Kacenbahs Džons

Apmātais

DŽONS KACENBAHS

APMĀTAIS

PIRMĀ NODAĻA

Vēsturēs profesors un divas sievietes

Kad Skots Frīmens pirmo reizi i/lasija vēstuli, ko saņurcītu atrada aizbāztu aiz baltām sporta zeķēm meitas kumodes augšēja atvilktnē, viņš saprata, ka acīmredzot kādam bus jāmirst.

Tās nebija izjūtas, ko viņš spētu tajā mirkli izskaidrot, taču tās pārņēma viņu gluži tāpat, kā pārņem salta šausmu nojauta, iepluzdama caur ādu dziļi krūtis. Viņš stāvēja kā sastindzis, bet skatiens vēlreiz pārskrēja papīra lapai ar vārdiem: Neviens nespēj tevi mīlēt tā, kā mīlu es. Neviens pats. Mēs esam lemti viens otram, un nekas nestāsies mums ceļā. Nekas. Mēs būsim kopā mūžīgi. Lai arī ko tas maksātu.

Vēstule nebija parakstīta.

Tas bija vēstījums uz parasta datoriem paredzēta papīra. Burtu fonts bija pārveidots kursīvā, tādējādi piešķirot tekstam gandrīz antīku jutekliskumu. Viņš nevarēja atrast aploksni, kurā vēstule piegādāta, tāpēc nebija iespējams izpētīt atpakaļadresi, pat ne pastmarku. Nolicis vēstuli uz. kumodes, viņš centās to izgludināt - krokas piešķīra tai niknuma un steidzamības jausmu -, tad atkal palūkojās uz vārdiem un centās iztēloties, ka tajos nav nekā ļauna. Tas bija tikai kāda pienapuikas mīlestības apliecinājums, kas nozīmēja, ka Ešlijā īslaicīgi ieķēries kāds koledžas biedrs, un Ešlija piepeši uzliesmojušas romantiskas muļķības uzplūdā vēstuli noslēpusi. Nu patiešām, viņš klusībā sev pārmeta, tu taču reaģe pārāk asi.

Tomēr šis domas nespēja atvairīt ledainās nojautas, kādās apņēma viņu no visām pusēm.

Skots Frīmens neuzskatīja sevi par pārsteidzīgu cilvēku, jo viņš nekad neļāvās spējām dusmu lēkmēm un nepieņēma sasteigtus lēmumus. Pirms izvēles izdarīšanas viņam patika visu labi apsvērt, uzlūkot katru savas dzīves aspektu kā dimanta šķautni, ko pēta mikroskopā. Viņš bija zinātnieks gan pēc profesijas, gan rakstura. Viņš neapgrieza matus, tāpēc tie bija gari un pinkaini un atgādināja viņam vēlajos sešdesmitajos gados pavadīto jaunību, viņš labprāt valkāja džinsus, sporta kurpes un nodilušu velveta žaketi, kam uz elkoņiem bija uzšūti ādas ielāpi. Vienas brilles viņam bija lasīšanai un otras - braukšanai ar automašīnu, un viņš vienmēr raudzījās, lai līdzi būtu abas. Skots gādāja par sava ķermeņa sportiskumu, kairu dienu cilīgi vingrodams un bieži skriedams svaigā gaisā, kad bija tam piemēroti laika apslākļi, bet garajās Jaunanglijas ziemās lelpās izmantodams skriešanas trenažieri. Reizēm viņš tā kompensēja pamatīgu dzeršanu, kad līdztekus skotu viskijam ar ledu nobaudīja pa marihuānas cigaretei. Viņš lepojas ar savu pasniedzēja darbu, kas ļāva ik dienas ekstravaganti uzstāties publikas priekšā, lūkojoties pārpildītajā zālē. Skots dievināja savu profesiju un aizrautības pilns gaidīja katru septembri, juzdams pavisam nedaudz tā cinisma, kas piemita daudziem viņa darbabiedriem koledžā. Viņš uzskatīja savu dzīvi par tik stabilu, cik vien iespējams, taču bažījās, ka viņa pagātnē ir pārak daudz satraucoša, tāpēc reizi pa reizei atļāvās ko pretrunīgu - nopirka desmit gadus vecu Porsche 977, ar kuru brauca katru dienu, ja nesniga, ļaudams no mašīnas radioaparāta skaļi dārdēt rokenrolam. Skotam piederēja arī vecs, apdauzīts pikaps, ko viņš izmantoja ziemā. Dažreiz viņš ielaidās kada dēkā, bet likai ar sava vecuma sievietēm, kuru ilgas bija reālistiskas, savu patieso kaisli veltīdams futbola komandām Red Sox, Patriots, Celties un Rruins un visām koledžas sporta komandām.

Skots uzskatīja sevi par cilvēku, kam patīk rutīna, un dažreiz iedomājās, ka pieaugušam viņam bijuši likai trīs īsti piedzīvojumi. Reiz, kad viņš un daži draugi brauca ar kajakiem pa akmeņaino Menas piekrasti, spēcīga slraume un bieza migla nošķīra viņu no biedriem, un viņš stundām ilgi slīdēja pelēkajā klusuma - vienīgais troksnis bija sīko vilnīšu šļakstēšanās pret plastmasas kajaka sāniem un šad tad sūcošā skaņa, kad tuvumā uzpeldēja ronis vai delfīns. Viņu ietvēra aukstums un mitrums, kas žagas arvien tuvāk, aizmiglodams acis. Skots saprata, ka nokļuvis briesmās un viņu var piemeklēt daudz lielākas nepatikšanas, nekā viņš spēj iztēloties, tomēr viņš saglabāja mieru, līdz no tvaikveidigās miglas, kas viņu ieskāva, iznira krasta apsardzes laiva. Kapteinis pastāstīja, ka Skots bijis tikai dažu jardu attālumā no spēcīgas straumes, kas visticamāk aiznestu viņu uz jūru, tādēļ pēc izglābšanās viņš jutās daudz vairāk pārbijies nekā bridi, kad viņam patiešām draudēja briesmas.

Tas bija viens piedzīvojums. Abi pārejie vilkās ilgāku laiku. Tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotajā gadā, kad Skotam bija astoņpadsmit un viņš mācījās koledžas pirmajā kursā, viņš atteicās izmantot atbrīvojumu no karadienesta, juzdams, ka morāli nespēj samierināties ar situāciju, kurā citiem nav iespēju izvairīties no briesmām, kaut gan lie baidās tajas nokļūt tikpat slipri, cik viņš. Šis pārsteidzīgais romantisms viņam pašam toreiz šķita ārkārtīgi cēls, taču tas izplēnēja līdz ar saņemto pavēsti. Drīz vien viņš jau bija iesaukts armijā, apmācīts un devās ceļā uz karaspēka daļas apakšvienību Vjetnamā. Vienpadsmit mēnešus Skols dienēja artilēristos. Viņa pienākums bija nodot pa radio saņemtās koordinātas kaujas uzdevuma komandierim, kurš pēc tam koriģēja divizionā uguns augstumu un attālumus, līdz pavēlēja izšaut lādiņus ar skaļu, svelpjošu troksni, kas vienmēr šķila daudz dobjāks un varenāks par jebkādu pērkona dārdu. Vēlāk Skotam rādījās murgi, kuros viņš piedalījās slepkavošana, lai gan savus upurus nespēja ne saredzēt, ne aizsniegt, jo lie mira gandrīz nesadzirdamā attālumā, un tad viņš, nakts vidū pamodies, vaicāja sev, vai nogalinājis desmitus vai simtus, vai varbūt nevienu. Pēc gada viņa iesaukumu nomainīja citi, un viņš devās mājās, tā arī ne reizi neizšāvis uz kādu, ko būtu redzējis.

Pēc dienesta Skots vairījās no politiskām kaislībām, kas pārņēma visu valsti, un nodevās mācībām ar mērķliecīgu- īnu, kāds pārsteidza pat viņu pašu. Pēc karā - vai vismaz kadā tā aspekta - gūlās pieredzes vēsture sniedza viņam mierinājumu, jo lēmumi tajā jau bija pieņemti un nesaskaņu uzliesmojumi, ko tie izraisīja, atbalsojas pagajušos laikos. Skotam nepatika runāt par šo armijas gadu, un vēlāk, sasniedzis briedumu un ieguvis cienījamu grādu, kas viņam nodrošināja pasniedzēja vielu koledžā uz mūžu, viņš šaubījās, vai kāds no viņa darbabiedriem zina, ka viņš piedalījies karā. Patiesībā viņam bieži vien šķita, ka las bijis tikai sapnis, varbūt murgs, un viņš reizēm pieķēra sevi prātojam, vai šis kauju un nāves gads viņa dzīvē vispār eksistējis.

Viņa trešais piedzīvojums bija Ešlija.

Skots Frīmens paņēma vēstuli, piegāja pie Fšlijas gultas un apsēdās uz tās malas. Uz gultas bija trīs spilveni, un vienu, to ar izšūto sirdi, viņš bija uzdāvinājis meitai Valentīna dienā vairak neka pirms desmit gadiem. Tur bija ari divi rotaļu lācīši, kurus Ešlija dēvēja par Alfonsu un Gastonu, un apdilusi sega, kas Ešlijai bija uzdāvināta, kad viņa piedzima. Skots, lūkodamies uz segu, atcerējās, ka jocīgas sagadīšanās pēc nedēļās pirms Ešlijas dzimšanas abas nākamās vecmāmiņas bija iegādājušās gaidāmajam bērnam vienādas segas. Viņš zināja, ka otra ir uz līdzīgas gultas līdzīgā istabā viņas mātes mājās.

Skota skatiens pārslīdēja istabai. Pie vienas sienas bija Ešlijas un viņas draugu fotogrāfijas un visādi nieki - ar roku rakstītas atziņas plūstošā, precīzā pusaudzes rokraksta, sportistu un dzejnieku plakāti, ierāmēts Viljama Ballera Jeitsa dzejolis, kas beidzās ar vārdiem: Es nopūšos, kad tevi skūpstu, jo man jāatzīst, ka trūks man tevis, kad tu izaugsi. To Skots bija uzdāvinājis meitai viņas piektajā dzimšanas dienā un bieži čukstējis viņai, kad mazā laidās miegā. Tur bija ari viņas dažādo futbola un softbola komandu fotogrāfijas un ierāmēts izlaiduma balles uzņēmums, kas atainoja Ešliju jaukajā pusaudzes gadu mirklī, kad kleita cieši piegulēja ikvienam izliekumam, kurš tikko uzradies, mati nevainojami krita līdz kailajiem pleciem un āda mirdzēja. Skots Frīmens saprata, ka lūkojas uz lietām, kuras iemieso atmiņas un kuras iemūžināta bērnība, un ka ši istaba droši vien neatšķiras no citu jaunu cilvēku istabām, un tomēr savā ziņa tā bija unikāla. Izaugšanas arheoloģija.

Vienā fotogrāfijā viņi bija redzami visi trīs. Tā bija uzņemta, kad Ešlijai bija seši gadi un viņi devās ģimenes izbraukuma uz piekrasti, varbūt kādu mēnesi pirms dienas, kad Ešlijas māte Skotu pameta. Skots nodomāja, ka smaidi viņu sejās maskē bezpalīdzīgas, apslēptas izjūtas, jo viņi tolaik tik tikko spēja valdīt spriedzi, kas noteica viņu dzīvi. Ešlija tajā dienā kopā ar māti cēla smilšu pili. Paisums un viļņi appludināja viņu centienus, aizskalodami visas būves, lai ari cik neatlaidīgi abas raka aizsarggrāvjus un stūma kopā smilšu sienas.

Viņš nopētīja sienas, galdu, kumodes virsmu un neredzēja ne mazāko pazīmi, ka kaut kas nebulu savā vielā. Tas viņu darīja vēl bažīgāku.

Skols nolaida skatienu uz vēstuli, ko turēja rokā. Neviens nespēs tevi mīlēt tā, kii mīlu es.

Viņš papurināja galvu un nodomāja, ka ta nav taisnība. Ešliju mīlēja visi.

Skolu biedēja kas cits - doma, ka viņa varētu noticel vēstulē paustajām emocijām. Viņš atkal mēģināja sev iestāstīt, ka izturas muļķīgi, tik ļoti cenzdamies meitu sargāt. Ešlija vairs nebija pusaudze - pat koledžas studente ne. Pēc šīm studijām viņa grasījās Bostonas universitātē apgūt mākslas vēstures programmu. Viņai bija sava dzīve.

Vēstulei nebija paraksta. Tas nozīmēja, ka Ešlija zina, kurš sūtījis vēstuli. Anonimitāte bija tikpat izteiksmīga kā paraksts zem teksta.

Skots pacēla klausuli no sārtā telefona, kas atradās pie Ešlijas gultas, un uzgrieza meitas mobilā tālruņa numuru.

Viņa atbildēja pēc otrā signāla.

-    Sveiks, tēt! Ka klajas?

Viņas balsī skanēja jaunība, aizrautība un uzticēšanās. Skots/acumirkli nomierinājies, lēni izelpoja.

-    Ka klājas tev? - viņš jautāja. - Es tikai gribēju dzirdēt lavu balsi.

Mirklis vilcināšanās.

Tas viņam nepatika.

-     Neka lāda nav. Skolā viss ir kārtībā. Darbs… ka jau darbs. To visu tu zini. Nekas nav mainījies kopš iepriekšējās nedēļas, kad biju mājās.

Skots dziļi ievilka elpu.

-    Es tevi redzēju ļoti maz, un mums tikpat ka nebija iespēju aprunāties. Vēlējos pārliecināties, ka viss ir labi. Vai ar jauno priekšnieku nesaskaņu nav? Un profesoriem? Vai esi saņēmusi kādu ziņu par to programmu, uz kuru pieteicies?

Ešlija atkal bridi vilcinājās.

-    Nē. Patiešām nekā jauna nav.

Viņš ieklepojas.

-    Un kā ar zēniem? Nu, laikam jāsaka - ar vīriešiem. Vai ir kas tāds, ko man vajadzētu zināt?

Atbilde nesekoja.

-.Ešlija?

-    Nē, - viņa aši attrauca. - Patiešām nekas. Nekas īpašs. Nekas tāds, ar ko es nevarētu tikt galā.

Skots gaidija, taču viņa vairs neko nepiebilda.

-    Varbūt velies man ko pastāstīt? - Skots jautāja.

-    Nē. Kāpēc tu mani tā izprašņā, tēl? - viņa vaicāja vieglā toni, kas it nemaz neatbilda Skota raižpilnajam noskaņojumam.

-    Cenšos neatpalikt, lava dzīve traucas vēja spārniem, - viņš noteica. - Dažreiz man jāpapūlas, lai tevi panāktu.

Ešlija iesmējās, bet ši skaņa izklausījās neīsta.

-    Nu, tava vecā mašīna kust uz. priekšu diezgan airi.

-    Varbūt mums vajadzētu par kaut ko parunāt? - Skots vēlreiz jautāja un sarauca pieri, zinādams, ka Ešlija ievēros šo atkārtošanos.

Viņa atbildēja nekavējoties.

-     Nē, - Ešlija teica. - Saku jau otro reizi. Kāpēc tu man to vaicā? Vai ar tevi viss ir kārtībā?

-    Jā, ja, viss ir labi.

-    Kā klājas mammai? Un Houpai? Ar viņu ari viss ir kārtībā, vai ne?

Skotam aizrāvās elpa. Familiaritāte, ar kādu Ešlija izrunāja savas mātes partneres vārdu, vienmēr viņu pārsteidza, kaut gan viņš zināja, ka pēc tik daudziem gadiem vairs nevajadzētu par to brīnīties.

-    Jā gan. Domāju, ka viņām nekas nekait.

-    Tad kāpēc tu zvani? Vai tevi kaut kas satrauc?

Viņš palūkojās uz vēstuli, ko turēja sev priekšā.

-    Nē, tā nav. Satraukumam nav iemesla, likai vēlējos apjautāties, kā tev klājas. Un tas galu galā ir saprotams - tēvi allaž nervozē. Mēs uztraucamies. Mēs vienmēr iztēlojamies to ļaunāko. Nelaimi, izmisumu un grūtības, kas uzglūn no katra stūra. Tāpēc esam tik garlaicīgi un neinteresanti.

Viņš klausijas meitas smieklos, sākdams justies nedaudz labāk.

-    Paklausies, es eju iekšā muzejā, tāpēc signāls tūlīt izzudīs. Drīz atkal parunāsimies - labi?

-    Protams. Mīlu tevi.

-    Un es mīlu tevi, tēl. Ala!

Skots nolika klausuli atpakaļ uz aparāta un nodomāja, ka dažreiz tas, ko nedzirdam, ir svarīgāks nekā dzirdētais. Un šoreiz viņš bija dzirdējis tikai kaut ko nelabu.

Houpa Freizere uzmanīgi vēroja pretinieku komandas malējo pussardzi. Meitene pārāk aizrāvās ar spēli savā laukuma pusē, atstādama atklātu aizsargu. Houpas spēlētāja, uzturēdamās šai meitenei cieši aiz muguras, vēl neredzēja veidu, kā varētu izmantot pretinieces riskanto spēles manieri veiksmīgam pretuzbrukumam. Houpa soļoja gar laukuma malu, apsvērdama iespēju spēlētāju nomainīt, taču izlēma, ka lo nedarīs. Viņa izņēma no aizmugures kabatas nelielu blok- notiņu, no žaketes izvilka zīmuļa galu un aši uzskribelēja piezīmi. Par to varēs ieminēties treniņa. Viņa dzirdēja aiz. muguras sačukstamies meitenes, kuras sēdēja uz sola, - tas nebija nekas jauns, ka viņa izvelk piezīmju gramatiņu. Dažreiz tas nozīmēja, ka gaidāma uzslava, citreiz - soda apļu skriešana nākamajā dienā pēc treniņa. Houpa pievērsās meitenēm.

-    Vai kāda no jums redz to pašu, ko redzu es?

Mirkli visas vilcinājās. Ak, šis vidusskolnieces, Houpa nodomāja. Viena brīdī viņas ir bravūras pilnas, bet nākamajā - biklas un kautrīgas. Kāda meitene pacēla roku.

-    Labi, Mollija. Ko tu redzi?

Mollija piecēlās un rādija uz malējo pussardzi.

-    Labajā pusē viņa mums sagādā daudz neērtību, bet mēs varam izmantot viņas pārgalvību…

Houpa sasila plaukstas.

-    Tieši tā! - Viņa redzēja, ka meitenes pasmaida. Rīt soda apļu nebūs. - Labi, Mollija, iesildies un dodies spēlē. Nomaini Sāru centrā, iegūsti bumbu un sāc taja pusē kaut ko darīt. - Houpa piegāja pie sola un apsēdās Mollijas atbrīvotajā vietā. - Vērojiet, kas notiek laukumā, - viņa meitenēm teica. - Mēģiniet ieraudzīt kopainu. Spēlē ne vienmēr svarīgākais ir bumba pie jūsu kājām, galvenais ir viela, laiks, pacietība un aizrautība. Gluži ka šahā. I'arvertict trūkumu par priekšrocību.

Izdzirdējusi, ka balsis līdzjutēju pūlī pieņemas spēkā, viņa pacēla skatienu. Pie tālākās sānu līnijas bija notikusi sadursme, un viņa redzēja, ka cilvēki ar žestiem aicina tiesnesi parādīt dzelteno brīdinājuma karti. Kāds aizkaitināts tēvs lieliem soļiem staigāja gar sānu līniju, dusmīgi vēzēdams roku. Houpa piecēlās un pagājās uz lo pusi, mēģinādama sa- skalil, kas noticis.

-     Trenere…

Viņa ieraudzīja, ka tuvākais tiesnesis viņai māj.

-    Šķiet, ka jūs tur esat vajadzīga…

Pretinieku komandas treneris jau skrēja pāri laukumam, tāpēc Houpa metās uz priekšu, paķērusi no somas limonādes pudeli un pirmās palīdzības piederumu komplektu.

-     Mollija! Es nepamanīju… Kas notika? - viņa uzsauca Mollijai, steigdamās meitenei garām uz notikuma vietu.

-     Viņas saskrējās ar galvām, trenere. Manuprāt, Vikijai aizsitās elpa, bet otra meitene cietusi vairāk.

Kad Houpa nokļuva sadursmes vietā, viņas spēlētāja bija piecēlusies sēdus, bet pretinieku komandas meitene gulēja zemē, un Houpa dzirdēja viņas apslāpētos šņukstus. Vispirms viņa piegāja pie savas spēlētājas.

-    Vikija, vai viss kārtībā?

Meitene māja ar galvu, tomēr viņas sejā bija manāmas izbailes. Viņa joprojām kampa gaisu.

-    Vai kaut kur sap?

Vikija papurināja galvu. Apkārt bija sastājušās vairākas spēlētājas, un Houpa ar mājienu raidīja tas atpakaļ uz savām vietām.

-    Kā tev šķiet, vai varēsi piecelties?

Vikija atkal pamāja. Houpa saņēma meiteni aiz rokas un palīdzēja viņai piecelties.

-   Pasēdēsim bridi uz sola, - Houpa rāmi sacīja. Vikija sāka purināt galvu, bet 1 Ioupa ciešāk satvēra viņas roku.

Pie tuvējās sānu līnijas piktais tēvs paaugstinātā balss toni "audzināja" pretinieku komandas treneri. Lamas vel neizskanēja, bet Houpa bija pārliecināta, ka drīz tās sekos. Viņa pagriezās pret līniju.

-    Saglabāsim mieru, - Houpa sacīja vīrietim. - Jus zināt, kas rakstīts noteikumos par apvainošanu.

Tēvs pievērsa skatienu viņai. Houpa redzēja, ka viņš paver muti, it kā grasītos ko teikt, bet apraujas. Mirkli Houpai šķila, ka vīrs tomēr ļaus vaļu dusmām, taču, vēl bridi uz Houpu drūmi glūnējis, viņš savaldījies aizgriezās. Otrs treneris paraustīja plecus.

-    Idiots, - Houpa dzirdēja, ka viņš nomurmina. Kopa ar Vikiju viņa devās prom, lēni vadīdama meiteni pāri laukumam. Vikija kustējās nedroši.

-    Mans tevs dažreiz iekarst, - viņa vienkārši noteica, un viņas balss pauda neizsakāmas skumjas. Tās saklausījusi, Houpa noprata, ka meiteni vairāk par sadursmi spēles laukuma nomāc kas cits.

-    Varbūt tev vajadzētu atnākt pie manis pēc šis nedēļas treniņa, un mēs par lo parunāsimies. Vai arī ienāc manā kabineta, kad tev būs brīvs starpbrīdis.

Vikija papurināja galvu.

-    Atvainojiet, trenere. Es nevaru. Viņš man neļaus.

Te nu tas bija.

Houpa viegli paspieda meitenei roku.

-    Gan kadu citu reizi par to parunāsimies.

Viņa cerēja, ka lā būs. Houpa rosījās, ap sēdi nādama Vikiju uz soliņa un uzsūtīdama uz laukuma citu spēlētāju bet viņu nepameta doma, ka nekas nav taisnīgi tm īiekašTiav^'rtjjzi.

Viņa palūkojās pāri laukumam uz vietu, kur savrup no pārējiem vecākiem sēdēja Vikijas tēvs, drūmi vērdamies laukumā, it kā skaitīdams sekundes, ko spēlē nepiedalījās viņa meita. Houpai ienāca prātā, ka laukumā viņa butu spēcīgāka, ātrāka un vairāk pieredzējusi nekā šis tevs, jo viņa bija ieguvusi visas treneru atļaujas un apmeklējusi labakos kvalifikācijas celšanas seminārus, ļa viņai pie kājām bulu bumba, viņa apkaunotu šo tuklo vīru, kas nespētu izsekot viņas kāju veiklībai un tempa maiņām. Viņa paradītu savas spējas lidz ar balvām, kas izcīnītas meistarsacīkstēs, līdz ar Nacionālās studentu sporta asociācijas izsniegto, visā Amerikā derīgo sertifikātu, bet nekas, it nekas no tā visa neko negrozītu. Houpa juta sevi uzbangojam slāpētas dusmas, ko, tāpat kā citos līdzīgos mirkļos, apslāpēja, iesprostodama dziļi sirdi. Kamēr viņa kavējās neapmierinātības pilnajās domās, viena viņas spēlētāja labajā pusē izmantoja situāciju un, ātri un nemanāmi likdama lielā savu prasmi, aizsita bumbu garām vārlsardzei. Komandas meitenes lēkāja un spiedza, smejas un plaukšķināja, sajūsminādamās par gūtajiem vārtiem, un Houpa saprata, ka uzvara ir kaut kas tāds - varbūt pat vienīgais, - kas ļauj viņai justies drošībā.

Sallija Frīmena-Ričardsa vel bridi pēc tam, kad viņas sekretāre un abi juridiskā biroja partneri pamāja atvadas un izgāja vakara drūzmas pārpildītajās ielās, lai dotos mājup, kavējās oktobra gaismas pielietajā kabinetā. Gadā bija īpaši brīži, visbiežāk rudenī, kad saule rietēdama sevišķi spilgti apmirdzēja netālās bīskapa baznīcas baltos torņus, kas slējās blakus universitātes pilsētiņai, un apžilbināja tuvējo biroju logus ar savu spozmi. Tas bija nepastāvīgs gadalaiks, un šai spozmei piemita kaut kas neapzināts un bīstams - studentiem, kas steidzās mājup no vēlām lekcijām, nereti uzbrauca automašīnu vadītāji, kurus aklus padarīja stiklā mirdzošā gaisma. Gadu gaitā viņa šo fenomenu bija pieredzējusi no abām pusēm, gan aizstāvēdama nelaimīgu šoferi, gan cita reize celdama prasību pret apdrošināšanas sabiedrību un pārstāvēdama studentu ar lauztām kājām.

Sallija vēroja, ka saules gaisma plūst kabinetā, veidodama ēnas un mezdama dīvainus, svešādus siluetus uz sienām. Viņai palika šis mirklis. Savādi, viņa prātoja, ka šī maigā gaisma spej radīt briesmas, ja vien cilvēks nepareizā brīdī atrodas nepareizā vietā.

Nopūtusies viņa nodomāja, ka tāds formulējums attiecināms gandrīz vai uz visiem likumpārkāpumiem. Viņa uzmeta skatienu galda virsmai un saviebās, ieraudzīdama bruņo aplokšņu un izskatāmo lietu kaudzi, kas aizņēma vienu galda stūri, kur bija sakrautas vismaz sešas papīru grēdas, un tas viss no viņas prasīja nebeidzamu, veltīgu enerģijas šķiešanu. Mājas pārdošanas beigu posms. Lieta par darbavietā gūta ievainojuma kompensāciju. Nenozīmīgs tiesas process starp kaimiņiem, kuri strīdējās par zemes gabalu. Otrā kabineta stūri bija neliels skapis, kur viņa glabāja mapes ar interesantākām apsūdzībām, kas viņas praksē bija galvenās. Tajās bija runa par lesbietēm, kas dzīvoja šajā Ieleja. Prasības bija dažādas, sākot ar adopciju un beidzot ar laulības šķiršanu. Bija pat lieta par slepkavību nolaidības dēļ, un tajā viņa palīdzēja aizstāvības advokātam. Savus pienākumus viņa veica prasmīgi, ņēma saprātīgu maksu, daudziem turēja roku un labākajos brīžos licēja, ka spēj aizstāvēt šīs nesaprastās, noniecinātās jūtas. Sallija zināja, ka dara to visu ar tik tikko apjaustu nolūku atmaksāt kādu parādu, taču iedziļināšanās savā dzīvē prasīja pārāk lielu piespiešanos - vieglāk šķita gūt skaidrību citu samezglojumos.

Sallija, paņēmusi zīmuli, alvēra vienu no garlaicīgajām mapēm, bet tikpat aši pastūma to malā. Viņa iemeta zīmuli atpakaļ kārbiņā, uz. kuras bija uzraksts "Pasaule labākā māmiņa". So vārdu patiesums, viņasprāt, bija apšaubāms.

Nospriedusi, ka nekas nav tik steidzams, lai šajā vakarā paliktu darbā ilgāk, viņa piecēlās kājās, laiski ieprātodamās, vai 1 loupa jau ir mājās un ko viņa varētu pagatavot vakariņās. Tajā bridi iezvanījās telefons.

-    Sallija Frīmena-Ričardsa.

-    Sveika, Sallija! Te Skots.

Viņa jutās nedaudz izbrīnījusies, dzirdēdama bijušā vīra balsi.

-    Sveiks, Skot. Jau grasījos doties lauka pa durvīm…

Skots gara acīm skatīja Sallijas kabinetu. Droši vien nevainojami kārtīgs, viņš nodomāja. Pilnīgs pretstats viņa juceklīgajai darba telpai. Klusēdams viņš aplaizīja lupas, nodomādams, cik ļoti viņam nepatīk tas, ka Sallija paturējusi viņa uzvārdu - aizbildinādamās, ka Ešlijai dzīve tā būšot vieglāk, - un pievienojusi tam pēc defises savu meitas uzvārdu.

-    Vai tev ir brīdis laika?

-    Tu izklausies noraizējies.

-    Nezinu, varbūt vajadzētu uztraukties. Varbūt ne.

-    Kas noticis?

-    Ešlija.

Sallijai Frimenai-Ričardsai aizrāvās elpa. Parasti, kad viņa sazinājās ar savu bijušo vīru, abu sarunas bija īsas un kodolīgas par kādu sīku neskaidrību, kas palikusi pēc sarežģītās šķiršanās. Kopš laulības izjukšanas ritēja gadi, un Ešlija starp abiem bija vienīgā saikne, tāpēc viņi lielākoties apspriedās par meitas nogādašanu no viena pie otra, par mācību maksu un automašīnas apdrošināšanu. Tā kā laika gaitā saspīlējums starp abiem bija mazinājies, šos jautājumus viņi ri- sināja izveicīgi, pat nevērīgi. Par to, kādi kļuvuši un kāpēc, viņi nerunāja. Sallijai šķita, ka viens otra atmiņās un dzīves uztverē viņi pārstājuši eksistēt šķiršanās dienā.

-    Kas noticis?

Skots Frīmens joprojām vilcinājās, nelikdams gudrs, kādos vārdos lai ietērpj to, kas viņu satrauca.

-    Ešlijas mantās es atradu dīvainu vēstuli, - viņš beidzot sacīja.

Sallija ari mirkli klusēja.

-    Kapec tu rakņājies pa viņas mantām?

-    Tas nav svarīgi. Galvenais ir tas, ko atradu.

-    Es gan nedomāju, ka tas nav svarīgi. Mums jāciena viņas tiesības uz privāto dzīvi.

Skotā acumirklī uzvirmoja dusmas, taču viņš piespieda sevi savaldīties.

-    Viņa bija izmētājusi zeķes un apakšveļu. Kad liku tos kumodes atvilktnē, ieraudzīju vēstuli un to izlasīju. Mani tā satrauca. Atzīstu, ka, iespējams, man nevajadzēja to lasīt, taču es to izlasīju. Ko tas liecina par mani, Sallija?

Sallija nelikās dzirdam šo jautājumu, kaut arī prātā iešāvās vairākas atbildes.

-    Kas tā bija par vēstuli? - viņa vaicāja.

Skots nokremšļojās, izmantodams seno skolas laiku paņēmienu, lai iegūtu nedaudz laika.

-    Klausies, - viņš vienkārši atteica un vēstuli nolasīja.

Kad Skots apklusa, brīdi abi nebilda ne varda

-      Nemaz tik slikti neizklausās, - Sallija beidzot sacīja. - Šķiet, ka viņai ir slepens pielūdzējs.

-    Slepens pielūdzējs! Nu gan! It kā mēs dzīvotu Viktorijas laikā.

Nereaģēdama uz Skota sarkasmu, Sallija klusēja.

Bridi nogaidījis, Skots turpināja.

-    Tu sava darbā, Sallij, - viņš teica, - saskaries ar daudz ko, tāpēc tev ir bagāta pieredze. Vai tu nesaklausīji šajā vēstule zemtekstu, kas liecina par apmātību? Varbūt pat nepārvaramu tieksmi pēc Ešlijas? Kāds cilvēks varētu ko tādu uzrakstīt?

Sallija dziļi ievilka elpu, klusībā jautādama sev to pašu.

-     Vai viņa tev kaut ko ir teikusi? Kaut ko tamlīdzīgu? - Skots neatlaidās.

-    Nē.

-    Tu esi viņas māte. Vai tad viņa nemeklētu palīdzību pie tevis, ja rastos problēmas ar vīriešiem?

Frāze "problēmas ar vīriešiem" karājās gaisā viņas acu priekšā, dzirksteļodama no dusmām, kas valdīja starp abiem. Sallija nevēlējās atbildēt.

-Jā, domāju, ka meklētu. Taču viņa nav to darījusi.

-    Vai viņa neko nestāstīja, kad ciemojās pie tevis? Vai nepamanīji ko dīvainu viņas uzvedībā?

-    Nē un nē. Un tu? Viņa dažas dienas pavadīja arī pie tevis…

-    Ne. Es viņu gandrīz nemaz nesatiku. Viņa ciemojās pie saviem vidusskolas draugiem. Tu jau zini, ka tas notiek, - viņa aizbrauc uz vakariņām, atgriežas divos nakti, guļ līdz divpadsmitiem, palaiskojas pa māju un sak visu no jauna.

Sallija Frīmena-Ričardsa dziļi ievilka elpu.

-    Zini, Skot… - viņa lēni sacīja, - manuprāt, par to nebūtu tik ļoti jāsatraucas. Ja viņai ir kādi sarežģījumi, gan jau viņa agri vai vēlu mums - vienam vai otram - par tiem iemi- nesies. Domāju, ka līdz tam vajadzētu likt F.šliju mierā. Nevajadzētu pieņemt, ka problēma eksistē, pirms esam dzirdējuši lai apstiprinājumu no viņas mutes. Tu šajā vēstulē redzi to, ka tur nav.

Kādi saprātīgi vārdi, Skots nodomāja. Tik pamācoši. Tik brīvi no aizspriedumiem. Tik atbilstoši tam, kas viņi ir un

kur dzīvo. Un tik ļoti nepareizi.

* * *

Viņa piecēlās kājas 1111 piegāja pie antīkā skapīša dzīvojamās istabas stūrī, kur nedaudz sagrozīja Ķīnas šķīvi, kas bija novietots uz skapiša virsmas. Atkāpusies soli atpakaļ, viņa sarauklu pieri to nopētīja. Es dzirdēju skaļas bērnu balsis, kas ieplūda no ara. Istabā, kur risinājās mūsu saruna, valdīja spriegs klusums.

Kā Skots varēja lik labi zināt, ka kaut kas nav kārtībā? - viņa atkārtoja manu jautajumu.

-    )ā. Vēstule, ko jlīs citējāt, neko īpašu nenozīmēja. Viņa bijusī sieva rīkojās saprātīgi, neizdarīdama pārsteidzīgus secinājumus.

-    Sallija izturējās kā īsta juriste, vai ne? - viņa sacīja.

-    Ja jus to sakāt par viņas piesardzību, es piekritu.

-    Un jūs tātad to uzskatāt par gudru rīcību, viņa noteica un pamāja ar roku, it ka aizslaucīdama manas raizes. - Skots zinā- ja, tāpēc ka zināja, gluži vienkārši zināja! Varbūt to var dēvēt par instinktu? Kaut kas no dzīvnieku maņas, kas joprojām mūsos ir. Ka brižos, kad mums mieru neliek neizskaidrojama nojauta, ka kaut kas nav kartībā.

-     Sevišķi ticami neizklausās.

-    Patiešām? Vai kādreiz esat redzējis kadu no tam dokumentālajām filmām par Āfrikas dzīvniekiem Serengeti līdzenuma? Cik bieži gazele paceļ galvu, piepeši saspringusi? Tā neredz ienaidnieku ar kameru, bet jut, ka tas ložņā tuvumā…

-    Nu labi. Uz bridi pieņemsim, ka jums taisnība. F.s tik un ta nesaprotu, kā…

-   Varbūt jums būtu jāpazist cilvēks, par kuru ir runa, - viņa mani pārtrauca.

-   Jā. Tas droši vien nāktu par labu. Skots acīmredzot jutas lāpāt ka ta gazele, vai ne?

-Jā. Sākumā viņš patiešām neko nezināja. Ne vārdu, ne adresi, ne vecumu, ne to, kads šis cilvēks izskatās, viņam nebija ne ta vadītāja apliecības, ne personas koda, ne autobiogrāfijas. Nekā. Viņam bija uz lapas uzrakstīts jūtu apliecinājums un dziļi krūtis satraukums.

-     Bailes.

-  Ja. Bailes. Turklāt, ka jau jūs minējāt, nepamatotas. Viņš bija viens pats ar savām bailēm. Tāds satraukums, iespējams, ir visgrūtāk izturams. Neskaidra briesmu nojauta. Viņam nebija viegli, vai

ne?

Ja. Lielākā daļa cilvēku neko neuzsāktu.

-     Skots, šķiet, nav līdzīgs lielakajai daļai cilvēku.

Es klusēju, un viņa dziļi ievilka elpu, pirms turpināja.

Taču, ja tobrīd, pašā sākumā, viņš zinātu, kam jāstājas pretī, viņš droši vien justos… Viņa apklusa.

-    Kā viņš justos?

-    Apjucis.

OTRA NODALA

Cilvēks ar neparastu niknumu

Tetovētāja adata zumēja tik uzmācīgi, ka atgādināja ap galvu riņķojošu lapseni. Druknajam, muskuļotajam vīram ap abām rokām gluži kā vīteņaugi augšup stiepās krāsaini, sarežģīti rotājumi, kas aizvijās par pleciem un kaklu un beidzās zem kreisās auss, kur bija redzama atplesta čūskas mute ar indes zobiem. Ar adatu rokā viņš noliecās ka cilvēks, kurš domās skaita lūgšanu. Jau grasīdamies ķerties pie darba, viņš, pacēlis skatienu, mirkli vilcinājās.

-    Vai esi pārliecināts, ka to gribi, puis?

-    Jā, esmu pārliecināts, - Maikls O'Konels atbildēja.

-    Vēl nevienam neesmu veidojis tādu tetovējumu.

-    Tad pienācis laiks pirmajai reizei, - O'Konels stīvi attrauca.

-    Puis, es ceru, ka tu zini, ko dari. Pāris dienu sāpēs.

-     Es vienmēr zinu, ko daru, - O'Konels noteica. Sajutis sāpes, viņš viegli sakoda zobus un atlaidās tetovēšanas salona krēsla. Pievērsis skatienu druknajam vīram, viņš vēroja, kā tas sāk darbu. Maikls O'Konels bija izvēlējies purpur- sarkanas sirds zīmējumu, sirds, kam cauri bija izdurta bulta, 110 kuras pilēja asiņainas asaras. Caurdurtās sirds vidū bija jābūt iniciāļiem EF. Neparasta bija vieta, kur šo tetovējumu vajadzēja izveidot. Klients raudzījās, kā meistars nopūlas. Uzdevums izveidot sirdi un iniciāļus uz klienta labās kājas pēdas viņam sagādāja lielākas neērtības nekā O'Konelam, kam vajadzēja nekustīgi turēt kāju gaisā. Adata pārdūra adu, un O'Konels gaidīja. Tā bija jutīga vieta. Pēdu varētu kuli- nāt bērnam un glāstīt mīļotajai. Ar to var uzkāpt kukainim. Šī vieta, viņš domāja, ir vislabāk piemērota viņa sajūtu dažādošanai.

Maiklam O'Konelam bija maz saikņu ar ārpasauli, bet iekšēji viņu savažoja resnas virves, dzeloņstieples un aizbīdņi. Līdz sešu pēdu garumam viņam pietrūka puscollas. O'Konelam bija biezi, tumši, sprogaini mati un plati pleci jau kopš vidusskolas laikiem, kad viņš nodarbojās ar cīņas sportu un daudzas stundas svīda, cilādams svarus, toties viduklis bija tievs. Viņš zināja, ka ir izskatīgs, ka viņa uzacu saraukšanas maniere un spēja ikviena situācijā izturēties laiski nevērīgi slēpj zināmu valdzinājumu. O'Konels izkopa bezrūpīgu ģērbšanās stilu, tādējādi allaž izskatīdamies jauks un draudzīgs, labprāt valkāja vilnas apģērbu, nevis ādu, lai labāk iederētos studentu vidē, un vairījās vilkt mugurā ko tādu, kas varētu atgādināt bērnību, piemēram, pārāk šaurus džinsus vai kreklus ar cieši uz.rotītām piedurknēm. Viņš gāja pa Boilsto- na ielu uz Fenvejas pusi, izbaudīdams vēlā rīta vēja pūsmas. Uzraudams no ielas červeļainas lapas un visādu drazu, ko sagrieza nelielā, slinkā virpulī, vējš savā elpā ļāva nojaust novembri. O'Konels gaisā juta Ņuhempširas garšu, svaigumu, kas atgādināja viņa dzīves agrīnos gadus.

Pēda sāpēja, taču tās bija patīkamas sāpes.

Tetovētājs bija iedevis viņam dažas tailenola tabletes un apsaitējis zīmējumu ar sterilu marli, brīdinādams viņu, ka soļu smagums sagādās sāpes. O'Konelu tas neuztrauca, lai cik klibs viņš uz dažām dienām būtu.

Bostonas universitātes studentu pilsētiņa atradās pavisam tuvu, un viņš zināja kādu bāru, ko vēra vaļā agri. Nedaudz sakumpis, viņš kliboja uz priekšu un nogriezās šķērsielā, ar katru soli mēģinādams ierobežot elektriskās sāpju šautras, kas skrēja augšup no pēdas. Tas nedaudz atgādināja spēli. Ar šo soli es jutīšu sāpes līdz ceļgalam. Ar šo - līdz ikriem. Ar nākamo - līdz potītei. Atgrūdis bāra durvis, viņš mirkli stāvēja, ļaudams acīm aprast ar tumšo, dūmakaino telpu.

Pie bāra letēs, sagumuši uz priekšu, sedeja vairāki paveci vīri ar dzēriena glāzēm plaukstās. Pastāvīgie klienti,

O'Konels nodomāja. Cilvēki, kuru vajadzības aprobežojas ar dolāni un simt gramiem.

O'Konels piegāja pie letes, uzmeta uz tas dažus dolārus un pamāja bārmenim.

-    Alu un simt gramus, - viņš teica.

Bārmenis, kaut ko noņurdējis, veikli ielēja nelielā kausā alu, ko sedza pamatīga putu kārta, un piepildīja siml gramu glāzi ar dzintarkrāsas skotu viskiju. O'Konels vienā paņēmienā izdzēra viskiju, kas gluži vai apsvilināja rīkli, un uzdzēra malku alus. Tad viņš pamāja uz glāzi.

-    Vēl vienu.

-    Vispirms parādi naudu, - bārmenis atbildēja.

O'Konels atkal pamāja uz glāzi.

-    Vēl vienu.

Bārmenis klusēja. Viņš savu bija pateicis.

O'Konels apsvēra pusduci sakāmo, no kuriem visi novestu pie kautiņa. Viņš juta, ka ausīs sak šalkt adrenalīns. Šis bija viens no brīžiem, kad nebija nozīmes, vai viņš uzvarēs vai zaudēs, kad svarīgs bija likai atvieglojums, ko viņš jutis, kādam sitot. Mirklis, kad viņa dure saskaras ar cita cilvēka miesu, reibināja vairāk nekā alkohols, un viņš zināja, ka tādējādi dzeļošās sāpes pēdā izgaisīs un saņemtā enerģija pieliks daudzām stundām. O'Konels nenovērsdamies blenza uz bārmeni. Bālais virs ar labi manāmo alus vēderu bija krietni vecāks par viņu. Tā nebūs īsta cīņa, O'Konels nodomāja, juzdams, ka stingrie muskuļi savelkas no pārmērīgas spriedzes, kas gaidīt gaidīja iespēju izlauzties brīvībā. Bārmenis ari uzmanīgi vēroja puisi - aiz Ieies pavadītajos gados viņš bija iemācījies izprast apmeklētāju sejas izteiksmi un paredzēt viņu rīcību.

-    Vai tev šķiet, ka man nav naudas? - O'Konels jautāja.

-     Man ta jāredz, - bārmenis atbildēja. Viņš pakāpās soli atpakaļ, un O'Konels manīja, ka vīri, kuri sēdēja pie letes, paraujas nost un pievērš skatienu tumšajiem griestiem. Acīmredzot ari piedzīvojuši ne mazumu šādu strīdu.

O'Konels no jauna paskatījās uz bārmeni. Šis cilvēks bija parak pieredzējis un pārāk ilgi dzīvojis pasaulē, ko veidoja četri viņa noplukušā bāra drūmie kakti, lai viņu varētu pārsteigt nesagatavotu. Tajā brīdī O'Konels saprata, ka bārmenim pie rokas acīmredzot ir kods cilvēka darināls ierocis, kas padarītu viņu spēkus samērīgus. Alumīnija beisbola nūja vai koka steks ar īsu rokturi. Varbūt vel kas iespaidīgāks, teiksim, devītā vai pat divpadsmitā kalibra revolveris ar hroma rotājumiem. Nē, viņš nodomāja, deviņi milimetri tic nebūs. To pārāk grūti pielādēt. Kaut kas vecāks, gandrīz antikvārs, varbūt trīsdesmit astotā kalibra īpašais policistu ierocis ar noņemtu drošības slēdzi. Iespējams, tas pielādēts ar plakanā gala lodēm, lai nodarītu maksimālu ļaunumu pretinieka miesai, bet mazinātu kaitējumu savam īpašumam, un novietots neredzamā, bet viegli aizsniedzamā vietā. O'Konels" nebija pārliecināts, ka spej pārliekties pāri letei un satvert bārmeni tik strauji, ka tas nepagūtu pagrābt savu ieroci.

Tāpēc viņš paraustīja plecus un apsviedās pret vīru, kurš sēdēja pie letes dažu pēdu attālumā.

-     Uz ko tu blenz, vecais perdeli? - O'Konels nikns noprasīja.

Virs negrasijās paskatīties viņam acis.

- Vai gribi vēl vienu dzērienu? - bārmenis vaicāja. Viņa rokas nebija redzamas.

O'Konels iesmējās.

-     Tik pretīgā vietā? Nē, paldies. - Piecēlies viņš devās prom. Kad viņš gāja ārā pa bāra durvīm, apkart valdīja drūms klusums. O'Konels klusībā nosolījās kādreiz šeit atgriezties, un šī doma acumirkli viņu nomierināja. Dzīvē nav nekā cita, viņš sprieda, kas sniegtu tādu prieku ka nostāšanās uz kādas bīstamas malas un balansēšana uz tas. Niknums bija gluži kā narkotikas - saprātīgās devās tas cēla viņu spārnos. Taču ik pa laikam vajadzēja patiešām aizrauties, zaudēt prātu niknuma viļņos. Viņš palūkojās pulkstenī. Nedaudz. pāri pusdienlaikam. Ešlija dažreiz izgāja parkā, lai zem koka apēstu sviestmaizi kopā ar kādu draugu, kas arī mācījās mākslu. Tur bija viegli meiteni vērot, nepatrapoties viņai acis. Viņš nodomāja, ka varētu līdz turienei aizstaigat un par- baudīt, vai Ešlija tur ir.

Pirmo reizi Maikls O'Konels sastapa Ešliju Frīmenu pirms sešiem mēnešiem pavisam nejauši. Viņš strādāja pusslodzi

par automehāniķi degvielas uzpildes stacija uzreiz aiz Ma- sačūsetsas pavalsts ātrgaitas šosejas atzarojuma un brīvajā laikā mācījās datorlehnoloģiju kursos. Galus savilka kopā, nedēļas nogalēs strādādams pie bāra letes studentu iecienīta vietā netālu no Bostonas universitātes. Ešlija, kopā ar istabas biedrēm atgriezdamās no nedēļas nogales slēpošanas ceļojuma, satriekta konstatēja, ka viņas automašīnas pakaļējam ritenim, kas trāpījis kādā Bostonas ielu neiztrūkstošajā bedre, plīsusi riepa. Ziemas sezonā tādi negadījumi šeit notika bez mitas. Istabas biedre uzmanīgi ievadīja braucamo uzpildes stacijā, un O'Konels riepu nomainīja. Kad draudzenes kredītkarti, ko nedēļas nogales pārmērības bija iztukšojušas, automāts noraidīja, O'Konels par riepu samaksāja, izmantodams savu karti. Tā bija dāsna, žēlsirdīgā samarieša cienīga rīcība, un četras meitenes automašīnā to novērtēja atzinīgi. Viņas nezināja, ka O'Konela kredītkarte ir zagta, un labprāt iedeva tam savas adreses un telefona numurus, apsolīdamas sadabūt naudu līdz nedēļas vidum, ja vien puisis iebrauks pie viņām, lai to paņemtu. Jaunā riepa un darbs, ko prasīja nomaiņa, kopā maksāja divsimt divdesmit vienu dolāru. Nevienai no viņām nevarēja ienākt prāta doma, ka par šo ironiski mazo maksu viņas ielaida Maiklu O'Konelu savā dzīvē.

O'Konels no dzimšanas bija apveltīts ne vien ar pievilcīgu ārieni, bet arī ļoti asu redzi. Viņam nesagādāja grūtības saskatīt Ešlijas siluetu 110 vesela kvartala attāluma, un, nostājies pie ozola, viņš nemānāmi meiteni vēroja. O'Konels bija drošs, ka Ešlija viņu nealmaskos, - viņš atradās pārak tālu, garām gāja pārāk daudz cilvēku, brauca pārāk daudz mašīnu, pārāk spoži spīdēja oktobra saule. Turklāt viņš bija apguvis hameleona cienīgu spēju saplūst ar apkārtni, tāpēc reizēm iedomājās, ka patiesībā viņam vajadzētu kļūt par kinozvaigzni šīs spējas dēļ - vienmēr izlikties par kādu citu.

Novazātā ūķi, ko īpašnieks lepni dēvēja par bāru un apkalpoja tur alkoholiķus un sīkus noziedzniekus, viņš varēja būt bīstams cilvēks. Pēc tam tikpat viegli Bostonas dzīvespriecīgajā vidē spēja pārtapt studentā. No datora izdrukātiem tekstiem līdz plīšanai piebāzta mugursoma lieliski papildināja vajadzīgo tēlu. Maikls O'Konels prasmīgi manevrēja no pasaules pasaulē, vienmēr paļaudamies uz cilvēku nevēlēšanos veltīt viņam vairāk par sekundi, lai viņu uzlūkotu.

Ja ļaudis to darītu, viņi i/.bitos.

Viņš vēroja, ar skatienu bez pūlēm sameklējis Ešlijas rudi gaišos matus starp pārējiem. Seši jauni cilvēki sēdēja aplī un ēda pusdienas, bez mitas smiedamies un sarunādamies. |a viņš būtu šajā bariņā septītais, viņš klusētu. Viņam labi padevās melošana un ticamu stāstu izgudrošana, skaidrojot, kas viņš ir, no kurienes nācis un ko darījis, taču lielākā sabiedrībā viņš vienmēr raizējās, ka sarunās lieku, pārspīlēs un, pateikdams ko neticamu vai muļķīgu, zaudēs uzticību, kas viņam bija lik svarīga. Tērzēdams ar kadu divatā, turklāt, ja šis kāds bija līdzīgs Ešlijai, ar savu brīvo, reizēm pavedinošo izturēšanos viņš prata izraisīt simpātijas.

Maikls O'Konels skatījās, un niknums viņa auga.

Tās bija pazīstamas izjūtas, ko viņš gan gaidīja, gan ienīda. Tas atšķīrās no dusmām, kadas viņš juta, gatavodamies cīņai vai kad sastrīdējās ar priekšnieku kādā no gadījuma darbiem, kuros strādāja, vai ar namīpašnieku, vai veco sievieti, kas mitinājās blakus viņa nelielajam dzīvoklītim un kaitināja viņu ar saviem kaķiem un uzmācīgo blenšanu. Viņš varēja lamāties 1111 sākt kauties ar jebkuru cilvēku, un tas viņam neko nenozīmēja. Taču jūtas pret Ešliju bija pavisam citādās.

Viņš zināja, ka šo meiteni mīl.

Vērodams viņu no droša attāluma, O'Konels nepazīts un neievērots kūsāja niknumā. Viņš mēģināja atslābināties, taču tas neizdevās. Viņš novērsās, jo skatīties bija pārak sāpīgi, bet tikpat strauji pagriezās atpakaļ, jo neskalīšanās izraisīja vēl lielākas sāpes. Katra Ešlijas smieklu šalts, kad viņa atmeta galvu un viņas mali neizturami skaisti viļņoja ap pleciem, ik reize, kad viņa paliecās uz priekšu, klausīdamās kāda cita vārdos, sagādāja O'Konelam mokas. Ik reizi, kad viņa pastiepa roku 1111 kaut vai pavisam netīši pieskārās kādam cilam, sāpju īleni durstīja O'Konela sirdi.

Maikls O'Konels nenovērsdamies skatījās uz meiteni, gandrīz veselu minūti aizturējis elpu.

Viņš spēja domai vienīgi par Ešliju.

O'Konels iebāza roku bikšu kabatā, kur glabāja nazi. Tas nebija šveiciešu armijas daudzfunkcionālais nazis, kas bulu atrodams mugursomās simtiem Bostonas studentu. Tas bija saliekamais nazis ar četras collas garu asmeni un bija nozagts kempinga piederumu veikalā Somersetā. Tas bija smags. Viņš aplieca pirkstus ap nazi un cieši tos saspieda, ta ka asmens, kaut ari ieslēpts spalā, tik un tā iegrieza viņam rokā. Viņš cerēja, ka nedaudz papildu sāpju noskaidros viņam saprātu.

Maiklam O'Konelam patika nēsāt līdzi nazi, jo tad viņš jutās bīstams.

Dažreiz viņš domāja, ka dzīvo negatavu cilvēku pasaulē. Studenti, arī Ešlija, mēģināja savu tagadējo personību pārveidot par kaut ko citu. Juridiskā augstskola topošajiem juristiem. Medicīnas institūts tiem, kas vēlas kļūt par ārstiem. Mākslas skola. Filozofijas kursi. Valodu studijas. Lekcijas par filmām. Visi centās par kaut ko kļūt. Visi grasījās kaut kam pievienoties.

Reizēm viņš nožēloja, ka nav pieteicies armijā. Viņam patika doma, ka ar savu talantu viņš izveidotu sev lielisku militāro karjeru, ja vien armija raudzītos caur pirkstiem uz viņa grūtībām klausīt pavēlēm. Varbūt viņam vajadzēja iestāties Cli'. Viņš būtu kļuvis par izcilu spiegu. Vai algotu slepkavu. Tas viņam patiktu. Viņš būtu līdzīgs Džeimsam Bondam, un viņam tas iznāktu pavisam dabiski.

Taču O'Konels saprata, ka viņam lemts kļūt par noziedznieku. Viņam patika pētīt briesmas.

Stāvēdams kvartālu tālāk, viņš redzēja, ka studentu bariņš sarosās. Visi gandrīz vienlaikus piecēlās kājās un tīrīja apģērbu, nelikdamies ne zinis par to, kas notiek apkārt. Viņi jutas labi savā smieklu un priecīgu sarunu lokā.

Viņš devās uz priekšu, iedams lēnām, lai nesamazinātu attālumu, iejukdams starp cilvēkiem uz ietves un joprojām skatīdamies, līdz Ešlija un pārējie pieveica nedaudzos pakāpienus un nozuda ēka.

O'Konels zināja, ka Ešlijas pēdējā nodarbība beidzas puspiecos. Tad viņa dosies uz muzeju, kur divas stundas strādās savu pusslodzes darbu. Viņš prātoja, vai Ešlijai ir kādi plāni šim vakaram.

Viņam tādi bija. Vienmēr.

* * *

-   Tomēr kaut ko es atkal nesaprotu.

-    Ko jus nesaprotat? - viņa pacietīgi jautaja. Ka skolotājā, kura maca neattapīgu bērnu.

-    Ja šis puisis…

-     Maikls. Maikls O'Konels. Jauks iru vārds. Bostonas vārds. Posmā no Broktonas lidz Somervilai un tālāk viņu ir tūkstošiem. Tāds vārds vedina u/ domām par altāra zēniem, kas kvēpina vīraku, par kora mēģinājumiem, par ugunsdzēsējiem, kuri, tērpušies kiltos, spirgta, aukstā Svēta Palrika dienā spēlē dūdas.

-    Tas nav viņa īstais vārds, vai ne? Tā ir daļa no miklas. Vai man ir taisnība? Ja es saktu meklēt, vai es atrastu Maiklu O'Konelu?

-    Varbūt atrastu. Varbūt ne.

-    Jus visu tīšam sarežģījat.

-     Patiešām? Vai gan es neesmu ta, kas par to varētu spriest? Varbūt es zinu, ka pienāks brīdis, kad jūs vairs neuzdosiet man jautājumus, bet pats dosieties meklēt atbildes, jo gribēsiet zināt patiesību. Jus jau zināt pietiekami, vismaz sākumam. Jus sāksiet salīdzināt manis teikto ar to, ko noskaidrosiet. Tieši tāpēc es jums to visu stāstu. Un nedaudz sarežģīju. Jus to nosaucāt par mīklu. Tas ir piemērots vārds.

Viņas balss izklausījās vaļsirdīga, bez viltus. Varbūt viņa par mani zobojas, taču vārdos tas nebija manāms.

-     Labi, - es teicu, - turpināsim. Ja tas puisis, Maikls, patiešām virzījās uz noziedzīgu dzīvi, kāpdams pa sīku noziegumu kāpnēm, - ka tajā iederas Lšlija? Viņa taču pāris sekundēs saprastu, kas tas par cilvēku, vai ne? Ešlija taču bija izglītota meitene. Viņa droši vien bija apmeklējusi lekcijas par vajātājiem un šādiem vīriešiem. Pie velna, pat valsts izdotajā vidusskolas veselības mācības grāmatā, kur temati sakārtoti alfabēta secībā, ir iekļauta nodaļa par tādiem tipiem! Tātad viņa uzreiz apjēgtu, kas ir šis Maikls. Un darītu visu iespējamo, lai tiktu no viņa vaļa. Jus runājat par mīlestību, kas atgadina apmātību. Taču šis O'Konels izklausās pēc psihopāta…

Pcc psihopāta, kas vēl likai mācās. Viņš ir topošais psihopāts.

-    Nūjā, saprotu… bet no kurienes tāda apmātība?

-  Labs jautajums, - viņa sacīja. Uz to vajadzētu atbildēt. Taču jus aplam uzskatāt, ka Lšlija, lai ari cik labu ipašibu viņai piemistu, bija pienācīgi sagatavota, lai prastu sevi pasargāt un nekļūdīgi novērtēt Maiklu O'Konelu.

Taisnība. Vai Lšlija apjēdza, kur iesaistījusies?

Teātrī, - viņa atbildēja. - Taču Lšlija nezināja, kas tas par iestudējumu.

TREŠĀ NODAĻA

Jaunu sieviete, kas nezināju patiesību

Divu galdiņu attālumā no tā, pie kura sēdēja Ešlija Frī- mena kopā ar trim draugiem, seši Ziemeļaustrumu universitātes beisbola komandas spēlētāji aizrautīgi strīdējās par Ytmkees un Red Sox labajām un sliktajām īpašībām, neskopodamies ar dažu labu necenzētos vārdos izteiktu vērtējumu. Ešliju skaļais troksnis netraucēja. Četrus gadus mācīdamās Bostonā, viņa daudzas stundas bija pavadījusi bāros, ko pārsvarā apmeklēja studenti, un dzirdējusi šādus strīdus neskaitāmas reizes. Dažreiz tie beidzās ar nelielu grustīša- nos vai ašu sitienu apmaiņu, taču parasti dzīvā diskusija vainagojās ar lamu plūdiem. Bieži izskanēja radoši pieņēmumi par Yankees vai Red Sox spēlētāju piekoptajām seksuālajām izvirtībām, 1111 šajos izdomājumos liela vieta bija ierādīta mājlopiem.

Draugi, kuri sēdēja viņai pretī, ari bija iegrimuši dedzīgā sarunā, kuras temats bija I lārvarda universitātē aplūkojamā Goijas slaveno kara šausmu skiču izstāde. Vairāki studenti, ari Ešlija, bija devušies uz otru pilsētas malu, kur izstāžu zālē satraukti klīda gar melnbaltajiem zīmējumiem, pētīdami tajos sakropļošanas, spīdzināšanas, slepkavību un agonijas ainas. Ešlija ievēroja, ka visos zīmējumos iespējams alšķirt pilsoņus no karavīriem, neviens nebija anonīms. Un drošs ari ne. Nāves priekšā, Ešlija domāja, visi ir vienlīdzīgi. Nāve iznicina garu neatkarīgi no politiskās pārliecības. Tā ir nepielūdzama.

Ešlija sagrozījās uz krēsla, piepeši juzdamās neomulīgi. Tēli, it īpaši vardarbīgi, viņu dziļi ietekmēja jau kopš berni- bas. Tie negribot kavējās atmiņā - vai tā būtu Salome, kas u/lūko Jāņa Kristītājā galvu kādā draudīgā renesanses gleznā, vai Bembija māte, kas pūlas aizbēgt 110 medniekiem, kuri lo vajā. Pat ākstīgās slepkavības Tarantino filmā "Nogalināt Bilu" izsila vinu no sliedēm. /

Viņas partneris šim vakaram bija kalsns, garmatains ma- ģistrantūras saīsinātā psiholoģijas kursa students, vārdā Vils, kurš bija pārliecies pār galdu un kaut ko pierādīja, vienlaikus mēģinādams samazināt attālumu starp savu plecu un viņas roku. Ešlija zināja, ka aplidošanas māksla īsi pieskārieni ir ļoti nozīmīgi. Pat viegla saskarsme varēja uzšķilt dzirksteles. Viņa īsli nesaprata, ko par šo puisi lai domā. Viņš acīmredzami bija gudrs un šķita uzmanīgs. Viņš bija ieradies Ešlijas dzīvokli, nesdams pusduci rožu un paskaidrodams, ka lās esot psiholoģiskais ekvivalents indulgencei, un tas nozīmējot, ka viņš drīkstot izdarīl vai pateikt kaut ko aizvainojošu vai muļķīgu un Ešlijai tas būšot jāpiedod. Ducis rožu, Vils sacīja, bulu pārāk daudz, un viņai droši vien nepatiktu tik mākslots žests, bet puse 110 šā skaita nozīmējot vismaz nelielu cerību un tādu ka neizprotamību. Ešliju šie paskaidrojumi uzjautrināja, tāpēc sākumā viņa bija noskaņota pozitīvi, taču drīz vien juta, ka Vils mazliet par daudz ir aizrāvies ar sevi un pārāk daudz runa pats, nevis klausās, tāpēc viņa atsala.

Ešlija atglauda matus no sejas un centās iedziļināties sarunā.

-    Goija gribēja pārsteigt cilvēkus. Viņš gribēja iegrūst šo kara īstenību sejā politiķiem un aristokrātiem, kuri to roman- tizeja. Viņš neapšaubāmi gribēja…

Teikuma beigas pārmāca spējš izsauciens no tuvējā galdiņa:

-     Es tev pateikšu, kas tam Derekam Džeteram padodas! Viņam padodas noliekšanās uz priekšu un…

Ešlija nespēja valdīt smaidu. Šķita, ka viņa nokļuvusi kādā Bostonai raksturīgā krēslas zonā, kur iestrēgusi starp pretenciozo un plebejisko.

Viņa atkal sagrozījās uz sava krēsla, ieturēdama no Vila neitrālu attālumu, kas neizgaisināja puiša cerības, bet ari pārāk viņu neiedrošināja, un ieprātodamās, kāpēc gan viņai tik ļoti neveicas mīlestība. Ešlija domās vaicāja sev, vai tas ir kaut kas tāds, kas ar laiku pariet, tāpat kā citi dzīves posmi augšanas procesā, vai ari tā ir zīme, pēc kuras var prognozēt nākotni. Viņa juta, ka ir tuvu kaut kādai robežai, taču ne- spēja izprast, kam īsti.

-    Jā, pārsteigšanai un patiesas kara būtības atainošanai mākslas darbos nav ne vainas, tomēr problēma paliek - māksla neaptur karu, jo tā ir tikai māksla. Mēs bariem dodamies aplūkot "Gerniku" un jūsmojam par lajā jaušamo uztveres dziļumu… bet vai mēs patiešām jūtam līdzi zemniekiem, kuriem toreiz uzmeta bumbas? Reiz viņi bija dzīvi, un viņu nāve bija īsta. Taču viņu patiesību aizēnojusi māksla.

To sacīja Vils, viņas partneris šajā vakarā. Ešlija viņam piekrita, tas bija sapratīgs spriedums, taču tādu pašu varētu izteikt ikviens no miljona politkorekto koledžas studentu. Ešlija palūkojās uz skaļajiem beisbolistiem. Viņu strīds, kaut arī alkohola iedvesmots, tik un tā bija izteiksmīgs un krāšņs. Ešlijai uzmācās šaubas. Viņai palika sēdēt bārā ar alus kausu. Viņai patika staigāt pa Tēlotājmākslas muzeju. Taču viņa vairs nesaprata, kurā no abām diskusijām viņa patiesībā iederētos.

Ešlija zaglīgi uzmeta skatienu Viļam, kurš acīmredzot bija iedomājies, ka ātrākais viņas savaldzināšanas veids ir sava spožā prāta spēju demonstrēšana. Tā bija maģistrantūras studentu standarta domāšana. Viņa nolēma visu mazliet sarež- Sit

Ešlija, strauji atgrūdusi krēslu no galda, piecēlās.

-    Ei! - viņa uzsauca. - Puiši, no kurienes jus esat? No Bostonas koledžas? Bostonas universitātes? Ziemeļaustrumu universitātes?

Pie beisbolistu galdiņa iestājās spējš klusums. Ešlija nodomāja, ka jauni vīrieši, kurus skaļā balsī uzrunā skaista meitene, vienmēr saista apkārtējo uzmanību.

No Ziemeļaustrumu universitātes, - viens no viņiem, paslējies no krēsla, atbildēja un viegli uz viņas pusi paklanījās, izturēdamies ar Tālajiem Austrumiem raksturīgu pieklājību, kas trokšņainajā bārā gan īsti neiederējās.

-    Atbalstīt Yankees ir tas pats, kas atbalstīt General Motors vai IBM, vai republikāņu partiju. Būt Red Sox līdzjutējam - tā ir dzeja. Visiem reiz dzīvē pienāk bridis, kad jāizdara izvēle. Tas ir viss, ko gribēju pateikt.

Vairāki puiši, kuri sēdēja pie galdiņa, sāka skaļi smieties, bet daži izskatījās sašutuši.

Vils smaidīdams atlaidās krēslā.

-    Tas bija trāpīgi, - viņš noteica.

Ešlija atplauka smaidā un nodomāja, ka viņš varbūt nav nemaz tik slikts.

Kad Ešlija bija jaunāka, viņa domaja, ka labāk ir būt neizskatīgai. Viņa zināja, ka neizskatīgas meitenes var labāk paslēpties.

Pusaudzes gadu sākumā viņa bija pārdzīvojusi dramatisku posmu, kurā dumpojās pilnīgi pret visu, - kāju pie zemes sizdama, skaļi strīdējās ar mati, tēvu, skolotājiem un draugiem, valkāja platas maisveida drēbes dubļu toni, iekrāsoja matos košsarkanu un piķa melnu šķipsnu, klausījās grunge, dzēra stipru melnu kafiju, izmēģināja cigaretes, ilgojās pēc tetovējumiem un pīrsinga. Šis posms ilga likai dažus mēnešus, pietiekami, lai viņa nonāktu pretrunā ar visu, ar ko bija nodarbojusies skolā, klasē un sporta laukumā. Viņa zaudēja dažus draugus, un atlikušie uz viņu raudzījās piesardzīgi.

Ešlijai par pārsteigumu, vienīgais pieaugušais cilvēks, ar kuru viņa šajā laikā spēja sarunāties kaut cik normāli, bija mātes partnere Houpa. Tas šķita neizprotami, jo Ešlija vainoja Houpu mātes aiziešanā no ģimenes un nereti sacīja draugiem, ka tāpēc Houpu ienīst. Šie meli viņu satrauca, jo daļēji viņa tā sacīja, pārliecināta, ka tieši to draugi grib no viņas dzirdēt, un viņai nepatika doma, ka tik viegli pakļaujas. Pēc roka fāzes viņa aizrāvās ar haki, skotu rūtīm un jāšanas sportu, līdz beidzot dažas nedēļas pievērsās vegānismam un ēda tofu un dārzeņus. Neilgu laiku Ešliju interesēja aktiermāksla, un viņa samērā labi nospēlēja bibliotekāri Merianu lugā "Muzikālais cilvēks", tajā posmā ierakstīdama dienasgrāmatā simtiem izjustu rindu. Dažādos dzīves brīžos Ešlija iztēlojās sevi par Emīliju Dikinsoni, Eleonoru Rūzveltu un Keri- ju Neišenu, šo to paņemdama arī no Glorijas Steinemas un Mias Hammas. Viņa strādāja projektā "Humāna dzīvesvieta", būvēdama mājas, un reiz kopā ar vidusskolas lielāko narkotiku tirgoni devās pārdrošā braucienā uz tuvāko pilsētu pēc krietna daudzuma kokaīna. Abi bija iekļuvuši policijas novērošanas kameras ierakstā, un detektīvi piezvanīja Ešlijas mātei. Sallija Frīmena-Ričardsa pārskaitusies piesprieda meitai vairākas nedēļas mājas aresta, nikni klaigādama, ka Ešlijai neticami veicies, jo viņa tikusi cauri bez īsta aresta un ka viņai būs ļoti grūti atgūt mātes uzticību. Galu galā Houpa un Ešlijas tēvs nomierinājās - katrs atsevišķi - un izteica maigākus secinājumus, ieminēdamies par pusaudžu dumpīgumu, turklāt tēvs atcerējās kadu muļķību, ko pastrādājis jaunībā, un tas visiem izraisīja smieklus un uzmundrināja Ešliju. Viņa negrasījās tīši padarīt savu dzīvi bīstamu, taču viņai patika šad tad atļauties riskantu rīcību, un sevišķi viņu valdzināja tas, ka līdz šim izdevies izvairīties no lielām nepatikšanām. Viņai šķila, ka viņa ir kā māls uz podnieka ripas, kur pastāvīgi tiek griezts un veidots, gaidot no krāsns karstuma plūsmu, kas pabeigs šo darbu.

Ešlija reizēm jutās kā viļņu varā. Viņai ne pārāk patika pusslodzes darbs muzejā, kur viņa palīdzēja veidot eksponēto priekšmetu katalogu. Tas bija darbs, kurā jātup iespundētai sētaspuses istabā un jāblenž datora ekrānā. Viņa nebija pārliecināta par to mākslas vēstures studiju programmu, par kuru gaidīja ziņas no universitātes, un dažreiz iedomājās, ka iemaldījusies šajā laukā tikai tāpēc, ka prot apieties ar zīmuli, krāsām un otu. Tas Ešliju ļoti satrauca, jo viņa, tāpat kā vairākums jauniešu, uzskatīja, ka jānodarbojas tikai ar to, kas patīk, taču viņa joprojām nezināja, kas tas varētu būt.

Kad abi izgāja no bāra, Ešlija savilka mēteli nedaudz, ciešāk sev apkārt. Viņa iedomājās, ka Vils droši vien ir pelnījis lielāku viņas vērību. Viņš bija glīts, uzmanīgs, un varbūt viņam piemita arī humora izjūta. Viņš soļoja Ešlijai blakus dīvainā, neveikla gaitā, kas Ešlijai patika, un droši vien viņš bija puisis, par kuru viņai tiešām vajadzētu ieinteresēties.

Taču viņi bija nogājuši gandrīz divus kvartālus un tikai piecdesmit jardi bija atlikuši līdz viņas dzīvokļa durvīm, bet Vils nebija uzdevis viņai nevienu jautājumu.

Viņa nolēma paļauties uz. spēli. Ja Vils pajautās ko tādu, kas viņai šķitīs interesants, viņa piekritis tikties ar to vēlreiz. Ja Vils pavaicās, vai drīkst viņai līdzi uziet augšā, Ešlija to pametīs.

-    Kā tu domā, - viņš piepeši ieminējās, - vai puiši bārā strīdas par beisbolu tāpēc, ka dievina spēli, vai tāpēc, ka viņiem patīk strīdēties? Galu galā jau nekādu pareizo atbilžu nav, ir tikai uzticība komandai. Un aklai uzticībai debates neko nespēj padarīt, vai ne?

Ešlija pasmaidīja. Viņš bija nopelnījis nākamo tikšanos.

-     Kaut gari temats "Simpātijas pret Red Sox" droši vien iederētos manā psiholoģisko noviržu seminārā, - Vils piebilda.

Ešlija iesmējās. Viņa neapšaubāmi satiksies ar šo puisi vēlreiz.

-    Esam klāt, - Ešlija sacīja. - Man šovakar bija jautri.

Vils palūkojās uz. viņu.

-    Varbūt mēs varētu kopā pavadīt kādu klusāku vakaru? Mēs viens par otru vairāk uzzinātu, ja nevajadzētu sarunājoties pārkliegt bāra troksni un klausīties niknos spriedumos par Dereka Džetera tieksmi pēc ādas pātagām, lielizmēra seksa rotaļlietām un atverēm, kurās tās iespējams ar lielu izdomu ievietot.

-    Labprāt, - Ešlija atbildēja. - Vai piezvanīsi man?

-     Noteikti.

Viņa paspēra soli augšup uz pirmā pakāpiena, kas veda uz dzīvokli, tad, atskārtusi, ka joprojām tur Vila roku, pagriezās un noskūpstīja Viļu. Tas bija maigs, nevainīgs skūpsts, kurā viņas mēle pavisam viegli pārslīdēja pār Vila lūpām. 1ās bija solījuma skūpsts, kas ļāva cerēt uz kaut ko vairāk nākotnē, bet neaicināja to baudīt šajā vakarā. Šķila, ka Vils to saprot, un Ešliju tas iepriecināja. Viņš pussoli atkāpās, galanti paklanījās un gluži ka astoņpadsmitā gadsimta pielūdzējs noskūpstīja viņai roku.

- Arlabunakti, - Ešlija teica. - Es patiešām jauki pavadīju laiku.

Viņa pagriezās un devās iekšā dzīvojama nama. Nokļuvusi starp divām stikla durvīm, viņa pagriezās un palūkojās atpakaļ. Ārdurvju spuldze meta lejup gaismas konusu, un Vils stāvēja blāvi dzeltenā apļa mala, aiz kuras sākas Jaun- anglijas nakts piesātinātais, necaurredzamais melnums. Viņa sejā vidēja ēna, it kā viņu būtu trāpījusi tumsas sūtīta bulta. Ešlija, viegli pamājusi puisim, devās augšup uz savu dzīvokli, juzdamās mazliet apdullusi no garām palaistās iespējas, tomēr apmierināta ar sevi, jo nebija pat pieļāvusi domu par vienas nakts sakaru, kādi bija tik ļoti iecienīti koledžas sabiedrībā, no kuras viņa tūlīt, tūlīt dosies prom. Viņa papurināja galvu. Iepriekšējā reize, kad viņa padevās šim kārdinājumam, bija patiešām nožēlojama. Nesen, kad viņai piepeši un neizskaidrojami piezvanīja tēvs, viņa bija spiesta to atcerēties. Ešlija, meklēdama dzīvokļa atslēgu, apņēmīgi atvairīja domas par pagātnes nepatīkamajam naktīm un ļāva sevī ieplūst pieticīgajam šā vakara mirdzumam.

Viņa prātoja, cik ilgs laiks paies, kad Vils pēc pirmās satikšanās viņai piezvanīs un norunās otro.

Kad Ešlija nozuda aiz otrajām durvīm, Vils Gudvins vēl bridi tumsā vilcinājās, izbaudīdams aizrautības vilni, kas viņu pārņēma, un pārgalvīgu sajūsmu gan par pavadīto, gan gaidāmo vakaru.

Viņš jutās emociju pārpilns. Drauga draudzene, kas viņam iedeva Ešlijas telefona numuru, bija vēstījusi, ka ši meitene ir skaista un gudra, taču nedaudz, noslēpumaina, tomēr Ešlija visādā ziņā bija pārspējusi viņa fantazijas. Vils sprieda, ka par mata tiesu pašam izdevies paglābties no vērtējuma "apnicīgs".

Saliecies uz priekšu pret vēja brāzmām, kas pieņēmās spēkā, Vils iebāza rokas dziļi vejjakas kabatās un sāka iet. Gaisā jautās kaut kas senatnīgs un pazīstams, it kā šīs vēja pūsmas neatšķirtos no citām iepriekšējām, it kā tās būtu brāzušās cauri visiem aizvadītajiem oktobriem, cauri visām paaudzēm, kuras gājušas pa Bostonas ielām. Vils juta, ka vaigi sasarksi no nakts apņēmības, un steidzās uz metro pieturu. Viņš ātri virzījās uz priekšu, garajam kājām mīdams pilsētas ietvi un domās kavēdamies pie Ešlijas. Viņa ir augumā gara, tāpat kā es, viņš klusībā atzīmēja. Gandrīz piecas pēdas un desmit collas, viņš minēja, turklāt viņai ir modeles trauslums, ko nespēj noslēpt ne džinsi, ne vaļīgais kokvilnas džemperis. Šķērsodams ielu kvartāla vidu un strauji laipodams starp mašīnām, viņš brīnījās, ka ap Ešliju nespieto pielūdzēju bari. Iespējams, tas saistīts ar neveiksmīgām iepriekšējām attiecībām vai citādu negatīvu pieredzi. Viņš nolēma to neanalizēt un pateikties laimīgajai zvaigznei, kas devusi viņam iespēju salikt Ešliju. Specialitāte, ko viņš apguva, daudz kas bija atkarīgs no varbūtībām. Vils nejutās pārliecināts, ka statistika, ko viņš veidoja klīniskajā darbā ar laboratorijas žurkām, būtu attiecināma uz faktu, ka viņš saticis Ešliju.

Plati smaidīdams, viņš mundrā soli noskrēja lejā pa pakāpieniem uz vilcienu.

Bostonas metro, tapat kā lielākajā daļā pilsētu pazemes dzelzceļu, valda īpaša, gluži vai citas pasaules gaisotne. Cilvēks, ticis garām turniketam, nokāpj pazemes valstībā, kur gaisma atstarojas no balti flīzētajām sienām un starp tērauda pīlāriem slēpjas ēnas. Šeit valda pastāvīgs troksnis, jo vilcieni pienāk un atiet, aizdārdēdami tālumā. Ārpasaule ir kaut kur talu prom, un to aizstāj savdabīgs Visums, kurā neiederas ne vējš, ne lietus, ne sniegs. Pat silta, spoža saules gaisma šķiet atbilstam citai vietai un laikam.

Pienāca vilciens, izdvesdams augstu, spiedzošu skaņu, un Vils kopā ar citiem gaidītājiem aši tajā iekāpa. Blāvajā apgaismojumā pasažieri izskatījās bāli un slimīgi. Brīdi Vils nodevās minējumiem par pārējiem braucējiem, kuri bija vai nu aizslēpušies aiz. avīzēm, iegrimuši grāmatas lasīšanā, vai truli raudzījās tumšajā loga. Viņš atlieca galvu, uz brīdi aizvērdams acis un ļaudams vilciena šupām viņu ieaijāt kā bērnu mātes rokās. Rīt viņš piezvanīs, Vils domāja. Norunājis ar Ešliju satikšanos, viņš mēģinās meiteni pie telefona aizkavēt. Vils apsvēra dažādus tematus, cenzdamies izvēlēties ko negaidītu. Uz kurieni varētu viņu aizvest? Vakariņās vai uz filmu? Paredzami. Viņš nojauta, ka Ešlija ir sieviete, kura veļas redzēt ko īpašu. Varbūt aizvest viņu uz teātri? Uz komiķu klubu? Pēc tam viņi paēstu vēlas vakariņas kādā vietā, kas būtu labāka nekā parastās hamburgeru un alus kafejnīcas. Taču šī vieta nedrīkst but snobiska. Un tai jābūt klusai. Tātad vispirms izklaide, pēc tam - kaut kas romantisks. Varbūt tas nebija pats labākais plāns pasaulē, tomēr tas bija saprātīgs.

Kad vilciens apstājās viņa pieturā, Vils pielēca kājās un iz- kapa laukā. Viņš kustējās ātri un bezrūpīgi un driz vien, pie- veicis pakāpienus, kas veda no metrostacijas augšup, bija uz ielas. Portera laukuma laternu gaisma šķēla tumsu, radīdama rosības iespaidu vietā, kur tās nemaz nebija. Vils atkal saliecās, sargādamies no aukstā vēja, un, pametis laukumu, nogriezās sānielā. Tā kā viņa dzīvoklis atradās četru kvartālu attālumā, viņš no jauna nodarbināja prātu, mēģinādams izlemt, uz kuru restorānu nākamajā tikšanās reizē Ešliju lai aizved.

Izdzirdējis ierejamies suni, Vils, nez kāpēc iztrūcies, palēnināja gaitu. Tālumā iegaudojās neatliekamas palīdzības automašīnas sirēna. Dažu divstāvu ģimenes māju un daudzstāvu dzīvojamo namu logos vīdēja blava gaisma no televizoru ekrāniem, bet lielākā daļa logu bija tumši.

Vila dzirdi sasniedza tāda kā soļu skrapstēšana, un viņš pagriezās uz labo pusi, pret dzīvojamo namu ieskautu šķērsielu, no kurienes ta nāca. Piepeši viņš ieraudzīja melnu stāvu, kas viņam strauji tuvojās. Pārsteigts soli atkāpies, viņš pacēla roku, it kā aizstāvēdamies. Prātā iešāvās doma, ka vajadzētu saukt pēc palīdzības, bet viss notika pārāk ātri. Viņam bija tikai šis viens mirklis, pilns izbrina un baiļu, un neskaidru šausmu. Nākamajā mirklī gluži kā zobens gaisā nošvīkstēja svina caurule, ar svelpjošu skaņu un neticamu spēku cirzdamās pret Vila pieri.

* * *

Gandrīz septiņas stundas kādā garā, acis nogurdinošā dienā es mekleju Vila Gudvina vārdu avizē The Boston Clobc. Gandrīz jau zaudējis cerību, beidzot vietējo ziņu lappuses pašā lejā ieraudzīju virsrakstu "Policija meklē laupītāju, kas uzbrucis maģistranturas studentam". Skopajās četrās rindkopās informācijas bija ļoti maz. Es uzzināju, ka divdesmit četrus gadus vecā studenta vārds bija mainīts - ievainojumi ir smagi un viņš kritiska stāvoklī nogādāts Masačusetsas pavalsts galvenaja slimnīca pec tam, kad viņu agri no rīta atradis kads garāmgājējs, kurš pamanījis viņa asiņaino ķermeni pamestu aiz alumīnija atkritumu tvertnēm šķērsielā. Policija lūdza palīdzību Somervilas apkaimes iedzīvotājiem, cerēdama, ka incidentu kāds bus manījis vai vismaz dzirdējis ko aizdomīgu.

Tas bija viss.

Turpinājuma nebija ne nākamajā dienā, ne vēlākajās nedēļās. Viens no neskaitāmiem pilsētas vardarbības aktiem bija likuma noteiktā kartībā Veģistrēts un acīmredzot pēc tam aizmirsts jaunu ziņu un notikumu gūzmā.

Vēl divas dienas, kuru laikā neatgāju no telefona, man prasīja Vila adreses atrašana. Bostonas koledžas Absolventu biedrībā es uzzināju, ka viņš studijas nav pabeidzis, un saņēmu viņa mājas adresi Bostonas priekšpilsētas rajona Konkorda. Telefona numurs nebija norādīts.

Konkorda ir patīkama vieta ar staltiem namiem, no kuriem dvašo pagātnes elpa. laja ir zaļa josla ar lielisku parku, iespaidīga bibliotēka, privātskola un kluss centrs ar daudziem moderniem veikaliem. Kad biju jaunāks, es vedu savus bērnus pastaigās pa tuvējām kauju vietām un citēju Longfelova slaveno poēmu. Diemžēl šajā pilsētā, tapat ka daudzās Masačusetsas pavalsti, vēsture spiesta piekāpties attīstībai. Nams, kura dzīvoja manis meklētais jaunais cilvēks, ko es domās dēvēju par Viļu Gudvinu, šķila vecakais šajā vieta. Uz. agrīna koloniālā laika lauku maju, kas nebija tik dižmanīga kā jaunākas ēkas un atradās pie ceļa atzarojuma, veda kādus piecdesmit jardus garš, ar granti nobērts piebraucamais ceļš. Kāds bija ziedojis savu laiku un mājas priekšā iekopis nelielu puķu dārzu. Pie mirdzoši baltas ārējās sienas es ieraudzīju plāksni, kas bija datēta ar tūkstoš septiņsimt astoņdesmit devīto gadu. Pie mājas sanu durvīm bija uzbūvēta koka rampa braucamkrēslam. Ls piegāju pie parādes durvīm, kur gaisā jautās tuvējo hibiskusrožu smarža, un viegli pieklauvēju.

Durvis atvēra slaida sieviete ar sirmiem matiem. Pēc vecmāmiņās viņa vel neizskatījās.

-   Vai varu jums ka palīdzei? - viņa jautāja.

Es nosaucu savu vārdu un atvainojos, ka esmu ieradies be/ pieteikšanas tomēr paskaidrodams, ka man nebija iespējams piezvanīt, jo telefona numurs nav abonentu saraksta. Pastāstījis, ka esmu rakstnieks un interesējos par dažiem noziegumiem, kas notikuši pirms vairakiem gadiem Kembridžas, Ņutonas un Somer- vilas apkaimē, es pavaicāju, vai drīkstu uzdot paris jautājumu par Viļu vai ari parunāt ar viņu.

Sieviete bija apmulsusi, tomēr durvis man deguna priekšā neaizcirta.

Nesaprotu, ka mēs varētu jums palīdzēt, viņa pieklajigi sacīja.

Man ļoti žēl, ka jus tā pārsteidzu, es velreiz paskaidroju. - Man ir tikai daži jautājumi.

Sieviete papurināja galvu.

Viņš negrib… - viņa iesāka un, lūkodamās uz mani, apklusa. Redzēju, ka viņas apakšlūpa sak drebēt un acis sariešas asaras. - Tas bija… - sieviete mēģināja no jauna, bet viņu pārtrauca balss no majas dziļumiem.

-  Mat? Kas tur ir?

Viņa bridi vilcinājās, it kā nespēdama izlemt, ko lai atbild. Es palūkojos viņai garam un ieraudzīju, ka no sānu istabas izslid jauns vīrietis braucamkrēslā. Viņa ada izskatījās izbalējusi, brūnie pinkainie mati, kas nekopti bija savēlušies jukti, krita līdz pleciem. Blāvi sarta 7. veida rēta pieres labajā augšēja pusē stiepās gandrīz līdz uzacij. Puiša rokas bija cīpslainas un muskuļotas, bet kruškurvis - iekritis un vajš. Viņam bija lielas plaukstas ar glītiem, gariem pirkstiem, un, raudzīdamies uz viņu, es gara acīm redzēju viņu tādu, kāds viņš reiz bijis. Viņš pabrauca uz priekšu.

Māte no jauna paskatījās uz mani.

- Tas bija ļoti smagi, - viņa klusi noteica ar pārsteidzošu vaļsirdību.

Krēsls apstājas, un gumijas riteņi iečīkstējās.

-   Labdien, - puisis diezgan laipnā balsi mani sveicinaja.

Es pateicu savu vardu un vēlreiz paskaidroju, ka interesejos par noziegumu, kurā viņu sakropļoja.

-   Manu noziegumu? - viņš atkārtoja, tomēr atbildi negaidīja, tūlit sniegdams to pats. - Nedomāju, ka tas bija kas īpašs. Parasta laupīšana. Tā ka necik daudz jums nevarēšu pastāstīt. Divi mēneši komā. Pēc tam šis… - Viņš ar zodu pamāja uz krēslu.

-   Vai policija kādu arestēja?

-  Nē. Kad beidzot spēju runāt, palīdzēt viņiem tik un tā nespēju. No tā vakara es neko neatceros. Pilnīgi neko. It ka būtu nospiests taustiņš "Atpakaļatkāpe" un jūsu darba burti cits pēc cita nozuduši. Jūs zināt, ka tie datorā kaut kur ir, tomēr atrast nevarat. Jo tie gluži vienkārši ir izdzēsti.

-   Jūs tovakar atgriezāties mājās pēc tikšanas?

-   Jā. Pēc tam vairs neesam sazinājušies. Kāds tur brīnums? Es biju sabrucis. Joprojām tāds esmu. - Viņš rūgti iesmējās.

