieslodzījis to otru sievieti.

Viņa ilgi bija baidījusies, ka sajuks prātā, un cīnījās, lai tā nenotiktu, izmisīgi centās nezaudēt saikni ar realitāti. Ar skaisto, aizkustinošo un traģisko eksistenci, kas tomēr nekad nekļuva apnicīga.

Sirdsapziņas pāfmetumi tai sažņaudza rīkli, kad viņa iedomājās par Igo. Viņa ar to tā bija lepojusies! Un izlikās nemanām visas viņa atkarības, bet kādas viņai bija tiesības kādam mest ar akmeni? Viņas skaistais, izcilais dēls… Diez kur viņš tagad bija? Cietumā vai tomēr izlaists ārā? Satraukums viņai sažņaudza krūtis, kad viņa par to iedomājās. Un šķita, ka viņa sāpēs salūzīs, kad atcerējās Matjē, mazo Igo un sevi kopā spēlējamies dārzā vai pludmalē, gaišā rītā vizinoties ezerā ar jahtu, kādā

pavasara dienā kopā ar draugiem dārza ballītē grilējot, ar draugiem, kuri apbrīnoja viņas ģimeni. Viņa dzirdēja viņu smieklus un izsaucienus un redzēja, kā tēva rokas paceļ pret sauli piecgadīgo dēlēnu ar svētlaimīgo sejas izteiksmi. Vai tēvu un dēlu sēžam gultas galvgalī, Igo ar īkšķi mutē, uzmanīgu, koncentrējušos un ārkārtīgi nopietnu, klausoties, kā tēvs tam lasa priekšā “Robinsonu Krūzo”, “Bagātību salu” vai “Pogu karu”. Bet Matjē aizgāja bojā tajā satiksmes negadījumā un viņi ar Igo tika pamesti. Reizēm viņa to Matjē pārmeta.

Viņa atcerējās arī māju pie ezera, terasi, uz kuras, ja laiks bija labs, tai patika brokastot ar grāmatu rokās, bet ezera rāmajā virsmā kā spogulī atspīdēja otra krasta koki, šo miera ostu, kur klusumu reizēm pāršķēla vienīgi jahtas izvilktā bura, bērnu klaigas kaimiņdārzā vai vēja atnesta motorlaivas trokšņa atbalss.

Un vēl viņa domāja parMartēnu… Viņa bieži par to domāja. Viņš bija viņas vislielākā mīlestība un vislielākā neveiksme. Viņa atcerējās nodarbības Marsakā, kad viņu skatieni sastapās divdesmit reižu stundā, viņu alkas būt kopā, to, kā viņi apsprieda Šopenhaueru, Nīči vai Rembo. Martēna drūmos brīžus, kad tas palika ieslēdzies kopā ar Dilana, Morisona, Springstīna vai Stones mūziku un tekstiem. Viņa to mēdza dēvēt par “veco” vai “manu mīļo večuku”, lai gan viņš bija tikai gadu vecāks. Un Dievs vien zina, kā viņa to mīlēja! Un iemīlēja vēl vairāk, kad atklāja, kā viņš raksta. Kāds, kurš prata lasīt to, kas notiek cilvēku sirdīs, un izlikt uz papīra. Nepieredzēts talants… Tas bija pirmais, kas tai iešāvās prātā, kad viņa sāka lasīt Martēna stāstu “Ola”. Viņa vēl joprojām atcerējās pirmo teikumu: “Viss beidzies, cauri, finita. Ja man rīt jāmirst, tad vairs nebūs komata, kas spētu izmainīt šo stāstu visgarlaicīgāko, kāds jebkad ticis uzrakstīts." Viņa mīlēja Martēnu un apbrīnoja to, taču zināja, ka nav pirmā, kas lasa viņa uzrakstīto, Frānsiss, viņa alter ego, viņa brālis, to apsteidza. Dažreiz viņa uz Frānsisu kļuva greizsirdīga par to varu, kāda tam bija pār Martēnu. Un to varu, kāda tam bija pār viņu… Narkotikas… Viņa tolaik baidījās tikai par vienu ka Frānsiss visu izstāstīs Martēnam, ka viņš tam pateiks, ka sieviete, kuru tas mīl vairāk par visu pasaulē, ir narkomāne. Un šīs bailes viņu nepameta visu to laiku, kad viņi bija kopā. Varbūt patiesībā viņa tieši tādēļ to atstāja. Lai izbēgtu no šīm bailēm…

Viņa to mīlēja, apbrīnoja un nodeva… Viņa sakņupa sava kapa tumsā, drebošu ķermeni, vairs nespēdama domāt. Un vienā mirklī bezcerība

gluži kā vējš aiznesa visas skaistās, saulainās atmiņas un viņu atkal ieskāva tumsa, aukstums un izmisums. Neprāts atgriezās, un viņa juta, kā tas ar saviem asajiem nagiem iecērtas smadzenēs. Tādos brīžos viņa apkopoja spēkus un gluži kā salmiņam pieķērās kādām atmiņām, kas to vēl spēja glābt no vājprāta, no kura nebija atgriešanās.

Viņa aizvēra acis un metās skriet. Viena pati gar jūras malu, ko apskaloja viļņi. Mirdzoša rītausma apspīdēja viļņus un slapjās smiltis, bet vējš pluinīja matus. Un viņa tikai skrēja un skrēja. Stundām ilgi, aizvērtām acīm. Kaiju kliedzieni, viļņu šalkas, dažas buras pie apvāršņa un rītausma. Un viņa turpināja skriet. Viņa zināja, ka nekad vairs neieraudzīs dienasgaismu.

48. Fināls

PROŽEKTORI APGAISMOJA cietuma dzeloņdrāšu žogu. Autostāvvieta bija tukša. Servazs apstājās pēc iespējas tuvāk ieejai. Viņš kļuva aizvien niknāks. Dusmas pamazām bija nomainījušas nomāktību un spēku izsīkumu.

Direktors viņus jau gaidīja. Šonakt Servazs bija saņēmis vairākus negaidītus telefona zvanus no prokurora, no policijas un sodu izpildes pārvaldes, kam Tieslietu ministrija bija uzdevusi darīt visu, lai “atvieglotu majora Servaza un leitnanta Esperandjē pienākumu veikšanu”. Servazs nespēja saprast, kāpēc pēkšņi visi par šo lietu tā satraucās. Viņš nezināja, ka vadošās partijas deputāts, partijas cerība, gandrīz tika aizturēts, bet tagad pilnībā attaisnots, un jau nākamajā dienā šīs partijas biedri steigsies paziņot presei, ka viņš ir ārpus katrām aizdomām un sparīgi vērsīsies pret “visām šīm nožēlojamām informācijas noplūdēm”, bet televīzijas pārraidēs uzsvērs, ka “šajā valstī pastāv kaut kas tāds kā nevainības prezumpcija, ko šajā lietā opozīcijas partija pilnībā samīdīja kājām”. Arī Parīzē bija sajutuši, ka vējš tagad pūš no citas puses, un vairs nevarēja būt ne runas par Pola Lakaza “norakstīšanu”, ja izrādījies, ka viņš nav vainīgs. Spēles likumi bija mainījušies partijas rindas tagad vajadzēja saliedēt.

Cietuma direktoram tas netraucēja no savas puses ar vislielākajām aizdomām uzlūkot policijas majoru, kuram bija apsārtušas acis un paplašinātas acu zīlītes, un leitnantu, kas savā sudraba jakā drīzāk atgādināja pusaudzi. Turklāt pirmajam seju un rokas viscaur klāja uzpampumi un pušumi, bet izspūrušajos matos rēgojās apsējs, it kā viņam uz pakauša būtu uzliktas šuves.

Direktors jau grasījās aizvērt durvis, bet Servazs ierunājās:

-    Mēs gaidām vēl kādu.

-    Prokurors man teica tikai par diviem cilvēkiem.

-    Divi vai trīs kāda starpība?

-    Paklausieties, ir jau pāri pusnaktij! Vai tiešām man būs jāgaida, kamēr jūs beigsiet? Jo es labprāt gribētu…

-    Lūk, ari viņa!

Negaisa pārplūdinātajā stāvvietā bija dzirdama automašīnas rūkoņa un parādījās žandarmērijas auto. Pasažiera pusē durvis atvērās, un no mašīnas izkāpa sieviete motociklista ādas jakā, biksēs un zābakos. Uz sejas tai bija dīvains krustveida pārsējs, kas aizsedza degunu un vaigus, bet kreisā roka karājās iesieta šallē. Jūtot, ka pār viņu gāžas lietus, CIglere ierāva galvu plecos un steigšus pārvarēja tos dažus metrus, kas šķira viņu no ieejas durvīm. Vismaz stundu viņu bija izprašņājis Ošas prokurora vietnieks un vairāki žandarmērijas virsnieki no izmeklēšanas nodaļas, tomēr tai bija izdevies nokļūt līdz Martēnam. Pāris vārdos viņa tam bija atstāstījusi notikušo, kārtējo reizi nepieminot, ka bija ielauzusies Servaza datorā.

-    Kā tev izdevās to visu uzzināt? viņš izbrīnīts jautāja.

Servazs nemaz nešķita pārsteigts, ka Marianna viņu likusi izspiegot,

toties viņa pamanīja, ka Martēns ir noskumis. Pēc tam viņš bija lūdzis, lai Irēna tiem pievienojas Seisas cietumā. Pa telefonu viņš bija izklausījies ļoti noguris, un Irēna bija tam vaicājusi, kāpēc viņš nav slimnīcā, taču Martēns neko nebija atbildējis.

-    Viņa ir kopā ar mums, Servazs sacīja.

Dieva dēļ, kas tie par kumēdiņiem, nodomāja direktors, kad pie viņiem pienāca apskādētā blondīne, taču viņš bija saņēmis rīkojumu no augšas. Ieslodzījuma vietu direktors pa telefonu bija teicis: “Dariet visu, ko viņi prasa, vai skaidrs?” Viņš paraustīja plecus un lika apsargiem ielaist apmeklētājus, kaut gan nostrādāja drošības sistēma un nācās vien pašam tos aizvest tālāk, soļiem atbalsojoties cietuma gaiteņos. Viņi izgāja cauri trim restotām durvīm, līdz beidzot cietuma direktors izvilka atslēgu saišķi, vienu no tām iebāza slēdzenē un atslēdza nopratināšanas telpas durvis.

-    Ejiet. Viņš jūs jau gaida.

Un direktors ātrā gaitā devās projām. Viņam nebija nekādas vajadzības zināt, kas tālāk notiks.

-    Labvakar, Igo, Servazs sacīja, iegājis telpā.

Puisis, kurš sakrustotām rokām sēdēja pie galda, pacēla galvu un uz viņu palūkojās.

Tad viņa skatiens pievērsās Esperandjē un Cīglerei, kas tam sekoja, un Servazs pamanīja viņa zilajās acīs pavīdam pārsteigumu, kad viņš ieraudzīja žandarmes seju ar pārsēju.

-     Kas notiek? Direktors mani izceļ no gultas, un tagad ierodaties jūs…

Servazs tikai ar pūlēm apvaldīja dusmas. Viņš apsēdās un nogaidīja, kamēr arī Vincents un Irēna izdara tāpat. Visi trīs sēdēja otrpus galdam, iepretim Igo. Ja raudzījās no juridiskā viedokļa, viņiem vairs nebija tiesību tikties ar puisi, izmeklējot Klēras nāvi, jo apsūdzība bija atcelta. Taču, ņemot vērā pēdējos notikumus, Servazs no tiesneša Sartē bija saņēmis atļauju aprunāties par Elvisa slepkavības izmeklēšanu. Lai gan tā bija atsevišķa lieta, tomēr saistīta ar pirmo.

-    Dāvids ir miris, viņš klusām sacīja un redzēja, kā jaunieša sejā iegulst sāpju grimase.

-Kā?

-    Viņš izdarīja pašnāvību. Brauca pa autoceļa pretējo joslu, un viņa mašīna sadūrās ar piekabi. Viņš uz vietas bija beigts.

Servaza skatiens ieurbās Igo. Puiša sāpes bija patiesas, viņš tikai ar pūlēm noturējās, lai nesāktu raudāt, lūpas sašķobījis tā, it kā būtu norijis kārbu ar naglām.

-    Vai zināji, ka viņam ir pašnāvnieciskas tieksmes?

Igo pacēla zodu uz augšu. Viņš raudzījās uz Servazu, un viņa acīs bija manāms savāds spīdums, tad viņš pamāja ar galvu.

-Jā-

-Sen?

Puisis paraustīja plecus, it kā gribēdams sacīt: “Kāda tam tagad nozīme?”

-    Dāvids vienmēr bijis depresīvs, viņš ierunājās neskanīgā, monotonā balsī. Pat tad, kad mēs vēl bijām bērni, viņš vienmēr bija… dīvains… viņam piemita savdabīgs melnais humors… un šis skumjais smaids. Viņš tā smaidīja jau divpadsmit gadu vecumā.

Servazs pamanīja, ka Igo ieelpo tā, it kā grasītos ienirt.

-    Reizēm bija grūti paredzēt, kā viņš reaģēs. Viņa noskaņojums sekundes laikā varēja mainīties no priecīga uz bezcerīgu. Reiz redzēju,

kā viņš kādam zēnam ar milzīgu akmeni iemet pa galvu tikai tādēļ, ka tas nepiekrita tam, ko Dāvids teica. Kad viņš bija tādā noskaņojumā, visi, izņemot mani, no viņa vairījās. Viņa māte gadiem ilgi to vadāja pie psihologiem, kamēr Dāvids to pasūtīja tālāk. Tas viss notika tikai viņa tēva dēļ tā netīrā mēsla dēļ! (Igo balss plūda kā lavas straume.) Un draņķa brāļa dēļ. Viņi to pazudināja… Ja tam, ko es domāju, ir kāda nozīme, tad tos abus neliešus vajadzētu saukt pie atbildības par psiholoģisko teroru. Atceros, ka reiz, kad viņam bija četrpadsmit gadu, Dāvids bija uzaicinājis pie sevis ciemos kādu ļoti jauku meiteni. Viņa brālis ar tādu baudu meitenes priekšā Dāvidu pazemoja un tik rupji izturējās, ka meitene tur nekad vairs savu kāju nav spērusi un ar Dāvidu vairs pat nesarunājas. Viņa tēvs mēdza mātei teikt, ka viņiem esot dēls un meita. Viņš Dāvidam aizliedza lasīt un savā istabā turēt grāmatas. Tēvs sacīja, ka grāmatas padara mīkstčaulīgu, un plātījās, ka esot tik tālu ticis, jo pat skolas gados neesot izlasījis nevienu grāmatu.

-    Bet kā tad Dāvids nokļuva Marsakā?

-    Viņa tēvs un brālis ilgu laiku vispār nelikās ne zinis par to, ko Dāvids dara vai par ko viņš varētu kļūt. Viņi bija nolēmuši, ka Dāvids ir bezcerīgs gadījums, un cauri. Man šķiet, ka tas viņu sāpināja vēl vairāk nekā vardarbība. Mācības finansēja viņa māte no saviem personiskajiem ietaupījumiem. Viņa vienmēr bija centusies Dāvidu pasargāt no tēva un brāļa, taču bija tikai vāja sieviete, kas arī pati cieta no viņu apcelšanas…

-    Vai viņš jau bija mēģinājis izdarīt pašnāvību?

-Jā, vairākas reizes… Reiz viņš pat mēģināja sev ar dunci uzšķērst vēderu. Nu, kā samuraji… Tas notika toreiz, pēc tā starpgadījuma ar to meiteni…

Servazs atcerējās rētu puisim uz vēdera. Kakls sažņaudzās, un viņš norija siekalas. Igo uz viņiem visiem pēc kārtas nolūkojās.

-    Vai tāpēc jūs mani nakts vidū piecēlāt un ieradāties pilnā sastāvā? Lai paziņotu par Dāvida nāvi?

-    Ne gluži.

-    Mani taču rīt atbrīvos, vai ne?

Servazs puiša balsī saklausīja bažas. Viņš neko neatbildēja.

-    Sasodīts, Dāvid, mans čomiņ, mans brāli… Igo pēkšņi iešņukstējās. Kāda nejēdzīga dzīve, draudziņ…

-    Viņš to izdarīja tevis dēļ, Servazs sacīja klusā, taču bargā balsī.

-Ko?

-    Es biju mašīnā kopā ar viņu. Dāvids uzņēmās vainu par Klēras Dimāras un Elvisa Elmaza slepkavībām. Un ari par Bertrāna Kristiena un Joahima Kamposa…

-    Kā tā?

Lieliski notēlots, Servazs nodomāja. Tomēr neiekriti gan.

-    Vai šie divi vārdi tev neko neizsaka?

Igo papurināja galvu.

-    Un bija jāizsaka?

-    Tie ir autobusa vadītāja un tās glābēju brigādes priekšnieka, kas ieradās jūs glābt pie Neviļas ezera, vārdi.

-    Ak tā. Ja nu jūs tā sakāt, sāku atcerēties…

-    Un Klēra Dimāra arī tonakt bija tajā autobusā, vai ne?

Igo uzmeta Servazam dīvainu skatienu. Aiz loga nogranda pērkons.

-   Jā, viņa tur bija gan. Un jūs laikam domājat, ka viņas nāvei ir kāds sakars ar to autobusa avāriju? Un ar to, ka Dāvids pirms pašnāvības apgalvoja, ka ir vainīgs Klēras nāvē?

Servazs viņu vēroja. Igo šķita apstulbis. Viņš bija sasodīti labs aktieris.

-    Ja jau viņš izdarīja pašnāvību, ietriecoties kravas mašīnā, un arī jūs tajā bijāt, kā tas nākas, ka tagad atrodaties šeit?