Es pamāju.

-   Policisti necik daudz neatklaja, vai ne?

Viņš papurināja galvu.

-  Tikai šo to dīvainu.

-  Dīvainu?

-   Viņi Roksberi notvēra puišeļus, kas mēģināja izmantot manu Visa kredītkarti. Dažas dienas viņi dornaja, ka tie ir uzbrucēji, kuri mani aplaupīja, taču izrādījās, ka tā nav. Sīkaļas acīmredzot bija atraduši karti zemē pie atkritumu tvertnes.

-   Bet kā…

-   Kāds cits atrada manu maku ar dokumentiem - vadītāja apliecību, koledžas pusdienu karti, personas kodu, veselības apdrošināšanas polisi, visu to drazu, - Dorčesterā, un tas viss bija neskarts. Daudzu jūdžu attālumā no atkritumu tvertnes, kur puišeļi uzgāja kredītkarti. Savādi.

-  Ar ko jūs tagad nodarbojaties? - es jautaju.

Tagad? - Vils palūkojās uz mati. - Tagad es tikai gaidu.

-   Gaidāt? Ko jūs gaidāt?

-  Rehabilitācijas nodarbības Galvas traumu centrā. Dienu, kad piecelšos no šā krēsla. Neko citu jau nevaru iesākt. Tikai gaidīt.

Es pasperu soli atpakaļ, un viņa māte saka vērt durvis ciet.

-       Ei! - Vils uzsauca. - Kā jums šķiet, vai kādreiz atradīs to ilvēku, kurš man to nodarīja?

-   Nezinu, es atbildēju. )a uzzināšu, es jums to paziņošu.

-     Lahprat saņemtu viņa vārdu un adresi, viņš klusi sacīja. Par šo to es gribētu parūpēties pats.

CETURTĀ NODAĻA

Saruna, kas nozīmēja vairak neka vardi

Pēc Maikla O'Konela domām, noziegumā galvenais ir sakarības.

Ja kāds nevēlas, lai viņu notver, viņam jāiznicina visas sakarības, kas izmeklētājus varētu uzvedināt uz īstā ceļa. Vai vismaz jāsaduļķo pēdas, lai kāds pārāk uzcītīgs detektīvs nespētu uzreiz tās uzošņāt. O'Konels pasmaidīja, uz mirkli aizvērdams acis un ļaudamies metrovilciena vienmērīgās gaitas mierinājumam. Lai gan ķermeni vēl arvien strāvoja enerģijas šautras un viņš juta muskuļus joprojām savelkamies un saspringstam, cilvēka piekaušana dāvāja viņam savādu mieru. O'Konels domās vaicāja sev, vai tā būs vienmēr.

Pie kājām viņš bija nometis lētu zila audekla somu, kuras siksna vaļīgi turējās viņam ap roku. Somā bija adas cimdi, otrs gumijas cimdu pāris, divdesmit collu garš santehnikas caurules gabals un Vila Gudvina maks. Viņam gan vēl nebija pieticis laika uzzināt vīrieša vārdu.

Pieci priekšmeti, O'Konels domāja, nozīmē piecas metro- stacijas.

Viņš zināja, ka rīkojas pārāk piesardzīgi, taču iegalvoja sev, ka precizitāte visā nāks tikai par labu. Uz. caurules, tāpat kā uz ādas cimdiem, bija piekautā vīrieša asinis. Tās droši vien bija ari uz viņa drēbēm un sporta kurpēm, bet rīts vēl nebūs uzausis, kad viņš jau visu būs izlaidis caur vairākiem karstā ūdens cikliem tuvējā veļas mazgātavā. Tā pagaisis mikroskopiskā saikne starp šo vīrieti un viņu. Somai bija lemts nonākt atkritumu tvertnē Broktonā, svina caurulei - pilsētas centra būvlaukumā. Maks, kad no tā būs izņemta nauda, nokļūs atkritumu tvertnē pie Dorčesteras metrosta- cijas, bet kredītkartes viņš i/mētās Roksberi ielās, kur, tā viņš cerēja, melnie bērneļi tās savāks un sāks izmantot. Bostonā joprojām valdīja rasu dalījums, un viņš pieņēma, ka šos bērnus vainos viņa nodarījumā.

Ķirurga cimdus, ko viņš bija pavilcis zem ādas cimdiem, varēs droši izmest pa ceļam uz mājām. Viņš iesviedīs tos kādā atkritumu tvertnē netālu no Masačusetsas pavalsts gal- venās slimnīcas vai Brigemas slimnīcas, vai Sieviešu veselības centra, kur tiem, pat ja tos pamanīs, neviens nepievērsīs uzmanību.

O'Konels prātoja, vai vīrieti, kurš noskūpstīja Ešliju, viņš nogalinājis.

Iespējamība bija liela. Pirmais sitiens ķēra upura deniņus, 1111 O'Konels dzirdēja nokrakšķam kaulu. Vīrietis nogāzās zemē, atsizdamies pret koku, un tas bija labi, jo kritiena troksnis tādējādi bija slāpēts. Pat ja kāds kaut ko dzirdēja un, sajutis ziņkārības uzplūdu, palūkojās laukā pa logu, tas bija velti, jo viņu un vīrieti, kurš noskūpstīja Ešliju, aizsedza koka stumbrs un dažas automašīnas, kas bija tur novietotas. Ievilkt saļimušo ķermeni šķērsielas tumsā bija pavisam viegli. Spērieni un sitieni prasīja likai dažas sekundes. Tas bija mežonības izvirdums, kas pielīdzināms seksuālai kulminācijai, nežēlīgs sprādziens, kas tūlīt pat beidzās. Iegrūdis nejūtīgo ķermeni aiz metāla atkritumu tvertnēm, viņš izņēma no vīrieša kabatas maku, aši iebāza savu pašgatavoto ieroci somā un straujā solī cauri tumsai atgriezās Portera laukuma metrostacijā.

Tas viss bija nolicis neticami vienkārši. Piepeši. Anonīmi. Nežēlīgi.

Bridi O'Konels laiski prātoja, kas varētu būt šis vīrietis, bel tad paraustīja plecus. Patiesībā viņam tas bija vienalga. Nebija nekādas vajadzības uzzināt pat viņa vārdu. Vienīgā iespējamā saikne, kas varētu viņu vienot ar vīrieti, ko viņš bija atstājis šķersielā, gulēja savā dzīvoklī, nezinādama, kas šajā vakarā noticis. Kad viņa to uzzinās, varbūt dosies uz policiju. Viņš nedomāja, ka tā notiks, tomēr iespējams tas bija. Ko gan viņa varētu pateikt? Viņam kabatā bija kinoteātra biļetes pasaknis. īpaši drošs alibi tas nebija, taču pietiekams apstiprinājums viņa atrašanās vietai skūpsta bridi, jebkuram policistam, kurš tik un ta Ešlijai neticēs, īpaši pēc tam, kad otrā pilsētas malā uzradīsies maks vai kredītkartes, ar to bus diezgan.

Atliecis galvu, viņš klausījās metrovilciena skaņās, dīvainajā nemitīga trokšņa mūzikā, kas rodas, ja metāls sitas pret metālu.

Pulkstenis vēl nebija pieci no rīta, kad Maikls O'Konels veica priekšpēdējo darbu. Vairāk vai mazāk nejauši viņš izvēlējās kādu staciju un izgāja no pazemes joprojām tumšajā nakti netālu no ķīniešu kvartāla un pilsētas komerciālā centra. Lielākā daļa veikalu bija aizslēģoti un slēgti, un ietve bija tukša. Nepagāja ilgs laiks, līdz viņš atrada taksofonu, kas darbojās, un, drebinādamies aiz aukstuma, pārvilka pār galvu krekla kapuci. Izskatīdamies pēc mūka, viņš rīkojās ātri, nevēlēdamies, lai policisti, pa šaurajām ielām savā patruļmašīnā veikdami pēdējo apgaitu šajā nakti, viņu pamanītu, apstātos un uzdotu jautājumus.

O'Konels iemeta automātā piecdesmit centus un uzgrieza Ešlijas numuru.

Pēc piektā signāla viņš izdzirdēja meitenes miegaino balsi.

-   Hallo!

O'Konels bridi klusēja, dodams viņai vēl dažas sekundes, lai viņa pilnīgi pamostos.

-   Hallo! - viņa atkārtoja. - Kas zvana?

Viņš atcerējās baltu, Ietu radiotelefonu pie meitenes gultas. Bez numura noteicēja, kaut gan tam tik un tā nebūtu nozīmes.

-  Tu zini, kas zvana, - viņš klusi sacīja.

Viņa neatbildēja.

-   Es tev jau teicu, ka mīlu tevi, Ešlija. Mēs esam radīti viens otram. Neviens nedrīkst starp mums nostāties.

-   Maikl, izbeidz man zvanīt. Es vēlos, lai tu liec mani mierā.

- Man nemaz nevajag tev zvanīt. Es vienmēr esmu tev līdzās.

Viņš nolika klausuli, pirms to paspēja izdarit Ešlija. Iedarbīgākie draudi ir nevis tie, kas izteikti, bet iedomātie.

Saule jau ausa, kad O'Konels beidzot atgriezās savā dzīvoklī.

Neskaitāmie kaimiņienes kaķi klaiņoja pa gaiteni, apnicīgi ņaudēdami un izdodami citas nepatīkamas skaņas. Kad viņš tuvojās, viens no tiem sāka šņākt. Vecajai dāmai, kura mitinājās pretējā dzīvoklī, piederēja vairāk nekā divpadsmit kaķu, varbūt pat divdesmit, un viņa tos sauca dažādos vārdos un izlika ēdiena traukus ari bezpajumtes dzīvniekiem, kas šad tad pieklīda. "Piederēja", pec O'Konela domām, bija relatīvs jēdziens. Ški ta, ka-dzīvnieki nāk un iet, kad pašiem patīk. Kaimiņiene bija nolikusi pat papildu smilšu kasti gaiteņa stūrī, lai izdabātu to vēlmēm, un gaitenī tāpēc valdīja smagnēja, pretīga smaka. Kaķi pazina Maiklu O'Kone- lu, un viņš pazina kaķus, ar kuriem viņam bija tikpat sliktas attiecības kā ar to saimnieci. Viņš uzskatīja šos dzīvniekus par klaidoņiem, kas ir likai pakapi labāki par grauzējiem. Viņam no tiem nāca šķavas un asaroja acis, un mūždien, kad viņš ienāca mājā, lie pētīja viņu ar kaķiem raksturīgu vērīgumu. Viņam nepatika, ja kads pievērš īpašu uzmanību viņa gaitām.

O'Konels mēģināja iespert raibam kaķim, kas, aizmirsis piesardzību, piegāja viņam par tuvu, taču netrapija. Viņš nodomāja, ka zaudējis veiklību, un tās acīmredzot bija garās, satraucošās nakts sekas. Kad viņš sāka slēgt vaļā sava dzīvokļa durvis, raibais kaķis un tā biedri aizšāvās prom. Nolaidis skatienu, O'Konels ieraudzīja, ka cits, melnbalts dzīvnieks ar oranžu svītru pār muguru, vilcinās pie ēdiena trauka. Tas acīmredzot bija jauns un dumjš, ja jau nesekoja pārējiem, kas turējās no viņa pa gabalu. Vecā sieviete gulēs vel stundu, varbūt ilgāk, un viņš zināja, ka dāmas dzirde kļuvusi vājāka. Bridi vērojis gaiteni, viņš nolēma, ka neviens no iemītniekiem nav nomodā. O'Konels nespēja saprast, kāpēc neviens cits nežēlojas par kaķiem, un kaimiņus par to ienīda. Šeit dzīvoja vecs pāris no Kostarikas, un abi slikti runāja angliski. Puertorikānis, kas, pēc O'Konela domām, līdztekus mehāniķa darbam papildināja ienākumus ar kādu ielaušanos, mitinājās citā dzīvoklī. Augšstāvā dzīvoja divi studenti, kas šad tad gaiteni izplatīja marihuānas salkano smaržu, un sirms pārdevējs ar bālu seju, kurš savas brīvās stundas pavadīja, raudādams pie pudeles. O'Konels sūdzējās par kaķiem mājas pārvaldniekam - pavecam vīram, kura nagus sedza gadiem krājusies netīrumu kārta, kurš runāja ar neatšifrējamu akcentu un kuram acīmredzami riebās pieprasījumi, lai tas kaut ko salabo, - bet ar citiem īrniekiem likās reti. O'Konels šaubījās, vai kads šeit zina viņa vārdu. Šī vieta bija tikai klusa, netīra, neizteiksmīga, auksta māja, dažiem tās bija beigas, citiem pārejas posms, un tai piemita nepaslāvīgums, kas viņam palika. Atvēris durvis, viņš joprojām lūkojās lejup, prātodams, vai vecā sieviete reizēm par- skaita savus kaķus un zina, cik viņai lo ir.

Viņa droši vien nemaz nepamanīs, ja bus par vienu mazak.

O'Konels aši pieliecās un sagrāba melnbalto kaķi ap vidu. Dzīvnieks iebrēcās, pārsteigts cirzdams viņam ar ķepu.

Viņš skatijas uz. savas plaukstas virspusi, kur bija uzra- dusies sarkana švīka. Šaurā asiņu līnija padarīs viņa plānu, kas bija radies prātā, daudz vienkāršāku.

Ešlija Frīmena atslīga atpakaļ gultā.

-   Man ir nepatikšanas, - viņa nočukstēja.

Viņa nekustēdamās gulēja, lidz spoža saules gaisma saka apņēmīgi lauzties caur krokolajiem, dūmakainajiem aizkariem, piešķirdama telpai mazas meitenes istabas izskatu. Ešlija vēroja gaismas staru, kas leni pārvietojās pa pretējo sienu, pie kuras bija piekārti daži viņas darbi, ogles zīmējumi. Tie bija tapuši dzīvo modeļu nodarbībās, un viena bija attēlots vīrieša torss, kas viņai patika, un otrā - jutekliski izliekta sievietes mugura. Tur bija ari reiz uzzīmēts neparasts pašportrets. Viņa bija sīki atainojusi pusi savas sejas, bet otru pusi atstajusi neskaidru, it kā to klātu ēna.

-   Tas nenotiek, - Ešlija teica nedaudz, skaļāk.

Protams, viņa nezināja, kas īsti ir Ins. Vel ne.

* * *

Vēlāk taja paša dienā es viņai piezvanīju. Nepūlēdamies sasveicināties vai patērzēt, uzreiz uzdevu jautājumu.

Ka bija radusies Maikla O'Konela apmātība? es noprasīju.

Viņa nopūtās.

Tas jums jau/zina pašam. Vai tad jūs neatceraties, cik aizraujoši bija jaunībā atklal ko jaunu, atklāt īsto, vienīgo kaisles mirkli? Tas varēja būt vienas nakts sakars, nejauša likšanās. Vai esat kļuvis tik vecs, ka vairs neatceraties laiku, kad viss bija iespējams?

Nu labi. |a, - es atbildēju, iespējams, pārak steidzīgi.

Neaizmirsīsim vienu. Visos šajos jaunatklātajos mirkļos parasti nav neka ļauna, sliktākajā gadījumā tie mulsina vai pat izraisa kaunu. Kļūdas, kas liek sarkt, situācijas, par kuram mēs nekad nevienam neieminamies. Taču šoreiz lā nebija. Ešlijai vajuma bridi paslīdēja kaja, un viņa piepeši juta, ka iekāpusi mežrozīšu krūma. Mežrozīšu krūms tikai dzeļ, bet Maikls O'Konels bija daudz bīstamāks.

Es bridi klusēju.

Es sameklēju Viļu Gudvinu, - beidzot sacīju. Kaut gan laikrakstā viņa vārds ir mainīts.

Viņa vilcinājās, un, kad klausulē beidzot atskanēja viņas balss, vārdi nāca kā aizķerdamies.

I abi… ļus droši vien uzzinājāt ko svarīgu. Ceru, ka pec šīs tikšanās vismaz augusi jūsu izpratne par Maikla O'Konela, hmm… polcn( i,ilu. Bet ne jau ar to viss sākās un droši vien ar to ari nebeidzas. Es nezinu. Tas jānoskaidro jums.

Paklausieties…

Man jāiet. Jums jasaprot, ka savā ziņa esat tāda pašā situā cijā kā Skots Erimens, pirms viss kļuva… nu, es īsti nezinu, kāds ir pareizais vārds. Saspringts? Sarežģīts? Skots šo to zinaja, taču ne pārāk daudz. Varētu sacīt, ka viņa rīcībā bija tikai informācijas trūkums. Viņš bija pārliecināts, ka Ešlijai draud briesmas, bet viņam nebija ne jausmas, kādas, no kurienes un kad tas gaidā mas, viņam nebija nevienas atbildes uz jautājumiem, ko mēs sev parasti uzdodam, kad nojaušam ko ļaunu. Skotam Erimenam bija tikai daži satraucoši fakti, par kuriem viņš varēja lauzīt galvu. Viņš zināja, ka tas nav sākums, un zināja, ka tās nav beigas. Viņš jutās kā zinātnieks, kurš, ticis vienādojumam līdz pusei, mēģina saprast, kurš ceļš jāiet, lai atrastu atbildi.

Viņa apklusa, un es pirmo reizi jutu saltu baiļu pieskārienu.

-  Man jāiet, - viņa atkartoja. - Mēs vel parunāsimies.

-   Bet…

-  Neizlēmība. Vienkāršs vārds, taču tas ved pie ļaunuma, vai ne? Kaut gan ļaunumu var nodarīt ari muļķīgs lēmums. Galu galā tā ir galvena dilemma jus man piekritat? Rīkoties. Vai nerīkoties. Tas vienmēr ir interesants jautājums. Vai jūs ta nedomājat?

PIEKTĀ NODALA

Bez varda

Ieiedama pa savas mājas parādes durvīm, Houpa, kā paradusi, divas reizes sasita plaukstas, kaut gan jau dzirdēja suni steidzamies pie viņas no dzīvojamas istabas, kur tas pavadīja lielāko daļu laika, skatīdamies laukā pa logu un gaidīdams atgriežamies viņu mājās. Šīs skaņas viņa labi pazina - vispirms būkšķis, jo suns nolēca no dīvāna, kur viņam nebija ļauts atrasties, kad tuvumā bija cilvēks, tad skrapstošais troksnis, jo brīdī, kad tas paslīdēja un izkustināja austrumu paklāju no vietas, nagi skāra grīdu, un beidzot steidzīgā dipoņa, kad dzīvnieks metās uz gaiteņa pusi. Houpa no pieredzes zināja, ka jānoliek visi papīri un iepirkumu turzas, lai apsveicinoties būtu brīvas rokas.

Pēc Houpas domām, pasaule nebija nekā tik emocionāla kā suņa sveiciens. Viņa notupās un ļāva dzīvniekam nolaizīt seju astes ritmiskas bungošanas pret sienu pavadījumā. Ikviens suņa īpašnieks zina vienu - lai arī kādas nepatikšanas viņu dzīvē piemeklētu, viņa suns, kad viņš vakarā ieies pa mājas durvīm, vienmēr luncinās asti. Houpas suns bija dīvains jauktenis. Veterinārārsts bija izteicis minējumu, ka tas ir zeltainā retrivera un pitbulterjera pēcnācējs, kas bija mantojis īsspalvainu gaišu kažoku, strupu purnu, dedzīgu un bezgalīgu uzticību savai saimniecei, pilnīgu agresivitātes tru- kumu un attistitu pratu, kas dažreiz Houpu pat pārsteidza. Viņa suni bija paņēmusi no dzīvnieku patversmes, kur tas, pavisam mazs, bija nokļuvis, un, pajautājusi patversmes darbiniekam, kā kucēnu sauc, izdzirdēja atbildi, ka tas vel neesot nokristīts, ja tā varot izteikties. Tāpēc 1 loupa vieglprātīgā iedvesmas uzplūdā nodēvēja viņu par Bezvārdi.

Kad suns bija jauns, Houpa tam iemācīja treniņa beigās savākt noklīdušās bumbas. Sis skats vienmēr uzjautrināja jebkuru komandu, ko viņa trenēja. Bezvārdis ar muļķīgu smaidu sejā pacietīgi gaidīja pie sola brīdi, kad viņa ar rokas mājienu dos tam pavēli, un, to saņēmis, aizšāvās pāri laukumam, sameklēja bumbas un stūma tās ar degunu un priekšķepām uz vietu, kur gaidīja Houpa ar bumbu tiklu. Houpa mēdza jokot, sacīdama komandas meitenēm, ka viņas iekļūs Amerikas izlasē, ja iemācīsies driblēt tikpat labi ka Bezvārdis.

Nu jau suns bija vecs, vairs neredzēja un nedzirdēja lik labi kā jaunībā, turklāt viegli slimoja ar artrītu un vairs nespēja veikli savākt duci bumbu, tāpēc uz treniņiem 1 loupa to ņēma līdzi retāk. Houpai nepatika doma par suņa nāvi - las bija dzīvojis viņai līdzās tikpat ilgi, cik viņa bija kopā ar Salliju Frīmenu.

Houpa nereti prātoja, ka viņas attiecības ar Salliju neizdotos, ja nebūtu kucēna Bezvārža. Šis suns panāca ar: to, ka viņa atrada kopīgu valodu ar Ešliju. Suņiem tas nez kapec izdodas pavisam viegli. Pēc šķiršanās, kad Sallija un Ešlija pārcēlās pie viņas, Ešlija pret viņu izturējās tik salti, ka to spēj tikai dusmīgs, septiņus gadus vecs bērns. Bezvārdis nelikās ne zinis par niknumu un sirdssāpēm, ko Ešlija juta, un neprātīgi sajūsminājās par meiteni ik reizi, kad to ieraudzīja. Houpa iesaistīja Ešliju kucēna apmācībā, kurā viņas guva mainīgus panākumus - suņuks labi mācēja atnest lietas, bet nesaprata aizliegumu bojāt mēbeles. Apspriežot Bezvārža veiksmes un kļūmes, saspīlējums starp abām maziņajās, viņas sāka labāk saprasties un beigu beigas jutās saistītas, tāpēc pārvarēt citas traucējošas barjeras abām kļuva aizvien vieglāk.

Houpa pakasīja Bezvārdim aiz ausīm. Viņa šim sunim bija parādā daudz vairāk nekā las viņai.

- Vai esi izsalcis? - viņa jautāja. - Gribi suņu barību?

Bezvārdis vienu reizi ierējās. 1 loupa nodomāja, ka tas ir muļķīgs jautājums, ko uzdot sunim, taču Bezvārdim nenoliedzami patika to dzirdēt. Viņa iegāja virtuvē un paņēma no grīdas suņa bļodu, prātodama, ko varētu pagatavot sev un Sallijai vakariņās. Viņa nolēma, ka tas bus kaut kas interesants. Laša fileja fenheļa un krējuma mērce un risoto. Viņa bija lieliska pavāre un lepojās ar to, ko pagatavoja. Bezvārdis satrauktās gaidās sēdēja uz grīdas un slaucīja to ar asti.

-     Mēs esam līdzīgi, - Houpa sacīja sunim. - Abi kaut ko gaidām. Atšķirība ir tāda, ka tu zini, ko gaidi - vakariņas -, bet es nezinu, kas paredzēts man.

Skots Frīmens gremdējās domās par dzīves mirkļiem, kad vientulība pārsteidz cilvēku pilnīgi negaidīti.

Viņš bija atlaidies vecajā karalienes Annas laika atzveltnī un lūkojās ārā pa logu, vērodams oktobra krēslu, kas pamazam biezēja, zagdamās ap pēdējām lapām, kuras vēl kavējas kokos. Viņam bija jālabo studentu darbi, jāsagatavo lekcija, šis las jāpalasa - dienā eleklroniskaja "Universitātes preses" pasta bija uzradies kolēģa manuskripts, un viņš bija iekļauts vērtētāju grupā -, turklāt vismaz seši vēstures maģistranti lūdza padomu kursa darba izvēle.

Viņš bija ticis līdz. pusei arī savam rakstu darbam. Tā bija eseja par neparasto kauju stilu Neatkarības karā, kur vienā brīdī valdīja absolūta mežonība, bet nākamajā bija vērojams viduslaiku bruņnieciskums, piemēram, epizodē, kad Vašing- tons atdeva britu ģenerālim Prinstonas kaujas karstumā pazaudēto suni.

Daudz darāmā, Skots nodomāja.

-     Tev ir pilnas rokas darba, - viņš skaļi sacīja, versda- mies pie sevis.

Tajā brīdī tam nebija nekādas nozīmes.

Viņš apsvēra šo domu, nonākdams pie secinājuma - tam patiešam varētu nebūt nekādas nozīmes.

Viss atkarīgs no viņa turpmākās rīcības.

Pārtraucis vērot, kā dziestošo dienu ietin ēnas, pārvērzdamās to vakarā, Skots pārskrēja ar acīm vēstulei, ko bija atradis Fšlijas kumodē. Simto reizi pārlasīdams tajā katru vārdu, viņš jutas tieši tāpat ka bridi, kad to lasīja pirmo reizi, - iedzīts slazdā, l'cc tam viņš prātā izanalizēja ikvienu Ešlijas vārdu un balss toņa maiņu dienā, kad viņš tai piezvanīja.

Skots atslīga atpakaļ un aizvēra acis. Viņam bija jāizprot Ešlija. Tu taču pazīsti savu meitu, viņš domās sev teica. Kas notiek?

Jautājums atkal un atkal atbalsojās viņam prātā.

Pirmām kārtām jānoskaidro, kas vēstuli rakstījis. Tad viņš varēs bezkaislīgi šo cilvēku novērtēt, nejaukdamies meitas dzīvē. Ja viņš rīkosies prasmīgi, viņam radīsies iespēja izdarīt secinājumus par vēstules autoru, nevienu neiesaistot - vismaz nevienu, kurš varētu Ešlijai atklāt, ka viņš ošņājas meitas privātaja dzīvē. Kad viņš, cerams, noskaidros, ka vēstule ir tikai nepatīkama un nepieklājīga, nekas vairāk, viņš nomierināsies un atstās Ešlijas ziņā izvairīšanos no šīs negribētās uzmanības. To visu droši vien varētu panākt, neiesaistot ne Ešlijas māti, ne viņas partneri, un tas, protams, būtu vēlams.

Galvenais jautājums bija - ar ko sakt?

Viena no lielajām priekšrocībām, ko sniedz vēstures mācīšanās, viņš sev atgādināja, ir rīcības modeļi, ko gadsimtu gaitā izmantojuši diži vīri. Skots zināja, ka viņā ir kāda klusa, romantiska stiga, kādas slēptas ilgas, kas saistītas ar cīnīšanos bezcerīga situācijā vai sacelšanos nožēlojamos apstāk- ļos. Viņa mīļākās filmas un literārā gaume atspoguļoja šo tieksmi. Viņam patika stāsti, kuros savā ziņā bērnišķīgs cildenums triumfē pār tumsonību un mežonīgumu, kas valdījis visos vēstures laikos. Vēsturnieki ir pragmatiķi. Ar skaidru skatienu un vēsu prātu. Bastoņā izskanējušo frāzi "Nolāpīts!" labāk atcerējās rakstnieki un filmu veidotāji. Vēsturnieki vairāk pievērsa uzmanību apsaldējumiem, asinīm, kas sasala peļķēs uz zemes, un bezcerīgam, pratu un dvēseli postošam izmisumam.

Skots uzskatīja, ka šo skurbinošo romantismu veicinājis ari Ešlijā, kura mirdzošām acīm bija uzsūkusi viņa stāstu kvēli un pavadījusi daudzas stundas, lasīdama "Namiņu prērija" un Džeinas Ostinas romānus. Dažreiz viņš vaicāja sev, vai viņa aizraušanās nav veidojusi meitas paļāvīgo raksturu.

Viņš juta lādu ka svilinošu garšu uz meles, it kā butu iedzēris ko rūgtu. Viņam riebās doma, ka viņš audzinājis Kšlijā pārliecību par sevi, paļāvību un neatkarību un nu gandrīz vai nožēlo, ka meitai tādas īpašības piemīt.

Skots papurināja galvu.

-    Tu izdari pārsteidzīgus secinājumus. Tu neko īsti nezini, patiesībā tu vispār neko nezini, - viņš skaļi sacīja.

Jāsāk ar vienkāršāko. Jāuzzina vārds.

Tomēr nebūs viegli to izdarīt tā, lai Ešlija neko nenojaustu. Viņam bija jāiejaucas, taču viņu nedrīkstēja pieķert.

Juzdamies gandrīz vai kā noziedznieks, viņš pagriezās un uzgāja pa savas nelielās, ar koku apšūtās mājas kāpnēm, dodamies uz Ešlijas veco guļamistabu, ko viņš grasijas rūpīgi pārmeklēt, cerēdams atrast informāciju, kas viņam sniegtu vairāk nekā tā vēstule. Ieiedams istabā, Skots juta vainas apziņas dzēlienu un vaicāja sev, vai tiešām jāielaužas meitas istabā, lai viņu labāk iepazītu.

Sallija Frīmena-Ričardsa pacēla skatienu no vakariņu šķīvja.

-    Zini, šopēcpusdien Skots pa telefonu pateica man ko ļoti dīvainu, - viņa nevērīgi sacīja.

Houpa izgrūda skaņu, kas varēlu būt ņurdiens, un pasniedzās pēc maizes klaipa. Viņa pazina aplinkus ceļu, kādā Sallija parasti iesāka nopietnas sarunas. Dažreiz Houpai šķita, ka viņa Salliju pat pēc tik daudziem gadiem joprojām nepazīst. Tiesas zālē ši sieviete spēja būt uzstājīga un enerģiska, bet viņu mājas klusuma - gandrīz bikla. 1 loupa bija pārliecināta, ka viņu dzīvē ir daudz pretrunu. Un pretrunas rada spriedzi.

-    Šķiet, ka viņš ir noraizējies, - Sallija turpināja.

-    Par ko?

-    Par Ešliju.

Houpa nolika nazi uz šķīvja.

-    Ešliju? Kāpēc?

Sallija brīdi vilcinājās.

-   Viņš pārcilājis Ešlijas mantas un atradis Ešlijai sūtītu vēstuli, kas viņam nepatīk.

-    Kāpēc viņš rakņājās Ešlijas mantās?

Sallija pasmaidīja.

-   Tas bija ari mans pirmais jautājums. Diži prāti domā vienādi.

-Un?

-    Nu, viņš man īsti neatbildēja. Viņš gribēja aprunāties par vēstuli.

Houpa viegli paraustīja plecus.

-    Nu labi. Kas tā ir par vēstuli?

Sallija bridi to apdomāja.

-    Vai tu kādreiz, vidusskolā vai koledžā, esi saņēmusi mīlestības vēstuli, nu, tu jau zini, tādu, kas pilna spēcīgiem vārdiem… padevība, mīlestība, bezgalīga kaisle, pilnīga pakļaušanās, nespēju.bez tevis dzīvot?

-    Nē, nekad neesmu tādu saņēmusi. Domāju, ka tam bija savi iemesli. Tātad viņš uzgājis ko tādu?

-Jā. Mīlestības apliecinājumu.

-    Nu, tas izklausās nekaitīgs. Kāpēc, tavuprāt, viņš par to uztraucas?

-    Domāju, viņam nepatika vēstules tonis.

-    Un? - 1 Ioupas balsī ieskanējās trauksme. - Kads bija tas tonis?

Sallija, kā jau piesardzīga juriste, rūpīgi apsvēra savu sakāmo, pirms pateica to skaļi.

-    Tā izklausījās… nu, īpašnieciska. Varbūt pat maniakāla. Vai zini, kāds stils? ja tu nepiederēsi man, tu nepiederēsi nevienam. Manuprāt, Skots tomēr to uztvēra pārak saasināti.

I loupa palocīja galvu un bridi klusēja, domās izvēlēdamās istos vārdus.

-    Tev droši vien ir taisnība. Un tomēr… - viņa lēni sacīja, - vai lielāka kļūda nebulu šo vēstuli novērtēt par zemu?

-    Vai tev šķiet, ka Skota uztraukums ir pamatots?

-    To es neteicu. Gribu sacīt, ka faktu ignorēšana nedod atbildi uz jautājumu.

Sallija pasmaidīja.

-    Tu runā kā sociālā pedagoģe.

-   Es esmu sociālā pedagoģe. Pieņēmums, ka es dažreiz pēc lādas izklausos, nav nemaz tik aplams.

-    Es negribēju saki strīdu.

Houpa pamāja.

-    Protams. - Viņa nebija pārliecināta, ka tam piekrīt, tomēr izvēlējās drošāko ceļu.

-     Ik reizi, kad pieminu Skotu, saruna beidzas ar strīdu, - Sallija sacīja. - joprojām pec visiem šiem gadiem.

I loupa papurināja galvu.

-    Tad nerunāsim par Skotu! Galu gala viņš nav daļa no mums, vai ne? Tomēr viņš ir daļa no Ešlijas dzīves, un mums uz viņu tā arī vajadzētu raudzīties. Pat ja es ar Skolu īsti labi nesaprotos, tas nenozīmē, ka tāpēc es viņu uzskatu par jukušu.

-    Nu labi. Skaidrs, - Sallija atbildēja. - Bet vēstule…

-    Vai Ešlija pēdējā laikā sazinās ar mums retāk, vai viņa ir noslēgta, vai viņa izturas neparasti?

-    Tu visu zini tikpat labi kā es. Albilde ir "nē". Ja vien tu neesi ko ievērojusi.

-    Nedomāju, ka man īpaši padodas jaunu sieviešu slēpto emocionālo pārdzīvojumu saskatīšana, - Houpa noteica, kaut ari zināja, ka šie vārdi nav patiesi.

-     Kāpēc tev šķiet, ka tas padodas man? - Sallija noprasīja.

Houpa paraustīja plecus. Saruna bija ievirzījusies nepareizās sliedēs, un viņa nesaprata, vai tā ir viņas vaina. Houpa lūkojās uz Salliju pāri ēdamistabas galdam, nodomādama, ka starp viņam valda kaut kāda neizskaidrojama spriedze. Taču tikpat labi viņa varētu skatīties uz akmenī iegravētiem hieroglifiem. Tie kaut ko nozīmētu, taču saprast viņa to nespētu.

-    Vai pēdējā reize, kad Ešlija bija pie mums, tu manīji ko neparastu?

Gaidīdama Sallijas atbildi, Houpa atcerējās Ešlijas pēdējo ciemošanos. Meitene kā viesulis iejoņoja viņu dzīvē ar savu parasto bramanibu, pašpārliecinātību un miljonu plānu, ko vajadzēja īstenot visus uzreiz. Reizēm šķila, ka stāvēt viņai līdzās nozīmē to pašu, ko turēties pie palmas stumbra viesuļvētrā. Gluži vienkārši viņai piemita dabisks straujums.

Sallija smaidīdama purināja galvu.

-    Es nezinu, - viņa sacīja. - Ešlija darīja šo un to, satikas ar dažādiem cilvēkiem, ar vidusskolas gadu draugiem, ko nebija redzējusi gadiem ilgi. Viņai tik tikko atlika rets mirklis vecajai, garlaicīgajai mātei. Un vecajai, garlaicīgajai mātes partnerei. Un droši vien tikpat daudz ari vecajam, garlaicīgajam tēvam.

Houpa palocīja galvu.

Sallija atstūma no galda savu krēslu.

-     Nu labi, paskatīsimies, kas notiks. Ja Ešlijai ir kādi sarežģījumi, viņa droši vien mums piezvanīs un lūgs vai nu padomu, vai kādu citu palīdzību. Neraizēsimies par to, kā nav. Labi? Man žēl, ka par to ieminējos. Ja Skots nebūtu tik ļoti dusmīgs… Patiesībā viņš nebija dusmīgs. Tikai norūpējies. Droši vien līdz ar vecumu viņam piezogas paranoja. Pie velna, tas taču notiek ar mums visiem, vai ne? Un Ešlija… viņā ir tik daudz enerģijas! Labākais bulu viņu netraucēt un ļaut, lai viņa atrod savu ceļu.

Houpa pamāja.

-     Gudras mātes vārdi. - Viņa sāka vākt no galda traukus. Neuzmanīgi satvērusi vīna glāzi ar slaidu kājiņu, viņa juta, ka stikls plauksta saplīst. Glāzes pamatne nolūza, un, sasniedzis grīdu, stikla trauks sašķīda sīkās drumslās. Houpa ieraudzīja, ka rādītājpirksta gals asiņo. Kā sastingusi viņa lūkojās, kā asinis, viņas sirdspukstu ritmā raisīdamas no griezuma, saplūst šaurā tērcītē un pil lejup.

Viņas neilgu brīdi paskatījās televīziju, un tad Sallija pavēstīja, ka ies gulēt. Tas bija paziņojums, nevis aicinājums, un tam nesekoja ierastais skūpsts uz vaiga. Houpa, nepaceldama skatienu no sacerējuma, ko tobrīd laboja, pajautāja Sallijai, vai viņai būtu iespējams tuvākajās nedēļās ierasties uz spēli. Sallija, neko neapsolījusi, devās augšā pa kāpnēm uz otro stāvu, kur atradās viņu kopīgā guļamistaba.

Houpa, atliekusi muguru, atkrita pret dīvāna atzveltni un palūkojās lejup uz Bezvārdi, kas pielrausās viņai klāt, un tad, izdzirdējusi otra stāva vannasistabā ūdens šalkas, uzsita ar plaukstu sev blakus, aicinādama suni augšā. Sallijas klātbūtnē viņa nekad tā nerīkojās, jo Sallijai nepatika Bezvārža dzīvošanās pa dīvānu. Sallijai patika, ja visi rūpīgi ievēroja sev ierādītās vietas. Suņi uz grīdas. Cilvēki uz. dīvāna. Pēc iespējas mazāk nekārtību. Tā izpaudās viņas juristes daba. Viņas darba pienākumos ietilpa nesaskaņu un strīdu atrisināšana, izmantojot veselo saprātu. Viņa radija noteikumus un parametrus, plānoja rīcības kursu un visu definēja.

Pēc Houpas domām, kārtība nenozīmēja brīvību.

Viņai patika, ja dzīvē valdīja neliels juceklis, - acīmredzot šajā nosliece vainojams bija viņas mērenais dumpinieciskums.

Houpa laiski paberzēja Bezvārža kažoku, 1111 tas, labpatika aizvēris acis, pāris reižu padauzīja ar asti pa dīvānu. 1 loupa dzirdēja, ka Sallija augšstāvā rosās, līdz ieraudzīja vājo gaismu no guļamistabas lampas nozūdam.

Houpa atlieca galvu atpakaļ. Viņu attiecībās, iespējams, kaut kas nebija kārtībā, taču viņa nespēja sev atbildēt, kāpēc tā ir. Pēdējo kopā nodzīvoto gadu Sallija it kā mita cita pasaulē, viņas domas nemitīgi klīda. Houpa jautāja sev, vai mīlestība pagaist tikpat ātri, cik uzplaukusi. Viņa lēni izelpoja un sagrozījusies atvairīja raizes par Salliju, prātā pievērs- damās Ešlijai.

Skotu viņa pazina slikti. Houpa bija sarunājusies ar viņu tikai kādas sešas reizes piecpadsmit gadu laikā un bija spiesta atzīt, ka las tomēr ir mazliet neparasti. Iespaidu par šo cilvēku viņa bija guvusi no Sallijas un Ešlijas. Houpai nez kāpēc šķita, ka Skots nav no tiem, kurš satraucas par niekiem, īpaši par kaut ko tik triviālu kā anonīma mīlestības vēstule. Strādādama gan par treneri, gan sociālo pedagoģi privātskola, Houpa bija pieredzējusi daudz dīvainu un bīstamu attiecību, tāpēc šādās reizēs bija radusi izturēties piesardzīgi.

Viņa atkal paberzēja Bezvārdi, bet suns, acīmredzot aizmidzis, nepakustējās.

Butu banāli, I loupai ienāca prātā, ja savas seksuālās orientācijas dēļ viņa uz visiem vīriešiem lūkotos ar aizdomām. Taču viņa zināja, cik lielu ļaunumu spēj nodarīt nevaldāmas emocijas, it īpaši starp jauniem cilvēkiem.

Houpa lūkojās griestos, it kā spētu redzēt cauri apmetumam un ģipsim un uzzināt, ko Sallija, gulēdama otrajā stāvā gultā, domā. Houpa zināja, ka Salliju moka bezmiegs. Kad viņai izdevās iemigt, viņa grozījās un svaidījās, droši vien redzēdama baisus sapņus.

Houpa iedomājās, vai Ešlijai ir tikpat grūti aizmigt. Tas bija jautājums, uz kuru viņai jāuzzina atbilde. Taču viņa nesaprata, kā lai to izdara.

Viņai nebija ne jausmas, ka Skots šajā brīdī gulēja vaļējām acīm, mocīdamies ar tādām pašām domām.

* * *

Bostonai piemīt kaut kas hameleonisks, turklāt ši īpašība izpaužas citādi nekā pārējās pilsētās. Gaišā vasaras rīta Bostona glu ži virmo no enerģijas un jaunām iecerēm. Tas elpā jaušamas gan alkas pēc zinībām un izglītības, gan pastāvība, gan vēsture. Pārgalvība, ko izraisa iespējas. Atliek pastaigāties pa tām pašām ielām, kad no ostas puses plusi migla vai gaisā valda dzestrums, vai kad ielas ir pilnas ar netīru sniegu, un jus ieraudzīsiet citādu pilsētu. Bostona būs kļuvusi par nemīlīgu vietu, kas ar draudīgu skarbumu demonstrē savus tumšos, drūmos akcentus.

Es vēroju, kā vēlas pēcpusdienas krēsla gausi slīd pāri Pārt- mutas ielai, un jutu, kā no Cārlzas puses plūst silts gaiss. No savas vietas es upi neredzēju, bet zināju, ka tā ir tikai dažu kvartālu attālumā. Tuvumā bija Ņūberi iela ar saviem modernajiem veikaliem un greznajām mākslas galerijām. Netālu atradās Bērkli Mūzikas koledža, kuras studenti, visu veidu topošie mūziķi nākamie pankrokeri, folkinūziķi, koncertu pianisti piepildīja tuvākās ietves. Man gar acīm zibēja gari mati, gaisa saslieti mati, šķipsnās iekrāsoti mati. Es redzēju bezpajumtnieku, kas, šķērsielā pie sienas patveries ēnā, kaut ko murmināja, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ. Varbūt viņš dzirdēja daudzas balsis, varbūt tikai vienu, kas viņu aicināja, - to nebija iespējams pateikt, un es novērsos. Tuvējā ielā BMW uztaurēja studentiem, kas bezrūpīgi pārgāja ielu pie nepareizas gaismas, un tad, riepām švīkstot, uzņēma ātrumu.

Uz mirkli apstājos, iedomādamies, ka Bostonu unikālu padara tas spēja iekļaut sevi neskaitāmas dažādas straumes, turklāt visas reize. Ja šeit bija tik daudz dažādu identitāšu, no kurām izvēlēties, nebija jābrīnās, ka Maikls O'Konels šeit jutās kā mājās.

Es viru vēl isti nepazinu. Tomēr man bija radusies nojausma par to, kāds viņš varētu but.

Ar tādu pašu miklu bija jāsastopas Ešlijai.

SESTĀ NODAĻA

Priekšstats par gaidamo

Ešlija gulšņāja līdz dienas vidum, nespēdama piecelties no gultas. Pa logiem iekšā ieplūda saules spozme, un pilsētas ielas gar dzīvokļa sienām jau labu laiku mierinoši dūca un zumēja. Dažus mirkļus viņa lūkojās laukā caur svītrām izraibināto loga stiklu, it kā gribēdama sev iestāstīt, ka tādā parastā, normālā dienā, kad viss notiek tieši tāpat kā vien mēr, nekas nepareizs nevar atgadīties. Viņa ļāva skatienam sekot vispirms vienam cilvēkam, pēc tam citam, kamēr tie gāja pa ietvi viņas redzeslaukā. Nevienu viņa nepazina, taču visi šķita pazīstami. Gājējus nebija grūti sašķirot kategorijās. Biznesmenis. Students. Viesmīle. Tepat blakus, rokas stiepiena attālumā, bija mērķtiecīga pasaule. Cilvēki apņēmīgi devās uz vietu, kur viņiem bija jānokļūst.

Ešlija starp viņiem jutās kā vientuļa sala. Uz. mirkli viņu pārņēma vēlēšanās, kaut viņai būtu istabas biedre vai labākā draudzene. Kāds, kuram varētu visu izstāstīt, kurš sēdētu uz. gultas malas un kopā ar viņu malkotu tēju, būtu gatavs smieties, raudāt vai raizēties, saprazdams viņu no pusvārda. Bostonā viņa pazina miljonu cilvēku, bet nebija neviena, kam viņa varētu uzticēt savas bažas, īpaši bažas par Maiklu O'Konelu. Viņai bija simtiem draugu, bet nebija neviena Drauga. Ešlija pievērsās galdam, kas bija piemētāts ar nepabeigtiem darbiem, tekstiem par mākslas vēstures tematiem. Tur bija ari klēpjdators un vairāki kompaktdiski. Viņa pa- vandījās jūklī, līdz atrada papīra strēmeli, uz. kuras bija uzrakstīti cipari.

Dziļi ievilkusi elpu, Ešlija uzgrieza Maikla O'Konela telefona numuru.

Atskanēja divi signāli, un tad viņš pacēla klausuli.

-Jā?

-     Maikl, te runā Ešlija.

Viņa ļāva, lai līnijā brīdi valda klusums, nožēlodama, ka savu sakāmo iepriekš nav sagatavojusi, izdomājusi sparīgas frāzes un nepārprotamus teikumus. Nu viņai vajadzēja ļaut vaļu emocijām.

-    Es negribu, lai tu man zvani! - viņa izšāva.

Maikls O'Konels klusēja.

-    Kad tu šorīt man piezvanīji, es gulēju. Tu mani pārbiedēji.

Viņa gaidīja atvainošanos. Varbūt kādu izskaidrojumu vai aizbildinājumu. Nekas tāds neatskanēja.

-    Lūdzu, Maikl! - Izklausījās, ka viņa tam lugtu kādu pakalpojumu.

Viņš neatbildēja.

-     Paklausies… tā bija tikai viena nakts, - Ešlija stomīdamās turpināja. - Un viss. Mums bija jautri, mēs iedzērām, un viss aizgāja tālāk, nekā vajadzētu… es neko nenožēloju, ne jau to es gribēju teikt. Man ļoti žēl, ja tu pārprati manas jūtas. Vai mēs nevaram šķirties kā draugi? Iet katrs savu ceļu.

Viņa dzirdēja O'Konela elpu otrā līnijas galā, taču vārdu nebija.

-     Tātad, - viņa atsāka, saprazdama, ka viss viņas teiktais izklausās arvien muļķīgāks, arvien nožēlojamāks, - nesūti man vairs nekādas vēstules, īpaši ne tādas, kādu atsūtīji pagājušajā nedēļā. Tas biji tu, vai ne? Neviens cits las nevarētu būt. Es zinu, ka tev ir aizrautīga dzīve un daudz kas padomā, bet es esmu aizņemta ar savu darbu un mēģinu iekļūt tajā mācību programmā, un man šobrīd gluži vienkārši nepietiek laika nopietnām attiecībām. Es zinu, ka tu visu sapratīsi. Patlaban man vajadzīga brīvība. Patiešām, mēs abi esam tik nevaļīgi, tātad šis nav īstais brīdis, varu derēt, ka tev arī ne. Tu taču saproti, vai ne?

Jautājums palika gaisā karājamies. O'Konels joprojām klusēja, un viņa izmisīgi tvērās pie šā klusuma, it kā tas nozīmētu piekrišanu.

-     Paldies, ka uzklausīji mani, Maikl. Es vēlu tev visu to labāko, patiešām, no sirds. Varbūt kādreiz, vēlāk, mūsu draudzība kļūs ciešāka. Ne tagad, labi? Man ļoti žēl, ja sagādāju tev vilšanos. Ja tu mani patiešām mīli tik ļoti, kā to apgalvo, tu sapratīsi, ka man vajadzīgs pabūt vienai un es nedrīkstu šobrīd ar kādu saistīties. Nekad nevar zināt, kas mūs gaida nākotnē, bet tagad, šajā mirklī, es nespēju tikt ar to galā, - skaidrs? Es vēlos šķirties draudzīgi. Labi?

Viņa dzirdēja Maikla vienmērīgo elpu. Ieelpa, izelpa, ieelpa…

-     Paklausies, - Ešlijas balsī iezagās bezspēcība un izmisums, - mēs taču patiesībā viens otru nemaz nepazīstam. Tas notika vienu reizi, un mēs bijām piedzērušies, vai ne? Kā tu vari apgalvot, ka mīli mani? Kā tu vari to sacīt? Mēs esam viens otram lemti? Tas ir neprāts! Tu nevari bez manis dzīvot? Tam nav nekādas jēgas. Nekādas! Es gribu, lai tu liec mani mierā, vai saproti? Tu sastapsi citu meiteni, kādu, kura būs tev lieliski piemērota, es to zinu. Es tā neesmu. Lūdzu, Maikl, liec mani mierā! Norunāts?

O'Konels neteica ne vārda. Viņš iesmējās. Šī skaņa, kas nokļuva pie Ešlijas pa telefona vadiem, bija tik neiederīga, tik svešāda, jo nekas no tā, ko viņa sacīja, nebija ne smieklīgs, ne ironisks. Šie īsie smiekli viņu sastindzinaja.

Un tad viņš klausuli nolika.

Ešlija bridi nekustīgi stāvēja un lūkojās uz telefona klausuli sev rokā, mēģinādama apjēgt, vai saruna vispār notikusi. Ešlija nebija pārliecināta, ka Maikls patiešām bijis otrā līnijas galā, taču atcerējās vienīgo viņa izteikto vārdu. Viņa balsi nebija iespējams nepazīt, kaut gan viņš Ešlijai bija gan- driz svešs. Ešlija uzmanīgi nolika klausuli un strauji, histēriski pārlaida dzīvoklim skatienu, it ka baidīdamās, ka viņai uzbruks. Viņa dzirdēja automašīnu slāpēto troksni, taču tas nespēja mazināt absolūtās vientulības izjutu, kas viņu pamazam pārņēma.

Ešlija, piepeši pārguruši, sabruka uz gultas malas, un viņai acis sariesās asaras. Viņa jutās neticami vāja.

īsti neizprazdama situāciju, Ešlija juta, ka tuvojas kaut kas draudīgs, ka tas virzās viņai pretī arvien ātrāk un ātrāk, turklāt viņai pār to nav varas. Nosusinājusi acis, viņa pūlējās saņemties, sakopot savu spēku un apņēmību, lai neļautos bezpalīdzībai.

Ešlija sparīgi papurināja galvu.

- Tev vajadzēja iepriekš izdomāt, ko teiksi, - viņa sev skaļi pārmeta, taču savas balss skaņa nelielajā dzīvokli tieši pastiprināja neomulibu. Viņa bija centusies izklausīties valdonīga - vismaz bija to gribējusi -, bet galu galā činkstēja un lūdzās, un bija vāja. Tas nepavisam nebija viņai raksturīgs. Ešlija piespieda sevi celties no gultas malas augšā. - Velns un elle! - viņa nomurmināja un piebilda: - Esmu iekūlusies sasodītā ķibelē. - Tam sekoja nevaldāma lamu straume, kas izvirda klusajā istabā. Ešlija, atbrīvodamās no dusmām, izkliedza ikvienu nejauko, nepiedienīgo vārdu, ko vien spēja atcerēties. Pēc tam viņa mēģināja sevi mierināt. - Viņš ir ķerts, - Ešlija skaļi paziņoja. - Tu taču esi saskārusies ar ķertajiem.

Šis apgalvojums nebija patiess, un Ešlija to zināja. Tomēr viņa jutās labāk, dzirdēdama savu balsi apņēmīgu un niknu. Viņa pameta skatienu apkārt, atrada dvieli un mērķtiecīgi iesoļoja savā mazajā vannasistabā, kur pēc dažām sekundēm no dušas jau šļācās karsts ūdens. Ešlija novilka drēbes un pagāja zem kūpošās ūdens strūklas. Pēc sarunas ar Maiklu O'Konelu viņa jutās netīra, tāpēc noberza ādu sarkanu, it kā mēģinādama tikt vaļā 110 kādas sliktas smakas vai traipa, kas iesūcies dziļi ādā un, par spīli visām viņas pūlēm, neizzūd.

Pēc dušas viņa piegāja pie aizsvīdušā spoguļa un to noslaucīja, cieši ielūkodamās sev acīs. Izdomā plānu, viņa domās sev teica. Neliecies par to ķerto ne zinis, un viņš nozudīs. Ešlija nicīgi nošņācās un sasprindzināja roku muskuļus. Viņa ļāva skatienam slīdēt pār savu augumu, it kā novērtēdama krūtis, plakano vēderu, tvirtās kājas. Viņa bija vingra, labi kopta un skaista. Viņa uzskatīja, ka ir stipra.

Ešlija iegāja guļamistabā un apģērbās. Viņa juta vēlēšanos uzvilkt mugurā ko jaunu, kaut ko citādu, kaut ko nebijušu. Iebāzusi mugursomā datoru, viņa izvilka maku un pārbaudīja, vai lajā ir pieliekami naudas. Šis dienas gaitas neatšķīrās no parastajām - viņa nedaudz pamācīsies muzeja bibliotēkas spārnā, kur noslēpsies starp mākslas vēstures grāmatu kaudzēm, un tad dosies uz darbu. Viņai bija jāizstrādā vairāki rakstu darbi, un Ešlija cerēja, ka, iedziļinādamās tekstos, gravīrās un reprodukcijās, viņa aizmirsīs Maiklu O'Ko- nelu.

Pārliecinājusies, ka viss vajadzīgais ir līdzi, Ešlija paķēra atslēgas un atgrūda vaļā durvis, kas veda uz gaiteni.

Viņa apstājās kā iemieta, juzdama, ka augumu sagrābj baiss saltums un rikli aizžņaudz ledus.

Pie sienas pretī viņas durvīm bija pielīmēts ducis rožu.

Mirušas rozes. Novītušas un sakaltušas.

Viņa lūkojās sev priekšā uz dekorāciju, un viena sarkanā ziedlapa, kas 110 vecuma bija kļuvusi gandrīz melna un atgādināja tumšas asinis, nolūza un leni nolaidās uz, grīdas, it kā to nestu nevis vēja pūsma, bet gan virzītu Ešlijas stingais skatiens.

Skots, pirkstos virpinādams zīmuli, sēdēja pie sava galda nelielajā koledžas kabinetā un prātoja, ka lai iejaucas sava gandriz pieaugušā bērna dzīvē tā, ka šis pieaugušais bērns to nemanītu. Ja Ešlija būtu pusaudze vai vēl jaunāka, viņš gluži vienkārši sāktu dabisku, mundru sarunu, pieprasīdams, lai meita viņam pastāsta visu, ko viņš vēlas dzirdēt, pat ja tas izraisītu asaras, aizvainojumu un visu pārējo, ar ko parasti beidzas tamlīdzīgas bērna un vecāku sarunas. Taču Ešlija nebija ne bērns, ne pusaudze, ne pieaugusi, tāpēc viņš nesaprata, kā jārīkojas. Ar katru sekundi, ko Skots vilcinājās, viņa raizes auga.

Viņam bija jārīkojas nemanāmi, toties efektīvi.

Visapkārt viņam kabinetā bija vēstures grāmatas, un kādā plauktā, ielikta lētā ietvarā, stāvēja Neatkarības deklarācijas reprodukcija. No savas vietas viņš redzēja vismaz trīs Ešlijas fotogrāfijas - uz galda stūra un sienas sev pretī.

Visskaistākais attēls bija tas, kur viņa bija redzama vidusskolā spēlējam basketbolu. Saspringtu seju, sarkanīgi gaišajai zirgastei plīvojot, viņa bija palēkusies, atgūdama 110 divām pretiniecēm bumbu. Skotam bija vēl viena fotogrāfija, bet to viņš glabāja galda augšējā atvilktnē. Tajā bija viņš pats, divdesmit gadus vecs, tikai nedaudz jaunāks kā viņa meita patlaban. Viņš sēdēja uz munīcijas kastes blakus mirdzošai lādiņu kaudzei tieši aiz simt divdesmit piecu milimetru haubices. Ķivere bija viņam pie kājām, un viņš smēķēja cigareti, kas tik tuvu sprāgstošam arsenālam droši vien nebija prātīgi darīts. Viņš uzņēmumā izskatījās pārguris, un viņa acis bija bez izteiksmes. Skotam reizēm šķita, ka šī fotogrāfija viņam ir vienīgā īstā piemiņa no kara. Viņš bija licis to ierāmēt un slepus glabājis, nebija rādījis pat Sallijai, pat ne tad, kad abi gaidīja Ešliju un domāja, ka mīl viens otru. Viņš bridi pulējās atcerēties, vai Sallija kaut reiz viņam uzdevusi kādu jautājumu par karu. Skots uz krēsla sagrozījās. Domas par pagātni darīja viņu nervozu. Viņš labprāt iedziļinājās citu cilvēku pagātnē, nevis savējā.

Skots šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

Kad viņš klusībā vēlreiz atkārtoja vēstulē izlasītos teikumus, viņam prata dzima ideja.

Viena no labajām un sliktajām īpašībām, kas Skotam piemita, bija nespēja aizmest kartītes un papīra lapiņas ar cilvēku vārdiem un telefona numuriem. Tāds peles instinkts. Viņš rakņājās pa galda atvilktnēm un kartotēkas skapi gan- driz pusstundu, tomēr meklēto beidzot atrada. Viņš cerēja, ka mobilā telefona numurs vēl būs derīgs.

Pēc trešā signāla viņš izdzirdēja pusaizmirstu balsi.

-    1 lallo!

-    Vai Sūzana Flečere?

-Jā. Kas man zvana?

-    Sūzana, esmu Skots Frīmens, Ešlijas tēvs… Atcerieties, pirmajā un otrajā kursā…

Sieviete brīdi vilcinājās, bet tad, priecīgi pārsteigta, ievilka elpu.

• - Misters Frīmens, protams! Neesam tikušies jau vairākus gadus!

-    Laiks skrien ātri, vai ne?

-    Nenoliedzami. Ak Dievs, kā gan klajas Ešlijai? Viņu neesmu redzējusi mēnešiem ilgi.

-    Patiesībā tieši tāpēc es jums zvanu.

-    Vai noticis kas nelāgs?

Skots mirkli vilcinājās.

-    Iespējams.

Sūzana Flečere bija jauna, tumšmataina, viesulim līdzīga maza auguma sieviete, ap kuru allaž virmoja vismaz sešas idejas un ieceres, kas nodarbināja viņas prātu, mētājās aizsāktas uz rakstāmgalda vai slēpās datorā. Uz savu ikreizējo mērķi enerģijas pārpilnā Sūzana tik ļoti koncentrējās, ka tas kļuva gandrīz vai par apmātību. Bostonas Pirmā banka pagrāba viņu uzreiz pēc diploma saņemšanas, un viņa strādāja finanšu plānošanas nodaļā.

Viņa stāvēja pie sava nelielā kabineta loga un lūkojās laukā, vērodama lidmašīnas, kas cita pēc citas nolaidās Ļoganas lidostā. Pēc sarunas ar Skotu Frīmenu viņa jutās mazliet neomulīgi un īsti nesaprata, ko lai iesāk, kaut gan bija apsolījusi, ka par visu parūpēsies.

Sūzanai patika Ešlija, bet bija pagājuši gandrīz divi gadi kopš abu pēdējās sarunas. Koledžas pirmajā gadā, kad viņām ierādīja vienu istabu, abas jutās nedaudz apjukušas, manīdamas, cik atšķirīgas ir, toties pēc tam - patīkami pārsteigtas, jo atklāja, ka saprotas labi. Viņas nodzīvoja kopā arī otru gadu, līdz pārvācās katra uz atsevišķu dzīvi ārpus universitātes pilsētiņas teritorijas un redzējās daudz retāk, toties abu tikšanās reizēs valdīja tik neatkārtojamā brīvā un jautrā gaisotne. Nu viņām bija maz kopīga. Ja viņai, Sūzana iedomājās, būtu vajadzīga līgavas māsa, - vai viņa izvēlētos Ešliju šim pienākumam? Atbilde bija noliedzoša. Taču reiz viņa bija pieķērusies savai istabas biedrei. Vismaz viņai tā šķita.

Sūzana palūkojās uz telefonu.

Viņa nespēja formulēt vārdos, kas īsti izraisījis šo neomu- līgumu pēc Ešlijas tēva lūguma. Acīmredzot tas pārāk atgādināja izspiegošanu. Taču, no otras puses, Ešlijas tēvu, kas pauda par meitu rūpes, varēja saprast. Viņai tikai jāpiezvana, jāpārliecinās, ka viss ir kartība, jāziņo laba vēsts Skotam Fri- menam, un dzīve visiem ritēs tālāk iepriekšējā ritmā. Turklāt viņai būs iespēja atjaunot ar bijušo draudzeni zudušo saikni, un tā nepavisam nebija slikta doma.

Ja ari sekos kāds aizkaitinājuma radīts strīds, las risināsies starp Ešliju un viņas tēvu. Sūzana, tādējādi gandrīz izkliedējusi šaubas, pacēla telefona klausuli, vēlreiz palūkojās uz pirmajām krēslas stīgām laukā un piezvanīja Ešlijai.

Pēc piektā signāla, kad Sūzana jau domāja, ka vajadzēs atstāt zinu, Ešlija beidzot atbildēja.

-Jā?'

Draudzenes tonis, kas Suzanu pārsteidza, bija strups.

-     Sveika, Brīva Meitene! Kā tev klājas? - Viņa uzrunāja Ešliju pirmajā kursā lai piešķirtajā iesaukā, tā atgādinādama seno tuvību. Pirmajā kursā viņas kopā apmeklēja semināru par divdesmitā gadsimta sievietēm, un kādu vakaru, izdzērušas vairākus alus kausus, nonāca pie secinājuma, ka "brīvais cilvēks" ir pārāk stereotipisks un nepiemērots termins, "brīvā sieviete" izklausījās pārak pretenciozi, bel "brīvā meitene" skanēja labi.

Ešlija gaidīja pie restorāna "Lakta un āmurs". Sargādamas no vēja, viņa uzlocīja jakas apkakli un juta, ka aukstums no ietves seguma iezogas kurpēs. Viņa bija ieradusies dažas minūtes par agru. Sūzana nekad nenovēlojās. Gluži vienkārši viņai nebija raksturīgi kaut kur kavēties par ilgu. Ešlija palūkojās savā pulkstenī un tajā pašā brīdī izdzirdēja uz ielas atskanam automašīnas signāltauri.

Sūzanas Flečeres platais smaids, kad viņa nolaida logu, tumstošo vakaru padarīja gaišāku.

-    Sveika, Brīvā Meitene! - viņa līksmi uzsauca. - Tu taču nedomāji, ka es likšu tev gaidīt, vai ne? Ej iekšā un aizņem mums galdiņu. Es novietošu auto nedaudz tālāk. Ilgāk par divām minūtēm nekavēšos!

Ešlija pamāja ar roku, noraudzīdamās, kā Sūzanas braucamais atvirzās no ietves. Jauna un darga mašīna, Ešlija nodomāja. Sarkana. Kad Sūzana nozuda stāvvietā kvartāla attālumā, Ešlija iegāja restorānā.

Sūzana uzbrauca trešajā stāvā, kur bija mazāk automobiļu un mazaka iespējamība, ka viņas jaunajam Audi kads nostāsies blakus un noskrāpēs tam durvis. Mašīna bija tikai divas nedēļas veca, daļēji dāvana no viņas lepnajiem vecākiem, daļēji dāvana sev, un viņa nevēlējās, lai kādā Bostonas centra negadījuma tiktu sabojāts tās mirdzošais svaigums.

Ieslēgusi signalizāciju, Sūzana devās uz. restorānā pusi. Viņa gāja atri, devās augšā pa kāpnēm, nevis izmantoja liftu, un pēc dažām minūtēm jau bija "Laktā un āmurā", kur, novilkusi mēteli, piesoļoja pie Ešlijas, kura sēdēja pie galdiņa ar divām augstām alus glāzēm sev priekšā.

Abas apkampās.

-    Sveika, istabas biedrene! - Sūzana sacīja. - Ka skrien laiks!

-    Es tev pasūtīju alu, bet tu, ka jau apsviedīga biznesmene un Volstrīta iemītniece, varbūt vēlies skotu viskiju ar ledu vai sausu martini.

-    Šis ir alus vakars. Ešlija, tu izskaties lieliski.

Sūzana zināja, ka saka nepatiesību. Viņas bijusī draudzene izskatījās bāla un nervoza.

-    Patiešām? - Ešlija novilka. - Es gan tā nedomāju.

-    Vai tevi kaut kas nomāc?

Ešlija bridi vilcinājās, tad paraustīja plecus un pārlaida skatienu restorāna zālei. Spoža gaisma, spoguļi. Uz blakus galda grauzdiņi, pie nākamā galdiņa - iemīlējies paris. Priecīgu balsu murdoņa. Ešlija šajā bezrūpības pilnaja gaisotne piepeši jutas tā, it ka ša rīta nolikumi būtu risinājušies kādā citā savādā paralēlā pasaule.

Viņa nopūtās.

-    Ak, Sūzija! Es satiku ķerto. Tas arī viss. Viņš mani nedaudz biedē. Nekas vairāk.

-    Biedē? Ko viņš izdarīja?

-    Nu, izdarījis viņš neko lielu nav, taču… Viņš apgalvo, ka mani mīlot, ka es esot viņam īstā. Neviena cita. Viņš nevarot bez manis dzīvot. Ja nepiederēšu viņam, nepiederēšu nevienam. Un tamlīdzīgas muļķības. Mēs vienu reizi satikāmies, un tā bija liela kļūda. Centos viņu saudzīgi atraidīt, teikdama "paldies, bet nevajag". Cerēju, ka ar to pietiks, bet, kad šodien devos laukā pa durvīm, viņš bija man tur atstājis ziedus.

-     Hmm, ziedi… Izklausās pec džentlmeņa.

-    Tās bija sakaltušas rozes.

Sūzana satriekta brīdi klusēja.

-    Tas gan nav labi. Kā tu zini, ka to izdarīja viņš?

-     Nedomāju, ka tā rikotos kāds cits.

-    Ko tu grasies iesākt?

-     Iesākt? Es grasos nepievērst tam ķertajam uzmanību. Viņš nozudīs. Tā notiek vienmēr. Agri vai vēlu.

-    Prātīga doma. Kaut nu tā būtu!

Ešlija iesmējās, kaut gan nekā smieklīga nebija.

-    Gan es tikšu galā. Agri vai vēlu.

Sūzana pasmaidīja.

-   'las man atgādina tavu attieksmi pirmajā kursā pret aug- stako matemātiku. Ja pareizi atceros, tāda bija tava pieeja gan semestra pārbaudījumos, gan ari gala eksāmenā, jo tu joprojām nebiji guvusi mācību.

-     Tā bija kļūda, ka vidusskolā labi mācījos matemātiku. Tāpēc māte mani pierunāja uz šo aplamo izvēli. Manuprāt, viņa guva mācību. Tā bija pēdējā reize, kad viņa man jautāja, kadas lekcijas esmu izvēlējusies.

Abas jaunās sievietes salika galvas kopā un smējās. Ešlijai ienaca prātā, ka pasaulē nav daudz tādu mierinošu brīžu kā šis, kad tu satiec senu draudzeni, kura dzīvo pavisam citādā pasaulē, tomēr joprojām atceras vecos labos jokus, lai cik ļoti atšķirtos abu dzīve.

-    Labi. Pietiks runāt par to jukušo. Es sastapu citu puisi, un viņš likās diezgan jauks. Ceru, ka viņš man piezvanīs.

Sūzana pasmaidīja.

-     Vai zini, Ešlija, ko, dzīvodama kopā ar tevi, es sapratu pirmo? Ka tev puiši vienmēr piezvana. - Viņa vairs neuzde- va jautājumus, tāpēc Maikla O'Konela vardu neuzzināja. Sūzana uzskatīja, ka dzirdējusi pietiekami vai gandrīz pietiekami. Nokaltušas rozes.

Kad pēc krietna laika, ne vien pieveikušas gardos ēdienus un vairākas glāzes alkoholisku dzērienu, bet ari sirsnīgi izsmējušās par seniem jocīgiem atgadījumiem, abas iznāca no restorāna uz ietves, Ešlija ievilka draudzeni ilgā apskāvienā.

-    Bija tik patīkami, Sūzija! Mums vajadzētu tikties biežāk.

-    Kad būsi tikusi galā ar studijām, piezvani man. Varbūt tad norunāsim regulāri satikties reizi nedēļā. Es izmantošu tavu māksliniecisko prātu, lai risinātu savas domstarpības ar iedomīgiem priekšniekiem un apstrīdētu viņu muļķīgos biznesa projektus.

-    Lai notiek. - Ešlija pakāpās soli atpakaļ, vērdamās tālumā Jaunanglijas naktī. Debesis bija skaidras, virs izkliedētās laternu un citu pilsētas uguņu gaismas viņa saskatīja zvaigznes, kas izraibināja zilmelnās debesis.

-    Paklau, Ešlija, - Sūzana ieminējās, sākdama meklēt somiņā atslēgas. - Es nedaudz raizējos par to puisi, kurš neliek tevi mierā.

-    Par Maiklu? Maiklu O'Ķerto? - Ešlija noteica, noraidoši atmezdama ar roku, taču saprazdama, ka viņas balss skan neīsti. - Pēc dažām dienām būšu tikusi no viņa vaļā, Sūzija. Tādiem puišiem jāpasaka stingrs "nē", pēc tam viņi kādu laiciņu činkst un žēlojas, līdz aiziet ar draugiem uz alus bāru, kur vienā balsī visi nolemj, ka simt procenti sieviešu ir maitas. Ar to arī viss beidzas.

-    Ceru, ka tev ir taisnība. Es būtu draņķīga draudzene, ja tev neatgādinātu, ka drīksti man zvanīt jebkurā diennakts laikā, ļa tas puisis neliek tev mieru.

-    Paldies, Sūzija. Es to novērtēju. Taču neraizējies.

-     Ak, Brīvā Meitene! Tu taču atceries, ka raizēšanās ir mana galvenā īpašība.

Abas iesmējušās vēlreiz apskāvās, un Ešlija smaidīdama pagriezās un devās pa ietvi uz. priekšu, šķērsodama gaismas laukumus, ko meta neona izkārtnes virs veikalu un restorānu durvīm un logiem. Sūzana Flečere, brīdi noraudzījusies viņai pakaļ, novērsās. Viņa nekad īsti nezināja, ko lai domā par Ešliju. Šī meitene bija noslēpums, kurā naivums apvienots ar pieredzi. Nebija brīnums, ka puišiem viņa patīk, taču patiesībā, pec Sūzanas domām, Ešlija bija noslēgta un izvairīga būtne. Pat veids, ka viņa pagaisa skatienam, aizslīdēdama ēnās, Sūzanai šķila mazliet pārdabisks. Viņa dziļi ievilka plaušās vēso nakts gaisu, ar lūpām to izgaršodama. Viņu viegli urdīja doma, ka viņa nebija pateikusi draudzenei, ka šīs tikšanās iniciators ir Skots, ka viņa piezvanījusi ar nodomu, nevis gluži vienkārši vēlēdamās satikties. Sūzana vēl brīdi pamīņājās, mēģinādama apslāpēt sirdsapziņas pārmetumus, ka nav bijusi pret draudzeni atklāta un necik daudz nav arī uzzinājusi, lai spētu nomierināt draudzenes tēvu. Maikls O'Ķertais, viņa domāja. Un sakaltušas rozes.

Vai nu bažas bija veltas, vai tajā visā slēpās kas draudīgs. Sūzana nezināja, kā īstenībā ir. Un viņa nesaprata, kurš no šiem pretrunīgajiem secinājumiem ir pelnījis, lai par to ziņotu Skotam Frīmenam.

Viņa skaļi nošņaukājās, neapmierināta ar abām šīm atziņām, un sāka ātri iet uz autostāvvietu nākamajā kvartālā. Kokā viņa turēja atslēgas, uzlikusi pirkstu uz asaru gāzes baloniņa, kas bija piestiprināts pie atslēgu riņķa. Sūzana šajā dzīvē ne no kā nebaidījās, bet zināja, ka sīki aizsardzības līdzekļi nekaitē. Viņa nožēloja, ka nav uzvilkusi ērtākas kurpes, un iedama dzirdēja savu soļu skaņu, ko reizēm pārmāca ielas trokšņi. Nez kāpēc viņu pārņēma vientulības izjūta, it kā viņa būtu vienīgais cilvēks šajā ielā, pilsētas centrā, varbūt pat visā pilsētā, un viņa vilcinādamās palūkojās apkārt. Uz ietves neviena nebija. Sūzana apstājās un mēģināja ieskatīties tuvējā restorānā, bet logu sedza aizkari. Dziļi ievilkusi elpu, viņa apcirtās.

Aiz muguras arī neviena nebija. Iela bija tukša.

Sūzana papurināja galvu, nodomādama, ka saruna par kaut kādu ķerto padarījusi viņu nervozu. Viņa lēni ievilka elpu, ļaudama plaušās ieplūst svaigam gaisam. Sakaltušas rozes. Doma par mirušajiem ziediem Sūzanā modināja tik svešādas izjūtas, ka viņas soļi kļuva neizlēmīgi un nepārliecinoši, līdz viņa atkal apstājās. Izbijusies un nosalusi viņa savilka mēteli ciešāk sev apkārt un, viegli saliekusies uz priekšu, turpināja ceļu aizvien ašākā solī.

Viņa strauji pameta skatienu pa labi, pa kreisi, bet nevienu neredzēja. Tam par spīti, Sūzana juta, ka viņai seko. Viņa centās sev iestāstīt, ka ir šeit viena, taču labāk no tā nejutās un gluži vienkārši steidzās tālāk.

Pēc paris soļiem dīvainās, spriedzes pilnās izjūtas, ka viņa tiek vērota, pastiprinājās. Atkal apstājusies, Sūzana nopētīja apkārtni un biroju ēku logus, meklēdama glūnīgās acis, kas, viņasprāt, sekoja ikvienam viņas solim. Un atkal neko neieraudzīja, neko tādu, kas izskaidrotu saltās, nervozās bailes, kas aizvien ciešāk aizžņaudza kaklu.

Esi saprātīga, Sūzana sev pavēlēja, no jauna paātrinādama gaitu un iedama tik ātri, cik ātri iet ar augstpapēžu kurpēm bija iespējams. Viņai šķita, ka viņa kaut ko izdarījusi nepareizi, ka rīkojusies pretēji pilsētas drošības noteikumiem, ka ļāvusi sevi iesaistīt bīstamā situācijā. Draudu avotu joprojām nemanīdama, viņa, kājām pinoties, metās uz. priekšu.

Nākamajā mirklī Sūzana paslīdēja un zaudēja līdzsvaru, taču kājās noturējās. Rokassomiņas siksna, izsprukusi no plaukstas, atsitas pret ietvi. Viņa drudžaini vāca kopa izbirušās lietas - lūpukrāsu, pildspalvu, maku un piezīmju grāmatiņas -, iegrūda visu atpakaļ somiņā un uzmeta to plecā.

Pietrūkusies kājās, viņa pusskriešus tuvojās autostāvvietas stiklotajām durvīm, kas atradās tikai dažu pēdu attālumā, un elsodama iespraucās šaurajā ejā. Otrā pusē biezajai sienai atradās kabīne, kur stāvvietas darbinieks 110 automašīnu vadītājiem, kad tie brauca ārā, iekasēja naudu. Viņa prātoja, vai šis cilvēks dzirdētu, ja viņa iekliegtos.

Viņai šķita, ka ne. Turklāt diez vai viņš kaut ko iesāktu.

Sūzana pūlējās saņemt sevi rokās. Sameklē savu mašīnu, viņa domās sevi izrīkoja. Dodies prom. Izbeidz uzvesties ka bērns!

Viņa mirkli nekustīgi lūkojās uz kāpņu eju. Tā bija tumša, un tur ložņāja ēnas.

Aizgriezusies viņa nospieda lifta izsaukuma pogu un gaidīja, nenovērsdama skatienu no sīkajām spuldzītēm, kas vēstīja par lifta gailu. Trešais stāvs. Otrais. Pirmais. Pazemes stāvs. Durvis rībēdamas un žvadzēdamas atvērās.

Sūzana paspēra soli uz priekšu un apstājās.

Jakā ģērbies vīrietis ar slēpotāju cepuri galva, pagriezis seju prom, pasteidzās viņai garām, gandrīz notriekdams viņu zeme. Sūzana noelsusies sagrīļojās.

Viņa pacēla roku, it ka atvairīdama sitienu, bet tumšais stāvs, izskrējis pa durvīm, kas veda uz kāpnēm, nozuda tik ātri, ka Sūzana nepaguva to nopētīt. Viņam kājās bija džinsi. Melna slēpotāja cepure, tumšzila jaka. Un viss. Sūzana nezināja, vai viņš bijis īsa vai gara auguma cilvēks, drukns vai kalsnējs, jauns vai vecs, baltais vai melnais.

- Ak Dievs! - Sūzana skaļi nosēca. - Pie velna, kas tas bija? - Viņa mirkli ieklausījās. Vīrietis bija nozudis tikpat ātri, kā uzradies, un viņas šausmu izjūtas atgriezās divreiz stiprākas. - Ak Dievs! - viņa atkārtoja, juzdama, ka sirds dauzās un asinis pulsē deniņos. Šķita, ka bailes stindzina vinu visu - prātu, domas un apziņu. Sūzana Flečere visiem spēkiem pūlējās atgūties. Viņai jākustina locekļi. Kājas. Rokas. Plaukstas. Viņas sirdij jādarbojas normāli.

Lifta durvis sāka vērties ciet, un Sūzana strauji pastiepa roku, tas apturēdama. Iespraukusies atpakaļ lifta kabīne, viņa nospieda trešā slāva pogu. Kad durvis aizvērās, viņa jutās nedaudz atvieglota.

Lifts čīkstēdams paslīdēja garām pirmajam stāvam. Sasniedzis otro stāvu, tas palēnināja gaitu un apstājās. Metala konstrukcija nodrebēja, un durvis atvērās.

Sūzana, pacēlusi skatienu, gribēja kliegt, bet nespēja izdabūt ne skaņu.

Vīrietis, kas viņai bija paskrējis garam, stāvēja pretī lifta durvīm. Tie paši džinsi, ta pali jaka. Slēpotāja cepure bija novilkta lejā un aizsedza seju. Sūzana redzēja tikai acis, kas urbās viņā. Savāds vilnis, kas ar neizskaidrojamu spēku plūda no šā stāva, gandrīz nogāza viņu no kājām. Baiļu straume, kas no jauna Sūzanu applūdināja, draudēja viņu noslīcināt. Viņa gribēja uzbrukt un aizstāvēties, taču stāvēja kā sasaistīta. Il kā vīrietis, slēpdamies aiz maskas, spīdinātu viņai acīs gaismu, padarīdams viņu aklu un nevarīgu. Sūzana izgrūda kaut kādus vārdus, nevienu no tiem nesaprazdama, gribēja kliegt un saukt pēc palīdzības, taču spēja vienīgi bezpalīdzīgi vārstīt muti.

Vīrietis ar aizsegto seju nekustējās.

Viņš nespēra soli uz priekšu. Tikai skatījās.

Sūzana ieplaka stūrī un pacēla sejai priekšā trīsošu roku. Viņa gandri/, vairs nespēja paelpot.

Vīrietis joprojām nekustējās. Viņš skatījās uz Sūzanu, it kā iekaldams atmiņā Sūzanas seju, drēbes, panikas pilnās acis.

-    Tagad es tevi pazīstu, - viņš beidzot nočukstēja.

Un tad lifta durvis, tikpat negaidīti kā atvērušās, lēni aizvērās ciet.

* * *

Šajā reizē, kad viņai piezvanīju, mūsu sarunā nebija nekādas steigas. Viņa likās dīvaini vienaldzīga, it ka domas būtu izmēģinājusi visus manus jautājumus un savas atbildes un nu saruna risi nātos pēc scenārija.

-     Neesmu pārliecināts, ka izprotu Maikla O'Konela uzvedību. Vienu brīdi man šķita, ka sāku viņu just, bet tad…

-    Viņš izdarīja kaut ko jums negaidītu?

-    ja. Sakaltušās rozes ir saprotams vēstījums, bet…

-    Vai nav tā, ka dažreiz mūs vairāk biedē saprotamais un gaidītais, nevis kaut kas nezināms? - Tā bija taisnība. Viņa brīdi klusēja un tad turpināja: - Tātad Maikls nerīkojās ta, kā jūs iztēlojāties. Vai jūs zināt, cik svarīga var būt baiļu iedvešana?

-    Nūja, bet…

-    Vienu brīdi tu esi neglābjami bezpalīdzīgs un šausmu pārņemts, bet nākamajā mirkli tas viss pagaist.

-    Kā lai es zinu, ka tas vispār bija Maikls O'Konels? es teicu.

-    To nav iespējams skaidri zināt. Bet vai tad šis cilvēks, ja viņš būtu izvarotājs vai laupītajs, kurš parmaucis pār seju slēpotāja cepuri un uzradies autostāvvieta, nemēģinātu īstenot savu nodomu? Apstākļi noziegumam bija ideāli. Tads, kuram prātā kas cits, izturas nepierasti un neparedzami. Tā kā es kavējos ar atbildi, viņa, bridi vilcinājusies, turpinaja: - Varbūt jums vajadzētu domāt ne tikai par to, kas notika, bet ari par iespaidu, kādu tas atstāja.

-    Labi. Norādiet man pareizo virzienu.

-    Suzana Flečere bija jauna, spējīga, apņēmīga sieviete. Viņa bija gudra, piesardzīga, lietpratēja daudzās jomas. Taču viņu dziļi ievainoja bailes. Šausmas, kādas viņa pārcieta, spēj nodarīt lielu postu, sakropļot dvēseli. Tajā baisajā mirkli lifta Sūzana varbūt pirmo reizi mūžā aptvēra, cik viegli ievainojama ir. Cik bezspēcīga. Tādējādi vēlēšanās turpmākajās dienas Ešlijai kaut kā palīdzēt tika prasmīgi iznīcināta.

-    Domāju, ka saprotu…

-     Izveicigs un apņēmīgs cilvēks, kurš varētu būt labākais Ešlijas aizstāvis, vienā mirklī bija nostumts malā. Vienkārši. Iedarbīgi. Baisi.

-    jā…

-    Kas notika patiesībā? - viņa piepeši man jautāja. - Kas bija daudz ļaunak? Kas bija pats draudīgākais visā, ko viņš bija izdarījis līdz tam?

Es bridi to apdomāju.

-    Maikls O'Konels bija gudrs, - es atbildēju.

Viņa klusēja. Es iztēlojos, kā viņa stāv, vienā rokā sažņaugusi klausuli un otru izstiepusi, pret kaut ko atbalstīdamās. Viņas sasprindzinātie pirkstu kauliņi droši vien bija balti, un viņa domāja par ko tādu, ko es vēl neizpratu. Kad viņa ierunājās, viņas balss skanēja gandrīz čukstus, it kā vārdi prasītu no viņas lielu piepūli.

-    Jā, - viņa sacīja. - Tieši tā. Viņš bija gudrs un mācījās. Un jūs vēl nezināt, kas notika ar Suzanu pēc lam.

septītā nodaļa

Sak viesties skaidrību

Skots nesaņēma no Sūzanas Flcčeres ziņu četrdesmit astoņas stundas, bet, kad viņa piezvanīja, Skots gandrīz vai vēlējās, kaut tās nebūtu noticis.

šajā laikā viņš sevi nodarbināja ka jau zinātnieks - pārlasīja pavasara semestra mācību programmu, izstrādāja vairāku lekciju struktūru, atbildēja uz dažādu vēsturnieku biedrību un interešu grupu vēstulēm. Patiesībā viņš ātru atbildi no Sūzanas Flečeres negaidīja, kaut gan sirds dziļumos uz to cerēja. Viņš zināja, ka radījis meitenei neveiklu situāciju, un nebrīnītos, ja viņam piezvanītu sašutusi Ešlija: "Kā tu uzdrošinies jaukties manā privātajā dzīvē?" Viņam nebūtu ko atbildēt.

Tāpēc viņš ļāva stundām ritēt, neļaudamies satraukumam. Nav jēgas nervozēt, viņš sev mēģināja iestāstīt, daudzas reizes attapies, ka viņa skatiens pats no sevis pievērsies melnajam telefonam, kas klusi dirnēja uz galda malas.

Kad tas beidzot iezvanījās, viņš satrūkās. Sākumā viņš Sūzanas Flečeres balsi nepazina.

-    Vai profesors Frīmens?

-Jā.

-     Te Sūzana… Suzana Flečere. Jus man zvanijat… Lai aprunātos par Ešliju.

-    Jā, protams, Sūzana. Es atvainojos. Necerēju, ka jūs tik drīz man piezvanīsiet.

Tā nebija gluži taisnība.

Viņa vilcinājās. Kad Sūzana ierunājās, Skots dzirdēja, ka viņai aizķeras balss. / /

-    Vai kaut kas nav labi? - viņš jautāja, nespēdams valdīt satraukumu.

-    Nezinu. Iespējams, nav. Neesmu pārliecināta.

-    Kas notiek ar Ešliju? - Skots izgrūda, acumirklī nožēlodams savu nepacietību.

-    Ar viņu viss ir kārtībā, - Sūzana leni atbildēja. - Tā vismaz izskatās. Taču viņai ir sarežģījumi ar kādu puisi, kā jau jūs nojaušat. Viņa īsti nevēlējās par to runāt.

Katrs vārds Sūzanai pār lūpām nāca ar grūtībām, it kā viņa baidītos, ka šo sarunu kāds noklausās.

-Jūs neizklausāties pārliecināta, - Skots sacīja.

-    Kopš tikos ar Ešliju, man nav klājies viegli. Patiesībā tas bija pēdējais patīkamais brīdis. Tikšanās ar viņu.

-    Kas ar jums noticis?

-    Es nezinu. Nekas. Viss iespējamais. Nesaprotu.

-    Jūs mani mulsināt. Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Es iekļuvu avārijā.

-   Ak Dievs! - Skots iesaucās. - Cik briesmīgi! Vai esat cietusi?

-    Nē. Tiku cauri ar izbailēm. Manai mašīnai gan klājās ļaunāk. Taču man nekas nav lauzts. Neliels smadzeņu satricinājums, uz krūtīm paliela šuve un nobrāztas ribas. Sāp tikai nedaudz. Esmu apjukusi, bet citādi man nekas nekait.

-     Bet kas…

-     No priekšējā labās puses riteņa nolidoja nost riepa. Es braucu ar septiņdesmit jūdžu ātrumu… nē, varbūt nedaudz vairāk, gandrīz astoņdesmit, un priekšējā riepa nomuka. Par laimi, pirms tam jutu, ka ar mašīnu kaut kas nav kārtībā, priekšgals vibrēja, tāpēc es bremzēju. Kad riepa nomuka nost, es jau strauji samazināju ātrumu. Tad es zaudēju kontroli.

-    Ak Dievs…

-    Acu priekšā viss sagriezās, un ausīs skanēja trokšņi. It kā man kāds kliegtu ausī. Skaidri apzinājos, ka manā varā nav izdarīt tā, lai viss beigtos laimīgi. Tomēr man veicās. Es ietriecos barjerā, nu, jūs taču zināt tās lielās dzeltenās mucas, kas pildītas ar smiltīm, lai samazinātu trieciena spēku.

-    Tātad riepa…

-    Jā. Tā mnn tcica policists. To atrada pirms ceturtdaļjū- dzes uz ceļa, pa kuru braucu.

-     Nekad neesmu ko tādu dzirdējis.

-Jā. Policists ari sacīja to pašu. Un mašīna bija jauna.

Skots vilcinājās, un iestājās neilgs klusums.

-    Vai jūs domājat… - Viņš aprāvās.

-    Nezinu, ko lai domā. Es braucu ļoti ātri, gluži vai lidoju pa šoseju…

Abi atkal bridi klusēja.

-    Es braucu tik ātri tāpēc, ka biju nobijusies, - Sūzana beidzot klusi teica.

Vārds "nobijusies" darīja Skotu piesardzīgu. Viņš nebilda ne vārda, kad Sūzana Flečere izstāstīja, kā tikusies ar Ešliju. Viņš neūzdeva nevienu jautājumu, pat tad ne, kad izdzirdēja vārdu Maikls O'Ķertais, un tas bija viss, ko Sūzana spēja atcerēties. Viņas atmiņā viss bija sajaucies, un Skots vairākas reizes dzirdēja vilšanos meitenes balsī, kad viņa pūlējās visu atcerēties pareizi. Viņaprāt, tās bija vieglā smadzeņu satricinājuma sekas. Sūzana atvainojās, un Skots viņu mierināja, ka atvainoties nav vajadzīgs.