Igo aizdomīgi skatījās uz Servazu, kurš tikko spēja noturēties, lai nemestos Igo pie rīkles.

-    Viss beidzies, Cīglere rāmi pavēstīja.

Puiša skatiens tagad pievērsās viņai.

-    Tas joks ar to burtnīcu tika vareni izspēlēts. Riskanti, taču veikli gan! Vispirms tas tevi padarīja par vainīgo, bet pēc tam attaisnoja.

Igo klusēja.

-    Pieļauju, ka tad, ja policisti, kam uzticēta izmeklēšana, nebūtu paši tiktāl tikuši un pierādījuši, kam pieder rokraksts, teiksim, viņi nebūtu izrādījušies pietiekami uzcītīgi un apzinīgi, tu pats būtu savam advokātam pieprasījis, lai veic teksta grafoloģisko analīzi.

Tikai kādu sekundes simtdaļu Igo acīs pavīdēja tas mirdzums, uz ko viņi tā bija cerējuši, tomēr tūdaļ atkal pazuda.

-    Pie velna, es nesaprotu, par ko jūs runājat! Burtnīcā taču nav mans rokraksts!

-    Skaidrs, ka nav, Servazs sacīja, jo tas ir Dāvida rokraksts.

-    Tad tomēr tā ir taisnība? Dāvids viņu nogalināja?

-    Tu pretīgais, sīkais smerdeli! Cīglere iesaucās.

-    Tas biji tu, kurš Dāvidam palūdza ierakstīt tajā burtnīcā? Vai ari viņš pats tev to piedāvāja?

-    Ko? Es neko nesaprotu!

Aiz loga uzzibsnīja zibens. Šoreiz jau tuvāk. Cietuma gaiteņos atskanēja garš un sāpju pilns kliedziens, kas apklusa tikpat negaidot, kā bija sācies. Tad varēja dzirdēt cietuma sarga soļus.

Un atkal iestājās klusums, kas cietumā nekad nav uz ilgu laiku.

-    Klēra gulēja ar daudziem, vai ne? Servazs ievaicājās.

-    Tu biji greizsirdīgs? jautāja Cīglere.

-    Cik cilvēku jūs pavisam nogalinājāt, tu un tavi drauģeļi? Esperandjē vēlējās zināt.

-                Glābēju priekšnieku jūs nogalinājāt četratā, Servazs ierunājās.

-    Tu, Sāra, Virdžīnija un Dāvids. Jūs viņu iemetāt upē.

-    Un Joahima Kamposa mašīnā liecinieks redzēja divus cilvēkus. Tie bijāt jūs ar Dāvidu? Cīglere ievaicājās.

-    Un tovakar jūs divatā nogalinājāt Klēru Dimāru? Esperandjē turpināja. Drošības kamera uzfilmējusi divus cilvēkus atstājam krogu. Tevi un Dāvidu? Vai ari Dāvids uzmanīja notiekošo?

-    Es tikai nesaprotu, kāpēc tu tur paliki, Servazs piebilda. Kāpēc vajadzēja uzņemties tādu risku? Kāpēc nerīkojāties tāpat kā citas reizes? Kāpēc nevarējāt izdarīt tā, lai viņas nāve izskatītos pēc negadījuma vai pazušanas? Kāpēc vajadzēja mierīgi sēdēt uz baseina malas?

Kāpēc?

Neona lampu izgaismotais Igo skatiens klīda no cita pie cita. Servazs tajā saskatīja šaubas, dusmas un bailes. Servaza kabatā iepīkstējās mobilais telefons. Viņš bija saņēmis īsziņu… Tagad nebija laika… Vēlāk… Viņš neizlaida Igo no acīm.

-    Pie velna, vai jūs vienreiz to visu izbeigsiet? Igo beidzot ierunājās. Pasauciet direktoru! Man ar viņu jārunā! Man jums vairs nav, ko teikt! Tinieties!

-    Vai tu viņu nogalināji viens pats? Vai arī jūs bijāt vairāki? Vai Dāvids arī piedalījās?

Klusums.

-    NĒ, ES BIJU VIENS…

Tagad Igo skatījās viņiem tieši virsū. Divas neko neizsakošas, mirdzošas acis. Servazs juta, ka sirds sitas kā negudra. Viņš zināja, ka ari pārējie jūtas tāpat.

-    Es turp devos, lai viņu pabildinātu par briesmām, kas tai draudēja. Bāra tualetēs biju saostījies narkotikas, pirms tam ari par daudz dzēris… Zināju, ka pārējie drīz ķersies pie lietas, jo bija pienācis jūnijs. Un es zināju, ka šoreiz ir viņas kārta. Mēs to jau bijām apsprieduši.

Un viņš žestikulēja ar roku tieši tāpat, kā to mēdza darīt viņa māte.

-    Zināju, ka tonakt aprit seši gadi, kopš viņa bija tik gļēvi izturējusies un pametusi mūs likteņa varā mani un pārējos. Ka viņa neko nedarīja, lai mūs glābtu… Taču es zināju arī to, ka Klēra kopš tā laika mocījās sirdsapziņas pārmetumos. Viņa pati man to stāstīja. Klēra par to domāja visu laiku, viņa vārda tiešā nozīmē bija ar to apsēsta. Ar to, ka bija tik zemiski izturējusies. Viņa nemitīgi atkārtoja: “Toreiz es nobijos, man uznāca panika, es biju īsta gļēvule. Tev vajadzētu mani ienīst un nicināt, Igo! Kāpēc tu pret mani izturies tik labvēlīgi, tik mīļi?” vai ari: “Pārstāj mani mīlēt, es to neesmu pelnījusi, neesmu pelnījusi tik daudz mīlestības, esmu slikts cilvēks.” Un, kad viņa to teica, viņai pār vaigiem ritēja asaras un es viņas acīs saskatīju izmisumu un jutu, kā viņa, to sakot, manos apskāvienos nodreb. Citreiz atkal viņa bija visjautrākais, neparastākais, aizraujošākais un lieliskākais cilvēks, ko es jebkad esmu sastapis un kas ik mirkli spēja padarīt brīnumainu. Saprotiet, es viņu mīlēju… (Igo apklusa, un viņa balss izmainījās tā, it kā divi aktieri spēlētu vienu un to pašu lomu.) Tovakar, iznākot no kroga, es biju piesūcies kā zeķe un sanarkojies līdz nemaņai. Kamēr pārējie skatījās futbolu, devos pie viņas. Un pastāstīju par Apli… Sākumā viņa tam neticēja, tad nolēma, ka es murgoju, jo biju piedzēries, kas, protams, tā arī bija, bet vēlāk, kad visos sīkumos izstāstīju par šofera nāvi, viņa pēkšņi saprata, ka es runāju taisnību.

Servazs redzēja Igo acīs iegailamies liesmiņas kā pelnos gailošas ogles, kā uguni, kas izsenis kvēlo zem tundras.

-    Un tad es pamanīju, kā viņa pārvēršas. Tā, it kā viņas vietā būtu kāds pilnīgi cits cilvēks. Tā vairs nebija tā Klēra, ko biju pazinis… Kas mani mudināja rakstīt un dievojās, ka vēl nekad starp studentiem nav sastapusi tamlīdzīgu talantu. Un kas man sūtīja divdesmit īsziņas dienā,

lai pateiktu, ka mani mīl, ka nekas nespēs mūs izšķirt un ka mēs novecosim, viens otru mīlot tāpat kā tajā dienā, kad satikāmies. Tā, kas tikpat kā nekustējās un pilnībā pakļāvās, kad mēs mīlējāmies, vai ari gluži pretēji uzņēmās vadošo lomu. Tā, kas citēja rakstniekus un dzejniekus, kas runāja par mīlestību un mēdza nospēlēt kādu melodiju uz ģitāras vai runāja par mūsu jūtām, tā, kas prata piemeklēt vārdus, lai apzīmētu ikvienu mana ķermeņa daļu, it kā tā būtu kādas viņai vien piederošas valsts karte, un kas nebaidījās atkārtot vārdus “es tevi mīlu” simtiem reižu dienā… Tās Klēras pēkšņi vairs nebija. Viņa bija… izgaisusi… Un tā, kas bija stājusies viņas vietā, mani uzlūkoja kā briesmoni, kā ienaidnieku. Un baidījās no manis.

Igo vārdi lidinājās telpā, neona apgaismojumā. Un ikviens no tiem nospieda Servaza jau tā smago sirdi.