Sūzana nezināja, vai nelaimes gadījums kaut kā ir saistīts ar Ešliju. Viņa zināja tikai to, ka tikusies ar draudzeni un pēc tam, tiklīdz abas atvadoties apskāvušās, sākuši risināties notikumi, kas viņu biedēja. Viņai bija laimējies, jo viņa bija dzīva.

-    Kā jūs domājat, vai tas puisis, ar ko Ešlija ir pazīstama, varētu būt saistīts ar to, kas notika ar jums pēc tam? - Skots jautāja, nevēlēdamies ticēt šādai saistībai, bet juzdams nemieru, ko nespēja izskaidrot.

-     Es nezinu. Nezinu. Droši vien tā bija sagadīšanās. Nezinu, - Sūzana, gandrīz čukstēdama, atbildēja. Viņa bija tuvu asarām. - Ja jums nav iebildumu, es kādu laiku Ešlijai nezvanīšu. Man jāatveseļojas.

Skots nolika klausuli. Viņš varēja izvēlēties vienu no divām iespējām. Varbūt nekas nenotiks. Varbūt notiks visļaunākais.

Mēs esam lemti viens otram.

Viņš mēģināja norīt siekalas, bet mute bija pilnīgi sausa.

Ešlija strauji gāja pa ielu, pieskaņodama soļus trauksmainajām domām, kas drūzmējās prātā. Apjēga "Man kāds seko" vēl nebija īsti noformulējusies viņas apziņā, taču tai līdzīgas izjūtas viņu pēdējā laikā nepameta. Lai gan Ešlija nesa nelielu iepirkumu turzu un viņas mugursoma bija piebāzta ar mākslas grāmatām, viņa vairākas reizes apstājās un ļāva skatienam slīdēt pār ielu, mēģinādama saprast, kas viņu dara nervozu.

Nekā neparasta viņa neieraudzīja.

Tāda ir šī pilsēta, viņa nodomāja. Viņas mājās, Masačū- setsas pavalsts rietumos, viss bija pārskatāms, ne tik pārpildīts, tāpēc, ja kaut kas nebija kārtībā, to vieglāk varēja manīt. Taču Bostonā, kurā valdīja nemitīga rosība un kūsāja enerģija, saskatīt kādu nemiera cēloni bija neiespējami. Viņa jutās nedaudz sakarsusi, it kā gaisa temperatūra viņai apkārt paaugstinātos, un tas viņu mulsināja, jo notika tieši pretēji.

Ešlija no jauna pārlaida skatienu ielai. Mašīnas, autobusi, gājēji. Pazīstams skats, ko viņa redzēja ik dienas, un pazīstama dūkoņa, kas ne ar ko neatšķīrās no parastajiem ielas trokšņiem.

Viņa nolēma savam nemieram nepievērst uzmanību.

Aši sperdama soļus, Ešlija nogriezās no galvenās ielas nelielā šķērsielā. Tur kvartāla vidū atradās māja, kurā bija viņas dzīvoklis.

Bostonā mājas ar studentu dzīvokļiem bija nošķirtas no vietām, kur mitinājās ļaudis, kam bija īsts darbs. Ešlija joprojām dzīvoja studentu pasaulē. Iela bija mēreni nolaista, netīrāka nekā daudzas citas, bet jauniešu acīs drazas tikai vairoja tās savdabīgumu. Nelielajos zāles laukumiņos sastādītie koki šķita nedaudz sakumpuši, it kā tie nesaņemtu pietiekami daudz gaismas. Šī bija līdz galam neizveidota iela, tāpat kā cilvēki, kuri tajā dzīvoja.

Kad Ešlija grīļīgiem soļiem uzgāja līdz savam dzīvoklim, viņa pameta skatienu visapkārt un atviegloti uzelpoja, jo viņai nebija atstāti nekādi nokaltuši ziedi. Tad, atbalstījusi iepirkumu turzu uz ceļgala, viņa atslēdza durvis. Kad viņa tās aizvēra un aizslēdza, viņu pārņēma piepešs nogurums.

Nepagāja ne piecas minūtes, un viņa jau bija salikusi graudu tāfelites, jogurtu, avota ūdeni un salātu sastāvdaļas nelielajā ledusskapī. Atradusi dārzeņu nodalījumā alus pudeli, viņa to atvēra un garu malku iedzēra. Tad iegāja pašaurajā dzīvojamā istaba un atvieglota ieraudzīja, ka automātiskajā atbildētājā nav atstāti ziņojumi. Viņa iedzēra vēl vienu malku, nodomādama, ka izturas muļķīgi, jo bija daudz cilvēku, no kuriem viņa patiesībā vēlējās saņemt ziņu. Viņa cerēja, ka pēc kopīgajām vakariņām piezvanīs Sūzana Flečere, un joprojām cerēja, ka piezvanīs Vils Gudvins, lai norunātu otru satikšanos. Apsvērdama, kuru cilvēku balsi vēl viņa labprāt izdzirdētu savā automātiskajā atbildētājā, viņa aptvēra, cik sasodīti stulbi būtu Maikla O'Konela dēl nošķirties no pasaules. Turklāt pirms dažām dienām Ešlija skaidri un gaiši viņu bija atraidījusi. Iespējams, viss bija beidzies.

Jo ilgāk viņa domāja par šo sarunu, jo uzstājīgāka tās laikā sev šķita.

Viņa nometa kurpes, apsēdās uz krēsla pie galda, ieslēdza datoru un gaidīdama kaut ko dungoja.

Ešliju pārsteidza vairāk nekā piecdesmit jaunas vēstules, kas viņu gaidīja elektroniskā pasta kastītē. Viņa palūkojās uz adresēm. Tās sūtīja cilvēki, kuru vārdi bija ierakstīti viņas elektroniskajā adrešu grāmatā. Viņa uzvirzīja kursora bultiņu uz pirmās vēstules, ko bija sūtījusi viņas kolēģe no muzeja, meitene, vārdā Anna Armstronga, un atvēra vēstuli. Ešlija saliecās uz priekšu, lai izlasītu, kas Annai sakāms. Taču vēstuli nebija sūtījusi Anna Armstronga.

Sveikti, Ešlija!

Man Tevis pietrūksi tik ļoti, ka Tu pat nespēj to iedomāties. Taču pavisam drīz mēs būsim kopā uz visiem laikiem, un tas bus lieliski. Kā jau redzi, Tu esi saņēmusi vēl piecdesmit sešus ziņojumus. Neizdzēs tos. Tajos ir svarīga informācija, kas Tev būs vajadzīga. Šodien es Tevi mīlu vairāk nekā vakar. Un rit mīlēšu vēl vairāk.

Mūžīgi Tavs Maikls

Ešlijai gribējās spalgi kliegt, bet par lupām neparvēlās ne skaņa.

* * *

Sākumā degvielas uzpildes stacijas īpašnieks nepauda īpašu vēlēšanos man palīdzēt.

-   Vai esmu pareizi sapratis? - viņš jautāja, slaucīdams netīras, ar eļļu notraipītās rokas tikpat netirā lupatā. |us gribat kaut ko uzzināt par Maiklu O'Konelu? Sakiet man, kāpēc.

-    Esmu rakstnieks, - es paskaidroju. - Viņš ir viens no tēliem grāmata, ko patlaban rakstu.

-    O'Konels? Grāmatā? - jautājumam sekoja īsa nedabisku smieklu šalts. - Droši vien kaut kas krimināls.

-    |ā. Tieši tāds. Es būtu pateicīgs par sadarbību.

Ta kā mēs šeit nodarbojamies ar mašīnu remontēšanu arī, ņemam piecdesmit zaļos stunda. Kā jums šķiet, cik laika jums vajadzēs?

-    Atkarīgs no ta, cik daudz jūs varēsiet pastāstīt.

Viņš nicīgi nošņācās.

-    Nu, tas atkarīgs no tā, ko jus gribat zināt. Es strādāju plecu pie pleca ar Maiklu O'Konelu, kamēr viņš te bija. Tas gan notika pirms dažiem gadiem, un kopš tā laika neesmu viņu saticis. Taču par to es nesūdzos. Jā, pie velna, es biju tas, kurš deva viņam darbu! Tāpēc šo to pastastīt varēšu. Lai gan es tikpat labi varētu labot šā Chevy motoru, - vai skaidrs?

Mes bijām novirzījušies no mana jautājuma, un es biju pārliecināts, ka pec mirkļa nonāksim strupceļā. Tāpēc iebāzu roku bikšu kabatā, izvilku maku, aši noskaitīju simt dolāru un noliku tos uz letes.

Tikai patiesību, - es brīdināju. Un tikai to, ko esat redze- jis pats.

Vīrs nopētīja naudu.

-    Par to maitasgabalu? Jā, protams. - Viņš pastiepa roku, bet es, gluži kā rūdīts Holivudas filmu varonis, uzliku plaukstu uz naudas, piespiezdams to pie letes. Mehāniķis atpleta muti smaidā, parādīdams man baltus zobus, starp kuriem rēgojās tukšas vietas.

-    Vispirms viens jautājums, - virs sacīja. - Vai zināt, kur tagad ir O'Konels?

-    Ne. Vel ne. Bet agri vai vēlu viņu atradīšu. Kāpēc tā vaica- jat?

-    Viņš nav tas cilvēks, ko es gribētu nokaitināt, ja no tā iespe- jams izvairīties. Viņš varētu ierasties pie manis ar saviem jautājumiem. Piemēram, kāpēc es vispār ar jums runāju. Viņš nav ari tas cilvēks, no kura gribētos dzirdēt tādus jautājumus. It īpaši, ja viņš ar tiem nebutu apmierināts.

-    Mūsu saruna būs konfidenciāla.

-    Skaļi vārdi. Kā lai es zinu, ka jūs pildīsiet savu solījumu, rakstnieka kungs?

-   Tas nu acīmredzot ir risks, ko jums vajadzēs uzņemties. )ums jātic.

Nenolaizdams skatienu no naudas, viņš papurināja galvu.

-     Sliktas izredzes. īpaši, ja runa ir par šo tipu. Es negribētu iemainīt savu sirdsmieru pret draņķa simt zaļajiem. - Viņš bridi padomāja, tad nomurmināja "ak, pie velna!" un paraustīja plecus. - Maikls O'Konels. Viņš strādāja šeit kādu gadu, un, divas minūtes šo puisi pazinis, es sapratu, ka tam jāstrādā tajā pašā maiņā, kurā strādāju es. Negribēju, lai viņš mani apzog līdz pēdējam kreklam. Viņš bija gudrākais nelietis, kads šeit jebkad mainījis aizdedzes sveces, par to esmu sasodīti pārliecināts. Turklāt zagdams izturējās pavisam mierīgi. Ļauns un pievilcīgs pēc velna, un tas vienā personā, ja spējat to iedomāties. )us nemaz nemanītu, ka esat apvests ap stūri. Lielāka daļa puišu, ko es nolīgstu, lai viņi iepildītu automašīnās benzīnu, ir vai nu studenti, kuri grib nopelnīt nedaudz papildu naudas, vai tādi, kas nav izturējuši pārbaudījumus kādos no tiem mehāniķu sertifikācijas kursiem lielajās kompānijās, tāpēc nokļuvuši te. Viņi ir vai nu pārāk jauni, lai zinātu, kā jāzog, vai arī pārāk stulbi. Vai saprotat?

Es neatbildēju uz šo jautājumu, bet uzmanīgi nopētīju degvielas uzpildes stacijas īpašnieku, mana vecuma viru, kurš daudz lai ka pavadīja āra zem mašīnām vasaras tveicē un ziemas salā, tāpēc ap acīm un citur seja bija iemantojis krunciņas. Arī smēķēšana nebija nākusi izskatam par labu. Izmantodams no darba brīvo bridi, viņš iesprauda starp lūpām c igareti, nelikdamies ne zinis par paša izlikto zīmi "Smēķēt aizliegts", kas bija pielimeta redzamā vietā uz sienas. Viņam piemita īpatnējs paradums runājot ar cilvēku, viņš nedaudz pagrieza galvu sāņus, tāpēc šķita, ka viss viņa teiktais domāts kādam, kurš stāv mala.

Tātad viņš sāka šeit strādāt…

-    Aha. Viņš šeit strādāja, bet isti nemaz nestrādāja, vai saprotat?

-    Nē. Nesaprotu.

Degvielas uzpildes stacijas īpašnieks pacēla skatienu augšup.

-    O'Konels vilka savas stundas, skatīdamies pulksteni. Vecu karburatoru labošana un mašīnu apkope nebija viņa sirdslieta. Viņš negrasījās ar to saistīt savu nākotni.

-    Kas tad viņu interesēja?

-    Nu, teiksim, laba degvielas sūkņa nomaiņa ar vecu un remontētu. Labo sūkni viņš pārdeva un naudu iebāza sev kabatā. Ņēma papildus divdesmit zajos skaidra naudā no ikviena, kas šeit iegriezās, lai pārliecinātos, ka viņa vecais lūznis izturēs Masačusetsas pavalsts tehnisko apskati. Iedauzīja kāda Bostonas studenta automašīnai priekšējo lodšarnīru un paziņoja viņam, ka vajadzīgs jauns bremžu komplekts un centrēšana.

-    Tātad viņš bija krāpšanas meistars?

Mehāniķis pasmīnēja.

-    )a gan. Taču tie bija tikai sīkumi.

-    Ko vēl viņš darīja?

Vakaros viņš mācījās datoru kursos un ņemas ar vienu sasodītu klēpjdatoru, darīdams ar to brīnumus. Tajā ziņa džekam galva strādāja labi. Viņš krāpās ar kredītkartēm. Zaga identitātes. Kārtoja dubultus rēķinus. Krāpās pa telefonu. Lai ari ko jūs iedomātos, viņš to bija apguvis. Brīvajā laika lasīja visas nolāpītas mājas lapas, avīzes, žurnālus, jebko, meklēdams jaunus veidus,, kā kaut ko varētu nozagt. Viņam bija mapes ar avīžu un žurnālu izgriezumiem, tāpat vien, lai būtu lietas kursa. Vai zināt, ko viņš mēdza teikt?

-    Ko tad?

-     Lai nogalinatu, neesot jānogalina. Tas esot iespējams, ja to ļoti vēloties. Un, ja patiešām zini, ko dari, neviens tevi nenoķers. Nekad.

Es to pierakstīju.

Kad stacijas īpašnieks ieraudzīja, ka mans zīmulis skrapst pret bloknota lapu, viņš smaidīdams pastiepās un paņēma no letes naudu. Es ļāvu viņam iebāzt kabatā visus simt dolārus.

-    Vai zināt, kas bija visstulbākais?

-    Nē. Kas?

-    Varētu taču domāt, ka puisis gatavojas lielajam lomam. Mēģina atrast veidu, kā kļūt bagātam. Bet ar O'Konelu tā nebija.

-    Kā tad bija?

-    Viņš gribēja būt ideāls. Taču nepazīstams.

-    Sīks ideāls krāpnieks? - es vaicāju.

-     Ne, jūs maldāties. Viņš zināja, ka bus kaut kas dižens. Viņam bija savi mērķi, un viņš no tiem bija eiforijā, gluži ka no narkotikām. Vai zināt, ka tas ir - strādāt blakus cilvēkam, kurš izturas kā narkomāns, bet to neizraisa ne kokaīns degunā, ne heroīns vēnās? O'Konels nepārtraukti bija apreibis no visādiem plāniem, nepārtraukti kaut kam gatavojās, it kā lielais bridis viņu gaidītu un viņš tam tuvotos. Darbs šeit, tāpat kā viss pārējais, bija tikai nenozīmīga pagaidu pietura ceļā uz mērķi. Slava un nauda viņu neinteresēja. Tas bija kas cits.

-    Jūs šķīrāties?

-    Aha. Es negribēju, lai beigu beigas viņš mani izmanto, kad būs izdomājis, ko grasās darīt. Un bija skaidrs, ka pienāks diena, kad viņš darīs. Ir teiciens, ka mērķis attaisno līdzekļus. Nu, tas bija tieši O'Konela gaumē. Kā jau teicu, tam džekam bija lieli plāni.

-    Vai jūs zināt…

-    Ne, es nezinu, kas ar viņu notika. Tomēr redzeju pietiekami, lai mani pārņemtu bailes.

Es ieinteresēts vēroju mehāniķi. Vārds "bailes" kaut ka neiederējās viņa leksikā.

-    Nesaprotu. Vai jus biedēja viņš?

Degvielas uzpildes stacijas īpašnieks dziļi ievilka cigaretes dūmus, pēc mirkļa ļaudams tiem uzvirmot ap galvu baltas grīstēs.

-    Vai esat kādreiz saticis cilvēku, kurš vienmēr dara ko citu, nevis to, ko dara? Varbūt tas izklausās bezjēdzīgi, bet tads O'Konels bija. Ja viņam ko aizrādīja, ja uzdeva tiešu jautājumu, viņš skatījās tev virsū savā īpašajā veidā, it kā redzēdams tev cauri, it ka tevis tur nemaz nebūtu, tajā pašā laikā par tevi kaut ko nodomādams un noglabādams sev atmiņa, lai reiz tev atdarītu.

-    Atdarītu?

-    ļā. Viņš bija cilvēks, kuram instinktīvi negribas stāties ceļā. ļa turēsies nedaudz sāņus, viss bus kārtībā. Ja traucēsi vai liegsi viņam darīt to, ko viņš nodomājis… Nu, no tā bija veļams atturēties.

-    Vai viņš bija vardarbīgs?

-    Viņš bija jebkāds, pēc vajadzības. Varbūt tieši tāpēc likās tik draudīgs.

Vīrs dziļi iesūca vēl vienu indīgu dumu devu. Lai gan es vairs jautājumus neuzdevu, viņš turpināja.

-    Vai gribat, rakstnieka kungs, - viņš teica, - lai pastāstu kādu gadījumu? Pirms kādiem desmit gadiem es strādāju šeit līdz diviem trim nakti, un vienā tādā reizē ienāk divi sīki huligāni, iebāž man sejā lielu spīdīgu deviņu milimetru tērauda stobru, un viens, kā jau pieklājas, kliedz, ka es esot "mātes jāklis" un "sū- kātājs" un "salaidīšu tev svinu seja, vecais!". Es, protams, padevīgi nodomāju, ka nu ir beigas, ka viņš patiešam to izdarīs, kamēr viņa nolādētais pārinieks iztiris kasi, un, nebūdams īpaši ticīgs, sāku jau murmināt visas lūgšanas, ko vien spēju iedomāties, jo tās bija beigas, nekādu šaubu. Joprojām nezinu, kas abus puišeļus izbiedēja, bet tie, vairs nepateikuši ne vārda, aizlaidās, atstādami mani aiz letes uz grīdas ar piegānītam biksēm. Vai skaidrs?

Es pamāju.

-    Ne īpaši patīkams gadījums.

Jā gan. Neka patīkama. - Viņš papurināja galvu.

-    Bet kāds tam sakars ar O'Konelu?

Vīrs lēni izelpoja.

- Nekāds, - viņš atbildēja. - Pilnīgi nekāds. Ko es ar to gribēju sacīt? Ik reize, kad runāju ar Maiklu O'Konelu un viņš klusēdams klausījās, vērdamies manī ar savu ipašo skatienu, man atgādināja to nakti, kad lūkojos mazgadīgo noziedznieku šaujama melnajā caurumā. Jutos tieši tāpat. Kad viņam ko teicu, mani nepameta bailes, vai mani vārdi galu galā nebūs par iemeslu tam, ka man jāmirst.

astotā nodaļa

Panika

Ešlija, pieliekusies pie datora ekrāna, satriekta pētīja katru vārdu, kas iznira viņas acu priekšā. Tā sēdēdama jau ilgāk par stundu, viņa juta, ka mugura sāk smelgt. Augšstilbu muskuļi viegli trīcēja, it kā viņa šajā dienā būtu noskrējusi garāku distanci nekā ierasts.

E-pasta vēstules bija prātam neaptverams mīlas vārdu, elektroniski veidotu siržu un balonu, vāju O'Konela rakstītu dzejas rindu un daudz labāku Šekspīra, Endrū Mārvela un pat Roda Makjūena vārsmu kopums - neticami banāls un bērnišķīgs, taču baiss.

Viņa mēģināja pierakstīt dažādas vēstulēs atrodamo vārdu un frāžu kombinācijas, lai saprastu, kāds ir ziņojums. Nebija neviena acīmredzama kursīvā vai treknā rakstā iezīmēta vārda, kas padarītu šo uzdevumu vienkāršāku. Vairāk nekā stundu velti nopūlējusies, viņa beidzot, juzdamās bezspēcīga un nikna, nometa zīmuli. Viņa jutās stulba, jo nespēja ieraudzīt to, kas ikvienam krustvārdu mīklu vai akrosti- hu fanātiķim būtu skaidrs no pirmā acu uzmetiena. Viņai spēles riebās.

-    Kas tas ir? - viņa uzkliedza ekrānam. - Ko tu gribi man pateikt? Ko pavēstīt? - Viņa dzirdēja savā balsī spiedzošu, svešādu toni.

Ešlija pavirzīja lapu atpakaļ, uz sākumu, tad ātri citu pēc citas atvēra visas vēstules, kas, pazibējušas uz ekrāna, nozuda.

-   Kas? Kas? Kas? - viņa kliedza, lūkodamās uz ņirbošajām vēstulēm.

Un tad… viņa to ieraudzīja.

Maikla O'Konela ziņa nebija ieslēpta vēstulēs, ko viņš bija nosūtījis.

Galvenais bija tas, ka viņš vispār varējis tās nosūtīt.

Kaut gan vēstules bija pienākušas ar vārdiem, kas ierakstīti viņas adrešu grāmatā, tās visas bija nosūtījis Maikls O'Konels. Nebija nozīmes pamatskolas līmeņa nemirstīgas mīlestības apliecinājumiem. Svarīgi bija tas, ka O'Konelam izdevies ielauzties viņas datorā un tad, gudri izvēloties vārdus, piespiest viņu izlasīt ikvienu ziņu, ko atsūtījis. Turklāt Ešlija saprata, ka, iespējams, atvērdama vēstules, viņa atvērusi kādas slēptas elektroniskās durvis. Maikls O'Konels bija pielīdzināms vīrusam, un nu viņš Ešlijai atradās tik tuvu, it kā sēdētu blakus.

Ešlija aizžņaugti ieelsojās un, izsista no sliedēm, atspieda muguru pret krēsla atzveltni, juzdamās apdullusi, it kā istaba viņai apkārt grieztos. Viņa ieķērās ar plaukstām krēsla paročos, vēlēdamās nomierināties, un vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Sirds strauji dauzījās.

Viņa lēni pagriezās un pārlaida skatienu savam šaurajam dzīvoklim. Maikls O'Konels šeit pavadīja vienu nakti, turklāt tā bija īsa. Ešlija, pārliecināta, ka abi ir krietni iedzēruši, tajā naktī aicināja Maiklu, lai tas nāk augšā. Nu viņa mēģināja atminēties visu ar skaidru, alkohola neapmiglotu prātu un pārmeta sev, ka nespēj atcereties, cik Maikls izdzēra. Vienu glāzi? Piecas? Varbūt viņš atturējās, kamēr Ešlija dzēra glāzi pēc glāzes? Atbilde uz šo jautājumu nebija rodama viņas tā vakara nervozās pārmērības dēļ. Tonakt gaisa valdīja piedauzīga vaļība, dīvaina ļaušanās, kas parasti viņai bija sveša un neraksturīga. Abi neveikli atbrīvojās no drēbēm un drudžaini uzklupa viens otram viņas gultā. Tā bija aša, nervoza mīlēšanās bez īpaša maiguma. Nekādās jūtu izpausmes Ešlija neatcerējās. Viņai tā bija eksplozīva, dumpinieciska atbrīvošanās, iederiga šajā laikposmā, kad viņa viegli pieņēma aplamus lēmumus. Tas notika pēc trokšņainas, nepatīkamas šķiršanās no drauga, ar kuru viņa bija iepazinusies studiju pirmajā gadā un nebija pārtraukusi attiecības līdz pat pēdējam kursam, par spīti nemitīgiem strīdiem un abpusējai neapmierinātībai. Raizes par studiju beigšanu, nedrošība par karjeru un turpmākām mācībām šajā laikā nepameta Ešliju ne mirkli. Viņa jutās atrauta no vecākiem un draugiem. Viss viņas dzīvē šķita uzspiests, nesaderīgs un mazliet nepareizs. Un tādā brīdī viņai ceļā patrāpījās Maikls O'Konels, ar kuru kopā viņa pavadīja vienu sliktu nakti. O'Konels bija izskatīgs un savaldzināja viņu, atšķirdamies no studentiem, ar kuriem viņa likās koledžas laikā, un viņa nepievērsa uzmanību smagajam skatienam, ar kādu šis puisis pāri galdiņam uz viņu lūkojās, - it ka gribēdams iekalt atmiņā ikvienu viņas ādas collu. Tas nebija romantiski.

Ešlija papurināja galvu.

Pēc tam viņi atkrita katrs savā gultas pusē. Istaba acu priekšā Ešlijai joprojām zvārojās, viņa sagrāba spilvenu un, juzdama mutē skābu garšu, iegrima miegā. Ko darīja O'Konels? Viņš aizdedzināja cigareti, Ešlija atcerejās. No rīta viņa piecēlās un, nemudinādama O'Konelu uz. atkārtotu maiguma bridi, pat nenoskūpstīdama, nomurmināja kaut ko par norunātu tikšanos un nozuda dušā, kur berzās zem kūpoša ūdens strūklas, ieziepēdama ikvienu auguma sprīdi, it kā tas nedabiski ostu. Brokastis Ešlija viņam nepiedāvāja, gribēdama, lai viņš iet prom, bet viņš negāja.

Ešlija centās atcerēties īso rīta sarunu. Tā nevedās, jo viņa izturējās atturīgi, pat vēsi, līdz. beidzot neveikla klusuma brīdī O'Konels veltīja viņai pēdējo ilgo skatienu tajā rītā, pēc tam pasmaidīja, palocīja galvu un izgāja laukā.

Un tagad viņš runā tikai par mīlestību, Ešlija domāja. No kurienes viņam tā radusies?

Viņa gara acīm redzēja, kā O'Konels tajā rītā izgāja pa durvīm ar stingu izteiksmi sejā.

Šīs atmiņas lika viņai neomulīgi sagrozīties.

Citi vīrieši, kurus viņa pazina, būtu izgājuši no viņas dzīvokļa vai nu dusmīgi, vai optimisma pārņemti, vai nedaudz bravūrīgi pēc vienas nakts tuvības. Bet O'Konels bija citāds. Biedēdams Ešliju ar savu klusēšanu, viņš devās prom, it kā aiziedams zinātu, ka abi nešķiras uz ilgu laiku.

Viņa gulēja, Ešlija domāja. Tātad pietiekami ilgi bija uzgriezusi O'Konelam muguru. Pēc tam bija dušā. Vai viņa bija atstājusi datoru ieslēgtu? Kas mētājās uz viņas galda? Bankas dokumenti? Kādi skaitļi? Kādas paroles? Ko viņš atradis un nozadzis?

Ko vēl viņš paņēmis?

Tas bija jautājums, kas jāuzdod, bet viņa negribēja to uzdot.

Istaba uz mirkli atkal sagriezās. Ešlija pietrūkās kājās un, cik ātri vien spēja, aizsteidzās uz vannasistabu, kur pārliecās pār mirdzošo tualetes podu un izvēmās.

Ešlija nomazgājās, apsēdās uz gultas malas un, savilkusi ap pleciem segu, apsvēra, ko vajadzētu darīt. Viņa jutās kā cietusi kuģa avārijā, pēc kuras daudzas dienas izturējusi jūrā.

Jo ilgāk viņa tā sēdēja, jo niknāka kļuva.

Maiklam O'Konelam nebija nekādu tiesību uz viņu. Šis cilvēks nedrīkstēja viņu vajāt. Viņa mūžīgās mīlestības apliecinājumi bija idiotiski.

Ešlija kopumā bija miermīlīga un saticīga meitene, kam nepatika strīdi, un parasti viņa no tiem izvairījās. Bet šī ākstīšanās - tas viss bija dēvējams tikai tā - nudien tālu pārsniedza visas pieļaujamās robežas.

Ešlija nometa segu un piecēlās.

-  Pie velna! - viņa izgrūda. - Tas jāizbeidz. Tūlīt pat. Man pietiek.

Viņa piegāja pie galda un paņēma mobilo telefonu. Nedomādama, ko teiks, viņa uzspieda O'Konela numuru.

Viņš atsaucās uzreiz.

-  Sveika, mīļā! - O'Konels līksmā balsī viņu sveicināja. Tas Ešliju aizkaitināja vēl vairāk.

-  Es neesmu tava mīļā.

Viņš neatbildēja.

-   Paklausies, Maikl! Tas ir jāizbeidz!

Viņš klusēja.

-   Vai skaidrs?

Klusums.

Pēc brīža Ešlija vairs nebija pārliecināta, ka viņš vēl klausās.

-   Maikl?

-   Esmu šeit, - viņš vēsi atbildēja.

-   Tas ir beidzies.

-   Es tev neticu.

-   Viss ir galā.

Viņš atkal bridi vilcinājās.

-   Nedomāju vis.

Ešlija grasījās mēģināt vēlreiz, bet tad aptvēra, ka O'Konels nolicis klausuli.

-   Sasodītais maitasgabals! - viņa nolamājās un atkal uzspieda to pašu numuru.

-   Vai vēlies mēģināt vēlreiz? - O'Konels jautāja.

Ešlija dziļi ievilka elpu.

-   Labi, - viņa stīvi noteica. - Ja nevēlies izšķirties viegli, varam visu padarīt sarežģītu.

Klausulē atskanēja vienīgi smiekli.

-   Labi. Paēdīsim kopā pusdienas.

-   Kur? - viņš strupi noprasīja.

Ešlijas domas brīdi joņoja. Vietai bija jābūt pazīstamai un cilvēkiem pilnai, tādai, kur viņu pazīst, bet Maiklu ne, vietai, kas būtu viņas sabiedrotā, kas ļautu viņai justies pārliecinātai un sparīgai, lai reizi par visām reizēm Maiklu atraidītu.

-  Mākslas muzeja restorānā, - viņa paziņoja. - Šodien vienos. Labi?

Viņa juta, ka Maikls smaida. Ešlija nodrebēja, it kā auksta vēja pūsma pa loga rāmja spraugu būtu ielauzusies istabā. Maiklam acīmredzot vieta šķita pieņemama, jo viņš nolika klausuli.

* * *

-  Tātad viss bija atkarīgs no izpratnes, - es ieminejos. - Vajadzēja apjēgt, kas notiek.

-   ļa, - viņa atbildēja. - To ir viegli pateikt, bet grūti izdarīt.

-   Patiešām?

-  Jā. Jūs taču zināt, ka tas ir. Mēs esam pārliecināti, ka pazīsim briesmas, tiklīdz tās uzradīsies mūsu redzeslauka. Protams, mēs lieliski izvairāmies no briesmām, par kurām vēsta trauksmes zvani, svilpes, sarkana gaisma un sirēnas. Taču daudz grūtāk ir, ja nezini, ar ko esi saskāries.

To pateikusi, viņa domīgi pacēla pie lupām glāzi ar atdzesētu tēju. Es klusēju.

-   Ešlija zināja, - pēc brīža sacīju.

Viņa papurināja galvu.

-  Nē. Tiesa, viņa bija nobijusies. Taču vēl vairāk viņa bija aiz- kaitinata, un šis aizkaitinājums patiesībā traucēja saskatīt situācijas bezcerīgumu. Ko gan viņa zināja par Maiklu O'Konelu? Neko. Toties viņš par Ešliju zināja daudz. Savādi, ka Skots, atrazdamies tālu, labāk izprata patiesību par viņu ienaidnieku. Skots vairāk uzticējās instinktam, īpaši sākumā.

-  Un Sallija? Un viņas partnere, Houpa?

~ Viņas vēl nejuta bailes. Taču ilgi līdz tam vairs nebija.

-  Un O'Konels?

Viņa brīdi vilcinājās.

-  Neviens neredzēja. Vismaz tobrīd ne.

-  Ko neredzēja?

-   Ka viņš patiešām sāk gūt prieku no tā, ko dara.

devītā nodala

Divus dažadas tikšanas

Kad Skots nespēja sazvanīt Ešliju ne pa mājas, ne mobilo telefonu, viņš aiz bailēm nosvīda, taču iestāstīja sev, ka tas vēl neko nenozīmē. Bija dienas vidus, viņa acīmredzot izgājusi, turklāt Skots zināja, ka meita ne reizi vien atstājusi mobilo telefonu mājās uzlādējamies.

Tāpēc, atstājis īsu ziņu "gribēju likai apjautāties, kā tev klājas", viņš, atlaidies krēslā, raizējās par to, vai vajadzētu raizēties. Pēc pāris mirkļiem, juzdams, ka paātrinās pulss, viņš piecēlās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ pa savu nelielo kabinetu. Tad atkal apsēdās un ķērās pie šādām tādām nodarbēm, atbildēdams uz studentu e-pasta vēstulēm un izdrukādams vairākas esejas. Viņš centās tērēt laiku brīdī, kad nebija pārliecināts, vai viņam ir laiks, ko tērēt.

Pēc brīža viņš viegli šūpojās turpu šurpu savā krēslā, atcerēdamies dažādas epizodes, kadas bija pieredzētas, līdz Ešlija izauga. Nelāgas epizodes. Reiz, kad viņai bija tikai nedaudz vairāk par gadu, viņa saslima ar bronhītu, viņai paaugstinājās temperatūra un viņa bez mitas klepoja. Skots visu nakti turēja meitu apskautu un mierināja viņu, mēģinādams ar maigiem vārdiem mazināt rejošo klepu un klausīdamies, ka viņas elpa kļūst arvien seklāka un smagāka. Astoņos no rīta Skots piezvanīja pediatram, kas lika nekavējoties ierasties viņa kabinetā. Ārsts noliecas pār Ešliju, ar stetosko- pu izklausīdams viņas krūtis, tad apsviedās un saltā balsī noprasīja, kāpēc Skots un Sallija nav jau aizveduši viņu uz slimnīcu.

- Ko tad jūs domājāt? - ārsts jautāja. - Ka viņai kļūs labāk no ta vien, ka jūs turēsiet viņu apskautu?

Skots neatbildēja, lāču ja, viņš bija uzskatījis, ka Ešlijai kļūs vieglāk, ja viņš to turēs apskautu.

Antibiotikas, protams, bija gudrākā izvēle.

Kad Ešlija saka dalīt savu laiku starp abu vecāku mājam, Skots nereti staigāja pa guļamistabu, gaidīdams, kad viņa atgriezīsies, un nespēdams neizteloties visas iespējamās nelaimes - autoavāriju, uzbrukumu, narkotikas, alkoholu, seksu -, neskaitāmas zemūdens straumes, kas apdraud cilvēku, iekams viņš izaug. Skots zināja, ka vēlajos vakaros, kad pus- auga Ešlija kaut kur dumpojās pret Dievs vien zina ko, Sallija devās gulēt- Sallijai vienmēr bija grūti izturēt raižu radīto pārgurumu. Pēc Skota domām, viņa uzskatīja, ka spriedzes nemaz nav bijis, ja to labi izguļ.

Skotam las riebās. Viņš vienmēr bija juties viens, jau pirms šķiršanās.

Viņš satvēra zīmuli un grozīja lo slarp pirkstiem, galu galā pārlauzdams to uz pusēm.

Viņš dziļi ievilka elpu. "Ko tad jus domājāt? Ka viņai kļūs labāk no tā vien, ka turēsiet viņu apskautu?"

Skots sev atzina, ka sēdēt un raizēties ir muļķīgi. Bija kaut kas jādara, pat ja las būtu absolūti nepareizi.

Ešlija ieradās darbā kādas desmit minūtes agrāk nekā parasti, jo no dusmām bija gājusi nevis ierasti nesteidzīgā soli, bet gan traukusies uz. priekšu, sakostiem zobiem domādama par Maiklu O'Konelu. Dažas sekundes viņa noraudzījās majestātiskajās doriešu kolonnās, kas rolaja ieeju muzejā, tad pagriezās un pārlaida skatienu ielai. Ešlija jutās apmierināta ar savu izvēli. Darbavietā valdīja viņas pasaules krāsas, nevis toņi 110 Maikla pasaules. Viņa jutās ērti slarp mākslās darbiem - viņa tos saprata, juta enerģiju, kas slēpās ikvienā otas vilciena. Audekli, tāpat kā šis muzejs, bija milzum lieli un sedza sienas, piesātinādami telpu ar savu izteiksmīgumu un spilgtumu. Gadījās, ka apmeklētājs, nostājies to priekšā, jutās apmulsis un niecīgs.

Jā, viņa jutās apmierināta, šī bija ideāla vieta, lai darītu galu Maikla O'Konela neprātīgajiem mīlestības apliecinājumiem. Šeit viss bija piederīgs viņas pasaulei, un nekas - viņa pasaulei. Muzejā viņš jutīsies nenozīmīgs un siks. Ešlija bija pārliecināta, ka ši tikšanās bus īsa un samērā nesāpīga kā vienam, tā otram.

Viņa iztēlojās gaidāmo sarunu. Jāizturas stingri un nelokāmi. Pieklājīgi, bet nepiekāpīgi.

Nekādu vaimanu. Nekādu gauduligu "lūdzu" un "liec mani mierā!".

Jārunā tieši un skaidri. Beigas. Cauri.

Viņa neklausīsies nekādās runās par mīlestību. Nebūs nekādas spriedelēšanas par iespējām. Ne vārda par kopā pavadīto nakti. Ne vārda par vēstulēm datorā. Ne vārda par nokaltušajām rozēm. Nekā tāda, kas varētu izvērsties plašākā vārdu apmaiņā. Nekā tāda, ko viņš varētu uzskatīt par kritiku. Šķiršanās bez. liekiem sarežģījumiem. Paldies. Piedod. Viss beidzies. Ardievu.

Ešlija pat pieļāva domu, ka pēc tam varbūt piezvanīs Vils Gudvins. Viņa brīnījās, kāpēc tas vēl nav noticis. Ešlija nebija sastapusi puišus, kuri nepiezvana, tāpēc viņa īsti nezināja, ko lai domā. Iedama cauri muzejam, pamādama paziņām un uzņemdama sevī dienas rāmo parastumu, viņa uz bridi aizmirsa Maiklu O'Konelu, jo pratoja par Viļu.

Pusdienlaikā Ešlija devās uz kafejnīcu, apsēdas pie galdiņa un pasūtīja glāzi pārāk dārga gāzēta minerālūdens, bet neko ēdamu. Viņa bija izvēlējusies vietu, lai bridi, kad Maikls O'Konels uzkāps pa muzeja pakāpieniem un ienāks muzeja pa lielajām stikla durvīm, viņa to redzētu. Ielūkojusies pulksteni, Ešlija redzēja, ka ir tieši viens, un atgāzās krēslā, zinādama, ka O'Konels ieradīsies laikā.

Viņa juta, ka nedaudz trīc rokas un paduses svīst. Ešlija vēlreiz sev atgādinaja - nekādu skupstu uz vaiga, nekādu rokasspiedienu, nekādas fiziskas saskarsmes. Tikai jāpamāj uz pretējo krēslu un jāizturas vienkārši. Jāsaglabā savaldība.

Viņa izņēma no maka piecus dolārus - tas bija vairāk, nekā maksāja glāze minerālūdens, - un ielika sev kabatā. Brīdi, kad vajadzēs piecelties un doties uz durvīm, to būs ērti izņemt, lai atstatu uz galda.

Vai vēl kas? Viss bija pārdomāts. Ešlija jutās satraukta, bet apņēmības pilna.

Viņa palūkojās laukā pa lielajiem stikla logiem, domādama, ka ieraudzīs Maiklu O'Konelu. Tur nāca vairāki pāri, tad kada ģimene, divi jauni vecāki, vilkdami aiz rokas garlaicības māktu, sešus gadus vecu bērnu. Divi paveci, dīvaini vīri lēni steberēja augšā pa platajiem pakāpieniem un, gluži ka norunājuši, reizē apstājās, lai atpūstos, pirms turpināja kāpienu. Viņas skatiens pārslīdēja pār ietvi un tālāk pa ielu. No Maikla O'Konela nebija ne miņas.

Desmit minūtes pēc vieniem Ešlija sāka nemierīgi trīties uz krēsla.

Piecpadsmit minūtes pāri vieniem pie viņas galdiņa pie- nāca viesmīlis un pieklājīgi, bet stingri pajautāja, vai viņa veļoties ko pasūtīt.

Pusdivos viņa zināja, ka Maikls neieradīsies. Tomēr joprojām gaidīja.

Divos viņa nolika uz. galdiņa piecus dolārus un izgāja no restorāna ārā.

Ešlija vēlreiz paskatījās visapkārt, bet Maikls O'Konels nebija redzams. Juzdama sevī izplešamies vēsu tukšumu, viņa devās atpakaļ uz darbu. Tikusi pie sava galda, Ešlija uzlika roku uz telefona, prātodama, ka vajadzētu O'Konelam piezvanīt un noprasīt, kur viņš ir.

Viņa vilcinājās.

Ešlija uz brīdi pieļāva domu, ka Maikls O'Konels varbūt gluži vienkārši padevies. Sapratis, ka Ešlija viņu tik un tā pametīs un nolēmis neuzklausīt sliktās ziņas aci pret aci. Varbūt šis puisis jau nozudis no viņas dzīves, tāpēc zvans būtu nevajadzīgs un patiesība pat kaitētu mērķim.

Viņa nebija pārliecināta, ka viņai tā veicies, taču iespējams tas bija. Varbūt viņa piepeši, negaidīti un brīnišķīgi kļuvusi brīva!

Nesaprazdama, kas īsti noticis, viņa ķērās pie darba, cerēdama, ka vienmuļo pienākumu veikšana kliedēs nepatīkamas domas.

* * *

Ešlija strādāja ilgāk nekā parasti, kaut ari nekādas vajadzības pēc tā nebija.

Kad viņa izgāja no muzeja, arā stipri lija. Auksts, nikns lietus uz ietves bungoja savu vientulības maršu. Ešlija uzlika galvā adītu cepuri un savilka mēteli cieši sev apkārt, pirms, noliekusi galvu, devās uz priekšu. Viņa uzmanīgi nogāja lejā pa slidenajiem pakāpieniem uz ietves un gandrīz jau nogriezās vajadzīgajā virzienā, kad viņas skatienu saistīja sarkanas neona gaismas apmirdzēts stāvs preleja ielas pusē pie veikala. Viņai garām brauca automašīnas, spīdinādamas staru kūļus no saviem lukturiem, un viņa nesaprata, kāpēc skatiens aizķēries aiz šā silueta, kas atgādināja spoku.

Daļēji gaismas apspīdēts, daļēji tumsas apslēpts, iesāņus stāvēja Maikls O'Konels.

Ešlija apstājās kā zemē iemieta.

Abu skatieni pāri ielai sastapas.

Maiklam O'Konelam galvā bija tumša adīta sporta cepure un mugurā olīvkrasas militāristu jaka. Viņš likās svešāds, tur stāvēdams un izstarodams savādu spriedzi, ko Ešlija nespētu raksturot.

Viņa juta sevī augam karstumu un kampa gaisu, it kā viņai piepeši būtu aizžņaugusies elpa.

Maikls O'Konels nekustējās. Nekas neliecināja, ka viņš Ešliju pazītu, tikai Ešlijai pievērstais stingais skatiens.

Uz ielas kāda mašīna, vairīdamās no sadursmes ar taksometru, pacirtās uz viņas pusi un apgaismoja ietvi viņas priekšā. Skanēja signāltaures, un riepas švīkstēja uz. slapjā asfalta. Uz mirkli novērsusies no stāva pretējā ielas pusē, viņa turp atkal paskatījās, bet O'Konels bija nozudis.

Ešlija sarāvās.

Viņa lūkojās uz. visām pusēm, bel šķila, ka tas izkūpējis gaisa. Ešlija brīdi pat neticēja, ka vispār to redzējusi. Dīvainais tēls vairāk atgādināja halucināciju, nevis īstenību.

Solis, ko viņa paspēra uz priekšu, bija nedrošs, bet ne tads, ko svinībās liek piedzēries viesis vai bēdu sagrauzta atraitne bērēs. Šis solis pauda šaubas. Viņa atkal grozīja galvu uz visam pusēm, mēģinādama saskatīt O'Konelu, taču las neizdevās. Piepeši viņai šķita, ka O'Konels stāv aiz muguras, un viņa apcirtās, uzgrūzdamas vīrietim, kurš steidzīgi gāja pa ietvi. Strauji atbrīvodama tam ceļu, viņa uztriecās virsū jauniešiem, kas bariņā gāja garām.

- Ei! Uzmanigāk! - tie uzsauca, steigdamies tālāk savās gaitās.

Ešlija sekoja viņiem, neskatīdamās zem kājām un šļakstinādamās cauri peļķēm tik ātri, cik vien spēja. Viņa bez mitas lūkojās apkārt un vēlējās pagriezties un paraudzīties sev aiz. muguras, taču to neuzdrīkstējās, jo bija pārāk nobijusies, tāpēc pusskriešus steidzās uz. priekšu.

Pēc dažām sekundēm viņa jau bija pie metrostacijas un, tikusi cauri turļiiketam, jutās atvieglota, redzēdama cilvēku pūli un perona spilgto apgaismojumu.

Viņa staipīja kaklu, mēģinādama saskatīt O'Konelu starp ļaužu pulciņiem, kas gaidīja vilcienu. Joprojām viņš nekur nebija manāms. Ešlija pagriezās atpakaļ un lūkojās uz cilvēkiem, kuri nāca lejā pa kāpnēm un gāja cauri turniketam vai devās pa kāpnēm augšup, bet Maiklu O'Konelu starp tiem neredzēja. Taču pārliecināta, ka viņa šeit nav, Ešlija nebija. Viņa nespēja redzēt cilvēku pūlim cauri, turklāt saskatīt vajadzīgo traucēja plakātu stendi un kolonnas. Ešlija klusībā lūdza Dievu, kaut beidzot nāktu vilciens. Vairāk par visu viņa vēlējās tikt no šejienes prom. Brīdī, kad Ešlija domās atkārtoja, ka ļaužu pārpildītā stacijā ar viņu nekas slikts nevar notikt un viņa šeit ir drošībā, viņa juta grūdienu mugurā un vienu apstulbinošu mirkli balansēja uz perona malas, gandrīz nokrizdama uz sliedēm. Beidzot, strauji ierāvusi elpu, viņa atrāvās atpakaļ.

Ešlija krampjaini norija siekalas un papurināja galvu. Viņa sasprindzināja muskuļus kā sportists, kas gaida sadursmes mirkli, it kā Maikls O'Konels stāvētu viņai aiz muguras un grasītos viņu pagrūst. Viņa ieklausījās, vai nedzirdēs tā elpu sev pakausī, pārāk apjukusi, lai pagrieztos un paskatītos. Vilciens tuvojās, un peronu pārskanēja spalgi bremzēšanas trokšņi. Viņa atvieglota smagi nopūtās, redzēdama, ka vilciens apstājas un viņas priekšā durvis švīkstēdamas atveras.

Viņa ļāvās braucēju straumei, kas nesa viņu uz priekšu, un vagonā apsēdās blakus pavecai sievietei. Otrā pusē uz sola atkrita students, kas oda pēc cigaretēm. Viņai priekšā nostājās citi pasažieri, turēdamies pie metāla turekļiem un horizontālajiem stieņiem.

Ešlija palūkojās pa labi, pa kreisi un augšup, nopētīdama katru seju.

Atkal atskanēja švīkstoņa, un durvis aizvērās. Vilciens noraustījās un sāka braukt.

Viņa nespētu pateikt, kāpēc tā rīkojas, taču pagriezās pret logu un brīdī, kad vilciens uzņēma ātrumu, uzmeta skatienu peronam. Tas, ko Ešlija tur ieraudzīja, aizcirta viņai elpu. Kaklā iestrēga kliedziens. Tieši tajā vietā, kur pirms brīža bija stāvējusi Ešlija, stāvēja Maikls O'Konels. Nekustīgs kā statuja un tikpat neizteiksmīgs. Viņš atkal ieurba skatienu Ešlijas acis un nenovērsās, iekams vilciens, uzņemdams tempu, aizbrāzās viņam garām.

Vilciens ritmiski šūpojās, traukdamies arvien ātrāk un ātrāk un vezdams viņu prom no vīrieša, kurš viņai sekoja. Taču Ešlija zināja - lai cik ātri las joņotu, attālumam starp viņiem galu galā nebūs nozīmes.

* * *

Masačusetsas Bostonas universitātes pilsētiņa atrodas Dorčes- terā tieši blakus ostai. Ēkas šeit ir tikpat neglītas un flegmātiskās kā viduslaiku cietoksnī, taču karstā vasaras sākuma diena brūnās ķieģeļu sienas un pelēkas cementa ietves uzsūc sevī tveici. Gluži kā neizskatīgā pusmāsa, tā sniedz palīdzīgu roku daudziem, kuri vēlas iegūt nākamo izglītības kumosu, atgādinādama kājnieku armiju - tā nav glīta, toties ārkārtīgi nozīmīga, kad visvairāk nepieciešama.

Apmaldījies šajā cementa jūrā, biju spiests lugt palīdzību, līdz beidzot atradu īstās kāpnes, kas veda lejup uz aplupušu atpūtas telpu aiz kafejnīcas. Brīdi vilcinājos, bet tad pamanīju profesoru Korkoranu, kurš man māja no klusāka stūra.

Mēs ātri iepazināmies, paspiedam viens otram roku un nedaudz patērzējām par gadalaikam neraksturīgo karstumu.

-  Nu tā, - profesors sacija, apsēdies pie galda un iedzēris malku minerālūdens. - Kā varu jums palīdzēt?

-  Runa ir par Maiklu O'Konelu, - es atbildēju. - Pirms dažiem gadiem viņš jūsu vadība apguva datoru, mācīdamies divus kursus. Ceru, ka jūs viņu atceraties.

Korkorans pamāja.

-   Jā, es viņu atceros. Patiesība visus studentus es nespēju atminēties, bet viņu atceros.

-   Kāpēc?

-  Tos abus kursus, ko viņš apguva, pēdējo divu gadu laikā beiguši simtiem studentu. Daudz pārbaužu, daudz rakstu darbu, daudz seju. Pēc kāda laika tas visas saplūst vienā vidusmēra studenta ar ziliem džinsiem, otrādi uzmauktu beisbola cepuri, studenta, kurš strādā divos darbos, lai uzturētu sevi, mācoties universitātē.

-   O'Konels tātad…

-  Nu, teiksim tā - es nejutos pārsteigts, uzzinājis, ka par viņu kāds uzdod jautājumus.

Profesors bija stiegrains neliela auguma vīrs ar biezām brillēm un retiem smilškrāsas matiem. Viņa krekla kabatā bija sabāztas pildspalvas un zīmuļi, un sev blakus viņš bija nolicis apbružātu, piebāztu bruņu brezenta portfeli.

-   Kāpēc tas jūs nepārsteidz? - es jautāju.

-   Patiesībā vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka reiz uzradīsies kāds detektīvs un uzdos dažus jautājumus par O'Konelu. Vai FII3 aģents, vai ģenerālprokurora palīgs. Vai zināt, kas apmekle kursus, ko es pasniedzu? Studenti, kas gluži pareizi uzskata, ka apgūtās iemaņas krietni uzlabos viņu finansiālās iespējas. Sarežģījumus rada fakts, ka studentiem reizē ar prasmi rodas pārliecība, ka informāciju iespējams izmantot ari ļaunprātīgi.

-   Ļaunprātīgi?

-  Tas ir patīkamāks vārds nekā tas, kas patiesībā būtu jālieto, viņš paskaidroja. - Fs lasu lekciju par likumu pārkāpšanu, bet tik un tā…

-O'Konels?

-  Vairākums jauniešu, kuri izveļas, teiksim, tumšo ceļu, - viņš sacīja, viegli pasmaidīdams, - parasti ir tādi, kādus mēs viņus iedomājamies. Aksli un neveiksminieki neskaitāmā pakāpē. Parasti viņi rada nelielas nepatikšanas - piekļūst aizsargājamām programmām, nodarbojas ar videospeļu lejupielādi, nemaksādami atļaujas maksu, zog mūzikas ierakstus vai pat Holivudas filmas, pirms tas liek i/laistas DVD diskā, kaut ko tamlidzigu. Bet O'Konels bija citāds.

-   Ko nozīmē "citāds"?

-  Viņš bija daudz bīstamāks un draudīgāks.

-   Kā tas izpaudās?

-  Viņš datoru uzskatīja tieši par to, kas tas ir, - par instrumentu. Kādi instrumenti vajadzīgi ļaundarim? Nazis? Pistole? Mašīna, ar ko aizbēgt? Tas viss atkarīgs no iecerētā nozieguma, vai ne? Dators nepareizās rokās var būt tikpat efektīvs ka šaujamais ar deviņu milimetru stobra kanālu, un varat man ticēt - viņa rokas bija nepareizas.

-   Kā jūs to zinājāt?

-  1 s to sapratu pirmajā mirklī. Viņam nepiemita ierastais, nedaudz tramīgais skatiens, kāds vērojams daudzu studentu sejās. Viņam piemita, kā lai to pasaka… miers. Viņš bija izskatīgs. I abi veidots. Taču izstaroja kaut ko draudīgu. It kā nospļautos uz visu, it kā svarīgs būtu vienīgi viņa nodoms. Ja uz viņu cieši raudzijas, viņa acīs uzradās tads ārkārtīgi nepatīkams skatiens. Skatiens, kas pauda - nestājies man ceļa.

Reiz viņš kādu darbu iesniedza ar dažu dienu nokavēšanos, lai gan visam grupām jau pirmajā nodarbībā biju paskaidrojis, ka par katru nokavētu dienu pazeminu atzīmi par vienu balli. Ta rīkojos ari tajā reize. Viņš atnāca pie manis un paziņoja, ka es rīkojoties netaisnīgi. Kā jau jus noprotat, tā nebija pirmā reize, kad pie manis ierodas students un izsaka neapmierinātību ar atzīmi. Taču saruna ar O'Konelu bija pavisam citada. isti nezinu, ka viņam tas izdevās, bet piepeši attapos, ka par izdarīto taisnojos es, nevis viņš. Jo ilgāk es skaidroju, ka neesmu rīkojies netaisnīgi, jo šau- rakas samiedzās viņa acis. Viņa skatienam bija tāds spēks ka citu cilvēku sitienam. Gluži vienkārši es skaidri sapratu, ka šo skatienu izpelnīties nav vēlams. Viņš nekad nedraudēja, nekad neteica un nedarīja neko atklātu. Tomēr ik bridi, kad mums i/nāca saskare, es jutu, ka notiek tieši tas. Viņš mani brīdināja.

-  Tas droši vien atstāja iespaidu.

-   Tas neļāva man nakti gulēt. Mana sieva nemitīgi jautāja, kas nolicis, un es biju spiests atbildēt, ka nekas, kaut arī zināju, ka tā nav patiesība. Mani vajāja nojauta, ka esmu saskaries ar ko baisu, kam jāpakļaujas.

-  Viņš neko neizdarīja?

-   Nu, kādu dienu viņš garamejot ļāva man noprast, ka nejauši uzzinājis manu adresi.

-Un?

-  Vairs nekas. Ar to viss beidzās.

-   Beidzās? /

-   Es pārkāpu visus noteikumus, ko biju izvirzījis. Mani morāles principi bija cietuši neveiksmi. Pēc nodarbības iesaucu viņu savā kabinetā, paziņoju, ka esmu pieļāvis kļūdu, ka viņam ir pilnīga taisnība, un ieliku augstāko atzīmi gan par konkrēto darbu, gan visā semestrī.

Es klusēju.

-   Nu, - profesors Korkorans sacīja, posdamies uz promiešanu un vākdams kopā savas mantas, - ko tad viņš nogalinājis?

desmita nodaļa

Nesaskanu sakums

Houpa rosījās pa virtuvi, gatavodama ēdienu pēc receptes, ko līdz tam nebija izmēģinājusi, un gaidīja Salliju mājās. Pagaršodama mērci, viņa apdedzināja mēli un klusi nosodi- jās. Tā negaršoja ta, kā tai būtu jāgaršo, un viņa bažījās, ka šoreiz vakariņām nav lemts izdoties. Uz mirkli viņu pārņēma bezspēcība, kuras cēlonis bija ne tikai šī neveiksme virtuvē, un viņa juta acīs sariešamies asaras.

Viņa nesaprata, kāpēc attiecībās ar Salliju iestājies tik nestabils posms.

Lai ari kā gudrodama, viņa nespēja iedomāties nevienu iemeslu ilgajiem klusuma brīžiem un stīvajai gaisotnei, kas pēdējā laikā starp abām valdīja. Ne Sallijai juridiskajā birojā, ne Houpai skolā nekādu īpašu satraukumu nebija. Finansiālajā ziņā viņām viss bija kārtībā, un līdzekļu pietiktu, lai aizbrauktu eksotiskā atvaļinājumā, iegādātos jaunu mašīnu vai izremontētu virtuvi. Taču ik reizi, kad saruna ievirzījās par kādu piedzīvojumu, ko abas varētu atļauties, šis temats ātri vien apsīka. Acumirklī nez no kurienes uzradās desmitiem racionālu iemeslu, kāpēc nevajadzētu darīt šo vai to. Gandrīz vienmēr šķēršļus, kas padarīja kopīgo izklaidi neiespējamu, I loupa domāja, lika Sallija, un tas Houpu satrauca.

Bija pagājis ilgs laiks, kopš viņas kaut ko bija darījušas kopā.

l'al mīlēšanās, kas reiz bija gan maiga, gan aizrautīga, pēdējā laikā bija kļuvusi remdena. Tāds nevērigums Houpu nomāca. Tuvības brīži bija pavisam reti.

Kaisles trūkums, iespējams, liecināja par to, ka Sallija saņem uzmanību kur citur. Doma, ka Sallijai ir romāns, šķita muļķīga, taču nekāds brīnums tas nebūtu. Houpa sakoda zobus un atgādināja sev, ka baiļošanās par partnera sānso- ļiem ir pamudinājums, lai lie notiktu. Tamlīdzīgas aizdomas darīja viņu nervozu. Viņai riebās šaubas. Tās viņai nepiestāvēja, un ļaut, lai nedrošība neaicināta ieperinās prāta, būtu kļūda.

Viņa pacēla skatienu uz sienas pulksteni, un viņu piepeši pārņēma urdīga vēlēšanās izslēgt plīti, uzaut sporta kurpes un doties straujā, nogurdinošā skrējienā. Dienas gaisma vel nedaudz kavējās, un Houpa nodomāja, ka dažas vienmērīgā tempā noskrietas jūdzes nenāks par ļaunu, pat ja viņa ir piekususi pēc darbadienas skolā un futbola treniņa. Kad viņa reiz spēlēja pati, vienīgais, uz ko spēles beigās varēja paļauties, bija viņas enerģija, kuras joprojām bija vairāk nekā pretiniekiem. Viņa nezināja, vai tas patiešām bija papildu slodzes nopelns, kā uzskatīja viņas treneri. Houpa domāja, ka tas ir saistits ar kādu iedzimtu emocionālu spēju, kaut ko tādu, kas dzina viņu uz priekšu, tāpēc beigas, kad citi krita nost no kājām, viņai vēl bija spēks. Varbūt kāda īpaša nervu rezerve, kas ļāva skriet, kad pārējie jau elsa, it ka viņa varētu atlikt pārgurumu līdz brīdim pēc spēles.

Houpa izslēdza plīti un veikli, lēkdama pa diviem pakāpieniem, uzskrēja otrā stāva uz guļamistabu. Bija vajadzīgas tikai dažas sekundes, lai nomestu drēbes, uzvilktu īsbikses un vecu sarkanu kreklu ar Manchester United emblēmu un paķertu kurpes. Viņa gribēja tikt prom, pirms atgriezusies Sallija, lai nevajadzētu izdomāt paskaidrojumu, kāpēc viņa piepeši skrien laukā no mājas brīdi, kad parasti gatavo vakariņas.

Bezvārdis stāvēja kāpņu lejasgalā un, pretrunīgu jūtu plosīts, luncināja asti. Suns pazina skriešanas tērpu un zināja, ka tagad viņu reti ņem līdzi. Kādreiz las nekavējoties pievienotos Houpai, aizrautīgi skriedams viņai apkārt, bet nu labprāt pavadīja viņu līdz durvīm, kur apsēdas, lai gaidītu viņu mājās. Pēc Houpas domām, Bezvārdis to uzskatīja par savu suņa pienākumu.

Houpa noliekusies noglaudīja sunim galvu. Tajā brīdī iezvanījās telefons.

Viņa vēlējās aizbēgt no problēmām, kas viņu mocīja, - kaut uz īsu brīdi. Zvanīja acīmredzot Sallija, varbūt lai pateiktu, ka viņa kavēsies. Sallija piezvanījusi vairs nekad nepa vēstīja, ka pārradīsies mājās agrak, vienmēr - ka novēlosies. Houpa negribēja to dzirdēt, un pirmā doma bija nelikties par telefonu ne zinis.

Tas atkal iezvanījās.

Viņa devās uz durvīm, tās atvēra, bet apstājās un pagriezusies ar divpadsmit ašiem soļiem iesteidzās virtuvē, kur pacēla klausuli.

-    Hallo! - viņa strupi sacīja. Neko lieku.

-Houpa?

Houpa ne vien dzirdēja Ešlijas balsi, bet arī saklausīja tajā nepārprotamu satraukumu.

-    Sveicināta, Killere, - Houpa sacīja, nodēvēdama zvanī- tāju iesaukā, kuru zināja tikai viņas. - Vai kaut kas noticis? - viņa mundrā balsi vaicāja, vēlēdamās apslēpt ne vien savu drūmo noskaņojumu, bet ari ļaunu vēstošo nojautu, kas piepeši izpletās vēderā.

-    Ak, Houpa! - Ešlija noteica, un Houpa dzirdēja asaras viņas balsī. - Šķiet, ka man ir nepatikšanas.

Sallija automašīnā klausījās vietējo alternatīvā roka mūzikas staciju, kad atskanēja nelaiķa Vorena Zevona "Ak, es, nabaga, nabaga nelaimīgais!", un kāda neizprotama iemesla pēc viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās ielas malā apstāties un noklausīties visu dziesmu. Pēc mirkļa, sastingusi sēdeklī, viņa to klausījās, ritmā bungodama pirkstus pa stūri.

Muziķa piepildīja viņas nelielo sedanu, un viņa pacēla plaukstas sev acu priekšā.

Uz plaukstu virspuses izcēlās zilas vēnas, gluži kā šosejas uz autobraucēja kartes. Viņas pirksti šķita stīvi, varbūt vainojams artrīts. Viņa tos saberzēja, mēģinādama atgūt tvirtumu, kas reiz tiem piemita. Jaunībā viņā bija daudz kas skaists, Sallija domāja, - āda, acis, auguma izliekumi. Taču visvairāk viņa lepojās ar savām rokām, kas - viņai tā šķita - glabāja sevi notis. Bērnībā viņa spēlēja čellu un bija apsvērusi iespēju pieteikties Džuljarda vai Bērkli mūzikas augstskola, taču pēdējā bridi nolēma iegūt vispārīgo izglītību, izgāja pie vīra, dzemdēja meitu, uzsāka romānu ar sievieti, pēc tam sekoja šķiršanās, zinātniska grāda aizslavēšana jurisprudencē, pašreizējā prakse un pašreizēja dzīve.

Viņa vairs nespēlēja savu instrumentu. Viņa vairs nespēja panākt, lai čells skanētu tikpat tīri un maigi kā senāk, un nevēlējās dzirdēt savas kļūdas. Viņa nespēja izturēt domu, ka ir neveikla.

Sallija sēdēja automašīnā, un dziesma tuvojas beigām. Atpakaļskata spogulī ieraudzījusi savas acis, viņa pastiepa roku un pagrieza spoguli tā, lai varētu sevi nopētīt. Viņai vairs nebija daudz atlicis līdz piecdesmit gadiem, ko daži uzskatīja pat" jauku pieturu sava dzīvē. Sallija no šā vecuma slepus baidījās. Viņa ienīda pārmaiņas savā ķermenī, sākot ar karstuma viļņiem un beidzot ar stīvumu locītavās. Viņa ienīda krunciņas, kas veidojās acu kaktiņos. Viņa ienīda apvīlušo ādu zem zoda un uz, sēžamvietas. Sallija bija pieteikusies tuvēja veselības klubā, nepateikdama to Moupai, un mocījās uz skrejceļiem un trenažieriem, kad vien varēja izbrīvēt laiku.

Viņa bija sākusi lasīt plastiskās ķirurģijas reklāmas un pat apsvērusi iespēju aizlavīties uz kādu lepnu kurorlu, par ieganstu minot biznesa ceļojumu. Viņa īsti nesaprata, kāpēc slēpj šīs domas no partneres, taču bija pietiekami gudra, lai atzilu, ka tas pats par sevi izsaka visu, kas viņai jāsaprot.

Sallija dziļi ievilka elpu un izslēdza radioaparātu.

Uz mirkli viņa ļāvās domai, ka viņai nozagta jaunība. Viņa jula rūgtumu, apzinādamās, ka viss viņas dzīvē bijis paredzams, iepriekš nolemts un neizdzēšami iekalts gluži kā akmenī. Pat viņas attiecības, kas dažos valsts nostūros liktu ļaudīm apmainīties tenkām pār pagalma sētu, jo liktos eksotiskas un bīstamas, Masačusetsas pavalsts rietumos bija tikpat garlaicīgas un parastas kā nenovēršamā gadalaiku maiņa. Viņa nebija nekāda izstumta.

Sallija cieši sagrāba stūri un izgrūda īsu, niknu skaņu. Tas nebija kliedziens, drīzāk kauciens - it kā viņai sāpētu. Viņa aši palūkojas apkārt, pārliecinādamās, ka neviens garāmgājējs nav viņu dzirdējis.

Smagi elpodama, viņa ieslēdza motoru.

Kas viņu gaida turpmāk? Iegriezdama mašīnu atpakaļ satiksmes straumē, viņa iedomājās, ka atkal nokavēs vakariņas. Vai slimība? Vai tas, iespējams, būs krūts vēzis vai osteoporoze, varbūt mazasinība? Lai ari kas tas būtu, tas viņu nemocīs vairāk par nevaldāmajām dusmām, bezspēcību un niknumu, ko viņa juta sevī šaudāmies un pret ko nespēja cīnīties.

* * *

-    Tātad slarp abām sievietēm valdīja nesaprašanās?

Ja, varētu teikt, ka viņas ncsapratās. Tomēr tas skopi raksturo brīdi, kad viņu dzīvē ienaca Maikls O'Konels, ar savu klātbūtni ļoti daudz kam piešķirdams citādu nozīmi.

-    Skaidrs, - es teicu.

-    Patiešām? Neizklausās, ka jums kaut kas butu skaidrs.

Mēs sēdējām neliela restorānā, kur viņa varēja lūkoties lauka pa lielajiem logiem uz galveno ielu nelielajā koledžas pilsētiņā, kur mēs dzīvojām. Viņa aši pasmaidīja, atkal man pievērsdamas.

-    Mes daudz ko uzskatam par pašsaprotamu savā jaukajā, drošajā vidusšķiras dzīvītē, vai ne? - viņa jautaja un, nepagaidījusi atbildi, turpināja: - Dažreiz sarežģījumi rodas ne vien brīžos, kad tos vismazāk gaidām, bet ari tad, kad vismazak esam spējīgi tikt ar tiem galā. - Nervozā izvairiba viņas balsi šķita neiederamies šajā dīkajā, jaukajā pecpusdienā.

Iespējams, - es nopūzdamies piekritu. Tatad Skota dzīve nebija gluži ideala, kaut gan nemaz ne tik slikta. Viņam bija labs darbs, zināms prestižs, pienācīga alga, kam vajadzētu atsvērt daļu pusmūža vientulības. Sallija un Houpa pārdzīvoja grutu laiku, bet viņām ari bija līdzekļi. Prāvi līdzekļi. Un l šlija, kaut ari izglītota un pievilcīga, bija nokļuvusi neapskaužamā situācijā. Tada galu gala ir dzīve, vai ne? Ka tas…

Viņa mani partrauca, paceldama roku ka satiksmes regulētājs, bet ar otru pasniedzas pec vēsas tējas glāzes un iedzēra malku.

-    Jums vajadzīga perspektīva. Citādi stāstam nebūs jēgas. F.s klusēju.

-     Nāve ir ļoti vienkārša darbība, - viņa beidzot teica. - Bet jums jāsaprot, ka gan mirkļi, kas uz to ved, gan brīži pēc tam ir ārkārtīgi sarežģīti.

vienpadsmitā nodaļa

Sakotncja reakcija - pareiza

Sallija julas pārsteigta, redzēdama, ka parādes durvis ir plaši vaļā. Bezvārdis bija nogūlies pie ieejas, ne gluži gulēdams, ne sargādams, bet vairāk vai mazāk veikdams abas darbības. Ieraudzījis Salliju, tas pacēla galvu un paluncināja asti, un viņa pastiepusies pakasīja sunim aiz ausim, līdz ar to viņas sirsnības izpausmes pret Bezvārdi bija izsmeltas. Ja pa durvīm ienāktu Džeks Uzšķērdējs ar suņu cepumu vienā rokā un asiņainu nazi otrā, Sallija domāja, Bezvārdis visu uzmanību pievērstu cepumam.

Nolikdama portfeli uz grīdas nelielajā priekšnamā, viņa dzirdēja sarunas pēdējos vārdus.

-Ja… jā. I.abi, sapratu. Mēs tev piezvanīsim nedaudz vēlāk. Neraizējies, viss nokārtosies… Jā. Paliec sveika - pagaidām.

Sallija dzirdēja, ka klausule liek nolikta un Houpa nopūšas.

-    Jēziņ…

-     Par ko ir runa? - Sallija painteresējās.

Houpa apcirtās.

-    Es nedzirdēju, ka tu ienāci.

-    Droši vien lā biji tu, kas atstāja durvis vaļā.

Sallija nopētīja viņas skriešanas tērpu.

-    Vai tu devies ārā? Vai ari nupat atgriezies?

Houpa nepievērsa uzmanību ne jautājumam, ne Sallijas balss tonim.

-    Zvanīja Ešlija, - Houpa sacīja. - Viņa ir ļoti satraukta. Izrādās, viņa Bostonā patiešām kaut ka sapinusies ar vienu jukušo un sāk nedaudz baidīties.

Sallija kluscja.

-    Ko nozīme "kaut ka sapinusies"? - pēc mirkļa viņa jautāja.

-    To tev vajadzētu jautāt Ešlijai. Ja es pareizi sapratu, viņa ielaidusies vienas nakts dēkā ar to puisi, un tagad viņš neliek viņu mierā.

-    Vai las ir tas pats, kurš rakstījis Skota atrasto vēstuli?

-     Šķiet, ka jā. Viņš bārstot visādus cēlus apgalvojumus, teiksim, "mēs esam radīti viens otram", kaut gan tiem neesot ne mazāka iemesla. Izklausās, ka tas cilvēks nav pie pilna prāta, un tev patiešam vajadzētu visu uzzināt no Ešlijas. Tu viņu labāk izpratīsi, ja dzirdēsi to no viņas pašas.

-    Manuprāt, šoreiz no mušas izpusts zilonis, bet…

-    Tā vis neizklausās, - Houpa viņu pārtrauca. - Mes, protams, zinām, ka Ešlijai reizēm patīk situāciju dramatizēt, bet šoreiz, viņa patiešām izklausījās satraukta. Manuprāt, tev vajadzētu nekavējoties viņai piezvanīt. Viņa droši vien jutīsies labāk, dzirdēdama mātes balsi. Drošāk.

-    Hmm… Vai tas cilvēks viņai iesitis? Draudējis?

-    Ne gluži. Ja un ne. Grūti pateikt.

-    Kā tas jāsaprot? "Ne gluži"? - Sallija aši jautāja.

Houpa papurināja galvu.

-    Domāju, ka vārdi "es tevi nogalināšu" ir draudi. Taču vardi "mēs būsim kopa mūžīgi" ari varētu nozīmēt to pašu. Ir grūti kaut ko saprast, ja neesi šos vārdus dzirdējusi.

Houpa jutās apjukusi, jo Sallija dzirdēto uztvēra vesi un pārak rāmi. Houpu tas kaitināja un pārsteidza.

-    Piezvani Ešlijai, - viņa atkārtoja.

-    Tev droši vien ir taisnība. Man tas jādara. - Sallija piegāja pie telefona.

Skots zvanīja Ešlijai uz mājas telefonu, bet līnija bija aizņemta, un trešo reizi šajā vakara viņš dzirdēja automātisko atbildētāju. Viņš bija zvanījis uz. mobilo telefonu, bet arī tas tikai atskaņoja Ešlijas balsi, kas bezrūpīgi aicināja zvanītāju atstāt ziņu. Skots bija noskaities. Kāda gan jēga šiem modernajiem saziņas līdzekļiem, ja tik un tā ar cilvēku nav iespējams sazinaties? Astoņpadsmitajā gadsimtā, kad cilvēki saņēma tālu ceļu veikušas vēstules, tās vismaz kaut ko nozīmēja. Tagad, viņš domāja, kad viss it kā kļuvis sasniedzams, īstenībā cits no cita daudz vairāk attālinājušies.

Pirms viņš pavisam zaudēja savaldību, iezvanījās telefons. Skots paķēra klausuli.

-  Ešlija? - viņš ātri noprasīja.

-    Nē, Skot, tā esmu es, Sallija.

-    Sallija. Vai kas noticis?

Viņa bridi vilcinājās. No šis klusēšanas Skotam aizžņaudzās kakls un pasaule apkārt satumsa.

-    Kad pēdējo reizi sarunājāmies, - Sallija sacīja, ņemdama talkā savu juristes aukstasinību, - tu izteici raizes par atrasto vēstuli. Varbūt tava reakcija bija pareiza.

Skots, klausīdamies profesionāli nosvērtajā Sallijas balsī, vēlējās kliegt.

-    Kāpēc? Kas nolicis? Kas noticis ar Ešliju?

-    Ar viņu viss ir labi. Taču, iespējams, ka viņai patiešām radušās nepatikšanas.

Pirms došanās mājās Maikls O'Konels iegriezās nelielā mākslinieku piederumu veikalā. Viņam bija beigušies ogles zīmuļi, un viņš ieslidināja komplektu jakas kabatā, pēc tam izvēlējās vidēja lieluma skiču albumu un pienesa to pie letes. Pie kases sēdēja jauna, nogarlaikojusies sieviete, kuras seju izdaiļoja neskaitāmi ādā iestiprināti gredzentiņi im gaišos matus - melnas un sarkanas šķipsnas. Viņa lasīja Annas Raisas romānu par vampīriem, un viņai mugurā bija melns T krekls ar uzrakstu "Brīvību Rietummemfisas trijotnei" lieliem gotu stila burtiem. O'Konels piepeši juta dusmas uz sevi. Viņam šajā veikalā vajadzēja pamatīgi piepildīt kabatas, ja jau pārdevēja pret pircējiem izturas lik nevērīgi. Pasniegdams viņai vairākas nobružātas banknotes par albumu, O'Konels atzīmēja sev prātā, ka pec dažām dienām šeit jāatgriežas.

Viņš zināja, ka pārdevēja nemūžam neiedomāsies pārbaudīt kabatas cilvēkam, kurš labprat par kaut ko maksā.

Uzmanības novēršana, viņš domāja, atceredamies vidusskola spēlēto futbolu. Viņa iecienītās spēles bija tas, kur vaja- dzeja novērst kāda uzmanību. Kur vajadzēja panākt, lai pretinieku komanda tev notic, un tad izdarīt ko citu. Māņu kustības. Slēptā piespēle. Dubultais atpakaļgājiens. Mānīšanās bija galvenais viņa dzīvē, un viņš tvēra katru iespēju to izmantot, ļaudams cilvēkiem novērtēt viņu par zemu, ļaudams noticēt, ka notiek viens, kaut gan patiesībā risinās pavisam kas cits.

Tikai spēle bija tā, kas piešķīra visam jēgu.

Pārdevēja pasniedza viņam atlikumu.

-    Kas ir Rietummemfisas trijotne? - viņš painteresējās.

Jaunā sieviete palūkojās uz Maiklu ar tādu skatienu, it kā

šī komunikācija sagādātu viņai fiziskas sāpes. Viņa nopūtās.

-    Tie ir trīs sīkie, kurus notiesāja par slepkavību, par vēl viena sīkā nogalināšanu, bet viņi to neizdarīja. Viņus notiesāja par viņu izskatu un tāpēc, ka to pieprasīja visi turienes svētuļi, kam nepalika tas, ka viņi ģērbjas un runa par gotisko un sātanu, un tagad viņi gaida nāvessodu, un las nav taisnīgi. MI3C) rādīja dokumentālo filmu par viņiem.

-    Vai viņu vainu pierādīja?

-    '1ās nebija pareizi. Ja tu atšķiries no citiem, nenozīme, ka esi vainīgs.

Maikls O'Konels palocīja galvu.

-     Pareizi. Tas likai nozīme, ka policistiem bus vieglāk tevi atrast, ļa esi atšķirīgs, tu neko nevari izdarīt nesodīts, bet, ja esi tieši tāds pats kā pārējie, tu vari darīt visu, ko vēlies. Itin visu.

Viņš devās atpakaļ tumsa. Iedams pa ielu uz priekšu, viņš apsvēra pieticīgo informāciju, ko bija ieguvis par veikalu. Sabiedrībai bija sava krēslas zona, kura iespējams apgrozīties samērā nesodīti. Noteikumus O'Konels zināja. Nedrīkstēja tuvoties pārtikas veikalam, kur strādā apsargs. Jāiekārtojas darbā tajā degvielas uzpildes stacijā, kuras īpašnieks labprāt izvēlas drošāko ceļu un novērš skatienu. Nemēģināt aplaupīt veikalus Dairy Mart vai 7-Eleven, jo tos aplaupa visu laiku un varbūt kāds policists no darba brīvajā laikā tos beidzot pieskata, ar divpadsmitā kalibra šaujamo kabatā noslēpies aiz. divpusēja spoguļa. Vienmēr jārīkojas mazliet negaidīti, ta, lai cilvēki apjuktu, bet trauksmi neceltu.

Nekad nepaļauties uz citiem.

Viņam tas viss bija dabisks.

Maikls O'Konels airā soli aizgāja līdz namam, kur dzīvoja, un uzgāja augšā pa kāpnēm. Gaiteni pie viņa durvīm, kā parasti, ņaudēja un ņerkstēja vecās kaimiņienes kaķi, kam viņa bija nolikusi barības un ūdens bļodiņas. Maikls palūkojas lejup, un vairāki dzīvnieki pamuka malā, nost no viņa ceļa. Tie bija gudrāki par citiem, jo instinktīvi juta briesmas. Pārējie grozījās turpat tuvumā. Viņš notupās un izstiepa roku, līdz viens no paļāvīgākajiem kaķiem pienāca tik tuvu, ka viņš varēja to noglaudīt. O'Konels ar ašu kustību sagrāba kaķi aiz skausta un ienesa to savā dzīvoklī.

Dzīvnieks bridi pretojās, pūlēdamies atbrīvoties vai vismaz ieskrāpēt uzbrucējam, bet O'Konels turēja to stingri. Viņš iegāja virtuvē un sadabūja plastmasas maisu. Šis pievienosies pārējiem četriem saldētavā. Kad tur būs seši, viņš tos izmetīs kādā atkritumu tvertnē tālu prom no šejienes. Tad turpinās no jauna. O'Konels nedomāja, ka vecā sieviete spēj atcerēties savu mīluļu skaitu. Turklāt viņš vairākas reizes bija pieklājīgi lūdzis, lai viņa ierobežo kaķu populāciju gaitenī. Patiesībā kaķus nogalināja ši nevēlēšanās izpildīt viņa lūgumu, kas turklāt bija izteikts īpaši laipni. Viņš bija tikai nāves starpnieks.

Skots, klausīdamies bijušās sievas stāstījumā, kļuva arvien niknāks.

Ne jau tas viņu kaitināja, ka ignorēts viņa instinkts, kaut gan jau pašā sākumā viņam bijusi taisnība. Viņu saniknoja Sallijas nosvērtais tonis. Labi saprazdams, ka strīdēties ar Salliju nav jēgas, viņš savaldījās.

-    Tātad, - viņa sacīja, - es un Lšlija, mēs abas, domājam, ka vislabākais bulu, ja tu varētu aizbraukt uz. Bostonu un nedēļas nogalē atvest viņu mājās, lai viņa šeit mierīgi visu pārdomātu un saprastu, kā īsti šis jaunais cilvēks viņu apdraud.

-    Labi, - Skots piekrita. - Rīt aizbraukšu.

-    Attālums parasti ļauj ieraudzīt situāciju paliesā gaismā, - Sallija piebilda.

-    Tev jau nu tas bulu jāzina, - Skots iedzela. - Ka tev ar patieso gaismu?

Sallija grasījās atcirst tikpat sarkastiski, tomēr pārdomāja.

-    Skot, vai tu vari gluži vienkārši aizbraukt pakaļ Ešlijai? Es lo izdarītu pati, bet…

-    Es aizbraukšu. Tev droši vien paredzēta kadas lietas iztiesāšana vai kas tamlīdzīgs, ko nav iespējams atlikt.

-    Patiesībā tā ir.

-    Atpakaļceļā man bus iespēja viņu iztaujāt. Tad varēsim izdomāt ko jēdzīgāku, neka tikai atvest viņu mājās nedēļas nogalē, lai visu pārdomā. Varbūt man vajadzētu ar to puisi aprunāties.

-    Manuprāt, pirms iejaucamies, nevajadzētu Ešlijai liegt iespēju pašai visu nokārtot. Ļausim viņai likt galā ar augšanas grūtībām.

-    Šis ir tas absolūti bezjūtīgais un saprātīgais viedoklis, ko es no visas sirds ienīstu.

Sallija neatbildēja. Viņa nevēlējās pieļaut, ka ši saruna pārvēršas savstarpēju dzēlību izteikšanā. Sallija apzinājās, ka Skotam ir iemesls justies aizvainotam. Tā darbojās viņas prāts, kas ikvienu pateikto vārdu aplūkoja gluži kā gaismas staru, kas lūst, ejot caur prizmu, un piešķīra tam nozīmi. Šī spēja padarīja viņu par lielisku advokāti un reizēm - neciešamu cilvēku.

-    Varbūt man vajadzētu doties ceļā jau šovakar, - Skots teica.

-    Nē, - Sallija ātri atbildēja. - Tas liecinātu par paniku. Labāk rīkosimies apdomīgi.

Viņi brīdi klusēja.

-    Paklau, - Skots strupi sacīja, - vai tev ir kāda pieredze šādās situācijās?

Viņš jautāja par juridisko pieredzi, bet Sallija to uztvēra citādi.

-     Nē, - viņa negaidīti attrauca. - Vienīgais vīrietis, kurš

solīja mani mīlēt mūžīgi, biji tu.

* » *

Pēdējās dienās vietējā avīzē bija lasāmi raksti, kas izraisīja lielu sabiedrības interesi Ieleja, kur es dzīvoju. Trīspadsmit gadus vecs bērns bija nosūtīts uz jau desmito aizbildņu maju pēc kārtas un miris aizdomīgos apstākļos, kurus izmeklēja policija un apgabala prokuratura, un to pašu darīja ikviens sevi cienošs ziņu izdevums vairāku jtidžu rādiusa. Notikuma fakti šķita neskaidri, tik tumši un pretrunīgi, ka patiesība, iespejams, netiks atklāta nekad. Bērnu bija nogalinājis šāviens no tuva atstatuma. Aizbildņi apgalvoja, ka zens atradis tēva ieroci, ar ko rotaļajies, līdz atskanējis šāviens. Taču, iespejams, viņš ar to nevis rotaļājās, bet gan izdarīja pašnāvību. Varbūt zilumi, kas bija konstatēti uz bērna rokam un ķermeņa augšdaļas, nozīmēja, ka viņš piekauts vai turēts bez palīdzības, lidz noticis kas daudz, daudz ļaunaks. Varbūt bērns un pieaugušais cīnījās par ieroci un tas netīšam izšava. Varbūt izskaidrojums šai nāvei bija vēl baisāks - slepkavība. Slepkavība, ko izraisījušas neprātigas dusmas. Vai milzu neapmierinātībā. Vai iekāre. Vai gluži vienkārši vainojama bija draņķīga kārts, ko dzīve dažreiz iedala tiem, kuri vismazāk spējīgi izkulties no nepatikšanam.

Man šķita, ka patiesība bieži vien ir neiedomājami izvairiga.

Veselu nedēļu mirušā bērna melnbaltais attēls ik dienu skatījās uz mani no avīzes lapām. Viņa seja vīdēja brīnišķīgi greizs, bikls smaids, un acīs mirdzēja tādas ka gaidas. Varbūt zena smaids bija tas, kas ļaudis visvairak šajā stāsta aizkustinaja, iekams tas pagaisa negausīgajā notikumu virpuli. Šajā navē jautās kaut kas nepareizs.

Bērns nevienam nerūpēja. Vismaz ne pietiekami.

Domāju, ka es ne ar ko neatšķiras no citiem, kuri lasīja šos avīžu rakstus vai dzirdēja par notikušo nakts ziņu raidījumos, vai pārrunāja to darbā. Tas atstāja iespaidu uz visiem, kuri jebkad no- raudzijušies aizmigušā bērnā un iedomājušies, cik trausla ir viņa dzīvība, cik nedrošs ir viss, ko saucam par laimi. Droši vien līdzīga atskārta pamazām pārņēma Skotu, Salliju un Houpu.

divpadsmitā nodaia

Velēšanas palīdzēt

Nākamajā rītā Skots devās uz austrumiem, izbraukdams agri. No ūdenskrātuves pie Gārdneras atstarojās lecošas saules gaisma, iemezdama priekšējā stiklā spožu staru. Parasti, vadīdams savu Porsche pa Otro šoseju ar garajiem, tukšajiem posmiem caur Jaunanglijas neglītajām lauku ainavām, viņš Jāva mašīnai traukties, cik jaudas. Reiz viņš saņēma soda kvīti no pavalsts policista, kam trūka humora izjūtas un kas pieķēra viņu brāžamies ar vairāk nekā simt jūdžu ātrumu stundā. Policists nolasīja Skotam visiem zināmu lekciju, ko Skots negra- sījās ņemt vēra. Braukdams vienatnē ļoti ātri un cenzdamies to atļauties, cik bieži vien iespējams, viņš apzinājās, ka tie ir vienīgie brīži, kad viņam izdodas izturēties neatbilstoši savam vecumam. Pārēja dzīves daļā viņš bija atbildīgs, nobriedis cilvēks. Skots saprata, ka viņa pārgalvība liecina par kādu lielāku problēmu, tomēr nepievērsa tam uzmanību.

Mašīna sāka dūkt lajā īpašajā tonī, kas piemīt Porsche, kad lā vēlas atgādināt: "Es varu braukt arī ātrāk, ja vien tu man ļausi." Skots izbaudīja braucienu, domādams par īso sarunu ar Ešliju, kas notika iepriekšējā vakarā.

Viņi nebija apsprieduši iemeslu, kāpēc Skots dosies meitai pakaļ. Sācis Ešliju izjautāt, viņš aptvēra, ka Ešlija jau runājusi gan ar māti, gan Houpu, tāpēc viņš droši vien atkārtos jau uzdotus jautājumus. Viņš sacīja: "Būšu klāt agri," - un Ešlija atbildēja: "Nepūlies atrast stāvvietu, tikai pasigna- lizē, es tūlīt izskriešu ārā." Skots bija pārliecināts, ka Ešlija visu pastāstīs, tiklīdz iesēdīsies mašīnā, vismaz pietiekami, lai viņš varētu izvērtēt situāciju.

Pagaidām viņš nezināja, ko lai domā. Apziņa, ka viņa pirmā reakcija pēc vēstules izlasīšanas bijusi pareiza, nesniedza mierinājumu.

Dodamies uz Bostonu pēc meitas, Skots joprojām nezināja, cik pamatotas ir viņa raizes. Viņš pat nedaudz, ilgojās pēc brīža, kad varēs Ešlijai palīdzēt, jo šaubījās, vai vēl būs daudz iespēju rīkoties ka tēvam. Ešlija jau bija gandrīz pieaugusi, un ne Skots, ne māte viņai vairs nebija tik vajadzīgi kā bērnībā.