-Tāds stulbums! Es noteikti tā nerīkotos, ja nebūtu tik pamatīgi sanarkojies. Viņa gribēja izsaukt policiju. Es darīju visu, lai Klēru atrunātu. Negribēju, lai manus “brāļus” un “māsas” iebāž cietumā (Servazam kļuva nelabi, iedomājoties, ko Dāvids viņam bija teicis mašīnā), ka viņiem par visu pārciesto nāktos maksāt otrreiz. Nezināju, ko vēl lai izdomā. Teicu, ka pārliecināšu viņus izbeigt, ka viss cauri, ka vairāk upuru nebūs, taču ari to, ka Klērai nav tiesības viņiem kaut ko tādu nodarīt pēc tā, ko jau bija nodarījusi… Klēra neko negribēja dzirdēt, viņa uzvedās kā jukusi un manos argumentos neklausījās. Viņa kliedza, bet es lūdzos. Un tad pēkšņi Klēra pateica visu, ko domāja, ka viņa mani vairs nemīl, ka starp mums viss beidzies, ka viņa mīl citu. Viņa esot gribējusi to pasacīt jau agrāk. Klēra man izstāstīja par to deputātu, teica, ka viņa dēļ esot kā bez prāta un ka esot pilnīgi pārliecināta, ka tas ir viņas mūža vīrietis. Kļuvu vai traks aiz dusmām es taču gribēju viņu aizstāvēt, bet Klēra gudroja, kā lai mūs iebāž cietumā un kā lai tiek no manis vaļā! Es viņai nevarēju atļaut tā rīkoties. Viņi taču ir mana ģimene! Es biju šausmīgi saniknojies un dusmīgs. Nebeidzu domāt par to, kā sieviete spējīga zvērēt pie visa, kas tai svēts, ka viņa mīlēs līdz kapa malai, bet jau nākamajā dienā paziņo, ka mīl citu? Kā sieviete spēj būt tik skaista un nepārspējama mīlestībā, bet pēc tam izrādīties tik nekrietna? Kā viņa spēj tā spēlēties ar citu jūtām? Un tad es sapratu tāpat kā viņa aiz gļēvuma spēja pamest bērnus, lai tie nomirst… Viņa bija skaista, jauna un bezrūpīga un domāja tikai par sevi. Es pēkšņi

sapratu, ka viņai rūp tikai viņa pati. Un visi tie sirdsapziņas pārmetumi un vainas apziņa, kas viņu moka, tāpat kā viņas mīlestība, ir tikai tukši vārdi. Meli… Viņa izgudroja visādas blēņas un meloja pati sev un citiem. Tovakar es sapratu, ka Klēra Dimāra ir egoiste un mele un ka viņa vienmēr bojās dzīvi tiem, kas tai gadīsies ceļā. Viņai nebija tiesību tā rīkoties… Es nedrīkstēju to pieļaut…

-    Un tad tu viņai iesiti, Servazs sacīja, atradi virvi un sasēji, pirms ieliki vannā. Un atgriezi krānu…

-    Gribēju, lai viņa pirms nāves saprot, ko tie bērni viņas dēļ pārcieta. Lai vienreiz dzīvē saprot, cik daudz ļauna ir nodarījusi…

Cietuma gaiteņos atskanēja smiekli. Nikni un bezspēcīgi. Un pēc tam apspiestas elsas. Tad iestājās klusums. Taču cietumā nekad ilgi nav kluss.

-    Un viņa saprata. Un kā vēl! Servazs sacīja. Pēc tam tu iemeti baseinā lelles, bet pats apsēdies baseina malā… Kāpēc lelles? Jo tās simbolizēja noslīkušos bērnus, kas vēlāk uzpeldēja ūdens virspusē?

-    Ikreiz, kad es pie viņas atnācu, tā leļļu kolekcija… man uzdzina šermuļus.

-    Un pēc tam?

Igo pacēla galvu un uz viņiem paskatijās.

-    Kas pēc tam?

-    Tu biji šoka stāvoklī, kā pārakmeņojies no notikušā, un joprojām alkohola un narkotiku iespaidā. Kurš tovakar ieradās, lai iztukšotu Klēras pastkastīti, paņēma viņas mobilo telefonu, lai liktu noticēt, ka kāds cits centies iznīcināt pēdas, un uzlika Mālera mūziku? Kurš tas bija?

-    Dāvids.

Servazs tik spēcīgi uzsita ar dūri pa galdu, ka visi četri klātesošie salēcās. Viņš piecēlās un pārliecās pāri galdam.

-    Tu melo! Dāvids tikko izdarīja pašnāvību, lai censtos glābt tevi, savu brāli un labāko draugu, bet tu jau apgāni viņa piemiņu! Tovakar Dāvids iznāca no kroga drīz pēc tevis, viņš bija redzams tās bankas drošības kameru video, kas atrodas otrpus laukumam. Viņš man pat uzbruka, lai nozagtu ierakstu! Taču disku atskaņotājā neievietoja viņš! Kad es Dāvidam īsi pirms pašnāvības to jautāju, viņš nesaprata, par ko ir runa!

Igo klusēja. Šķita, ka viņš bija satraukts.

-    Labi, viņš beidzot ierunājās neskanīgā balsī, kas bija pilna ar mīlestību, naidu, žēlumu un nepatiku pret sevi. Dāvids tovakar iznāca no kroga. Viņš mēģināja mani atrunāt, vest pie prāta… Viņš zināja, ko es biju nodomājis darīt… Viņš negribēja ļaut, lai es visu izstāstu Klērai. Es viņu pasūtīju, un Dāvids atgriezās bārā. Ierakstus viņš nozaga tikai tādēļ, lai neļautu piekļūt Aplim, un vēl tādēļ, ka tas pastiprināja pieņēmumu, ka ir vēl otrs vainīgais. Kad es ar viņu runāju pa telefonu, viņš man izstāstīja, ka tovakar gandrīz nolēca no jumta kopā ar jums un ka no šīs domas atteicies tikai pašā pēdējā brīdī.

Pāris sekunžu Servazs sajuta ledainus drebuļus.

-    Un cigarešu izsmēķi, kas tika atrasti mežā pie Klēras mājām? Servazs jautāja. Pirms nāves viņš man paspēja pateikt, ka uz tiem tiks atrasts viņa DNS.

-    Viņš bija pret manām attiecībām ar Klēru. Dāvids viņu ienīda. Bet varbūt bija greizsirdīgs, īsti nezinu… Taču es zinu to, ka reizēm viņš tur bija, smēķēja cigareti pēc cigaretes un no meža mūs vēroja… Arī uz to viņš bija spējīgs…

-    KURŠ? Servazs nelikās mierā, lai gan aizvien vairāk šaubījās, ka saņems atbildi. KURŠ ATNĀCA VISU UZKOPT? UN KURŠ TAJĀ SASODĪTAJĀ STEREOATSKAŅOTĀJĀ IEVIETOJA DISKU?

Kabatā atkal iepīkstējās mobilais telefons. Servazs to izvilka. Viņš bija saņēmis divas īsziņas. Tik vēlā stundā? Kas tik steidzams varēja gadīties? Servazs atvēra pastkastīti. Telefona numurs nebija viņa kontaktu sarakstā. Viņš atvēra pirmo īsziņu. Un adrenalīna līmenis tūlīt cēlās, viņu pārņēma izbailes un kļuva nelabi.

-    Margo! viņš skaļi iekliedzās, pielēcis no krēsla.

īsziņu bija parakstījis “J. I.”.

Tā vēstīja:

“Sargi savu mīļoto."

VIŅŠ DRUDŽAINI meklēja Samiras telefona numuru un nospieda zvana taustiņu.

-    Šef? jaunā sieviete pārsteigta jautāja.

-    Aizej pie Margo! Ātri! Nesies turp! Servazs kliedza klausulē.

-    Šef, kas noticis?

-    Neuzdod jautājumus, dari, ko tev saka!

Viņš klausījās, kā Samira skrien vispirms pa zāli, pēc tam pa granti. Sirdij sitoties, Servazs dzirdēja, kā viņa uzkāpj pa kāpnēm, pieklauvē pie durvīm un saka: “Te Samira!” Un dzirdēja, kā atveras durvis un atsaucas pazīstama, samiegojusies balss, kas uz viņu iedarbojās kā balzams uz apdegumu. Tad telefonā atsaucās aizelsusies Samiras balss:

-    Viss kārtībā. Viņa gulēja.

Servazs dziļi elpoja, bet pārējie uz viņu skatījās, acis iepletuši.

-    Izdari man, lūdzu, kādu pakalpojumu! Paliec šonakt pie viņas otrā gultā. Vēlāk es tev visu paskaidrošu. Vai saprati?

-    Sapratu, sacīja Samira. Es gulēšu viņas istabā.

-    Un aizslēdz durvis!

Apstulbis un reizē atvieglots, viņš aizvēra mobilā telefona vāciņu. Un vēlreiz pārlasīja īsziņu.

-    Kas noticis? jautāja Cīglere, kas arī bija pielēkusi kājās.

Servazs viņai parādīja īsziņu.

-    Pie velna, žandarme sacīja.

-    Kas? Servazs vaicāja. Kas ir?

-    Viņš noteikti ķersies klāt Mariannai…

-    Kāpēc jūs pieminējāt manu māti? Igo galda otrā pusē ierunājās.

Viņi uz to lūkojās.

-    Tā bija viņa, kas ievietoja disku atskaņotājā, vai ne? Servazs neskanīgā balsī iejautājās.

-    Pie velna, kas īsti te notiek?

Servazs viņam parādīja sava telefona ekrānu un redzēja, ka Igo kļūst bāls kā krīts. Viņa acīs varēja saskatīt izbailes, neizpratni un šausmas.

-    Sasodīts, šoreiz tas tiešām ir viņš! Mariannas dēls iesaucās. Viņš to sodīs par to, ka tā ieņēmusi viņa vietu! Jā, tā bija viņa, kas ievietoja disku atskaņotājā, pirms jums zvanīja! Es viņu tovakar pasaucu palīgā! Es viņai dziedāju to pašu meldiņu, ko jums, un teicu, ka ir jau par vēlu, jo kāds mani jau redzēja pa pretējās mājas logu! Viņa saprata, ka žandarmi kuru katru brīdi būs klāt. Un tad viņai iešāvās prātā šī doma… Mana māte atcerējās visus tos rakstus, ko tolaik bija lasījusi presē par Irtmanu, jums un jūsu kopīgo vājību uz Māleru… Viņa momentā bija klāt, ievietoja disku atskaņotājā un tūlīt aizgāja. Māte raudāja. Viņa man teica arī, lai pacenšos izdzēst Klēras elektroniskās vēstules. Biju pārāk apdullis, lai saprastu, kāpēc tas vajadzīgs, tomēr es to izdarīju

un pēc tam noslaucīju taustiņus. Ja būtu ieradušies žandarmi, viņa gluži vienkārši tā arī pateiktu ka es viņu pasaucu palīgā. Par laimi, kamēr viņi ieradās, kāds laiciņš tomēr pagāja. Viņi jau nevarēja zināt, ka atradīs līķi! Turklāt noteikti arī paši skatījās futbola maču. Un tas mūs izglāba. Tiklīdz viņa aizgāja, žandarmi bija klāt. Un tad viņa piezvanīja jums. Viņa nolēma: ja izmeklēšanu uzticētu jums un jūs atrastu to disku, jums, iespējams, rastos šaubas par manu vainu… un viņai izdotos glābt savu dēlu… Un tad viņa jums nosūtīja to elektronisko vēstuli no intemeta kafejnīcas.

Servazam atmiņā uzpeldēja viss, ko viņš nedēļas laikā bija piedzīvojis. Interneta kafejnīcas pārvaldnieks bija teicis, ka atnākusi kāda sieviete… Igo un Margo bija pazīstami… viņš noteikti bija pateicis Mariannai, kāda ir viņa meitas iecienītā mūzika. Un kurš cits varēja piekļūt viņa telefonam un ierakstīt tajā viltus kontaktu, kamēr viņš gulēja, ja ne Marianna? Un kurš viņu izbiedēja ar ieroci, tomēr uzmanoties, lai neievainotu? Un kurš nakts vidū iegravēja iniciāļus koka mizā? Un viņš atcerējās, kā autostāvvietā bija sacījis Esperandjē: “Mālera disks atskaņotājā bija ievietots, vēl pirms mums tika uzticēta izmeklēšana.” Ievietots ar nolūku…

-    Ko jūs vēl gaidāt? Igo iekliedzās, tik spēcīgi pagrūdis krēslu, ka tas ar troksni apgāzās. Vai tiešām jūs vēl nesaprotat? Šo īsziņu ir atsūtījis viņš! Vai tad jūs nesaprotat, kas notiks? VIŅŠ TO NOGALINĀS!

PĒRKONS, gaismas, bākugunis, zibeņi, lietus vējstiklā, čerkstoši rāciju ziņojumi, sirēnas, ceļš, kas aizzibēja acu priekšā lielā ātrumā, un visam pāri nakts. Galvā jaucās dažādi trokšņi, bailes, un apziņa aizmiglojās. Tajā bija iemājojusi šausminošā pārliecība, ka viņi ieradīsies par vēlu.

Viņi traucās cauri miglā ieskautajai Marsakai… Ezers… Cīglere, Esperandjē, un viņš vispirms brauca pa austrumu, pēc tam pa ziemeļu krastu. Pie stūres atradās Esperandjē. Kāds pusducis žandarmērijas mašīnu bija ieradušās vēl pirms viņiem. Viņi iebrauca pa plaši atvērtajiem vārtiem. Kad viņi traucās pa alejas granti, Servazs juta, ka kuņģis savelkas. Gan mājas pirmajā, gan otrajā stāvā bija iedegtas visas ugunis. Gaisma, kas krita no logiem, izgaismoja dārzu. Visur varēja manīt žandarmus… Servazs tos bija izsaucis gandrīz pirms stundas, vēl no

cietuma. Viņš izlēca no mašīnas, metās uz lieveņa pusi un skriešiem uzkāpa pa pakāpieniem. Arī ieejas durvis bija līdz galam vaļā.

Viņš sauca: “Marianna!”

Un ienira pamesto istabu labirintā.

Servazs sastapa kapteini Bekēru, kuru pirmo reizi bija saticis Klēras mājās, apspriežamies ar citiem virsniekiem, ko viņš nepazina.

-    Kas noticis?

-    Viņas nekur nav, Bekērs teica.

Servazs, nelolojot nekādas cerības, tomēr vēlreiz rūpīgi pārmeklēja visas pirmā stāva telpas. Žandarmi tās jau bija pārmeklējuši. Servazs atgriezās hallē.

-    Vai tur augšā kāds ir? viņš sauca no kāpnēm.

-    Nē, nav…

Cauri vējā plandošu aizkaru rindai Servazs izgāja uz terases, iepretim lietus šaustītajam ezeram, kas grima tumsā.

Kur viņa bija palikusi? Servazs to vairākas reizes sauca, bet žandarmi neizpratnē uz viņu nolūkojās. Kuru katru mirkli viņa parādīsies un vaicās, kas noticis, bet viņš to apskaus, noskūpstīs, piedos nodevību un atlaidīs grēkus. Viņi noskatīsies, kā aizbrauc policijas mašīnas, un atkorķēs pudeli vīna. Viņa tam palūgs piedošanu, jo galu galā runa taču bija par viņas dēlu, un tad viņi mīlēsies.

Bet viņam taču vajadzēs Mariannai pavēstīt, ka Igo paliks cietumā! Un ka pie tā vainīgs Servazs. Viņš zināja, ka tas viņus izšķirs uz visiem laikiem, ka pēc tam atgriezties pagātnē vairs nebūs iespējams. Servazs juta, kā viņa plecus nospiež bezcerība. Jācer vismaz, ka viņa ir dzīva. Dzīva… Viņš nokāpa slapjajā zālē, pēdām iegrimstot porainajā mauriņā, pa seju aumaļām tecēja ūdens, un lietus kapāja pakausi. Servazs pievienojās žandarmiem ūdensnecaurlaidīgajos mēteļos, kuri pārmeklēja apkārtni. Viņš pagriezās un redzēja, kā bākugunis mājas otrā pusē apspīd biezos mākoņu vālus, izceļot tumšā, lielā nama siluetu ar izgaismotajiem logiem. Izņemot dažus gaismas laukumus zālē, viss pārējais grima tumsā. Servazs pagāja garām vairākiem tumšiem koku puduriem, ko raustīja vējš. Tagad viņš dzirdēja, kā sīki vilnīši tumsā sitas pret ezera krastu un lietus pātago ūdens virsmu.

-    Viņas te nav, sacīja kāds no žandarmiem.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-    Mēs visu pārmeklējām.

Servazs aizgāja līdz dārza galam vietā, kur tas robežojās ar mežu un kur viņš bija atradis koka mizā iegrieztos iniciāļus, kaut gan tagad zināja, ka tos tur nebija atstājis Irtmans.

-    Aizejiet uz to pusi! Tur ir nogāzts koks un strautiņš. Pārmeklējiet visu sektoru!

Servazs atgriezās namā. Kur viņa bija palikusi? Vai Irtmans būtu to paņēmis sev līdzi? No šis domas vien viņam iekšā viss sagriezās.

-    Martēn, Cīglere gribēja kaut ko sacīt.

-    Vai tad, kad jūs ieradāties, te viss bija tāpat? viņš jautāja Bekēram.

-Jā. Durvis un logi vaļā. Visur dega gaisma. Un… skanēja mūzika.

-    Mūzika?

Servazs sastinga. Bekērs nospieda stereoatskaņotāja pogu, un atskanēja mūzika. Pilnā skaļumā. Mālers… Pūšamie instrumenti un vijoles caur skaļruņiem pieskandēja visu namu, tiem pievienojās trijstūru spalgā skaņa un čellu basi tagad jau viss orķestris veda pretim katastrofai.

Servazam trūka elpas. Viņš pazina šo skaņdarbu. Tas bija Sestās simfonijas fināls sagrāves mūzika. Un tā bija Servaza sagrāve. Adorno šo skaņdarbu bija raksturojis: “Viss ir slikts, kas slikti beidzas.”