Skots, noslidinājis no pieres uz acīm saulesbrilles, jautāja sev, ko Ešlija vispār no viņa sagaida. Nedaudz papildu naudas. Varbūt kāzu svinību sarīkošanu kaut kad nākotnē. Padomu? Diez vai.

Viņš uzspieda uz gāzes pedāļa, un mašīna strauji rāvas uz priekšu.

Bija patīkami justies vajadzīgam, bet viņš nedomāja, ka vēl kādreiz to izjutīs. Vismaz ne tā, kā tas notiek starp mazu bērnu un vecākiem, kad niecīgākais negludums ir milzum svarīgs. Ešlija bija spējīga pati izkļūt no problemātiskas situācijas. Skotam radās aizdomas, ka tieši tādas tiesības viņa pieprasīs. Viņš varēs izturēties ka aizrautīgs līdzjutējs un varbūt drīkstēs izteikt vienu otru pieticīgu ierosinājumu.

Kad Skots pirmo reizi izlasīja vēstuli, viņu pārņēma vēlēšanās aizsargāt meitu gluži tāpat kā viņas bērnībā. Braukdams Ešlijai pakaļ un zinādams, ka viņa raizes lielākā vai mazākā mēra attaisnojušās, viņš drūmi atskārta, ka no viņa droši vien gaida pavisam nelielu palīdzību, tāpēc būs labāk, ja viņš savas izjūtas paturēs sevī. Tomēr, sajūsminādamies par ātrumu, kādā viņam garām traucās vēl rudens krāsas saglabājušo koku stumbri, Skots nespēja apvaldīt prieku par šo iespēju piedalīties savas meitas dzīvē, nevis tikai tajā noraudzīties kā nejaušs garāmgājējs. Kā bulta traukdamies pa šoseju uz priekšu, viņš pasmaidījis nodomāja: "Noķer mani, ja vari!"

Ešlija, izdzirdējusi divas reizes atskanam mašīnas signālu, aši palūkojās laukā pa logu un ieraudzīja tēva pazīstamo apveidu melnajā Porsche. Viņš pamāja ar roku, gan sveicinādams meitu, gan likdams viņai pasteigties, jo mašīna aizšķērsoja ielu. Bostonā ir pietiekami daudz autovadītāju, pārsvara iebraucēji, kuri labprāt apmainās stipriem vārdiem ar jebkuru, kas sagādā neērtības šaurajās satiksmes joslās. Bostonas autovadītāji signalizēšanu un klaigāšanu uztver ka sportu. Maiami vai Hjūstonā tādā vārdu apmaiņā tiklu izvilkti ieroči, bet Bostona tādus izlēcienus neuzskata par ko īpašu.

Viņa paķēra nelielu somu un rūpīgi aizslēdza dzīvokļa durvis. Automātiskā atbildētāja vads jau bija atvienots no elektrības, mobilais telefons un dators - izslēgti.

Nekādu ziņu. Nekādu elektroniskā pasta vēstuļu. Nekādu sakaru, viņa domāja, lieliem soļiem skriedama lejā pa kāpnēm un laukā pa ārdurvīm.

-    Sveika, skaistulīti - Skots uzsauca, kad viņa pienāca pie mašīnas.

-    Sveiks, tēt. - Ešlija pasmaidīja. - Vai ļausi man sēsties pie stūres?

-    Hmm… - Skots neizlēmīgi novilka. - Varbūt kādu citu reizi.

Tas bija abu joks. Skots nekad nevienam neļāva sēsties pie sava Porsche stūres. Viņš apgalvoja, ka tada esol apdrošināšanas prasība, taču F.šlija zināja, ka ta nav.

-    Vai tev tajā ir viss vajadzīgais? - Skots jautāja, nopētīdams nelielo somu.

-    Viss. Man ir pietiekami daudz, mantu citur - gan pie tevis mājās, gan pie mammas.

Skots papurināja galvu un smaidīdams meitu apskāva.

-    Es labi atceros, ka bija tāds laiks, - viņš jocīgā, dziedošā balsī sacīja, - kad stiepu neskaitāmus čemodānus, ceļasomas, mugursomas un armijas saritināmās somas, un tās visas bija piebāztas ar drēbēm, jo tu vēlējies pārģērbties vismaz sešas reizes dienā.

Ešlija iesmējusies devās uz pasažieru puses durvīm.

-    Brauksim ātrāk prom, pirms uzradies kāds piegādes furgons, kas varētu sašķaidīt tavu pusmūža krīzes rotaļlietu, - joprojām smiedamās, viņa mudināja tēvu.

Ešlija atlieca galvu pret ādas atzveltni 1111 aizvēra acis, pirmo reizi pēc daudzām stundām juzdamās drošībā. Nomierinādamās viņa lēni nopūtās.

-     Paldies, ka atbrauci, tēt. - Daži vārdi, kas izteica ļoti daudz.

Skots vadīja nelielo automašīnu ārā no ielas. Viņš, protams, nepazina stāvu, kas ieslīdēja koka ēnā, kad viņi brauca garām. To pazītu Ešlija, ja viņas acis bulu vaļā un viņa būtu modrāka.

Maikls O'Konels noskatījās abiem pakaļ, nopētīdams gan

mašīnu, gan tās vadītāju un iegaumēdams numuru.

* * *

-    Vai jus klausāties mīlas dziesmas? viņa painteresējās. Šis jautājums bija pilnīgi negaidīts, un es apmulsu.

-    Mīlas dziesmas? - es vilcinādamies pārvaicāju.

-   Ja. Mīlas dziesmas. Nu, teiksim, "Ņam, ņam, ņam, man mīlestība vēderā", vai varbūt "Marija… Tikko satiku meiteni, varda Marija…" Tā var turpināt līdz bezgalībai.

-    Ne pārāk, - es atbildēju. - Tas ir, visi jau klausas šīs dziesmas. Vai tad deviņdesmit deviņi procenti popa, roka, kantri un pankroka nav par mīlestību? Par zaudētu mīlestību. Neatbildētu mīlestību, tabu mīlestību. Sliktu mīlestību. Nesaprotu, kāds tam sakars ar mūsu sarunu.

Jutos nedaudz aizkaitināts. Šobrīd es gribēju uzzināt, kas notika ar Ešliju. Un, protams, vēlējos labāk izprast Maiklu O'Konelu.

- Lielākā daļa mīlas dziesmu nemaz nav par mīlestību. Tajas dzied par daudz ko citu. Bet visvairāk - par neapmierinātību. Vai kaisli. Iekāri. Vajadzību. Vilšanos. Pavisam reti šajas dziesmas dzied par to, kas patiesībā ir mīlestība. Un kas ta ir? Protams, mīlestību veido ari viss iepriekš minētais, taču īsta atbilde ir… abpusēja atkarība. Diemžēl to bieži vien ir grūti saskatīt, jo mūs pārņem kadas citas mīlestības saraksta minētās izjūtas, un mēs maldīgi tās noturam par emociju augstāko virsotni.

-    Labi, - es lēni novilku. - Un Maikls O'Konels?

-Viņam mīlestība nozīmēja dusmas. Nevaidamu niknumu.

Es klusēju.

-    Un niknums viņam bija vajadzīgs, lai dzīvotu.

trīspadsmitā nodaia

Pieticīgais nodoms

Automašīnas vienmērīgā dūkoņa acumirkli ieaijāja Ešliju miegā, un viņa saldi gulēja veselu stundu, līdz piepeši atvēra acis un, strauji ievilkdama elpu, apjukusi izslējās. Skots redzēja, kā viņa izbijusies skatās apkārt un mirkli krampjaini tver gaisu, lidz beidzot atkrita mašīnas izliektajā sedeklī. Viņa pārlaida plaukstas pār seju un izberzēja no acīm miegu.

-    Jēz.iņ… - viņa noteica. - Vai es atslēdzos?

-    Vai esi nogurusi? - Skots atjautāja.

-     Laikam gan. Pirmo reizi pēdēja laikā jūtos mierīga un atslābinājusies. Nezinu, kas man uznāca. Dīvainas izjūtas. Ne slikti dīvainas, ne labi dīvainas. Tikai… dīvainas.

-    Vai parunāsim par to?

Ešlija vilcinājās, it kā ar katru Porsche riteņu pieveikto jūdzi, kas Bostonu atpakaļskata spogulī darīja aizvien mazāku, nepatikšanas, kādās viņa iekļuvusi, vērstos mazākas un tālākas. Šajā klusuma mirkli Skots ierunājās trešo reizi.

-     Varbūt tu varētu man pastāstīt to pašu, ko teici savai mātei un viņas partnerei, - viņš klusi sacīja, apzinādamies, ka ar saviem vārdiem piešķīris stīvu formalitāti Sallijas un Houpas attiecībām. - Tad mums visiem bus vienāda informācijā. Būtu sapratīgi salikt galvas kopa un izdomāt kadu jēgpilnu plānu, ko tu varētu īstenot. - Skots nebija pārliecināts, ka Ešlija atgriežas mājās tikai tādēļ, lai izdomātu kadu rīcības plānu, bet tie bija vārdi, ko viņa droši vien no tēva gaidīja, tāpēc tic, iespējams, liks justies viņai labāk.

Ešlija vēl brīdi klusēja, tad nodrebinājās.

-    Sakaltušas rozes. Pie sienas pretī manam durvīm bija pielīmētas sakaltušas rozes. Tad viņš nevis atnāca uz tikšanos restorānā, ka bijām norunājuši, jo es grasījos likt no viņa vaļā, bet gan sekoja man. Es jutos kā dzīvnieks, ko medī, aplencot arvien ciešākiem lokiem. - Viņa stingi lūkojās laukā pa sānu logu, il kā sakopodama domas, lai viņas teiktais butu skaidrāks, bet tad, dziļi nopūzdamās, sacīja: - Labāk sākšu no sākuma, lai vari saprast.

Skots palēnināja ātrumu līdz atļautajam, iegriezās labajā joslā, pa kuru Porsche gandrīz nekad nebrauca, un, neteikdams ne varda, klausījās.

Kad viņi sasniedza nelielo koledžas pilsētiņu, kur dzīvoja Skots, Ešlija bija tēvam izstāstījusi gandrīz visu par savam attiecībām - ja šajā vārdā tās varēja dēvēt - ar Maiklu O'Konelu. Viņa jutās neērti, atzīdamās tēvam alkohola lietošanā un vieglprātībā, tāpēc, ka prazdama, aizplīvuroja stāstu par vienas nakts sakaru, izmantojot nevainīgus eifēmismus, piemēram, "pavadījām nakti kopā" un "biju iedzērusi", nevis skaidrus un gaišus apzīmējumus.

Skots lieliski saprata, par ko viņa runā, taču atturējās no uzstājīgu jautājumu uzdošanas. Galu galā dažas nianses bija labāk nezināt.

Kad viņi nobrauca no šosejas uz grubuļainu lauku ceļu, viņš paris reižu pārslēdza ātrumus. Ešlija atkal bija apklususi un lūkojās lauka pa logu. Bija ataususi gaiša diena, un abiem virs galvas pletās augstas bālzilas debesis.

-    Cik jauki ir atgriezties mājās! - viņa ieminējās. - Kad cilvēku nodarbina daudz kas cits, viņš aizmirst, cik labi pazīst kādu vietu. Te nu tas viss ir! Tas pats vecais pilsētas centrs. Vecā municipalitātes ēka. Restorāni. Kafejnīcas. Bērni mājas priekšā svaida lidojošo šķīvīti. Šeit viss uzvedina uz domām, ka nekas slikts nekur nav iespējams. - Viņa izgrūda elpu, un tas izklausījās pec nicīga spurciena. - Nu, tet, tagad tu visu zini. Kādas ir tavas domas?

Skots izmocīja neveiklu smaidu, cenzdamies slēpt izjūtas, kas viņu plosīja.

-    Manuprāt, mēs izdomāsim, ka panākt, lai misters O'Konels liek tevi mierā, - viņš atbildēja, kaut gan pats par saviem vārdiem šaubījās. Cenzdamies runāt pārliecināti, viņš turpināja: - Iespējams, vajadzētu ar viņu tikai aprunāties. Bet varbūt palīdzēs attālums - tas varētu prasīt tev kādu laiku pirms nākamā studiju posma. Bet tāda ir dzīve. Nedaudz juceklīga. Esmu pārliecināts, ka to nokārtosim. Patiesībā viņš nemaz neizklausās pēc tāda briesmoņa, kā sākuma baidījos.

Šķita, ka Ešlijai elpot kļuvis vieglāk.

-    Vai tu patiešām tā domā?

-    Jā. Esmu pārliecināts, ka tava māte ir līdzīgas domās. Savā darbā viņa sastapusi vienu otru bīstamu cilvēku - gan šķiršanās lietās, gan krimināllietās, ar kurām strādā, - un ir saskārusies ar vardarbīgām attiecībām… kaut gan šo gadījumu es par lādu nenosauktu… tāpēc ar tamlīdzīgiem sarežģījumiem mācēs tikt galā.

Ešlija pamāja.

-    Viņš taču nav tev iesitis, vai ne? - Skots jautāja, kaut gan Ešlija jau bija atbildējusi.

-     Es jau teicu, ka nē. Viņš apgalvo, ka mēs esot radīti viens otram.

-    Nu, es nezinu, kas radījis viņu, toties zinu, kas radījis tevi, un šaubos, vai tu esi radīta viņam.

Ešlijas sejā pavīdēja viegls smaids.

-    Un vari man ticēt, - Skots turpināja, mēģinādams jokot, lai vēl vairāk uzlabotu meitas garastāvokli, - šis gadījums nav tik sarežģīts, lai viens cienījams vēsturnieks neliktu ar to skaidrībā. Nedaudz pētījumu. Varbūt kāds oriģināldokuments vai aculiecinieka stāsts. Pirmavoti. Vietu apskate. Un būsim uz pareizā ceļa.

Ešlijai izdevās iesmieties.

-    Tēt, mēs nerunājam par zinātnisku pētījumu.

-    Vai tad ne?

Viņa atkal pasmaidīja. Skots pagriezās sēdeklī, lai redzētu meitas smaidu, kas viņam atgādināja miljoniem pagājušu mirkļu un bija vērtīgāks par visu viņa dzīve.

Sestdien privātskolā, kur Houpa strādāja, bija paredzēta futbola spele, tāpēc viņa netika gudra, vai doties uz turieni vai sagaidīt Skolu un Ešliju. No pieredzes viņa zināja, ka rīta saule laukumu nedaudz pažāvēs, tomēr pilnīgi sauss tas nebūs, tāpēc pēcpusdienas spēle risināsies pa peļķēm un dubļiem. Pirms vienas paaudzes doma, ka meitenes varētu spēlēt futbolu pa dubļiem, būtu nepieņemama un spēle tiktu atcelta. Taču Houpai nebija noslēpums, ka meitenes ar prieku izies uz slidenā, slapjā laukuma. Dubļu švīkas un sviedri bija kaut kas pozitīvs, un tādos apstākļos gūta uzvara priecēja īpaši.

Houpa kavējās virtuvē, pārmaiņus uzmezdama skatienu sienas pulkstenim un lūkodamās laukā uz ielas. Viņa sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu Skota mašīnas ne ar ko nesajaucamo skaņu, kad viņš nogriezīsies ap stūri un trauksies pa viņu kvartālu. Bezvārdis sēdēja pie durvīm. Pārak vecs, lai būtu nepacietīgs, tomēr nevēlēdamies justies atstumts. Viņš saprata frāzi "Vai gribi iet uz futbola spēli?", un, kad saimniece to izrunāja - lai arī cik klusi -, viņš acumirklī pamodās no sava komai līdzīgā stāvokļa un pauda mežonīgu sajūsmu.

Logs bija pavērts, tāpēc līdz I loupai atpluda skaņas no kaimiņu mājam, tik pierastas sestdienas rītā, ka bija kļuvušas par tā neatņemamu sastāvdaļu. Zāles pļaujmašīna pirms iedarbošanās brīdi paklepoja, tad ierēcās, gaudoja lapu pūtējs, bērni, līksmi spēlēdamies tuvējā pagalmā, augstās balsis klaigāja. Bija grūti iedomāties, ka citur pasaulē eksistētu ļaunums, kas apdraudētu viņu mierīgo dzīvi. Houpai nebija ne jausmas, ka pirms brīža tāda pati doma ienākusi prāta Ešlijai.

Novērsusies no loga, viņa ieraudzīja Salliju, kura bija iestājusies durvis viņai aiz muguras.

-    Vai tu uzkavēsies? - Sallija jautāja. - Cikos sākas spēle?

-    Man vēl ir laiks.

-    Vai šī spēle ir svarīga?

-    Tās visas ir svarīgas, bet dažas nedaudz svarīgākas. Būs labi. -1 loupa, brīdi vilcinājusies, piebilda: - Viņiem vajadzētu būt klāt kuru katru mirkli. Vai tad Skots neteica, ka izbrauks agri no rīta?

Ari Sallija brīdi klusēja, pirms atbildēja.

-  Manuprāt, - viņa teica, - mums vajadzētu uzaicināt Skotu sarunai pievienoties, jo viņš gribēs piedalīties lēmumu pieņemšanā.

-  Laba doma, - Houpa sacīja, kaut arī nejutās par to pārliecināta.

Skota klātbūtne allaž radīja situāciju, ko varētu dēvēt par "neveiklu", kaut gan tā bija daudz sarežģītāka. Viņa uzskatīja, ka Skots viņu ienīst, kaut arī nekad nebija to teicis.

Varbūt Skotam tikai nepatika viņu redzēt. Varbūt viņš ienīda to, ko Houpa iemiesoja. Vai to, ka viņa aizvilināja Salliju, vai arī to, kas starp viņām bija. Skots glabaja sevī dusmu kamolu, kura iemesls bija Houpa, un viņa bija pārliecināta, ka tajā ziņā nemūžam nekas nemainīsies.

-   Es nezinu, vai būs labi, ja tu uzturēsies šeit, kad viņš ieradīsies un es lūgšu viņu ienākt, - Sallija ieminējās.

Houpu acumirklī pārņēma dusmas uz Salliju un vilšanās. Viņai tas šķita netaisnīgi. Bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai viņa un Skots izturētos viens pret otru pieklājīgi, kaut ari zemūdens straumes joprojām bija spēcīgas. Doma, ka Sallija vēlas kaut kā saudzēt Skota jūtas un tajā paša laikā nevērīgi uzmīt ar kāju viņējām, iesvēla Houpa niknumu. Viņa daudzus gadus bija piedalījusies Ešlijas audzināšanā un, kaut arī nevarēja uzskatīt meiteni par savu asinsradinieci, uzskatīja, ka viņai ir lādas pašas tiesības rūpēties par Ešlijas laimi kā tās vecākiem.

Viņa iekoda lūpā, pirms vārdi izspruka no mutes. Esi prātīga.

-   Domāju, ka tu nerīkojies taisnīgi, bet, ja uzskati, ka ta vajag, es paļaušos uz. tavām pārākajām zināšanām šajā jautājumā.

Teikuma beigas varēja uztvert gan par sirsnīgu atzinību, gan ironisku dzēlienu. Sallija nesaprata, ko 1 loupa ar to gribēja teikt.

Viņa paspēra soli atpakaļ, juzdamās satriekta, ka lūgusi Houpu atkāpties, kad ieradīsies Skots. Ko gan es daru?

-   Nē… - viņa iesāka un apklusa, ieraudzījusi Skola mašīnu braucam augšup lēzenajā pakalnā, kur atradās māja. - Viņi ir klāt.

-    Labi, - Houpa stīvi attrauca. - lzskalas, ka tomēr palikšu tepat.

Bezvārdis, pazinis mašīnas skaņas, sarosījās. Visi trīs devās uz durvju pusi, un, kad Skots ievadīja Porsche piebraucamā ceļā, suns izspraucās viņām starp kājām un skrēja atbraucējus sagaidīt. Tajā pašā mirkli no mašīnas izlēca Lšlija, un, kad abi satikās, viņa noliecās, piespiezdama seju pie dzīvnieka purna un ļaudama tam nolaizīt seju. Arī Skots izkāpa laukā, nedroši prātodams, kāda būs uzņemšana. Viņš aprauti pamāja Sallijai un palocīja galvu pret Houpu.

-  Sveika un vesela, - viņš teica.

Sallija šķērsoja mauriņu, tuvodamās piebraucamam ceļam, un apskāva Ešliju.

-  Varbūt ienāksiel iekšā, lai varam aprunāties? - viņa sacīja Skotam.

Ešlija lūkojās uz tēvu un māli, it ka gaidīdama. Tajā bridi viņa apzinājās, cik reli viņi viens otram stāv tik tuvu. Parasti vecāki tikšanās reizēs turējās viens no otra pa gabalu.

-   Viss atkarīgs no Ešlijas, - Skots sacīja. - Varbūt viņa negrib uzreiz atkal mesties tajā visā iekšā. Varbūt viņa grib paēst pusdienas un brīdi atpūsties.

Abi palūkojās uz Ešliju, un viņa pamāja, kaut arī juta, ka rīkojas gļēvi.

-  Nu labi, - Sallija teica savā lietišķajā juristes balsī. - Tad tiksimies pēcpusdienā. Varbūt ap četriem vai puspieciem?

Skots palocīja galvu, norādīdams uz māju.

-   Vai šeit?

-   Kāpēc gan ne? - Sallija atvaicāja.

Skotam prātā iešāvās desmitiem iemeslu, kāpēc ne, taču viņš tos visus atvairīja.

-   Labi, tiksimies puspiecos. Iedzersim tēju. Ļoti civilizēti.

Sallija, nereaģēdama uz sarkasmu, pievērsās Ešlijai.

-   Vai las ir viss, ko paņēmi līdzi? - viņa jautāja, rādīdama uz somu.

-   ļā, tas ir viss, - Ešlija apstiprināja.

Houpa, kura stāvēja malā, skatīdamās un klausīdamās viņos, nodomāja, ka patiesība Ešlija atvedusi vēl daudz ko citu. Taču tas nebija tik skaidri saskatāms.

Ešlija uzmanīgi laipoja gar dubļaina laukuma malu, līdz izvēlējās vietu, no kuras varēja vērot I loupu strādājam. Bezvārdis, kas bija piesiets saitē pie sola, pamanījis Ešliju, pa- luncināja asti un atkal nolaida galvu. Gluži kā lauva, viņa nodomāja, lūkodamās uz, suni. Tie Āfrikas saulē nereti guļ pat divdesmit stundu dienā. Izskatījās, ka Bezvārdis drīz izpildīs šo normu, kaut arī citādi viņa izturēšanās īpaši neatgādināja lauvu. Reizēm Ešlija sev jautāja, vai bez suņa kāds no viņiem būtu spējis izdzīvot. Viņa nemitīgi juta vilšanos, ka māte neatzīst Bezvārža nozīmīgumu. Suns glābējs, viņa domāja. Aklo pavadonis. Sargsuns. Bezvārdis metaforiskā nozīmē bija uzņēmies visus šos pienākumus un nu kļuvis vecs, gandrīz jau pensijā, bet tik un tā bija gluži kā brālis.

Viņa ļāva skatienam klīst pār kalniem, kas bija redzami tālumā. Vietējie iedzīvotāji Holiokas rindu dēvēja par kalnu grēdu, bet Ešlija zināja, ka tas ir krietni pārspīlēts. Klinšu kalni, lūk, tā ir grēda, viņa domāja. Vietējiem pakalniem bija piešķirts nepelnīts diženums, kaut gan skaistā rudens pēcpusdienā tie kompensēja augstuma trūkumu ar bagātīgām sarkanām, brūnām un rūsganām krāsu joslām.

Ešlija pievērsās spēlei, atcerēdamās laiku pirms kādiem pieciem gadiem, kad pali bija uz. laukuma, ģērbusies zilbal- lā tērpā, un skraidīja gar kreiso pusi. Viņa bija laba spēlētāja, kaut ari ne tāda kā 1 loupa, kura spēlēja pārgalvīgi un brīvi. Ešliju kaut kas it kā valdīja, turēja grožos.

Viņu pārņēma dīvains satraukums, vērojot, kā meitene, kura spēlēja viņas vecajā vietā, iesil vārtus, nodrošinādama uzvaru. Kad gaviles un rokas spiedieni aprima, 1 loupa at- saitēja Bezvārdi un aizmeta bumbu uz laukuma vidu. likai vienu, Ešlija nodomāja, turklāt sviediena attalums bija daudz, tuvāks nekā agrāk, kad suns bija jauns. Viņa lūkojās, kā prieka pārpilnais Bezvārdis sameklē bumbu un līksmi ar purnu un priekšķepām slumj to atpakaļ pie Houpas, kas, bumbu sagaidījusi, to pacēla un iemeta maisā pie pārējām. Viņa pamanīja Ešliju, kura stāvēja malā.

- Ei, Killere, tu esi atnākusi! Kādas ir tavas domas?

Izdzirdējusi iesauku, pie kuras viņa bija tikusi pirmajā gadā, kad sāka spēlēt komandā, Ešlija pasmaidīja. Šo vārdu izdomāja Houpa. Redzēdama, ka Ešlija laukumā ir pārāk sasaistīta un bikla starp vecākajām spēlētājam, Houpa noveda viņu mala un paziņoja, ka spēles laikā viņai jāpārtrauc but Ešlijai, kura negrib aizskart citu cilvēku jūtas, un jāiedomājas sevi par killeri, kas vienmēr spēlē skarbi, nedod sev atlaides un tādas negaida, un dara visu vajadzīgo, lai spēles beigās, noiedama no laukuma, zinātu, ka paveikusi visu, ko spējusi. Abas turēja šo alternatīvo personu noslēpumā, nestāstīdamas par to ne Sallijai, ne Skotam, ne arī kādai no komandas meitenēm. Sākumā Ešlija uzskatīja, ka tas ir muļķīgi, bet galu galā sāka to novērtēt.

-   Izskatās labi. Meitenes ir prasmīgas.

Houpa palūkojās viņai garām.

-   Vai Sallija nenāca tev līdzi?

Ešlija papurināja galvu.

-   Viņas vēl ir jaunas. Trūkst pieredzes, - Houpa sacīja, nespēdama noslēpt vilšanos. - Taču, ja nepadosimies bailēm, mums izdosies.

Ešlija pamāja, domās vaicādama sev, vai las pats attiecināms uz viņas situāciju arī.

Skots sēdēja dzīvojamā istabā uz dīvāna, juzdamies mazliet neērti. Abās pusēs viņam bija tukša vieta. Visas tris sievietes sēdēja katra uz sava krēsla viņam pretī. Šis izvietojums radīja dīvainu stīvumu, un viņš jutās kā nonācis zvērināto priekšā.

-   Nu tā, - viņš mundri iesāka. - Vispirms mums jānoskaidro, ko mēs īsti zinām par šo puisi, kurš neliek mieru Ešlijai. Kas viņš ir par cilvēku? No kurienes nāk? Mums jāzina viss.

Viņš palūkojās uz Ešliju, kura sēdēja kā uz adatām.

-  Es jums pastāstīju visu, ko zinu, - viņa sacīja. - Tas, protams, nav daudz.

Aukstiem sviedriem noplūdusi, viņa gaidīja, ka izdzirdēs ko tamlīdzīgu: "Acīmredzot zināji pietiekami, lai ielaistu viņu savā dzīvokli un pārgulētu ar viņu!" - bet neviens to nepateica.

-   Redziet, - Skots aši turpināja, pārtraukdams klusumu, kas bija iestājies, - es gribu teikt, ka mēs nezinām, kā šis puisis, šis O'Konels, reaģēs uz vienkāršu aprunāšanos. Varbūt mierīgi. Varbūt ne. lāču neliela apņēmības izrādīšana…

-   Es jau to mēģināju, - Ešlija sacīja.

-  Jā, zinu. Tu rīkojies pareizi. Es ierosinu rīkoties vēl sparīgāk. Teiksim, izmantot mani, - Skots piedāvāja. - Pirmais solis pareizajā virzienā ir neiztēloties briesmas lielākas, nekā tās ir. Varbūt vajadzīgs tikai nedaudz izrādīties. Tētis pazīmēsies ar saviem muskuļiem.

Sallija pamāja.

-  Varbūt rīkosimies pēc principa, ka dubults neplīst. Skots tātad ies un pavēlēs šim puisim, lai liek Ešliju mierā, bet, lai mazinātu viņa sirdssāpes, piedāvās naudu. Kādus piecus tuk- stošus. Tā ir prāva summa cilvēkam, kurš strādā degvielas uzpildes stacija un brīvajā laikā cenšas iegūt grādu informātikā.

-   Piedāvāt kukuli, lai viņš liek Ešliju mierā? - Skots pārvaicāja. - Vai kaut kas tāds iedarbojas?

-   Pēc manas pieredzes, daudzos ģimenes strīdos, šķiršanās lietās 1111 cīņā par aizbildnību finansiāla atlīdzība dara brīnumus.

-   Labi, ticēšu tev. - Taču Skots tam neticēja. Viņš arī šaubījās, ka aprunāšanās ar O'Konelu ko līdzēs. Tomēr vispirms jāizmēģina vienkāršākais ceļš. - Bet ja nu…

Sallija pacēla roku, viņu pārtraukdama.

-  Nesteigsimies notikumiem priekšā. Lai gan šis puisis uzvedas ka nepieskaitāms, taču likumu, ja pareizi sapratu, viņš nav pārkāpis. Protams, ja nekas nelīdzēs, apsvērsim iespēju nolīgt privātdetektīvu, izsaukt policiju, sagādāt pavēli par tuvošanās aizliegumu…

-  Pavēle jau nu gan līdzēs, - Skots sarkastiski noteica. Sallija nepievērsa tam uzmanību.

-   Vai apdomāsim citus likumīgus līdzekļus. Galu galā Ešlija var aizbraukt no Bostonas. Tas, protams, bulu solis atpakaļ, bet iespējams las ir. Domāju tomēr, ka vispirms jāizmēģina vienkāršākais ceļš.

-   Labi, - Skots piekrita, apmierināts, ka Sallijas domas galvenajos vilcienos saskan ar viņa spriedumiem. - Tātad - kā mēs rīkosimies?

Lšlija viņam piezvanīs. Norunās vēl vienu satikšanos. Paņems līdzi naudu un Ievu. Nopietnā, iedarbīga saruna risināsies publiskā vieta. Cerams, ka slasts lidz ar to beigsies.

Skots grasījās papurinat galvu, taču sēdēja, kā sēdējis. Galu galā iecere bija saprātīga. Vismaz pietiekami saprātīga, lai to izpildītu. Viņš nolēma ievērot Sallijas norādījumus, bet ieviest nelielas korekcijas plāna izpildē.

Houpa sarunas laikā nebija bildusi ne vārda. Sallija pievērsās viņai. /

-   Kādas ir tavas domas?

-   Man šķiet, ka ta ir pareiza pieeja, - Houpa atbildēja, neticēdama, ka šī pieeja nesīs augļus.

Skotu piepeši pārņēma dusmas, ka Houpai dota iespēja izteikties. Viņam gribējās paziņot, ka šai sievietei nav nekādu balsstiesību šajā sarunā, ka viņai te vispār nevajadzētu atrasties. Domā ar skaidru prātu, viņš klusībā sevi apsauca. Pat ja tas kaitina.

-  Tātad esam vienojušies. Vismaz sākumam, līdz uzzināsim, vai mīīsu nodoms ir izdevies vai izgāzies.

Sallija palocīja galvu.

-   Skot, vai tu patiešām velies lēju vai tikai pajokoji?

* * *

-  Man ir grūti noticēt… - es iesaku, apklusu, tad nolēmu sākt no jauna. - Viņiem taču noteikti bija kāda nojausma…

-  Par to, kas ir viņu pretinieks? - viņa jautāja, taču, manu atbil di negaidīdama, turpināja: - Viņi nezinaja par uzbrukumu Ešlijas draugam. Viņi nezināja par šausmām, kadas pec kopīgajam va- kariņam ar Ešliju piedzīvoja Ešlijas draudzene. Viņi neko nezinaja par Maikla O'Konela slikto slavu, nezināja par iespaidu, kadu viņš atstāja uz darbabiedriem, pasniedzējiem, visiem. Nezinaja vissvarīgāko, to, kas mudinātu viņus doties cila virzienā. Viņi zināja tikai… Kādā vārdā lšlija viņu sauca? Par ķerto. Cik nevainīgs vārds!

-  Tik un ta viņi aprunāsies! Piedāvās naudu! Ka gan viņi kaut uz mirkli varēja iedomātos, ka tāda pieeja līdzēs?

-   Kadē) gan lai nelīdzētu? Vai tad cilvēki nerīkojas tieši tā?

-   ļa, bet…

-  Cilvēki vienmer uzskata, ka zina pareizo atbildi, bet patiesība tā nenotiek. Kādas vēl tobrīd viņiem bija iespējas?

-   Nu, viņi varēja rīkoties uzstājīgāk, drosmigāk…

-  Viņi nezināja! - Sievietes balss piepeši kļuva skaļa un kaismīga. Viņa pieliecas man klat, un es redzēju, ka viņas samiegta- jās acis gail aizkaitinājums un dusmas. - Kāpēc; jums ir tik grūti saprast, ka ikviena no mums ir apbrīnojams nolieguma instinkts? Mēs nevēlamies ticēt ļaunākajam!

Viņa apklusa un dziļi ievilka elpu. Es gribēju kaut ko teikt, bet viņa pacēla plaukstu.

-   Netaisnojieties, - viņa teica. - Un neiedomājieties, ka jūs negribētu ticēt drošākajai iespējai, kaut gan jūsu acu priekšā rēgotos bīstams ienaidnieks.

Viņa atkal dziļi plaušās ievilka gaisu.

-  Vienīgi Houpa bija citāda. Viņa saprata. Viņa vismaz nojauta… pavisam neskaidri. Taču bija dažādi iemesli, visi ka viens sasodīti aplami un muļķīgi, kuru dēļ viņa nespēja to pateikt. Tobrīd vēl ne.

ČETRPADSMITĀ NODAIA

Picci tūkstoši

Skots sagrozījās uz sava ķebļa pie bāra letes, kur lēni tukšoja alus pudeli, ar vienu aci vērodams restorāna durvis, bet ar otru Ešliju, kas viena sēdēja nomaļa, atdalītā stūrī. Gaidīdama viņa nemitīgi uzmeta skatienu durvīm, knibinājās gar galda piederumiem un nervozi bungoja ar pirkstiem pa koka virsmu.

Viņš bija devis meitai norādījumus, kas jāsaka, zvanot Maiklam O'Konelam, un kā jāizturas, kad viņš uzradīsies. Skotam žaketes kabata bija aploksne ar pieciem tūkstošiem dolāru simtnieku banknotēs. Aploksne bija piebāzta, tā ka uz galda nomestais naudas žūksnis izskatīsies iespaidīgs. Skots domāja, ka šis skals atstās lielāku iespaidu nekā summa. Domādams par naudu, viņš juta, ka padusēs nepatīkami līp sviedri, taču nosprieda, ka viņa meitai klājas daudz sliktāk. Lai gan viņa bija īsts nervu kamols, Skots paļāvās, ka viņas aktrises spējas palīdzēs izturēt šo tikšanos. Nokrem- šļojies viņš iedzēra vēl vienu malku alus, sasprindzināja zem mēteļa muskuļus un desmito reizi atgādināja sev, ka cilvēks, kurš spēj terorizēt sievieti, visticamāk nobīsies, nonācis aci pret aci ar vīrieti, kas augumā ir tikpat liels un spēcīgs, turklāt vecāks un gudrāks. Skots lielu daļu savas dzīves bija pavadījis starp studentiem, kas nemaz tik ļoti no Maikla O'Konela neatšķīrās, un daža laba spītību bija salauzis. Viņš pamāja bārmenim, lai tas atnes vēl vienu alus pudeli.

Ešliju savukārt pārmaiņus klāja gan auksti, gan karsti sviedri.

Kad viņai izdevās sazvanīt O'Konelu pa mobilo telefonu, viņa runāja piesardzīgi, ievērodama pieticīgo scenāriju, ko viņa un Skots bija izdomājuši ceļa uz Bostonu. Viņas tonis nebija uzstājīgs, taču arī pavedinošs ne. Ešlija atgādināja sev, ka galvenais mērķis ir panākt satikšanos, lai vajadzības brīdī varētu iejaukties tēvs.

-   Maikl, runā Ešlija.

-   Kur tu biji?

-   Man bija darīšanas citur.

-   Kādas darīšanas?

-   Tādas, par kurām mums vajadzētu aprunāties. Kāpēc tu nesatikies ar mani toreiz muzejā?

-   Man nepatika vieta. Un es nevēlējos dzirdēt to, ko tu grasījies man teikt. Ešlija, es patiešām uzskatu, ka starp mums veidojas kaut kas labs.

-Ja tu tā uzskati, tad tiksimies šodien vakariņās. Tajā pašā vietā, kur bijām savā pirmajā un vienīgajā randiņā. Norunāts?

-   Vienīgajā, - viņš atkārtoja. - Piekritīšu tikai tad, ja apsolīsi man, ka tās nebūs lielās atvadas. Tu man esi vajadzīga, Ešlija. Un es esmu vajadzīgs tev. Es to zinu.

O'Konels izklausījās mazs un nevarīgs. Kā bērns. Ešlija apjuka.

Viņa vilcinājās.

-   Labi, apsolu. Šovakar astoņos. Labi?

-   Lieliski. Mums daudz kas jāapspriež. Piemēram, nākotne.

-   Protams, - Ešlija bezrūpīgi meloja. Viņa nolika klausuli, nepateikuši ne vārda par to, cik ļoti pārbijās, kad O'Konels viņai sekoja pa lietu uz metrostaciju. Ne vārda par sakaltušajām rozēm. Ne vārda par to, kas viņu patiešām biedēja.

Ešlija pūlējās neskatīties uz tēvu, kurš sēdēja pie bara. Viņa vēroja durvis, apzinādamās, ka ir jau gandrīz astoņi, un cerēdama, ka neatkārtosies tas pats, kas iepriekš norunātas tikšanās reizē. Ešlijas un lēva plāns bija vienkāršs. Viņi ieradīsies restorānā agrāk, Ešlija apsēdīsies nošķirtā stūrī, kur gaidīs O'Konelu. Kad viņš atnāks, Skota piepešā uzraša- nās liegs viņam iespēju acumirklī mesties prom, un Skots un

Ešlija varēs ar viņu aprunāties. Abi izturēsies kā komanda un piespiedīs puisi apsolīt, ka viņš liks Ešliju mierā. Viņi būs divi, tātad pārsvara spēks. Un publiskās vietas spēks. Tēvs bija uzstājis, ka psiholoģiski viņi lieliski spēs O'Konelam stāties pretī un pārvaldīs sarunu no sākuma lidz beigām. Esi apņēmīga. Runā stingri un nepārprotami. Aprakstīdams gaidāmo tikšanos, Skots izklausījās pārliecības pilns. Atceries, ka esam divi. Mēs esam gudrāki. Mums ir labaka izglītība. Mums ir lielāki finansiālie resursi. Un viss. Ešlija paņēma gla/.i, kas stāvēja uz galda viņai priekšā, un iedzēra malku ūdens. Lūpas bija sausas un izkaltušas. Viņa piepeši jutās tā, it kā peldētu jūrā mazā laiviņā.

Nolikusi glāzi, Ešlija ieraudzīja pa durvīm ienākam O'Konelu. Viņa nedaudz paslējās no sola un pamāja, redzēdama, ka las aši pārlaiž skatienu pār telpu. Viņa nezināja, vai viņš pamanījis Skotu, kurš sēdēja pie bāra. Slepus palūkojusies uz lēvu, Ešlija ievēroja, ka viņš acīmredzami sasprindzis, un dziļi ievilka elpu.

-   Nu labi, Ešlija, - viņa nočukstēja. - Priekškars pacelts. Muziķa jau spēlē. Laiks uzstāties.

O'Konels, strauji pārgājis pāri telpai, aši iemetās sēdvietā viņai pretī.

-  Sveika, Ešlija! - viņš mundri teica. - Zini, ir ļoti patīkami tevi redzēt.

Viņa nespēja savaldīties.

-   Kāpēc tu neatnāci pusdienās, kā bijām norunājuši? Kāpēc tu pēc tam man sekoji?

-  Vai tevi tas biedēja? - viņš jautāja, it kā Ešlija būtu pateikusi joku.

-Jā. Kāpēc tu dari ko tādu, ja apgalvo, ka mīli mani?

Viņš pasmaidīja, un Ešlija piepeši saprata, ka nemaz nevēlas zināt atbildi uz šo jautājumu. Maikls O'Konels nedaudz atgāza galvu atpakaļ, tad paliecās uz priekšu. Viņš mēģināja pāri galdam satvert Ešlijas plaukstu, bet Ešlija ālri paslēpa rokas klēpi zem galda, negribēdama, lai šis cilvēks viņai pieskartos. O'Konels, izgrūdis skaņu, kas varēja but gan nicīgs spurciens, gan smiekli, atzvēlās atpakaļ.

1 57

-    Tātad šis tomēr nav jaukas, romantiskas vakariņas diviem, vai ne?

-   Nē, nav.

-   Tātad tu man meloji, teikdama, ka šis nebūs lielās atvadas?

-   Maikl, es…

-  Man nepatīk, ja cilvēki, kurus es mīlu, nesaka man patiesību. Tas mani sadusmo.

-   Es visu laiku cenšos…

-  Šķiet, ka tu mani neizproti, Ešlija, - viņš rāmi sacīja, balsi nepaceldams. No malas izskatījās, ka viņš runātu par laik- apstākjiem. - Vai tev neienāk prātā, ka ari man ir jutas?

Viņš to pateica vienaldzīgi, gandrīz lietišķi. Ne, neienāk gan, Ešlija nodomāja, tomēr sacīja ko citu:

-   Paklausies, Maikl, - kāpēc tu padari visu vēl grūtāku?

Viņš atkal pasmaidīja.

-   Man tas neliekas grūti. Jo tas nenotiks. Es tevi trulu, Ešlija. Un tu mīli mani. Tu tikai to vēl nesaproti. Bet drīz sapratīsi.

-   Nē, es tevi nemīlu, Maikl. - Tiklīdz vārdi bija pārskrējuši pār lūpām, viņa saprata, ka tas nav pareizais cejš. Viņa runāja skaidri un skarbi, taču par nepareizo tematu, tas ir, mīlestību, kaut arī vajadzētu runāt par ko citu.

-   Vai tad tu netici mīlestībai no pirmā acu uzmetiena? - viņš rotaļīgi pavaicāja.

-  Maikl, lūdzu. Kāpēc tu nevari gluži vienkārši likt mani mierā?

Viņš brīdi vilcinājās. Ešlija redzēja, ka pār viņa seju pārslīd viegls smaids, un piepeši viņai prātā iešāvās šausminoša doma. Viņam las sagādā baudu.

-   Šķiet, ka man vajadzēs tev pierādīt savu mīlestību, - viņš sacīja, joprojām smaidīdams.

-   Tev nekas nav man jāpierāda.

-   Tu maldies. Dziļi maldies. - Viņa balsi bija jaušama tāda ka augstprātība. - Varētu pat sacīt, ka bīstami maldies, bet nevēlos radīt tev kļudainu priekšstatu.

Ešlija asi ievilka elpu, saprazdama, ka nekas nerisinās tā, kā cerēts. Viņa pacēla labo roku pie matiem, divas reizes al- glauzdama tos no sejas. Tā bija zīme tēvam, ka jāiejaucas. Viņa ar acs kaktiņu redzēja, ka Skots, gluži kā bulta nolidojis no bāra ķebļa, ar trim platiem soļiem šķērso nelielo restorāna zāli. Kā jau plānots, viņš nostājās pie galda, aizšķērsodams O'Konelam ceļu.

-   Šķiet, ka tu viņa neklausies, - Skots teica. Klusaja balsī bija dzirdama pārliecība un apņēmība. Tādā toni viņš nereti sarunājās ar nepakļāvīgiem studentiem.

O'Konels nenovērsa skatienu no Ešlijas.

-  Tātad tev likās, ka nepieciešama palīdzība? - viņš jautāja.

Ešlija pamāja.

Lēni pagriezies, viņš nopētīja Skotu.

-  Sveicināts, profesor, - O'Konels rāmi sacīja. - Apsēdieties, lūdzu.

I loupa klusēdama vēroja Salliju, kas risināja krustvārdu miklu iepriekšējās svētdienas The Nav York Times. Viņa nekad neizmantoja zīmuli, bet gan pildspalvu, ko domādama viegli dauzīja pret priekšzobiem, līdz beidzot rūpīgi un nesteidzīgi ierakstīja lielos burtus tukšajās rūtiņās. Klusuma brīži, ar kuriem Houpa jau sāka aprast, kļuva arvien ilgāki. Lūkodamās uz Salliju, viria domās jautaja sev, kāpēc partnere jūtas tik nelaimīga.

-  Sallija, vai tev nešķiet, ka mums vajadzētu parunāt par to puisi, ar kuru Ešlija sasējusies?

Izdzirdējusi Houpas jautājumu, Sallija pacēla galvu. Viņa bija grasījusies ierakstīt atbildi uz septīto "horizontālo" jautājumu - astoņi burti, "Asinskārais klauns", un atbilde bija "Džeisijs". Viņa brīdi vilcinājās.

-   Nedomāju, ka ir kas runājams. Skotam un Ešlijai vajadzētu ar to tikt galā. Ceru, ka šovakar viņš piezvanīs un pateiks, ka viss nokārtots. Finito. Beigas. Turpinām dzīvi. Būsim zaudējušas tikai savu daļu no pieciem tūkstošiem.

-   Vai tu nebaidies, ka šis puisis varētu būt sliktāks, nekā mums šķiet?

Sallija paraustīja plecus.

-Jā, izklausās, ka viņš ir nepatīkams. Taču Skots labi prot apieties ar studentiem, tāpēc pieņemu, ka šo O'Konelu viņš izlidinās no Ešlijas dzīves.

Pirms nākamā jautājuma uzdošanas Houpa rūpīgi izvēlējās vārdus.

-   Vai patiešam tava pieredze darbā ar šķiršanas lietām un ģimenes strīdiem liecina, ka no tādiem cilvēkiem var atpirkties?

Houpa zināja, ka īstā atbilde ir noliedzoša. Viņa bieži bija klausījusies, ka Sallija pie vakariņu galda vai vēlāk gultā ļauj vaļu dusmām par klientu muļķību.

-   Nu, - Sallija sacīja tik nesteidzīgi, ka Houpā uzvirmoja niknums, - manuprāt, mums jānogaida, un tad redzēsim. Nav jēgas gatavoties sarežģījumiem, ja nezinām, vai tādi eksistē.

Houpa papurināja galvu, nespēdama savaldīties.

-  Tas ir pats stulbākais, ko pēdējā laikā esmu dzirdējusi, - viņa paziņoja mazliet asāk, nekā vēlētos. - Mēs nezinām, vai sāksies vētra. Kāpēc tad iegādāties sveces, lukturīšus, papildu pārtiku? Mes nezinām, vai saslimsim ar gripu, - kāpēc tad potēties?

Sallija pastūma laikrakstu ar krustvārdu mīklu sāņus.

-   Nu labi, - viņa sacīja ar vieglu aizkaitinājumu. - Kādus lukturīšus tad tu iesaki iegādāties? Pret ko tagad mums vajadzētu potēties?

Houpa lūkojās uz savu partneri, ar kuru kopā pavadījusi tik daudzus gadus, un domāja, cik maz patiesībā zina gan par Salliju, gan sevi. Viņas dzīvoja pasaulē, kur normālo definēja atšķirīgi, 1111 Houpai dažreiz šķita, ka šī pasaule ir mīnu lauks.

-   Tu zini, ka es nevaru tev atbildēt, - viņa gausi sacīja. - Man tikai šķiet, ka vajadzētu kaut ko darīt, nevis sēdēt un gaidīt, kad piezvanīs Skots un pateiks, ka viss atgriezies vecajās sliedēs. Es ne mirkli neesmu ticējusi, ka viņš to pateiks. Un ka mes esam to pelnījušas.

-  Pelnījušas?

-   Padomā par to, kamēr minēsi savu miklu. Es nedaudz palasīšu. - Houpa dziļi ievilka elpu, nodomādama, ka ir daudz sarežģītākas mīklas, ko Sallija varētu risināt.

Sallija pamāja, no jauna pievērsdamas krustvārdu mīklai. Viņai gribējās nomierināt Houpu, pasacīt Houpai ko miju, kaut ko tādu, kas mazinātu spriedzi viņu mājā, taču viņa neko nepateica. Palūkojusies lejup, Sallija ieraudzīja, ka trešais "vertikālais" jautājums ir par to, ko dziedāja mūza, un atcerējās, ka Homēra "Iliādas" pirmā rinda ir par Ahilleja dusmām. Vārdam bija jāaizņem septiņas rūtiņas, un trešais burts no augšas bija "k", tāpēc Sallijai tas nesagādāja grūtības. Šis vārds bija - "niknums".

Skots apsēdās, iespiezdams, kā bija iecerējis, Maiklu O'Konelu stūrī. Tā kā vietas bija maz, abi sēdēja cieši blakus. Šajā brīdi pie galdiņa ar ēdienkarti roka pienāca viesmīle.

-   Mēs vēl brīdi padomāsim, - Skots viņai sacīja.

-  Atnesiet man alu, - O'Konels pasūtīja un pagriezās pret Skotu. - Pieņemu, ka jūs izmaksāsiet. - bridi valdīja klusums, un tad O'Konels pievērsās Ešlijai. - Tu šodien esi pārsteigumu pilna. Vai tu nedomā, ka šī saruna attiecas tikai uz mums?

-   Es mēģināju ar tevi runāt, - viņa atbildēja, - bet tu neklausījies.

-   Tātad tu nolēmi, ka labāk atvest šurp tēvu, lai… - Nedaudz. solā sagriezies, viņš noraudzījās Skola. - Nu nezinu. Ko tad viņam paredzēts darīt?

Lai gan viņš to jautāja Ešlijai, atbildēja Skots.

-  Esmu ieradies, - viņš teica, - lai palīdzētu jums saprast kaut ko ļoti vienkāršu. Ja mana meita jus atraida, sacīdama, ka starp jums viss beidzies, tas nozīmē, ka viss beidzies.

Maikls O'Konels joprojām pētīja Skotu.

-   Nekāds īpašais muskuļu kalns jūs neesat. Pārliecināšanas spējas arī ne tuvu nav spožas. Ko jus īsti gribat, profesor? Kas jums padomā?

Manuprāt, jums pienācis laiks likt Ešliju miera. Turpiniet savu dzīvi, lai viņa turpina savējo. Viņa ir aizņemta sieviete. Viņa strādā. Mācās. Viņai nav laika ilgtermiņa attiecībām. It īpaši tādām, kādas acīmredzot piedāvājat jūs. Kā jau teicu, esmu šeit, lai palīdzētu jums to saprast.

Šķita, ka uz O'Konelu šie vardi neatstāj nekādu iespaidu.

-   Kāpēc jus uzskatāt, ka jums ir tiesības iejaukties?

-   jūsu atteikšanās klausīties Ešlijā dod man lādas tiesības.

O'Konels pasmaidīja.

-   Iespējams. Bet varbūt arī ne.

Viesmīle atnesa O'Konelam alu, un viņš izdzēra pusi vienā lielā malkā. Tad viņa sejā atkal atplauka plats smaids.

-   Kā jūs, profesor, pārliecināsiet mani, lai es nemīlu Ešliju? Kā jūs zināt, ka mēs neesam viens otram ideāli piemēroti? Ko jūs vispār zināt par mani? Es jums pateikšu, ko jus zināt. Neko. Acīmredzot es neizskatos pec cilvēka, kādu jūs iedomājaties Ešlijai līdzās, acīmredzot neesmu jauns uzņēmuma vadītājs ar maģistra grādu no Harvarda universitātes un mirdzošu BMW, uz ko jūs cerat. Taču esmu spējīgs daudzās jomās, un viņai varētu gadīties ari kāds sliktāks par mani. Ja es neatbilstu jūsu standartiem, nedomāju, ka tam ir kaut niecīga nozīme.

Skots īsti nezināja, ko uz to lai atbild. O'Konels šo sarunu bija ievirzījis citādā gultne, nekā viņš iztēlojies.

-   Es nevēlos par jums neko zināt, - Skots beidzot paziņoja. -Gribu likai, lai liekai mierā Ešliju. Esmu ar mieru da- rīl visu, kas vajadzīgs, lai jūs atkāptos.

Izskatījās, ka O'Konels to apsver.

-   Es gan par lo šaubos, - pēc brīža viņš teica. - Visu, kas vajadzīgs? Diez vai.

-   Nosauciet cenu, - Skots auksti sacīja.

-  Cenu?

-  Jūs saprotat, par ko es runāju. Nosauciet cenu.

-   Jūs gribat, lai es uzlieku cenas zīmi savām jūtām pret Ešliju?

-    Beidziet muļķoties! - Skots uzsauca. Viņu kaitināja O'Konela platais smaids un nepiespiestība, ar kādu viņš risināja šo sarunu.

-   Es to nespēju. Turklāt es negribu jūsu naudu.

Skots iebāza roku žaketes iekškabatā un izvilka balto aploksni ar pieciem tūkstošiem dolāru.

-   Kas tas? - O'Konels jautāja.

-   Pieci tūkstoši. Tikai par to, ka apsolīsiet man un Ešlijai vairs nejaukties viņas dzīvē.

-  Jūs gribat man samaksāt?

-Jā.

-  Es taču neprasīju no jums naudu.

-   Nē, neprasījāt.

-   Tātad šī nauda nav atbilde uz kādu no manām prasībām?

-   Nē. Es vēlos dzirdēt jūsu solījumu.

O'Konels pievērsās Ešlijai.

-   Vai es kādreiz prasīju no tevis naudu?

Viņa papurināja galvu.

-   Es tevi nedzirdu, - O'Konels sacīja.

-   Nē, tu nekad neesi man lūdzis naudu.

O'Konels pastiepa roku un satvēra aploksni.

-  Tātad, ja es to pieņemtu, tā būtu dāvana. Vai ne?

-   Apmaiņā pret solījumu. - O'Konels turēja aploksni rokā. - Vai jūs liksiet viņu mierā? Nejauksieties viņas dzīvē? Dosieties prom un nekad vairs viņu netraucēsiet?

-  Jus to vēlaties, vai ne?

-Jā.

O'Konels brīdi klusēja.

-   Un visi saņemtu tieši to, ko vēlas.

-Jā.

-   Tikai ne es. - Viņš palūkojās uz Ešliju, sastindzinādams meiteni ar piemiegto acu skatienu, no kura Ešlija nodrebēja, un pretrunīgo, pārgalvīgo smaidu, kas bija saltākais, kādu viņa savā mūžā redzējusi.

-   Vai šis ceļojums bija tā vērts, profesor?

Skots neatbildēja. Viņš pieļāva, ka O'Konels nometīs naudu u/ galda vai iesviedīs viņam sejā, un sasprindzināja ķermeni, valdīdams savas izjūtas.

Taču neko tik dramatisku O'Konels nedarīja. Viņš no jauna pievērsa skatienu Ešlijai, ar acīm gluži vai ieurbdamies viņā. Meitene neveikli sagrozījās.

-   Vai zini, ko tava tēva jaunības dienās dziedāja The lielīties?

Viņa papurināja galvu.

-   Man nerūp nauda, jo par naudu nevar nopirki mīlestību…

Nenolaizdams acis no Ešlijas, O'Konels, abus apmulsinādams, iebāza aploksni žaketes kabatā.

-   Labi, profesor, laidiet mani laukā, - joprojām lūkodamies uz. Ešliju, viņš sacīja. - Laikam tomēr nepalikšu uz. vakariņām. Bet par alu pateicos.

Skots piecēlās un nostājās galda galā, un O'Konels, kustēdamies pārsteidzoši veikli, izslīdēja no savas vietas. īsu mirkli viņš stāvēja, atkal raudzīdamies uz Ešliju. Tad, viegli pasmaidijis, asi pagriezās un steigšus devās uz durvju pusi, ne reizi nepamezdams skatienu atpakaļ.

Viņi klusēja gandrīz veselu minūti.

-  Kas šeit nupat notika? - Ešlija iejautājās.

Skots neatbildēja, jo viņš to īsti nezināja. Pienāca viesmīle un pasniedza abiem ēdienkartes.

-   Vai vakariņas ēdīsiet likai divi? - viņa gribēja zināt.

Nakts bija ietinusi Ešlijas māju ēnās, un ielas laternu gaismas strēles tik tikko spēja kliedēt rudenīgo tumsu, kas visapkārt biezēja arvien apņēmīgāk. Stāvvietas nebija, tāpēc Skots apstādināja Porsche pie ugunsdzēsības hidranta. Neiz- slēdzis motoru, viņš pagriezās pret meitu.

-   Varbūt tev kādu laiku vajadzētu padzīvot rietumos. Līdz pārliecināsimies, ka tas puisis nolēmis atkāpties. Dažas dienas padzīvosi pie manis, dažas pavadīsi kopā ar māti. Lai laiks un attālums darbojas tavā labā.

-   Kāpēc man jāslēpjas un jābēg? - Ešlija iebilda. - Man ir lekcijas. Un darbs.

-   Es saprotu, bet varbūt vajadzētu ievērot piesardzību.

-   Man tas riebjas. Man tas gluži vienkārši riebjas.

-   Zinu. Bet, mīļā, man nenāk prātā, ko mēs vēl varētu iesākt.

Ešlija nopūtās. Pēc brīža, pagriezusies pret tēvu, viņa pasmaidīja.

-   O'Konels lika justies man dīvaini, taču viss būs labi. Tādi puiši, tēl, patiesībā ir gļēvi, kad jāķeras pie darbiem. Varbūt viņš nedaudz izrādījās, kad paņēma naudu, bet patiesībā bija nomākts. Viņš dosies uz kādu krogu, kur, dzerdams kopā ar draugiem, lamās mani, bet tad turpinās dzīvi. Man tas viss nepatīk, jo tu zaudēji daudz naudas…

-   Tas bija sasodīti stulbi, - Skots sacīja. - Viņš paziņoja, ka to negrib, bet tad ielika aploksni kabatā. It kā ierakstītu mūsu sarunu. Teica vienu, bet darīja ko citu. Spokaini.

-   Nu, cerēsim, ka viss ir beidzies.

-   Jā, cerēsim. Ja viņš atkal uzrodas vai kaut kā atgādina sevi, zvani uz mājām. Vai nu mātei, Houpai, vai man. Jebkurā diennakts laikā - vai skaidrs? Ja tev rodas kaut mazākās aizdomas, ka viņš tev seko, ja viņš tev zvana vai vēro tevi, zvani mums. Ja tev ir nelāga nojauta, zvani. Norunāts?

-   Labi. Paklausies, tēl, O'Konels biedē ari mani. F.s negrasos tēlot varoni. Taču es ļoti gribu, lai mana dzīve atkal būtu tāda pati ka iepriekš, lai gan lā nebija ideāla.

Viņa atkal nopūtās un, atsprādzējusi jostu, paņēma somiņu un sameklēja dzīvokļa atslēgas.

-   Vai gribi, lai pavadu tevi līdz durvīm?

-  Nē. Tomēr pagaidi šeit, līdz būšu iekšā, ja tev nav iebildumu.

-   Protams, mīļā, ka man nav iebildumu. Es vēlos, lai tu būtu laimīga un mēs varētu aizmirst visu šo notikumu ar Maiklu O'Konelu. Es gribu piedzīvot brīdi, kad tu iegūsi maģistra vai doktora grādu mākslas vēsturē, un vēlos, lai lu nodzīvo brīnišķīgu mūžu. To gribu es, un to grib tava māte. Un lā būs. Tici man. Pavisam drīz tu satiksi kādu īpašu cilvēku, un šis murgs šķitīs vien sīks negadījums, kas palicis pagātnē. Tu nekad vairs par to nedomāsi.

-   Lai tā būtu. Sīks, murgains negadījums. - Viņa pieliecās un noskūpstīja tēvu uz vaiga. - Paldies, tet. Un paldies, ka atbrauci, ka nāci man līdzi un palīdzēji. Un vispār… es nezinu, paldies par to, ka tu man esi.

Skotu šie vārdi neizsakāmi iepriecināja, taču viņš papuri- naja galvu.

-   Nē, paldies tev, ka lu esi.

Ešlija izkāpa 110 mašīnas, un Skots viņai pamāja.

-  Atpūties labi un rit piezvani. Tāpat vien.

Viņa pamāja tēvam pretī. Skotam prātā iešāvās vēl kāda dīvaina doma, kas piepeši uznira no kāda tumša nostūra viņa apziņā.

-   Ešlija, kaut kas vēl šajā vakarā mani izbrīnīja, - viņš sacīja, nepaguvis sevi apturēt.

Jau grasidamās aizcirst mašīnas durvis, Ešlija pieliecās.

-Kas?

-   Vai tu O'Konelam stāstīji par mani? Vai savu māti?

-   Nē… - viņa vilcinādamās atbildēja.

-   Vai tajā pirmajā un vienīgajā reizē, kad tikāties, tu runāji par mums?

Viņa papurināja galvu.

-   Nē. Kāpēc tu jautā?

Skots savilka lūpas smaidā.

-   Tāpat vien. Nav nekāda iemesla. Ej iekšā. Un rīt piezvani.

Ešlija pasmaidīja, atglauda no acīm matu šķipsnas un pacēla roku atvadu sveicienam. Skots veltīja viņai vēl vienu smaidu.

-   Būšu mājās jau pēc dažām minūtēm. Visi policisti aizgājuši gulēt.

-   Nekad nekļūsti pieaudzis, tēt. Tas man liktu vilties. - Tad Ešlija aizvēra durvis un uzskrēja pa dažiem pakāpieniem, kas bija mājas priekšā. Pēc mirkļa viņa atrāva ārdurvis, iegāja nelielajā starptelpā un attaisīja otras durvis. Iedama iekšā, viņa pagriezās un pamāja Skotam. Izdzirdējis meitas soļus uz kāpnēm, viņš sāka braukt, gudrodams, kā

O'Konels zināja, ka viņš jāsauc par profesoru.

* * *

-  Tātad viņi jutās droši?

-   Jā. Pietiekami droši. Tas nebija atvieglojums, kāds pārņem pec izvairīšanās no lodes, bet tobrīd ar to pietika. Viņus joprojām urdīja nelāgās šaubas un raizes, un nemiers. Bet kopumā viņi patiešām jutas labāk.

-   Vai viņi drīkstēja ta justies?

-   Vai es jums to visu stāstītu, ja vēstījums šaja vietā beigtos? Ar piederi tūkstošiem dolāru un "sveiki, uz neredzēšanos, lai tev labi klājas"?

-   Protams, nē.

-  Es jums jau teicu. Tas ir stāsts par nāvi.

Negaidīdama, ko es uz to atbildēšu, viņa pacēla skatienu un palūkojās ārā pa logu. Pret saules gaismu skaidri iezīmējās viņas profils.

-  Vai nav dīvaini, - viņa vilcinādamās turpināja, - ka tik viegli ir sagriezt kājām gaisā cilvēka dzīvi? Kas mūs sargā? Reliģiskie fanātiķi droši vien apgalvotu, ka ticība. Akadēmiķi norādītu uz zināšanām. Ārsti sacītu, ka mūs sargā izpratne par savu ķermeni. Policists minētu deviņu milimetru pusautomātisko pistoli. Politiķis atsauktos uz likumu. Bet kā ir patiesībā?

-  Jūs taču nedomājāt, ka es atbildēšu uz šo jautājumu.

Atmetusi galvu, viņa skaļi iesmējās.

-  Nē. Nepavisam. Vismaz pagaidām ne. Un Ešlija arī, protams, nevarētu uz to atbildēt.

PIECPADSMITĀ NODAIA

Trīs sūdzības

Turpmākajās dienās katrs juta citādu nemieru, it ka pār viņu dzīvi būtu nolaidies zems, drūms pelēkas miglas mākonis. Skots prātā neskaitāmas reizes analizēja tikšanos ar Maiklu O'Konelu, vienā brīdī sevi atzīdams par pārliecinošu, bet nākamajā šaustīdams par neizlēmību.

Skots pavēstīja Ešlijai, ka vēlas katru dienu saņemt 110 viņas ziņu, lai butu drošs, ka viss ir kārtība, tāpēc viņi ik dienas pievakarē sāka sazvanīties. Ešlija, par spīti savam neatkarīgajam raksturam, pret šo prasību neiebilda. Skotam nebija ne jausmas, ka Sallija ierosinājusi to pašu.

Sallija piepeši apjauta, ka viņas dzīvē nekas nav kārtībā. It kā viņa būtu zaudējusi zem kājām pamatu, drošus stūrakmeņus, uz kuriem balstījās viņas eksistence. Pat saikne ar Ešliju bija trausla. Sallija pamazām saprata, ka šie ikdienas zvani viņai vajadzīgi ne vien tādēļ, lai pārliecinātos, ka ar Ešliju viss ir kārtībā, bet arī tādēļ, lai atgūtu izpratni par sevi. Šis gadījums ar O'Konelu ir tikai parasta nelādzība, kas vienā vai otrā dzīves posma jāpiedzīvo visiem jauniem cilvēkiem, tā viņa sev teica.

Salliju daudz vairāk satrauca viņas neefektīvā darbošanās juridiskajā birojā un augošā spriedze starp viņu un Houpu. Kaut kas viņu attiecībās bija slikts, taču Sallija nespēja saņemties, lai liktu ar to skaidrībā. Viņa steidzās uz darbu, bet strādāja izklaidīgi un haotiski, parak daudz laika veltīdama sīkumiem kāda izskatāmā lietā, bet izlikdamās neredzam daudz, lielākas problēmas, kas pieprasīja viņas uzmanību citās.

Houpa vadīja dienu pēc dienas, prātodama, kas notiek. Sallija neko viņai nestāstīja, Skotam zvanīt viņa nevarēja, un pirmo reizi daudzu gadu laikā, kopš viņa bija kopā ar Salliju, Houpa uzskatīja, ka nebūtu pareizi Ešlijai zvanīt. Viņa trenēja komandu, kas pūlējās, cik spēja, lai iekļūtu finālā, un pievērsās saviem sociālās pedagoģes pienākumiem, risinādama garas sarunas ar skolēniem, kurus mocīja iekšēja trauksme. Viņa jutās tā, it kā staigātu pa stikla lauskām.

Saņēmusi steidzamu ziņu 110 dekāna, Houpa jutās pārsteigta. Vēsts bija mīklaina: "Ierodielies manā kabinetā pulksten 14.00. Nenokavējieties."

Izspūruši mākoņi traucās pa šīfera krāsas debesīm, kad Houpa steidzās pa skolas teritoriju, lai pagūtu uz tikšanos laikā. Gaisā bija jaušams drūms, ziemīgs vēsums. Dekāna kabinets atradās galvenajā administrācijas ēkā, baltā, atjaunotā Viktorijas laika mājā ar platām brūnām koka durvīm un kamīnu ar degošu malku apmeklētāju pieņemšanas telpā. Neviens skolēns tur nespēra kāju, ja vien nebija iekūlies nepatikšanās.

Viņa atgrūda durvis, pamāja dažiem skolotājiem un devās uz otro stāvu. Dekāns bija šīs skolas veterāns un joprojām pasniedza latīņu valodu un sengrieķu valodas kursu, neatteikdamies no klasikas, lai gan tās popularitāte strauji mazinājās.

- Dekān Mičel? - Houpa sacīja, pabāzdama galvu kabinetā. - Vai jūs vēlējāties mani satikt?

Kopš strādāja skolā, viņa ar Stīvenu Mičelu bija sarunājusies tikai kādas divpadsmit reizes vai pat mazāk. Iepriekšējos gados abi kopa bija darbojušies dažās komitejās, un Houpa atcerējās, ka Mičels bija apmeklējis meistarsacīkšu spēli, kurā piedalījās viņas trenētā komanda, kaut ari pats bija zēnu futbola komandas līdzjutējs. Šis virs, tāda īdzīga privātskolas skolotāja lips, vienmēr I loupu nedaudz uzjautrināja, turklāt Houpa neuzskatīja viņu par aizspriedumainu cilvēku - tas bija galvenais, pēc kā viņa ļaudis vērtēja. Ja viņi pieņēma Houpas dzīvesveidu, Houpa pieņēma viņus. Runa bija par "alternatīvo dzīvesveidu". Šo pretīgo frāzi cilvēki lietoja vietā, kur viņa un Sallija dzīvoja, un Houpai tā riebās, jo pilnīgi izgaisināja romantiku.

-  Ak, Houpa, jā, jā, lūdzu, nāciet iekšā!

Stivens Mičels runādams izvēlējās vārdus ar tādu pašu precizitāti, kā antikas lietas izveļas kolekcionārs. Viņš nelietoja ne slenga vārdus, ne saīsinājumus. Klīda runas, ka viņš uz skolēnu iesniegtajiem darbiem raksta dažādas frāzes, teiksim: "Mani pārņem izmisums par cilvēces prāta spējām nākotnē." Dekāns norādīja uz lielu sarkanu adas krēslu pie sava galda. Tādā krēslā cilvēks gluži vai pazuda, un Houpa tajā jutās smieklīgi sīka.

-  Es saņēmu jūsu ziņu, - viņa sacīja. - Ko jūs vēlaties man sacīt, Stīven? <

Stīvens Mičels brīdi lauzīja rokas, tad apsviedās un sāka lūkoties laukā pa logu, it kā censtos saņemt drosmi sakāmajam. Ilgi nebija jāgaida.

-   Houpa, diemžēl mums ir nepatikšanas.

-   Nepatikšanas?

-  Jā. Kāds iesniedzis par jums nelāgu sūdzību.

-  Sūdzību? Kādu sūdzību?

Stīvens Mičels brīdi vilcinājās, it ka būtu spiests pateikt ko nepiedienīgu. Izlaidis plaukstu caur plānajiem sirmajiem matiem un sakārtojis brilles, viņš beidzot ierunājās tik izmisuma pilnā balsī, it kā paziņotu par Houpas ģimenes locekļa nāvi.

-   Diemžēl tajā runa ir par bieži sastopamo seksuālo uzmācību, - viņš sacīja.

Gandrīz tajā pašā brīdī, kad Houpa, sēdēdama pretī Stī- venam Mičelam, izdzirdēja vārdus, no kuriem bija baidījusies visu savu pieaugušas sievietes mūžu, Skots beidza sarunu ar pēdējā kursa studentu, kurš apmeklēja viņa lekcijas, par Neatkarības kara dokumentiem. Studentam klājās grūti.

-   Vai jūs jaušat piesardzību Vašingtona vārdos? - Skots jautāja. - Vai tajā pašā laikā tajos nav ari apņēmība?

Students pamāja.

-  Tas viss šķiel pārāk abstrakts. Meklēt motīvus, analizēt… Vašingtons to visu izprata intuitīvi, vismaz man tā šķiet.

Skots pasmaidīja.

-  Vai zināt, šonakt temperatūra krietni pazemināsies. Sola salu, pr.t sniegu. Varbūt paņemiet dažas Vašingtona vēstules, izejiet tādā laikā ap pusnakti laukā un palasiet tās kabatas lukturīša vai, vel labāk, sveces gaismā pagalma vidū. Iespējams, tad jūs atradīsiet tajās lielāku jēgu.

Students pasmaidīja.

-   Vai jūs jokojat? Laukā un tumsā?

-   Jā. Ja nesaķersiet plaušu karsoni, kas patiešām varētu gadīties, jo ārā līdzi jums jāņem tikai viena vilnas sega, kurā ietīties, un kājās jāvelk kurpes ar caurām zolēm, tad turpināsim šo sarunu, teiksim, pēc nedēļas. Norunāts?

Uz viņa galda iezvanījās telefons, un viņš pacēla klausuli. Students acumirkli nozuda aiz durvīm.

-  Jā? Skots Frīmens klausās.

-   Skot, šeit Viljams Beriss no Jeilas.

-   Sveicināts, profesor. Jūsu zvans man ir pārsteigums.

Skots sēdēja uz sava krēsla kā sastindzis. Amerikas vēstures pasniedzēju aprindās fakts, ka piezvanījis Viljams Beriss, nozīmēja to pašu, ko zvans no debesīm. Viljamam Berisam, Pulicera balvas laureātam, bestselleru autoram, goda profesoram vienā no valsts svarīgākajām universitātēm, cilvēkam, pie kura šad tad pēc padoma vērsās prezidents un citas ievērojamas valsts amatpersonas, bija nevainojama reputācija. Lasīdams lekcijas Oksfordas vai Kembridžas universitātē, vai jebkurā citā mācību iestādē, kas spēja samaksāt viņam honorāru ar sešiem cipariem, viņš valkāja Savile Rmu uzvalkus par diviem tūkstošiem dolāru gabalā, ko pasūtīja drēbniekiem.

-   Jā, kur las laiks, kopš pēdējo reizi aprunājāmies! Kad las bija? Varbūt kādā biedrības sanāksmē? - Beriss runāja par kādu no daudzajām vēsturnieku biedrībām, kuru biedrs Skots bija, un lās visas būtu gatavas uz visu, lai varētu minēt Berisa vardu savā biedru saraksta.

-   Ja nemaldos, tas notika pirms vairākiem gadiem. Kā jums klajas, profesor?

-  Ak, labi, labi! - Beriss atbildēja. Skots iztēlojas, kā sirmais, valdonīgais virs sēž kabinetā, kas līdzīgs viņējam, taču ir krietni plašāks. Viņam ir sekretāre, kura liek galā ar ziņām, kas pienāk no aģentiem, producentiem, redaktoriem, karaļiem un premjerministriem, turklāt dzen prom studentus. - Jā, man klājas labi, vienīgi māc bažas, domājot par zaudējumiem, ko cietīs mūsu futbola komanda spēlē pret Prinslonas un Hār- vardas impērijām. Tās ir šā gada ļaunākās izredzes.

-   Varbūt uzņemšanas nodaļa varēs atrast labāku pussar- gu nākamajam gadam?

-  Cerēsim, ļaču, Skol, hmm… tas nav šā zvana iemesls.

-Tā jau es domāju. Kā varu jums palīdzēt, profesor?

-   Vai atceraties publikāciju, ko uzrakstījāt '/'/te Journal <>/ American Histon/ pirms trim gadiem? Temats bija karaspēka darbība dienās pēc Trentonas un Prinstonas kaujas, kad Vašingtons pieņēma daudzus izšķirošus un, ja drīkstu lā izteikties, gaišredzīgus lēmumus?

-   Protams, profesor. - Skots publicējās reti, un šis raksts bija par iemeslu, ka nelika samazināti resursi Amerikas vēstures katedrā viņa koledžā.

-   Tas bija labs darbs, Skot, - Beriss lēni teica. - Izraisīja pārdomas… provokatīvs.

-   Paldies. Tomēr nesaprotu, kāpēc…

-  Tajā darbā… sakiet, vai jūs izmantojat, hmm… kādu palīdzību no malas, lai formulētu tēzes un secinājumus?

-   Diemžēl nesaprotu, ko jūs gribat ar to sacīt, profesor.

-   Raksts… nu, šis sacerējums, vai tas viss bija jūsu darbs? Vai pētījumus veicāt pats?

-  Jā. Es palūdzu paris studentu, lai tie man palīdz sameklēt vairākus citātus. Visu rakstīju un secinājumus izdarīju pats. Nesaprotu, uz ko jūs mērķējat, profesor.

-   Esam saņēmuši ļoti nepatīkamu sūdzību, kas saistīta ar šo rakstu.

-  Sūdzību?

-Jā. Apsūdzību akadēmiskā krāpniecībā.

-   Ko?

-   Plaģiātismā, Skot. Man ļoti žēl, ka man jums tas jāsaka.

-   Bet tas ir absurds!

-   Apsūdzībā minētas vairākas satraucošas līdzības jūsu rakstā un darbā, kas tapis citas izglītības iestādes doktora ntūrā.

Skots dziļi ievilka elpu. Acu priekšā viss sagriezās, un viņš pieķērās pie galda malas, kā baidīdamies nokrist.

-   Kas iesniedzis šo sūdzību?

-  Tas ir sarežģīts jautājums, - Beriss atbildēja. - Tā nosūtīta pa elektronisko pastu un ir anonīma.

-  Anonīma!

-   Diemžēl sūdzību, lai cik tā apšaubāma, nedrīkst ignorēt. Turklāt pašreizējā akadēmiskajā klimatā… Un nekādā ziņā ne sabiedrības priekšā. Žurnālisti kļūst par plēsoņām, ja runa ir par viltībām vai kļūmēm akadēmiskajā vidē. Viņi, lai kā man to negribetos, izteiks neskaitāmus pārsteidzīgus un kļūdainus secinājumus, turklāt neticami bezkaunīgus un galu galā postošus. Tāpēc, manuprāt, pareizākā rīcība būtu atspēkot šo apsūdzību, iekams tā vēl ir pumpurā. Protams, ja jūs varēsiet atrast savas piezīmes un pierādīt ikvienu rindiņu un rindkopu, lai ļourml varētu būt pārliecināts, ka apsūdzība ir nepamatota.

-   Protams, bet… - Skots izmocīja. Viņš bija gandrīz zaudējis valodu.

-    Šajās šaubu un draudīgi piekasīgās analīzes dienās mums diemžēl jāizskatās šķīstākiem par Lata sievu.

-   Es zinu, taču… - Skots stomījās.

-  Šovakar ar kurjeru nosūtīšu jums sūdzību un pievienoto tekstu. Pēc tam mums vajadzētu aprunāties vēlreiz.

-   Jā, jā, protams.

-   Un, Skot… - profesors teica rāmi, vēsi un pilnīgi bez jebkādas izteiksmes un enerģijas, - es patiešām ceru, ka spēsim to nokārtot savā starpā. Taču, lūdzu, nenovērtē par zemu draudošās nepatikšanas. Es saku to ka draugs un kolēģis vēsturnieks. Esmu pieredzējis, ka daudzsološas karjeras izposta arī sīkāki šķēršļi. Daudz, daudz sīkāki. - Uzsvērt pēdējos vārdus nebija vajadzības, kaut gan tā bija nenoliedzama patiesība.

Skots pamaja. "Draugs" nebija vārds vieta, jo, kad akadēmiskajās aprindas neizbēgami paklīdis baumas par šo apsūdzību, viņam neviena drauga vairs nebūs.

Sallija stingi lūkojās ārā pa logu, aiz. kura apkārtni aizvien blāvāk apspīdēja vēlās pēcpusdienas saule. Viņu bija pārņēmis dīvainais trulums, kad prāts ir pilns domu, taču viņa ne par ko nedomāja. Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un pagriezusies viņa ieraudzīja savu palīdzi bikli stāvam durvīs ar lielu baltu aploksni rokā.

-   Sallija, - palīdze ierunājās, - kurjers nupat atnesa tev sūtījumu. Varbūt tas ir kas svarīgs…

Sallija nespēja iedomāties nevienu dokumentu, ko patlaban gaidītu, taču pamāja.

-   Kas to sūtījis?

-   Pavalsts Advokātu biedrība.

Sallija paņēma aploksni un, grozīdama to rokā, ar izbrīnu nopētīja. Viņa nespēja atsaukt atmiņā nevienu reizi, kad no biedrības būtu saņēmusi kādu citu sūtījumu, nevis biedra maksas pieprasījumus un ielūgumus uz viesībām, semināriem un runām, ko nekad neapmeklēja. Neko no tā visa biedrība nesūtīja ar kurjeru, pieprasīdama kvīti par saņemšanu.

Viņa atplēsa aploksni un izņēma no tās papīra lapu. Sūtījums bija adresēts viņai, un vēstuli bija parakstījis Advokātu biedrības priekšsēdētājs, cilvēks, kuru viņa pazina pēc nostāstiem, iespaidīgas Bostonas juridiskās firmas partneris, aktīvs Demokrātu partijas ierindas biedrs, kurš bieži bija manāms televīzijas sarunu raidījumos un avīžu smalko aprindu slejās. Sallija zināja, ka šis cilvēks ir tāls viņas paziņu lokam.

Viņa uzmanīgi izlasīja iso vēstuli. Ar ikvienu aizritējušo sekundi istaba ap viņu satumsa arvien vairāk.

Misis Frīmeila-Ričardsa!

Informējam Jūs, ka pavalsts Advokātu biedrība saņēmusi

sūdzību par Jūsu rīcību ar klientes kontu vēl neizbeigtajā lieta

"Džonsone pret Džotisonu", ko izskata tiesnesis V. Martin- sons Augstākās tiesas Ģimenes lietu nodaļā.

Sūdzībā minēts, ka ar šo lietu saistītie naudas līdzekļi novirzīti privātā kontā, kas atvērts uz ļūsu varda. Tas ir Masačusetsas pavalsts Likumu krājuma 302. panta 43. paragrāfa pārkāpums un kriminālnoziegums pēc Valsts likumu krājuma 112. panta 11. paragrāfa.

Informējam jūs, ka Advokātu biedrībai nedēļas laikā vajadzīga ar zvērestu apliecināta rakstiska liecība, kurā jūs paskaidrojat savu rīcību. Pretējā gadījumā sūdzība tiks nosūtīta izskatīšanai Hempšīras apgabala prokuratūrai un Masačusetsas pavalsts Rietumu apgabala valsts ģenerālprokuroram.

Sallija juta, ka viņai aizžņaudzies kakls.

-   Kaut kas neticams… - viņa skaji sacīja. - Tas ir kaut kas pilnīgi neiespējams!

Vārdi atbalsojās istabā. Sallija dziļi ievilka elpu un pagrieza krēslu uz datora pusi. Ātri klabinādama taustiņus, viņa atrada piezīmes par laulības šķiršanas procesu, kas bija minēts Advokātu biedrības priekšsēdētāja vēstulē. "Džonsone pret Džonsonu" nekādā ziņā nebija ierindojama starp viņas sarežģītākajām lietām, kaut arī tajā vēdīja milzu naidīgums slarp viņas klienti, sievu, un tās viru, kurš bija acu ķirurgs, abu mazgadīgo bērnu tēvs un rūdīts krāpnieks. Sallija bija pieķērusi viņu mēģinājumā pārvietot kopīgos līdzekļus ār- zonas bankas kontā Bahamu salās. Viņš to darīja ļoti neveikli, izņemdams lielas summas skaidrā naudā no abu kopīgā konta starpnieku bankā un tad pasūtīdams lidmašīnas biļetes uz Bahamu salām ar savu Visa karti, lai saņemtu piedāvātās papildu jūdzes. Sallija panāca tiesas rīkojumu līdzekļu iesaldēšanai un pārveda tos uz savas klientes kontu līdz laulības galīgai šķiršanai, kas bija gaidāma pēc Ziemassvētkiem. Pēc Sallijas aprēķiniem, klientes kontā bija jābūt vairāk neka četrsimt tūkstošiem dolāru. To tur nebija.

Sallija neticīgi skatījās ekrānā un redzēja, ka klientes kontā palikusi mazāk nekā puse no šīs summas.

-   Tas nevar būt! - viņa iekliedzās.

Pirmo reizi mūžā juzdama, ka viņu sak pārņemt panika, Sallija pārlūkoja katru darbību, kas veikla šaja konta. Pēdējās dienās elektroniski bija izņemta vairāk nekā ceturtdaļa miljona un pārsūtīta uz gandrīz duci cilu kontu. Tiem viņa caur datoru piekļūt nespēja, jo lie piederēja daudziem un dažādiem īpašniekiem, gan privātpersonām, ko viņa nepazina, gan acīmredzami aizdomīgām korporācijām. Satraukumam augot, Sallija pamanīja, ka pēdējais pārvedums no klientes konta veikts uz viņas pašas norēķinu kontu. Summa bija piecpadsmit tūkstoši dolāru, un pārvedums noticis tikai pirms divdesmit četrām stundām.

-   Tas nevar būt, - Sallija izmisusi atkārtoja. - Kā…

Viņa apklusa, jo atbilde uz šo jautājumu noteikti bija sarežģīta, un viņai prātā nebija gatavas atbildes. Viņa zināja

likai to, ka gaidāmas lielas nepatikšanas.

* * *

-   Ir atkal kaut kas tāds, ko es neizprotu.

-   Kas tas ir? - viņa pacietīgi vaicaja.

-   Maikla O'Konela mīlestība. Redziet, viņš nemitīgi atkārto, ka mīl Ešliju. Ko gan viņš tādu paveicis, ko varētu uzskatīt par mīlestību?

-   Ne pārak daudz, vai ne?

-   )ā gan. Tas mani vedina domāt, ka viņam prātā bija pavisam kas cits.

-  Iespējams, jums taisnība, viņa atturīgi atbildēja, tomēr ieinteresēdama ka vienmēr.

Viņa vilcinājās un, ka tas bieži notika, ieturēja pauzi, lai rūpīgi sakopotu domas. Es jutu, ka viņa veļas vadīt stāstu, taču nespēju saprast, kā. Es neomulīgi sagrozījos. Man šķita, ka tieku izmantots kādam neskaidram mērķim.

-   Acīmredzot, - viņa lēni iesāka, man vajadzētu nosaukt jums kāda cilvēka vārdu, kurš jums palīdzētu šaja jomā. Viņš ir psihologs. Uzmācīgas mīlestības eksperts. - Viņa atkal vilcinājās. - Ja, mēs to tā saucam, bet patiesībā tai ir pavisam maz sakara ar mīlestību. Mes mīlestību paužam ar rozēm Valentīna diena un sentimentāliem vārdiem uz apsveikumu kartītēm. Mīlestība mums ir šokolādes konfektes sarkanās sirdsveida kārbās, ķerubi ar spārniem, lokiem un bultām, Holivudas stāsti. Bet man šķiet, ka mīlestība nav saistāma ne ar ko no ta visa. Patiesībā mīlestība ir pielīdzināmā tumsai mūsos.

-   Izklausās ciniski, - es iebildu. - Un cietsirdīgi.

Viņa pasmaidīja.

-   |ā, ta izklausās gan. |a ir iepazīts Maikls O'Konels, tad… kā lai to pasaka, rodas citāds ieskats par to, kas ir laime. Kā jau esmu teikusi, viņš lika cilvēkiem atmest vecas definīcijas un izdomāt jaunas. - Viņa papurināja galvu, pastiepa roku uz galda pusi un, atvērusi nelielu atvilktni, bridi tajā rakņājas, līdz sameklēja nelielu papīra lapu un zīmuli. - Te būs. - Viņa uzrakstīja vārdu. - Parunājieties ar šo cilvēku. Sakiet, ka es jūs sūtīju. - Viņa atmeta galvu un iesmējās, kaut ari nekā smieklīga nebija. - Un vel pastāstiet, ka es atsakos ieverot prasību par interešu konfliktu un ārsta un klienta sarunu konfidencialitāti. Nē, labāk… - viņa aši kaut ko uz lapas uzskricelēja, - es uzrakstīšu to pati.

SEŠPADSMITĀ NODALA

Gordija mezgli

Ešlija piesardzīgi atgāja nost no loga, ka to darīja katru dienu jau vairāk neka divas nedēļas.

Viņa nezināja, kas noticis ar trim cilvēkiem, kuri bija viņas ģimene, jo koncentrēja visu uzmanību uz pastāvīgo sajūtu, ka viņu novēro. Diemžēl ne reizi, kad šī jutoņa bija īpaši neizturama, viņa nespēja atrast nevienu neapstrīdamu pierādījumu tam, ka novērošana patiešām notiek. Strauja ap- sviešanās, ejot uz lekciju vai darbu muzejā, neko nelīdzēja, vienigi izraisīja neapmierinātību gājējos, kas nāca aiz viņas. Ešlija bija sākusi vilcienā mesties iekšā pēdējā brīdi, kad durvis jau vērās ciet, pēc tam cītīgi nopētīja pasažierus, it kā vecā kundze, kas lasa Herald, vai strādnieks apvazātajā Red Sox cepurē varētu but izsmalcināti maskējies O'Konels. Nokļuvusi mājās, viņa piezagās pie loga stūra un nopētīja ielu uz abām pusēm. Pirms ieiešanas dzīvoklī Ešlija ilgi klausījās pie durvīm, vai neizdzirdēs kādu nodevīgu troksni. Iedama laukā, viņa izvēlējās dažādus ceļus, pat tad, ja devās uz veikalu vai aptieku. Viņa nopirka telefonu ar numura noteicēju un pieslēdza šo pakalpojumu ari mobilajam tālrunim. Viņa aprunājās ar kaimiņiem, jautādama, vai lie nav manījuši ko neparastu, pareizāk, Maikla O'Konela aprakstam atbilstošu vīrieti, kurš kavētos pie ārdurvīm vai uz ielas slura, varbūt pagalmā. Neviens nespēja palīdzēt, las ir, neviens nespēja atcerēties, ka redzējis tādu aizdomīgu vīrieti.

Jo vairāk Ešlija centās iestāstīt sev, ka Maikls O'Konels ir tālu prom, jo vairāk viņai šķila, ka tas ir tepat tuvumā.

Viņa nespēja saskati! neko konkrētu, lai, radot ar pirkstu, skali paziņotu: "Tas ir viņš!" - bet desmitiem nodevīgu sīkumu viņai pauda, ka O'Konels no viņas dzīves nekur nav pagaisis, turklāt pa gabalu no viņas neturas. Kādu dienu, atgriezusies dzīvoklī, viņa ieraudzīja, ka uz durvīm kads ieskrāpējis lielu X, droši vien izmantodams spalvu nazīti vai atslēgu. Citreiz bija uzlauzta viņas pastkaste un rēķinu, reklāmlapu, kredītkaršu piedāvājumu un katalogu kaudze izkaisīta pa priekštelpu.

Muzejā, kur Ešlija strādāja, uz viņas galda nemitīgi lika pārvietotas mantas. Kādu dienu telefons stāvēja viņai labajā pusē, nākamajā tas bija nolikts kreisajā. Kādu dienu viņa ieradās darbā un atklāja, ka augšējā atvilktne ir aizslēgta, lai gan viņa nekad to ciet neslēdza, jo neglabāja tur neko vērtīgu.

Gan darbā, gan mājās reizi vai divas iezvanījās telefons un apklusa. Kad viņa pacēla klausuli, atskanēja signāli. Kad Ešlija pārbaudīja zvanītāja numuru, viņa redzēja vārdu "privātpersona" vai nepazīstamu numuru. Vairākas reizes viņa nospieda atkārtojuma taustiņu, lai atzvanītu, bet allaž atskanēja vai nu aizņemts signāls, vai elektroniski trokšņi.

Ešlija nesaprata, ko viņai vajadzētu daril. Ik dienas zvanīdama Sallijai un Skotam, viņa daudz ko tiem pastāstīja, bet ne visu, jo daži sīkumi gluži vienkārši likās pārāk neticami, lai par tiem ieminētos. Citi atgādināja parastas neveiksmes, kas dzīvē gadās. Tā, piemēram, profesors nespēja piekļūt viņas pēdējā kursa atzīmju izrakstam, un koledžas datoru servisa darbinieki nespēja apjēgt, kāpēc viņas dokumenti bloķēti. Bloku noņemšana viņiem prasīja krietnas pūles.

Viena savā dzīvokli šūpodamās uz krēsla un vērodama, kā laukā iestājas nakts, Ešlija domāja par O'Konelu. Šķietami viņš bija visur un nebija nekur. Līdz ar šo neziņu un nedrošību uzradās aizkaitinājums un dusmas.

Viņa nemitējās sev atkārtot, ka O'Konels taču it kā deva solījumu. Viņa to atgādināja sev visu laiku, kaut arī tam neticēja. Un, jo ilgāk viņa par to domāja, jo mazāk ši doma viņu mierināja.

Skots visu nakti ne aci neaizvēra, gaidīdams, kad kurjers piegādās profesora Berisa sūtījumu no Jeilas. Akadēmiķa karjerai nav daudz draudu, kas būtu bīstamāki par apsūdzību plaģiātismā, un Skots zināja, ka jārīkojas ātri un izveicīgi. Vispirms viņš devās uz mājas pagrabu un sameklēja kasti, kur bija noglabājis piezīmes rakstam Ihe ļourtuil of American Hisiory. Tad nosūtīja e-pasla vēstules abiem studentiem, kurus pirms trim gadiem bija lūdzis palīdzēt citātu meklēšanā. Par laimi, viņam bija saglabājušās abu šo puišu adreses. Rakstīdams vēstules, viņš nepaskaidroja, kādā pārkāpumā viņu apsūdz, vienīgi pavēstīja, ka cits vēsturnieks uzdevis dažus jautājumus par viņa rakstu un, iespējams, vajadzēs paļauties uz studentu atmiņām par paveikto darbu. Tas bija mēģinājums abus sagatavot turpmākajam, iekams Skots sagaidīs, kad pie viņa durvīm uzradī- sies apspriežamais materiāls.

Tas bija viss, ko viņš varēja iesākt.

Skots sēdēja pie sava galda koledžā, kad ieradās piegādātājs, nesdams lielu, Skotam adresētu aploksni. Viņš aši parakstījās un plēsa vaļā aploksni, kad iezvanījās telefons.

-    Vai profesors Frīmens?

-    ļā. Ar ko es runāju?

-    Jums zvana Teds Moriss no koledžas avīzes.

Skots bridi vilcinājās.

-    Vai jūs mācaties manā kursā, mister Moris? Ja ta…

-    Nē, ser, nemācos.

-    Vai zināt, patlaban esmu aizņemts. Kā varu jums palīdzēt?

Viņš juta negribīgumu īsajā klusuma brīdī, pirms students atbildēja.

-     Esam saņēmuši norādi, - viņš teica, - par apsūdzību, un es gribēju noskaidrot, kas jums par to sakāms.

-     Norādi?

-Jā.

-     Es diemžēl nesaprotu, - Skots meloja, labi z.inadams, kas tūlīt sekos.

-    Esam saņēmuši ziņu, ka jūs, profesor, esot izdarījis… nezinu, kā lai to pasaka… akadēmiskā ētikas kodeksa pārkāpumu, - Teds Moriss piesardzīgi pabeidza.

-    Kas jums to teica?

-    Vai jūs to atzīstat, ser?

-    Nedomāju vis.

-   Sūdzību acīmredzot iesniedzis kāds neapmierināts dok- torants no Dienvidkarolīnas universitātes. Vairāk diemžēl neko nevaru pateikt.

-     Nedomāju, ka pazīstu kādu studentu mācību iestādē Dienvidkarolīnā, - Skots māksloti nevērīgi sacīja. - Bet vārdu "neapmierināts" iespējams attiecināt uz ikvienu studentu jebkurā akadēmiskās karjeras posmā. Tas piederas pie šis vides, vai jūs lā nedomājat, Ted? - Viņš atmeta formālo "mister", lai uzsvērtu abu atšķirību. Skotam bija autoritāte un vara - vai ari viņš vēlējās, lai tā uzskatītu Teds Moriss no universitātes avīzes.

Sarunas biedrs brīdi klusēja, bet tad, Skotu sarūgtinādams, atcerējās, kāpēc piezvanījis.

-     Mans uzdotais jautājums ir vienkāršs. Vai esat apsūdzēts…

-    Neviens nav mani apsūdzējis. Nekādā pārkāpumā. Vismaz man tas nav zināms. - Skots pūlējās saglābt situāciju. - Nekas tāds, kas būtu ārkārtējs akadēmiķu loka…

Skots dziļi ievilka elpu. Viņš saprata, ka Teds Moriss pieraksta katru vārdu.

-    Saprotu, profesor. Rutīna. Tomēr domāju, ka man vajadzētu ierasties pie jums un aprunāties par visu sikak.

-     Esmu samērā nevaļīgs. Piektdien man ir pieņemšanas stundas. Atnāciet tad.

Tādējādi viņš iegūs vairākas dienas.

-    Mums šeit ir savi termiņi, profesor.

-    Tur es jums nevaru līdzēt. Vienmēr esmu uzskatījis, ka sasteigti darbi neizbēgami ir juceklīgi vai, vēl sliktāk, kļūdaini.

Tas bija blefs. Taču viņam vajadzēja no studenta atgaiņāties.

-     Labi, piektdien. Un vēl kas, profesor.

-     Kas tad vēl, Ted? - viņš jautāja tik labsirdīgi, cik vien spēja.

-    Jums jāzina, ka cs piestrādāju The Globe un The Times.

Skots krampjaini norija siekalas.

-     Nu, - viņš sacīja, pauzdams priecīgu atzinību, - tas ir lieliski! Mūsu universitātē ir daudz labu stāstu, kas varētu interesēt šos laikrakstus. Labi, tiksimies piektdien, - viņš pabeidza sarunu, cerēdams, ka izturējies pietiekami ikdienišķi, lai students gluži vienkārši paciestos līdz piektdienai un likai tad piezvanītu uz kadas avīzes pilsētas filiāli un dažiem vārdiem iznīcinātu Skota karjeru.

Viņš nolika klausuli. Līdz šim Skots nebūtu ticējis, ja viņam teiktu, ka iespējams just tādu satraukumu, pat šausmas, sarunājoties ar studentu. Viņš aši noliecās pār profesora I3e- risa sūtījumu un, nemiera pārņemts, izlasīja katru vārdu.

Houpa iegāja sieviešu tualetē blakus uzņemšanas nodaļai, zinādama, ka lā visticamāk ir vienīgā viela skolas teritorijā, kur viņa dažas minūtes varēs pabūt viena. Aizvērusi durvis, viņa ļāva vaļu emocijām, kas viņu plosīja, un izmisīgi iešņukstējās.

Anonīmā sūdzība, kas bija nonākusi dekāna rīcībā pa e-pastu, vēstīja, ka I loupa pēc treniņa, kad tuvumā vairs neviena cita nav bijis, iespiedusi kādu skolnieci meiteņu ģērbtuves stūrī, glāstījusi viņas krūtis un iebāzusi roku viņai starp kājām, čukstus skaidrodama piecpadsmit gadus vecajai meitenei, kādas priekšrocības esot seksam ar sievieti. Kad pusaudze pretojusies, Houpa draudējusi pazemināt skolnieces atzīmes, ja viņa sūdzēšoties skolotajiem vai vecākiem. Vēstules beigās tās autors mudināja skolas administrāciju "spert nepieciešamos soļus", draudēdams ar prasības celšanu un liesas prāvu. Tekstā virmoja krāšņi vardi - "plēsonīga", "acīmredzot skolas vadības atbalstīta izvarošana", "iesaistīšana homoseksuālismā".

Neviens vārds nebija patiess. Neviena no darbībām, kas vēstulē bija aprakstītas gandrīz vai pornogrāfiski sīki, nebija notikušas.

I loupa nedomāja, ka patiesībai šādās reizes ir kāda nozīme.

Pretīgais, rupjais nolikumu atstāsts spēja modināt cilvēkos bailes un riebumu, kas savukārt bija iemesls pārsteidzīgiem, lumsonigiem pieņēmumiem.

Atainotais incidents nekad nebija noticis, un Houpai nebija ne jausmas, par kādu meiteni ir runa. 1 loupa ļoti uzmanījās, lai nekad neieietu vingrošanas zāles meiteņu ģērbtuvēs, ja tuvuma negrozījās vēl kāds skolas darbinieks, viņa vienmēr izturējās ar mūķenes atturību, kad skolā atgadījās kāds ar dzimumattiecībām saistīts notikums, nekad nerunāja par savu partnerību ar Salliju, bet tam visam piepeši nebija nekādās nozīmes.

Arī tas, ka sūdzība ir anonīma, neko nenozīmēja. Skola izplatīsies baumas, un cilvēki minēs, ar ko tas noticis, nevis centīsies izprast, vai tas vispār noticis. Vidusskolas vai privātskolas vidi nekas tik ļoti nesatricina kā pedagoga apsūdzība seksuālā uzmācībā. Houpa apzinājās, ka uz saprātīgu apsūdzības izvērtēšanu cerēt nav jēgas. Noliegumam, ko viņa sparīgi pauda dekānam, arī droši vien lielas nozīmes nebūs. Houpa raizējās, kadu reakciju šis apmelojums izraisīs sabiedrībā, ko viņa un Sallija uzskatīja par savu. Sievietes, kurām ir tādas pašas attiecības kā viņām, droši vien skaļi un nikni viņu aizstāvēs. 1 loupa iztēlojās piketus pie skolas vārtiem, runas un rakstus avīzēs, un tas viss bus darīts ar mērķi, lai viņai palīdzētu. Daudzas Houpai līdzīgas sievietes šis apmelojums saniknos, un viņas vēlēsies aizstāvēt savu likteņa māsu, panākdamas, ka viņas ievēro. No ta izvairīties nebūs iespejams. Houpa saprata, ka šī jezga liegs viņai iespēju visu nokārtot klusi un mierīgi.

Viņa piegāja pie izlietnes un vairākas reizes apšļāca seju ar aukstu ūdeni, it kā spētu nomazgāt to, kas varētu ar viņu notikt. Viņa nevēlējās kļūt par iemeslu aizstāvības akcijām, un viņa nevēlējās zaudēt skolēnu uzticību, ko bija stiprinājusi tik daudzus gadus.

- Nekas tamlīdzīgs nav noticis, - viņa bija teikusi dekānam. - Kā lai pierādu savu nevainīgumu, ja man nav ne vardu, ne datumu, vispār nekādas informācijas?

Stīvens Mičels ar Houpu bija vienis pratis un apsolīja pagaidām par sūdzību klusēt, kaut arī bus spiests par to apspriesties ar skolas direktoru un varbūt pat informēt privātskolas valdes priekšsēdētāju. Houpa zināja, ka no tenkām izvairīties nebūs iespējams. Viņa jau grasījās to pateikt, bet apklusa, saprazdama, ka nekam nav jēgas. Dekāns ieteica viņai turpināt darbu un izturēties tāpat ka līdz. šim, līdz viņu rīcībā būs kāda papildu informācija.

-    Dariet savu darbu un trenējiet komandu, Houpa, - viņš sacīja. - Izcīniet uzvaru ligas meistarsacīkstēs. Neatceliet norunātās konsultācijas ar studentiem, bet… - Viņš apklusa.

-    Ko jūs gribējāt teikt? - I loupa jautāja.

-    Vienmēr atstājiet durvis vaļā.

Lūkodamās savās apsārtušajās acīs tualetes spoguli, Houpa jutas tik trausla kā vēl nekad mūžā. Viņa izgāja laukā ar apziņu, ka pasaule, kuru viņa uzskatījusi par drošu, kļuvusi neticami bīstama.

Sallija, sviedriem noplūdusi, it kā gaisa temperatūra istabā būtu krietni paaugstinājusies vai ari viņa sparīgi vingrotu, izmisīgi centās izprast dokumentus, kas viņai bija acu priekšā.

Viņa nešaubījās, ka, ieguvis viņas elektronisko paroli, kāds bija radījis jucekli klientes kontā. Sallija dusmojās uz sevi, ka nebija izvēlējusies grūtāk atšifrējamu paroli. Izskatāmā lieta bija šķiršanās prāva, tāpēc viņa bija ierakstījusi SĶ1RLIFTA. Sazinoties ar amatpersonām dažādās bankās, kur bija saņemta 110 teorētiski neaizskaramā klienta konta izlaupītā nauda, viņai izdevās atgūt lielāko daļu summas vai vismaz to iesaldēt, lai neviens nevarētu tai piekļūt. Banku darbinieki apsolīja līdzekļus aizsargāt, izmantodami elektroniskus slazdus, tādējādi ļaunprāti, kas mēģinātu izņemt kaut niecīgu summu, vai nu sēdēdams pie datora vai personiski, varētu izsekot. Taču visas nepieciešamās operācijas Sallijai neizdevās. Vairāki pārvedumi bija veikti, izdarot galvu reibinošu skaitu noguldījumu un izņemšanu, un beigu beigās nauda bija nozudusi kādā ārzonas bankas kontā, kam Sallija nespēja piekļūt. Kad viņa piezvanīja vairākām tādām ban- kam, žēlodamās par šo identitātes zādzību, viņa nesaņēma ne cerēto līdzjūtību, ne atsaucību.

Intuīcija Salliju mudināja nolīgt advokātu, bet pagaidām viņa no šā soļa atturējās, toties ķeras pie savas kredītlīnijas, kas viņai bija kopīga ar Houpu, un noguldīja vajadzīgo summu klientes kontā, izlīdzinādama tajā iztrūkumu un tādējādi iedzīvodamās prāvos parādos gan pati, gan iegrūzdama tajos Houpu, kas neko nenojauta. Paies vairāki mēneši, Sallija sprieda, iekams viņa nopelnīs pietiekamu summu, kas dzēsis zaudējumus, tomēr vismaz pagaidām bija drošībā.

Pārdomādama katru vārdu, Sallija uzrakstīja uzmetumu vēstulei, kuru vajadzēja nosūtīt Advokātu biedrībai. Viņa pastāstīja par nelikumīgi veiktajiem darījumiem un paskaidroja, ka tajos vainojama kāda nezināma persona, bet viņa atjaunojusi naudas summu klientes kontā no saviem līdzekļiem un sadarbībā ar banku nodrošinājusi to pret turpmākiem elektroniskiem uzbrukumiem. Viņa cerēja, ka šī vēstule aizkavēs prokuratūras iejaukšanos vai Advokātu biedrības izmeklēšanu vismaz līdz brīdim, kad viņa uzzinās, kas viņai to nodarījis. Sallija apsvēra iespēju lūgt informāciju, kas iesniedzis biedrībai sūdzību, taču saprata, ka līdz brīdim, kad biedrība tiks skaidrībā, neviens viņai to neteiks. Tāpēc viņai bija lemts kādu laiku palikt neziņā.

Sallija neuzskatīja sevi par sīkstu advokāti. Viņas stiprākā puse bija starpniecība, pretējo pušu samierināšana. Viņai nepatika, ja kompromiss vairs nebija iespējams.

Pagriezdamās savā krēslā un lūkodamas uz izdrukātajiem pārveduma operāciju dokumentiem, kas bija noklāti uz galda, viņa jutās izmisusi. Cilvēks, kurš to izdarījis, viņa domāja, acīmredzot mani patiešām ārkārtīgi ienīst.

Tas bija jautājums, ko viņai īstenībā negribējās uzdot. Reti kurš jurists, kas vada dzīvotspējīgu juridisko biroju un nodarbojas ar laulību šķiršanas, bērnu aizbildnības un sīku kriminālnoziegumu lietām, neiegūst dažus ienaidniekus. Lielākā daļa īgņojas un sūdzas. Daži sper soli tālāk.

Kas to izdarījis? Sallija domās to vaicāja sev jau nez kuro reizi.

Bija pagājuši daudzi mēneši, kopš kads izteicis viņai niknus draudus. Apzinādamās, ka pasaule ir cilvēks, kurš ar milzu pacietību izplānojis viņai uzbrukumu un to īstenojis, Sallija sāpigi iekoda zobus apakšlūpā.

Viņa atgāzās grozāmajā krēslā, šūpodamās no vienas puses uz otru, un iedomājās, ka Houpai vajadzēs visu izstāstīt. Tas viņu satrauca. Starp abām jau tā valdīja spriedze, un nu vēl šīs finansiālās nepatikšanas.

Sallijai ienāca prātā, ka vajadzētu piezvanīt policijai, jo galu galā notikusi laupīšana.

Taču šī doma izraisīja viņā skepsi, kā tas nereti bija ar daudziem juristiem. Sallija patiešām nevelējās, lai detektīvs bāztu degunu viņas lietas dokumentos, iekams viņa nezina, kas šo nelietību pastrādājis un kāpēc.

Noskaidro to, viņa sev teica. Noskaidro to pati.

Sallija paņēma portfeli, sabāza tajā tik daudz dokumentu, cik vien tajā sagāja, un, strauji piecēlusies, devās uz durvīm, pa ceļam paķerdama mēteli. Birojs bija tukšs, un viņa to aizslēdza, tad žigli nogāja lejā pa kāpnēm un laukā no ēkas. Aukstais gaiss viņu apmulsināja, un, gluži ka apreibusi, viņa pielika roku pie pieres. Sallija uz. bridi neatcerējās, kur atstājusi mašīnu. Pasaule visapkārt ņirbēja, un viņa asi ievilka elpu, it kā cīnīdamās ar panikas lēkmi. Plaukstas savilkās dūrēs, sirds dauzījās kā negudra, un deniņos pulsēja asinis. Viņa atbalstījās pie tuvākās sienas, pūlēdamās atgūties.

Saņem sevi rokās, savaldies! Tu to vari, Sallija mēģināja sev iestāstīt.

Mašīna atradās turpat, kur vienmēr, - apsargājamā autostāvvietā. Viņa aizpogāja mēteli un centas elpot lēni, pamazām juzdama, ka spiediens krūtīs un tukšuma sajūta vēderā mazinās. Guvusi virsroku pār paniskajām emocijām, Sallija piepeši apjauta, ka nav viena. Viņa apsviedās un raudzījās uz ietvi, kur nebija nekā aizdomīga, tikai studenti gāja iekšā un naca ārā no kafejnīcas. Mašīnas pa pilsētas galveno ielu virzījās tāpat kā parasti. Autobuss nošvikstināja bremzes, ielas pretējā puse iebraukdams pieturā pie vecā teātra. Viss, ko viņa redzēja, izskatījās tieši tāds, kādam tam jāizskatās. Viss bija sava vietā, kārtīgs un normāls.

Taču nekas nebija normāli.

Sallija vēlreiz, dziļi ievilka elpu un apņēmigi devās uz stāvvietās pusi. Viņa juta nepārvaramu vēlēšanos mesties skriešus, un tikai, ļoti valdīdamās, nepaātrināja gaitu. Tumstošā vakara ēnas apņēma viņu no visām pusēm, vienīgi laternas un veikalu vitrīnas dāvāja nelielus gaismas patvērumus.

* * *

laatzist, ka pat ar šo tā dēvēto atļauju, turklāt vēl parakstītu, es jūtos nedaudz neveikli, runadams par šiem delikātajiem jautājumiem.

-    Uz to jums ir tiesības, - es atbildēju ar mākslotu labsirdību. - Pilnīgi jus saprotu. - Šajos vārdos centos ietvert pilnīgi preteju nozīmi.

-    Vai jums tā šķiet? - viņš novilka.

Psihologs bija rūķim līdzīgs maza auguma vīrs ar sprogainiem, sirmuma skartiem matiem, kas nekārtīgi cirtojās gar viņa apkaklīti, it kā būtu turpinājums dīvainām, pretrunīgām idejām, kas patvērušas viņa galvā. Uz acīm viņam bija brilles, ar kurām viņš mazliet atgādināja kukaini. Viņa izturēšanās bija savadi manierīga. Pabeigdams domu, viņš savicināja rokas, it ka to uzsvērdams.

-     Galu galā es neesmu pārliecināts, - viņš turpināja, - ka Maikla O'Konela iespaids uz šiem cilvēkiem ir pilnīgi izprasts.

-    Ko jūs gribat ar to teikt? - es jautāju.

Viņš nopūtās.

-    Maikla O'Konela uzrašanos viņu dzīvē var salīdzināt, teiksim, ar satiksmes negadījumu, ko izraisījis piedzēries šoferis. Mirklis apjukuma, mirklis baiļu, mirklis sadursmes - vienalga, kā jūs to uztverat. Taču sekas saglabājas gadiem, varbūt pat uz mūžu. Pārvērstās dzīves. Pelni un ciešanas, kas nebeidzas. Tieši ta notika ar viņiem.

-     Bet…

-    Ls gluži vienkārši nezinu, vai drīkstu par to runāt, viņš strupi sacīja. - Dažām atklasmem, pie kurām nonākts šajā kabinetā, japaliek noslēpumam, par spīli tam, ka es atbalstu jūsu c entienus radīt stāstu. Kaut ari neesmu pārliecināts, ka tā ir. Vel neesmu to apsvēris. Man ļoti nepatiktu pēc savas atklātības piepeši saņemt pavesti no varas iestādēm vai, atverot durvis, ieraudzīt divus detektīvus slikti pieguļošos u/valkos, kuri izliekas stulbāki, nekā patiesībā ir. Atvainojiet.

līs nopūtos, nespēdams izprast, vai jutu aizkaitinājumu vai cieņu. Viņš pasmaidīja un paraustīja plecus.

-    Nu labi, - es teicu. - Lai mans brauciens nebūtu pilnīgi veltīgs… varbūt jus vismaz varētu man izskaidro! dažas nianses Maikla O'Konela apmatibai līdzīgajā mīlestība pret I šliju?

Psihologs nošņācās, piepeši sadusmojies.

-    Mīlestībā. Mīlestībā! Ak Dievs, kāds tam visam sakars ar šo vārdu! Viens, ko jums vajadzētu zināt par Maikla O'Konela psiholoģisko portretu, - ta ir vajadzība iegul, lai valdītu pār savu īpašumu.

-    jā, - es sacīju. - Saprotu. Ko tad viņš ieguva? Nauda viņam nebija svarīga. Kaisle ari ne. Lai gan savā ziņā, cik var spriest pēc visa līdz šim dzirdētā, tās abas labi iekļaujas kopējā aina.

Viņš atgazās krēsla un tūlīt pat strauji paliecās uz priekšu.

-    Jūs spriežat pārāk sausi, - viņš paziņoja. - Bankas aplaupīšanai ir skaidrs vēstījums. Tads pats ir narkotiku darījumam vai pārdevēja nošaušanai pārtikas veikalā nakts vidu, sērijslepkavi- bam un atkārtotām izvarošanām. Šos noziegumus definet ir daudz vienkāršāk. Šis ir pavisam kas cits. Maikla O'Konela pasludināta mīlestība bija noziegums, kas cieši saistāms ar personību. Un tāpēc tas kļuva daudz dziļāks, daudz postošāks.

Ls pamāju. Grasījos teikt vēl ko, bet viņš savicināja rokas, kā bija darījis iepriekš, un mani apklusināja.

-    Jums vajadzētu paturēt prāta vel ko, - viņš vilc inādamies sacīja. - Jums jāsaprot, ka Maikls O'Konels nespēja… viņš dziļi ievilka elpu, - atkāpties.

SEPTINPADSM ITA NODALA

Apjukums

Pirmo reizi savā negarajā mūžā Ešlijai ienāca prātā, ka viņas pasaule ir ne vien neiedomājami ierobežota, bet tajā nav ari nevienas vietas, kur viņa varētu paslēpties, vietas, uz kurieni viņa varētu aizbēgt, lai uzelpotu un saņemtu sevi rokās.

Sīki traucēkļi un zīmes, ka viņu kāds novēro un izseko, nemitējās. Viņas telefons bija kļuvis par ieroci, kas pielādēts ar nepatīkamu klusumu vai smagu elpu. Viņa vairs neuzticējās savam datoram. Viņa nevēlējās pārbaudīt e-pastu, jo nevarēja zināt, kurš vēstules sūtījis.

Viņa pasūdzējās nama pārvaldniekam, ka pazaudējusi dzīvokļa atslēgas, un tas atsūtīja atslēdznieku, kurš nomainīja durvīs slēdzeni, lai gan viņa šaubījās, vai tam būs kada jēga. Atslēdznieks paskaidroja, ka jaunajai slēdzenei kramplauzis neko nevarēs padarīt, bet tādam, kurš patiešām zina, kas jādara, tā nebūs šķērslis. Ešlijai nebija noslēpums, ka O'Konels pieder pie pēdējiem.

Muzejā, kur viņa strādāja, kolēģi sūdzējās, ka saņemot dīvainus, anonīmus zvanus un nelāgas e-pasta vēstules, kurās pusvārdiem esot pausts, ka Ešlija paklusām darbojoties kādā projektā un sarunās ar vadību nomelnojot darbabiedrus. Kad Ešlija centās paskaidrot, ka la nav taisnība, šķita, ka cilvēki viņai netic.

Kadu rītu kolēģis gejs nikni apsūdzēja Ešliju slēptā ho- mofobijā. Šis apvainojums bija tik nejēdzīgs, ka Ešlija apstulbusi nespēja atbildēt. Pēc dažām dienām melnādaina kolēģe uzmeta viņai aizdomu pilnu skatienu un atteicās kopā ēst pusdienas. Ešlija viņai sekoja, mēģinādama noskaidrot, kas noticis.

-     Mums nav nekā, par ko runāt. Liec mani miera! - sieviete nicigi noteica.

Pēc vakara lekcijas par jaunlaiku Eiropas impresionistiem pasniedzēja lūdza Ešliju pēc brīža ienākt kabineta, kur pavēstīja, ka viņai draudot izkrišana, ja viņa nesākšot apmeklēt nodarbības.

Ešlija apjuka. Pavērtu muti viņa stingi skatījās uz pasniedzēju, kura nepacēla skatienu no dokumentu, diapozitīvu un lielu, spīdīgu mākslas grāmatu kaudzēm, kas bija sakrautas uz galda. Ešlija mēģināja novērsties, atrast ko citu, kam piesaistīt skatienu, lai apvaldītu spējo reiboni.

-    Tā ir kāda kļūda, - viņa iebilda. - Esmu apmeklējusi visas nodarbības. Reģistrācijas lapās ir mans paraksts.

-    Lūdzu, nemelojiet man, - pasniedzēja stīvi atteica.

-    Es nemeloju.

-    Kāds pēdējā kursa students pārlūko lapas un tad ievada datus katedras datorsistēmā, - pasniedzēja vēsi paskaidroja. - No visām iknedēļas lekcijām un diapozitīvu prezentācijām, kas līdz šim bijušas vairāk par divdesmit, esat apmeklējusi divas. Viena no tām ir šovakar.

-      Es apmeklēju visas nodarbības! - Ešlija žēli iebilda. - Es nesaprotu. Es jums parādīšu savas pierakstus!

-    Pierakstus var palūgt citiem. Vai ari nokopēt.

-    Bet es šeit biju! Goda vārds! Kāds pieļāvis kļūdu!

-    Protams. Kāds pieļāvis kļūdu. Vainīgs vienmēr ir cits. Acīmredzot mēs, - pasniedzēja sarkastiski attrauca.

-    Profesores kundze, esmu pārliecināta, ka manus parakstus par apmeklējumu kāds izdzēsis.

Pasniedzēja, bridi vilcinājusies, papurināja galvu.

-    Nekad neesmu dzirdējusi ko tamlīdzīgu. Kādēļ gan lai kāds to gribētu…

-    Bijušais draugs, - Ešlija paskaidroja.

-     Mis Erīmena, es atkārtoju - kādēļ gan lai kāds to gribētu darīt?

-Tā viņš apliecina varu pār mani.

Pasniedzēja atkal vilcinājās.

-    Nu labi, - viņa beidzot nesteidzīgi sacīja, - vai varat pierādīt šo apsūdzību?

Ešlija lēni ievilka elpu.

-    Es nezinu, ka lai to izdaru.

-    Jūs taču saprotat, ka es nevaru tā ņemt un jums noticēt.

Ešlija saka iebilst, bet pasniedzēja pacēla roku, viņu apklusinādama.

-     Pašā sākuma, pirmajā lekcija, es visiem pateicu, ka pieprasu kārtīgu apmeklējumu. Es neesmu nežēlīga, mis Erīmena. Ja kāds spiests kavēt vienu lekciju vai pat divas, es to saprotu. Ikvienam var kas gadīties. Taču lekciju apmeklēšana un mācību materiālu apguve ir jūsu pienākums. Nedomāju, ka jums izdosies nokārtot šo kursu. Patiesībā es nevēlos…

-     Lieciet man izpildīt pārbaudes darbu! Uzrakstīt eseju, jebko, lai es varētu apliecināt, ka esmu apguvusi ikvienas lekcijas tematu.

-     Es nevienam nelieku pildīt īpašus darbus un nedodu īpašas atlaides, - pasniedzēja asi attrauca. - Ja tā butu, man vajadzētu pielāgoties ikvienam slinkam, garlaicības māktam studentam, kurš sēdētu turpat, kur patlaban sēžat jūs, mis Frīmena, un melotu man, acīs skatīdamies un aizbildinādamies ar jebkādu ieganstu, ari to, ka suns apēdis mājasdarbu un nomirusi vecmāmiņa. Kā zināt, maniem studentiem vecmāmiņas mirst neticami bieži, regulāri un vairākas reizes. Tāpēc mēs tā, kā jūs gribai, nedarīsim, mis Frīmena. Sāciet apmeklēt nodarbības. Nopelniet izcilu atzīmi eksāmenā - ja spēsiet, ko es apšaubu, jo tas nevienam nav izdevies, - varbūt es varēšu izlikt jums apmierinošu atzīmi. To mēs vēl redzēsim. Vai esat apsvērusi iespēju apgūt ko citu? Varbūt māksla un tālākas studijas nav tas, ar ko jums jānodarbojas.

-    Māksla vienmēr bijusi…

Pasniedzēja atkal pacēla roku, likdama Ešlijai aprauties.

-   Patiešām? Varbūt es maldos. Veļu jums veiksmi, mis Frīmena. Jums ta būs vajadzīga.

Ešlija nodomāja, ka veiksmei tajā visā nav nekādas nozīmes.

Viņa izgāja no pasniedzējas kabineta tukšajā gaileni. No kāpnēm vai cita stāva atskanēja smiekli, kas Ešlijai izklausījās spokaini. Kā sastingusi viņa stāvēja klusajā gaitenī. O'Konels bija šeit un vēroja viņu. Ešlija lēni griezās apkārt, it kā O'Konels slīdētu ārā no viņas redzeslauka gluži kā ēna, kas viņai seko. Viņa ieklausījās, mēģinādama sadzirdēt kādu skaņu, elpu, čukstu, kaut ko tādu, kas viņai ļautu noprast, - jā, Maikls O'Konels patiešām ir šeit. Bet viņa neko nedzirdēja.

Ešlijai acīs sariesās asaras. Viņa ne mirkli nešaubījās, ka O'Konelam kaut kā izdevies izdzēst viņas vārdu no apmeklējuma sarakstiem. Viņa sabruka pret sienu, smagi vilkdama elpu. Visas lekcijās pavadītās stundas, mācībām tērētā uzmanība, pieraksti, apbrīna par nodarbībās analizēto mākslinieku izmantotajām krāsām, formām, stilu, viņu darbu skaistumu, visas gūtās zināšanas bija veltas. Šķita, ka vina nokļuvusi cita pasaulē, nevis taja, kur tā Ešlija, par kādu viņa sevi reiz uzskatīja, mierīgi dzīvoja savu dzīvi, grasīdamās kļūt par lādu cilvēku, kāda gribēja būt.

Viņš liek man izzust.

Ešlijas izmisums pārauga dusmās. Viņa atgāja nost no sienas. 'I'am jābeidzas.

Skots sēdēja pie galda, izlasītā apstulbināts. Viņam šķita, ka viņā kaut kas pārdedzis. Vārdi acu priekšā noliktajās lapās ņirbēja kā gaiss karstā dienā virs automašīnas pārsega, un viņš juta, ka krūtis sažņaudz pirmais panikas vilnis.

Profesors Beriss bija atsūtījis Skotam viņa rakstu, kas bija publicēts žurnālā, un darbu, kura autors bija doklorants Lūiss Smits no Dienvidkarolīnas universitātes un kas bija izdrukāts no datora. Darbs bija iesniegts šis augstskolas vēstures katedrai apmēram astoņus mēnešus pirms Skota raksta publicēšanas, un abos sacerējumos bija izmantoti vieni un tie paši materiāli un avoti, tāpēc tajos nepārprotami bija neskaitāmas līdzības.

Taču tas vēl nebija ļaunākais. Neviens nespētu noliegt, ka sešas galvenās rindkopas abos rakstos bija pilnīgi vienādas - vārds pa vārdam. Profesors Beriss bija tas laipni atzīmējis ar dzeltenu krāsu.

Gan garajā zinātniskajā rakstā, kas bija publicēts prestižā žurnālā, gan simt sešdesmit lapu biezajā doktoranta darbā ar dubultām rindu atstarpēm šīs nelaimīgās rindkopas bija likai niecīga daļa no visa teksta, lajos izteiktie novērojumi no akadēmiskā viedokļa nebūt nebija satricinoši. Taču Skots zināja, ka abiem šiem faktiem nav nozīmes. Rindkopas bija vienādas, un cauri.

Viņš piepeši atcerējās Sarkano Karalieni grāmatā "Alises piedzīvojumi Brīnumzemē". Vispirms nocirst galvu, pec tam tiesāt!

Skots ne mirkli nešaubījās, ka pats uzrakstījis tikko izlasītos teikumus. Cerība, ka viens no studentiem, kuri viņam palīdzēja, nejauši ierakstījis atrastos citātus darba un viņš tos izmantojis, pirms tam nepārbaudot, bija zudusi. Palīgu darbs bija nevainojams.

Toties viņš pats acīmredzot bija pieļāvis kļūdu.

Skots pagriezās ar visu krēslu. Viņu plosīja pretrunīgas izjūtas.

Profesors Beriss nebija atklājis, kas ir sūdzības autors. Skots domāja, ka to droši vien iesniedzis doktorants vai kāds cits no Dienvidkarolīnas universitātes. Varbūt kāds vēsturēs fanātiķis - tādu Amerika bija simtiem un tūkstošiem - salīdzinājis abus darbus. Taču diez vai tādam cilvēkam būtu pietiekama ietekme, lai sazinātos ar Berisu, tik ietekmīgu vēsturnieku.

Bija jau gandrīz pusdienlaiks, kad Skots neskuvies, izdzēris ceturto kafijas tasi, beidzot sazvanīja Dienvidkarolīnas universitātes Vēstures katedras vadītāju. Viņam par lielu pārsteigumu, šis cilvēks bija draudzīgs un atsaucīgs, turklāt acīmredzot nezināja, ka radušās šaubas par Skota darbu. Viņš uzreiz pieņēma, ka vainīga ir otra puse.

- Jā, protams, es atceros tā doktoranta darbu, - katedras vadītājs sacīja. - las izpelnījās ļoti labas atzīmes no vērtētāju komisijas. Pētījums bija veikts labi, ari uzrakstīts nevainojami, un, ja nemaldos, las jau bija nodots publicēšanai. Jauno cilvēku, kurš bija labs students un patiešām jauks puisis, gaidīja lieliska karjera. Kā jūs teicāl - par šo darbu radušies jautājumi? Man ir grūti noticēt…

-   Es tikai veļos papētīt dažas līdzības. Galu galā mēs abi strādājām vienā pētījumu lauka.

-   Protams, - vaditajs atteica. - Man ļoti negribētos dzirdēt, ka mūsu students rīkojies nepiedienīgi…

Skots bridi vilcinājās. Viņš zināja, ka sniedzis vēsturniekam nepareizu ieskatu - it kā bijušais students, iespējams, būtu vainojams akadēmiskā noziegumā.

-   Redziet, ja es varētu parunāties ar jauno cilvēku, viss noskaidrotos, - viņš beidzot noteica.

-Jā, protams. Pagaidiet mirkli, es mēģināšu…

Skots nekustīgi sēdēja vairākas nervozas minūtes, gaidīdams bridi, kad atsāksies šī saruna, pec kuras viņš, iespējams, zaudēs vjsu, ko būvējis tik ilgus gadus.

-   Atvainojiet, profesor Frīmen, ka liku jums gaidīt. Sazināties ar Lūisu ir pagrūti. Misters Smits ar visu savu jauno doktora grādu pievienojies kustībai "Mācīsim Ameriku". Mūsu studenti gan bieži tā nerīkojas. Mūsu rīcībā ir telefona numurs un adrese - kaut kur uz ziemeļiem no l.enderas Vaio- mingā, indiāņu rezervātā.

Skots, piezvanījis uz Vaiomingu, uzzināja, ka Lūiss Smits patlaban ir astotās klases mācību stundā, atstāja savu vārdu un telefona numuru un paskaidroja, ka zvana steidzamā jautājumā. Kad beidzot iezvanījās telefons, viņš nekavējoties paķēra klausuli.

-   Vai profesors Frīmens? Lūiss Smits.

-   Paldies, ka piezvanījāt, - Skots sacīja.

Jaunais vīrietis šķita priecīgi satraukts.

-  Es patiešām jūtos pagodināts, ka piezvanījāt man, profesor Frīmen. Esmu lasījis visu, ko esat izdevis, it īpaši darbus par Neatkarības kara sākumposmu. Tas ir ari mans pētījumu lauks, un jāatzīst, ka viss šis laiks mani ārkārtīgi interesē. Militārie manevri, politiskās intrigas, absolūti neticami panākumi. Tāda mācība mūsdienām! Jūs noteikti spējat iedomāties, cik atšķirīgi uzskati cilvēkiem indiāņu rezervāta ir par daudzām vēstures koncepcijām, ko mēs uztveram par pašsaprotamām. - Jaunais cilvēks runāja atri un dedzīgi. Pirms Skots pārtrauca šos vārdu plūdus, Smits apklusa, ievilka elpu un atvainojās: - Piedodiet. Ks aizrāvos. Sakiet, profesor, kam varu pateikties par šo godu?

Skots vilcinājās, jaunā skolotāja nevaldāmā enerģija nebija tas, ko viņš bija gaidījis.

-  Es izlasīju jūsu darbu, ko jus rakstījāt, kad bijāt vēl dok- torants…

-  Patiešam? Ak, tas ir lieliski, las, ka jums patika! Ka jums šķiet, vai tur viss bija pareizi?

-   Darbs ir lielisks, - Skots apjucis sacīja. - Un jūsu secinājumi ir ļoti precīzi.

-  Paldies, profesor. Nespēju izteikt vārdos, cik daudz man tas nozīmē. Jūs jau zināt, kā tas ir - mes ieguldām lielu darbu, un rakstu varbūt publicē akadēmiskajā presē, uz ko man atliek vienīgi cerēt, bet patiesībā to izlasa tikai vērtēšanas komisija un varbūt vēl draudzene. Uzzinot, ka tas patiešām saistījis jūsu uzmanību…

-   Gribēju ar jums kaut ko apspriest, - Skots stīvi sacīja. - Ir dažas sakritības jūsu darbā un pētījumā, ko veicu pēc dažiem mēnešiem.

-  Jā. Tas tika publicēts The jounial of American Hislory. Es rūpīgi to izlasīju, jo mēs izmantojām vairākus vienādus avotus. Sakritības? Ko jūs gribat ar to teikt?

Skots dziļi ievilka elpu.

-  Mani apsūdz plaģiātismā. Manā darbā vairākas rindkopas sakrīt ar jūsējām. Neesmu tas pārrakstījis savā darbā, ka mani apsūdz.

Iestājās klusums. I.ūisam Smitam bija vajadzīgas vairākas sekundes, lai atjēgtos.

-   Tas taču ir neprāts! - viņš beidzot iesaucas. - Kas jūs apsūdz?

-   Nezinu. Man šķita, ka tas varētu būt jus.

-   Es?

-Jā.

-   Nē. Nekādā ziņa! Kaut kas neticams!

Skotam noreiba galva. Viņš vairs nezināja, ko lai domā.

-   Man priekšā ir jūsu darba izdruka, un jāatzīst, ka dažas rindkopas patiešam atbilst manējām vārds vārdā. Nesaprotu, kā tas noticis…

-  Tas nav iespējams, - Lūiss Smits sacīja. - Jūsu raksts bija publicēts vairākus mēnešus pēc tam, kad tapa mans darbs, bet jūs ar to strādājāt un veicat pētījumus droši vien apmēram tajā pašā laikā. Mans darbs tika izdots ar nokavēšanos. Patiesībā ir grūti to sadabūt rokā, ja nu vienīgi universitātes mājas lapā, no kuras iespējams aizkļūt uz citām ar vēsturi saistītām lapām. Doma, ka jums izdevies to atrast, lai iekļautu savā darbā daļu teksta… ir absurda! Tas ir kaut kas neizprotams! Vai jus nevarētu man nolasīt vienādās rindkopas?

Skots palūkojās uz. dzelteni iekrāsotajiem vārdiem.

-   Jā. Sava darba trīsdesmit trešajā lappusē es rakstīju…

Skots nolasīja rindkopu.

Lūisa Smita'atbilde bija lēna un apdomīga.

-   Ziniet, lai cik tas būtu dīvaini, - viņš teica, - jūsu nolasītās rindkopas manā tekstā nav. Es lādu neesmu rakstījis. Jā, galvenās tēzes atgādina manus secinājumus, bet tieši tādas rindkopas nav.

-   Bet es lasu jūsu darba izdruku!

-   Neesmu par to pārliecināts, profesor, bet man prātā nāk tikai viens - mana darba kopiju, kas ir jūsu rīcībā, kāds ar nolūku sagrozījis. Vai jums ir nojausma, kas būtu uz to spē- jīgs?

Kad Houpa treniņa beigās sapulcināja komandas meitenes ap sevi, vējš, asi šaustīdams laukumu, pieņēmās spēkā. Dienas gaisma dzisa, padarīdama apkārtni neskaidri pelēku. Pie meiteņu miklajām pierēm lipa no kopā saņemtajiem matiem izsprukušas sviedrainas šķipsnas. Houpa bija sparīgi viņas dzenājusi, varbūt sparīgāk nekā parasti sezonas beigas, bet, skrienot meitenēm līdzi, viņai kļuva vieglāk. Sasprindzinājums pagaisa līdz ar katru izelpu, il kā aukstais gaiss būtu vienīgais, par ko viņa spētu domāt.

-  Jūs labi strādājāt, - Houpa sacīja. - Tikpat labi kā visu šo sezonu. Līdz finālam vēl ir divas nedēļas. Jūs pārspēt būs grūti. Ļoti grūti. Tas ir labi. Taču uz meistarsacīkstēm dosies vēl septiņas komandas, kuras, iespējams, trenējas tikpat cītīgi. Galvenais vairs nav fiziskā izturība. Galvenais ir vēlēšanās u/varēt. Kādas atmiņas jūs gribat saglabāt par šo gadu, šo sezonu, šo komandu?

Viņa ielūkojās ikvienas meitenes spīdīgajā sejā. Viņas visas bija sapratušas, ka balvu var izcīnīt vienīgi ar smagu darbu un pilnīgu atdevi savam uzdevumam. Vispirms šī vēlēšanās būs manāma viņu acīs, I loupa domāja, līdz beidzot to izstaros pat āda, tik spraigi, ka gluži vai izplatīs savādu siltumu.

Viņa uzsmaidīja meitenēm, kaut gan dziļi sevī joprojām jutas nelāgi.

-   Paklausieties, - Houpa uzmanīgi iesāka, - lai uzvarētu, mums visām jābūt ļoti vienotām. Varbūt kāda no jums grib kaut ko pateikt komandas priekšā? Varbūt jūs kaut kas traucē nodoties treniņiem?

Meitenes apmainījās savādiem skatieniem. Dažas papurināja galvu.

Houpa nezināja, vai skolā jau baumo par viņu. Negribējās ticēt, ka valodas nav sākušās. Tādas ziņas ilgi saglabāt noslēpumā nav iespējams, viņa domāja.

Izskatījās, ka meitenes, visas kā viena, rausta plecus. Houpai gribējās to tulkot kā atbalstu.

-  Labi, - Houpa teica, -ļa kādu pirms fināla spēlēm kaut kas nomāc, droši varat nākt pie manis. Kabineta durvis vienmēr ir atvērtas. Vai, ja nevēlaties runāt ar mani, vērsieties pie sporta programmas vadītāja. - Houpa nespēja noticēt, ka saka šādus vārdus. Viņai pietika veselā saprāta, lai tematu mainītu. - Šī komanda vēl nekad nav bijusi tik klusa. Uzskatīšu to par zīmi, ka esat pārgurušas, jo tik smagi strādājat. Tāpēc skrējienu šodien atcelsim. Aiz prieka papliķējiet cita citai pa muguru, paķeriet somas un dodieties iekšā.

Tas izraisīja aplausu vētru. Papildu apļu atcelšana vienmēr radīja pozitīvas emocijas.

Pēc brīža meitenes bariņos devās prom, un Houpa dzirdēja viņu smieklus. Vērodama, kā viņas aiziet, Houpa apsēdās uz koka sola laukuma malā.

Vējš kļuva aizvien spēcīgāks, un viņa uzrāva plecus, sargādamās no aukstuma. Piederība pie kaut kā, skolas vai komandas, bija daļa no viņas priekšstata pašai par sevi, un nu šī piederība bija apdraudēta. Pār laukuma zaļo zāli slīdēja ēnas, un zeme izskatījās gluži melna. Nekas tik ļoti nesa- stindzina dvēseli kā melīga apsūdzība, Houpa domāja. Viņu pārņēma bezspēcīgas dusmas. Viņa gribēja atrast cilvēku, kurš viņai to nodarījis, un ietriekt dūri tam sejā.

Lai arī kas būtu šis cilvēks, tajā brīdī tas bija tikpat nemateriāls kā tumsa, kas biezēja viņai apkārt, un, lai cik nikna viņa būtu, viņai atlika vienīgi nolaist galvu uz rokām un ļaut vaļu asarām.

* * *

-  Ešlija? Ešlija Frīmena? Sen neesmu viņu satikusi. Menešiem ilgi. Būs pagājis-vairāk nekā gads. Vai viņa joprojām dzīvo šeit?

Es neatbildēju uz jautājumu, toties pavaicaju: Vai jus šeit, muzejā, strādājat tajā pašā laika, kad viņa? |ā. Mes bijām vairaki studenti, kas strādājām te pusslodzi.

Es stāvēju muzeja vestibilā pavisam netālu no kafejnīcas, kur Ešlija kādā pēcpusdienā velti gaidīja Maiklu O'Konelu. Jaunajai darbiniecei, kura sēdēja pie informācijas galda, abos galvas sānos mati bija īsi apgriezti, bet vidū sasukāti augšup, tādējādi viņa izskatijas pcc gaiļa. Viena ausi sievietei bija seši auskari, bet otrā - viens spilgti oranžs riņķis. Uz tiem skatoties, man šķita, ka viņai nav viegli saglabāt līdzsvaru. Viņa raudzījās augšup uz mani, savilkusi muti bērnišķīga smaidā, līdz uzdeva neizbēgamo jauta- jumu.

-  Kāpēc jūs interesējaties par Ešliju? Vai ar viņu kaut kas noticis?

Es papurināju galvu.

-  Mani interesē juridiska lieta, ar ko viņa saistīta. Es veicu pētījumus. Tāpēc gribēju redzēt viņas darbavietu. Tātad jūs Ešliju pazināt, kad viņa šeit stradāja?

Ne īpaši labi… Jaunā sieviete vilcinājās.

-   Kāpēc tā? - es jautāju.

-   Nedomāju, ka šeit viņu kads pazina labi. Nevienam viņa nepatika.

-   Patiešām?

-  Nu, es reiz dzirdēju kādu sakām, ka Ešlija nebūt neesot tāda, par kadu i/Tiekas. Manuprāt, visi tā domāja. Kad viņa aizgāja, šeit daudz par viņu runaja un izteica minējumus.

-   Kapec?

-   Klīda baumas, ka viņas datora atrastas lietas, kas izraisījušas viņai nepatikšanas. Vismaz ta es dzirdēju.

-   I ietas?

-   Kaut kas nepieņemams. Vai viņai atkal radušās nepatikšanas?

-   Ne gluži, - es atbildēju. - "Nepatikšanas" nav īstais vārds.

ASTOŅPADSM1TA NODAĻA

Viss klust arvien sliktāk

Maikls O'Konels bija pārliecināts, ka viņam piemīt īpaša prasme gaidīt.

Runa nebija par vienkāršu nogaidīšanu vai pacietīgu sēdēšanu stūrī. īsta gaidīšana bija pilnvērtīga sagatavošanās un plānošana, lai bridi, kad ilgi gaidītais notiks, viņš būtu platu soli priekšā citiem. Viņš uzskatīja sevi gluži vai par režisoru, par cilvēku, kurš redz visu stāstu, katru ainu, katru cēlienu, līdz pat beigām. Viņš zināja visus iespējamos nobeigumus, jo pats ikvienu no tiem bija radījis.

O'Konels bija izģērbies līdz apakšbiksēm, un viņa ķermenis laistījās sviedros. Pirms dažiem gadiem, klīzdams pa lietotu grāmatu veikalu, viņš nejauši ieraudzīja gramatu par vingrojumiem, kas bija iecienīti sešdesmito gadu vidū. Šā izdevuma pamatā bija Kanādas Karaliskas gaisa flotes rokasgrāmata par fizisko sagatavotību, un tajā bija daudz vecmodīgu zīmējumu, kuros īsbiksēs tērpušies vīrieši izdarīja sitienus tupus pozīcijā, atgrūdās no grīdas uz vienas rokas, pievilkās pie stieņa, palēcās gaisā ar saliektiem ceļgaliem. Šī programma bija pavisam atšķirīga no visām citām, Billija Blenksa vingrojumiem, "Džeika ķermeņa" un sešu minūšu raidījumā piedāvātās vēdera muskuļu trenēšanas, ar ko lietpratēji nodarbojās dienas televīzijā. O'Konels bija lieliski apguvis pasenajā izdevumā aprakstītos vingrojumus, un viņa vaļīgais, apbružātais studenta apģērbs slēpa cīkstoņa muskuļus. Viņu nesaistīja lepni veselības centri vai ilgi, apgaroti skrējieni gar Čārlzas upi. O'Konelam labak patika attīstīt muskuļus vienam savā istabā, dažreiz austiņās klausoties kādu rokgrupu ar satanisma iezīmem, kā Black Sabbath vai AC/DC.

Viņš nometās uz grīdas, nolika rokas gar sāniem un pacēla kājas pari galvai, tad leni laida tās lejā, trīs reizes sastingdams, līdz beidzot papēži bija tikai dažu collu attālumā no dēļu grīdas. Viņš atkārtoja šo vingrojumu divdesmit piecas reizes, palikdams beigu pozā nekustīgs vispirms minūti, pēc tam divas. O'Konels zināja, ka, turēdams papēžus virs grīdas trīs minūtes, jutīsies nelāgi, bet vēl pēc divām minūtēm - pavisam nepatīkami. Pēc sešām minūtēm viņš jutīs pamatīgas sāpes.

O'Konels nolēma, ka galvenais vairs nav muskuļu audzēšana.

Svarīgākais bija izturēt.

Viņš aizvēra acis, cenzdamies nelikties ne zinis par dedzinošo sajūtu kuņģī un iztēlodamies Ešliju. Viņa gara acu skatiens lēni slīdēja pār meitenes augumu, novērtēdams tajā katru niansi, it kā viņš būtu pacietīgs mākslinieks, kurš apņēmies atveidot ikvienu šā ķermeņa izliekumu, ikvienu ēnaino iedobi. Viņš sāka no Ešlijas kāju pirkstiem, pēdām, spriegās Abilleja cīpslas, virzīdamies augstāk pa viņas kāju un iedomādamies viņas apakšstilba muskuļus, ceļgalus un augšstilbus.

O'Konels sakoda zobus un pasmaidīja. Parasti viņš spēja noturēties šajā pozā, ticis līdz Ešlijas krūtīm, pirms tam ilgi pētīdams viņas kājstarpi. Iztēlodamies viņas graciozo, juteklisko kakla izliekumu, O'Konels nolaida papēžus uz grīdas. Viņš zināja, ka, pieņemdamies spēkā, reiz savā prātā pabeigs šo portretu un domās skatīs ari Ešlijas seju un matus. Viņš nepacietīgi gaidīja šo brīdi.

O'Konels spēji izgrūda elpu, un viņa kājas smagi atsitās pret grīdu. Viņš mirkli tā gulēja, juzdams, ka sīkā straumītē lejā pa krūtīm plūst sviedri.

Viņa piezvanīs, O'Konels domāja. Šodien. Varbūt rīt. Tas bija neizbēgami. Viņš bija iedarbinājis mehānismus, kas ievilinās Ešliju slazdā. Viņa būs satraukta. Nikna. Izteiks prasības, kas viņam bija tukša skaņa. Un pats svarīgākais - viņa būs viena. Izmisusi un viegli ievainojama.

Viņš dziļi ievilka elpu, uz mirkli gandrīz noticēdams, ka sajūt sev blakus Ešliju. Maigu un siltu. Viņš aizvēra acis un izbaudīja šo brīdi. Kad vīzija pagaisa, viņš pasmaidīja.

Maikls O'Konels gulēja uz grīdas, neko neredzošu skatienu lūkodamies balsinātajos griestos ar kailu simt vatu spuldzi. Reiz viņš lasīja, ka mūki senaizmirstos vienpadsmitā un divpadsmitā gadsimta ordeņos pilnīgā klusuma gulējuši tādā pozā stundām ilgi, nelikdamies zinis ne par tveici, ne salu, ne izsalkumu un slāpēm, ne sāpēm, redzēdami halucinācijas un vīzijas un apcerēdami mūžīgās debesis un Dieva nežēlīgo pasauli. O'Konels viņus labi saprata.

Sallijai galvassāpes sagādāja viens ārzonas bankas konts, kurā bija noguldīta nauda no viņas klientes konta. Kopējā summa bija apmēram piecdesmit tūkstoši dolāru.

Kad viņa piezvanīja uz Bahamu salu banku, tās darbinieki nesteidzās palīdzēt, paziņodami, ka viņai vajadzīga atļauja no šīs bankas prezidenta, un pusvārdiem likdami saprast, ka to saņemt nav viegli pat valsts dienestu izmeklētājiem, bet advokātei, kura darbojas viena, bez tiesas pavēstes un Valsts departamenta draudiem tas diez vai izdosies.

Sallija nespēja saprast, kāpēc cilvēks, kura spēkos ir izlaupīt visu klientes kontu, nozadzis likai piekto daļu summas. Pārējā nauda, kas izkliedēta pa visu valsti un neskaitāmu pārvedumu ceļā nokļuvusi dažādās bankās, bija sadzenama rokā un, Sallija sprieda, ari atgūstama. Viņai bija izdevies iesaldēt naudas summas vairāk nekā desmit dažādās iestādēs, kur tās neskartas glabājās, noguldītas ar neīstiem vārdiem. Kādēļ gan, viņa prātoja, šis ļaunprātis gluži vienkārši nepārveda visu naudu uz ārzonas kontiem, kur ta visticamāk būtu pilnīgi neaizskarama? Lielākā daļa summas nenozagta šķietami karājās gaisā, kaut gan viņai vajadzēs veltīt ārkārtīgi lielas pūles, lai to atgulu. Salliju tas viss gan satrauca, gan mulsināja. Viņa netika gudra, kādā noziegumā isti cietusi, toties skaidri zināja, ka viņas profesionālā reputācija tiks neglābjami iedragāta.

Un Sallijai nebija ne jausmas, kas viņai uzbrucis.

Pirmajā mirkli aizdomas, protams, krita uz. pretējo pusi šķiršanās lietā. Taču viņa nesaprata, kādēļ lai kads no tiem nodarītu viņai lik lielu kaitējumu, kas krietni novilcinās lielas izskatīšanu un padarīs to vel sarežģītāku, kavēs visu tiesas prāvu, un tas visiem izmaksās dārgi. Protams, viņai nebija noslēpums, ka šķiroties cilvēki izturas nesapratigi, taču šis gadījums viņu apstulbināja. Ļaudis, cenzdamies kādam sagādāt nepatikšanas, izturas neslēpti maziski. Šis uzbrukums izcēlās ar pilnīgu slepenību.

Nākamais, pret kuru vērsās Sallijas aizdomas, bija pretinieks kādā citā lietā. Kāds, kuru viņa bija uzvarējusi pirms krietna laika.

Doma, ka cilvēks varētu auklēt sevī atriebības alkas tik ilgi, gaidīdams mēnešus, varbūt pat gadus, pirms sāka rīkoties, biedēja Salliju. Tas asociējās ar kaut ko itālisku, ar filmu "Krusttēvs".

Sallija bija aizgājusi no biroja agrāk nekā parasti un šķērsojusi pilsētas centru, lai nokļūtu restorānā, kam bija savāds īru nosaukums un kur bija kluss, tumšs bārs. Tur sēdēdama, viņa lēni malkoja otru glāzi skotu viskija ar ūdeni. Fonā skanēja The Gratefiil Dcnd dziesma "Sātana draugs".

Kas mani ienīst? Sallija gribēja zināt atbildi uz šo jautājumu.

Lai arī kas tas būtu, par visu bija jāpastāsta Houpai. Sallija baidījās no šīs sarunas. Starp abām valdīja spriedze, un šis notikums, iespējams, to vēl padziļinās. Sallija iedzēra garu malku rūgtā šķidruma. Kaut kur pasaulē kads mani ienīst, un es esmu gļēvule, viņa domāja. Sātana draugs ir mans draugs arī. Viņa palūkojās uz glāzi un, nolēmusi, ka visas pasaules alkohola nepietiktu, lai viņa sāktu justies labāk, to atgrūda un, pūlēdamās iet taisni, devās mājup.

Skots, pabeidzis vēstuli profesoram Berisam, rūpīgi to pārlasīja. Viņš bija izskaidrojis nejauko apsūdzību, lietodams vārdu "izjokošana", un izteicis viedokli, ka viņi visi krituši par upuri izsmalcinātam, bet neizprotamam kāda studenta jociņam.

Taču smiekli Skotam nenāca.

Vienīgā vieta, kas viņam piesardzīgi sacerētajā vēstulē patika, bija tā, kurā viņš ieteica Berisam pievērst uzmanību Lūi- sa Smita akadēmiskajiem sasniegumiem. Skots cereja, ka viņa aizliktais labais vārds būs atbalsts puisim viņa karjerā.

Parakstījis vēstuli, viņš to nosūtīja pa e-pastu. 'lād atgriezās mājās, apsēdas vecajā, nobružātajā atzveltnes krēslā un prātoja, kas ar viņu turpmāk notiks. Viņš neticēja, ka šī vēstule, lai cik pārliecinoša, atbrīvos viņu no turpmākām raizēm. Nedēļas beigās viņa kabinetā ieradīsies universitātes avīzes reportieris un pūlēsies izošņāt visu par šo gadījumu. Dienai pārvēršoties vakarā, istaba Skotam apkārt satumsa, un viņš saprata, ka pienāks brīdis, kad viņam būs jāaizstāvas. Apsūdzībai nebija nozīmes, lai trūka ticamības, taču tas nebija galvenais. Kāds tik un lā tai noticēs.

Tas viss modināja Skotā niknumu, un viņš sēdēja, savilcis rokas dūrēs, mocīdamies ar galvassāpēm un nesaprazdams, kas viņam to nodarījis. Viņam nebija ne jausmas, ka tādu pašu jautājumu sev uzdod Sallija un I loupa. Ja viņi zinātu, kādas nelaimes piemeklējušas pārējos, iespējams, viņi uzminētu šo uzbrukumu vaininieku. Taču dažādu apstākļu un nesaskaņu pēc viņi dzīvoja katrs savā pasaulē.

Ešlija darbadienas beigās vāca kopā savas nedaudzās mantas, gatavodamās doties no muzeja prom, kad pacēla skatienu no galda un ieraudzīja, ka dažu pēdu attālumā neveikli mīņājas muzeja direktora vietnieks.

-  Ešlija, - viņš stīvi ierunājās, lūkodamies sāņus. - Es gribētu pārmīt ar jums dažus vārdus.

Viņa nolika savu nelielo somu un padevīgi sekoja direktora vietniekam uz kabinetu. Klusais muzejs piepeši atgādināja kapenes, un viņu soļi atbalsojas visā ēkā. Ēnas šķietami izkropļoja mākslas darbus uz. sienām, pa savam pārveidodamas formas un krāsas.

Direktora vietnieks ar rokas mājienu norādīja uz krēslu un pats apsēdās pie sava galda. Brīdi klusējis, viņš sakārtoja kaklasaiti, nopūtās un paskatījās Ešlijai acīs. Viņam piemita nervozs paradums ik pa brīdim saberzēt rokas.

-   Ešlija, esmu saņēmis par jums sūdzības.

-  Sūdzības? Kādas sūdzības?

-   Vai jums pēdējā laika radušās kadas grūtības? Gadījies kas neparasts? - viņš vaicāja, il ka Ešlija neko nebutu jautājusi.

Ešlija saprata, ka jāatbild būtu apstiprinoši, bet nevēlējās, lai direktora vietnieks iejauktos viņas dzīvē vairāk, neka tas nepieciešams. Viņai šis cilvēks šķita glaimīgs un tukšs. Ešlija zināja, ka viņam mājās Somervilā ir divi mazi bērni, bet tas netraucēja viņu flirtēt ar ikvienu jaunu darbinieci.

-   Nē. Nekā tāda nav, - viņa meloja. - Kāpēc jūs ta jautājat?

-   Tātad jūs apgalvojat, ka jūsu dzīvē viss ir normāli? - direktora vietnieks jautāja, stiepdams vārdus. - Nav nekā

jauna?

-   Es īsti nesaprotu, ko jus vēlaties zināt.

-  Vai jūsu uzskati par, hmm… pasauli kopuma pēdējā laikā nav radikāli mainījušies?

-  Mani uzskati ir mani uzskati, - viņa vilcinādamās atbildēja.

Direktora vietnieks atkal brīdi klusēja.

-   No tā jau es baidījos. Ešlija, es nevaru apgalvot, ka jus pazīstu labi. Tāpēc nekam mani patiesībā nevajadzētu pārsteigt. lāču esmu spiests sacīt… - Viņš apklusa. - Nu labi, mēģināšu izteikties citiem vārdiem. Kā jūs jau zināt, šajā muzeja mēs cenšamies būt iecietīgi pret citu uzskatiem, viedokli un… dzīvesveidu, ta laikam varētu teikt. Mēs neesam, hmm… aizspriedumaini. Bet visam ir savas robežas, ko nedrīkst pārkāpt, vai ne?

L.ai gan Ešlijai nebija ne jausmas, par ko šis cilvēks runā, viņa pamāja.

-   Protams. Robežas ir, jā.

Direktora vietnieks izskatījās vienlaikus noskumis un nikns. Viņš paliecās uz. priekšu.

-   Vai jūs tiešām uzskatāt, ka holokausta nav bijis?

Ešlija pārsteigta parāvās atpakaļ, atspiezdamās pret krēsla atzveltni.

-   Ka, lūdzu?

-   Ka sešu miljonu ebreju noslepkavošana ir likai propaganda un nekad nav nolikusi?

-   Es nesaprotu…

-   Vai melnādainie cilvēki patiešām ir zemāka rase? Sub- mongoloīdi? Tikai nedaudz labāki par dzīvniekiem?

Viņa neatbildēja, no pārsteiguma zaudējusi valodu.

-   Vai ebreji patiešām pārvalda F1B un Cli'? Vai rases tīrība ir svarīgākais, kas patlaban jārisina mūsu tautai?

-   Es nesaprotu, par ko jūs…

Viņš piesarcis pacēla roku, lai Ešliju apklusinātu, un norādīja uz savu datoru.

■ Panāciet šurp un ieejiet sistēmā ar savu vārdu un paroli! - viņš strupi pavēlēja.

-   Es nesaprotu.

-  Lūdzu, izdariet to man par prieku, - direktora vietnieks salti sacīja.

Ešlija piecēlās, apgāja apkāri galdam un izdarīja, ka viņai likts. Kad dators bija atdzīvojies un nospēlējis pazīstamās fanfaru skaņas, uz ekrāna iznira muzeja ēkas attēls un uzraksts "Sveika, Ešlija!". Tam līdzās bija atgādinājums: "Jusu pastkastītē ir nelasītas vēstules."

-   Labi, - Ešlija noteica un piecēlās.

Direktora vietnieks asi paspraucās viņai garām un uzlika rokas uz tastatūras.

-   Lūk! - viņš nikni iesaucās. - Jūsu nesen apmeklētās lapas!

Izmantodams Ešlijas vardu un paroli, viņš aši uzspieda uz dažiem taustiņiem. Muzeja attēls acumirklī nozuda, un ekrāns kļuva sarkanmelns. Atskanēja maršs, un piepeši uz- nira liels kāškrusts, ko pavadīja skaļa mūzika. Ešlija nepazina "Horsta Vesela dziesmu", taču tūlīt pat saprata, kam tā veltīta. Viņa apstulbusi raudzījās ekrānā, cenzdamās kaut ko pateikt. Pa to laiku tajā bija vērojami vecas, melnbaltas kinohronikas kadri. Ierindā sastājušies cilvēki pacēla rokas nacistu sveicienā un sešas reizes atkārtoja saucienu "Sieg Heil!". Viņa pazina Lenijas Rīfenštāles "Gribas triumfu". Attēls nozuda, un paradījas uzraksts: "Esiet sveicināti āriešu nācijas mājas lapā!" - kam sekoja teksts: "Esiet sveicināta, ierind- niece Ešlija Frīmena! Ludzu, ierakstiet savu paroli."

-   Vai turpināsim? - direktora vietnieks gribēja zināt.

-   Tas ir neprāts… - Ešlija izdvesa. - Tas nav mans. Es nesaprotu, kā…

-  Nav jūsu?

-   Nē. Es nezinu, kā tas noticis, bet…

Direktora vietnieks norādīja uz ekrānu.

-   Ierakstiet savu muzeja paroli.

-   Bet…

-   Lūdzu! - viņš neatkāpās.

Ešlija pieliecās un ierakstīja paroli. Ekrāns uzreiz mainījās, un atvērās mājas lapa. Atskanēja fanfaras. Kaut kas no Vāgnera.

-   Es nesaprotu.

-   Protams, - viņš noteica. - Protams, jūs nesaprotat.

-   Kāds man kaitē. Bijušais draugs. Es nezinu, kā viņam tas izdevies, bet viņš ļoti labi pārzina datoru un droši vien…

Direktora vietnieks pacēla roku.

-   Jūs taču teicāt, ka jūsu dzīvē nekā neparasta nav. Tas bija pats pirmais, ko es jums jautāju, un jūs atbildējāt noliedzoši. Nekā neparasta. Man gan liktos nedaudz neparasti, ja bijušais draugs mani reģistrētu naida grupā, mūsdienu nacistu mājas lapā.

-   Viņš… es nezinu…

Direktora vietnieks papurināja galvu.

-  Ludzu, nelieciet man klausīties jusu nožēlojamos aizbildinājumos. šī ir pēdējā diena, ko šeit pavadījāt, Ešlija. Pat ja jūsu vārdos ir kaut kas patiess, mēs nekādā ziņā nedrīkstam paciest ko tamlīdzīgu. Ne šis atriebīgais draugs, ne viņa naidīgie uzskati nav pieņemami iecietības gaisotnē, ko mes cenšamies šeit izkopt. Tā ir naida pornogrāfija, un kaut ko tamlīdzīgu es nepieļaušu. Patiesībā es jums īsti neticu. Pēdējās algas čeku jums nosūtīsim pa pastu. Arlabvakar, mis Frīmena. Lūdzu, nekad vairs pie mums neiegriezieties. Un, lūdzu, - viņš piebilda, norādīdams uz. durvīm, - negaidiet nekādas rekomendācijas.

Tuvās nakts aizsegā dodamās mājup, Ešlija gan lēja izmisuma asaras, gan drebēja bezspēcigās dusmas, kas auga ar katru soli. Viņa pārskaitusies traucās uz priekšu pa ēnainajām, tumstošajām ielām ierastajā virzienā, drudžaini pulēdamās izdomāt kādu rīcības plānu, taču to nespēdama, jo milzu sašutums traucēja saprātīgi spriest. Dusmas gluži vai stindzināja Ešliju, un viņas augums trīcēja nebeidzamā naidā. Neviena sieviete, kam piemīt veselais saprāts, neļautu kādam tik ļoti sabojat savu dzīvi. Tā ka Ešlija uzskatīja, ka veselā saprāta viņai netrūkst, viņa nolēma taja vakarā darīt šai nejēdzībai galu.

Nometusi jaku un mugursomu uz gultas, viņa taisnā ceļā devās pie telefona, pagrāba klausuli un uzgrieza Maikla O'Konela numuru.

Viņš izklausījās miegains un apjucis.

-  ļā? Kas zvana?

-  Tu sasodīti labi zini, kas zvana! - Ešlija gandrīz kliedza rūgtuma pilnā balsī.

-   Ešlija! Es jau zināju, ka lu man piezvanīsi.

-   Maitasgabals tāds! Tu kaitē manām studijām, un tagad es tevis dēļ zaudēju darbu! Vai tu esi galīgi ķerts?

Viņš klusēja.

-   Liec mani mierā! Kāpēc lu nevari likt mani miera?

Klusums.

Ešlija negrasijās valdīties.

-   Es tevi ienīstu! Lai tu esi nolādēts, Maikl! Es teicu, ka viss ir beidzies, un savas domas neesmu mainījusi! Es nekad, nekad vairs nevēlos tevi redzēt! Es nespēju noticēt, ka lu patiešām spēj man to visu nodarīt! Un tu vēl apgalvo, ka mani rnili? Tu esi slims un ļauns, Maikl, un es gribu, lai tu pazūdi no manas dzīves! Uz visiem laikiem! Vai saprati?

Maikls O'Konels klusēja.

-   Vai lu mani dzirdi, Maikl? Tas ir beidzies! Cauri! Galā! Viss! Vai tu patiešām to nesaproti? Vairs nekā nebūs!

Ešlija gaidīja, lai viņš ko pasaka, bet velti. No klausules plūda klusums, kas vijās viņai apkārt kā žņaugs.

-   Maikl? - Ešlijai piepeši šķila, ka viņš vairs nemaz nav līnijas pretējā galā, ka viņš atvienojies un visi viņas vārdi pagaisuši kādā milzīgā elektroniskā plašumā. - Vai saprati? Viss ir beidzies.

Atbilde bija klusums.

Ešlijai likās, ka viņa dzird Maikla elpu.

-   Lūdzu, Maikl! Tam jābeidzas.

Kad viņš beidzot ierunājas, Ešlija nesagatavojusies apjuka.

-   Ešlija, - O'Konels sacīja līksmā, smejošā balsī. Ešlijai šķita, ka tas runā cilā valodā, kas viņai ir sveša. - Ir tik patīkami dzirdēt lavu balsi. Es skaitu dienas līdz brīdim, kad atkal būsim kopā. - Brīdi klusējis, viņš piebilda: - Uz mūžu.

Tad viņš nolika klausuli.

* * *

-   Vai beidzot kaut kas mainījās? - es jautāju.

-   Jā, - viņa atbildēja. - Patiesībā daudz kas.

Es vēroju viņas seju un redzēju, ka viņu nomoka tas, ko viņa vēlējas pateikt, taču viņa tinās savā izvairiba gluži tāpat, kā citi ziemā vistas siltā džemperi, baidīdamies no vēja, sala un laika pasliktināšanās.

-     Nu, - es iesaku, viņas mīklainības nedaudz nokaitināts, kāds ir konteksts? Jus mani ievilinājāt šaja stāstā, teikdama, ka

man jāievieš taja jēga. Līdz šim man nav izdevies saprast pat to, ko esmu uzzinājis. I s redzu tīklus, ko savelk Maikls O'Konels. Cik tālu? Redzu, ka sāk veidoties noziegums - bet par kādu noziegumu ir runa?

Viņa pacēla roku.

-   Jus vēlaties, lai viss bulu vienkārši, vai ne? Taču noziegums nav vienkāršs. Kad sāk to pētīt, atklājas, ka to izplaucējuši dažādi spēki. Vai jums nekad neienāk prata, ka mēs visi piedalamies tās psiholoģiskas vai emocionālās gaisotnes radīšana, kurā laiž saknes, attīstās un galu gala uzzeļ kaut k.is slikts, pat baiss? Mes paši dažreiz esam ļaunuma siltumnīca. Vai tā nav?

Es klusēdams vēroju viņu, bet viņa stingi lūkojās uz savu kafijas tasi, it kā ta varētu viņai ko atklāt.

-   Vai jūs šad tad neiedomājaties, ka mēs aizvadām neticami savrupas dzīves? Reiz, laimīgākos laikos, cilvēki paaugās un palika turpat, kur bija. Iegādājās māju tajā pašā ielā, kur dzīvoja viņu vecāki, piedalījās ģimenes biznesa vadīšanā. Visi bija saistīti, riņķoja vienā un taja pašā orbīta. Tajos laikos bija vairāk nai- vitates. Televīzija radīja "Medusmēnesi" un "Tētis zina labāk". Cik dīvaina doma! Tētis zina labāk. Tagad mes iegūstam izglītību un dodamies prom. Viņa bridi klusēja un tad iejautajas: - Ko jūs darītu, sapratis, ka jūsu dzīvi kāds nolēmis izpostīt? Un vai jus to saprastu? Lūkodamies uz šo stāstu no savas drošas vietas, mēs skaidri redzam, ka ir cilvēks, kurš cenšas izpostīt viņu dzīvi. Bet viņi to neredzēja.

-   Kāpēc viņi neredzēja? es izgrūdu.

- Tāpēc, ka tas nebija saprātīgi. Tāpēc, ka tam nebija jēgas. Kādēļ gan? Kadēj lai viņš ta rīkotos?

-  Patiešām kāpēc?

Pagaidām vēl ne. Tas jums jānoskaidro pašam. Ko mes jau zinām? Maiklam O'Konelam, kas nebija ne tik izglītots, ne turīgs, ne cienījams ka viņi, rokas bija vara. O'Konels bija gudrāks tāpēc, ka viņi bija tadi paši ka visi ļaudis, bet O'Konels bija citāds. Šie cilvēki bija nokļuvuši ļaunuma tikla, iepinusies tajā līdz ausim un tomēr šo ļaunumu neredzēja. Nesaskatīja, kas patiesība notiek. Ka rīkotos jus? Bija noticis kaut kas ļoti briesmīgs. Bet kādi bija īstie draudi? Man šķiet, ka tas ir galvenais jautājums.

Ls vēlējos saņemt atbildi uz savu jautājumu, tāpēc to atkar- toju.

-   Vai kaut kas mainījās?

-  ļā. Pienāca apskaidrības mirklis.

-ja?

Viņa pasmaidīja.

Kads pateica īsto frāzi. Situācijā, kas strauji kļuva arvien bezcerīgāka.

deviņpadsmita nodaia

Attieksmes maiŅA

Ešlija domāja, ka niknums viņu nosmacēs.

Tiklīdz Maikls O'Konels nolika klausuli, viņa svieda telefonu pāri istabai, kur tas ar šāvienam līdzīgu troksni sašķīda pret sienu. Saliekusies viduklī uz priekšu, viņa savilka rokas dūrēs, sašķobīja aiz dusmām piesarkušo seju un nošņirkstināja zobus. Viņa paņēma mācību grāmatu un aiz- lidinaja to turpat, kur telefonu. Kad grāmata ar būkšķi nokrita uz grīdas, viņa iegāja guļamistabā, paņēma no gultas spilvenu un sāka to dauzīt kā bokseris pēdējā raundā, bez apdomas triekdama uz priekšu gan labo, gan kreiso dūri. Tad viņa sagrāba spilvena audumu un to pārplēsa. Sintētiskais pildījums, uzlidojis gaisā viņai visapkārt, nolaidās uz matiem un drēbēm. No acīm izspraga asaras, un beidzot viņa izgrūda izmisuma kaucienu, ļaudamas melnam bēdu vilnim.

Ešlija iekrita gultā, kur sarāvās kamolā un žēli raudāja, ļaudamās sirdi plosošo emociju straumēm, kas pulsēja viņā. Viņas augums dusmās raustījās, viņa vaidēja un elsoja, juzdama bezspēcību visas sava ķermeņa šķiedrās, kas tur nokļuvusi kā pa gaisu pārnēsājama slimība.

Kad asaras izsīka, viņa pagriezās uz muguras un, cieši apskāvusi spilvena atliekas, skatījās griestos. Viņa dziļi ievilka elpu. Ešlija zināja, ka asaras neatrisina problēmas, taču tik un tā jutās labāk.

Sajutusi, ka sirds pukst normāli, Ešlija pieceļas sēdus.

- Nu lā, - viņa skaļi sacīja. - Saņemies, meitēn.

Lūkodamās uz sašķaidīto mobilo telefonu, viņa nolēma, ka dusmu izvirdums nācis tikai par labu. Vajadzēs sagādāt sev jaunu telefonu, tātad ari jaunu numuru. Viņa apzvērēja sev, ka to nu Maikls O'Konels neuzzinās. Pametusi skatienu uz galda pusi, viņa ieraudzīja tur tālruņa aparātu.

- Tas jāatslēdz. - Blakus telefonam stāvēja viņas klēpjda- tors. - Labi, - viņa turpināja, runādama ar sevi kā ar mazu bērnu. - Izvēlies citu interneta pakalpojumu sniedzēju. Maini e-pasta adresi. Atcel visus automātiskos maksājumus. Sāc visu no gala. - Viņa pārlaida skatienu savam dzīvoklim. - Ja vajadzēs pārcelties, būs jāpārceļas.

Ešlija smagi nopūtās. No rīta viņa varētu aiziet uz. augstskolas apmeklējuma reģistratora kabinetu un panākt, lai sarakstus izlabo. Ešlija zināja, ka tas prasīs lielas pulēs, taču kaut kur bija lapas ar viņas atzīmēm. Lai ari kādas nelietības Maikls O'Konels sastrādājis, viņa spēs vērst visu par labu. Ja arī dažus kavējumus viņa nespēs apstrīdēt, tas tomēr, lai gan šķērslis, nebija pasaules gals.

Darba zaudēšana viņai sāpēja vairāk. Ešlija bažījās, ka direktora vietnieks varētu likt spieķus viņai riteņos ari turpmāk. Šis cilvēks bija diletants un seksists, un viņa, iespējams, ar to vēl tiksies. Ešlija nolēma, ka palūgs kadu profesoru, lai tas uzraksta direktora vietniekam vēstuli un gluži vienkārši paziņo, ka direktora vietnieks kļūdījies pieņēmumos par Ešliju un ka šo gadījumu nevajadzētu minēt viņas oficiālajos darba dokumentos. Viņa bija gandrīz vai pārliecināta, ka to panāks, ja vien izskaidros visus apstākļus. Varbūt viņu nepieņems atpakaļ darbā, bet vismaz netiks sabojāta viņas reputācija.

Ešlija mundri nodomāja, ka darbs muzejā galu galā nav vienīgais, ko viņa varētu darīt. Būs citi piedāvājumi, saistīti ar krāsām un mākslu, un tie uzrunās gan to meiteni, kas viņa patlaban bija, gan to, kāda reiz nākotnē cerēja kļūt.

Jo ilgāk Ešlija kala plānus, jo labāk viņa jutās. Jo vairāk lēmumu pieņēma, jo labāk apzinājās sevi un savu varēšanu. Galu galā viņai radās pārliecība, ka viņa ir stiprs un apņēmīgs cilvēks. Pēc brīža viņa piecēlās, nopurināja no sevis spilvena pildījumu un iegāja vannasistabā.

Viņa lūkojās uz savu atspulgu spogulī un, redzēdama savas pietūkušās, apsārlušās acis, nogrozīja galvu.

-  Tātad, - viņa sacīja, piepildīdama izlietni ar siltu ūdeni un sākdama mazgāt seju, - es vairs neliešu nevienu sasodītu asaru par to maitasgabalu.

Viņa vairs nedrīkst baidīties. Nedrīkst ļauties izmisumam. Nedrīkst griezt zobus un lauzīt rokas. Viņa turpinās savu dzīvi, un Maikls O'Konels lai iet pie velna.

Ešlija piepeši juta izsalkumu un, aizskalojusi skumjas kopā ar ūdeni izlietnē, iegāja virtuvē. No saldējuma kārbas, kas glabājās ledusskapī, viņa izcēla lielu kumosu un, iebāzusi mutē, ļāva, lai saldā garša uzlabo noskaņojumu. Pēc tam viņa piegāja pie telefona, lai piezvanītu tēvam. Šķērsodama dzīvokli un ēzdama no trauka saldējumu, viņa uz mirkli apstājās pie loga un lūkojās tumšajā nakti, sajuzdama nedrošības dūrienu. Vairs nedrīkst urbties ar skatienu tumsā. Ešlija novērsās, pacēla telefona klausuli un sāka sastādīt numuru, neapzinādamās, ka viņas dzīvokļa vājajā gaismā kāds raugās, cerēdams ieraudzīt viņas auguma apveidu, juzdamies reizē gan apmierināts, gan neapmierināts, gan priecīgi satraukts par to, cik tuvs viņai jutas. Viņam bija labi šajā tumsā. Ešlija nekad to nesapratīs, O'Konels domāja. Ka ikviens solis, ko viņa sper, mēģinādama attālināties, iesveļ viņas vajātājā jaunu satraukumu un kaisli. Viņš uzsita mēteļa apkakli un iegrima dziļāk tumsā. Viņš gaidīs vai visu nakti, ja vajadzēs.

Atgriezusies mājās, Houpa jutās pārsteigta, ieraudzīdama, ka Sallija viņu gaida. Pēdējā laikā abas viena otras klātbūtnē lielākoties klusēja.

Houpa lūkojās uz. sievieti, ar kuru tik ilgus gadus bijusi kopā, un piepeši juta, ka viņu pārņem nogurums un nepatika. las brīdis ir klāt, viņa nodomāja. Nu mēs nosauksim beigas to īstajā vārdā. Juzdama neizprotamas skumjas, viņa uzmeta Sallijai nervozu skatienu.

-   Šovakar lu esi mājās agri, - Houpa centās runāt tik rāmi, cik vien spēja. - Vai esi izsalkusi? Varu aši kaut ko uzmeistarot, bet nekas interesants tas nebūs.

Sallija nepakustējās. Viņa cieši turēja rokā glāzi ar skotu viskiju.

-   Es neesmu izsalkusi, - viņa atbildēja, mazliet neskaidri izteikdama vārdus. - Mums jāaprunājas. Radusies problēma.

-   Jā, - Houpa atbildēja, lēni novilkdama jaku un nolikdama mugursomu. - Tā varētu teikt.

-   Vairākas problēmas.

-  Jā. Vairākas. Varbūt ari man vajadzētu paņemt ko dzeramu. - Houpa iegāja virtuvē.

Kamēr Houpa piepildīja sev lielu glāzi ar baltvīnu, Sallija mēģināja izdomāt, kā šo sarunu vajadzētu sākt un par kurām nepatikšanām ieminēties vispirms. Viņas prātā gan uzbrukums klientes kontam, gan viņas apdraudētā karjera bija saplūdusi ar neizlēmīgo vēsumu, ko viņa juta pret Houpu. Kas es esmu? Tādu jautājumu Sallija sev uzdeva.

Viņa jutās gandrīz tāpat kā toreiz, kad šķirās no Skota. Nomākta un drūma. Bija vajadzīgs gribasspēks, lai paliktu sēžam. Viņai gribējās piecelties un aizbēgt. l,ai gan Sallija bija advokāte, kas radusi risināt sarežģītus jautājumus, šajā brīdī viņa jutās neizsakāmi nekompetenta.

Kad viņa pacēla skatienu, durvīs stāvēja Houpa.

-   Man tev jāizstāsta, kas noticis, - Sallija teica.

-   Vai lu esi iemīlējusies citā?

-   Nē, nē…

-   Vīrietī?

-   Nē.

-   Citā sievietē?

-   Nē.

-   Tātad tu mani vairs nemīli? - Houpa turpināja prašņā- šanu.

-  Es nezinu, ko mīlu. Reizēm man šķiet, ka izbalēju gluži kā veca fotogrāfija.

Houpai šis paskaidrojums šķita pārspīlēti romantisks. Tas viņu sadusmoja, un slāpētā spriedze gandrīz vai izlauzās ārā. Houpai bija jāsavaldās, lai neaizsviltos.

-   Vai zini, Sallija, - viņa sacīja tik vēsi, ka pati jutās pārsteigtā, - es nevēlos apspriest tava dvēseles stāvokļa nianses. Ja, situācija nav ideāla. Ko tu vēlies darīt, lai kaut ko mainītu? Man riebjas dzīvot šajā minu laukā. Vai nu mums jāšķiras, vai ari… nezinu. Ko tu ierosini? Šis psiholoģiskais cirks man ir pretīgs.

Sallija papurināja galvu.

-   Neesmu par to domājusi.

-   Nemelo! - Houpa jutās nedaudz vainīga, apjēgdama, cik patīkami ir dusmoties.

-   Es gribēju aprunāties par ko citu, - Sallija teica. - Par kaut ko tādu, kas ietekmēs mūs abas un musu dzīvi.

Sallija īsos vārdos pastāstīja Houpai par Pavalsts Advokātu biedrības sūdzību un finansiālo realitāti, ka prāvu daļu no abu iekrājumiem viņa pagaidām novirzījusi uz savas klientes kontu un būs nepieciešams krietns laiks, līdz viņa nokārtos nepieciešamos dokumentus un naudu atgūs.

Houpa klausījās pavērtu muti.

-   Tu taču joko, vai ne?

-   Diemžēl nē.

-   Bet tā nebija tnva nauda, tā bija mūsu nauda. Tev vispirms vajadzēja aprunāties ar mani.

-  Bija jārīkojas ātri, lai Advokātu biedrība nesāktu izmeklēšanu.

-   Tas, protams, ir attaisnojums. Taču tas neizskaidro, kāpēc tu nepaņēmi sasodīto telefona klausuli un nepiezvanīji man, lai pateiktu, kas notiek.

Sallija neatbildēja.

-   Tātad mēs ne tikai grasāmies šķirties, bet piepeši esam arī izputējušas?

Sallija pamāja.

-  Ne jau pilnīgi izputējušas, tikai līdz brīdim, kad visu noskaidrosim…

-   Lieliski. Brīnišķīgi. Fantastiski! Pie velna, ko lai mēs tagad darām? - Houpa piecēlās un saka staigāt šurpu turpu. Viņa bija tik ļoti nikna uz Salliju, ka acu priekšā viss satumsa, it ka uz mirkli būtu pārtrūkusi elektrības padeve.

Pirms Sallija paguva atbildēt, ka nezina, ko lai viņas tagad iesāk, iezvanījās telefons.