Viņš ar muguru noslīdēja gar sienu un apsēdās uz grīdas. Servaza ķermenis raustījās elsās. Klātesošie žandarmi neizpratnē uz viņu nolūkojās. Šis taču bija ļoti pieredzējis izmeklētājs! Viņi izslēdza mūziku un tagad dzirdēja Servaza šņukstus. Viņi jutās ļoti neveikli, it kā policists nedrīkstētu raudāt, vismaz ne kolēģiem redzot, un vēl mazāk, pildot savus dienesta pienākumus. Vēl pēc mirkļa viņi izdzirdēja, kā Servazs iesmejas, un nodomāja, ka droši vien viņš ir sajucis prātā. Tā nebūtu pirmā reize. Arī policisti nebija nekādi roboti, un viņiem nācās izsmelt visus pasaules mēslus. Tie bija kā dzīvas notekcaurules, kas tos uzsūc un aizvada prom, pēc iespējas tālāk no pārējo iedzīvotāju acīm, taču ne pārāk tālu, jo mēsli pēc kāda laika atkal atplūst atpakaļ.

Un tad žandarmi pamanīja, ka Servazs rokā tur papīra lapiņu, ko bija atradis uz kāda no galdiņiem. Viņi saskatījās, degot nepacietībā uzzināt, kas tur rakstīts, tomēr neuzdrīkstējās tam tuvoties.

Bet uz lapiņas bija rakstīts:

“Viņa ir nodevusi tavu uzticību un mīlestību, Martēn. Un par to tiks sodīta.”

Epilogs

2010. gada vasara. Spānija

BIJA KARSTS. Viņi lēnām devās lejup pa bruģētajām ieliņām ar ziedos slīgstošiem balkoniem un laternām gar malām uz Plaza Mayor pusi. Spānijas vasarīgajā nakti viņš sastapa dučiem sajūsminātu ļaužu. Dīvaini, ka viena parasta futbola spēle dažu stundu laikā spēj padarīt laimīgus miljoniem cilvēku.

Ieliņas smaržoja pēc ziepēm, smaržūdens, alus, vīna un degvīna, cigāriem un petardēm, ar kurām rotaļājās bērni, un pa dienu uzkarsušajām mūra sienām. Laužoties cauri dejojošajam, dziedošajam un aiz prieka klaigājošajam pūlim, viņš dzirdēja no balkoniem virs galvas atskanam ibēriešu televīzijas sporta komentētāju histēriskās balsis, ko papildināja visu Spānijas gavilējošo pilsētu sajūsmas saucieni.

Plaza Mayor no visām četrām pusēm ierobežoja arkādes un fasādes, ko rotāja 18. gadsimta freskas. Ar savām dzīvespriecīgajām krāsām tās tik ļoti atgādināja itāļu piazza, ka vairāki pastu ražotāji to izmantoja savās reklāmās. ŠI doma viņam izraisīja smaidu. Iespējams, šis mīklainais smaids viņa sejā parādījās ari tādēļ, ka viņš dzēra jau kopš pieciem pēcpusdienā, bet pašlaik bija pāri pusnaktij, tomēr laukums bija ļaužu pilns un netrūka ari bērnu. Viņš atzvila vienīgajā brīvajā krēslā.

-    Tu esi dzēris, Pedro sacīja, lūkodamies viņā ar savām lielajām, zilajām, nedaudz izvelbtajām, smejošajām acīm.

-    Hm. Ko tu dzer?

Pedro parādīja savu tukšo glāzi, kurā vīdēja putu paliekas.

-    To pašu.

Viņš jau noprata, ka viņa draugs tūlīt ar viņu gribēs runāt par Francijas futbola komandu. Viņam patika Servazu par šo tēmu ķircināt.

-    Nu, vai treneri jau atlaida? Pedro jautāja.

-    Vēl ne, Servazs atbildēja.

-    Bet vai tas spēlētājs, kurš apvainoja treneri, un tie, kas treniņa laikā protestēja, sodīti?

Pedro, Servaza jaunais draugs, papurināja galvu ar apbrīnas pilnu neizpratni par to neizmērojamo stulbumu, ko nodemonstrējusi kaimiņvalsts komanda. Servazs smaidīja gandrīz ekstātisku smaidu, jo pasaulē bija tikai viena valsts, kuras futbola spēlētāji-miljardieri bija spējīgi streikot Pasaules futbola kausa laikā, un tā bija viņējā. Pēkšņi viņš sajuta slāpes. Servazs grīļodamies notrausās no krēsla un iegāja kafejnīcā pasūtīt una cana carajillo de cognac. Viņš stāvēja, ar elkoņiem atbalstījies pret bāra leti, un vēroja, kā bārmenis ar ierastām kustībām nelielā glāzītē ieber pūdercukuru, pievieno tam divas kafijas pupiņas un citrona šķēlīti, vienu mēriņu brendija, tad to visu uzkarsē gandrīz līdz vārīšanās temperatūrai, pēc tam aizdedzina ar šķiltavām un pāri pārlej melnu kafiju. Servazs sajūsmināts vēroja šo rituālu un izberzēja acis ar tik nopietnu sejas izteiksmi, ka tā liecināja par viņa dzēruma pakāpi.

Kad viņš atkal izgāja ārā, nesot kūpošo glāzīti uz nelielā šķīvīša, Pedro joprojām atradās turpat, jau kuro reizi ar saviem kaimiņiem apspriežot futbola spēli. Servazs tuvojās krēslam, zaudēja līdzsvaru un nokrita tam blakus. Verdošā kafija un brendijs izlija viņam uz krekla, un viņš sāka smieties, izstiepies zemē visā garumā, nepievēršot uzmanību skatieniem, kas tika raidīti no blakusgaldiņiem.

-    Nu jau gan pietiks, Pedro sacīja. Laiks doties prom.

Viņš aiz padusēm pieslēja Servazu kājās un stiepa mājup pa mazajām sānieliņām. Lai gan viņš bija sīkāks augumā, tomēr spēcīgāks nekā izmeklētājs. Servazs atbalstījās viņam uz pleca. Šajā pasakainajā naktī, kādas savā dzejā apdziedāja Federiko Garsija Lorka, viņš pacēla acis pret zvaigžņotajām debesīm virs pilsētiņas jumtiem.

Kriminālizmeklēšanas nodaļā pēc pēdējiem notikumiem neviens nebija iebildis, ka viņš izmanto visus savus neizmantotos atvaļinājumus, virsstundas un brīvdienas. īsi pirms tam tika aizturēta Sāra Lillenfelde un Virdžīnija Kroza, tika nopratināti arī citi Apļa dalībnieki, un izmeklēšana turpināja ritēt savu ierasto gaitu, tikai bez viņa. Kad

Servazs bija sakravājis mantas ceļam, viņš iegriezās pie Cīgleres, kurai pēc uzbrukuma tika iedotas desmit brivas dienas un kurai pēc tam atkal būs jāstājas žandarmērijas disciplinārpadomes priekšā. Servazs prātoja par to, kādas soda sankcijas šoreiz varētu tikt piemērotas. Viņš zināja, ka Irēna jau tāpat ir gatava iesniegt atlūgumu, un šāda perspektīva Servazu skumdināja. Viņa tam bija izstāstījusi, ka ielauzusies tā cietuma datorsistēmā, kurā ieslodzīta Liza Femeja, un ka Liza bija viņas informācijas avots, jo Irēna dīvainā kārtā bija pārliecināta, ka šveicietis ar Lizu kādu dienu noteikti sazināsies. Tad Servazs devās ceļā, lai rastu patvērumu šajā nelielajā ciematiņā otrpus Pireneju kalniem Augšas Aragonā, Ueskas provincē, četru stundu attālumā no Tulūzas. Tā bija vieta nekurienes vidū, reģions, kas izcēlās ar elpu aizraujošu daili un tukšām ieliņām, pa kurām varēja klīst, nevienu nesastopot. Šeit Servazu neviens nepazina un neviens viņu nemeklēs. Te viņš bija el Frances. Izņemot, protams, Pedro un vēl pāris cilvēku, ar kuriem viņš tikās tikai divas nedēļas, taču jau atļāvās uzskatīt par saviem draugiem. Pedro ik pēc pāris metriem apstājās un, lai gan Servazs bija pret viņu atbalstījies, turpināja svinēt Spānijas uzvaru kopā ar gandrīz visu pilsētiņu. Pirms dažām dienām viņam bija piezvanījis Kriminālizmeklēšanas nodaļas direktors, lai pavēstītu, ka ir atklāts informācijas noplūdes avots presei. Tāda starp viņiem gluži vienkārši nebija. Vismaz ne policijā. Viņi vēlreiz bija nopratinājuši interneta kafejnīcas pārvaldnieku Servazs atcerējās Patriku ar šaurajām, ledainajām ačelēm, kas bija paslēptas aiz briļļu stikliem, un tas bija atzinies, ka piezvanījis preses pārstāvjiem, tiklīdz policisti bija aizgājuši. Šķita, ka pēc interneta kafejnīcas pārvaldnieka apraksta žurnālists pats bija uzminējis, ka izmeklētājs ir Servazs. Kad Patriks bija pastāstījis, ka policisti saņēmuši elektronisko vēstuli no interneta kafejnīcas, ka viņi meklējuši liela auguma vīrieti, kurš runā ar tikko manāmu akcentu, un ka viņi šķituši panikas pārņemti, reportieris uzreiz bija atcerējies pēdējo gadu skaļāko krimināllietu.