I loupa apsviedās, paskatījās uz telefonu tā, it ka tas būtu vainojams visās nelaimēs, un, nikni lādēdamās, parsoļoja pāri istabai.

-Jā! - viņa asi teica, pacēlusi klausuli. - Kas zvana? Satriektā Sallija, kavēdamās drūmās domās par nožēlojamo sajukumu, kādā pārvērtusies viņas dzīve, redzēja, ka Houpas seja piepeši sastingst.

-   Kas noticis? - Sallija noprasīja. - Vai kas ļauns? Houpa neatbildēja, klausīdamās, ko saka zvanītājs. Pēc

brīža viņa pamāja.

-   Jēziņ! Tūlīt viņu pasaukšu. - Viņa pievērsās Sallijai.

-   Zvana Skots. Tas ķertais atgriezies Ešlijas dzīve.

Apmēram pēc stundas pie viņām ieradās Skots. Viņš piezvanīja pie durvīm, izdzirdēja Bezvārža rējienus un, pacēlis skatienu, ieraudzīja Houpu. Kā parasti, viņi mirkli neveikli klusēja, pēc tam Houpa ar mājienu aicināja viesi iekša.

-   Sveiks, Skot, - viņa teica. - Lūdzu, ienāc.

Viņš pārsteigts ievēroja, ka Houpa raudājusi. Viņam vienmēr šķita, ka Houpa šajās attiecībās ir stiprāka. Vienu gan viņš zināja droši - viņa bijusī sieva jebkurās attiecībās būtu drūmākā puse.

Iegājis dzīvojamā istabā, viņš nekavēja laiku sveicieniem.

-   Vai runāji ar Ešliju? Sallija pamāja.

-   Kamēr lu brauci, mēs sazvanījāmies. Viņa man pastāstīja to pašu, ko tev. Ešlijas situācija ir neapskaužama. Zaudēts darbs, nepatikšanas augstskolā… - Sallija nopūtās.

-   Acīmredzot Maikla O'Konela neatlaidību mēs novērtējām par zemu.

Skots sarauca uzacis.

-   Maigi teikts. Mēs pieļāvām kļūdu, no kuras varējām izvairīties. Taču tagad mums jāpalīdz Ešlijai izkulties no lā visa.

-   Man šķita, ka tu devies uz Bostonu tieši tāpēc, - Sallija vēsi noteica, sarauktām uzacīm noraudzīdamās bijušajā vīrā.

-   Ar pieciem tūkstošiem skaidrā naudā.

-  Jā, - Skots tikpat vēsi atbildēja. - Izskatās, ka mūsu kukulis nav atstājis vēlamo iespaidu. Kāds bus mušu nākamais solis?

Visi brīdi klusēja.

-   Ešlijai ir slikti, - beidzot Houpa izgrūda. - Viņai vajadzīga palīdzība! Kāda? Ko mēs varam izdarīt?

-   Vajadzētu taču būt kādai iespējai to cilvēku apturēt, - Skots sacīja.

-   Jā. Bet kādai? - I loupa noprasīja. - Un kādus likumus tad galu gala tas puisis pārkāpis? Viņš Ešlijai nav uzbrucis. Nav iesilis. Nav izteicis draudus. Toties paziņojis, ka Ešliju mīl. Un sekojis viņai. Pēc tam, izmantodams datora iespējas, sabojājis viņai dzīvi. Pārsvarā tās ir sīkas nelietības.

-   Likumā par tādām paredzēts sods, - Sallija aprauti paskaidroja un apklusa.

-   Datoru huligānisms, - Skots prātoja. - Tā to varētu apzīmēt.

-  Anonīms, - Sallija piebilda.

Visi trīs saspringti domāja, ko lai vēl pasaka. Tad Skots atliecās atpakaļ.

-   Mani ari pagājušajā nedēļā piemeklēja nepatikšanas, - viņš teica. - To vaininieks ir anonīms, un nelietība pastrādāta ar datoru. Domāju, ka tikšu ar to galā, bet… - Nepa- beidzis teikumu, viņš aprāvās.

Brīdi alkal visi klusēja.

-   Mani arī, - beidzot Houpa sacīja.

Sallija pārsteigta pacēla skatienu. Pirms viņa paguva ko teikt, Houpa norādīja uz viņu.

-   Un Salliju ari.

Houpa uzslējās kājās.

-   Skiet, ka mums noderētu kads dzēriens. - Vina devas meklēt vēl vienu pudeli vīna. - Varbūt pat vairāk nekā viens, - viņa pār plecu izmeta, pamezdama skatienu uz Salliju un Skotu, kuri šaubu pilnām acīm skatījās viens uz otru.

Masačusetsas pavalsts policijas pārvaldes detektīvs, kurš sēdēja man pretī, šķila patīkams puisis, kam nepiemita gandrīz nekas no tā raupjuma un apbružātā cinisma, kādu parasti iemieso detektīvromānu varoņi. Viņš bija vidēja auguma vīrs ar īsi apgrieztiem smilškrāsas matiem un kuplām ūsām, ģērbies zilā džemperi un lētās haki krāsas biksēs. |a nebūtu draudīgās melnās devītā kalibra

Glock pistoles, kas bija ieslēpta pleca maksti, viņš izskatītos pēc apdrošinašanas aģenta vai skolotājā.

Detektīvs, nepievērsdams u/manibu telefonam, kas zvanīja, atgāza krēslu atpakaļ.

-  Tātad jus gribat kaut ko noskaidrot par uzmācīgu vajāšanu, - viņš teica.

-  Jā. Tas ir pētījums, es atbildēju.

-  Grāmatai? Vai rakstam žurnālā? Vai tāpēc, ka jums ir personiska interese par šo tematu?

-   Nedomāju, ka jūs saprotu.

Detektīvs plati pasmaidīja.

-   Nu, tas ir gandrīz tāpat kā ar to vīru, kurš piezvana arstam un saka: "Ziniet,.man ir draugs, kurš vēlas uzzināt, kādi simptomi ir, ē-ē… venēriskajai slimībai, teiksim, sifilisam vai gonorejai. Un ka viņš, ē-ē… tas mans draugs, nevis es, varēja to dabūt. Viņam ļoti sāp."

Es papurināju galvu.

-   Vai jums šķiet, ka mani kads vajā un es vēlos…

Viņš atkal pasmaidīja, bet las bija vess, aizdomu pilns smaids.

-   Varbūt jūs velaties kādu vajāt un gribat uzzināt, kā var izvairīties no pieķeršanas? Nu labi. Ko es varu teikt? Aizrāvies va- jātajs patiešām spēj bul ārkārtīgi piesardzīgs un viltīgs. Nekad nedrīkst viņu novērtēt par zemu. Kad pienāk īstais brīdis, viņš var pastrādāt ko neprātīgu. Vajātājs, kurš patiešam nodevies šai misijai ar sirdi un dvēseli, padara savu apmātību par zinātni. Un mākslu.

-   Kā tas notiek?

-   Viņš pēta ne vien savu upuri, bet ari pasauli, kura tas dzīvo. Ģimeni. Draugus. Darbu. Skolu. Vietas, kur viņi pusdieno. Kur dodas, lai noskatītos filmu, kur ved mašīnu uz apkopi, kur pērk loterijas biļetes. Kur ved pastaigā suni. Viņš izmanto visus līdzekļus, gan likumīgus, gan nelikumīgus, lai uzkrātu informāciju. Nemitīgi vērtē, pela un gaida. Visas domas viņš velta savam mērķim - tik intensīvi, ka bieži paredz vairākus upura soļus uz priekšu, it ka spētu lasīt upura domas. Viņš upuri iepazīst labāk, neka tas pazīst sevi.

Kas izraisa tādu apmātību?

-   Manuprāt, psihologiem tas nav īsti skaidrs. Tamlīdzīga uzvedība gandrīz vienmēr ir neizprotama. Varbūt iemesls meklējams pagātnē, kurā bijis, teiksim, par daudz raupjuma?

-  DRoši vien tur slēpjas kas vairāk.

Ja, droši vien. Manuprāt, ja papēta viņu bērnību, tur vienmēr atklājas kaut kas ļoti nepatīkams. Ļaunprātīga izmantošana. Vardarbība. Jebkas. - Viņš papurināja galvu. Šie vajātāji ir bīstami cilvēki. Viņi nekādā ziņā nav parasti sīkie noziedznieki. Vienalga, vai upuris ir treileru stāvvietas kasiere, ko vaja bijušais draugs motociklists, vai neiedomājami bagāta Holivudas zvaigzne, kurai nedod mieru atraidīts pielūdzējs, upurim draud briesmas. Lai ari kā šis iekāres objekts izvairītos, vajātājs, ja vien to alks pietiekami stipri, viņu iegus. Likumu uzraugi nosaka īslaicīgus aizliegumus tuvoties, un viņiem nav noslēpums, kas ir kiber- noziegumi, bet viņu pienākums ir reaģēt uz noziegumu, nevis to novērst. Vajātāji to zina. Turklāt viņiem nereti ir vienalga. Sods viņus neuztrauc Viņi ir imūni pret parastiem sodiem. Publisku kaunu. Finansiālu sabrukumu. Cietumu. Navi. Tas viss viņus bieži vien nemaz nebiede. Viņi baidas tikai no viena - pazaudēt savu mērķi. Šis izjūtas pārmāc visu, un vajāšana kļūst par viņu dzīves jēgu.

-   Kā jarikojas cilvēkam, kuru vajā?

Detektīvs parakņajas atvilktnē un izvilka brošūru "Vai tevi vaja? Masačūsetsas pavalsts policijas padomi".

-   Mēs dodam viņiem izlasīt šo.

-   Un tas ir viss?

-  Līdz brīdim, kad pastrādāts noziegums. Taču tad jau parasti ir par vēlu.

-   Vai nav kādas atbalsta grupas un…

-   Jā, cilvēki paglābjas ari ta. Ir drošas vietas, slepenas mājas, jūsu minētas atbalsta grupas, vēl šis tas. las viss reizēm palīdz. Ls nesaku, lai vajātie nesazinās ar šiem tipiem, taču jāuzmanās, jo tas var beigties ar konfrontāciju, kas nav vēlama. Vai gribat zināt, kas ir pats ļaunakais?

Ls pamāju.

-   Lai arī kādus likumus cilvēku aizsardzībai pavalsts likumdevēji pieņem, savam nodomam uzticīgs vajātajs atrod apkārtceļus. Turklāt iesaistīt varas iestādes nereti ir bīstami. Tiklīdz nelaimīgais iesniedz sūdzību, ierosina lietu un saņem tiesas rīkojumu, ar kuru vajātājam aizliegts šim cilvēkam tuvoties, tāda rīcība reizēm izraisa katastrofu. Ļaundaris acumirklī rīkojas. Groza plānus. Pielādē ieročus un paziņo: "|a tu nepiederēsi man, nepiederēsi nevienam!"

-   Un…

-   Lieciet lietā iztēli, rakstnieka kungs, ļus zināt, ka tas notiek. Ģērbies kā Rembo vecas karavīra drēbēs, bruņojies ar divpadsmitā kalibra automātu un vismaz divām pistolēm, par krūtīm pārmetis pietiekami daudz munīcijas, šis vīrs ierodas kāda darbavietā, kādā mājā vai jebkur citur, lai stundām ilgi pretotos īpašo uzdevumu vienībai. Lsat redzējis tādus ziņu sižetus.

Es klusēju. Tā bija taisnība. Detektīva sejā atkal atplauka plats smaids.

-  |ums vajadzētu paturēt prata šo. Precīzakais vajātāja profils, ko likumsargi un tiesu psihologi spējuši izveidot, gandrīz pilnīgi atbilst sērijslepkavam. - Viņš atlaidās krēsla. - Ir ko padomāt, vai ne?

DIVDESMITĀ NODAIA

Vajadzību darīt ļaunu

-   Vai kadam ir nojausma, ar ko īsti Ešlija saskārusies? - Sallijas jautājums atbalsojās klusumā. - Jāatzīst, ka Ešlija par šo puisi mums ir stāstījusi ļoti skopi. Īstenībā, - viņa domīgi turpināja, - par cilvēku, kurš bojā viņas dzīvi, mēs zinām ļoti maz. - Sallija pagriezās pret bijušo vīru. Viņa joprojām lēni tukšoja savu skolu viskija glāzi, brīnīdamās, kāpēc nejutās piedzērusies. Acīmredzot viņa bija pārāk satraukta, lai apreibtu. - Skot, tu esi vienīgais no mums trim, kurš ticies ar šo cilvēku. Tikšanas laikā Bostonā tev droši vien radās daži secinājumi. Viedoklis par O'Konelu. Varbūt varam saki ar to.

Skots vilcinājās. Viņš bija radis pats vadīt sarunas semināru telpās un jutās nedaudz apjucis, kad bija jāizsaka savas domas.

-   Viņš nebija līdzīgs nevienam, ko mēs pazīstam, - viņš lēni sacīja.

-   Ko lu ar to gribi teikt? - Sallija jautāja.

-   Nu, viņš bija labi noaudzis, izskatīgs, samērā gudrs, nedaudz raupjš, kāds varētu būt vīrietis, kurš brauc ar motociklu, strādā fizisku darbu - štancē vai perforē -, vakaros mācās kādā arodskola, ir pabeidzis vidusskolu. Man radās iespaids, ka viņa pagātnē valdījusi nabadzība - tāds cilvēks nemācītos ne manā koledžā, ne I loupas privātskolā. Un viņš it nemaz neatgādina puišus, kurus Ešlija parasti savaldzina, lai abi viens otram zvērētu nemirstīgu mīlestību un šķirtos pēc četrām nedēļām. Viņas izraudzītie parasti pieder mākslinieciskajam tipam. Iekritušām krūtīm, gariem matiem, tādi nervozi. O'Konels šķita savaldīgs un nekaunīgs. Tu varbūt esi ar tādiem sastapusies sava prakse? Kaut gan - diez vai…

-   Un šis…

-   Viņš ir no zemākajiem slāņiem. Tā varētu bul viņa priekšrocība.

Sallija apsvēra dzirdēto.

-  Pie velna, kāpēc Ešlija vispār ar viņu sapinās?

-   Viņa pieļāva kļūdu, - Houpa noteica. Viņa klusi sēdēja, glāstīja Bezvārdim muguru un vārījās niknumā. Sākumā viņa nejutās pārliecināta, ka pelnījusi godu piedalīties apspriedē, bet tad nolēma, ka - pie velna! - ir gan. Viņa nespēja saprast, kāpēc Sallija izturas tik mierīgi. It ka vērotu notiekošo no malas - arī to, ka viņu abu naudas līdzekļi pagaist kā nebijuši. - Mēs visi šad tad izdarām nepareizu izvēli, ko vēlāk nožēlojam. Taču mums ir dota iespēja to aizmirst un doties tālāk. Šis puisis Ešlijai viņu aizmirst neļauj. - Houpa palūkojas uz Skotu un atkal pievērsās Sallijai. - Varbūt Skots bija tava kļūda. Varbūt es. Varbūt tas bija vel kāds cits, par kuru mēs neko nezinām, jo tu par viņu neesi stāstījusi. Tev tā ir pagātne, un šis cilvēks ir aizmirsts.

-   Labi, - Sallija pēc neveikla klusuma brīža piesardzīgi novilka. - Ko mēs iesāksim?

-   Mums jāved Ešlija prom no turienes, - Skols paziņoja.

-   Bet viņa Bostonā mācās! Tur ir visa viņas dzīve. Vai lu domā, ka mums būtu jāved Ešlija šurp ka pēc mājām noilgojies bērns, kas pirmo vasaru pavadījis nometnē?

-  Jā. Tā es domāju.

-   Vai tev šķiet, ka viņa piekritīs? - I loupa vaicāja.

-   Vai mēs neesam aizmirsuši ko svarīgu? - Sallija strauji sacīja. - Viņa ir pieaugusi sieviete, nevis mazs bērns.

-   Es to zinu! - Skols īgni atcirta. - Bet, ja rīkojamies tā, kā diktē veselais saprāts…

-   Vai tas atbilst veselajam saprātam? - lToupa strupi viņu pārtrauca. - Kāpēc Ešlijai būtu jābēg uz mājam, tiklīdz radušies kādi traucēkļi? Viņai ir tiesības dzīvot tur, kur viņa to vēlas, un viņai ir tiesības uz savu dzīvi. Toties šim O'Konelam gan nav tiesību viņai kaut ko uzspiest! Kāpēc viņa dēļ Ešlijai būtu jābēg?

-  Tā ir. Bet runa nav par tiesībām. Runa ir par dzīves īstenību.

-   Īstenībā mums jadara tas, ko grib Ešlija, - Sallija stingri sacīja. - Pagaidām mēs nezinām, ko viņa veļas.

-   Viņa ir mana meita. Ja es viņai ko palugšu, domāju, ka viņa to darīs, un punkts. - Skota vēsajā tonī ieskanējās dusmas.

-   Tu esi viņas tēvs. Nevis īpašnieks, - Sallija atgādināja.

Istabā iestājās nelāgs klusums.

-   Mums jānoskaidro, ko domā iesākt Ešlija.

-   Mēs izturamies sasodīti remdeni, izvairīgi un gļēvi, - Skots teica. - Manuprāt, mums jābūt apņēmīgākiem 1111 jānoskaidro, ar ko īsti esam saskārušies.

Brīdi visi atkal klusēja.

-  Es piekrītu Skotam, - Houpa aprauti pavēstīja. Kad Sallija pārsteigta pagriezās pret viņu, Houpa turpinaja: - Mums patiešām vajadzētu rīkoties strauji un izlēmīgi.

-   Ko tad jūs abi ierosināt?

-   Kā jau teicu, - Skots lēni iesāka, - mums vajadzētu noskaidrot par Maiklu O'Konelu ko vairāk un vienlaikus gādāt, lai Ešlija viņam nav sasniedzama. Varbūt vienam no mums vajadzētu papētīt šo cilvēku.

Sallija pacēla roku.

-   Labāk iesaistīsim profesionālu izmeklētāju. Es pazīstu dažus privātdetektīvus, kas ar tādiem jautājumiem nodarbojas katru dienu. Par pieņemamu samaksu.

-   Labi, - Skots piekrita. - Nolīgsti detektīvu, un tad izvērtēsim, ko viņš mums pastāstīs. Līdz tam mums jāaizved Ešlija prom no tas vietas, kur dzīvo O'Konels.

-   Vai tu patiešām uzskati, ka viņa jāved mājās? Tas taču ir bērnišķīgi un gļēvi! - Sallija iebilda.

-  Un saprātīgi. Varbūt šobrīd viņai vajadzīgs, lai kāds par viņu rūpējas.

Skots un Sallija nikni lūkojās viens uz otru, acīmredzot atcerēdamies kaut ko no savas pagātnes.

-   Mana māte, - Houpa ieminējās.

-   Tava māte?

-  Jā. Ešlija vienmēr ar viņu labi sapralusies, un viņa dzīvo maza pilsētiņā, kur svešinieku uzreiz, ievērotu, ja tas ierastos un uzdotu jautājumus. O'Konelam būtu diezgan grūti nemanītam Ešliju tur izsekot. Turklāt vieta mums ir pieliekami tuvu, bet viņam pietiekami tālu. Šaubos, vai viņš vispār spēs noskaidrot, kur Ešlija ir.

-   Bet viņas mācības… - Sallija atkal novilka.

-   Nepabeigtu semestri iespējams pabeigt vēlāk! - Houpa asi attrauca.

-  Piekrītu, - Skots noteica. - Par kaut ko vismaz esam vienojušies. Tagad tas jādara zināms Ešlijai.

Maikls O'Konels klausījās 'l'hc Rolling Stones mūziku pārnēsājamā atskaņotājā. Miks Džegcrs dziedāja: "Visa tava mīlestība ir likai salda atkarība…" - un O'Konels gāja pa ietvi, soļiem gluži vai izdejodams dziesmas ritmu un nelikdamies ne zinis par vēlīno garāmgājēju savādajiem skatieniem. Pulkstenis rādīja laiku nedaudz pirms pusnakts, un viņš ļāva skaņām vadīt savas domas, iztēlodamies nākamo soli, ko spers, pārsteigdams Ešliju. Jā, tas bus kaut kas negaidīts, viņš domāja. Ešlija sapratīs, cik visaptveroša ir viņa klātbūtne tās dzīvē.

Līdz šim viņa to nesaprata. Vēl ne.

Maikls bija kavējies pie viņas mājas, līdz. lampas izdzisa un Ešlija devās gulēt. Viņai nenāca ne prātā, ka tumsā ko saskatīt ir daudz vieglāk. Gaisma izceļ likai konkrelu laukumu. Maikls bija iemācījies vērot ēnas un kustības tumsā.

Viņš atgādināja sev, ka plēsoņas medī naktī.

Dziesma beidzās, un O'Konels apstājās. Otrā ielas pusē atradās neliels kinoteātris, kurā demonstrēja franču filmu "Sarežģīta situācija". Maikls ieslīdēja atpakaļ tumsā un vēroja ļaudis, kuri nāca ārā no kinoteātra. Ka jau viņš bija paredzējis, tie pārsvara bija jauni pārīši. Viņi šķita aizrāvušies, nevis tik pārlieku nopietni, kādi bieži izskatījās cilvēki, iz- nākdami no vietām, ko O'Konels nicinoši domās dēvēja par diletantu kino, un neaizmirsdami ar savu sejas izteiksmi paust, ka tikko redzējuši ko ārkārtīgi jēgpilnu. Viņš ievēroja jaunu puisi un meiteni, kuri, sadevušies rokās, smējās.

Abi acumirkli O'Konelu aizkaitināja. Juzdams, ka sirds dauzās straujāk, viņš uzmanīgi pētīja abus. Puisis un meitene, neona gaismas apspīdēti, pārgāja ielas otrā pusē. O'Konels sakoda zobus un juta mute rūgtumu.

Šim pārim nepiemita nekas īpašs, taču viņi iesvēla O'Konelā nevaldāmu niknumu. Viņš redzēja, ka jaunā sieviete viegli piespiežas puisim un satver viņa plaukstu, tādējādi abiem kļūstot par vienu veselu. Viņi devās pa ietvi uz. priekšu un spēra soļus reizē, it kā demonstrēdami savu intimitāti. O'Konels saka iet ātrāk, virzīdamies pārim paralēli un novērtēdams abus tuvumā, un dusmas viņā milža arvien lielākas.

Saskanīgajā gaitā puiša un meitenes pleci bieži saskārās, un O'Konels redzēja, cik aizrautīgi viņi sarunājas un smejas.

O'Konels sprieda, ka abi kopā ir neilgi. Viņu kustību valoda, interese, ar kādu viņi ieklausījās otra vārdos un smējās par otra teikto, vēstīja par svaigumu un priecīgu satraukumu, par attiecību sākumu, kurā viņi iepazina viens otru. Brīdi, kad meitene satvēra puiša roku, O'Konels nodomāja, ka viņi jau gulējuši kopā, bet tikai vienu reizi. Ik pieskārienam un glāstam, ik mirklim vēl piemita piedzīvojuma saviļņojums un iespēju reibums.

Viņš tos abus ienīda no visas sirds. /

O'Konelam nebija grūti iztēloties, kā viņu vakars turpināsies. Bija vēls, tāpēc viņi atteiksies no domas ieskriet Starbucks, lai tur iedzertu kafiju, vai Baskin-Robbins, lai apēstu saldējumu, bet apstāsies pie šim vietām un lādu iespēju apsvērs, kaut gan patiesībā ilgosies ātrāk mesties viens otra skavās. Puisis tērgās par filmām, grāmatām un lekcijām koledžā, kur viņš mācījās, bet meitene klausīsies, šad tad iestarpinādama pa vārdam un visu vakaru cenzdamās saklausīt, kāds viņš ir un ko varētu viņai nozīmēt. Puisim pieliks ar iedrošinājumu, ko pauda meitenes rokas siltums. Viņi smiedamies aizies līdz dzīvoklim, ieies iekšā, pāris sekundēs atradis gullu un nometis drēbes, un garās dienas pagurums acumirklī izgaisis, jo viņus iekvēlinās mīlēšanās noslēpumi.

Maikls smagi, bet klusi elpoja.

Viņi iztēlojas, kā tas notiks. Jo tas notiks. Viss par to liecina.

Maikls pasmaidīja. Bet ne šonakt.

Viņš gāja uz priekšu vienā tempā ar abiem jauniešiem, no otras ielas puses viņus vērodams. Sasniedzis stūri, kur iemirdzējās dzeltenā gaisma ar uzrakstu IET, viņš ātri uzgāja uz ielas un, uzrāvis plecus un nolaidis skatienu, steidzās pāri. Puisis un meitene nāca O'Konelam pretī, un, tāpat kā kuģiem kanālā, tiem bija jāpaslīd cits citam garām. Taču O'Konels, vērodams, kā abi bezrūpīgi sarunājas, nepievērsdami nekam apkārt uzmanību, domāja citādi.

Kad starp viņu un pāri bija atlikušas dažas pēdas, O'Konels spēji pacirtās sāņus, ar plecu uztriekdamies puisim. Trieciens bija pietiekami spēcīgs, tāpēc O'Konels nikns pagriezās pret abiem.

-   Ei, tu! Ko, pie velna, sapņo! Skaties, kur ej! - viņš kliedza.

Abi jaunie cilvēki pavērsās atpakaļ.

-  Atvaino, - puisis noteica. - Vainīgs. Atvaino. - Viņi turpināja ceļu, uzmetuši O'Konelam īsu, paviršu skatienu.

-   Idiots! - Maikls, noteicis tik skaļi, lai abi to dzirdētu, aši aizgriezās. Viņi bija redzējuši pietiekami.

Puisis apsviedās, joprojām turēdams meitenes roku, un acīmredzami apsvēra domu kaut ko atcirst, tomēr izlēma savaldīties. Viņš droši vien negribēja pateikt vai izdarīt ko tādu, kas šo vakaru sabojātu, tāpēc aizgriezās. O'Konels lēni noskaitīja līdz trīs. Kad pāris bija nedaudz, attālinājies, viņš abiem sekoja. Piepeša automašīnas signāla pārsteigta, meitene pameta skatienu pār plecu un ieraudzīja viņu. Maikls pamanīja, ka viņas sejā pavīd nemiers.

Tā gan, viņš nodomāja. Noejiet vēl dažas pēdas. Izvērtējiet pārsteigumu un iedomājieties draudus.

Sasniedzis ietvi un ieraudzījis, ka meitene satraukti kaut ko stāsta puisim, O'Konels ieslīdēja tumšā durvju ailā, vairīdamies no abu skatiena. Tur stāvēdams, viņš apslapēja vēlēšanos skaļi iesmieties. Viņš sāka skaitīt.

Viens, divi, trīs…

Nu jau puisis būs noklausījies meitenes teikto un apstājies.

Četri, pieci, seši…

Patlaban viņš pagriežas un pārlaiž skatienu tumsai, ko vietām pāršķeļ neona izkārtņu gaisma.

Septiņi, astoņi, deviņi…

Sasprindzinājis redzi, puisis vērīgi raugās visapkārt, bet viņu neredz.

Desmit, vienpadsmit, divpadsmit…

Viņš atkal pievēršas meitenei.

Trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit…

Uzmet ielai vēl vienu skatienu, lai pārliecinātos, ka abiem nekas nedraud.

Sešpadsmit, septiņpadsmit, astoņpadsmit…

Abi sak iet uz priekšu.

Deviņpadsmit, divdesmit…

Vēl viens bažīgs skatiens pār plecu.

O'Konels, izgājis no tumsas, redzēja, ka pāris paātrinājis gaitu un ticis pusi kvartāla tālāk. Viņš gandrīz skriešus abiem sekoja, šķērsodams ielu, līdz atkal gaja abiem paralēli pretējā ielas pusē.

Ari šajā reizē viņu pamanīja meitene.

O'Konels iztēlojās baiļu dzēlienu, ko izraisīja ar savu klātbūtni.

Meitene otrā ielas pusē nedaudz paklupa un pagriezās. Tajā pašā mirkli abu skatieni sastapās. O'Konels, kura sejas izteiksme pauda naidu, ka piekalts lūkojās viņā.

Viņu ieraudzīja arī puisis, un O'Konels, to jau gaidījis, strauji metās skriet, tuvodamies kvartala galam. Viņam palika tāda piepeša, neparasta izturēšanās. Tas bija kas negaidīts, un Maikls zināja, ka pārītis apjuks.

Viņam aizmugurē jaunā sieviete un puisis droši vien strīdējās, vai doties uz priekšu, kur atradās dzīvoklis, vai griezties atpakaļ un atrast citu ceļu. O'Konels, atkal noslēpies tumsā, atvilka elpu. Viņš aši novērtēja apkarini un konstatēja, ka netālu ir šķērsiela, kuras malās, tāpat kā Ešlijas ielā, slējās nelielas dzīvojamās ēkas. Kustīgas laternu gaismas apmirdzētie koki ap mājām izskatījās spokaini. Ielā, kur cieši cita pie citas bija novietotas automašīnas, no ēku durvīm plūda nespodra gaisma.

Viņš izslīdēja no tumsas aizsega un ātri pieveica tris ceturtdaļas šis ielas, nostādamies cilā tumšā vietā, kur saka gaidīt. Ielas galā bija laterna, un viņš sprieda, ka abi, iedami uz dzīvokli, izies cauri tās gaismas lokam.

O'Konelam bija taisnība. Viņš redzēja, ka jaunais paris nogriežas, bridi apstajas un lad ātri soļo uz priekšu.

Nobijušies, O'Konels nodomāja. Nezina, vai var justies droši.

Viņš izgāja no slēptuves, uzrāva plecus un, strauji soļodams, devās viņiem pretī.

Abi ieraudzīja viņu gandrīz vienlaikus. Meitene strauji ievilka elpu, un puisis, īsts džentlmenis, viegli pastūma viņu sev aiz muguras un, sažņaudzis rokas dūrēs un ieņēmis boksera pozu, it ka gaidīdams, kad atskanēs gongs, nostājās O'Konelam pretī.

-   Nenāc klāt! - puisis iekliedzās. Viņa balss no nedrošības bija spalga. O'Konels dzirdēja, ka meitene norīstās. - Ko tu gribi? - jaunais vīrietis noprasīja.

O'Konels apstājās.

-  Par ko jus runājat?

-   Nenāc klāt! - puisis atkārtoja.

-   Nomierinies, vecais, - Maikls noteica. - Vai tev ir problēmas?

-   Kāpēc jus mums sekojat? - Meitenes balss atgādināja žēlu spiedzienu.

-  Sekoju? Jums? Pie velna, kas tās par muļķībām?

Puisis neatlaida sažņaugtās dūres, taču izskatījās pārsteigts un apstulbis.

-   Jus abi esat jukuši. - O'Konels virzījās viņiem garām. - Ķerti.

-   Liec mūs mierā, - puisis sacīja. Pēc O'Konela domām, ne īpaši pārliecinoši. Paspēris kādus sešus soļus abiem garām, viņš apstājās un pagriezās atpakaļ. Abi, kā jau viņš domāja, vēl arvien stāvēja, viens otram pieķērušies, un nolūkojās viņam pakaļ.

-  Jums laimējās.

Jaunie cilvēki apstulbuši skatījās uz viņu.

-   Vai zināt, cik tuvu nāvei šodien bijāt?

Negaidīdams atbildi, viņš apcirtās un gāja prom, cik airi vien spēja, taču neskrēja. Puisis un meitene kā sastinguši palika slāvam uz ietves. Maikls O'Konels cerēja, ka viņi atcerēsies šaja vakarā pārdzīvotās izbailes daudz ilgāk nekā

prieku, ar kādu viņu likšanas sākās.

* »*

- Man šķiet, ka man jāuzzina vairāk par Salliju un Skotu. Par Houpu ari.

Nevis par Ešliju?

-   Ešlija šķiet jauna. Vēl nenobrieduši.

Viņa sarauca pieri.

Ta ir. Vai jus domājat, ka Maikls O'Konels viņai ļāva nobriest?

Es nezināju, ko lai atbild, turklāt jutu vēsumu viņas vārdos.

Kā jūs man teicāt iepriekš, kāds mirs. |ūs taču negribat sacīt, ka ta bija Ešlija…

Mans jautājums atbalsojās klusumā, kas iestājās starp mums.

Ešlijai draudēja vislielākās briesmas, - pēc brīža viņa atgādināja.

|ā, bet…

- Jūs laikam uzskatāt, ka jau izprotat Maiklu O'Konelu, - viņa mani partrauca.

-  Nē. Nepavisam. Ne tuvu tam. Es mēģinu izprast, kura virziena man vajadzētu pētīt, tāpēc gribēju uzzināt ko vairāk par šo trijotni.

Viņa bridi klusēja, grozīdama savu vēsās tējas glāzi, pēc tam pagrieza galvu un palūkojās laukā pa logu.

Es bieži domāju par viņiem. Nespēju sev neko padarīt. - Sieviete pasniedzās pec salvešu kārbas. Viņai acis sariesās asaras, bet uz lūpām rotājās viegls smaids. Viņa lēni un dziļi ievilka elpu.

Vai esat domājis par to, kapec noziegums ir tik postošs? viņa iejautājās.

Es zināju, ka viņa uz to atbildēs pati.

-  Tāpēc, ka tas ir negaidīts. Tas neiekļaujas dzīves ikdienišķajā ritma. Tas mUs pārsteidz. I.idz kļūst personisks. Piezogas cieši klāt.

-  Ja. Jums taisnība.

Viņa nenolaida no manis skatienu.

-  Vēstures profesors snobiskā, liberāla koledža. Advokāte mazā pilsētiņā ar pieredzi ne īpaši naidīgas šķiršanās prāvās un pieticīgu nekustamā īpašuma darījumu kārtošana. Sociālā pedagoģe un trenere. Un jauna, gaisīga mākslas studente. No kurienes viņiem visiem vajadzētu smelties speķu tādai cīņai?

-  Labs jautājums. No kurienes?

-  Tas jums jāsaprot. Jums jāsaprot ne tikai viņu domas un rīcība, jums jāsaprot, no kurienes radās viņu gara spēks.

-   Labi, - es vilcinādamies novilku.

-  ļo beigu beigās viņi dārgi samaksāja par visu.

Ls klusēju. t

-   Viss vienmēr Šķiet vienkāršs, kad tas ir beidzies. Taču, kad tas notiek, nekas nav skaidrs un saprotams. Un nekas nav lā, ka, mūsuprāt, vajadzētu būt.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

Radikāli soli

Jo vairāk Skots izlasīja, jo lielākas šausmas viņu pārņēma.

Jau nākamajā rītā pēc tikšanās ar Salliju un I loupu, Skots, kā jau zinātnieks, metās pētīt fenomenu, ko iemiesoja Maikls O'Konels. Ieradies tuvējā bibliotēkā, viņš vēlējās izlasīt visu, kas šeit atrodams par nepārvaramu, apmātības diktētu uzvedību. Viņa galdu lasītavas stūri klāja grāmatas, žurnāli un avīzes. Telpā valdīja drūms klusums, un Skotam piepeši likās, ka viņš tik tikko spēj paelpot.

Gandrīz panikas pārņemts, viņš pacēla skatienu un juta, ka sirds dauzās kā negudra.

Šajā rītā viņš bija uzņēmis sevi izmisuma jūru.

No rakstiem, kas bija viņa priekšā, dvesa nāve. Viņš atkal un atkal lasīja gan par jaunu sievieti, gan sievieti pusmūžā, gan vecu sievieti, un viņas visas bija kļuvušas par apmāta vīrieša mērķi. Viņas visas bija cietušas. Lielākā daļa nogalinātas. Izdzīvojušās bija sakropļotas.

Nebija nozīmes tam, kur sieviete dzīvoja. Ziemeļos vai Dienvidos, Amerikā vai ārzemēs. Dažas bija jaunas studentes, tāpat ka Lšlija. Citas bija vecākas. Bagātas, nabadzīgas, izglītotas, analfabētes - tam arī nebija nozīmes. Dažas reiz ar savu vajātāju dzīvojušas laulībā. Dažas kopa ar viņu strādājušās. Dažas mācījušās ar viņu viena klasē. Dažas gluži vienkārši bijušas ar šo vīrieti kopā. Visas bija izmēģinājušas visu - vērsušās pie likumsargiem, pie ģimenes, draugiem, ikvienas iespējamās palīdzības, pūlēdamās tikt vaļā no negribētās uzmanības. Skots izlasīja frāzi - "iekāre, kas nepazīst baiļu". /

Visas bija sapratušas, ka meklēt palīdzību nav jēgas.

Viņas bija sašautas, sadurtas, piekautas. Dažām izdevās izdzīvot. Daudzas nomira.

Reizēm kopā ar viņām mira bērni. Bija gadījumi, kad mira darbabiedri vai kaimiņi ka niknuma nelieši upuri.

Skotam no visas šis baisās informācijas reiba galva, jo viņš sāka aptveri, kādās lamatās Ešlija iekļuvusi. Katrā nākamajā lapā, katrā grāmatā un rakstā kopīgais vārds bija "mīlestība".

Viņš, protams, saprata, ka tā nav īsta mīlestība. Tas bija kaut kas pretdabisks, izlauzies 110 cilvēka prāta un sirds tumšākās daļas. Tam vieta bija tiesu psihiatrijas dokumentos, bet ne uz svētku atklātnēm. "Mīlestība", par kādu Skols tagad lasīja, bija neiztrūkstoša sastāvdaļa ikvienā baisaja stāstā, un tas viņu biedēja vēl vairāk.

Skols šķirstīja grāmatu pēc grāmatas, kurās bija apkopoti šie stāsti un traģēdijas, meklēdams lo vienīgo, kurā būs pateikts, kas viņam jādara. Viņa skatiens skrēja par rindām un pirksti drudžaini pāršķīra lapas, viņš nometa vienu grāmatu un, trauksmes pārņemts, grāba nākamo, cerēdams, ka tajā būs izlasāma atbilde. Viņš bija vēsturnieks, zinātnieks, un uzskatīja, ka atbilde kaut kur uzrakstīta, kādas lapas kādā rindkopā. Viņš dzīvoja saprāta un argumentu pasaulē, kurā kaut kas viņam spēs palīdzēt.

ļo neatlaidīgāk viņš centās sev to iestāstīt, jo skaidrāk apzinājās, ka viņa meklējumi ir neauglīgi.

Skots kā apdullis piecēlās kājās, tik spēcīgi atgrūzdamies no galda, ka smagais ozolkoka krēsls nogāzās uz grīdas ar troksni, kas klusajā telpā izklausījās pēc šāviena. Viņš juta, ka bibliotēkas apmeklētāju skatieni ieurbjas viņam mugura. Gluži ka ievainots, viņš klupdams atkāpās no galda, ar vienu roku tverdams pie krūtīm, ar otru paniski rādīdams uz atvērtajām grāmatām un žurnāliem, tad pagriezās un, pametis visus šos baisos stāstus, metās prom. Viņš skrēja gar kartotēkas skapjiem, garām reģistratūras galdam un bibliotekāriem, kuri satriekti viņu vēroja, jo nekad nebija redzējuši, ka cilvēkam tādas bailes iedveš rakstīti vārdi. Viens Skotam uzsauca, bet viņš to nedzirdēja. Izskrējis lauka, viņš palūkojās apmākušajās debesis, juzdams, ka viņa sirdi valda lielāks saltums nekā gaisā, un apjēgdams tikai vienu - viņam jāglābj Ešlija, jādabū viņa prom no bīstamās vietas, un las jāizdara ātri.

Sallija šo dienu sāka ar lēmumiem, kas pašai likās visai saprātīgi.

Viņasprāt, pirmais uzdevums bija izprast, kādu cilvēku meita ievedusi viņu visu dzīvē, kurā las bija tik rupji iejaucies. Bija skaidrs, ka viņš māk apieties ar datoru. Sallija noraidīja intuitīvo domu ar visām informācijas druskām doties uz policiju. Viņa vēl nejutās pārliecināta, ka likumsargi darīs ko vairāk par viņas iesnieguma pieņemšanu, turklāt tādejādi viņa apdraudētu jurista un klienta attiecību neizpaužamī- bu. Tātad policijas iesaistīšana nebija laba doma.

O'Konelam - ja visas šīs nelietības pastrādājis viņš, kaut gan Sallija par to vēl nebija pilnīgi pārliecināta, - piemita instinktīva izpratne par izsmalcinātu viltību, un ši izpratne Salliju biedēja. Viņš zināja, kā ieriebt cilvēkiem, neizdarot nevienu sitienu vai šāvienu, bet rīkojoties izvairīgi un neskaidri, pats palikdams ēnā. O'Konela zināšanas par to, kā sagandēt viņu dzīvi, iedvesa šausmas, un Sallija notrīcēja.

Un tomēr, viņa sev atgādināja, O'Konels nav viņu cienīgs pretinieks.

Pareizāk, nav cienīgs pretinieks viņai. Par Skolu viņa nebija tik pārliecināta. Nelielas humanitāro zinātņu koledžas pieklājīgajā sabiedrībā pavadītie gadi bija mazinājuši sīkstumu, kas Salliju tā valdzināja, kad viņi apprecējās. Toreiz viņš bija kara veterāns brīdī, kad tos necienīja, un viņš nodevās mācībām ar tādu stūrgalvību, ko viņa apbrīnoja. Pēc kāzām un Ešlijas piedzimšanas, kad Skots jau bija saņēmis doktora grādu un Sallija pieņēmusi lēmumu mācīties jurisprudenci, viņa manīja, ka Skols kļūst maigāks. 11 ka pusmūžs, kas tuvojas, atstātu iespaidu ne tikai uz. viņa vidukli, bet arī attieksmi pret dzīvi.

- Nu labi, mister O'Konel, - Sallija skaļi teica. - Jūs izvēlējaties nepareizo ģimeni, kam kaitēt. Tagad jus pašu sagaida daži pārsteigumi.

Viņa sparīgi iemetās krēslā un pasniedzās pēc telefona. Atradusi savā piezīmju bloknota vajadzīgo numuru, viņa to aši sastādīja un pacietīgi gaidīja, kad sekretāre viņu savienos. Izdzirdējusi klausulē vajadzigā cilvēka balsi, Sallija atvieglota nopūtās.

-   Runā Mērfijs. Kā varu jums palīdzēt, misis Frīmena-Ri- čardsa?

-  Sveiks, Metju. Man ir problēma.

-   Advokātes kundze, tas ir vienīgais iemesls visa pasaulē, kāpēc cilvēki uz. šo numuru zvana. Kādēļ gan vel lai kāds gribētu runāt ar privātdetektīvu? Nu, kas tad noticis šoreiz? Šķiršanās lieta jūsu mazajā, jaukajā pilsētiņā? Vai kas ārkārtīgs? <

Sallija iztēlojās Metjū Merfiju sēžam pie sava galda. Viņa kabinets atradās necilā, nedaudz apbružatā, pavecā nama Springfīldā dažu kvartālu attālumā no federālās liesas nama diezgan panīkuša rajona nomalē. Nekas spilgts un uzmanību saistošs viņam nederēja.

-   Nē, šoreiz tā nav šķiršanās, Metjū.

Sallija varēja piezvanīt vairākiem krietni smalkākiem detektīviem. Taču Mērfijam bija bagātīga, raiba pieredze un skarba attieksme, kāda, pēc Sallijas domām, šaja reizē bus vietā. Turklāt, nolīgstot kādu no citas pilsētas, bija mazāks risks, ka apgabala tiesas namā sāks klīst baumas.

-   Tātad kaut kas cits, advokātes kundze? Varbūt, ka lai to pasaka, tas ir kas āķīgs?

Viņš bija ļoti daudz sapratis no dažiem Sallijas teikumiem.

-   Kādi jums ir sakari Bostonas pusē? - viņa painteresējās.

-   Daži draugi man tur vēl ir.

-   Kadi draugi?

Viņš iesmējās.

-   Nu, daži draugi abās aizas pusēs, advokales kundze. Viens otrs nepatīkams lips, kas meklē vieglas peļņas avotu, un puiši, kuri mēģina tos aizturēt.

Mērfijs divdesmit gadus bija strādājis par slepkavību izmeklētāju pavalsts policija, agri aizgājis pensijā un lad atvēris savu uzņēmumu. Klīda baumas, ka viņa saņemtais izslā- šanās pabalsts bijusi daļa no vienošanās klusēt par dažām Vorčesteras Narkotiku apkarošanas vienības aktivitātēm, kas bija atklājušas pec vairākām ar narkotikām saistītām slepkavībām. Sallija pec nostāstiem zināja, ka tā ir bīstama joma, un Mērfijs aiziedams bija saņēmis pulksteni un ticis svinīgi aizvadīts, kaut ari alternatīva bija nonākšana cietumā vai pat slikta nakts, kas beigtos ar kāda latmamerikāņu narkotiku karaļa bandīta pusautomātiskās pistoles šāvienu.

-   Vai jūs varētu manā uzdevumā šo to Bostonā izmeklēt?

-  šobrīd gan esmu nedaudz aizņemts. Kas tieši būtu jāizmeklē?

Sallija dziļi ievilka elpu.

-    Kaut kas personisks. Tas saistīts ar manas ģimenes locekli.

Viņš bridi vilcinājās.

-   Nu, advokātes kundze, tad ir skaidrs, kapec zvanījāt vecajam kaujas zirgam, nevis kādam no glumajiem izbijušajiem FĪB detektīviem vai kareivīgajiem Kriminālmeklēšanas nodaļas puišiem tajā pašā smalkaja vietā, kur vadāt savu biroju. Ko tad jus vēlaties, lai es izdaru?

-   Mana meita Bostonā satikusi kādu jaunu vīrieti.

-  Un jums viņš nepatīk?

-  Tas būtu maigi teikts. Viņš bez mitas apgalvo, ka Ešliju mīlot. Neliek viņu mierā. Izdarīja dažus trikus ar datoru, panākdams viņas atlaišanu no darba. Kaitēdams meitas mācībām, sagādāja viņai nepatikšanas universitāte. Varbūt izdarījis vel ko. Droši vien visur viņai seko. Iespējams, iejaucies ari manā, mana bijušā vira un manas draudzenes dzīvē. Atkal, izmantodams datoru.

-   Ka iejaucies?

-   Viņš ielauzās manos bankas kontos. Sacerēja anonīmas sūdzības. Vārdu sakot, sagandēja mūsu dzīvi.

Sallija nodomāja, ka šie pāris teikumi ne tuvu neizsaka to postu, kādu viņiem nodarījis O'Konels.

-   Tātad savā ziņā viņš ir meistarīgs, šis… Kā lai viņu dēvē? Par bijušo draugu?

-   Var teikt arī tā. Kaut gan, cik zinu, viņiem bijusi likai viena tikšanās.

-   Viņš to visu dara pēc vienas nakts dēkas?

-   Jā, tā šķiet.

Mērfijs bridi klusēja, un Sallijas pašpārliecinātība mazliet saplaka.

-   Labi, - Mērfijs teica. - Cik var spriest no jiisu teiktā, pēc lāga cilvēka šis puisis neizklausās.

-   Vai esat kādreiz sastapies ar tādiem tipiem? Ar apmātiem vajātājiem?

Metjū Mērfijs atkal klusēja. Tāda izturēšanās Sallijā viesa bažas.

-  Jā, advokātes kundze, esmu gan, - beidzot viņš lēni atbildēja. - Esmu saskāries ar dažiem puišiem, kas atgādina jūsu aprakstīto. Toreiz, kad vēl izmeklēju slepkavības.

Kad Sallija izdzirdēja pēdējo vārdu, viņas mute kļuva sausa.

Kad Houpas māte, beigusi grābt lapas, iegāja mājā, iezvanījās telefons.

-  Sveika, mīļa! - Kelrina Freizerc, izdzirdējusi meitas balsi, iesaucās. - Nu gan pārsteigums! Pagājušas daudzas nedēļas kopš mūsu pēdējās sarunas.

-   Sveika, māt, - Houpas balsī vīdēja vainas pieskaņa. - biju aizņemta ar skolu un komandu, un laiks gluži vienkārši paskrēja nemanot. Kā tev klājas?

-   Ļoti labi. Gatavojos ziemai. Vietējie domā, ka ta būs ilga.

Houpa dziļi ievilka elpu. Viņas attiecībās ar mali valdīja

pastāvīga spriedze. Kaul gan viņas sarunājās pieklājīgi, šķita, ka tā velkas ap viņām arvien ciešāk gluži ka mezgls, kas notur vēja piepuslu buru, kad brāzmas pieņemas spēkā. Kelrina Freizerc visu mūžu bija nodzīvojusi Vērmontas pavalstī, un viņas politiskie uzskati bija pat ļoti liberāli, taču viņas iecietība pagaisa kā nebijusi, kad runa bija par ko citu - pašu svarīgāko viņas meitai. Viņa uzticīgi apmeklēja vietējo katoļu baznīcu nelielajā Patni ciematā, kas atradās blakus lepnajai, bijušo hipiju apdzīvotajai Bretlboro pilsētai, kuras iedzīvotāji pārtika no kviešu maizes un graudiem. Ketrinai pēc vīra pāragrās nāves ne reizi nebija ienākusi prātā doma par apprecēšanos otru reizi, un viņa baudīja savrupu dzivi vienatne meža malā. Viņa joprojām neatzina meitas attiecības ar Salliju. Dzīvodama pavalstī, kur likumi neiebilda pret civillaulības saitēm starp sievietēm, savas šaubas viņa glabāja sevī un katru svētdienas ritu izmisīgi lūdza Dievam izpratni, kas jau gadiem nedevās viņai rokā. Šā iemesla pēc saprašanās ar meitu viņai bija apgrūtināta. Agrāk viņa šad tad ierunājās par šim izjutām grēksūdzē, taču bija pagurusi no lūgšanu skaitīšanas, jo tās nepalīdzēja viņai justies labak.

Houpa uzskatīja, ka plaisu attiecībās ar māti izraisījusi viņas nespēja būt normālai un radīt mazbērnus. Šo spriedzi viņas juta gan tad, kad abas sarunājās, gan tad, kad nesazva- nījās un nesarunājās, jo īstais temats, ko vajadzētu apspriest, nekad netika skarts.

-   Man jālūdz tev pakalpojums, - Houpa sacīja.

-   Visu, ko vēlies, mijā, - Ketrina atbildēja.

Houpa zināja, ka tie ir meli. Bija vairāki lūgumi, ko viņas māte nepildītu.

-   Tas saistīts ar Ešliju. Viņai uz kādu laiku jātiek prom no Bostonas.

-   Vai kaut kas nolicis? Viņa taču nav saslimusi, vai ne? Un nav iekļuvusi satiksmes negadījuma?

-   Nē, ne gluži, bel…

-Vai viņai vajadzīga nauda? Man naudas ir papilnam, un es ar prieku viņai palīdzētu.

-   Nē, māt. Ļauj man paskaidrot.

-   Bet ka tad ar viņas mācībām?

-   Tās var pagaidīt.

-  Mīļā, tas nu gan mani mulsina. Kas viņu dzen prom no turienes?

Houpa dziļi ievilka elpu.

-   Vīrietis, - viņa izgrūda.

Vakarā, kad Skols mēģināja sazvanīt Ešliju, viņš izdzirdēja automātisko ierakstu, ka "šis numurs neeksistē". Nemiera pārņemts, viņš sastadīja mājas telefona numuru. Kad meita atbildēja, viņš satraucās vel vairak, taču apsveicinādamies centās runāt ierastajā balsi, lai meita nenojaustu viņa bailes.

-  Sveika, Ešlija! - viņš mundri sacīja. - Ka tev klajas?

Ešlija nezināja, kāda varētu but atbilde uz šo jautājumu.

Viņa nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņu novēro, ka viņai seko un O'Konels dzird kairu viņas izrunāto vārdu. Iziedama no dzīvokļa, viņa izturējās bikli, pa ielu gāja piesardzīgi, baidījās no katras ēnas, katra stūra, katras sānielas, kas beidzās ar strupceļu. Ierastās pilsētas skaņas, pie kurām viņa bija pieradusi, nu griezās ausis ka augstas frekvences svilpieni, tik augsti, ka sagādāja sāpes.

Viņa nolēma melot, negribēdama, lai tēvs raizējas.

-   Nav ne vainas. Tikai viss kļuvis nedaudz juceklīgs.

-   Vai O'Konels tevi liek miera?

-  Tēt, man kaut kas jādara, - neatbildējusi uz. jautājumu, Ešlija sacīja.

-   Jā, - viņš steidzīgi piekrita. Pārāk steidzīgi. - Jā. Protams.

-   Man ir atslēgts mobilais telefons, - Ešlija paskaidroja, lai Skots nebrīnītos par automātisko ieraksta balsi.

-  Jā, un atsakies arī no šīs līnijas. Patiesībā tev būs jādara daudz kas vairāk, nekā mēs sākuma domājām.

-   Man jāpārceļas, - viņa drūmi teica. - Man šī viela patīk, bet…

-   Manuprāt, - Skots uzmanīgi iesāka, - būs jārīkojas vēl apņēmīgāk.

Ešlija neatbildēja.

-   Ko tu gribi ar to teikt? - pēc brīža viņa izgrūda.

Skots dziļi ievilka elpu, un, kad Ešlijai atbildēja, viņa tonis bija bezkaislīgs un atturīgs, it kā viņš norādītu uz truku- rniem studenta iesniegtajā darbā.

-   Esmu šo to palasījis, veicis pētījumus. Negribu, lai tu izdari pārsteidzīgus secinājumus, bet man jāteic, ka O'Konels varētu kļūt vēl agresīvāks.

Agresīvāks. Tas izsaka ļoti maz. Vai tev šķiet, ka viņš man varētu ko nodarīt?

-   Sievietes, kas saskārušas ar līdzīgiem tipiem, ir cietušas. Tāpēc mums jadara viss, lai tu būtu drošībā.

No jauna iestājas klusums.

-   Ko tu ierosini? - Ešlija pēc brīža jautāja.

-  Manuprāt, tev uz kādu laiku jānozūd. Jādodas prom no Bostonas un jāapmetas drošā vietā. Jāturpina dzīve, kad O'Konels beidzot liksies mierā.

-  Kāpēc tu domā, ka viņš liksies mierā? Varbūt viņš tikai nogaidīs.

-   Mums ir iespējas, Ešlija. Tu vari pamest Bostonu uz visiem laikiem un pārvākties uz Losandželosu, Čikāgu vai Mai- ami. Tu vēl esi jauna. Ir daudz laika sasniegt visu, ko vēlies. Taču tagad mums jāsper radikāls solis, lai O'Konels tevi nevarētu atrast.

Ešlija juta uzvirmojam sevī dusmas.

-   Viņam nav tiesību sagandēt manu dzīvi, - viņa sacīja dusmu un izmisuma pārvērstā balsī. - Kāpēc es? Ko sliktu esmu izdarījusi? Viņam nav tiesību sagandēt manu dzīvi! - viņa nikni atkārtoja.

Skots klausījās meitas dusmu izvirdumā, neteikdams ne vārda. Viņš atcerējās, ka Ešlija jau bērnībā spēja nomierināties tikai tad, ja pirms tam bija izkliegušies un kādu apsūdzējusi. Pēc tam viņa rīkojās saprātīgi vai gandrīz saprātīgi.

-   Viņam nav tādu tiesību. Taču ir spējas. Tāpēc izdarisim ko negaidītu. Pirmām kārtām tev jāpagaist no Bostonas.

Skots juta, ka Ešlija klusēdama to apsver. Viņš nenojauta, ka meita jau pati bija sapratusi daudz ko no tā, ko viņš sacīja par O'Konelu. Taču, izdzirdējusi Skota ierosinājumu, viņa zaudēja drosmi. Acīs saskrēja asaras. Tas nebija taisnīgi. Kad viņa atkal ierunājās, Skots no viņas balss toņa saprata, ka viņa samierinājusies.

* * *

-   Tātad viņi nolīga privātdetektīvu?

-  Jā. Ļoti lietpratīgu un pieredzes bagātu vīru.

-  Tas bija pareizi darīts. Tā rīkotos ikviens izglītots un materiāli nodrošināts paris. Piesaistītu speciālistu. Man vajadzētu ar viņu aprunāties. Droši vien viņš sagatavoja Sallijai ziņojumu. Privātdetektīvi vienmēr raksta ziņojumus. Tas noteikti kaut kur būtu pieejams.

Ja. Jus spriežat pareizi, - viņa sacīja. - Viņš uzrakstīja ziņojumu. Mana rīcībā ir Sallijai nosūtītais eksemplārs.

I ieliski.

-  Varbūt vispirms mēģiniet ar Metju Mērfiju aprunāties. Pēc tam es jums iedošu ziņojumu, ja domāsiet, ka tas jums vēl vajadzīgs.

-   Jūs varētu man aiztaupīt pūles.

-  Iespējams, - viņa atbildēja. I3et nedomāju, ka mans uzdevums šaja stāsta ir aiztaupīt jusu laiku un pulēs. Turklāt uzskatu, ka privātdetektīva apciemošana sniegs jums… ka lai pasaka? Izpratni.

Viņa pasmaidīja, bet smaidā nebija jautrības, un man radās neskaidrs iespaids, ka viņa mani ķircina. Paraustījis plecus, es piecēlos, gatavodamies doties prom. Viņa nopūtās, ieraudzījusi manu vilšanas pilno SĢjas izteiksmi.

-   Dažreiz viss atkarīgs no iespaidiem, - viņa strupi sacīja.

-   Jus kaut ko uzzināt, kaut ko izdzirdat, kaut ko ieraugāt, un tas atstaj iespaidu uz jūsu iztēli. Tā notika ar Skotu, Salliju, Houpu un Ešliju. Notikumu un brīžu kopums veido skaidru vīziju par nākotni. Aizejiet pie tā privātdetektīva, - viņa lietišķi noteica.

-   Tas bagātinās jusu izpratni. Un tad, ja uzskatīsiet par vajadzīgu, varesiet iepazīties ar viņa ziņojumu.

DIVDESMIT otrĀ nodaĻa

Nozušana

Zeņķis. Tas bija pirmais, kas Metjū Mērfijam iešāvās prātā.

Viņš cieši skatījās uz neizteiksmīgajiem ierakstiem policijas arhīva dokumentos, kur atspoguļojās sīkas un pārsvarā nenozīmīgas O'Konela sadursmes ar likumu. Krāpšanās ar kredītkartēm, kas droši vien nozīmēja zagtu karšu lietošanu, automašīnas zādzība, kad O'Konels vēl bijis pusaudzis, uzbrukums, acīmredzot kautiņš bārā, kur O'Konels acīmredzot uzvarējis. Nevienam no šiem pārkāpumiem, kuros puisis bija apsūdzēts, nesekoja kas nopietnāks par pārbaudes laiku. O'Konels gan bija izcietis piecu mēnešu sodu kādā apgabala cietumā, jo nebija nevarējis samaksāt nelielu drošības naudu. Tiesas norīkotais sabiedriskais aizstāvis bez grūtībām bija panācis, ka apsūdzību noziedzīga uzbrukumā pārkvalificē par vienkāršu fizisku aizskaršanu. Par to bija piespriests naudas sods, apcietinājumā pavadītais laiks un sešu mēnešu pārbaudes posms. Mērfijs sev atgādināja, ka jāpiezvana probācijas dienesta amatpersonai, kaut gan šaubījās, vai šis cilvēks spēs kaut ka palīdzēt. Pārraugi parasti lielāko daļu sava laika velta bīslamakiem noziedzniekiem, un, cik Mērfijs sprieda pēc izlasītā, Maikls O'Konels nebija bīstams - vismaz, ta uzskatīja tiesa.

Protams, Mērfijs domāja, uz visu nupat izlasīto varēja palūkoties ari citādi - O'Konels nodarbojas ar daudz ko, taču nebija vēl pieķerts.

Mērfijs papurinaja galvu. Diez. vai šis puisis bija viltīgs noziedznieks.

Viņš atkal pievērsa skatienu papīru žūksnim sev uz ceļgaliem. Pieci mēneši apgabala cietumā. Ar to nepietika, lai sīkajam noziedzniekam Maiklam O'Konelam cietums neliktos likai nieka neērtība. Tā bija iespēja apgūt šo to vērtīgu no pieredzējušiem ieslodzītajiem, ja vien mācēja turēt vajā acis un ausis un izvairīties no turienes skarbāko eksemplāru uzmanības. Mērfijs zināja, ka noziedzība, gluži ka zinātne, jāapgūst ilgi.

Dokumentiem bija pievienoti melnbalti O'Konela profila un pretskata attēli. Mērfijs prātoja, vai šis bijis sākums.

Viņaprāt, nē. Pieci mēneši cieluma bija likai prakses laiks. Mērfijs bija pārliecināts, ka O'Konels jau daudz ko mācēja pirms tam.

Policijas detektīvs, kurš sameklēja Merfijam šos dokumentus, nevarēja piekļūt ierakstiem par O'Konela pārkāpumiem gados pirms pilngadības. Mērfijs saausījās. Nevarēja zināt, kas atrodams tajos. Taču, vēlreiz pārlasīdams pieejamos dokumentus un manīdams likai nejaušas vardarbības iezīmes, Mērfijs nomierinājās. Sliktais puisis, viņš nodomāja. Nevis sliktais puisis ar devītā kalibra ieroci.

Lasīdams policijas arhīva dokumentus, Mērfijs jau izdarīja dažus secinājumus par O'Konela bērnību. Tas bija Ņū- hempšīras piekrastes treileru parka zēns. Droši vien bērnība necik laimīga viņam nebija. Ne baltas koka mājas, ne krāsnī ceptas ābolkūkas, ne futbola spēlēšanas pagalmā, - viņa bērnībā droši vien galvenais sporta veids bija izvairīšanas no sitieniem. Samērā labas atzinies skolā - kad viņš turp aizgāja. Šķiet, izglītībā viņam bija daži robi. Vai bijis ari mazgadīgo labošanas iestāžu audzēknis? Galu galā veiksmīgi pabeidzis vidusskolu. Mērfijs sprieda, ka sociālajiem pedagogiem šis pusaudzis sagādājis daudz rupju. Pietiekami gudrs, lai iestātos vietējā koledžā. Izslēgts. Atgriezies. Mācības nav pabeidzis. Pārsūtījis kredītpunktus uz Masačusetsas Bostonas universitāti. Prot apieties ar instrumentiem, tātad mehāniķis ar pieredzi. Acīmredzot izmantojis šis spējas, lai apgūtu datoru. Mērfijs nolēma, ka pamatīgāk izvērsis meklējumus, ja to vēlēsies Sallija Frīmena-Ričardsa. Viņš nojauta, ko atradīs. Despotisku tēvu. Dzērāju māli. Varbūt tēva nemaz nebūs, bet māte - palaistuve. Fizisks darbs dienā un tāds pats vakarā mājās, sitieni, ar ko sestdienas vakaros neskopojas māte, pavairāk iedzērusi alu.

Metjū Mērfijs gremdējās šajās pārdomās, sēdēdams savā automašīnā, ko bija novietojis pie noplukušas daudzstāvu mājas, kurā dzīvoja Maikls O'Konels. Bija jauka, saulaina pēcpusdiena. Pār nobružātajām ēkām liecās gaišzils debesjums, un Mērfijs jau kuro reizi nopētīja kvartālu. Viņš paraustīja plecus. Iela bija tāda pati kā daudzas citas Bostonā. Pilna jauniem cilvēkiem, kuru ceļš vijās kalnup, un veciem ļaudīm, kas pieredzējuši jautrākas dienas. Un dažiem lā bija pagaidu pieturvieta ceļa uz ko sliktāku. Teiksim, Maiklam O'Konelam.

Palūgdams savam draugam policijas detektīvam, lai tas sameklē arhīvā dokumentus par O'Konelu, Mērfijs bija ticis pie fotogrāfijas kopijas, pieticīgām ziņām par viņa pagātni un dažām adresēm. Nu viņš vēlējās iegūt labu mērķa attēlu. Uz sēdekļa viņam blakus bija moderna digitālā kamera ar garu objektīvu. Privātdetektīva galvenais instruments.

Mērfijam bija nedaudz virs piecdesmit, un tie bija gadi, kas atnāk reizē ar visām lām raizēm, kuras saistītas ar vecuma tuvošanos. Viņam nebija bērnu, viņš bija šķīries un skuma vienīgi pēc tām dienām, kad, ģērbies formastērpā ar stīvo apkakli, bija jauns un policijas mašīnā brauka ja pa Masa- čūsetsas ielām, strādādams straujās, nolikumiem pārblīvētas maiņās un pārlikdams no kafijas un adrenalīna. Viņš ilgojās ari pēc Slepkavību izmeklēšanas nodaļā nostrādātā laika, taču bija pieliekami gudrs, lai saprastu, ka ar tādiem ienaidniekiem, kādus ieguvis, vecumdienas tur diez vai sagaidītu. Viņš pasmaidīja. Visu mūžu viņam bija piemitusi māka izkulties no ķibelēm un atrasties soli priekšā draudīgajai dūrei. Gadu pēc iestāšanās policijā Mērfijs pakaļdzīšanās laika bija samīcījis savu patruļmašīnu un ieguvis tikai dažas skrambas, bet neatliekamās palīdzības mediķi nesekmīgi mēģināja atdzīvināt bagātos, pārdzērušos puišeļus, kuri bija izvilkti no viņu tēva BMVV un kurus Mērfijs bija vajājis. Reiz nakts vidū, kad Mērfijs mēģināja savaldīt narkotiku tirgoni, kurš bija zaudējis prātu pats no sava produkta un iztukšoja visu devītā kalibra pistoles aptveri Mērfija virzienā, visas lodes ietriecās sienā viņam aiz muguras, bet vienīgā lode, ko Mērfijs aizvērtām acīm izšāva, trāpīja vīram krūtis. Ari veiklā mēle bija palīdzējusi viņam izkļūt no daudzajām bīstamām situācijām, ko viņš pat nespētu saskaitīt. Viena no tādām bija sastapšanās aci pret aci ar sērijslepkavu, kuram viena roka bija miesnieka nazis un otrā deviņus gadus veca meitenīte, bet pie kājām - bijušās sievas un viņas mātes līķi, kas gulēja virtuvē uz grīdas asiņu peļķē. Par šo arestu Mērfijs saņēma Atzinības rakstu. Slepkava Mērfijam draudēja, apzvērēdams, ka Mērfijs būs Mākamais viņa upuris, ja vien viņš kādreiz likšot lauka, bet tas nu bija maz ticams. Metjū Mērfijs gadu gaita saņemtos draudus uzskatīja par labāko apstiprinājumu saviem panākamiem. Viņam draudēts bija daudz, visas tādas reizes atcerēties nebija iespējams.

Viņš atkal ielūkojās dokumentos.

Maikls O'Konels nebija nekas vairāk par nelielu apgrūtinājumu.

Viņš dziļi ievilka elpu, ar acīm vēlreiz pārskriedams lapām un meklēdams kādu norādi uz to, ka O'Konelu iebiedēt nebūs iespējams. Neko tādu viņš skopajās rindās neatrada. Mērfijs apsvēra rīcības plānu, kādu cels priekšā Sallijai Prīmenai-Ričardsai. Kādu vakaru, paķēris līdzi dažus draugus no policijas, viņš to puisi apciemos. Tā būs neoficiāla vizīte, taču piesātināta ar tādu draudīgumu, kads pa spēkam tikai viņiem. Tad, puisi nedaudz apstrādājuši, viņi pasniegs tam tiesneša parakstītu pavēli meitenei netuvoties. Lai O'Konelam top skaidrs, ka Frīmenas-Ričardsas meitas vajāšana sagādās vairāk nepatikšanu, nekā ir vērta. Viņi gādās, lai O'Konels saprastu, ka šajā gadījumā nepatikšanas nozīme jaunu Mērfija apciemojumu.

Viņš pasmaidīja. Tam vajadzētu iedarboties.

Sava laikā viņš bija sastapies ar dažiem patiešām apmātiem vajātājiem, ar cilvēkiem, ko neapturēja ne draudi, ne likums, pat ne ierocis, lie bija buldogiem līdzīgi puiši, kuri metās cauri ložu krusai, lai nokļūtu pie sava apmātības objekta. Mērfijam šķita, ka O'Konels ir sīks noziedznieks, un saskarsmē ar tādiem viņam bija gadiem ilga pieredze. Lasi- dams policijas dokumentus par Maiklu O'Konelu, viņš nesaprata tikai vienu - kāpčc šis neievērojamais mēsls iedomājas, ka drikst bojāt dzīvi tādiem cilvēkiem kā Sallija Frī- mena-Ričardsa un viņas meita. Mērfijs papurināja galvu. Viņš bija izmeklējis ne vienu vien slepkavību, ko pastrādājis aizvainots draugs vai virs, izgāzdams dusmas uz kādu nabaga sievieti, kura tikai centusies izrauties brīvībā. Mērfijs juta simpātijas pret ikvienu, kurš mēģināja izkļūt no varmācīgām attiecībām, taču nespēja saprast, no kurienes rodas tāda kaisle. Atcerēdamies neskaitāmos izmeklētos noziegumus, viņš secināja, ka mīlestība, iespējams, ir pats muļķīgākais iemesls, kāpēc lai atteiktos no brīvības, nākotnes un - kā las nereti dzīvē notiek - no dzīvības.

Mērfijs uzmeta vēl vienu skatienu mājas durvīm.

-  Pasteidzies, puis, - viņš skaļi teica. - Nāc laukā, lai varu tevi apskatīt. Man darāms ari kas svarīgāks.

Tajā bridi viņš manīja kustību pie mājas ārdurvīm un, paliecies uz priekšu, acumirklī pazina O'Konelu. Tas pats puisis, kas Iris gadus vecajā policijas fotogrāfijā.

Mērfijs paķēra kameru un pievērsa objektīvu O'Konela sejai, ļaunais vīrietis pārsteidza detektīvu, mirkli pakavēdamies un pagriezdamies tieši pretī kamerai. Mērfijs aši uzņēma sešus kadrus.

-  Nu lu man esi rokā! - viņš skaļi sev sacīja. - Tevi atrasl nebija grūti.

Mērfijs nenojauta, ka no šā brīža pats arī kādam bija rokā.

Pieņemt lēmumu bija viegli, bet visu nokārtot bija sarežģītāk. Futbola treneris savā kabinetā apsprieda speles plānu ar aizsardzības koordinatoru. Skots vairākas reizes bija ticies ar šo vīru sabiedriskos pasākumos un cītīgi apmeklēja visas spēles, uz kurām varēja tikt.

-   Treneri Vorner? Te runā Skots Frīmens.

-   Skot! Ļoti patīkami! Labprat ar jums patērzētu, bet šobrīd esmu nedaudz aizņemts…

-   Vai izstrādājat kādu neticamu aizsardzības plānu, kā apmulsināt pretinieku un to pārvērst par nekam nederīgu nervu kamolu?

Treneris iesmējās.

-   jā. Apmēram tā. Gatavojamies pretinieku salauzt emocionāli. Bet jūs taču nezvanījāt, lai runātu par to, vai ne?

-   Man jālūdz neliels pakalpojums. Muskuļu spēks.

-   Muskuļu mums ir pārpārēm, lāču mums ir nodarbības un treniņi ari. Puiši ir aizņemti.

-   Kā būtu ar svētdienu? Man vajadzīgi divi trīs puiši. Būs nedaudz, jāpacilā smagumi. Maksāšu labi un skaidrā naudā.

-  Svētdien? I.ai notiek. Kas jums padomā?

-   Ziniet, man jāpalīdz meitai izvāklies no dzīvokļa Bostonā un nodot mantas glabāšanā. Steidzami.

-   Ar tādiem patīkami vienkāršiem darbiem mēs, futbolisti, lieliski tiekam gala, - treneris iesmiedamies sacīja. - Labi. Šodien pec treniņa norunāsim, un rit viņi pie jums ieradīsies.

Trīs jaunie futbolisti, kuri nākamaja rīta iestājās Skota kabineta durvīs, bija varena auguma vīrieši, kam nebija iebildumu tikt pie vieglas naudas. Skots paskaidroja, ka svētdienas rītā ar īrētu kravas automašīnu jāaizbrauc uz Bostonu, meitas dzīvoklī atrodamās mantas jāsakrauj kartona kastēs un jāaizved uz noliktavu netālu no pilsētas. Ar noliktavas administratoru viņš visu jau norunājis.

-  Tas jāizdara jau rit, - Skots piebilda. - Kavēties nedrīkst.

-   Kāpēc tada steiga? - viens 110 puišiem painteresējas.

Skots gaidīja šo jautājumu un bija izdomājis, ko atbildēs.

Nejau nu patiesību.

-   Mana meita studē Bostona. Pirms kāda laika viņa pieteicas uz stipendiju, lai mācītos ārzemēs. Lai gan īpaši necerēja, piepeši tā ir piešķirta. Tātad viņa brauc uz Florenci, kur paliks ilgāk par pusgadu un studēs renesanses laikmeta mākslu. Pēc dažām dienām jau jāsēžas lidmašīna. Fs ilgāk neveļos maksāt par to dzīvokli. Jau tā zaudēšu drošības maksu. - Viņš izteiksmīgi nopūtās. - Ja jau cilvēkam patīk visas tās bildes ar nomocītiem svētajiem un praviešiem, kam nocirstas galvas, laikam jau tad patiešām jādodas uz turieni. Kaut gan nedomāju, ka mana meita patlaban īpaši daudz lauzītu galvu par tādiem jēdzieniem ka "darbs" un "karjera".

Jaunie vīrieši iesmējās, labi saprazdami tādu attieksmi pret dzīvi. Viņi norunāja visus sīkumus, un Skots atvadījās no puišiem līdz svētdienas rītam.

Kad durvis aizveras, Skots nodomāja, ka uz jautājumu, kur palikusi Ešlija, puiši atbildēs, ka viņa ir prom. Izbraukusi no valsts. Ticams stāsts. Elorence. To viņi atcerēsies.

Skotam bija radusies doma, iespējams, tikai minējums. Kāds cilvēks, pamanījis šos krāvējus, ieinteresesies par Ešlijas gaitām. Sacerētais stāsts bija paredzēts viņam.

Ešlija jutās muļķīgi.

Viņa bija iegrūdusi saritināmā ceļojuma somā drēbes vienai nedēļai, bet nelielā ceļasomā ar riteņiem - otrai. Iepriekšējā dienā bija ieradies I ederat F.xpress kurjers ar sūtījumu no tēva. Tajā bija divi dažādi ceļveži par Itālijas pilsētām, an- gļu-itāliešu valodas vārdnīca un trīs lielas grāmatas par renesanses laikmeta mākslu. No šīm trim divas viņai jau bija. Tēvs bija atsūtījis viņa koledžas izdotu rokasgrāmatu "Studenta ceļvedis studijām ārzemēs".

Viņš bija uzrakstījis īsu vēstuli un, izmantodams datora iespējas, lapas stūri uzzīmējis iespaidīgu izdomātā Renesanses mākslas studiju institūta logo. Šī iestāde apsveica Ešliju sakarā ar to, ka viņa uzņemta šajā programmā, un paziņoja tās kontaktpersonas vārdu, ar kuru jāsazinās, kad viņa ielidos Romā. $is cilvēks patiesībā bija īsts - boloņas universitātes profesors, ar kuru Skots reiz. bija iepazinies vēsturnieku konferencē un kurš patlaban, paņēmis gadu ilgu akadēmisko atvaļinājumu, pasniedza stundas Āfrikā. Viņš nedomāja, ka Maikls O'Konels spēs šo profesoru atrast. Un, pat ja spētu, Skots bija nolēmis, ka izdomājumu jaukšana ar faktiem vismaz radis apjukumu. Savu rīcību viņš uzskatīja par ļoti gudru.

Ešlijai vajadzēja šo vēstuli it kā nejauši atstāt dzīvoklī.

Tēvs bija sniedzis sīkus un, kā Ešlija domāja, pārspīlētus norādījumus, kas viņai vēl jādara. Viņš bija licis meitai apsolīt, ka viņa rīkosies tieši tā, kā teikts. Galu galā Skola ierosinājumos nebija nekā pārmērīgā, lie visi šķila saprātīgi. Gluži vienkārši, lai sasniegtu vēlamo, bija jārīkojas viltīgi.

Vienu no ceļvežiem vajadzēja ielikt somas ārēja kabata, lai nosaukums rēgojas laukā un visi, kas uz viņu paskatītos, to pamanītu. Pārējās grāmatas viņa izmētāja pa dzīvokli, lai futbolisti sasaiņo tās kopā ar pārējām mantām, kaut gan Skots bija ieteicis viņai tās salikt uz rakstāmgalda un kumodes.

Pirms viņa piezvanīja telefonu kompānijai un atteicās no pakalpojuma, bija jāpiezvana taksometru firmai.

Kad ieradīsies mašīna, viņai jāaizslēdz durvis un jānovieto atslēga uz parādes durvju augšējās malas, kur to viegli atradīs futbolisti.

Ešlija pārlaida skatienu vielai, ko bija uzskatījusi par mājām. Plakāti uz sienām, istabas augi un oranžais, apbružātais dušas aizkars bija pirmās manlas, kuras viņai piederēja pašai, un viņu pārsteidza pieķeršanās, kādu viņa piepeši juta pret ikvienu, pat visvienkāršāko priekšmetu. Bieži viņai šķita, ka viņa vēl nezina, kas viņa tāda šobrīd ir un par ko kļūs nākotne, bet dzīvoklis bija pirmais solis ceļā uz šo jēdzienu noskaidrošanu.

- Esi nolādēts! - viņa iekliedzas, nejuzdama vajadzību nosaukt vārdu.

Ešlija palūkojās uz zīmīti, ko tēvs bija rakstījis ar roku. Nu labi, viņa domās noteica. Izrāde var sākties.

Tad viņa piegaja pie telefona un piezvanīja taksometru firmai.

Kad tas piebrauca, Ešlija satraukta stāvēja mājas iekšpusē pie parādes durvīm. Viņa bija paklausījusi lēva padomam un uzlikusi uz acīm tumšas saulesbrilles, bet galvā uzvilkusi adītu cepuri, kas nosedza matus. Jakas apkakle bija uzsista augšā. Izskaties pēc cilvēka, kurš neveļas, lai viņu pazīsi, un bēg, Skots rakstīja. Ešlija nesaprata, vai tēlo ka uz. skatuves vai izturas, ka normālam cilvēkam pieklājās. Kad taksometrs apstājās pie viņas mājas, Ešlija steigšus izgāja pa durvīm un novietoja atslēgu tēva norādītajā vietā, lād viņa noliektu galvu, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, metās uz priekšu tik steidzīgi 1111 drudžaini, cik vien spēja, joprojām iztēlodamās, ka Maikls O'Konels viņu nez no kurienes vēro. Bija agra pecpusdiena, spoži spīdēja saule, mezdama dīvainas ēnas šaurajās ielās, taču gaiss bija vess. Viņa uzmeta abas ceļasomas uz sēdekļa un iekāpa automašīnā ari pali.

-   Uz Ļoganas lidostu, - Ešlija sacīja. - Starptautisko lidojumu termināli.

Tad viņa nolaida galvu un sakumpa, it kā slēpdamās.

Lidostā viņa iedeva vadītājam pieticīgu dzeramnaudu.

-   Uz Itāliju, - Ešlija uzsvērti sacīja. - Es dodos uz Flo- rcnci. Mācīšos ārzemes. - Viņa nezināja, vai virs no viņas teiktā kaul ko sapratis.

Ešlija iestūma somas izlidošanas nodaļā. Paceldamās virs ostas ūdeņiem, nemitīgi rēca lidmašīnas. Priecīgi satraukti ļaudis gaidīja rindas, lai varētu reģistrēties. Telpa dūca no sarunām visvisādās valodās. Ešlija palūkojās uz vārtiem, kas veda uz lidmašīnu, tad apcirtās un devas pa labi uz liftu pusi. Viņa iejuka starp pasažieriem, kas bija ieradušies ar Aer l.in- gus reisu no Šenonas. Tiem gandrīz visiem bija sarkani mali, bāla āda, un visi ālri runāja uzsvērtām zilbēm. Viņi bija ģērbušies labi pamanāmos ķeltu džemperos ar zaļām un baltam svītrām un acīmredzot devas uz vērienīgu ģimenes atkalapvienošanos Bostonas dienvidos.

Ešlija iespraucās lifta kabīnes tālākajā stūrī un žigli atvēra somu. Viņa iebāza lajā savu adīto cepuri, aitādas jaku un saulesbrilles, bel ārā izņēma sarkanbrūnu beisbola cepuri ar Bostonas koledžas emblēmu un brūnu ādas mēteli. Atri pārģērbdamas, viņa pateicās Dievam, ka pārējie pasažieri, ja arī redzēja, ko viņa dara, izlikās to nemanām.

Viņa izkāpa trešajā stāvā un devas uz galveno autostāvvietu. Nokļuvusi pelēkajā, ēnu apņemtaja garāžā, kas oda pēc eļļas un kur ausīs griezās augstas, spiedzošas riepu skaņas no apļveida rampām, viņa steidzās uz iekšzemes lidojumu terminālu, no kurienes, sekodama norādēm, nonāca pie autobusa, kas veda ļaudis uz metrostaciju.

Vilciena vagonā bija seši cilvēki, un neviens no tiem nebija Maikls O'Konels. Ešlija bija pārliecināta, ka vairs nav iespējams viņu izsekot. Vairs ne. Viņa modās priecīgs satraukums un galvu reibinoša brīvības izjuta. Sirds strauji dauzījās, un viņa apjauta, ka pirmo reizi pec vairākām dienam smaida.

Ešlija, prātodama, ka tēva norādījumi gan ir nedaudz muļķīgi, tomēr nolēma tos pildīt, jo līdz šim tie šķita ļoti pārdomāti. Viņa izkāpa no vilciena Kongresa ielā un, joprojām vilkdama abas somas, nogāja dažus īsus kvartālus lidz Bernu muzejam, kur devās aizvien dziļāk muzeja mulsinošajā labirintā, klīzdama gan pa l.EGO istabu, gan dabas zinātnes ekspozīcijas zāli, un viņai apkārt visu laiku straujā soli plūda smejoši bērni, skolotāji un vecāki. Viņa stāvēja visu šo laimīgo, līksmo trokšņu vidū, saprazdama, kas bijis padomā tēvam, - Maikls O'Konels nevarētu šajā muzejā slēpties, kaut arī tajā netrūka asu leņķu, kāpņu un slīpumu. Viņš izceltos šeit, jo būtu neiederīgs, toties Ešlija neatšķīrās no pamatskolas skolotājas vai aukles, kas nogurusi velkas caur muzeja drūzmu.

Viņa ieskatījās pulkstenī, neaizmirsdama tēva plānu. Tieši četros viņa paņēma savas somas un iekāpa taksometrā, kas ārpusē gaidīja, pirms iesēšanās vērīgi nopētījusi ielu. Muzejs atradās rajonā, kur kādreiz bijušas noliktavas, un platā iela bija pārredzama abos virzienos. Viņa saprata, cik gudri tēvs izvēlējies vielu - šeil nebija nevienas paslēptuves. Ne šķērsielu, ne koku, ne tumšu nostūru.

Ešlija pasmaidīja un lūdza taksometra vadītāju aizvest viņu uz Pītera Pena autoostu. Vadītājs kaut ko nopurpināja - las bija pavisam tuvu -, bet viņai bija vienalga. Beidzot bija zudusi sajūta, ka viņu novēro. Taksometrs brauca pa Bostonas centra ielām, un Ešlija, sēdēdama iekšā, klusi dungoja.

Viņa iegādājās biļeti uz Monreālu, un autobusam bija jādodas ceļā pec desmit minūtēm. Tas apstāsies Brellboro, Vērmontas pavalstī, un tad brauks tālāk uz. Kanādu. Viņa izkāps krietni pirms pieturas, kas noradīta uz biļetes. Ešlija ar prieku gaidīja sastapšanos ar Ketrinu.

Iekāpjot autobusa, viņai nāsīs iesitās izplūdes gāzu un eļļas smaka. Jau bija tumšs, un neona izkārtņu gaisma saplūda ar autobusa sudrabaino apveidu. Ešlija sameklēja sēdvietu salona beigas pie loga. Viņa lūkojās laukā satumsušajā vakarā un brīnījās, ka spēj justies nevis nedroša un izbiedēta, bet brīva. Kad vadītājs automātiski aiztaisīja durvis un iedarbināja motoru, atpakaļgaitā izbraukdams no stāvvietas, viņa aizvēra acis un klausījās motora klusajā troksni. Autobuss uzņēma ātrumu, virzīdamies pa centra ielām uz šosejas pusi, un drīz vien atstāja pilsētu sev aiz. muguras. Lai gan vakars bija agrs, Ešlija iegrima dziļa bezsapņu miegā.

* * *

Saule nepielūdzami karsēja. Bija viena no tam dienam Ielejā, kad sasmakušais gaiss it kā iestrēdzis starp pakalniem, jo karstumā piepūties, es apstadināju automašīnu dažu kvartālu attālumā no Mērfija biroja. Virs ielām virmoja trīsuļojoša, bezkaunīga tveice.

Daudzās vecākajās ļaunanglijas pilsētas var redzēt vietas, kuru atjaunošanai paredzētie dolāri izbeigušies, tāpēc vietējie politiķi pēc balsu saskaitīšanas nolēmuši, ka atjaunošana neatmaksājas. Ik pēc kvartāla vai diviem skaistas, modernas uzņēmumu ēkas izzūd un redzami noplukuši nami. Vainojama nevis puve, kada izēd zoba sakni no iekšpuses, bet gan samierināšanās.

Kvartāls, kur bija jāatrodas Merfija birojam, izskatījās vel vairāk panicis neka pārējie. Tumšs, alai līdzīgs bars uz ielas stūra solīja: "Visu dienu un nakti puskailas meitenes!" - un šis ar roku rakstītais paziņojums bija aizsprausts aiz spilgti sarkanas Budwei- ser neona izkārtnes. Tam pretī atradas neliels veikals, kura plauktos gozējas čipsu pakas, augļi, kakao dzēriens un konservu kārbās, bet pie durvīm bija izkārts Hondurasas karogs. Pārējās ēkas bija katrā pilsēta sastopamie sarkano ķieģeļu nami. Man garam pabrauca policijas patruļmašīna.

Mērfija namu es atradu kvartāla vidū. Ta bija necila māja ar vienu pašu liftu, kam blakus bija lasami četru biroju nosaukumi. Šie biroji bija izvietojušies divos stāvos.

Mērfija kabinets atradās pretī socialajam dienestam. Pie kabineta durvīm bija Ieta melna koka plāksnīte ar viņa vārdu zeltītiem burtiem un paskaidrojumu "Konfidenciāla izmeklēšana dažādos jautājumos".

līs pagrūdu durvis, lai ieietu iekšā, bet tas bija aizslēgtas. Dažas reizes mēģināju durvis atvērt, tad pastiepu roku un sk.iļi pieklauvēju.

Neviens neatbildēja.

Velreiz pieklauvējis, es klusi nolamājos.

Kad biju pakapies atpakaļ, domas lādēdamies, ka esmu velti izšķiedis dienu, braukdams uz šo biroju, atvērās soc iāla dienesta durvis un tajās iestājās pusmūža sieviete ar mapēm rokās. Mani ieraudzījusi, viņa nopūtās.

-   Tur vairs neviena nav, viņa paskaidroja.

-   Vai viņš pārcēlās uz citurieni? - es jautāju.

-   Tā varētu teikt. Par to rakstīja visas avīzēs.

Es izskatījos pārsteigts, un viņa sarauca pieri.

-   Vai jums ar Merfiju kas kārtojams?

-  Gribu uzdot viņam dažus jautājumus.

-  Nu labi, -,viņa stīvi attrauca. - Varu jums pateikt viņa jauno adresi. Tas ir dažu kvartālu attāluma no šejienes.

-   Lieliski. Kas tā ir par vietu?

Viņa paraustīja plecus.

-   Kapsēta.

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA

Dusmas

Maikls O'Konels pulējās saglabāt mieru.

Viņam tas bija īpaši grūti, jo vislabāk viņš jutās brīžos, kad vārījās nevaldāmās dusmās, kad saprātu aizmigloja niknuma viļņi, uzticīgi vadīdami viņu uz situāciju, kurā viņš jutās visērtāk. Kautiņš. Apvainojums. Neķītrība. Tie bija mirkļi, kas viņam sagādāja tikpat lielu baudu kā plānu kalšana. Viņaprāt, pasaulē nebija daudz tik patīkamu nodarbju ka cilvēka rīcības paredzēšana un tad vērošana viņus darām tieši to, ko esi iedomājies.

Viņš bija redzējis Ešlijas zaglīgo skrējienu no ēkas uz mašīnu un iegaumējis taksometru firmas nosaukumu un mašīnas numuru. O'Konelu nepārsteidza viņas došanās prom. Bēgšana tādiem cilvēkiem, viņš domās sev teica, ir dabiska reakcija. Viņš tādus cilvēkus uzskatīja par gļēvuļiem.

O'Konels piezvanīja taksometru firmas dispečeram, nosauca mašīnas numuru un paziņoja, ka atradis maku ar brillēm, ko jaunā sieviete nometusi uz. ietves. Vai viņš nevarētu īpašniecei tās atdot?

Dispečers bridi vilcinājās, pārlasīdams radio sarunu ierakstus.

-   1 Imm, nedomāju vis, puis.

-   Kāpēc ne? - O'Konels painteresējās.

-   Tas brauciens bija uz Ļoganas lidostas starptautisko lidojumu termināli. Tās brilles vari izmest atkritumos. Vai arī labdarības kastē, kur var ziedot brilles nabagajiem.

-  Ka tad tā? - O'Konels mēģināja pajokot. - Cilvēks dodas atvaļinājumā, bet ainavas neredzēs.

-  Viņai neveicas.

Maigi teikts, Maikls O'Konels nodomāja, iekšēji vārīdamies dusmās.

Nu viņš stāvēja puskvartāla attālumā no Ešlijas mājas un vēroja, kā trīs jauni vīrieši nes no tās ārā kastes. Uz ielas pie mājas bija novietota vidēja lieluma ll-llnitl kravas automašīna, un šķita, ka viņi steidzas, lai pabeigtu darbu un varētu doties ceļā. O'Konels vēlreiz atgādināja sev, ka nedrīkst zaudēt savaldību. Viņš paraustīja plecus, mēģinādams izgaisināt spriedzi, kas krājās kaklā, vairākas reizes savilka un atlaida dūres, cenzdamies nomierināties, lād viņš lēni aiz- slāja līdz vielai, kur strādāja krāvēji.

Viens nesa divas grāmatu kastes, uz kurām bīstami balansēja lampa. Kad pie lieveņa uzradās O'Konels, puisis nedaudz sagrīļojās no lielā smaguma.

-   Ei, jūs ierodaties vai dodaties prom? - O'Konels uzsauca.

-   Izvācam mantas, - puisis atbildēja.

-   Dod, es palīdzēšu, - O'Konels piedāvājās, sniegdamies pēc lampas, lai tā nenokristu zeme. Apvijot pirkstus ap metāla pamatni, viņam šķita, ka saņēmis strāvas triecienu, it kā viņš bulu pieskāries Ešlijas ādai, nevis viņas lampai. Viņš noglāstīja lampu un atsauca atmiņā vietu dzīvokli, kur tā stāvējusi, - uz galdiņa pie gultas. Gara acīm viņš redzēja, kā gaisma met lokus ap Ešlijas augumu, apmirdzēdama lā izliekumus un iedobes. O'Konels, strauji elpodams, pasniedza lampu krāvējam.

-   Paldies, - puisis atbildēja, nevērīgi ievietodams lampu mašīnā. - Vēl tikai jāiznes las sasodītais galds, gulta un pa- klājs. Tad jau būsim beiguši.

O'Konels krampjaini norija siekalas, pamadams uz sārtu gultas pārklāju. Viņš atcerējās to vienīgo nakti, kad bija pagrūdis šo pārklāju malā, pirms noliecas pār Ešlijas augumu.

-  Tās taču nav jusu mantas, vai ne?

-  Nav gan, - puisis atbildēja, atliekdams muguru. - Mēs kravājam profesora meitas mantas. Par labu samaksu.

-   Nav slikti, - O'Konels lēni atbildēja, it ka nokozdams katru vārdu. Viņš centās neizrādīt ko vairak par dīku ziņkārību. - Tā droši vien ir meitene, kas dzīvo otrajā slāvā. Es dzīvoju tur. - Viņš radīja uz cita nama pusi. - Ta nekas meitēns. Vai viņa brauc prom no pilsētas?

-   Vecais teica, ka uz Florenci Itālijā. Saņēmusi stipendiju mācībām.

-   Nav slikti. Izklausās pēc labas iespējas.

-   Un ka vēl!

-   Nu, lai jums veicas ar kravāšanos. - O'Konels pamāja puisim ar roku un devās tālāk. Viņš šķērsoja ielu un izvēlējās koka stumbru, pret ko atspiesties.

Viņš strauji ievilka elpu, ļaudams sevi augt ledainai apņēmībai. Viņš noraudzījās, ka Ešlijas mēbeles nozūd automašīnas kravas kastē, un nesaprata, vai tas, ko viņš redz, patiešām noliek. Likās, ka viņš stāv pretī kinoekrānam, kur viss šķiel īsts, bet tāds nav. Taksometrs, kas ved Ešliju uz Ļoganas starptautisko lidostu. Trīs koledžas puiši, kas klusa svētdienas rītā kravā viņas mantas, lai vestu prom. Privātdetektīvs ar Springfildas adresi fotografē viņu no mašīnas, kas novietota pretī viņa dzīvoklim. Maikls O'Konels saprata, ka tas viss veido kādu kopainu, taču vēl nezināja, kāda tā ir. Tikai par vienu viņš bija pārliecināts. Ja Ešlijas ģimene domāja, ka, nopirkdami Ešlijai lidmašīnas biļeti, viņa no Maikla O'Konela aizbēgs, tic dziļi maldījās. Tas viņam visu padarīs vēl interesantāku. Viņš atradīs Ešliju, pat ja vajadzēs lidot uz Itāliju.

-   Neviens mani neapzags, - viņš klusi nočukstēja. - Neviens nepaņems to, kas pieder man.

Ketrina Freizerc savilka uzkārslo vilnas pusmēteli ciešāk ap pleciem un vēroja elpas mutuļus, kas gluži kā dumi vijās gaisā. Gaisam piemita dzelstigs vēsums, un las nozīmēja, ka nākamās naktis gaidāmas tādas pašas. Vērmontā vienmēr tā ir, viņa nodomāja. Šeit viss brīdina par gaidamo, ja vien esam pietiekami vērīgi un pievēršam uzmanību zīmēm. Tumšo debesu salta garša uz lupām, stingā sajuta vaigos, koku zaru čabēšana virs galvas, plāna ledus kārtiņa no rīta uz dīķa. Dažās turpmakajās dienās pūtis stiprs vējš. Viņa domas atgadināja sev, ka jāpārbauda saskaldītās malkas krājumi, kas sakrauti grēdā aiz mājas. Ketrina vēlējās, kaut spētu cilvēku rīcību paredzēt tikpat labi kā laikapstāklus.

Autobuss no Bostonas nedaudz kavējās, un viņa nevis gaidīja boulinga zālē vai restorānā, pie kura tas parasti apstājās pirms došanās tālāk uz Bērlingtonu un Monreālu, bet gan bija izgājusi ārā. Spilgta gaisma viņu dīvaini satrauca - krēslā un miglā viņa jutās labāk.

Viņa ar nepacietību gaidīja brīdi, kad satiks Ešliju, taču, kā jau parasti, nemierpilna prātoja, ko lai saka ļaudīm par meiteni šīs ciemošanās laika. Ešlija nebija viņas mazmeita un krustmeita ari ne. Viņas nebija kļuvušas radinieces adoptā- cijas ceļā, kaut gan šāds apzīmējums bija patiesībai vistuvākais. Vērmontieši reti jaucās citu cilvēku dzīvē, ievērodami jenkiju seno gudrību - jo mazāk liek pateikts, jo labāk. Taču Ketrina zināja, ka baznīcas dāmām un cilvēkiem aiz letes veikalos un citās vietās radīsies jautājumi. Kā jau visi Jaunan- glijas iedzīvotāji, viņi acumirklī pazina liekulību. Un meitas partneres bērna ielaišana sava mājā, laja pašā laikā klusi, tomēr nelokāmi nosodot tādas attiecības, bija divkosība, kas izraisīs valodas.

Ketrina atmeta galvu atpakaļ un ļāva skatienam klīst pa naksnīgo debesjumu. Viņai ienāca prātā, ka cilvēks reizēm jūt tikpat daudz pretrunīgu emociju, cik debesīs zvaigžņu.

Kad abas pirmo reizi viena otru ieraudzīja, Ešlija bija vēl bērns. Ketrina atcerējās šo tikšanos un pasmaidīja, cik toreiz, jutās sasaistīta. Viņai mugurā bija pārāk daudz, drēbju. Lai gan karsts, viņa bija uzvilkusi vilnas svārkus un džemperi. Cik muļķīgi! Droši vien izskatījos simt gadus veca, Ketrina nodomāja.

Ketrina toreiz izturējās stīvi, gandrīz naidīgi un muļķīgi oficiāli, izstiepdama plaukstu, lai sarokotos ar vienpadsmit gadus veco Ešliju, kad viņu ar to iepazīstināja. Taču bērns viņu drīz vien atbruņoja, tāpēc pamiers, kas iestājās starp viņu un meitu, un pieklājīga attieksme pret meitas partneri - Kelrinai nepatika šis vārds, jo las piederējās biznesa pasaulei, - bija Ešlijas nopelns. Ketrina velak apmeklēja skaļas dzimšanas dienas viesības un nomācoši lietainas futbola spēles, skatījās, kā Ešlija tēlo Džuljetu vidusskolas iestudējumā, un viņai ļoti nepalika bridis, kad Ešlijas varone uz skatuves nomira. Kad piecpadsmit gadus vecā meitene kādu vakaru nevaldāmi šņukstēja, apraudādama šķiršanos no pirmā drauga, Ketrina sēdēja uz Ešlijas gultas malas, to mierinādama. Reiz viņa ļoti ātri, ātrāk nekā parasti, brauca uz Houpas un Sallijas māju, lai paspētu nofotografēt Ešliju izlaiduma balles tērpā. Viņa uzmanīja Ešliju gripas laikā, jo Sallijai bija jādodas uz tiesas prāvas sēdēm, un gulēja uz grīdas blakus meitenes gultai, cauru nakti klausīdamās viņas elpā. Viņa labprāt uzņēma Ešliju savās mājās, kad tā šeit ieradās kopā ar dažiem koledžas draugiem, lai dotos tālāk uz Zaļo kalnu, kur apmetās līdzi paņemtajās teltīs. Ketrina vairākas reizes, ieradusies Bostona, uzaicināja Ešliju jaukās vakariņās, un vienā tādā brīnišķīgā reizē abas pavadīja lieliskus mirkļus Eenveja parka skatītāju solos. Parasti Ketrina atrada ieganstu, lai aizbrauktu uz pilsētu, un tēloti nevērīgi Ešlijai piezvanīja, kaut arī zināja, ka Ešlijas salikšana ir īstais ceļojuma iemesls.

Gaidīdama Ketrina ar kāju paberzeja stāvvietas granti un nodomāja, ka dzīve nav sniegusi viņai mazbērnus, ko viņa ļoti vēlējās un gaidīja, toties dāvājusi Ešliju. Jau pirmaja brīdī, kad viņa Ešliju ieraudzīja un meitene, kautrīgi pašķielējusi augšup, pavaicāja: "Vai tu gribi redzēt manu istabu? Varbūt palasīsim kopā grāmatu?" - Ketrina jutās apburta. Ešlija it kā nāca no citas pasaules, kas brīva no vilšanas un grūtībām, ar kurām nemitīgi saskārās Ketrina un I loupa.

-  Sasodīts! - viņa skaļi nopukojās. - Cik gan tas autobuss kavēsies?

Tajā paša brīdi atskanēja liela dīzeļmotora dūkšana. Autobuss palēnināja gaitu, un staru kūļi no gaismas lukturiem izgainīja stāvvietā valdošo tumsu. Ketrina, pacēlusi roku sveicienā, paspēra soli uz priekšu.

-   Zvana misters Mērfijs un apgalvo, ka viņam esot jums jānodod informācija, - Sallijai pa iekšējo telefonu paziņoja sekretāre.

-   Savieno, - Sallija sacīja un tajā pašā mirkli turpināja: - Labdien, mister Mērfij. Ko jaunu esat noskaidrojis?

-   Nu, - viņš gurdenā, ciniskā balsi atbildēja, - ne tik daudz, cik varu noskaidrot un noskaidrošu, ja vēlēsieties, lai darbu turpinu, bet, zinādams šis izpētes, hmm… perso- niskumu, domāju, ka gribēsiet uzzināt jaunumus pēc iespējas ātrāk.

-  Jums taisnība.

-   Vai gribat dzirdēt secinājumus? Vai vispirms faktus?

-  Stāstiet man visu, ko zināt.

-  Nu labi. Nedomāju, ka jums īpaši jāraizējas. Iemesls satraukumam, protams, ir, nepārprotiet mani, bet jāteic, ka esmu redzējis arī sliktākus.

Salliju pāršalca atvieglojuma vilnis.

-   Brīnišķīgi! Tas ir pats galvenais. Pastāstiet man visu!

-   Policijai pat viņu šis tas ir. Ne pārāk daudz, bez lēruma sarkanu karodziņu, ja saprotat, ko es gribu teikt, bet pietiekami, lai uzmanītos.

-   Vardarbība?

-   Ir. Ne īpaši daudz. Kautiņi, kaut kas tamlīdzīgs. Pēc iesniegtajām apsūdzībām noprotams, ka ieroči nav izmantoti. Tas ir labi. Taču varbūt tas nozīmē, ka viņš nav pieķerts. Paklausieties, - Mērfijs turpināja. - Šis O'Konels izskatās pēc sliktā puiša. Taču man radās iespaids, ka viņš pieder pie vieglā svara kategorijas. Saprotiet, tādus tipus esmu redzējis miljoniem, 1111 viņi sabrūk gluži kā kāršu namiņš, ja viņus mazliet pabiedē. Ja esat ar mieru atvērt maku, varu sarunāt dažus draugus, kuri kopā ar mani viņu apciemos, lai iedzītu viņā nelielu bijību pret Dievu un apskaidrību, ka viņš ķeries pie nepareizajiem ļaudīm un viņa veselībai nāktu par labu attieksmes maiņa.

-   Vai tas nozīme, ka grasāties viņam draudēt?

-   Ne, kundze. Es neatzīstu vardarbību. - Mērfijs apklusa, ļaudams Sallijai apjēgt, ka viņa vārdi tulkojami tieši pretēji. - Tas būtu noziegums. Turklāt es zinu, ka jūs, advokātes kundze, tiesu sistēmas pārstāve, nemūžam nenolīglu mani uzdevumam kādu savainot. Nē, kundze. To es saprotu. Es tikai saku jums, ka šo puisi iespējams, hmm, iebiedēt. Tieši tā. Iebiedēt. Tik, cik likums atļauj. Tā, kā likumu izprotam mēs abi. Lai viņš turpmāk labi apdomā, ko dara.

-   Iespējams, mums vajadzētu apsvērt šo soli.

-   Labprāt. Pārak dārgi las nemaksās. Parasta dienas nauda un komandējums man. Neliela artava maniem, ē-ē… biedriem.

-   Nu, - Sallija ierunājās, ļaudama balsi ieskanēties šaubām, - neesmu pārliecināta, ka mani apmierina citu cilvēku iesaistīšana. Pat ja jūs galvojat, ka šie draugi prot klusēt. īpaši, ja tie ir policisti, ko vienā jaukā diena var aicināt par lieciniekiem tiesā, kur jāsaka, hmm… patiesība. Es cenšos domāt tālredzīgi. Ņemt vērā visas iespējamības un pavērsienus. Aizbāzt visus caurumus, ja drīkst tā izteikties.

Mērfijs nodomāja, ka neviens advokāts neizprot atšķirību starp īstenību, kas vērojama ielās, un notikumiem, ko ārkārtīgi gudri cilvēki vēlāk vēsā toni apraksta tiesas zālē. Šo neatbilstību neievēroja neviens. Nereti pa vidu bija asinis. Mērfijs viegli nopūtās, taču savas domas par to neizteica.

-   Prātīgi vārdi, advokātes kundze. Domāju, ka šo mūsu norunas daļu spēšu izpildīt arī viens bez. citu palīdzības. Ja jūs tā vēlaties.

-   Tas bulu pareizi.

-   Tātad es drīkstu rīkoties?

-  Apsveriet, kā jūs tuvosieties šim cilvēkam, mister Mēr- fij. Tad runāsim tālāk.

-   Es jums piezvanīšu.

Klausule atskanēja signāli. Sallija atliecās krēslā atpakaļ,

juzdamās reizē bažīga un nomierinājusies - tātad pretrunīgi.

* * *

Ta bija parasta pilsētas kapsēta, kas nogrūsta nomaļā, nekoptā nostūri un kam apkārt bija melns režģu žogs. Es pārlaidu acis pele- kajiem kapakmeņiem ar neskaitāmiem vārdiem. Jo augstāk pakalna, jo kapakmeņi kļuva lielāki. Vienkāršus granīta bluķus nomainīja sarežģītāki veidoli un formas. Arī iegravētās ziņas kļuva izsmalcinātākas. Gari veltījumi "Mīļotajai sievai un mātei" vai "Rūpīgajam tēvam". Pēc lā, ko par Metjū Mērfiju zināju, es spriedu, ka diez vai viņš apbedīts zem ķerubiem, kuri puš tauri.

Es gāju gar kapavietu rindām uz priekšu un atpakaļ, juzdams, ka krekls līp pie muguras un sviedru lāses izspiežas uz pieres.

Bridi, kad jau biju gatavs padoties, ieraudzīju vienkāršu kapakmeni ar vardu "Metjū Tomass Mērfijs" un datumus. Nekā vairāk tur nebija.

Pierakstījis datumus, bridi paliku stāvam.

-   Kas notika? es skaļi vaicāju.

Man neatbildeja pat vēja pūsma vai rēgaina parādība.

Tad lidz ar aizkaitinājumu man prata pazibēja doma, kas varētu zināt atbildi uz šo jautajumu.

Dažu kvartālu attālumā no kapsētas atradās degvielas uzpildes stacija un taksofons. l s taja iemetu dažas monētas un piezvanīju viņai.

Kad viņa pacēla klausuli, man nenāca ne prātā nosaukt savu vārdu. /

-  ļūs man melojāt! - es nikns apsūdzēju.

Viņa klusēja, un es dzirdēju, ka viņa dziļi ievelk elpu.

-  Meloju? Tas ir ļoti spēcīgs vārds.

-  ļūs man ieteicāt doties pie Mērfija. F.s viņu atradu nevis biroja, bet kapsēta, kur viņš parvēršas par barību tārpiem! Vai tad tie nav meli? Pie velna, kāpēc jūs tā rīkojaties?

Viņa atkal brīdi vilcinājās, rūpīgi apsvērdama sakāmo.

-   Un ko jus redzējāt?

-   Kapu. Lētu kapakmeni.

-  Tad jūs neesat redzējis pietiekami.

-   Ko tad, ellē, vel tur iespējams redzēt? es noprasīju.

Kad viņa man atbildēja, viņas balss piepeši izklausījās tala un vēsa. Pat dzedra.

-   Ieskatieties vērīgāk. Daudz vērigāk. Vai gan es jus sūtītu uz turieni bez iemesla? Jūs redzat granīta bluķi ar vārdu un gadskait- ļiem. Es redzu stāstu.

Viņa nolika klausuli.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Iebiedēšana

Metjū Mērfijs, nolemdams, ka veltīs Maiklam O'Konelam vēl vienu dienu, bija pārliecināts, ka las būs vairāk nekā pieliekami.

Detektīvam bija citi, daudz svarīgāki darbi, kas gaidīt gaidīja viņa uzmanību. Jānofotografē laulības pārkāpējs sān- soļa brīdi, jāpārbauda ieraksti par izvairīšanos no nodokļiem, jāizseko cilvēki, jāpabaida cilvēki, jāaprunājas ar cilvēkiem. Viņš zinaja, ka Sallija Frīmena-Ričardsa nepieder pie savas apkaimes veiksmīgākajiem advokātiem, ka Sallijai nav ne BMIV, ne Mercedes, un viņš zināja, ka nosūtīs tai pieticīgu rēķinu, ko pieklājības pec būs krietni samazinājis. Varbūt iespēja nedaudz pabiedēt to zeņķi bija desmit procentu atlaides vērta. Pēdējos gados viņam reti gadījās izdevība lauzt kādam rokas, un doma par ko tādu izraisīja patīkamu atmiņu uzplūdu. Skarbā vīra tēlošana lieliski uzlaboja sirdsdarbību un lika izdalīties adrenalīnam.

Viņš novietoja mašīnu daudzstāvu autostāvvietā divu kvartālu attālumā no mājas, kur O'Konels dzīvoja. Uzbraucis vairākus stāvus augšup un pārliecinājies, ka ir viens, Mērfijs apstājās, izkāpa un atvēra mašīnas bagāžnieku. Tajā bija vairaki ieroči, katrs savā apvalkātā somā. Vienā - garā un sarkanā - bija automātisks revolveris Colt AR-15 ar divdesmit divu šāviņu aptveri. Viņš to uzskatīja par savu glābiņu, ieroci, ar kuru var ātri izkļūt no jebkurām nepatikšanām un jebkuras problemātiskas situācijas. Mazākajā, dzeltenajā somā atradās trīsdesmit astotā kalibra automātiskā pistole pleca maksti. Trešajā, melnajā somā bija revolveris ar sešas collas garu stobru, un tas bija pielādēts ar teflonu klātam lodēm, ko dēvēja par policistu slepkavām, jo šis lodes caururba policistu bruņuvesles.

Mērfijs uzskatīja, ka šim uzdevumam noderēs pistole. Viņš nedomāja, ka vajadzēs to likt lielā. Pietiks, ja O'Konels manīs, ka viņam šis ierocis ir, un zem neaizpogātas žaketes tas būs skaidri redzams. Metjū Mērfijs iebiedēšanā bija pieredzējis virs.

Viņš uzlika plecā maksti, uzvilka plānus melnus adas cimdus un paris reižu ar ietrenētu kustību strauji izvilka ieroci. Pārliecinājies, ka senās iemaņas nav zudušas, Mērfijs devās ceļā. Vēja pūsma dzenaja drazas gar viņa kājām. Lidz saules rietam bija atlicis tieši tik daudz laika, lai viņš varētu atrast ēnainu vietu preti O'Konela mājai. Atbalstījis muguru pret ķieģeļu sienu, viņš vēroja, kā iedegas pirmās laternas, cerēdams, ka nevajadzēs šeit stāvēt ilgi, kaut gan bija pacietīgs un labi apguvis gaidīšanas mākslu.

Skots jutās lepns un varēja sevi apsveikt.

Viņš bija noklausījies Ešlijas ziņu automātiskajā atbildētājā. Meita, veiksmīgi izpildījusi viņa neskaitāmos, rūpīgi pārdomātos norādījumus, bija nokļuvusi Vermontā pie Ketrinas. Līdz šim viss ritēja labi, un las Skolu ļoti iepriecināja.

Futbolisti, izkravājuši Ešlijas mantas Medt'ordas noliktavā, atgriezās. Skots bija pārliecinājies, ka O'Konela aprakstam atbilstošs vīrietis, ka jau viņš bija domājis, patiešām uzdevis jautājumus, par sevi paskaidrojis kaul ko acīmredzami izdomātu un nozudis. Viņš palika tukšā, Skols domaja. Tagad viņš tvarstīs spoku, jo visas atbildes vedīs strupceļā.

- To tu negaidīji, vai ne, maitasgabals tāds? - Skots skaļi noteica.

Stāvēdams savas mājas nelielajā dzīvojama istaba, viņš uz izdilušā Austrumu paklāja nodejoja pāris džigas soļu. Pēc tam viņš paņēma slcreoalskaņolāja vadības pulti un spieda taustiņus, līdz skaļrunī iedārdējās Džimija 1 lendriksa "l'ur- purkrāsas migla".

Kad Ešlija vēl bija maza, viņš tai bija iemācījis divdesmitajos gados iecienīto frāzi "deldēt grīdu", kas nozīmēja "dejot", tāpēc Ešlija nāca pie viņa, kad viņš strādāja, un jautāja: "Vai varam aiziet padeldet grīdu?" Tad viņi ieslēdza sešdesmito gadu mūziku un viņš rādija Ešlijai dažādus soļus, pagriezienus, palēcienus un citas kustības. Ešlija spiedza un spurca, atdarinādama viņu, līdz nokrita zeme un vārtījās pa gridu bērnišķīga smieklu lēkmē. Jau tad Ešlijai piemita kustību grācija, kas viņu apstulbināja. Nevienā soli, ko viņa spēra, nebija nekā neveikla vai jocīga, un Skotam vienmēr šķita, ka viņa kustas kā balerīna. Sapratis, ka raugās uz meitu tēva mīlestības aizmiglotām acīm, viņš piespieda sevi vērtēt Ešliju kritiski un lietišķi, bet arī tad secināja, ka pasaulē nav nekā skaistāka par viņa bērnu.

Skots viegli nopūtās. Viņš nespēja iedomāties, ka Maikls O'Konels varelu uzminēt Ešlijas atrašanās vietu Vērmontā. Tagad bija jānogaida, lai paiet laiks, jānoskaidro, kādas ir studiju turpināšanas iespējas cilā pilsētā, un jāpanāk, lai Ešlija atsak dzīvi no tās pašas vietas, kur to pārtraukusi. Laiks, vismaz seši mēneši, bus nokavēts, taču viņi būs izvairījušies no daudz kā ļaunāka.

Skots pārlaida skatienu dzīvojamai istabai.

Piepeši viņš jutās vientuļš un vēlējās, kaut varētu ar kadu dalīties savā pacilātībā. Doma, ka lā varētu būt kada no viņa draudzenēm, ar kurām viņš šad tad kopā eda vakariņas un pārgulēja, nelikās laba. Koledža viņam bija uzticīgi draugi, taču ar tiem viņu saistīja galvenokārt profesionālas intereses, un viņš šaubījās, vai kāds no šiem cilvēkiem saprastu tadas emocijas.

Viņš sarauca pieri. Vienīgais cilvēks, ar ko viņš savā mūžā bija dalījies izjūtās, bija Sallija. Un viņai Skots negrasijās zvanīt. Ne šaja brīdī.

Viņa ielija drūma aizvainojuma vilnis.

Sallija bija viņu pametusi, lai dzīvotu kopā ar Houpu. Tas notika strauji un negaidīti. Piebāztu somu kaudze gaitenī jau gaidīja, kad viņš vēl cenlās izdomāt, ko varētu pateikt, apjauzdams, ka neka sakāma vairs nav. Viņš bija zinājis, ka Sallija nav laimīga, ka sievu nomāc nepiepildītas cerības un šaubas. Taču viņš uzskatīja, ka iemesls ir Sallijas karjera vai pusmūžs, kas draudīgi tuvojās, vai varbūt pat garlaicīgā un pašapmierinātā vide, kādā viņi dzīvoja. To visu viņš spēja iztēloties, apspriest, izvērtēt un saprast. Bet viņš nespēja saprast, ka viss kopā iepazītais un pārdzīvotais bijis maldi.

Viņš uz mirkli iztēlojās Salliju gultā kopā ar Houpu. Ko lā sieviete, Skots domāja, spēj dot viņai tādu, ko nespēju es? Viņš aptvēra, ka tas ir bīstams jautājums. Viņš negribēja zināt atbildi.

Skots papurināja galvu. Laulība bija meli, viņš nodomāja. Visi tie "jā" un "es tevi mīlu", un "veidosim dzīvi kopā" bija meli. Vienīgais patiesais, ko ši laulība radīja, bija F.šlija. lāču pat par to Skots nebija pārliecināts. Vai Sallija mīlēja mani, kad ieņēma bērnu? Vai viņa mīlēja mani, kad nēsāja sevi mūsu meitu? Vai bridi, kad Lšlija piedzima, Sallija mani mīlēja? Vai patiešām tas nolika pēkšņi? Varbūt viņa to zinaja visu laiku, bet cītīgi sev meloja? Skots nokāra galvu, juzdams, ka prātu pārplūdina uzmācīgas ainas. Ešlija rotaļājas juras krasta. Ešlija dodas uz bērnudārzu. Ešlija zīme viņam puķes apsveikuma kartītē Tēva diena. Tā joprojām bija pielīmēta pie sienas viņa kabinetā. Vai tajos mirkļos Sallija zināja? Ziemassvētkos un dzimšanas dienas? Visu Svēto dienas viesībās un l ieldienu olu meklējumos? Skotam par lo nebija ne jausmas. Viņš zināja, ka saspīlējuma mazināšanās starp viņiem pēc šķiršanās ari bija meli, tomēr svarīgi, jo bija domāti Ešlijas aizsardzībai. Abi saprata, ka trauslākais ir abu bērns, ka viņu bērns ir tas, kurš zaudē visvairāk. Kopa pavadītajās dienas, mēnešos un gados Sallija un Skots jau bija zaudējuši visu, kas zaudējams.

Ešlija, Skots sev atgādināja, ir drošībā.

Viņš piegāja pie neliela skapīša un, izņēmis no tā skolu viskija pudeli, pielēja sev glāzi, no kuras iedzēra malku, lēni norīdams rūgto dzinlarkrāsas šķidrumu. Tad viņš pacēla glāzi izsmiekla pilna, vientulīgā tosta.

- Par mums. Par mums visiem. Lai ko, pie velna, tas nozīmētu.

Ari Maikls O'Konels tajā brīdī domāja par mīlestību. Viņš sēdēja bārā un bija ielējis piecdesmit gramu skotu viskija alus kausā, la sajaukdams dziru, kam vajadzēja notrulināt viņa izjūtas. O'Konels gan saprata, ka neviena narkotika vai dze- riens nespēs slāpēt dusmas un spriedzi, kas viņa milža. Lai cik daudz viņš izdzertu, viņam bija lemts palikt skaidram.

Bridi stingi lūkojies uz. kausu sev priekšā, viņš aizvēra acis, jaudams niknumam, kas gluži ka uzmācīgs ods kairināja viņa iztēli, vibrēt sevi. Viņam nepatika, ja kāds viņu par- spēja viltība vai izdomā, vai jebkur galu gala, un tagad sva- rigakais uzdevums viņa dzīvē bija sodīt cilvēkus, kuri to uzdrīkstējušies. Viņš pārsteidzīgi bija noticējis - un nespēja sev to piedot -, ka ar nelielajām nepatikšanām, ko bija tiem sagādājis, pietiks. Ešlijas ģimenei bija vajadzīga daudz skarbāka mācība. Tie bija atņēmuši to, kas viņam pienācās.

Jo vairāk O'Konels domāja par apvainojumu un necieņu, kas viņam pausta, jo biežāk viņš attapās iztēlojamies Ešliju. Gara acīm viņš redzēja meitenes matus, kas pagaišos viļņos slīga līdz pleciem, tik nevainojami un mīksti. Viņš prātā izzīmēja ikvienu Ešlijas sejas vaibstu, izēnodams to gluži kā gleznotājs, uzburdams meitenes lupās smaidu, kas domāts viņam, un acis redzēdams aicinajumu. O'Konela aizvērto acu skatiens slīdēja pār viņas augumu, apjūsmodams ikvienu izliekumu, krūšu julekliskumu, maigo gurnu loku. Viņš iztēlojās Ešlijas kājas blakus savējām. Spēji atplētis acis, viņš vērās bāra nespodrajā telpā, juzdams, ka uzbudinās. Sagrozījies uz bāra ķebļa, viņš nodomāja, ka Ešlija ir ideāla, taču viņas šeit nav. Ešlija bija iecirtuši pliķi viņam sejā. Ietriekusi dunci sirdi. Dzēriens pamazām atraisīja viņa emocijas, un viņš saprata, kāda būs atbilde, - nekādu glāstu, nekādas maigas izpētes. E.s viņu sāpināšu, O'Konels domāja, tāpat kā viņa sāpinājusi mani. Tikai la Ešlija apjēgs, cik stipra ir viņa mīlestība.

Viņš atkal sagrozījās, pavisam uzbudinājies.

Reiz viņš kādā romānā bija izlasījis, ka dažu Āfrikas cilšu karotājus pēdējos mirkļos pirms kaujas pārņemot iekāre. Ar vairogu vienā rokā, asu šķēpu otrā un erckciju starp kājām viņi uzbruka ienaidniekiem.

O'Konelam tas patika.

Nemēģinādams slēpt savu izspīlēto bikšu priekšu, Maikls O'Konels atstūma tukšo kausu un piecēlās. Viņš bridi stāvēja, cerēdams, ka uz viņu kāds blenzīs vai izteiks piezīmi. Vairak par visu pasaulē šajā bridi viņš vēlējas kauties.

Neviens ne blenza, ne ari ko teica. O'Konels vīlies škēr- soja telpu un izgāja uz ielas. Bija iestājusies nakts, un viņa seju noglāstīja auksta vēsma. Taču viņa iztēli lā neatvēsināja. O'Konels iedomājās sevi virs Ešlijas, ka triecas viņā un iekļūst arvien dziļāk, izmantodams ikvienu viņas ķermeņa collu, atveri, izliekumu un iedobi, lai gūtu sev baudu. Viņam ausīs skanēja Ešlijas balss. Nebija svarīgi, vai tie ir kaisles vaidi vai sāpju šņuksti. Mīlestība un sāpes. Glāsts un sitiens. Viens un las pats.

Spīlēdams aukstumam, viņš atrāva jaku un atpogaja kreklu, ļaudams, lai vēsums viņu apņem. Galvu atmetis, viņš soļoja uz. priekšu; lieliem malkiem kampdams gaisu. Aukstums nespēja apslāpēt viņa iekāri. Mīlestība ir līdzīga slimībai, O'Konels domāja. Ešlija bija vīruss, kas neapturams ceļoja pa viņa vēnām. Viņš saprata, ka Ešlija nemūžam, nevienu nomoda sekundi neizgaisīs no viņa prāta. Vienīgais veids, kā savaldīt savu mīlestību pret Ešliju, bija savaldīt Ešliju. Vēl nekad O'Konels nebija tik skaidri to sapratis.

Maikls O'Konels nogriezās ap stūri kvartālā, kur dzīvoja, un viņa prātā čumēja un mudžēja asiņaini, iekāres pilni skati. Brīdī, kad izdzirdēja sev aiz muguras klusu balsi, viņš saprata, ka nav bijis tik uzmanīgs kā parasti.

-   Mums jāaprunājas, O'Konel, - kads teica, cieši satverdams viņa augšdelmu.

Kad O'Konels iegāja laternas mestas gaismas lokā, Metjū Mērfijs acumirkli viņu pamanīja. Vel vienkāršāk bija iznirt no ēnām un pieiet puisim no mugurpuses klāt. Mērfijs bija labi apguvis šos paņēmienus, un visi divdesmit piecu gadu policista darbā iegūtie instinkti vēstīja viņam, ka O'Konels ir iesācējs nopietnā noziedzīgā darbībā.

-   l'ie velna, kas jus csal? - O'Konels izstomīja.

-  Tavs ļaunākais murgs, idiot. Tagad atver durvis, un mēs abi jauki un mierīgi aiziesim uz tavu dzīvokli, kur es tev pieklājīgi izskaidrošu, ka iekārtota pasaule, un nebul nepie- kaušu tevi līdz samaņas zudumam. Taču var notiki ari sliktāk. Tu taču nevēlies, lai noliek sliktāk, vai ne, O'Konel? Ka tevi sauc draugi? Par OK? Vai vienkārši par Maiku? Kā?

O'Konels grasījās pagriezties pret runātāju, bet tvēriens ap viņa roku kļuva ciešāks, un viņš pakļāvās. Pirms viņš ko atbildēja, Mērfijs turpināja savus runas plūdus.

-   Varbūt Maiklam O'Konelam nav draugu, tatad nav ari iesaukas, - viņš teica. - Nu, darīsim tā, Maikucit, iesauku es tev izdomāšu. Jo, tici man, lu gribi, lai es būtu tavs draugs. Tu to gribi vairāk, nekā esi gribējis jebko citu savā mūža. šobrīd, Maikucit, tā ir lava vienīgā un svarīgākā vajadzība pasaulē - lai es arī turpmāk būtu tavs draugs. Vai saproti?

O'Konels ieņurdējās, mēģinādams pagriezties, lai uzmestu skatienu Mērfijam, bet bijušais policists turējās viņam aiz muguras, liekdamies uz priekšu un čukstēdams viņam ausi, lajā pašā laikā žņaugdams viņa roku un stumdams viņu uz priekšu.

-   Iekšā. Augšā pa kāpnēm. Uz tavu dzīvokli, Maikucīt. Lai varam netraucēti aprunāties.

Mērfijs iebīdīja O'Konelu iekšā pa ārdurvīm, augšā uz otro stāvu un, neatlaizdams tvērienu, turpināja draudīgo, zobgalīgo tērgāšanu.

Kad abi tika pie O'Konela durvīm, Mērfijs sasprindzināja tvērienu, juzdams, ka O'Konels saraujas no sāpēm.

-   Vai zini, kas vēl ir svarīgs mūsu draudzībā, Maikucīt? Tu nedrīksti mani sadusmot, jo lu negribi, lai es zaudētu savaldību. Tad es varētu izdarīt ko lādu, ko lu vēlāk nožēlosi, ja tev vispār būs vēlāks laiks, par ko es no sirds šaubos. Vai saprati? Tagad leni atver durvis.

Kamēr O'Konels izvilka no kabatas atslēgu un iebāza to durvis, Mērfijs palūkojas visapkārt gaiteni un ieraudzīja vecās kaimiņienes kaķus, kas skraidīja apkārt. Viens uzmeta kūkumu un O'Konelam uzšņāca.

-   Vietējie tevi nemīl, vai ne, Maikucīt? - Mērfijs noteica, atkal nedaudz pagriezdams jaunā vīrieša roku. - Vai tev ir iebildumi pret kaķiem? Vai viņiem ir iebildumi pret tevi?

-   Mes nesaprotamies, - O'Konels noņurdēja.

-   Mani las nepārsteidz. - Mērfijs spēji pagrūda puisi, un tas neveikli ieklupa dzivokli. Aizķēries aiz nodiluša paklāja, viņš krita uz priekšu, ietriecas siena un beidzot pagriezās, lai no gridas uzlūkotu Mērfiju.

Taču detektīvs pārsteidzoši veikli savam vecumam nostājās virs O'Konela, sliedamies tam pāri ka fantastisks tēls no viduslaiku baznīcas, tēls, kam sejas vaibstos manāms izsmiekls, bet acīs vīd dusmas. O'Konels, kas bija pussedus atzvēlies pret sienu, raudzījās uz Merfiju, cieši skatīdamies bijušajam policistam acīs.

-   Tu nejūties laimīgs, vai ne, Maikucīt? Neesi radis, ka tevi tā mētā, vai ne?

O'Konels neatbildēja. Viņš joprojām centās novērtēt situāciju un bija pietiekami saprātīgs, lai turētu muti ciet.

Mērfijs lēni pavēra žaketi, atklādams O'Konela skatienam pistoli pleca makstī.

-  Kā jau redzi, esmu paņēmis līdzi savu draugu, Maikucīt.

Puisis atkal ieņurdējās, šaudīdams skatienu no pistoles uz

detektīvu un atpakaļ. Mērfijs veikli pabāza roku aiz žaketes un izņēma automātisko ieroci. Viņš nebija domājis to vilki ārā, taču kaut kas O'Konela naidīgajā skatienā viņu mudināja tā rīkoties. Ar izveicīgu kustību iedzinis aptverē lodi, viņš ļāva īkšķim kavēties uz drošinātāja. Tad lēni virzīja pistoli uz O'Konela pusi, līdz beidzot pielika stobru tam starp acīm.

-   Ej elle! - O'Konels noteica.

Mērfijs iesita ar stobru O'Konelam pa degunu. Pietiekami slipri, lai sāpētu, bet par vāju, lai to salauztu.

-    Nav īstie vārdi. - Mērfijs pastiepa kreiso roku un ieknieba O'Konelam vaigā. - Un es domāju, ka būsim draugi- O'Konels nenolaida skatienu no bijuša policista, un Mērfijs negaidīti trieca viņa galvu pret sienu. - Tev nenāktu par ļaunu but nedaudz pieklājīgākam, - Mērfijs vēsi paskaidroja. - Nedaudz atsaucīgākam. Tad viss būs daudz vienkāršāk. - Viņš satvēra O'Konelu aiz jakas un, spiezdams stobru jaunajam vīrietim pie pieres, uzrāva to kājās, bet tad strauji iegrūda krēslā, kas no trieciena pagāzās atpakaļ, balansēdams uz divām kājām. O'Konels saliecās uz priekšu, noturēdams līdzsvaru. - Es vēl neesmu bijis ļauns, Maikucit. It nemaz. Mēs tikai sākam viens otru iepazīt.

-  Tu neesi kruķis, vai ne?

-  Tu pazīsti kruķus, Maikucīt? Jā gan. Tu esi sēdējis tiem preti ne reizi vien, vai ne?

O'Konels pamāja.

-   Tev ir pilnīga, sasodīta taisnība, - Mērfijs smaidīdams sacīja. Viņš bija zinājis, ka atskanēs šis jautājums. - Tev vajadzētu vēlēties, lai es butu kruķis. Tev šajā bridi vajadzētu lūgt jebkādu dievu, kas varētu tevi uzklausīt, lūgt, kaut es būtu kruķis, jo kruķiem, redzi, ir noteikumi. Noteikumi un aizliegumi. Man tādu nav. Es varu sagādāt lielas nepatikšanas. Ļoti, ļoti lielas. Jo es esmu privātdetektīvs.

O'Konels nicīgi ieņirdzās, un Mērfijs viņam spēcīgi iesita pa seju. Sitiena troksnis atbalsojās mazajā dzīvokli.

Mērfijs pasmaidīja.

-   Man tev nevajadzētu neko skaidrot, ne jau tādam, kurš sevi uzskata par tik gudru, kā par sevi domā tu, Maikucīt. Taču, lai mūsu mazā saruna nenonāktu strupceļā, es tev šo to paskaidrošu. Pirmkārt, reiz es biju policists. Vairāk nekā divdesmit gadu tvarstīju daudz sīkstākus džekus par tevi. Lielākā daļa no viņiem tagad sēž aiz restēm un nolād mani. Vai ari nav vairs starp mums, jo cilā, labākā pasaulē risina daudz nozīmīgākas problēmas. Otrkārt, man ir likumīga Masačusetsas pavalsts un ASV valdības atļauja nēsāt šo ieroci. Tu taču saproti, ko nozīme abas šis ziņas kopa?

O'Konels neatbildēja, un Mērfijs viņam iesita.

-   Mēsls! - O'Konelam izspruka.

-   Kad es tev uzdodu jautājumu, Maikucit, lūdzu, atbildi.

-  Nezinu. Ko tās nozīmē? - O'Konels sacīja.

Mērfijs atkal smaidīja.

-   Tas nozīmē, ka man ir draugi, īsti draugi, ne jau tādi, kādi šovakar viens otram esam mēs, Maikucīt, bet draugi, kuri man ir parādā visādus pakalpojumus, kuru pakaļas gadu gaitā nez cik reižu esmu paglābis no uguns un kuri mana labā darītu visu, nolāpīts, pilnīgi visu, un viņi ticēs jebkam, ko es viņiem teikšu par mūsu nelielo sarunu, ja bus nepieciešams. Viņi nospļaujas par tādu zeņķi, kāds esi tu, lai arī kas ar tevi notiktu. Kad es viņiem teikšu, ka lu man uzbruki ar nazi vai citādu ieroci, ko es varu ielikt tava slin- gajā rokā, un kad leikšu, ka tev sasodīti neveicās, jo biju spiests izdzēst tavu nožēlojamo dzīvību, viņi man ticēs. Patiesībā, Maikucit, viņi mani apsveiks, jo bušu 110 tevis attīrījis pasauli, pirms lu esi paguvis pastrādāt lielu ļaunumu. Viņi to ieskriceles zem virsraksta "Profilaktiska apkope". Tāda nu ir situācija, kurā tu esi iekūlies, Maikucit. Citiem vārdiem, es ar tevi varu darīt itin visu, ko vien vēlos, bet tu nevari darīt neko. Vai skaidrs?

O'Konels, brīdi vilcinājies, pamāja, redzēdams, ka Mērfijs atvelk roku nākamajam zvēlienam.

-   Labi. Ļaudis runā, ka izpratne ved uz apgaismību.

O'Konels juta asiņu garšu uz. lūpām.

-   Tātad atkārtoju vēlreiz. Ls drīkstu darīt visu, ko uzskatu par pareizu, arī aizraidīt tavu nenozīmīgo dzīvību uz viņpasauli, visticamāk, uz. elli. Vai saprati, Maikucīt?

-  Jā, sapratu.

Mērfijs sāka staigāt apkārt krēslam, ar pistoles stobru skardams O'Konela ādu, ik pa brīdim padauzīdams ar to viņam pa galvu vai piespiezdams ieroci O'Konelam pie skausta.

-   Tev ir pašaurs miteklis, Maikucīt. Nolaists. Netīrs. - Mērfijs nopētīja istabu un, ieraudzījis uz galda klepjdatoru, domās atgādināja sev, ka aizejot jāpaņem līdzi daži O'Konela diski.

Līdz šim viss risinājās apmēram tā, ka Mērfijs bija gaidījis. O'Konels izturējās, kā paredzēts. Mērfijs juta viņa nemieru, zinādams, ka ieroča atrašanās tuvu pie galvas rada neizlēmību un šaubas. Jebkurā iebiedēšana, Mērfijs domāja, pienāk bridis, kad izveicīgs pratinātājs gluži vienkārši uzņem sevī upura identitāti un valda par to, virzīdams šo cilvēku uz pakļaušanos. Esam uz. pareizā ceļa, Mērfijs nodomāja.

-   Nekāda spožā dzīve tev nav, Maikucīt, vai ne? Nekādas nākotnes izredzes.

-   Mani tā apmierina.

-  Ja. Kas tevi mudina kaut uz. sekundi pieņemt, ka Ešlija Erīmena gribētu kļūl par tādas dzīves daļu? - O'Konels klusēja, un Mērfijs ar brīvo roku viņam iesila. - Atbildi u/, jautājumu, ķēms!

-  Es viņu mīlu, un viņa mīl mani.

Mērfijs atkal viņam iesita.

-   Kādas muļķības! Nožēlojamais tārps!

No O'Konela auss izplūda sīka asins strūkliņa.

-   Viņa ir augsta klase, Maikucīt. Atšķirībā no tevis viņai ir nākotne. Viņa nāk no labas ģimenes, ir izglītota, un viņai ir iespējas. Toties tu esi cēlies no mesliem. - Pēdējos vārdus Mērfijs apstiprināja ar spēcīgu belzienu. - Un dzīvi beigsi mēslos. Kas tevi sagaida? Cietums! Varbūt tev šķiet, ka izdosies no tā izvairīties?

-   Neko sliktu neesmu izdarījis. Neesmu pārkāpis nevienu likumu. - O'Konela balss nedaudz aizlūza.

Daudzie sitieni acīmredzot bija atstājuši iespaidu, un Mērfijam šķila, ka viņš dzirdējis O'Konela balsi viegli ietrīcamies.

-   Patiešām? Varbūt vēlies, lai es pievēršu tev vairāk uzmanības?

Mērfijs atkal ar stobru iebelza O'Konelam pa virsdeguni, pieprasīdams atbildi.

-   Nē.

-  Tā jau es domāju. - Viņš sagraba O'Konelu aiz zoda un sāpīgi to pagrieza. O'Konela acu kaktiņos sariesās asaras. - Vai tev neliekas, ka vajadzētu pieklājīgi palūgt mani, lai nejaucos tavā dzīve?

-  Lūdzu, nejaucieties manā dzīvē, - O'Konels lēni un klusi teica.

-   Redzi, es ar prieku tev paklausītu. Patiešām. Tāpēc padomā labi, Maikucīt. Vai, tavuprāt, nebūtu pareizi turpmāk darīt visu, lai es vairs neuzraslos tavā dzīvē? Lai ši mazā patērzēšana, lai cik draudzīga, bulu pēdējā reize, kad mēs viens otru redzam? Vai tā ir?

-  Jā. - O'Konels nezināja, uz kuru jautājumu jāatbild, toties zināja, ka vairs nevēlas saņemt sitienus. Viņš nedomāja, ka šis vīrs viņu nošaus, tomēr pārliecināts par to nebija.

-   Vai varu tev ticēt?

-Ja.

Mērfijs smaidīdams papliķēja O'Konelam pa galvu.

-    Lai nerastos pārpratumi, es paskaidroju. Šobrīd mes apspriežam mūsu īpašās, aci pret aci izsniegtās pagaidu pavēles par netuvošanos noteikumus. It kā būtu devušies uz tiesu. Bet mūsu pavēle ir sasodīti iedarbīga, vai ne? Esmu pārliecināts, ka tu zini, ko tā nozīmē. Un la nozīme vienu - turies tālāk. Mūsu pavēle ir īpaša, Maikucīt, tā nav nekāds tur papīrelis, ko izdevis vecs perdelis tiesneša krēslā un kam tu nepievērs nekādu uzmanību. Nē, mūsu pavēlei ir īsta garantija. - Sacīdams pēdējo vārdu, Mērfijs trieca dūri O'Konelam vaiga, nogāzdams viņu uz grīdas. Pirms O'Konels paguva sakopot domas, Mērfijs, piespiedis viņu pie zemes, mērķēja uz. viņu pistoli. - Varbūt man vajadzētu mest jokus pie malas un visu izbeigt tūlīt pat. - Mērfijs ar īkšķi atlaida drošības aizslēgu. Atskanēja skaļš klikšķis, un viņš pacēla kreiso roku, it kā sargādamies no smadzeņu un asiņu putras, kas tūlīt šķidīs. - Es nedzirdu solījumu, tāpēc nespēju pieņemt lēmumu.

Detektīvs joprojām spieda O'Konelu pie grīdas.

-    Lūdzu! - O'Konels piepeši izmisis sacīja. - Lūdzu! Apsolu, es viņai netuvošos. Likšu viņu mierā.

-    Labs sakums, idiot. Turpini!

-    Es nemēģināšu ar viņu sazināties. Viņa ir prom no manas dzīves. Es netuvošos. Ko jus vel gribat dzirdēt? - O'Konels gandrīz šņukstēja. Katrs teikums bija žēlabaināks par iepriekšējo.

-    Ļauj padomāt, Maikucit. - Mērfijs nolaida izstiepto roku un atvilka pistoli no O'Konela sejas. - Nekusties. Gribu paskatīties apkārt. - Viņš piegāja pie lētā galda, uz kura atradās klēpjdators un bija izmētāti vairaki ncicz.imēti daudzreiz lietojamie diski. Mērfijs tos iebāza mēteļa kabatā. Tad viņš atkal pievērsās O'Konelam, kurš lūkojās uz viņu no grīdas. - Vai šeit tu glabā savu Ešlijas failu? Vai šeit lū bojā dzīvi cilvēkiem, kuri ir daudz labāki par tevi? - Kad O'Konels pamāja, Mērfijs atplauka smaidā. - Nedomāju vis, - viņš mundri noteica. - Vairs ne. - Mērfijs trieca pistoles spalu pret tastatūru. - Ak vai! - viņš novaidējās, kad plastmasa sašķīda. Vel divi silieni pa ekrānu un peli, un dators bija pagalam.

O'Konels vēroja detektīva i/rīcības, neteikdams ne vārda. Mērfijs ar pistoles stobru pabakstīja sadragāto datoru.

-    Domāju, ka esam beiguši sarunu, Maikucit. - No jauna šķērsojis istabu, viņš nostājās O'Konelam blakus. - Gribu, lai tu paturi prātā vēl ko, - viņš sacīja.

-    Ko tad? - O'Konelam acīs bija asaras, ka jau Mērfijs bija gaidījis.

-    Es varu tevi atrast jebkurā mirkli. Vienmēr varu sadzīt tevi roka, lai kādā mazā, riebigā žurku alā tu ielīdīsi.

Puisis pamāja.

Mērfijs cieši lūkojās uz viņu, nenolaizdams skatienu. Viņš pūlējās saskatīt jaunā vīrieša sejā kādu izteiksmes niansi, kas liecinātu par nepakļāvību. Pārliecinājies, ka nekā tada tur nav, Mērfijs pasmaidīja.

-    Labi. Tu šovakar daudz iemācījies, Maikucit. Tā ir īsta izglītība. Nemaz jau tik slikti nebija, vai ne? Man šī jaukā paciemošanās sagādāja prieku. Nu, tu varbūt gluži tā nedomā… Un tagad pēdējais…

Viņš piepeši nometās ceļos, atkal piespiezdams O'Konelu pie grīdas, un strauji iebāza pistoles stobru O'Konelam mutē, kur tas atsitās pret zobiem. Viņš redzēja šausmas sava pārmācāmā acīs, tieši to, ko gribēja redzēt.

-    Blīkš! - Mērfijs klusi noteica.

tad viņš lēni izņēma ieroci O'Konelam no mutes, piecēlās, pasmaidīja, apcirtās un prom bija.

Metjū Mērfijs juta sejā nakts veso gaisu, un viņam gribējās atgāzt galvu un skaļi smieties. Viņš ielika pistoli atpakaļ pleca maksti, sakārtoja žaketi un raitā soli, taču ne pārāk steigdamies, devās pa ietvi uz. priekšu, izbaudīdams naksnīgo pilsētu un labi padarīta darba izjutu. Viņš prātā aplēsa, cik ilgs laiks paies ceļā uz Springfīldu, mēģinādams saprast, vai viņš tur nonāks pieliekami agri, lai paēstu vēlas vakariņas. Pec dažiem soļiem viņš sāka klusi dungot. Viņam bija taisnība. Iespēja izrēķināties ar šo zeņķi, ar šo O'Konelu bija desmit procentu atlaides vērta, ko viņš grasījās dot Sallijai

Erīmenai-Ričardsai. Nebija taču nemaz tik grūti, vai ne? Mērfijs priecājās, ka izmantojis izdevību un apliecinājis savas vecās prasmes, un tāpēc jutās krietni jaunāks. Jau no paša rīta nākamajā dienā viņš uzrakstīs nelielu ziņojumu - izlaizdams epizodes, kur izšķiroša nozīme bija automātiskajai pistolei, - un nosūtīs to Sallijai kopa ar rēķinu un vesli, ka Maikls O'Konels raizes viņai vairs nesagādās. Mērfijs lepojās ar savu izpratni par to, ko bailes spēj izdarīt ar vāja cilvēka prātu.

O'Konelam pulsēja auss un smeldza vaigs. Viens vai vairāki zobi, iespējams, bija izkustināti, jo viņš mute juta asiņu garšu. Viņš stīvi piecēlās no grīdas un pieklumburoja pie loga, kur vēl ieraudzīja bijušo policistu, kurš tajā brīdī nogriezās ap stūri. Maikls O'Konels pārlaida plaukstu pār seju. Nebija taču nemaz tik grūti, vai ne? Viņš zināja, kā visvienkāršāk varēja panākt, lai policists notic viņa vārdiem. Ļauties piekaušanai. Reizēm tas bija sāpīgi, reizēm apkaunojoši, īpaši, ja vajadzēja pakļauties iesūnojušam tipam, kuru viņš bez pūlēm pieveiktu viena mirkli, ja vien tam nebūtu ieroča, un šim ierocis bija. O'Konels, aplaizīdams lupas un izgaršodams asiņu sāļumu, pasmaidīja, šajā vakarā viņš patiešām uzzināja ļoti daudz, kā jau Metjū Mērfijs bija norādījis. Un pati vērtīgākā ziņa no tā visa bija viena. Ešlija neatradās nekādās ārzemēs un nestudēja apmaiņas programmā. Kādēļ lai Ešlijas ģimene sūtītu tādu pļāpīgu bijušo kruķi viņu iebiedēt, ja Ešlija butu Itālijā, tūkstošiem jūdžu tālumā? Tam nebūtu jēgas. Tātad Ešlija bija apmetusies kaut kur tuvumā. Daudz tuvāk, nekā viņš bija domājis. Vai sasniedzamā attālumā? Ja, O'Konels nosprieda, sasniedzamā. Viņš asi ievilka nāsīs gaisu. Viņš vēl nezināja, kur Ešlija ir, bet pavisam drīz to noskaidros. Agri vai vēlu - laiks viņam neko nenozīmēja. Ešlija bija viss.

* * *

The News-Kepublicjn ēka atradās neglīta zemos josla blakus vilciena stacijai. Šai apkaimei garām veda starpštatu automaģistrāle, te bija daudz stāvvietu un nekoptu laukumu, kas piemētāti atkritumiem. Tas bija aizmirsts nostūris, no tiem, par kuriem neviens neliekas ne zinis. Šeit bija daudz stiepļu žogu un drazu, ko pa gaisu lidināja untumainas vēja brāzmas, un autostrādes tuneļu, ko rotāja grafiti. l aikraksta birojs bija taisnstūraina kaste izdedžu betona bloku un ķieģeļu celtne ar četriem stāviem. Tā vairāk atgādināja ieroču noliktavu vai pat cietoksni, nevis avīzes biroju. Arhīvs, ko redakcijas darbinieki jokojot dēvēja par morgu, bija neliela telpa ar datoriem.

Tiklīdz jauna, izpalīdzīga sieviete man parādīja, kā var piekļūt dokumentiem, es drīz vien atradu Metjū Mērfija dzīves pēdējās dienas aprakstu. Pareizāk, pēdējo brižu aprakstu.

Pirmajā lapa bija virsraksts "Nogalināts bijušais policijas izmeklētājs!".

Viens apakšvirsraksts vēstīja: "Līķis atrasts šķērsielā," - un otrs: "Policija apgalvo, ka slepkavība izdarīta profesionāli."

es pierakstīju vairākas bloknota lapas ar faktiem no tās dienas rakstu plūdiem un vairākiem atkārtotiem stāstiem, kas bija publicēti dažās turpmākajās dienās. Šķita, ka iespējamo aizdomās turamo bijis vairāk nekā smilšu graudu tuksnesi. Darba gados policijā Mērfijs bija izmeklējis daudzus bīstamus noziegumus un, aizgājis no turienes, joprojām ieguva ienaidniekus, strādādams par privātdetektīvu. Ls nešaubījos, ka viņa slepkavība Springfildas policistiem un pavalsts Policijas pārvaldes Slepkavību izmeklēšanas nodaļai, kas, bez šaubam, to pārņēma sava ziņā, bija svarīgākais izmeklējamais noziegums tajā laika. Apgabala prokurors droši vien juta spiedienu - policistu noslepkavošana allaž ietekmē karjeras. Visi likuma uzraugi, domajams, vēlējās dot savu artavu vainīga noskaidrošanā un aizturēšanā. |a nogalināts kāds no viņējiem, tas nozīmē, ka uzbrukts ikvienam no viņiem.

es lasīju rakstus, taču tie man šķita nepārliecinoši, un tas, kam vajadzēja notikt, nebija noticis.

Žurnālisti apcerēja vienus un tos pašus faktus. Neviens nebija aizturēts. I anfaram skanot, apsūdzība nevienam netika izvirzīta. Tiesas diena nebija noteikta.

Šim stāstam trūka iespaidīgo, dramatisko beigu.

es atstūmu krēslu nost no datora, lūkodamies uz mirgojošo uzrakstu "Pieprasītais vārds nav atrasts", kas bija atbilde uz manu pēdējo elektronisko pieprasījumu.

Kaut kas nav pareizi, es domāju. Kāds nežēlīgi nogalināja Mer- fiju. Ši slepkavība bija jasasaista ar l.šliju. Kaut ka. Vienalga kā. Taču tādas saiknes šeit nebija.

DIV desmit piektĀ nodaĻa

Drošība

Biroja sekretāre pieklauvēja pie Sallijas durvīm, rokā turēdama kurjera atnesto aploksni.

-   Tā nupat pienāca. Nezinu, kas to sūtījis. Vai vēlaties, lai es to reģistrēju?

-   Nē. Dodiet to man. Es zinu, kas tas ir. - Sallija pateicās sekretārei, paņēma aploksni un aizvēra durvis. Viņa pasmaidīja. Mērfijs bija piesardzīgs cilvēks. Sallijai bija aizdomas, ka viņš īrē vairākas pasta abonenta kastītes, ko izmanto delikātiem sūtījumiem. Izteiksmīgi uzraksti uz aploksnes un atpakaļadrese bieži vien sagādātu neērtības ļaudīm, ar ko viņš strādāja.

Viņš bija piezvanījis Sallijai pirms vairākām dienām, braukdams prom no Bostonas.

-   Domāju, ka jūsu problēma ir nokārtota, misis Erīmena- Ričardsa.

Tobrīd viņa bija mājās un sēdēja pretī Houpai. Abas lasīja. Houpa bija iegrimusi Dikensa "Stāstā par divām pilsētām", bet Sallija lasīja svētdienas The Neiv York Times pēdējās lapas.

-   Tās ir labas ziņas, mister Mērfij. Jūtos iepriecināta. Taču… sakiet man, kā jūs to panācāt? - viņa jautāja savā ierastajā, prātīgajā advokātes tonī.

-   Nu, nezinu, cik sīkas nianses jūs gribat dzirdēt. Mūsu kopīgais draugs… - viņš iesmējās, - nu, mēs aprunājāmies. Tā bija auglīga saruna, kurā izsvērām visus viņa, teiksim tā, uzvedības "par" un "pret". Kad šī saruna bija ievirzījusies paredzētajā gultne, misters O'Konels atzina, ka Ešlijas vajāšana viņam varētu radīt nevajadzīgus sarežģījumus. Ar manu gādību viņu piemeklēja atskārta, un viņš apskaidrots apsolīja, ka vairs nejauksies Ešlijas dzīvē.

-   Vai jūs viņam noticējāt?

-   Man nebija iemesla viņam neticēt, misis Erimena-Ri- čardsa. Viņa vārdu patiesīgums bija acīmredzams.

Sallija bridi klusēja, mēģinādama uzminēt, ko nozīme Mērfija teiktais.

-   Vai neviens necieta?

-    Paliekošs Jaunums netika nodarīts. Varbūt misteram O'Konelam ir salauzta sirds, taču es par to šaubos. Lielu iespaidu uz viņu atstāja mans paskaidrojums, ka turpmākas viņa aktivitātes bulu uzskatāmas par ļoti pārgalvīgām, un ši doma palīdzēja viņam pieņemt pareizu lēmumu. Protams, daži spēka paņēmieni tika izmantoti, bet nedomāju, ka jūs velētos tajos iedziļināties, misis Frimena-Ričardsa, jo tic izraisītu jūsos nepatīkamas izjūtas.

Sallija ievēroja šīs sarunas savādo smalkumu. It ka viņa bulu julīga Viktorijas laika jaunkundze, kas nespēj klausīties skarbos vārdos. It kā viņa varētu nobālēt un zaudēt samaņu, ja lietas liktu nosauktas to īstajos vārdos.

-   Jums taisnība, es to nevēlos.

-   Tā jau domāju. Rit vai tuvākajās dienas nosūtīšu jums ziņojumu par paveikto. Ja manāt ko aizdomīgu, ludzu, zvaniet man jebkura diennakts laikā, un es parbaudīšu, vai jūsu raizēm ir iemesls. Redziet, allaž ir neliela iespēja, ka misters O'Konels savas domas varētu grozīt. Lai gan… es par to šaubos. Šķiel, ka viņš ir vājš cilvēks, misis Frīmena-Ričardsa. Mazs cilvēks, un es to nesaku par viņa augumu. Uzskatu, ka viņš ir izvākts no jūsu dzīves. Tāpēc, ja nākotnē jums radīsies vajadzība pēc detektīva, ceru, ka to atcerēsieties.

Salliju nedaudz pārsteidza Mērfija aprakstītais O'Konels. Lai gan šis tēls nesaskanēja ar viņas secinājumiem, Mērfija viedoklis viņu nomierināja, un viņa savas šaubas aizgaiņāja.

-   Protams, mister Mērfij. Šķiel, ka visu esat nokārtojis tieši tā, ka es cerēju. Nespēju izteikt vārdos savu prieku un pateicību.

-   Laipni lūdzu, kundze.

Sallija nolika klausuli un pagriezās prel Houpu.

-   Nu, tas ari viss.

-   Kas ir viss?

-   Es aizsūtīju kādu pazīstamu privātdetektīvu pie O'Konela, lai viņš tam ķertajam šo to ieskaidrotu par dzīvi. Kā jau domājām, sastapies ar spēcīgāku, sīkstāku un pieredzes bagātāku pretinieku, viņš sabruka gluži kā kāršu namiņš. Tādi puiši ir gļēvuļi. Ja kāds liek viņiem manīt, ka nav iebiedējams, viņi iemiedz asti slarp kājām un nozūd.

-   Vai tu patiešām tā domā? - lloupa vaicāja. - Nezinu gan. Man nez kāpēc radies iespaids, ka tas ķertais ir daudz apņēmīgāks. Un spējīgāks, neka tu domā. Vai esi aizmirsusi, kadas nelietības viņš ar mums pastrādāja, nedaudz pasēdēdams pie datora?

-   Paklausies, Houpa, mēs mēģinājām ar viņu vienoties miermīlīgā ceļā. Mēs taču mēģinājām dot viņam iespēju aiziet, vai ne? Mēs pat samaksājām viņam krietnu naudas summu. Vai mēs varētu rīkoties vēl taisnīgāk? Un apņēmīgāk?

-   Nezinu.

-   Mēs viņam visu pateicām nepārprotami, vai ne?

-   Laikam gan.

-  Taču viņš nesaprata! Viņš negribēja visiem atvieglot dzīvi. Nu viņš saņēma labu mācību, cik skarbi varam būt mēs. Tā nu viss ir beidzies.

Lai gan Houpa galvu nepapurināja, šaubas viņu nepameta. Sallija to redzēja viņas acīs, tapec pavēra muti, lai ko sacītu, bet savaldījusies ļāva atkal iestaties klusumam.

-    Tas ir beidzies, - Sallija vēlreiz atkārtoja tonī, kas pauda, ka šis temats ir izsmelts, juzdamās aizkaitināta, ka 1 loupa joprojām par to šaubas.

Sallija paņēma Mērfija atsūtīto aploksni un apsēdās pie galda, atcerēdamās sarunu ar Houpu. Prātā iešāvās doma, ka viss ir otrādi. Tieši Houpai, kas bija jaunāka un bieži vien stūrgalvīgāka, vajadzētu justies mierīgākai, nevis viņai.

Sallija atplēsa aploksni un izkratīja tas saturu uz galda.

Mērfijs bija atsūtījis vēstuli, kopā sastiprinātu papīru žūksni, vairākas fotogrāfijas un datora diskus.

Fotogrāfijās bija redzams Maikls O'Konels pie savas mājas. Žūksnī bija pieticīgās ziņas, kas iegūtas policijā, un Mērfija parskats par O'Konela darbavietām un izglītības iestādēm, kur viņš mācījies, kā ari informācija par ģimeni. Tajā bija minēti O'Konela mātes un tēva vardi un adreses un piebilsts, ka māte mirusi. Pie diskiem pielīmētā dzeltenā zīmīte vēstīja: Tie ir šifrēti. Eksperts droši vien bez pūlēm tiktu ar tiem gulti. Tur droši vien ir informācijā par jusu meitu. Varbiit fotogrāfijās. Paņēmu los no O'Konela dzīvokļa, bet domāju, ka viņš kaut kur paslēpis kopijas. Nezināju, vai jūs vēlēsieties tērē! naudu profesionālai disku izpētei. Viņa dators mūsu sarunas laika nejauši sašķīda gabalos, tāpēc cietais disks ar informāciju visticamāk ir iznicināts.

Vēstule Mērfijs īsi aprakstīja, ka saticis O'Konelu pie viņa mājas, bel sīkāku izklāstu par "sarunu" nesniedza. Apakšā bija rēķins - ar atlaidi - par pakalpojumiem.

Sallija nekavējoties paņēma čeku grāmatiņu 1111 izrakstīja Mērfijam čeku. To viņa ielika plānā aploksnē kopā ar zīmīti. Pateicos par palīdzību. Mēs jums piezvanīsim, ja būs nepieciešama turpmāka rīcība.

Visus šos papīrus un diskus Sallija ievietoja bruņā papīra aploksnē, lieliem burtiem uzrakstīja virsū "Fšlijas ķertais", tad atvieglota piegāja pie lielā kartotēkas skapja un iestūma to apakšējās atvilktnes tālākajā stūrī, kur - tā viņa cerēja - tā glabāsies neskarta ilgus gadus.

Zaļo kalnu pakājē vēlas pēcpusdienas gaismai pēdējās nedēļās pirms ziemas sākuma stundā, kad diena pārtop nakti, piemīt neparasta skaidrība, tāpēc viss izskatās asāks un dzidrāks. Kelrina stāvēja pie loga virtuvē un lūkojās uz rietumu pusi, vērodama Ešliju. ļaunā sieviete, ietinusies gaišdzeltena vilnas apmetnī, bija izgājusi lauka un sēdēja akmens plāksnēm bruģēta iekšpagalmā uz mūra malas. Viņai priekša līdz pašai mežmalai stiepās zālains lauks. Iepriekšēja dienā viņas bija aizbraukušas uz Bretlboro un nopirkušas lielas papīra lapas, molbertu, otas un udenskrāsas, un Ešlija, ai/rāvusies ar gleznojumu, patlaban mēģināja notvert pēdējos saules starus, kas lēni slīdēja par virsotnēm, kavēdamies priežu zaros. Ketrina centās tulkot Ešlijas ķermeņa valodu, un viņai šķita, ka lā vienlaikus pauž skumjas un līksmu satraukumu. Ešlija rami baudīja mirkli ar otu rokā, sajūsminādamās par dabas krāsām savā priekšā. Kelrinai ienāca prātā doma, ka jaunajai sievietei ir kas kopīgs ar gleznu - abas vel tapa.

Tajā vakarā, kad Ešlija ieradās, viņas gandrīz visu nakti dzēra teju un pārsprieda, kas noticis ar Ešliju Bostonā. Ketrina apstulbusi klausījās, juzdama, ka viņu pārņem nemiers, kas joprojām auga.

Lūkodamās laukā pa logu, viņa ieraudzīja, ka Ešlija uz papīra sev priekšā ar otu novelk garu bālzilu debesu lenli.

-   Tas nedrīkst notikt, - Ketrina skaļi sacīja.

Viņa baidījās, ka Maikls O'Konels varētu būt kaut ka inficējis Ešliju. Ketrina īsti neizprata, kā tas varētu notiki, taču viņu bija pārņēmušas bažas, ka Ešlija pēc šā viena cilvēka pretīgās izturēšanās novērsīsies no vīriešiem vispār.

Ketrina satvēra izlietnes malu, gribēdama pret kaut ko atbalstīties. Viņa nespēja aizgaimt no prāla drūmās domas, kas tur maldījās. Es ncgrilnt, lai Ešlija klust tāda pati ka Houpa. Kad šīs bažas iezagās viņas sirdī, Ketrina uz sevi dusmojās, jo mīlēja meitu. I loupa bija gudra un skaista. Viņas Houpa bija brīnišķīga. Houpa spēja iedvesmot. Viņa atraisīja labāko bērnos, ar kuriem strādāja un kurus trenēja. Houpā bija viss, ko māte varēja meitā vēlēties. Tikai las viens nepārvaramais šķērslis, kalns, ko Ketrina nespēja pievārēt. Tāpēc, raugoties lauka pa logu uz. savu viešņu - krustmeitu? mazmeitu? - viņu gluži ka slazdā bija notvērušas bažas. Taja bridi Ketrina nevarēja zināt, ka tas nav ļaunākais, par ko viņai jābaiļojas.

* * *

Kā Mērfijs nomira? -es jautaju.

-  Ka? ļūs taču droši vien to spējat iedomāties. Ar lodi. Ar nazi. Ar svečturi, ļebka, viņa atbildēja.

Nē. īstais…

- Mus interese jautājums "kāpēc". Sakiet man, - viņa piepeši vaicāja, - vai kadu arestēja par Mērfija slepkavību?

Ne. Vismaz tadu informāciju neesmu atradis.

- Manuprāt, jus meklējat atbildes neīstajās vietas. Neviens netika arestēts. Tas taču par kaut ko liecina, vai ne? ļus gribat, lai es - vai kāds detektivs vai prokurors - pasaku: "Ziniet, Merfiju nogalināja tas un tas, bet mums nav pietiekami daudz pierādījumu, lai šo cilvēku aizturētu." Tas būtu jauki, glīti un vienkārši. - Viņa brīdi vilcinājās. - Bet es neesmu teikusi, ka šis stāsts ir vienkāršs.

Tā bija patiesība.

Vai jūs spējat domāt tikpat radoši, ka domāja Skots, Sallija, Houpa un Ešlija?

-   )ā, - es steidzīgi atsaucos.

-  Labi. - Viņa šo vārdu pārvēla pār lūpām ka tādu spļāvienu. - Viegli pasacīt, bet grūti izdarīt.

Ls neatbildēju, lai nedotu viņai iespēju mani pazemot.

-  Sakiet man, vai jūs spējat domāt arī tik radoši ka Maikls O'Konels?

DIVDES mit sestĀ nodala

Pirmā ielaušanas

No Longfelova tilta vidus skatienam paveras Čārlzas upe un Kembridža. Agrais rits bija dzestrs, bet entuziastu komandas jau irās laivās pa upes vidu, saskanīgi gremdēdamas airus tintes melnajā ūdenī un radīdamas kustīgus apļus ta rāmajā virsmā. Ūdens austošajos saules staros skaisti spīguļoja. O'Konels dzirdēja, kā vienas laivas apkalpes locekli reizē izgrūž gaisu, ieturēdami ritmu, ko noteica stūrmanis. Viņam īpaši patika tas, ka virzības ātrumu noteica augumā mazākais vīrs, ka trauslākais no komandas pavēlēja lielajiem un stiprajiem. Mazākais laiva bija vissvarīgākais, jo viņš vienīgais redzēja, kurp laiva virzas, un pārējos vadīja. O'Konelam patika doma, ka mazā auguma virs bija pietiekami gudrs, lai sēdētu pakaļgalā pie stūres, lai gan viņam pietiktu ari spēka aira cilāšanai.

Maikls O'Konels bieži, kad gribēja apdomāt kādu sarežģītu problēmu, devās pastaigā pa tilta gājēju daļu. Turpat blakus pārgalvīgi brāzās automašīnas, bet pa ietvi, saglabādami savu steidzīgo ritmu, traucās kājāmgājēji. Leja ūdens plūda uz jūras pusi, un tālumā no pazemes iznira metrovilcieni, kas pilni ar pasažieriem, kuri brauca no tālākām pilsētas vietām. O'Konelam šķita, ka viņš ir vienīgais, kurš nekustas. Apkārt bija simtiem pilsētai ierastu norišu, kas varēja saistīt viņa uzmanību, taču O'Konels zināja, ka spēj šeit netraucēts nodoties domām par ikvienu sarežģījumu, kas radies viņa dzīvē.

Tādi ir divi, viņš nodomāja.

Lšlija.

Un bijušais policists Mērfijs.

Ceļš pie Ešlijas nepārprotami veda caur Skotu vai Salliju. Vajadzēja tikai atrast šo ceļu, un O'Konels bija pārliecināts, ka to spēs. Taču bija kāds traucēklis - bijušais policists, kurš radīja daudz nepatīkamu šķēršļu. O'Konels aplaizīja lūpas, joprojām juzdams asiņu garšu mutē un pietūkumu, kas atgādināja saņemtos sitienus. Taču apsārtums dzisa un brūces dzija ātrāk nekā atmiņas. Tiklīdz O'Konels rādīsies Ešlijas vecāku tuvumā, tie uzsūtīs viņam privātdetektīvu. Viņš nezināja, cik bīstams ir šis bijušais policists. Droši vien ne tik bīstams kā viņa izteiktie draudi, O'Konels domāja. Viņš lika sev aiz auss vienkāršu, bet svarīgu principu, kas jāievēro, - visā, kas saistīts ar Ešliju un meitenes ģimeni, viņam jābūt tam, kuram ir .vara. Vardarbību drīkst atļauties tikai viņš. Mērfija klātbūtne izjauca šo līdzsvaru, un O'Konelam tas nepatika.

Viņš izstiepa rokas un satvēra griezumiem rotāto betona barjeru, juzdams vajadzību atbalstīties. Niknums, gluži kā narkotika, pārņēma viņu viļņiem un spēja visu acu priekšā padarīt par tādu kā emociju kaleidoskopu. O'Konels bridi lūkojās uz tumšo upi, kas plūda zem kājām, iedomādamies, ka viņu atvēsināt nespētu pat šis ledainais aukstums. Viņš lēni izgrūda elpu, valdīdams niknumu. Dusmas bija viņa draugs, taču viņš nedrīkstēja pieļaut, lai tās pavēršas pret viņu pašu. Viņš pūlējas nezaudēt koncentrēšanās spējas.

Pirmais uzdevums bija aizvakt no skatuves Mērfiju.

O'Konels sprieda, ka liks ar to galā. Tas nebūs tik viegli paveicams kā Skotam, Sallijai un Houpai nodarītais kaitējums, kas prasīja dažu taustiņu nospiešanu, toties lieliski parādīja, ar ko tie saskārušies, taču tas nebija arī nekas neiespējams. Viņš tiks gala ar Mērfiju, un ka vēl.

Maikls O'Konels pavērsa skatienu uz upi un ieraudzīja, ka viena apkalpe metusi mieru airēšanai. Laiva pec inerces šķēla ūdeni, bet airētāji bija viegli sakumpuši pār savu airi, vilkdami to pa ūdeni sev līdzi. O'Konelam patika tas, ka laiva slīdēja tālāk iepriekšējās piepūles iespaidā, it kā to dziļu atmiņas par nesen apjausto muskuļu spēku. Laiva kā žilete šķēla ūdens virsmu, un viņš nodomāja, ka ir lai līdzīgs.

Gandri/ visu to dienu un pievakari O'Konels uzmanīja biroju namu, kur Mērfijs bija ierīkojis savu kabinetu. Jau pir- maja mirkli, to ieraudzīdams, O'Konels nopriecājās - nams bija nobružāts un necils, tajā acīmredzot nebija modernu drošības iekārtu, kas varētu sarežģīt viņa nodoma izpildi. O'Konels pasmaidīja. Vienmer jāizmanto ienaidnieka vājības un jāpārvērš tās par savām priekšrocībām. Tas nebija viņa pirmais likums, bet tādam tam vajadzētu būt.

Novērošanai viņš izmantoja trīs punktus. Savu mašīnu, kas bija novietota kvartāla vidū, spāņu pārtikas veikalu uz stūra un žurnāla Christian Science lasītavu gandrīz tieši pretī biroju ēkai. Kāda bīstamā mirkli viņš izgāja no šis lasītavas, kad ēkas durvīs parādījās Mērfijs.

Kā jau detektīvs ar pieredzi, viņš ierasti paraudzījās pa labi un pa kreisi, pārlaida skatienu ielai abos virzienos un īsi pavērās uz ielas pretējo pusi. O'Konelu sagrāba stindzinošas bailes, pretīga sajūta, ka viņu tūlīt pazīs.

Viņš saprata, ka jāsaglabā miers. Ja viņš metīsies atpakaļ lasītavā, sastings kā sālsstabs vai mēģinās noslēpties, Mērfijs viņu pamanīs.

Tāpēc viņš piespieda sevi laiski turpināt ceļu pa ietvi uz. stūra veikala pusi. Tikai nedaudz uzrāva plecus, tikai nedaudz pagrieza galvu sānis, lai nebūtu redzams profils. Ne reizi nepalūkojies atpakaļ, tikai pacēlis labo roku un sakārtojis jakas apkakli, paslēpdams seju, viņš sasniedza veikala durvis. Iegājis iekšā, viņš metās pie loga, no kura zagšus palūkojās laukā, gribēdams redzēt, ko Mērfijs dara.

O'Konels klusi iesmējās. Detektīvs rama gaitā devās prom.

It ka viņam raizes šajā pasaulē nesagādātu itin nekas, O'Konels domāja, vērodams šķietami bezrūpīgo Mērfiju, kas, pieveicis kvartālu, nogriezās uz stāvvietas pusi. Varbūt viņš staigā tik augslpraligi, jo zina, ka neviens neuzdrošināsies viņu aiztikt?

O'Konels nodomāja, ka ieraudzišanā svarīgs ir konteksts. Ja mes domājam, ka varam kādu sastapt, tad tas noliks. Kad lā nedomājam, mēs gluži vienkārši lo cilvēku neieraugam. Šis cilvēks mums ir neredzams.

Mērfijam nenāca ne prātā, ka Maikls O'Konels sadzinis viņam pēdas un slapstās gar viņa darbavietu. Viņam nenāca ne prātā, ka Maiklam O'Konelam kabatā ir viņa mājas adrese un telefona numurs, un viņam nenāca ne prātā, ka pec piekaušanas Maikls O'Konels viņam sekos uz Masačusetsas pavalsts rietumiem. Kaut ko tādu viņš nav spējīgs iztēloties, O'Konels domāja. Un tāpēc viņš mani neredzeja, kaut ari es stāvēju no viņa divdesmit jardu attālumā.

Viņš doma, ka ticis ar mani galā.

O'Konels atgriezās mašīnā, kur gaidīja un vēroja, redzēdams nedaudzos pārējo biroju iemītniekus, kas vakarā izgāja no nama, lai dotos mājup. Nolēmis, ka viena no sievietēm ir Mērfija sekretāre, O'Konels noraudzījās, ka viņa dodas tajā pašā virziena, kur bija nozudis detektīvs, - uz autostāvvietu. Tas nav pareizi, viņš domāja, likt algotai verdzenei vakarā aizslēgt biroju. It īpaši, ja viņa nemāk noslēgt durvis patiešām droši. Mirkli pagaidījis, viņš iedarbināja mašīnu un uzmanīgi brauca uz priekšu, pieskaņodamies sekretāres gaitai.

Pēc četrdesmit astoņām stundām Maikls O'Konels jutās pārliecināts, ka ieguvis pietiekami informācijas, lai spertu nākamo soli, pēc kura viņam bus brīvas rokas, lai meklētu Ešliju.

Viņš aptuveni zināja, kad liek slēgti parejie biroji ēkā. Viņš zināja, ka pēdējā ik vakaru prom dodas konsultāciju centra vadītāja un centrs atrodas pretī Mērfija birojam. Viņš zināja ari to, ka šī darbiniece parādes durvis aizslēdz tikai ar vienu atslēgu. Advokatam, kura birojs aizņēma pirmo stāvu, bija tikai viena palīdze, un O'Konelam bija aizdomas, ka advokāts krāpj sievu, jo abi devās prom roku roka. Viņam patika doma, ka tie abi nodarbojas ar seksu kaut kur uz grīdas, locīdamies uz netīra, nodiluša paklāja. Ar tamlīdzīgām fantāzijām viņš bieži īsināja sev laiku.

Par Mērfija sekretāri O'Konels necik daudz nezināja, tomēr šo lo bija uzokšķerējis. Viņa bija apmēram sešdesmit gadus veca atraitne un dzīvoja viena. Tā bija vecmodīga sieviete ar vecmodīgu dzīvi, un viņai bija divi mopši, kurus sauca, ka viņš bija uzzinājis, par Misteru Lielo un Skaistuli. Sieviete saviem suņiem bija ļoti pieķērusies.

O'Konels bija sekojis sekretārei lielveikalā. Nebija grūti iesaistīt viņu neilgā sarunā brīdī, kad viņa apstājas pie suņu barības nodalījuma.

- Atvainojiet, kundze, varbūt jūs varētu man palīdzēt… Mana draudzene nupat iegādājusies mazu sunīti, un es gribētu nopirki kādu patiešām labu suņu barību, bet šeit visa kā ir tik daudz, ka nevaru izvēlēties. Vai jūs kaut ko zināt par suņiem?

Viņš nojauta, ka sieviete, pēc dažām minūtēm iedama tālāk, nodomāja, cik viņš ir jauks jauns cilvēks.

Maikls O'Konels bija novietojis mašīnu divu kvartālu attālumā no Mērfija biroja ēkas pretējā virzienā stāvvietai, ko izmantoja šo biroju darbinieki. Bija bez piecpadsmit minūtēm pieci, un viss vajadzīgais bija sakravāts bagāžniekā pa- slēptajā somā. Cenzdamies nomierināties, viņš strauji ievilka elpu ka peldētājs pirms mešanās ūdeni no baseina malas.

Viens grūts mirklis, viņš sev teica. Pēc tam visam vajadzētu būt vienkārši.

O'Konels izkāpa no mašīnas, vēlreiz parbaudīja, ka automāts, pie kura viņš apstājies, noregulēts uz maksimālo laiku, un aši devās pretī mērķim.

Nonācis kvartāla malā, viņš apstājās, ļaudams pirmajām tumsas skrandām piezagties sev klāt. Novembra sakumā vakars Jaunanglijā iestājas pēkšņi. Vienā mirklī ir vēla pēcpusdiena, bet nākamajā - gluži vai nakts. Tā bija diennakts neskaidrā stunda, laiks, kad O'Konels jutās vislabāk.

Galvenais bija iekļūt ekā nepamanītam, īpaši lā, lai viņu neieraudzītu Mērfijs vai Mērfija sekretāre. O'Konels vēlreiz, dziļi ievilka elpu, gara acīm iztēlojās Ešliju, atgādinādams sev, ka pēc šīs nakts viņa būs tam daudz tuvāk, un strauji devās uz priekšu. Viņam aiz muguras mirgodama iedegās laterna. Viņš uzskatīja sevi par neredzamu - neviens nezināja, negaidīja un neiedomājas, ka viņš varētu šeit uzrasties.

Sasniedzis parādes durvis, O'Konels redzēja, ka nelielais gaitenis ir tukšs. Pec mirkļa viņš bija iekšā.

Viņš izdzirdēja švīkstoņu, ar kadu lejup laidās lifts. Atri šķērsojis gaiteni, O'Konels iegāja kāpņu telpā, aizvērdams aiz sevis durvis laja pašā mirkli, kad lifts apstājās. Viņš atslīga prel sienu, mēģinadams iztēloties cilvēkus otra tērauda sienas pusē. Bija dzirdamas balsis. Sviedri plūda no padusēm, un viņam šķila, ka dzird Mērfija ne ar vienu citu nesajaucamo tembru, tad sekretāres balsi.

Jāpabaro mopši, viņš domāja, tāpēc laiks doties mājās.

Parādes durvis aizvērās.

O'Konels paskatījās pulkstenī.

- Nu lāču! - viņš nočukstēja. - Diena ir galā. Tagad tava kārta, konsultāciju centra vadītāja.

Atspiedies pret sienu, O'Konels gaidīja. Kāpņu telpa nebija labākā paslēptuve, bet viņš zināja, ka šajā nakti ta noderēs viņa mērķiem. Vēl viena zīme, ka viņam lemts būt kopā ar Ešliju. It kā viņa palīdzētu O'Konelam, lai tas ātrāk viņu atrod. Mums jābūt kopa. Viņš pūlējās savaldīt savu straujo elpu un aizvēra acis, Jaudams apmātības pacietībai pārņemt viņu savā varā un attīrīdams prātu no visa, lai tajā paliktu vienīgi atmiņas par Ešliju.

Savā mūžā Maikls O'Konels bija ielauzies vairākos tukšos veikalos, ari mājas, fabrikās un dažādās darbavietās. Sēdēdams uz aukstajām kāpnēm, viņš jutās pārliecināts par savām spējām. Viņš pat nebija izdomājis ticamu stāstu gadījumam, ja nu kāds viņu šeit atrastu. Viņš zināja, ka ir drošībā. Maikts O'Konels zināja, ka viņu sarga mīlestība.

Jau bija gandrīz septiņi, kad viņš izdzirdēja pēdējo lifta čīkstoņu. Pieliecis galvu skaņas virzienā, viņš gaidīja, un piepeši apkārtne iegrima tumsā. Konsultāciju centra vadītāja bija nospiedusi galvenās gaismas slēdžus, kas atradās pie lifta. O'Konels dzirdēja, ka parādes durvis atveras un aizveras, un tad atskanēja klikšķis, pagriežoties vienīgajai atslēgai. Viņš ielūkojās savā pulkstenī, kas izgaismoja ciparus.

Pagaidījis vēl piecpadsmit minūtes, viņš izgāja pa kāpņu telpas durvīm, atgriezdamies vestibilā un juzdamies pat mazliet pārsteigts, cik viegli viss noticis.

Viņš uzmanīgi paskatījās lauka pa stiklotajam parādes durvīm uz tukšo ielu visos virzienos. Tad aši pagrieza aizbīdņa atslēgu un izgāja laukā.

Strauji sperdams soļus, viņš nogāja divus kvartalus līdz mašīnai un atvēra bagāžnieku, izņemdams no turienes somu.

Pēc paris minūtēm viņš bija atgriezies biroju ēkā.