-    Tev ir paveicies, Servazs neskaidri ievāvuļojās, kad viņi apkampušies turpināja ceļu.

-    Kāpēc?

-   Jo tu dzīvo tik fantastiskā vietā.

Pedro paraustīja plecus. Viņi devās iekšā pa hosteļa durvīm un pa gaiteni līdz iekšpagalmam. Namam bija balti krāsotas sienas, lakota

koka galerijas, kas stiepās visa stāva garumā un ko rotāja zaļumaugi podos un senlaicīgas mēbeles. Gaisā vēdīja patīkama mazgājamo līdzekļu un jasmīnu smarža. Viņi uzkāpa pa kāpnēm trešajā stāvā, un Pedro pagrūda istabiņas durvis, ko Servazs nekad neaizslēdza.

-    Kādudien tu man pastāstīsi, kas ar tevi notika, Pedro sacīja, apguldīdams viņu gultā. Es to labprāt gribētu zināt. Cilvēks tā nevar sabrukt bez iemesla.

-    Tu esi filozofs… amigo.

-Jā, es esmu filozofs. Lai gan noteikti nelasu tik daudz kā tu, Pedro piebilda, uzmetot acis latīņu autoru darbiem, kas bija sakrauti uz kumodes, vienlaikus novelkot Servazam kurpes. Tomēr dažas grāmatas esmu izlasījis gan. Un es protu lasīt cilvēku sirdīs, bet tu proti lasīt tikai burtus.

Izņemot grāmatas, istabiņā nekā daudz nebija koferis, daži apģērba gabali, novecojis Walkman modelis, kādu neviens cits jau sen vairs nelietoja, un pāris disku Mālera simfonijas.

-    Salīdzinājumā ar grāmatām mūzikai ir tā priekšrocība, ka diski aizņem mazāk vietas, viņš mēdza sacīt.

-    Es tevi mīlu, hombre.

-    Tu esi piedzēries. Arlabunakti, Pedro atbildēja.

SEPTIŅOS NO RĪTA Servazu pamodināja āmuru dunēšana, automašīnu signāltaures un strādnieku sasaukšanās tik skaļās balsīs kā operdziedātājiem, un viņš kārtējo reizi prātoja, kā tas iespējams, ka cilvēki šajā zemē tik maz guļ. Servazs gulēja ilgi, paliekot izstiepies gultā, veroties griestos. Viņš jutās tik nekustīgs un iztukšots kā aiz diegiem raustāma lelle, kad diegi ir pārgriezti. Mutē bija nepatīkama garša, elpa oda pēc vakardienas alkohola, un šausmīgi sāpēja galva. Servazs piecēlās un nesteidzīgi aizvilkās līdz vannasistabai. Neviens viņu negaidīja. Pēkšņi nekur vairs nebija jāsteidzas. Ar remdenu ūdeni viņš aplaistīja pakausi un plecus, iztīrīja zobus un uzvilka pēdējo tīro kreklu, pēc tam piepildīja zobu tīrāmo glāzi ar ūdeni un izšķīdināja tajā aspirīna tableti.

Pēc desmit minūtēm Servazs celtniecības laukuma saceltajos putekļos devās augšup pa galveno ielu, tad nogriezās zem kāda portika un nokļuva šaurā, ēnainā ieliņā, kas veda gar klints nogāzi. Ciematiņš lēnām modās, un pa namiņu atvērtajiem logiem varēja dzirdēt jaunās

dienas atbalsis. Viņš sajuta kafijas un rīta atdzīvināto ziedu smaržu. Varēja dzirdēt bērnu klaigas. Radio joprojām svinēja iepriekšējās dienas uzvaru. Apkārt virmoja enerģija un kūsāja dzīve. Servazs prātoja par visiem tiem stāstiem, kas analizēja ekonomikas krīzi, par visiem tiem žurnālistiem, kas rakstīja par lietām, kuras nesaprata, un par tautām, par kurām neko nezināja, cits ar citu sacenzdamies, atkārtojot skaitļus un statistikas datus. Un visiem šiem baņķieriem, ekonomistiem, šiem plēsīgajiem spekulantiem, negodīgajiem finansistiem un aklajiem politiķiem. Viņiem derētu atbraukt uz šejieni, lai saprastu, ka te cilvēki dzīvo pa īstam. Un grib dzīvot. Un strādāt. Un būt, nevis tikai izdzīvot.

Ne tā kā TU, viņš nodomāja.

Servazs uzkāpa kalnā. Virs pilsētas jumtiem varēja redzēt kādu lidmašīnu, kas lidoja no Francijas uz dienvidu pusi un gaišzilajās debesīs atstāja baltu svītru. Viņš nonāca līdz katedrālei, kas bija paslēpusies starp priedēm un pieplakusi pie klints. Servazs devās uz priekšu pa garu kolonnu galeriju, uzkāpa pa pāris pakāpieniem un nokļuva ēnainā un vēsā klosterī. Viņš apgāja apkārt baseinam ar zaļganu ūdeni un turpināja doties augšup pa taciņu, kas aizvijās pa lēzenāko kalna daļu, līdz nokļuva klints virsotnē un iznāca saulē augstu virs pilsētas katedrāles. No šejienes pavērās visskaistākais skats. Milzīga, astoņus metrus augsta Kristus statuja ieplestām rokām deva savu svētību visam reģionam līdz pat Pirenejiem.

Pasakaina panorāma… Taču viņu ik rītu šurp atvilināja ne jau skats, bet gan klints. Un bezdibenīgais tukšums. Tukšuma vilinājums. Tas bija liels kārdinājums. Iespējamā atbrīvošanās. Viņš šo nodomu loloja jau labu laiku, taču kāds vārds atturēja to īstenot: Margo. Viņš jau nu reiz ļoti labi zināja, ko nozīmē tādā veidā zaudēt tēvu. Servazs daudz domāja arī par Dāvidu. Tiklīdz pašnāvībai atver durvis, no šī “iemītnieka” grūti atbrīvoties. Servazs rūpīgi bija visu pārdomājis un nonācis pie slēdziena, ka tad, ja viņš šādu lēmumu pieņems, tas notiks tieši šeit. Tas būtu vislabākais veids. Trīsdesmit metru garš kritiens un ne vismazāko izredžu izdzīvot. Nevis drūma nāve viesnīcas istabiņā, bet gan skaists lidojums saulē un debesu zilgmē. Un lieliska ainava.

Servazs ar šo domu rotaļājās jau dienām vai pat nedēļām ilgi, taču tā bija tikai doma. Viņš tā nerīkosies. Vismaz pagaidām ne. Tomēr pati doma šķita nomierinoša. Servazs zināja, ka viņam ir depresija un ka

to var ārstēt, taču viņam nebija tādas vēlēšanās. Viņš bija pieredzējis pārāk daudz nāvju, apglabājis pārāk daudz cilvēku, iepazinis pārāk daudz nodevības. Viņš bija noguris no dzīves. Servazs alka pēc miera un aizmiršanās, tomēr viss bez mitas atkal un atkal atgriezās. Viņš vairs negribēja savās atmiņās uzlūkot Mariannas, savu vecāku un vēl daudzu citu sejas… Servazs bija pārliecināts, ka Marianna ir mirusi un viņas līķi nekad neatradīs, tāpat kā tas bija noticis ar pārējiem šveicieša upuriem. Viņa bija centusies glābt savu dēlu, taču bija nodevusi Servazu. Un tomēr viņš gribēja ticēt, ka viņu atkalredzēšanās bija īsta un ka viņa ar to nebija gulējusi tikai aiz aprēķina. Bet ikreiz, kad Servazs iedomājās, kas tai pirms nāves bijis japārcieš, samierināties ar šo domu šķita tikpat neizturami kā lūkoties svelmainā saulē.

Tālu lejā Servazs ieraudzīja Pedro, kas iznāca no savas darbnīcas, sīku figūriņu kombinezonā ar lupatu rokā. Pedro pacēla acis, lai palūkotos debesīs viņa virzienā, tomēr neko neredzēja. Ar skatienu viņš pavadīja bērnus, kas devās uz upi peldēties.

-    Man teica, ka es tevi šeit sastapšot.

Servazs iztrūcies salēcās un pagriezās. Citreiz viņš būtu laimīgs sastapt meitu, taču šorīt nezināja, vai jūtas priecīgs, atvieglots vai nokaunējies. Margo bija izmainījusies. Viņa bija izņēmusi pīrsingus, bet mati atkal bija to dabiskajā krāsā. Un meitene izskatījās dažus gadus vecāka.

-    Kā tu mani atradi?

-    Laikam esmu no tevis mantojusi ne tikai mīlestību uz literatūru, bet arī izmeklētāja gēnus, tēt!

Šis teikums acīmredzami bija iepriekš sagatavots, un tas Servazam izvilināja smaidu. Viņa bija iedegusi un ģērbusies džinsa šortos un topiņā.

-    Es atcerējos, ka mēdzu šurp nākt ar mammu un tevi, kad biju vēl maza, un ka tev šī vieta ļoti patika. Taču šī nav pirmā vieta, kur tevi meklēju… It nemaz… Es tevi meklēju jau ilgāk nekā nedēļu.

Viņa paspēra pāris soļu, noliecās uz priekšu un uzreiz atsprāga atpakaļ.

-    Vauuu! Skaists skats… Taču tik augstu!

Viņa nemanīja, kā Servazs, kuņģim savelkoties, aiz kauna nosarkst.

VIŅI SARUNĀJĀS. Viņi sarunājās visas turpmākās dienas un naktis. Dzēra. Sarunājās. Smēķēja, smējās, sarunājās un pat dejoja. Servazs labāk iepazina savu meitu un saprata, ka mēs par citiem neko nezinām un vēl mazāk par saviem bērniem. Viņai līdzi bija arī Eliass, šis garā auguma puisis ar matu šķipsnu, kas aizsedza pusi sejas. Eliass bija nerunīgs, bet Servazam viņš patika. Reizēm viņš bija ar tiem kopā, reizēm tos atstāja vienus. Kopā viņi pavadīja jaukas dienas, kad bija tik vienoti kā nekad iepriekš, bet bija arī tādas dienas, kad tie bez mitas strīdējās. Kā toreiz, kad viņa, pavadījusi vakaru ar Eliasu, atrada Servazu piedzērušos līdz nemaņai. Tad viņš sāka dzert mazāk. Un tad vairs nedzēra vispār. Šķita, ka laika viņiem bija pietiekami. Mācību gada sākums bija tālu, un viņš prātoja, vai meita vasaras brīvdienās ir paredzējusi strādāt. Un beidzot gudroja, kad viņi brauks projām.

-    Kad tu būsi tam gatavs, viņa atbildēja. Tu brauksi projām kopā ar mums.

Servazs iepazīstināja Margo ar Pedro un pārējiem, un beigās viņi izveidoja nelielu, jautru kompāniju. Eliass sāka runāt nedaudz vairāk. Viņi gāja gulēt vēlu, taču Servazs pamanīja, ka no rītiem mostas daudz mundrāks un vairs nepaliek izstiepies gultā blenžam griestos. Margo ar Eliasu bija paņēmuši istabiņu vienu stāvu zem viņējās, kas arī bija ar skatu uz iekšpagalmu, un no rītiem, kad viņš ilgāk vāļājās pa gultu, Margo uzkāpa pa kāpnēm un pieklauvēja pie durvīm. Viņi devās tālās pastaigās pa reģionu gan ar mašīnu, gan kājām, atklāja tik satriecošus panorāmas skatus, ka aiz brīnumiem zaudēja valodu, un ciematus ar akmens un šīfera namiņiem, kas atgādināja vesternu dekorācijas. Viņi peldējās upēs ar ledusaukstu ūdeni, braukāja ar riteņiem un izbrauca ar kanoe laivām, pļāpāja ar apkaimes ļaudīm un tūristiem un piedalījās svinībās, kurās tika ielūgti pēdējā brīdī. Margo fotografēja, un viņš beidzot vairs nebaidījās, ka varētu tikt pārsteigts nelaikā. Un, sev par lielu pārsteigumu, pamanīja, ka smaida. Kad viņi atgriezās no saviem klejojumiem, tie vienmēr bija ļoti izsalkuši.

Viņu dienas pagāja kā zivjdzenīšiem rāmas un ideālas. Nekas nebija iepriekš ieplānots, un nekam nebija lielas nozīmes. Nebija, par ko uztraukties. Un tad kādu rītu viņš pamodās nedaudz pirms rītausmas, iegāja dušā un sakravāja čemodānu. Tonakt viņš sapnī bija redzējis

Mariannu. Viņa bija dzīva. Kaut kur. Un viņš tai bija vajadzīgs. Ja Irtmans būtu Mariannu nogalinājis, viņš tā vai citādi to būtu paziņojis. Servazs atstāja savu istabu. Hostelī visi vēl gulēja, taču iekšpagalmiņu jau apspīdēja dienasgaisma. Ar čemodānu rokā viņš nokāpa pa kāpnēm, dziļi ievilka elpu, lai vēl pēdējo reizi sajustu jasmīnu, mazgājamo līdzekļu, grīdas vaska un aizejošo dienu smaržu. Viņam te bija ļoti paticis. Tad viņš pieklauvēja pie durvīm.

-    Esmu gatavs, viņš sacīja, kad Margo tās atvēra.

Grausa, Augšas Aragona, 2011. gada jūlijs— Morbiāna, 2012. gada jūlijs

autora pēcvārds

Kā parasti, arī šoreiz atļāvos brīvi rīkoties ar ģeogrāfiskajām vietām. Dažam šķitīs, ka Marsaka atrodas vienā vietā, bet dažiem -, ka citā. Un visiem būs taisnība, tomēr visi arī kļūdīsies. Un, protams, patiesība ir tāda, ka Dienvidrietumu Kembridža nepastāv. Mani dienvidrietumi ir gandrīz tikpat fantastiska vieta kā Tolkīna Viduszeme.

Esmu atļāvies arī šādas tādas neprecizitātes attiecībā uz policijas darbu ikreiz, kad jutos iežņaugts kā apavos, kas ir par mazu, un vēl vairāk attiecībā uz sarežģīto tieslietu sistēmas uzbūvi. Taču tāpēc nejūtos mazāk pateicīgs dažiem cilvēkiem par viņu vērtīgajiem ieteikumiem, maniem apmeklējumiem gida pavadībā un norādēm uz rupjām kļūdām, kuras grasījos pieļaut. Vēlos pateikties Silvijai Fešerei, komisāru un augstāko policijas ierēdņu arodbiedrības sekretārei, Polam Mero, Kristofam Gijomo, Žozē Mariē un īvam Leīram no Tulūzas policijas. Kā parasti, par kļūdām (tīšām vai nejaušām) esmu atbildīgs tikai es pats. Pateicos arī Stefanijai Ozē par ieteikumiem mūzikas jomā un ceru, ka viņa man piedos, ja neesmu vienmēr tos ievērojis. Un, protams, vēlos izteikt savu pateicību manām X0 izdevējām, kas kārtējo reizi paveikušas brīnumu un pārvērtušas ūdeni vīnā, apbrīnojamām izdevniecību XO un Pocket komandām, manai sievai, kas joprojām un vienmēr padara manu dzīvi vieglāku, un Gregam, manam pirmajam lasītājam draugam un uzticības personai, trenerim un sparinga partnerim vienā personā. Un, visbeidzot, vēlos šo grāmatu veltīt kādai personai, kurai desmit dienas pirms mana iepriekšējā romāna iznākšanas radās slikta priekšnojauta, manai mātei Marijai Sofijai Miņjē. Nebija viegli samierināties ar to, ka viņai nav iespējas izlasīt šo grāmatu.

Content

Miņjē Bernārs Aplī

Prologs Kapā

Piektdiena

1 . Lelles

2 . Raimonds

3 . Marsaka

4. Nozieguma vieta

5. Snarka medības 1

6 . Amicus Plato sed major amicus veritas

7. Margo

8 . Mūzika

9. Baltais

Sestdiena

10 . Atminas

11 . Draugi un ienaidnieki

12 . Van Akers

1. intermēdija Cerība

13. Elviss

14. Irtmans

15. Ziemeļu krasts >

16 . Nakts

17. Kafejnīca “Ubik”

18 . Santorini

Pirmdiena

19. Augstums

20 . Mākoņi

21 . Romas brīvdienas

22 . Nostalģija

2. intermedija Lēmums

Otrdiena

23. Bezmiegs

24. Avots

25. Apļi

26 . Cietuma bloki

27. Ceļa gals

28 . Vientuļās sirdis

29. Pārkāpt robežu

3. intermēdija. Konfrontācija

Trešdiena

30. Atklāsmes

31. Haizenbergs

32. Tumsā

Ceturtdiena

33. Šarlēne

34. Priekšsacīkstes

35. Žurkas

37. Pērkona dārdi

38. Ezers

39. Šāvieni naktī

40. Ielenktais

41. Doppelganger

42. Ezers 2

Piektdiena

43. Ezers 3

44. Niršana

45. Slimnīca

46. Neizšķirts

47. Izeja

4. intermēdija Kapā

48. Fināls

Epilogs

autora pēcvārds