Vispirms O'Konels izņēma no somas vairākus ķirurga cimdu pārus, ko citu pec cita veikli uzvilka rokās. Tad viņš paņēma aerosolu, kurā bija uz amonjaka bāzes radīts dezinfekcijas līdzeklis, un dāsni apsmidzinaja atslēgu, ko bija skāris. To izdarījis, viņš durvis aizslēdza. Tāpat apsmidzinājis kāpņu telpas durvju rokturi un pārējās vietas, kur viņš, iespējams, pieskāries, O'Konels devās pa kāpnēm uz otro stāvu, pa ceļam izņemdams no somas nelielu lukturi, kam stikls bija aizklāts ar sarkanu izolācijas lenti, tā ka no ārpuses luktura gaismu pamanīt gandrīz nebija iespējams. Nesteigdamies viņš nopētīja gaiteni, meklēdams kādu drošības ierīci, taču nevienu neatrada. Maikls O'Konels papurināja galvu. Viņaprāt, Mērfijs varēja izvēlēties drošāku vietu. Taču infrasarkanā starojuma kameras un novērošanas sistēmas maksā naudu. Par šo ēku droši vien bija jāmaksā niecīga īre, tāpēc tā viņam likās lik pievilcīga.

O'Konels pasmaidīja.

Turklāt - kas gan šeit bija ko zagt?

Ne naudas. Ne dārglietu. Ne mākslas darbu. Pat ne viegli pārnēsājamu elektronisko ierīču.

Ikviens sevi cienošs zaglis atrastu ērtāk pieejamu un vērtīgāku guvumu kur citur. Pie velna, veikala uz stūra droši vien bija vairāk nekā tūkstoš dolāru metāla ziedojumu kārbā, turklāt divpadsmitā kalibra šaujamais plauktā zem kases aparāta! Tāds mērķis spēja vilināt daudz vairāk.

Taču O'Konels negrasījās aplaupīt stūra veikalu kā tāds prasts narkomāns. Viņš pavērās apkārt. Kas vērtīgs bija šajā ēkā?

Viņš atkal pasmaidīja. Informācija.

Galvenais šīs nakts piedzīvojumā bija nodrošināt, lai neviens nenojaustu, ka informāciju šeit meklējis viņš.

O'Konels nesteidzīgi atmūķēja Mērfija biroja atslēgu un, beidzot iekļuvis iekšā, saprata, ka šeit varētu but kāda drošības ierīce, kā, piemēram, kustības detektors vai slēpta kamera. Bridi, kad durvis atsprāga vaļā, viņš parvilka pār seju plānu slēpotāja masku. Rūpīgi izgatavotā galvassega, kas bija domāta, lai cilvēki saglabātu siltumu uz kādas vējainas slēpošanas nogāzes, nosedza visu seju, tikai acis ne. Viņš sakoda zobus, sagaidīdams, ka tūlīt atskanēs sirēnas skaņas.

Sastapies ar klusumu, O'Konels tik tikko spēja valdīt prieku.

Uzmanīgi pārvietodamies pa biroju, viņš atlicināja mirkli telpas nopētīšanai. Viņam sanāca smiekli.

Birojs bija noplukuši uzgaidāmā telpa ar sekretāres galdu, lētu, kunkuļainu dīvānu un lielu krēslu, kā ari viens kabinets, kas bija Mērfija darba vieta. To sargāja stiprākas durvis un droši vien vairākas atslēgas nekā viena.

O'Konels vilcinādamies pastiepa roku uz. durvju roktura pusi, bet pavilka to atpakaļ, nodomādams, ka skopais privātdetektīvs savu drošības sistēmu ierīkojis tieši šeit.

Viņš palūkojās uz sekretāres galdu. Viņai bija savs dators.

Apsēdies uz sekretāres krēsla, viņš datoru ieslēdza. Parādījās sākuma ekrāns, pēc tam piekļuves uzvedne, pieprasīdama paroli.

O'Konels atkal dziļi ievilka elpu un ierakstīja vecās dāmas suņu vārdus. Izmēģinājis vairākas kombinācijas, neveiksmīgi sapludinādams abus vārdus, viņš, bridi apdomājies, pasmaidīja un ierakstīja: "Mopšu mīļotāja."

Dators dūca un klikšķēja, un nākamajā mirkli O'Konels lūkojās uz failu nosaukumiem, kas, viņaprāt, bija Mērfija saņemto pasūtījumu dokumenti. Viņš sameklēja failu ar nosaukumu "Ešlija Frīmena", juzdams vēlēšanos datni atvērt šajā pašā mirkli, tomēr savaldījās. Bridis pacietības padarīs viņa baudu spraigāku. O'Konels sāka pārbaudīt visus dokumentus sekretāres datorā, pakavēdamies pie provokatīvām digitālajām fotogrāfijām un vienlaikus kopēdams failus uz jaunajiem diskiem, ko bija iegādājies. Visu, ko bijušais policists glabāja savā datorā, viņš droši vien nebija ieguvis,

O'Konels prātoja. Gan jau Mērfijs bija tik gudrs, lai šo lo paslēptu tā, ka tam piekļūt varēja tikai viņš. Taču O'Konelam mērķa īstenošanai pielika ar šiem dokumentiem.

Iekams O'Konels visu pabeidza, pagaja vairākas stundas. Viņš jutās stīvs, tāpēc piecēlās no sekretāres galda un izstaipījās. Nometies uz grīdas, viņš divpadsmit reizes atspiedās, juzdams, ka muskuļi atslābinās. Tad, piegājis pie Mērfija kabineta durvīm, izvilka no somas nelielu stieni. Pāris reižu iebliezis pa durvīm, tās noskrāpēdams un iecirzdams kokā švīkas, viņš meta mieru un atkal piegaja pie sekretāres galda, kam atrāva atvilktnes. Viņš izmētāja pa gridu papīrus, kasetnes un zīmuļus, un turpat nonaca ari ierāmēta abu mopšu fotogrāfija. Ietvara stikls, atsizdamies pret zemi, saplīsa. Nolēmis, ka nekārtībā ir pietiekama, viņš devās prom, aizslēgdams durvis. Tiklīdz bulta ieslīdēja vietā, viņš atkal paņēma stieni un izlauza durvju aplodu, piebārstīdams grīdu ar koka skaidām un atstādams durvis plaši vaļā.

Pēc tam viņš piegāja pie konsultāciju centra durvīm un ielauzās lur, izmantodams to pašu paņēmienu. Iekļuvis iekšā, O'Konels veikli izvandīja atvilktnes un kartotēku skapi, izmētādams dokumentus pa visu kabinetu.

Pirmajā stāvā to pašu viņš izdarīja advokāta birojā - atrāvis kartotēkas skapja atvilktnes, izsvaidīja papīrus pa grīdu. Pēc tam viņš atmūķēja advokāta galdu, kur atrada vairākus simtus dolāru skaidrā naudā, un iebāza tos somā. Grasīdamies doties prom, viņš atskatījās un nolēma izdemolēt ari palīdzes galdu. I.ai viņa nejustos atstumta, ka iebrucējs nav licies zinis par viņas darba vietu, O'Konels domāja, klusībā smiedamies. Ieraudzījis, kas atrodas pēdējās atvilktnes apakšā, viņš uz brīdi aprima.

- Kas gan tādai jaukai meitenei darāms ar šo? - O'Konels nočukstēja.

Atvilktnē gulēja divdesmit piektā kalibra pusautomātiskā pistole. Mazu un viegli noslēpjamu, lo bija iecienījuši laupītāji un slepkavas, jo izšaujot lā vienmēr bija klusa, turklāt viegli aprīkojama ar pašgatavotu klusinātāju. Ja deviņu ložu aptveri pielādēja ar gala paplatinātām lodēm, tā bija lieliski piemērota paredzētajam mērķim. Dāmu ierocis, iekams las nenonāca lietpratēja rokās.

- Tevi es paņemšu līdzi, ja tev nav iebildumu, - O'Konels nošņāca. - Vai tev ir glabāšanas atļauja? Vai reģistrēji to Springfīldas policijā? Domāju, ka ne, mīļā. Jauks, nelikumīgs ielas ierocis. Ta ir, vai ne?

Maikls O'Konels ieguldīja ieroci savā somā. Ļoti produktīva nakts, viņš nodomāja, pieceldamies kājās un nolūkodamies uz radīto nekārtību.

No rīta konsultāciju centra vadītāja izsauks policiju. Ieradīsies detektīvs un pierakstīs liecības. Viņš liks visiem pārbaudīt savas mantas un pateikt, kas nozagts. Un tad secinās, ka pusjucis narkomāns ielauzies ēkā, cerēdams uz vieglu ķērienu, un, mazā laupījuma aizkaitināts, sācis ārdīties. Visiem diena paies, ieviešot kārtību, saucot meistarus, lai tie salabo uzlauztās durvis, un atslēdznieku, lai ieliek jaunas slēdzenes. Vieglas neērtības būs sagādātas ikvienam, arī advokātam un viņa mīļākajai, kura par nereģistrēta ieroča pazušanu neziņos.

Visiem, likai ne Metjū Mērfijam, kurš nolems, ka papildu atslēgas un smagās durvis paglābušas viņa kabinetu. Vispirms viņš paslavēs sevi, secinās, ka nekas nav paņemts, un droši vien pat nepūlēsies zvanīt apdrošinātājiem.

Viņš tikai nopirks sekretārei jaunu ietvaru suņu fotogrāfijai.

Lētu ietvaru, O'Konels domās piebilda, nozuzdams tumsā.

* * *

Hempdenas apgabala prokurora biroja galvenais izmeklētājs bija slaids virs vecuma nedaudz pari četrdesmit, ar brillēm bruņ- rupuča raga ietvara un gariem, plāniem smilškrasas matiem. Uzcēlis kājas uz galda un atgazies savā sarkanajā ādas krēslā, viņš uzmanīgi lūkojas pari telpai uz mani. Viņa izturēšanās mani mulsināja, jo tā vienlaikus bija draudzīga un pauda aizkaitinājumu.

Tātad pec mūsu neveiksmīgajiem centieniem esat ieradies jus, lai novestu mistera Mērfija slepkavības izmeklēšanu līdz cienījamam beigām?

-   ļa, - es atbildēju. - Šo noziegumu beigu beigās izmeklēja vairākas iestādes, un, ja kāds butu arestēts, jusu pienākums butu virzīt šo lietu caur tiesas sistēmu.

- Taisnība. Bet apsudzību nevienam neizvirzījām.

-   Bet jums taču bija aizdomās turamais, vai ne?

Viņš pamāja ar galvu.

-   )ā, vairāki. Un tas bija galvenais šķērslis.

-   Ka tas jāsaprot?

-   Mērfijam bija parak daudz ienaidnieku. Pārāk daudz cilvēku viņu neieredzēja, turklāt bija vairāki, kuri varēja vēlēties viņa nāvi. Mērfija līķis bija iemests šaurā ieliņa kā tāds atkritumu maiss, un šajā pavalstī daudzas glāzes tika paceltas par godu šim notikumam.

-   Bet jūs taču varējāt sašaurināt aizdomās turamo loku…

-   Jā. Zināmā mērā. Bet aizdomās turētie cilvēki nesadarbojas ar policiju, nebija ieinteresēti. Mēs joprojām ceram, ka pienāks bridis, kad kaut kur, cietumā vai bara, kāds izpļāpāsies un mes varēsim pievērst visu uzmanību vienam vai diviem cilvekiem. Taču līdz tam laimīgajam mirklim bijušā policijas detektīva Mērfija lieta paliek atklāta.

-   Varbūt ir kādi pavedieni…

Galvenais izmeklētājs nopūtās, nocēla kajas no galda un apgriezās ar grozāmo krēslu apkart.

-  Vai jus pazināt misteru Mērfiju? - viņš man jautāja.

Nē.

-   Mērfijs nebija īpaši patīkams cilvēks, - izmeklētājs teica, galvu grozīdams. - Viņš piedereja pie tiem, kuri pieiet ļoti tuvu šaurajai robežas līnijai. Nav iespējams spriest par slepkavības motīviem, ja nekas nav zināms par notikumu, kas ar to saistīts. Ar to, ko mums pavēstīja līķis, diemžēl ir par maz.

-   Kaut ko taču jūs zināt?

-   Slepkava ir profesionālis. - Galvenais izmeklētājs piecēlās, apgaja man apkārt un pielika rādītājpirkstu man pie pakauša. - Blīkš! Blakš! Divi šāvieni galvā. Divdesmit piektais kalibrs, droši vien ar klusinātāju. Lodes ar mīkstu uzgali izvilkšanas brīdī bija deformētas, tāpēc salīdzināšana nebija iespējama. Pēc tam slepkava ievilka līķi kadā sāniela, nometa ai/ atkritumu tvertnēm, kur to nākamajā rīta ieraudzīja atkritumu savacejas mašīnas šoferis. Cilvēks, kurš viņu nošāva, bija veikls, jo pārsteidza Mērfiju nesagatavotu. Lietisko pierādījumu bija ļoti maz. Pat izmestu čaulīšu nebija, tāpēc vēl ticamāka ir doma, ka slepkava bijis pieredzējis, jo atlicinājis laiku to savākšanai, pirms devies prom. Slep- kavības nakti stipri lija, un lietus labi nojauca pēdas nozieguma vietā. Liecinieku nav. Neviena fakta, kas vedinātu kadā virzienā. Jau pašā sakumā liela bija sarežģīta, un nebija neviena, kurš mums izpalīdzīgi pamestu īsto pavedienu.

Viņš apgāja man apkārt un apsēdas uz galda malas, veltīdams man nedaudz plēsonīgu skatienu.

Kas bija ŠKslepkavība? Atriebība? Atmaksa par kadu pagātnes nodarījumu? Varbūt gluži vienkārši laupīšana? Viņa maks bija iztukšots, atstātas vienīgi kredītkartes. Interesanti, vai ne? - Viņš brīdi klusēja. Un kāpēc jus par to interesējaties? Kas izraisījis jusu ziņkāri?

Mērfijs bija iesaistīts notikumos, ko es pēlu, - es atbildēju, rūpīgi izvēlēdamies vārdus.

-  Izmeklētājs izjautāja visus viņa klientus. Izpētīja visus pasūtījumus, ar ko viņš jebkad nodarbojies. Visus. Kurš no tiem jūs interesē?

Lšlija I rimena, - es piesardzīgi teicu.

Galvenais izmeklelājs papurinaja galvu.

-   Ļoti savadi. Nedomāju, ka tur kas slēpjas, las bija viens 110 sīkākajiem Mērfija darbiem. Viņš tam veltīja tikai pāris dienu. Un šķiet, ka pirms slepkavības lo pabeidza. Ne, tas, kurš Mērfiju nogalinaja, bija saistīts vai nu ar narkotiku izplatīšanas bandu, ko viņš palīdzēja iesēdināt, kad vēl strādaja policijā, vai kādu noziedzīgu organizāciju, kuras viņš pētīja savā privālaja biznesā. Varbūt tas bija kāds policists, kas iesaistīts sarežģīta šķiršanās prāvā. Tie ir ticamāki aizdomās turamie.

Ls pamāju.

-   Vai zināt, kas man šķiet dīvains lajā visa? viņš vaicāja.

-   Kas?

Kad sakām kustināt visus akmeņus un atvilkt visus aizkarus, šķita, ka tie, pie kuriem vērsāmies, mūs jau gaidīja.

Gaidīja? Kas gan tur neparasts?

Galvenais izmeklētājs pasmaidīja.

-  Medijs mācēja turēt mēli aiz zobiem. Ta ir viena no šā biznesa prasībām un īpatnībām. Viņš bija noslēpumains cilvēks un citiem uzticēja maz. Par savu darbu ne ar vienu nerunāja. Domāju, ka vienīgais cilvēks, kuram varētu būt nojausma, ar ko Mērfijs katru dienu nodarbojas, ir viņa sekretāre. Viņa strādāja ar datoru, rakstīja rēķinus un pārzināja kartotēku.

-   Vai viņa jums palidzēja?

-  Viņa neko nezināja. Pilnīgi neko. Taču tas nav galvenais. - Izmeklētājs brīdi klusēja, uzmanīgi mani vērodams. - Kā tie cilvēki zināja, ka Mērfijs tos vērojis? Jā, protams, daži varēja nojaust, ka Mērfijs okšķerējas viņu dzīvē, - bet ne jau visi! Tam vajadzēja būt mazākumam! Taču nez kāpēc bija citādi. Atkārtoju - viņi zināja. Itin visi. Kad mēs uzradāmies pie viņu durvīm, viņi mūs sagaidīja ar saviem sagatavotajiem alibi un visādiem aizbildinājumiem. Tas nebija pareizi. Tas bija absolūti nepareizi! Un tur slēpjas atbilde uz galveno jautājumu, vai ne?

Ls piecēlos kājās.

-  Vai gribat atklat īstu noslēpumu, rakstnieka kungs? - galvenais izmeklētājs jautāja, paspiezdams man roku un atgriezdamies savā galda pusē. Tad atbildiet uz šo jautājumu.

Ls klusēju. Es zināju atbildi.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Otra ielaušanas

Houpa ienida klusumu.

Viņa klīda pa skolu, vadīja sezonas pēdējos treniņus un gaidīja ziemu, dzīvodama pastāvīgā satraukumā. Viņa it ka staigāja gar bīstamas aizas malu, bet nespēja savas izjūtas saprast. Nereti Houpa attapās, ka gluži vai skrien pa skolas gaiteņiem vai teritorijas takām, it kā būtu kur jāsteidzas, lai gan jāsteidzas nebija. Dažreiz viņa piepeši juta, ka rīkle izkaltusi, lūpas un mele sausas, un tad viņa iztukšoja vairākas pudeles ūdens. Sarunas vidū viņa apjauta, ka necik daudz, no teiktā nav dzirdējusi. Izklaidības iemesls bija neizprotamas bailes, un katru dienu, kas pagāja labvēlīgā klusumā, viņa iztēlojās, ka citur notiek kas ļauns.

Houpa ne mirkli neticēja, ka Maikls O'Konels no viņu dzīves ir prom.

Viņa zināja, ka Skols sparīgi meties alpakaļ savā mācību darba. Sallija apņēmīgi gatavojās gaidāmajam šķiršanās prāvām, un viņas pašapmierinātā izturēšanās pauda pārliecību, ka viņa visu pareizi izprātojusi un spērusi vajadzīgos soļus, lai izkļūtu no bīstamās situācijas. Starp abām sievietēm joprojām valdīja vēsums, un viņu attiecībās pilnīgi nekas vairs neliecināja par pieķeršanos. Nebija ne sirsnības, ne komplimentu, ne smieklu, ne pieskārienu, kas rosinātu uz mīlēša- nos. Viņas bija gluži kā divas mūķenes, kas dzīvo zem viena jumta un guļ vienā gultā. Houpai mieru nedeva jautājums, vai Sallijas pēdējie mēneši kopā ar Skotu bijuši tadi paši. Vai viņa turpināja izlikties, gulēja ar viru, tēloja kaisli, gatavoja ēdienu, tīrīja māju un uzturēja sarunas, tajā pašā laikā neparastās diennakts stundās lavidamās prom, lai satiktos ar Houpu un apgalvotu, ka Houpa ir viņas sirds īstā pavēl- niece?

Sporta laukumā skanēja balsis. Bija izšķirošo spēļu laiks. Vel divas spēles līdz pusfinālam, Houpa domāja. Trīs līdz čempionātam. Viņa tik tikko spēja koncentrēties uz gaidāmo izaicinājumu, jo bija iemaldījusies kaut kādā izjūtu purvā, domādama par Ešliju, Maiklu O'Konelu, savu māti un īpaši par Salliju, līdz viss viņai šķita nesaderīgs un neiespējams.

Iedama uz priekšu gar laukuma malu, viņa atcerējās pirmo tikšanos ar Salliju. Mīlestībai vienmēr vajadzētu but tik vienkāršai. Abas satikās mākslas galerijas atklāšana. Sāka sarunu. Pajokoja un dzirdēja viena otru smejamies. Nolēma kopā iedzert. Paēst kopā pusdienas. Tad norunāja vēl vienu tikšanos - dienas vidū. Un beidzot viegls pieskāriens delnas virspusei, čuksts, skatiens, un tas nolika. Houpa uzreiz bija zinājusi, ka tas notiks.

Mīlestība, viņa domāja. Maikls O'Konels šo vārdu atkar- loja nemitīgi, bet Houpa to nebija izteikusi nedēļām ilgi. Varbūt mēnešiem. Ešlija bija sacījusi: "Viņš apgalvo, ka mīl mani." Houpa zināja, ka nekas no tā visa, ko šis puisis dara, nav saistīts ar mīlestību.

Viņa uzrāva plecus.

Maikls O'Konels ir atkāpies, viņa sev iegalvoja.

Sallija leica, ka viņš ir atkāpies.

Skots teica, ka viņš ir atkāpies.

Ešlija domā, ka viņš ir atkāpies.

Houpa tam neticēja.

Taču viņai nebija neviena neapstrīdama pierādījuma, ka Maikls O'Konels būtu atgriezies.

Viņa izdzirdēja skaļas balsis un pacēla skatienu. Komandas meitenes, vēzēdamas rokas, kaut ko smiedamās apsprieda, sapulcējušās treniņu laukuma vidū. 1 loupa pasniedzās pec svilpes, kas bija pakārta viņai kaklā, bet vilcinādamās ļāva jautrībai vēl bridi turpināties. Jaunība paskrien tik ātri - viņām vajadzētu izbaudīt ikvienu tās mirkli. Taču jaunie lo nespēj saprast, Houpa nodomāja.

Viņa ievilka elpu un iepūta svilpē, nolemdama katru dienu piezvanīt mātei un Ešlijai, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Viņa brīnījās, ka tā nerīkojas Sallija un Skots.

Sallija, nenovērsdama skatienu no virsraksta pēcpusdienas avīzē, juta, ka asinis atplūst no sejas. Viņa pārskrēja ar acīm rakstam un tad pārlasīja to vēlreiz. "Bijušais policists atrasts noslepkavots." Nolikusi avīzi, viņa manīja, ka rokas notrieptas ar tipogrāfijas krāsu. Viņa izbrīnījusies las nopētīja, līdz aptvēra, ka plaukstas lasot nosvīdušas un krāsa pret tām izkususi.

"Slepkavība pastrādāta profesionāli. Policija pēta saistību ar noziedzīgiem grupējumiem."

Pirmā doma,'kas pazibēja viņai prātā, bija, ka las nav saistīts ar Ešliju.

Sallija atsprāga nost no galda, il kā viņai būtu iebelzts pa vēderu. Protams, tas bija saistīts ar Ešliju.

Viņa acumirklī vēlējās kādam piezvanīt. Stradādama par advokāti, Sallija bija iepazinusies ar vairākiem juristiem 110 apgabala prokurora biroja. Kāds noteikti zinās ko vairāk par šo notikumu. Iekšējā informācija viņai ļautu saprast, kas noticis. Viņa ar vienu roku pastiepās pēc savas piezīmju grāmatiņas, ar otru - pēc klausules, taču atrāvās atpakaļ. Ko tu dari?

Sallija dziļi ievilka elpu. Nedrīkst pieļaut, lai kads sāk pētīt tavu dzīvi. Ikviens likuma uzraugs, kurš kaut attāli sais- lits ar šīs slepkavības izmeklēšanu, uzdos viņai vairāk jautājumu, nekā sniegs atbildes uz viņējiem. Līdz ar šādu zvanu viņa iegrūstu sevi un savas nepatikšanas jūkli, kurā negribēja iekļūt.

Sallija aizžņaugtu kaklu noklepojās. Viņa nosūtīja Mērfiju, lai tas tiek galā ar Maiklu O'Konelu. Mērfijs ziņoja par panākumiem. Traucēklis bija novērsts. Visi bija drošībā. Ešlija turpināja dzīvi. Un nu, pēc pavisam neilga laika, Mērfijs bija miris. Viņas prāts lo nepieņēma. It kā viņa redzētu slaveno matemātiķi Einšteinu uzrakstām uz tāfeles 2 + 2 = 5 un nedzirdētu nevienu balsi, kas izlabotu kļūdu.

Paķērusi avīzi, Sallija trešo reizi pārlasīja katru vārdu.

Neviens teikums rakstā nenorādīja uz Maiklu O'Konelu.

Slepkavība bija izdarīta profesionāli. Skaidrs, ka vainīgais ir pieredzējis nelietis, kam Mērfijs stājies ceļa. Tāds noziegums nebija pa spēkam mehāniķim, datoru fanātam, puisim, kas ik pa laikam pamācās koledžā, un sīkam likumpārkāpējām, kāds bija Maikls O'Konels, Sallija centās sev iestāstīt. Mērfija nāvei nebija pilnīgi nekāds sakars ar viņiem, un butu muļķīgi iedomāties ko citu.

Sallija, smagi elpodama, atslīga krēsla.

Mes visi esam drošībā. Tā ir tikai sakritība, Sallija atkal un atkal domas atkārtoja. Galu galā viņa Mērfiju bija izvēlējusies tieši tāpēc, ka viņš likuma smalkumiem šad tad mela lielu līkumu. Tātad viņš neapšaubāmi izrīkojies daudz sliktāk, veikdams citus savus neskailamos uzdevumus un iegūdams ienaidniekus visur, kur vien uzradās. Viens no tiem Mērfiju acīmredzot notvēris. Tāda bija patiesība.

Sallija lēni izelpoja. Nē, sliktākais bija tas, ka Mērfija draudi O'Konelam, lai tas turētos no viņu ģimenes pa gabalu, nu bija izkūpējuši gaisa. Tās bija lielākās briesmas, ar kurām viņiem būs jātiek galā, pieņemot, ja Maikls O'Konels vispār zina par Mērfija nāvi un apjēdz, kāda izdevība viņam līdz ar to pavērusies.

Varbūt es pārspīlēju, viņa nodomāja, tomēr atkal pasniedzās pēc telefona.

Sallijai ārkārtīgi nepatika darīt to, kas bija jādara, nepalika doma, ka viņa izskatīsies nekam nederīga, ka viņai nav izdevies izpildīt savu uzdevumu, taču saprata, ka bijušajam vīram tik un lā jāzvana.

Sallija sastādīja Skota numuru un juta, ka atkal nosvīdusi.

-  Vai avīzi lasīji? - Sallija strupi noprasīja.

Izdzirdējis klausulē bijušās sievas balsi, Skots acumirklī jutās aizkaitināts.

-   Kādu avīzi? The Neiv York Times? - viņš mundri atjautāja, zinādams, ka ne jau par šo avīzi Sallija runā.

Tāda atbilde izraisīja Sallijā vēlēšanos Skotu nožņaugt.

-   Nē. Vietējo.

-   Neesmu lasījis. Kāpēc tu jautā?

-   Pirmajā lappusē ir raksts, patiesībā vairaki raksti, par bijušā policista slepkavību Springfildā.

-  Jā. Tā noteikti ir liela traģēdija. Nu un?

-   Viņš ir tas privātdetektīvs, kuru es sutiju aprunāties ar Maiklu O'Konelu tajā laikā, kad tu kārtoji Ešlijas aizbraukšanu no bostonas. Pāris dienu pēc tam detektīvs izpildīja manu uzdevumu, izdarīdams visu, kas jādara.

-  Visu, kas jādara…?

-   Es neuzdevu jautājumus. Un viņš neizplūda sīkumos. Skaidru iemeslu pēc.

Skots bridi vilcinājās.

-   Un kā tas saistīts ar mums un Ešliju?

-  Droši vien nekā, - Sallija steigšus atbildēja. - Droši vien tikai sagadīšanās. Droši vien nepatīkama pilnīgi nesaistītu notikumu sakritība. Privātdetektīvs ziņoja, ka ticies ar O'Konelu, un bija pārliecināts, ka mūsu nepatikšanas beigušās. Un tagad viņš ir nogalināts. Tas mani nedaudz satrieca. Es nedomāju, ka slepkavībai ir kada saistība ar mums, tomēr nospriedu, ka tev tas jāzina. Jo šis notikums droši vien kaut kā ietekmē situāciju.

-   Tātad, - Skots līdzsvarotā profesora balsi iesāka, - tu acīmredzot gribi teikt, ka mums jābūt piesardzīgiem. Sasodīts, man šķita, ka viss ir nokārtots! - Viņa balsi piepeši ieskanējās neiecietība. - Man šķita, ka esam tikuši vaļā no tā nelieša uz visiem laikiem!

-   Nezinu. Vai esam apdraudēti? Šaubos. Es likai gribēju tevi informēt par faktu, kam varētu but nozīme.

-   Labi. Tā. Ešlija sveika un vesela ir Vērmonlā pie Houpas mātes. Man šķiet, ka nākamais solis - mūsu nākamais solis - ir pieteikt viņu maģistranlūrā… vai nu Ņujorkā, vai otrā valsts malā, Sanfrancisko, kādā pavisam citā vietā. Es zinu, ka viņai Bostona ir iepatikusies, bet mēs visi saprotam, ka pareizāk būtu sākt visu no gala. Lai viņa nedaudz padzīvo Vērmontā, vērodama gadalaiku maiņu un izbaudīdama, kā tas ir, ja netiek ārā no mājas sniega dēļ, un pavasara semestri varēs sākt mācības. Viss. Mums jacenšas istenot savu plānu, nevis jākrīt panikā par katru nieku.

Sallija sakoda zobus. Viņai riebās, ja kāds viņai lasīja lekcijas.

-   Himera, - viņa noteica.

-   Kā, lūdzu?

-   Tas ir mitoloģisks milzu briesmonis, kura īstenībā nemaz nav. Fantāzija.

-  Jā. Un?

-   Veids, kā notikumus var uztvert. Akadēmisks veids, - Sallija sacīja, vēlēdamās Skotu aizkaitināt, lai gan zināja, ka to nevajadzētu. Partneriem izjukušās attiecībās reizēm ir savas neprātības, un šī bija viņējā.

-   Iespējams. Zini, Sallij, labāk gluži vienkārši rīkosimies. Mums jāizņem Ešlijas dokumenti no augstskolas, lai viņa varētu iesniegt pieteikumu citur, pat ja būs jāsāk ar nepilna laika studijām. Labāk būs, ja to izdarīs kāds no mums, nevis viņa. Lai tos nosūta mums, nevis uz. Vērmontu.

-   Es to izdarišu. Lūgšu, lai sūtījumu adresē uz biroju. - Sallija nolika klausuli, juzdamās tikpat vīlusies kā vienmēr, saņemdama apliecinājumu, ka lieliski pazīst bijušo vīru. Viņš nebija mainījies kopš abu pirmās tikšanās, un līdzšinējie notikumi nebija viņu pārvērtuši. Skots bija tikpat viegli paredzams ka vienmēr.

Joprojām sēdēdama pie galda, viņa palūkojās laukā un redzēja, ka dienas gaismu pārmākusi krēsla un ēnas kļuvušas melnas.

Maikls O'Konels manīja šīs ēnas stiepjamies garumā 110 ērta novērošanas punkta, stāvēdams zem resna ozola pus- kvartāla attālumā no Sallijas un Houpas mājas. Viņš juta, ka paātrinās pulss, it ka gaiss jau vēstītu viņam, cik tuvu viņš ir Ešlijai. Kvartāla mājās sāka iedegties gaisma. Ik pa brīdim garām pabrauca kāda mašīna, pārslīdinādama lukturu gaismu pār mauriņiem. Viņš redzēja, ka cilvēki rosās virtuvē, gatavodami vakariņas, un maigo, metālisko spīdumu, ko radīja ieslēgti televizori.

O'Konela rīcībā bija pavisam maz laika, bet viņš domāja, ka ar to pieliks.

Sallija un Houpa dzīvoja senatnīgā, līkumainā iela. Tajā valdīja dīvains arhitektūras rokrakstu mistrojums - nesen celtas rančo tipa mājas mijās ar cēliem namiem, kas būvēti gadsimta sākuma Viktorijas laika stilā. Tas bija neparasts un pieprasīts rajons zaļumiem apstādīto ielu un solīdā vidusšķiras kontingenta dēļ. Pārsvarā šeit dzīvoja ārsti, juristi un profesori. Daudz mauriņu un dzīvžogu, daudz nelielu dārzu un Visu Svēto dienas viesību. Tas nebija rajons, kur iedzīvotāji iegulda daudz naudas drošības ierīcēs un modernās aizsardzības sistēmās.

O'Konels veikli soļoja uz priekšu. Viņš zināja, ka Sallija paliek biroja līdz vēlam vakaram un 1 loupa vada futbola treniņus līdz brīdim, kad kļūst pārāk tumšs, lai saskatītu bumbu. Tātad mājaš saimnieces būs prom tik ilgi, cik viņam nepieciešams.

Viņš devās pa kvartālu uz priekšu, pamezdams ozola stumbru un pakavēdamies zem nākamā koka, tad zem nākamā, līdz beidzot, ne mirkli nevilcinādamies, ielavījās ēnās pie vajadzīgās mājas. Gar piebraucamo ceļu bija koka sēta, aiz kuras slēpās pagalms. Kad kaimiņmājas virtuvē iedegās gaisma, viņš piespiedās pie sienas.

Māja bija uzbūvēta pakalnā, tāpēc dzīvojamās telpas atradās augstāk par viņa galvu. Kā jau daudzās vecas mājās, tai bija plašs pagrabs ar nestabilām durvīm satrunējušā koka rāmī. Izskatījās, ka tās lieto pavisam reti vai vispār nekad. Pēc desmit sekundēm viņš bija tas atmūķējis un iekļuvis iekša.

O'Konels, atstājis durvis nedaudz pavērtas, no kabatas izņēma savu lukturi ar sarkano lenti. Viņš dziļi ievilka elpu, apjauzdams, ka dažu pedu attālumā no šis drēgnās, miklās vietas, kur viņš stāvēja, ir informācija, kas pavēstīs viņam, kur meklējama Ešlija. Aploksne ar vajadzīgo adresi. Telefona rēķins. Kredītkartes rēķins. Pie ledusskapja durvīm piestiprināts papīrs ar viņas vārdu. Maikls satraukts aplaizīja lūpas. Rokas aiz nepacietības trīcēja. Ielaušanās Mērfija birojā viņam nebija nekas neparasts. Nieka pietura ceļā pēc Ešlijas adreses. Viņaprāt, tur viss bija nostrādāts rūpīgi un profesionāli.

Šī ielaušanās bija citāda. Tas bija mīlestības diktēts uzdevums.

Viņš mirkli smagi elpoja pagraba biezajā gaisā. Ja vien Ešlija redzētu, O'Konels domāja, ko viņš spiests izciest, lai abi būtu kopā! Nodevies fantāzijām, viņš iztēlojās, ka reiz Ešlijai visu izstāstīs. Ka pārcietis piekaušanu, pārkāpis likumus, riskējis ar savu drošību un brīvību viņas dēļ.

Ja tad viņa nespēs mani mīlēt, O'Konels domāja, viņa nemīlēs nevienu. Nebūs pelnījusi tādu iespēju.

Kāds muskulis noraustījās, un viņš sakopoja spēkus, lai nezaudētu savaldību. Elpa kļuva sekla un drudžaina. Viņš bridi stāvēja nekustīgi, vēlēdamies saglabat mieru, bet, iedomājies Salliju, Houpu un Skotu, juta sevī augam milzu dusmas, vairs nespēdams atšķirt mīlestību no naida, jo abas šīs izjūtas uzvirmoja reizē. Beidzot, kaut cik nomierinājies, viņš sāka piesardzīgi virzīties cauri pagrabam, iedams uz vecu, ļodzīgu kāpņu pusi, pa kurām varēja nokļūt dzīvojamās telpās. Viņš vēl nezināja, ko īsti meklē, bet, lai arī kas tas bija, tas bija tuvu.

Atgrūdis vaļā durvis kāpņu augšgalā, O'Konels saprata, ka izlīdis pieliekamajā blakus virtuvei. Viņam gribējās ātrāk izslēgt lukturi - lai gan klāts ar sarkano lenti, tā gaisma varēja saistīt ziņkārīga kaimiņa interesi daudz vairāk neka spoža lampa. Pamanījis uz sienas vairākus slēdžus, viņš nospieda pirmo. Gaisma iedegās virtuvē. Maikls O'Konels pasmaidīja un izslēdza lukturi.

Domās piekodinājis sev, ka nedrīkst tuvoties logiem, viņš paskatījās visapkārt. Tas ir šeit. Kaut kur. Tas, kas tev jāzina. Es to jūtu. Es dodos pie tevis, Ešlija.

Kad viņš paspēra soli uz priekšu, no tumšā gaiteņa atskanēja zems, draudīgs ņurdiens.

* * *

Manu izpratni par bailēm, tāpat kā daudziem cilvēkiem, veidojusi Holivuda, kas mūs apgādā ar neskaitāmiem stāstiem par citplanētiešiem, spokiem, vampīriem, briesmoņiem un maniakiem, un tie elektrizētie, neparedzētie dzīves brīži, kad piepeši kāda automašīna izbražas tev priekšā pie sarkanas gaismas un tu panikā spied bremzes. Taču īstas bailes, kas padara vaju, rada nedrošība. Tā grauž cilvēka aizsardzības spējas, nekad neizzuzdama un nekad neatstādamās. Sēdēdams pretī jaunajai sievietei, es redzēju ikvienu līniju, ko viņas sejā bija iegrebušas bailes, pāragri padarīdamas viņu vecu, ikvienu nervozo paradumu un refleksu, ko viņā bija iesējušas bailes, - viņa bez vajadzības berzēja rokas, viņas acs plakstiņš raustījās, un trīsas viņas balsi bija saklausāmas skaidrāk nekā vārdi, ko viņa čukstēja.

-   Man nevajadzēja ar jums tikties, - viņa teica.

Dažreiz stiprākas par bailēm no nāves ir bailes turpināt dzīvi.

Viņa cieši satvēra plaukstās karstas tējas tasi un leni pacēla to pie lupām. Arā valdīja neciešams karstums, un visi citi tirdzniecības centra kafejnīcas apmeklētāji dzēra kaut ko vesu, bet šķita, ka viņa tveici nemana.

-   Esmu jums ļoti pateicīgs, - es atbildēju, - un ilgi jūs neaizkavēšu. Vēlos tikai par kaut ko pārliecināties.

-   Man jāiet prom. Es nevaru palikt. Nedrīkst pieļaut, lai mani redzētu ar jums sarunājamies. Bērni ir pie manas masas, un es nedrīkstu viņus pārāk ilgi atstat. Mes pārvācamies. Nākamajā ne- deļā dosimies uz… - Viņa apklusa un papurināja galvu. - Nē, to es nevaru teikt. Jūs taču saprotat, vai ne?

Viņa nedaudz pieliecās, un es ieraudzīju garu, tievu, baltu rētu netālu no viņas matu līnijas.

-   Protams. Runāsim atri, - es sacīju. - Jūsu virs bija policijas šefs, un šķiršanās laikā jus nolīgāt Metjū Mērfiju. Vai tā bija?

-   Jā. Mans bijušais virs slēpa ienākumus, aplaupīdams mani un trīs bērnus. Es gribēju, lai Mērfijs noskaidro, kur viņš nobēdzinājis naudu. Mans advokāts teica, ka Mērfijam tas padodas.

-  Vai jūsu bijušo vīru turēja aizdomās par Mērfija noslepkavošanu?

-   |ā. Policijas detektīvi vairākas reizes viņu nopratināja. Viņi runāja ar mani arī. Viņa papurināja galvu un piebilda: - Es biju viņa alibi.

-   Kadā veidā?

-  Vakara, kad nogalināja Mērfiju, mans bijušais virs agri uzra- das pie manas majas. Viņš bija piedzēries un drūmā, pašnāvnieciska noskaņojumā. Uzstāja, ka vēlas nākt iekšā, redzēt bērnus. Es nespeju dabūt viņu prom.

-   Vai tad tiesa nebija izsniegusi viņam pavēli jums netuvoties?

-  Jā. Viņš nedrīkstēja nākt man tuvumā. Bija jāietur simt jardu distance. Tas bija rakstīts tiesas pavēlē. Taču nekādās jēgas no tās nebija. Viņš ir sešas pēdas un četras collas garš, divsimt četrdesmit mārciņu smags un pazīst ikvienu policistu visā Ieleja. Visi ir viņa drauģeļi. Ko es varēju iesākt? Kauties ar viņu? Saukt palīgā? Viņš darīja visu, ko vēlējās.

-   Atvainojiet. Alibi…

-  Viņš iedzēra vēl. Tad sāka mani sist. Stundām. I.īdz pārguris pakrita. No rīta pamodās un atvainojās. Teica, ka tas vairs neatkārtošoties. Un tā arī bija - veselu nedēļu.

-   Vai jūs to pateicat policijas detektīviem?

-  Es nevēlejos to sacīt. Taču nožēloju, ka man nepietika drosmes viņiem pateikt: "Ja, protams, viņš to izdarīja. Pats man atzinās." Tad varbūt es butu tikusi no viņa vaļā. Tomēr es to nespēju.

Es brīdi vilcinājos.

-   Redziet, mani interesē…

-   Es zinu, kas jus interesē. - Sieviete pacēla roku un pieskārās pie pieres, pārvilkdama pirkstu pār retu. - Tā ir reta, ko atsta- ja viņa Fičbergas Valsts universitātes gredzens. Tur mēs satikāmies. Viņš to izdarīja, lai es viņu atcerētos. Jūs gribat zināt, kā viņš uzzināja par Mērfiju, vai ne?

Es pamaju.

-  Strīda laikā viņš to izkliedza: "Vai tu domāji, ka es neuzzināšu par to okšķeri, kuru lu nolīgi?"

Es pamanīju asaras viņas acis.

-Viņš saņēma anonīmu vēstuli. Vienkāršu bruņu aploksni. Tajā bija viss, ko Mērfijs par viņu bija uzodis. Visa konfidenciālā informācijā, kam vajadzēja nonākt vienīgi pie manis un advokāta. Nosūtīta no kādas vietas Vorčesterā. Taja pilsētā es nevienu nepazīstu. Kurš to nosūtīja manam bijušajam vīram? Man tas maksaja divus zobus, ko viņš izsita. Ja vien man bulu veicies un tieši mans bijušais vīrs, pietiekami noskaities, dotos viņu meklēt ar ieroci roka, nevis cits! Iespejams, Mērfijs patiešam samaksāja par to ar dzīvību. Varbūt vel kads saņēma tadu pašu aploksni. Nezinu. Ls gribēju, lai lo butu izdarījis mans bijušais virs. Tad viss bulu daudz vienkāršāk. - Viņa atgrūda no galda krēslu un piecēlās. Man jāiet. - Nervozi palūkojusies visapkārt, viņa nodūra galvu, uzra- va plecus un devās prom. Atgrūdusi kafejnīcas durvis, viņa steidzās cauri tirdzniecības centram, vairīdamas no pircējiem, it ka bailes, ieperinājušās melnā mākoni viņai pie auss, čukstētu par draudošām briesmām.

Ls pavadīju viņu ar skatienu, un man prata ienāca doma, ka savām acīm esmu skatījis Ešlijas iespējamo nākotni.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAIA

Veltīgais brauciens

IIoupa stāvēja uz sarkanu ķieģeļu celiņa, kas veda līdz mājas parādes durvīm, kad mauriņu apgaismoja Sallijas automašīnas priekšējo lukturu mestie staru kūļi. IIoupa kavējās, nespēdama izlemt, kā rīkoties. Reiz viņa būtu devusies Sallijai pretim un apskāvusi viņu, bet nu nesaprata, vai vajadzētu viņu pagaidīt, lai abas reizē dotos iekšā mājā. Vērdamās tumsā, kas ieskāva apkaimi, viņa pašvīkāja pret zemi kāju. IIoupai šķita, ka viņas abas, gluži kā norunājušas, atgriezās mājās arvien vēlāk, lai mazāk laika pavadītu drūmajā klusumā, kas vakarā abas gaidīja mājās.

-   Sveika! - viņa sacīja, izdzirdējusi aizcertamies mašīnas durvis.

-  Sveika! - Sallija atņēma balsī, kura jautās pārgurums.

-   Grūta diena?

Sallija lēni šķērsoja mauriņu, tuvodamās Houpai.

-  Jā, - viņa mīklaini noteica. - Rs tev visu pastāstīšu, kad būsim iekšā.

Houpa pamāja un piegāja pie ārdurvīm. Viņa ielika atslēgu slēdzenē, pagrieza un plaši atvēra durvis. Šķita, ka nakts paspraukusies viņai garām un iezagusies mājā kā tumša, bīstama straume. 1 loupa, kas bija paspērusi vienu soli gaitenī, acumirklī saprata, ka mājā noticis kaut kas ļoti, ļoti slikts. Viņa asi ievilka elpu.

-   Bezvārdi! - viņa uzsauca.

Pie griestiem iedegās lampa, un Sallija nostājās viņai līdzās.

-   Bezvārdi! - Houpa atkārtoja un izdvesa: - Ak… Ak Dievs… - Nosviedusi mugursomu uz grīdas, viņa metās uz priekšu, dziļāk mājā. Bailes pārmāca visas citas emocijas, un viņai cauri izskrēja zibenīgas sajūtas - mirklīgs saltums, tad karstums, kas aizrāva elpu, un mikluma vilnis, no kura ķermenis pārklājās sviedriem. - Bezvārdi! - viņa atkal iekliedzās, skaidri dzirdēdama savā balsi paniku. Sallija, kas nāca aiz muguras, ieslēdza lampas, apgaismodama gaiteni, dzīvojamo istabu, televizora istabu pirmajā stāvā. Un beidzot - virtuvi.

Suns nekustīgi gulēja uz grīdas.

Houpa izgrūda vaidu, zemu skaņu, kas nāca no kādas agrāk neiepazītas vietas, un metās Bezvārdim klāt. Viņa iegremdēja plaukstas suņa kažokā, cerēdama, ka jutis siltumu, tad piespieda ausi tam pie krūtīm, gribēdama saklausīt sirdspukstus. Sallija sastingusi stāvēja durvīs viņai aiz muguras.

-   Vai viņš…

Houpa atkal ievaidējās, juzdama, ka acis aizmiglo asaras. Tajā pašā mirklī viņa pabāza rokas zem suņa ķermeņa un aši to pacēla. Viņa pagriezās pret Salliju, un abas, nebilzdamas ne vārda, izskrēja atpakaļ tumsā.

Sallija brauca ātri, ātrāk, nekā jebkad bija braukusi. Viņas traucās uz dienvidiem - uz veterināro slimnīcu Spring- fīldā. Kad spidometrs sasniedza simt jūdžu iedaļu, viņa izdzirdēja Houpas balsi.

-   Nevajag, Sallija. Vari braukt lēnāk, - Houpa sacīja.

Varbūt Houpa teica ko citu. Sallija redzēja, ka Houpa nolaidusi galvu uz suņa purna, tāpēc vārdi izklausījās slāpēti. Pēc paris minūtēm bija pieveiktas pēdējās jūdzes, un, šķērsojot drūmās pilsētas ielas, Sallija juta, ka nespēj neko pateikt, bet katrs mokpilnais šņuksts, kas bija dzirdams no pakaļējā sēdekļa, kur 1 loupa turēja klēpi Bezvārdi, viņai bija kā naža dūriens.

Viņa ieraudzīja sarkanbalto izkārtni "Ieeja neatliekamos gadījumos" un strauji apstādināja mašīnu lai pretī. Izdzirdējusi riepu švīkstoņu, dežūrmāsa, kura sēdēja pie galda aiz stikla bīdāmajām durvīm, pacēla skatienu. Houpa nesa Bez- vārdi tikai dažas pēdas, kad māsa piesteidzās ar nestuvēm un palīdzēja noguldīt suņa ļengano ķermeni.

Kad Sallija, novietojusi mašīnu, ienāca iekšā, Houpa sēdēja uzgaidāmā telpā, satvērusi galvu rokās. Kad Sallija apsēdās viņai līdzās, viņa tik tikko pacēla galvu.

-   Houpa, tas… - Sallija iesāka, bet apklusa.

-   Viņš ir miris. Es to zinu, - Houpa sacīja. - Es nedzirdēju sirdspukstus. Nejutu pulsu. Nejutu, ka viņš elpo. Viņš bija vecs, bet… Nebija jēgas tā steigties šurp. Tam taču bija jānotiek. Viņš bija vecs, un tam bija jānoliek.

Sallija lūkojās uz pulksteni pie pretējās sienas un domāja, ka nepaies ilgs laiks, un dežurējošais veterinārārsts iznāks un apstiprinās to, ko Houpa jau zināja. Taču, Sallijai par pārsteigumu, pagāja piecas minūtes, desmit. Pēc divdesmit minūtēm viņas joprojām gaidīja. Pēc pusstundas pie viņām pienāca jauns gara auguma vīrietis, ģērbies baltā uzsvārci virs bālzajām slimnīcas drēbēm.

-  Misis Freizerc? - viņš klusā, saudzīgā balsī vaicāja. Sallija no pieredzes saprata, ka tas nozīmē sliktas ziņas. Viņš palūkojās uz FIoupu.

-Jā. - FIoupas balss nodrebēja.

-   Man ļoti žēl, - veterinārārsts vilcinādamies teica. - Mēs mēģinājām viņu atdzīvināt, tomēr brīdī, kad ieradāties, viņš jau bija aizgājis.

-   Es zinu, - Houpa sacīja. - Man tikai bija jāmēģina…

-   Neko citu jus nevarējāt darīt, - jaunais ārsts atteica. - Un mēs darījām visu, kas bija mūsu spēkos.

-  Jā. Es saprotu. Pateicos. - Šķita, ka viņa ar pūlēm atrod vārdus.

-   Viņš bija vecs suns, - ārsts sacīja, lēni stiepdams vārdus.

-   Piecpadsmit gadi, - Houpa paskaidroja.

Ārsts klusēdams pamāja.

-   Kā jūs viņu šovakar atradāt? - viņš pēc brīža jautāja.

-   Kad pārradāmies mājās, viņš bija virtuvē uz grīdas.

Ārsts dziļi ievilka elpu.

-  Varbūt jus vēlētos ienākt iekšā, atvadīties no viņa? Turklāt es gribētu jums kaut ko parādīt.

-   Jā, - Houpa atbildēja, neveiksmīgi cenzdamās aizturēt asaras. - Labi. Es gribētu vēl pēdējo reizi viņu redzēt. - Viņa kopā ar ārstu iegāja pa virpuļdurvim, un Sallija sekoja dažu pēdu attālumā.

Operāciju telpu ar spožu baltu gaismu pielēja griestu lampa. Tā izskatījās pec parastas neatliekamās palīdzības telpas ar ventilatoriem pie sienas, asinsspiediena mērījumu monitoriem un instrumentu skapjiem. Spīdīga tērauda galda vidū, kas auksti atstaroja gaismu, gulēja Bezvārdis. Viņa gaišais kažoks bija savēlies. IIoupa izstiepa roku un noglāstīja suņa sānu. Dzīvnieka acis bija ciet, un IIoupa nodomāja, ka viņš izskatās mierpilns un aizmidzis.

Ārsts vēl brīdi klusēja, jaudams 1 Ioupai paglāstīt suņa kažoku .

-   Vai šovakar, - viņš rāmā balsī sacīja, - kad atgriezāties mājās, ievērojāt kaut ko neparastu?

Houpa pret viņu pagriezās.

-   Kā, lūdzu? Neparastu?

-   Kādā ziņā neparastu? - Sallija jautāja.

-  Vai nebija manāmas ielaušanās pazīmes?

Houpa izskatījās apmulsusi.

-   Diemžēl es jūs nesaprotu.

Ārsts piegāja viņai tuvāk klāt.

-   Man ļoti žēl, ka las jāsaka… bet, kad izmeklējām Bezvārdi, šis tas likās neparasts.

-   Ko jūs gribat mums teikt? - Houpa neizpratnē vaicāja.

Ārsls pašķīra spalvu uz Bezvārža kakla.

-   Vai redzat šīs sarkanās svītras? Tie ir zilumi. Tādi paliek pēc žņaugšanas. Skatieties! - Viņš mazliet atvirzīja Bezvārža lūpas, rādīdams suņa zobus. - Šķiet, ka tajos ir miesas gabaliņi. Un nedaudz, asiņu. Asinis mēs atradām uz viņa ķepām arī. Pie nagiem. Tāpat kā auduma skrandas.

Houpa raudzījās uz ārstu, it kā nesaprazdama, ko viņš saka.

-   Kad atgriezīsieties mājās, pārbaudiet durvis un logus. Varbūt jūsu mājā notikusi ielaušanās. - Veterinārārsts, palūkojies uz Salliju, atkal pievērsa skatienu Houpai un savilka lūpas greizā, līdzjūtīgā smaidā. - Skaidri redzams, ka viņš gribējis nosargāt māju par katru cenu, par spīti vecumam, - viņš domīgi sacīja. - Bez sekcijas es nevaru būt par to pārliecināts, protams, bet man šķiet, ka Bezvārdis gājis bojā cīņā. /

*»*

-   Kas nogalināja Mērfiju? - es jautaju. - Vai jus uzskatāt, ka viņu nošava Maikls O'Konels?

Viņa uzmeta man savādu skatienu, it kā šis jautājums būtu nepiedienīgs. Mes sēdējām viņas mājās, un, kamēr viņa vilcinājās, es pārlaidu skatienu dzīvojamai istabai. Piepeši es atskārtu, ka šeit nav fotogrāfiju.

Viņa pasmaidīja.

-   Manuprāt, jums vajadzētu sev pajautāt, vai Maiklam O'Konelam vajadzētu nogalinat Mērfiju. Varbūt viņš lo gribēja. Viņam bija ierocis. Viņam bija iespēja. Vai viņš jau nebija izdarījis pietiekami, lai sasniegtu kāroto mērķi, nosūtīdams konfidenciālu informāciju tik daudziem cilvēkiem? Vai viņš nevarēja būt pārliecināts, ka ,no tiem kāds izrēķināsies ar Mērfiju? Vai O'Konela stila nebija pastarpināta rīcība? Vai tad viņš nebija notikumu un situāciju radīšanas meistars? Viņam vajadzēja novākt Mērfiju no ceļa. Mērfijs nāca no pasaules, ko Maikls O'Konels pazina, turklāt ļoti labi. Viņš lieliski apzinājās draudus, ko iemiesoja privātdetektīvs. Mērfijs, tāpat kā O'Konels, bieži izmantoja spēku un varu, lai panāktu veļamo. Viņam vajadzēja Mērfiju dabūt nost no ceļa. Un viņš dabūja, vai ne? - Lūkodamās uz mani, viņa klusi, gandrīz čukstus turpināja: - Ko mēs darām? Ka mēs rīkojamies? Vai mēs paši bieži vien neesam sev lielākie ienaidnieki, jo nevēlamies ticēt tam, ko mums rāda acis? Kad briest vētra un tuvojas pērkons, vai mēs bieži neceram, ka tas aizies mums garām un negaisa nebūs? Plūdi taču nepārraus dambi, vai ne? Un tā nu tie mus panāk. Tā taču ir, vai ne?

Viņa dziji ievilka elpu un pagriezās pret logu.

-   Kad tie mūs panāks, - vai mēs noslīksim?

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Ar bisi klēpi

Sveiks, Maikl. Es ilgojos pēc tevis. Es mīlu tevi. Nāc izglāb mani.

O'Konels dzirdēja Ešlijas balsi, it ka Ešlija sēdētu viņa mašīnas pasažiera sēdekli. Viņš prātā vēl un vēlreiz atkārtoja šos vārdus, piešķirdams tiem dažādu toni - gan žēlabainu un izmisīgu, gan juteklisku un kaislīgu, kad vārdi atgādināja glāstus.

O'Konels iztēlojās sevi par cilvēku, kurš dodas kaujas uzdevumā. Par kareivi, kas zogas pa mīnu lauku, vai slīcēju glābēju, kurš ienirst bangainos viļņos. Viņš devas uz ziemeļiem, šķērsodams Vērmontas robežu un juzdams nepārvaramas alkas pēc Ešlijas.

Raudzīdamies tumsā, viņš pārvilka pirkstus pār brūcēm delnas virspusē un apakšdelmā. Viņam bija izdevies apturēt asiņošanu no kodiena vietas kājas lielā, aptinot ap to marli no aptieciņas, ko glabāja cimdu nodalījumā. Viņam bija neizsakāmi veicies, ka suns nebija saplosījis Ahilleja cīpslu. Džinsi bija saplēsti, un viņam bija aizdomas, ka tie notraipīti ar sakaltušām asinīm. No rīta vajadzēs pārģērbties. Bet kopumā, O'Konels domāja, viņš savu bija panācis.

Viņš ieslēdza salona apgaismojumu.

Lūkodamies kartē, viņš centās prātā izdarīt aprēķinus. Viņš zināja, ka ir nepilnu deviņdesmit minušu brauciena attālumā no Ešlijas. šajā aplēsē bija iekļauta pat nepareiza nogriešanās, neliela maldīšanās pa lauku ceļiem, līdz viņš nokļūs uz īstā, kas ved uz. Ketrinas Freizeres māju.

Viņš klusībā pasmaidīja un atkal izdzirdēja Ešlijas balsi. Sveiks, Maikl. Es ilgojos pēc tevis. Es mīlu tevi. Nac izglāb mani. Viņš meiteni pazina labāk, nekā viņa pazina sevi.

Nedaudz nolaidis logu, viņš lāva, lai mašīnā ieplūst aviksts gaiss, gribēdams atvēsināties. O'Konels bija pārliecināts, ka Ešlijas ir divas. Pirmā bija tā Ešlija, kura mēģināja tikt no viņa vajā, dusmiga, nobijusies un izvairīga. Tā Ešlija piederēja Skotam, Sallijai un tai dīvainei Houpai. Viņš sarauca pieri, domādams par meitenes ģimeni. Viņu attiecībām piemita kaut kas patiešām pretīgs un izvirtis, un O'Konels zināja, ka Ešlijai klāsies daudz labāk, ja viņš to izglābs.

Otra, īsta Ešlija bija lā meitene, kura sēdēja pie galda viņam pretī, dzēra tin smējās par viņa jokiem, un apbūra viņu, tik bezrūpīgi un brīvi pieņemdama izaicinājumu. īstā Ešlija bija saistījusies ar viņu gan fiziski, gan emocionāli, tik dziji, kā viņš nekad nespētu iedomāties. īstā Ešlija bija ielaidusi viņu savā dzīvē, kaut arī likai uz īsu mirkli, un viņa pienākums bija no jauna atrast šo meiteni.

Viņš atbrīvos Ešliju.

O'Konels zināja, ka lā Ešlija, kura eksistē savu vecāku un tās lesbietes pamātes acīs, ir likai Ešlijas ēna. Ešlija studente, māksliniece un muzeju mīļotāja bija izdomāta, viņu bija radījusi saujiņa mīkstčaulīgu, liberālu vidusšķiras niecību, kas vēlējās padarīt viņu līdzīgu sev, vēlējās, lai viņa izaugtu un dzīvotu tikpat idiotiski nenozīmīgu dzīvi, kāda ir pašiem. Toties īstā Ešlija gaidīja, kad ieradīsies viņš un gluži kā pasaku bruņinieks pavērs tai iespēju dzīvot cilādu dzīvi. īstā Ešlija ilgojās pēc piedzīvojumiem, pēc dzīves uz naža asmens. Gluži kā Bonija un Klaids, viņi darbosies kopā, neievērodami dzīves uzspiestos noteikumus. Viņas negribīgums un bailes no brīvības, ko sevī iemiesoja O'Konels, bija saprotamas.

Vajadzēs tikai viņai lo visu parādīt.

Maikls O'Konels smaidīja. Viņš jutās pārliecināts par sevi. Varbūl tas nebūs vienkārši. Droši vien vajadzēs papūlēties. Taču beigu beigās Ešlija visu sapratīs.

Gaidpilna satraukuma pārņemts, O'Konels piespieda gāzes pedāli un juta, ka mašīna raujas uz priekšu. Pēc pāris sekundēm viņš brāzās pa kreiso joslu, nemitīgi palielinādams ātrumu. Viņš zināja, ka neviens viņu neapturēs. Ne šonakt.

Viņa ir tuvu, O'Konels domāja. Pavisam tuvu.

Houpa, slēpdama savas bēdas, ietinās nakts ēnās gluži kā plīvurā. Viņa ļāva Sallijai vadīt automašīnu ari mājupceļā. Houpas klusēšana šķita rēgaina, it kā no viņas butu atlicis tikai spoks.

Sallijai pietika saprāta, lai klusējot stūrētu un ļautu 1 lou- pai gremdēties skumjās. Viņa jutās nedaudz vainīga, jo nebija tik nobēdājusies, kādai viņai droši vien vajadzētu būt. Sallijas prātā šaudījās gūzma domu. Bezvārža nāve, protams, bija liels trieciens, taču daudz svarīgāk bija saprast, kā viņš nomiris un ko tas viss nozīmē. Viņa juta nevaldāmu vēlēšanos ātrāk tikt par to skaidrībā.

Riepām šņirkstot, mašīna apstājās uz piebraucamā ceļa.

-   Man ļoti žēl, Houpa. Es zinu, ko viņš tev nozīmēja, - Sallija sacīja.

Houpa nodomāja, ka tic ir pirmie maigie vārdi, ko vairākos mēnešos Sallija viņai pateikusi. Viņa dziļi ievilka elpu, klusēdama izkāpa no mašīnas un devās pāri mauriņam pa kritušajām lapām uz ārdurvīm. Tur apstājusies, viņa tās nopētīja un pagriezās pret Salliju.

-Šeit ne, - Houpa nopūtusies sacīja. - Iebrucejs droši vien mācēja atmūķēt atslēgu, bet mājas priekšā viņu kāds redzētu, vai nu kaimiņi, pasūtījumu piegādātājs, jebkurš.

Sallija piegāja viņai klāt.

-   Varbūt sētaspusē. Pa pagraba durvīm. Vai pa sānu logu.

Houpa pamāja.

-  Es paskatīšos sētaspusē. Tu pārbaudi logus, īpaši to pie bibliotēkas.

Pēc brīža Houpa stāvēja, cieši raudzīdamās uz salauzto durvju aplodu un koka šķēpelēm, kas mētājās uz. pagraba cementa grīdas.

-  Sallija, nāc šurp!

Pagrabā bija tikai viena kaila spuldze pie griestiem, kas meta dīvainas ēnas vecās telpas drēgnajos stūros. Houpa atcerējās, ka Ešlija bērnībā baidījas viena nākt leja, lai maz- galu veļu, it kā kaktos un zirnekļu tīklos slēptos troļļi un spoki. Tādās reizēs viņa par savu pavadoni izvēlējās Bezvārdi. Ari pusaudža vecumā, kaut gan zinaja, ka ir pārāk izglītota, lai tādām muļķībām ticētu, Ešlija mēdza savakl savus pārāk apspīlētos džinsus un niecīgo apakšveļu, par kuras eksistenci nevēlējās, lai zina māte, paķēra suņu cepumu un pieturēja pagraba durvis, ielaizdama Bezvārdi iekšā. Suns dedzīgi metās lejup pa kāpnēm, saceldams pieliekami lielu troksni, lai aizbaidītu visus iespējamos dēmonus, un apsēdies jau gaidīja Ešliju, aizrautīgi kūļādams asti prel gridu.

Houpa pagriezās, izdzirdējusi, ka Sallija nokāpj lejā.

-   Viņš iekļuvis mājā pa šejieni.

Sallija nopētīja šķēpeles un pamāja. Viņa pakāpās sānis, lai palaistu Houpu garām.

-  Droši vien izmantojis kabatas lukturi. Uzkāpis augšā un iegājis virtuvē.

-   Tur viņu izdzirdēja Bezvārdis. Vai ari saoda, - Sallija piebilda.

Houpa ievilka elpu.

-   Bezvārdis parasti sagaidīja mūs priekšnamā, tāpēc, izdzirdējis skaņu sev aiz muguras, droši vien uzreiz saprata, ka tur nenāku ne es, ne lu, ne Ešlija. - Houpa pārlaida skatienu virtuvei. - Šeit viņš nostājās, gatavodamies cīņai, - viņa klusi turpināja, nodomādama, ka tā bija Bezvārža pēdējā cīņa. Viņa skaidri iztēlojās veco suni, ka tas slāv, sabozis uz muguras pelēkās spalvas un atņirdzis nodilušos zobus. Viņa mājas, viņa ģimene. Bezvārdis negrasījās laist kadu garām, kaut gan redze sunim bija vāja un dzirde tikpat kā zudusi. Neviens netika tam garām, nesamaksājis par lo dārgu cenu, - par lo Houpa bija pārliecināta. Viņa ieklepojas, mēģinādama norit asaras, un nometās uz grīdas, rūpīgi pētīdama lo. - Lūk! - viņa pēc brīža teica. - Šeit.

Sallija paskatījās lejup.

-   Kas lur ir?

-  Asinis. Turklāt ne jau Bezvārža asinis.

-   Domāju, ka tev ir taisnība, - Sallija piekrita un klusāk piebilda: - Labs suns.

-   Kā Icv šķiet, ko tas iebrucējs meklēja?

Sallija asi ierāva elpu.

-  Tas bija viņš.

-   Viņš? Vai tu gribi teikt…

-   Ķertais. O'Konels.

-   bet man likās… Tu taču teici, ka viņš nozudis no miīsu dzīves. Privātdetektīvs tev sacīja…

-   Privātdetektīvs Mērfijs ir miris. Noslepkavots. Vakar.

Houpa iepleta acis.

-  Es grasījos tev to pateikt, tiklīdz atgriezos mājās. - Turpināt Sallijai nebija vajadzības.

-   Noslepkavots? Kā? Kur?

-   Kādā Springfīldas ielā. Profesionāli. Vismaz tā rakstīts avīzē.

-  Ko, pie velna, nozīmē "profesionāli"? - I loupa saspringtā, paaugstinātā tonī jautāja.

-  Tas nozīmē, ka viņam kads piegāja klāt no mugurpuses un iešāva pakausī divas neliela kalibra lodes. - Sallijas balss bija neizteiksmīga, baiļu sastindzinātā.

-   Vai lu domā, ka to izdarījis viņš? Kāpēc?

-   Es nezinu. Neesmu pārliecināta. To nav iespējams noskaidrot. Mērfiju ienīda daudzi. Jebkurš no tiem…

-   Mūs neinteresē citi. Vai tu patiešām uzskati… - Houpa nekustīgi lūkojās uz asiņu traipiem. - Labi, tas varētu būt jebkurš Springfīldā. Bet vai lu domā, ka šeit ielauzies…

-   Kurš gan cits?

-   Nu, tas varēja būt kāds laupītājs, šajā apkaimē tas nebūtu nekas nedzirdēts.

-   Tas ir kas nedzirdēts. Parasti ielaužas pusaudži. Šoreiz ir citādi. Vai kaut kas ir paņemts?

-   Šķiet, ka ne.

-   Tad kas gan to varētu izdarīt?

-  Ja las bijis O'Konels, tas nozīmē…

-   Viņš atkal medī Ešliju. Tas ir acīmredzams.

-   Bet kāpēc šeil? - mirkli klusējusi, Houpa jautāja.

Sallija nodrebēja.

-  Droši vien viņš meklēja informāciju.

-   Bet Skols taču izgudroja stāstu un panāca, ka ķertais tam notic! Par Itāliju! Ka Ršlija tur studē renesanses laikmeta mākslu. Ka viņa jau sen ir prom un nav sasniedzama.

Sallija papurināja galvu.

-  Mēs to nezinām, - viņa nedzīvā balsi sacīja. - Mums nav ne jausmas, ko O'Konels zina, ko viņš domā, ko noskaidrojis. Ko izdarījis. Mēs zinām, ka Mērfijs ir noslepkavots, un zinām, kas noticis ar Bezvārdi. Vai abus nogalinājis viens cilvēks? Mēs maldāmies kā pa tumsu. - Sallija nopūtās, savilka rokas dūrēs un bezspēcīgā niknumā vienu pielika pie galvas. - Mēs ne par ko nevaram būt pārliecināti!

Houpa lūkojās uz grīdu. Daži asiņu pilieni bija manāmi tālāk pa gaileni.

-   Paskatīsimies visur. Varbūt mums izdosies saprast, kur viņš gājis.

Sallija aizvēra acis, uz mirkli atspiezdamās pret sienu. Viņa gari nopūtās.

-   Seit nav itin nekā tāda, pēc kā viņš varētu noprast, kur Ešlija ir. Esmu bijusi ļoti uzmanīga. - Viņa atvēra acis un turpināja: - Turklāt Bezvārdis ar viņu cīnījās, saproti? Ar to droši vien pielika, lai to maitasgabalu aizbiedētu.

houpa pamāja, bel pārliecināta par to nejutās.

-   Labāk lomēr palūkosimies visapkārt.

Gaitenī, kas veda uz nelielo bibliotēku un televīzijas istabu, bija vēl viens asiņu traips.

Houpa ļāva skatienam slīdēt apkārt, meklēdama pazīmes, ka Maikls O'Konels šeit bijis. Pamanījusi telefonu, viņa no- elsas un paspēra soli uz priekšu.

-  Sallija! - viņa satraukli pasauca. - Paskaties…

Uz telefona bija vairākas sarkanas asins lāses.

-   Tas taču ir likai telefons… - Sallija iesāka un apklusa, ieraudzījusi, ka mirgo automātiskā atbildētāja sarkanā spuldzīte. Viņa nospieda atskaņošanas pogu.

Istabā atskanēja Ešlijas mundrā balss.

-Sveika, mammu, un sveika, Houpa! Man jūsu pietrūkst, lai gan mēs ar Ketrinu lieliski pavadām laiku. Tagad braucam vakariņās, un es gribēju pajautāt, vai nevaru pēc dažām dienām aizlavīties pie jums, jo man vajadzētu paņemt kādas siltākas drēbes. Dienā Vērmonta ir brīnišķīga, bet naktis kļūst vēsas, un man būs nepieciešama silta jaka, varbūt ari zābaki. Ketrina aizdos man savu mašīnu. Vēlāk aprunāsimies. Atā!

-   Ak Dievs! - Sallija izgrūda. - Nē, nē!

-   Viņš zina, - Houpa noteica. - Viņš zina. Bez šaubām.

Sallija atspraga atpakaļ un apsviedās. Viņas seja vidēja panika un sirdi stindzināja bailes.

-   Tas vēl nav viss, - Houpa klusi turpināja. Sallija sekoja viņas skatienam, kas bija pievērsts grāmatplauktam. Vidējā plauktā bija saliktas ģimenes fotogrāfijas - Houpa un Sallija, Bezvārdis, viņi visi kopā ar Ešliju. Tur vajadzēja būt ari skaistam uzņēmumam, kur Ešlija bija redzama staigājam pa Zaļajiem kalniem brīdi, kad rietēja saule. Tas bija viņu iemīļots attēls, jo tajā Ešlija bija iemūžināta brīnumainajā pārejas posmā - no pusaudzes uz pieaugušu sievieti, 110 zobu skavām un kaulainiem ceļgaliem uz eleganci un skaistumu.

Parasti fotogrāfija atradās citām pašā vidū.

Attēla tur vairs nebija.

Sallijai aizžņaudzās rīkle, un viņa pagrāba klausuli. Uzgriezusi Ketrinas numuru, viņa bezpalīdzīgi stāvēja un klausījās, kā skan signāls - atkal un atkal. Atbildes nebija.

Skots šo vakaru izmantoja, aizbraukdams uz kādu 110 tuvākajām koledžām, kur noklausījās Hārvarda Juridiskās augstskolas pasniedzēja, konstitucionālo tiesību pētnieka runu, kas bija daļa no lekciju sērijas. Temats bija tiesību vēsture un attīstība līdz mūsdienām. Lekcija bija patiešam interesanta un Skotu aizrāva. Mājupceļā apslajies pie ķiniešu restorāna, lai paņemtu vistās lo mcm, liellopu gaļu un sniega pupas, viņš ar prieku domāja par atlikušo vakara daļu, ko pavadīs viens, lasīdams studentu darbus.

Viņš atgādināja sev, ka jāpiezvana Ešlijai un jāapvaicājas, kā meitai klājas, vai viņai vajadzīga nauda. Skots jutās mazliet neērti, zinādams, ka Ketrinai radušies papildu izdevumi Ešlijas viesošanās laikā. Viņš sprieda, ka vajadzētu taisnīgi vienoties par finansēm. Skots skaidri nemācējā pateikt, cik ilgi Ešlijai vajadzēs Vērmonta dzīvot, bet bija pārliecināts, ka ne īpaši ilgi. Viņa meila droši vien sagādāja Kelri- nai šadas lādas neērtības. Skots prātoja, vai Houpas mātei pietiek naudas. Abi pāris reižu bija patīkami īsi tikušies, un Skots zināja, ka Ketrina pieķērusies F.šlijai, un las pec viņa mērauklas nozīmēja, ka šis cilvēks ir pieņemams.

Kad Skots iegāja pa durvīm un izdzirdēja telefona zvanu, ēdiens jau sūcās cauri papīra turzai, ko viņš nesa. Nometis turzu uz virtuves letes, viņš paķēra klausuli.

-jā! Hallo!

-   Skot, te Sallija. Viņš bija šeit, viņš nogalināja Bezvārdi, un tagad viņš zina, kur Ešlija ir, bet es nevaru abas Vērmonta sazvanīt.

Sallijas bērtajiem vārdiem bija eksplozijas spēks, kas, at- plūdis pa vadiem, satricināja Skota rāmo vakaru.

-  Nomierinies, Sallija, - Skots sacīja. - Stāsti visu pēc kārtas.

Viņš dzirdēja savu rāmo un saprātīgo balsi, bet viņa sirds piepeši kaut kur krita - aizvien ātrāk un ātrāk, it kā viņš gāztos caur vēja plosītiem mākoņiem.

Ešlija un Ketrina, ar kafijas tasēm rokā iedamas pa Bretl- boro, lēni virzījās uz Ketrinas mašīnas pusi garām amatnieku darbnīcām, saimniecības preču veikaliem, tūristu piederumu pārdotavām un grāmatnīcām. Ši vieta atgādināja Ešlijai universitātes pilsētu, kur viņa bija uzaugusi, pilsētu, kurā visu noteica gadalaiki un to rāmā maiņa. Nebija iespējams justies neomulīgi vai baidīties tādā pilsētā, kurā tiek izdabāts tik atšķirīgiem uzskatiem.

No pilsētas līdz vietai, kur nošķirtība no kaimiņiem pakalnu un lauku ielokā slējās Ketrinas māja, bija jābrauc divdesmit minūtes. Ketrina lūdza Ešliju sēsties pie stūres, sūdzēdamās, ka vakara krēslā viņas redze vairs ne tuvu nav tik asa kā senāk, kaut gan Ešlijai bija aizdomas, ka viņa likai grib viena mierā izbaudīt savu kafiju. Ešlijai palika vecākas sievietes apņēmība neļauties visādām likstām, kas uzrodas reizē ar vecumu, lai tās viņu kaut kā ierobežo.

Mājupceļā Ketrina pamāja ar roku uz ceļu, kas stiepās viņām priekšā.

-   Uzmanies, ka neizlec briedis. Tas varētu slikti beigties gan briedim, gan mašīnai. Gan mums.

Ešlija paklausigi samazināja ātrumu un ielūkojās atpakaļ- skata spogulī. Viņām strauji tuvojās kādas mašīnas lukturi.

-   Kāds laikam ļoti steidzas.

Viņa nedaudz uzspieda uz bremzēm, gribēdama pārliecināties, ka aizmugurē braucošās mašīnas šoferis redz viņu lukturus.

-  Jēziņ! - Ešlija iesaucās.

Mašīna viņas panāca un, samazinājusi atstatumu starp abiem spēkratiem līdz dažām collām, gandrīz vai skāra viņu pakaļējo buferi.

-   Pie velna! - Ešlija iekliedzās. - Ei, atkāpies!

-    Saglabā mieru, - Ketrina, ieķērusies ar pirkstiem sēdekli, rāmi teica.

-   Izbeidz! - Ešlija sauca. Aizmugurē braucošais vadītājs piepeši ieslēdza tālās redzamības lukturus, pieliedams viņu mašīnas salonu ar gaismu. - Nolādēts, ko tu dari?

Nespēdama saskatīt ne pārgalvīgo vadītāju, ne viņa mašīnas marku, Ešlija ciešāk satvēra stūri, braukdama uz priekšu pa kluso lauku ceļu.

-   Palaid viņu garām, - Ketrina sacīja, neļaudama balsī iezagties trauksmei. Neveikli sagriezusies uz sēdekļa, viņa mēģināja palūkoties pa aizmugures stiklu, bet lukturu spoz- me viņu apžilbināja, turklāt drošības josta traucēja kustēties. - Labāk nobrauc malā, tiklīdz redzēsi piemērotu vietu. Tālāk ceļš kļūst platāks. - Nezaudēdama mieru, Ketrina iztēlojās ceļu, ko labi pazina, un centās pieņemt kadu lēmumu, kas ļautu izkļūt no neparedzētās situācijas.

Ešlija palielināja ātrumu, lai atrautos no uzmācīgā braucēja, taču ceļš bija pārāk šaurs un līkumains, lai tas izdotos. Acumirklī, nealpalikdama no viņām, ātrāk brauca arī otra mašīna. Ešlija bija spiesta gaitu palēnināt.

-   Pie velna, ko viņš grib? - viņa atkal iekliedzas.

-   Neapstājies, - Ketrina pamācīja. - Lai ari ko tu darītu, neapstājies. Sasodītais mailasgabals!

-  Kas notiks, ja viņš mūsu mašīnā ietrieksies? - Ešlija jautāja, lai nebūtu jākliedz, aiz bailēm.

-   Palēnini gailu vēl mazliet, lai viņš brauc mums garām. Ja uztrieksies mums virsū, turies. Kādu jūdzi uz priekšu labajā pusē ir sānceļš. Mes varam pa to nogriezties un braukt atpakaļ uz ciemata centra pusi. Varēsim tikt līdz ugunsdzēsēju depo vai, iespējams, policijai.

Ešlija piekrizdama kaut ko noņurdēja.

Ketrina nepateica Ešlijai, ka Bretlboro ir diennakts policija, neatliekamā palīdzība un ugunsdzēsēju brigāde, bet viņas mazajā ciematā pēc desmitiem vakarā bija jāpaļaujas uz sabiedrisko policiju vai brīvprātīgajiem, kas jāizsauc pa radio. Ketrinai gribējās ieskatīties pulkstenī, taču viņa baidījās atlaist roku no turekļa.

-   Lūk, tur, pa labi! - Ketrina iesaucās. Viņa zināja, ka ceturtdaļjūdzes attālumā ceļa malā ir pietiekami liels laukums, kur skolu autobusi apgriezās. - Nobremze tur!

Ešlija pamājusi vēlreiz uzspieda uz gāzes pedāļa. Uzmācīgās mašīnas vadītājs rīkojās tāpat. Negaidot Ešlija iegrieza braucamo ceļmalas laukuma, cenzdamās to izdarīt tik strauji, lai otrai mašīnai nekas cits neatliktu kā vien patrauk- ties garām.

Tā nepatraucās garām.

Abas sievietes dzirdēja sava automobiļa bremžu čīkstēšanu un riepu švīkstoņu, kad riteņi šļūca pa ceļa segumu.

-  Turies! - Ešlija uzsauca.

Abas saspringa, un Ešlija no visa spēka spieda bremzes pedāli. Mašīnas pakaļējie riteņi uzsvieda augšup grants kūli, un viņas dzirdēja, ka zvirgzdi sitas pret apakšu un triecas tuvējos kokos.

Ketrina strauji pacēla rokas, sargādama seju, un Ešlija iespiedās sēdeklī, juzdama, ka automobilis pa irdeno zemi slīd. Viņa iegrieza riteni, kā bija mācījis tēvs, lai mašīna saktu buksēt, un, pirms braucamais ietriecās uzbērumā, lo savaldīja. Pakaļgals pacirtās sānis, mašīna nodrebēja un apstājās. Ešlija pagrieza galvu, joprojām gaidīdama, ka garām pajo- ņos neprātīgais braucējs, taču las nenolika. Viņa apsviedās, pārliecināta, ka acis apžilbinās lukturu gaisma un sekos sadursme.

Ketrina, ierāvusies sēdeklī, skaļi ieelsojās.

-  Piesargies! - viņa iekliedzās, ari domādama, ka tulil viņās ietrieksies pārdrošnieka vadītais automobilis.

Taču apkārt valdīja klusums.

Skols klausījās signālos, zinādams, ka neviens viņam neatsauksies.

Viņš atgādināja sev, ka nevajadzētu izdarīt pārsteidzīgus secinājumus. Ketrina un Ešlija droši vien aizbraukušas paēst un vēl nav atgriezušās. Turklāt Ešlija, kā viņš zināja, bija "pūce" un, iespējams, pierunājusi Ketrinu doties viņai līdzi uz vēlu seansu kinoteātrī vai pasēdēšanu bārā pie dzēriena glazēs. Bija desmitiem iemeslu, kāpēc viņas joprojām nav mājās. Nepadodies panikai, Skots sev teica. Ļaušanas histērijai bez pamatota iemesla nevienam nepalīdzēs, likai sadusmos Ešliju, kad beidzot izdosies ar viņu sazināties. Un droši vien Ketrinu ari, jo diez vai viņai patiks, ja kāds apšauba viņas spējas tikt galā ar savu uzdevumu.

Skols, dziļi ievilcis elpu, piezvanīja bijušajai sievai.

-   Sallija? Tur joprojām neviens neatbild.

-   Man šķiet, ka viņai draud briesmas, Skol. Patiešām.

-   Kāpēc? Kāpēc šobrīd?

Sallija gara acīm redzēja baisu vienādojumu - noslepkavots detektīvs plus sabojāta durvju aploda, plus nožņaugts suns, plus pazudusi fotogrāfija. Un iznākumā…

-  Paklausies, šis tas ir noticis. Es nevaru tev visu paskaidrot, bet…

-   Kāpēc tu nevari man visu paskaidrot? - Skols jautāja, kā vienmēr, pedantisks.

-   Tāpēc, - Sallija caur sakostiem zobiem atbildēja, - tāpēc, ka ikviena sekunde, ko mēs kavējam…

Viņa aprāvās. Bridi abi klusēja, juzdami, cik dziļš bezdibenis viņus šķir.

-   Ļauj man parunāt ar Houpu, - Skots strupi sacīja.

ši prasība Sallijai bija pārsteigums.

-   Viņa man ir blakus, bet kāpēc…

-   Iedod viņai klausuli.

-  Skot? - pēc mirkļa atskanēja Houpas balss.

-   Es ari nevaru viņu sazvanīt. Pat automātiskais atbildētājs neieslēdzas.

-   Manai mātei tāda nav. Viņa domā, ka cilvēks piezvanīs vēlreiz, ja viņam vajadzēs.

-   Vai tev šķiet…

-Jā.

-   Vai vajadzētu zvanīt policijai? - Skots jautāja.

Houpa bridi klusēja.

-   Es piezvanīšu. Lielāko daļu turienes policistu es pazīstu. Ar dažiem kopā mācījos vidusskolā. Pierunāšu kādu aizbraukt pie manas mātes un pārbaudīt, kas tur notiek.

-   Vai vari to izdarit, nesaceldama pārāk lielu trauksmi?

-   Jā. Es teikšu, ka nevaru sazvanīt māti un viņa ir vecs cilvēks. Visi viņu tur pazīst, un tāds lūgums nebūs nekas neparasts.

-   Labi. Dari tā, - Skols teica. - Pasaki Sallijai, ka es braucu uz. turieni. Ja jums izdodas sazvanīt Ketrinu, brīdini, ka es šonakt ieradīšos pie viņām. Un tagad izstāsti, kā turp var nokļūt.

1 loupa, skaidrodama Skotam ceļu, manīja, ka nobālējusī Sallija cenšas slēpt trīcošās rokas. Viņa nekad nebija redzējusi Salliju tik satrauktu, un partneres bailes pastiprināja viņas baisās nojautas vēl vairāk nekā neskaidru notikumu pilnā nakts, kas abas apņēma.

Ketrina ierunājās pirmā.

-   Viii ar tevi viss kartībā, Ešlija? - viņa jautāja.

Ešlija pamāja, neuzticēdamās savai balsij, jo viņas lūpas bija apkaltušas un rikle aizžņaugusics.

-  Jā, viss ir labi. Kā tu? - viņa apvaicājās.

-   Mazliet sasitu galvu. Nekas liels.

-  Vai brauksim uz slimnīcu?

-   Nē. Nieks vien ir. Esmu ielējusi sev klēpī visu kafiju par sešiem dolāriem.

Ketrina atsprādzēja drošības jostu un atvēra durvis.

-Jāpaelpo svaigs gaiss, - viņa mundri teica.

Ešlija, izslēgusi motoru, ari izkāpa no mašīnas.

-   Kas īsti notika? Kapec viņš la darīja?

Ketrina bridi lūkojās abos ceļa virzienos.

-  Vai tu manīji to maitasgabalu pabraucam mums garām?

-Ne.

-   Es ari ne. Interesanti, kur viņš palika. Ceru, ka ietriecās kokos vai pārlidoja pāri klints malai.

Ešlija papurināja galvu.

-   Es neko citu neredzēju, jo centos novaldīt mašīnu.

-   Un tev lieliski izdevās, - Ketrina viņu uzslavēja, un viņas balsī bija atgriezies rāmums, kas nomierināja Ešliju. - Kā īstai sacīkšu braucējai. Tas neprātis nebija tava mazā pirkstiņa vērts, Ešlija, ja drīkstu tā izteikties. Tu brīnišķīgi tiki galā ļoti sarežģītā situācijā. Mēs joprojām esam dzīvas, un manā jaukajā, gandrīz jaunajā mašīnā nav nevienas skrambiņas.

Ešlija pasmaidīja, kaut ari dziļi krūtīs vēl trīsēja satraukums.

-  Mans tevs mēdza vest mani savā vecajā Porsche uz. Ko- neklikutas lielo trasi un rezervēja mums tajā laiku. Es no viņa daudz ko iemācījos.

-   Nu, tā gan nav ierasta nodarbe tēvam kopā ar meitu, taču, kā izrādās, ļoti noderīga.

Ešlija dziļi ievilka elpu.

-   Ketrina, vai ar tevi kādreiz kas līdzīgs ir nolicis?

Vecākā sieviete stāvēja ceļa malā, ar skatienu urbdamās tumsā.

-  Nē. Dažreiz, ja lēni velcies pa šiem līkloču ceļiem, kāds vidusskolnieks zaudē pacietību un likumā aizbrāžas garam, bet šim padomā bija kas cits.

Viņas no jauna iekapa mašīnā un piesprādzējās.

-   Varbūt man sekoja tas ķertais… - Ešlija, bridi vilcinājusies, izgrūda.

Ketrina smagi atspiedās pret sēdekli.

-  Tas jaunais cilvēks, kura dēļ tu biji spiesta aizbraukt no Bostonas?

-   Es nezinu.

Ketrina nicīgi nošņācās.

-   Ešlija, mīļā, viņš nezina, ka tu esi šeit, un nezina, kur es dzīvoju, un nekurienes vidū ir grūti ko atrast. Manuprāt, ja visu mūžu lu lūkosies pār plecu un, tiklīdz, gadīsies kas nepatīkams, to piedēvēsi šim dīvainajam O'Konelam vai kā viņu tur sauc, tev patiesībā nemaz nebūs dzīves.

Ešlija pamāja. Viņa ļoti gribēja licēt šiem vārdiem, tomēr kaut kas viņu atturēja tiem piekrist.

-    Turklāt tas jaunais cilvēks apgalvo, ka tevi mii, Ešlija. Mīl. Es nesaprotu, kāds sakars mūsu nodzīšanai no ceļa ar mīlestību.

Ešlija joprojām neteica ne vārda. Viņa domāja, ka zina atbildi uz šo jautājumu.

Atlikušo ceļa gabalu viņas lielākoties klusēja. Līdz Ketrinas mājai, kur viņa sargāja savu privāto dzīvi no svešām acīm savās četrās sienās, veda garš, ar granti un zemi nobērts ceļš. Ešlija raudzījās uz tumšo namu, kas celts deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Reiz šeit bijusi ferma, Ketrina kādu dienu viņai pastāstīja un jokodama piebilda, ka modernizējusi santehniku un virtuvi, bet ar spokiem neesot tikusi galā. Ešlija skatījās uz. balto apšuvumu un nožēloja, ka nav atstājusi ieslēgtas dažas lampas.

Ketrina, kas bija radusi atgriezties tumšā mājā, mundri iztrausās no mašīnas.

-   Kas tad tas? - viņa izbrīnījusies teica. - Es dzirdu zvanu! - Viņa skaļi novaidējās un piebilda: - Ir jau pārāk vēls zvanīšanai.

Nelikdamās ne zinis par tumsu un paļaudamās uz. atmiņu, kas nez cik reižu bija laimigi aizvadījusi viņu līdz parādes durvīm, Ketrina devās uz priekšu, un Ešlija viņai piesardzīgi sekoja. Ketrina, kas nekad neslēdza durvis ciet, metās iekša un, steigdamās pie vecā telefona ar griežamo ciparripu, ieslēdza gaismu.

-  Jā! Kas zvana?

-   Mat?

-   Houpa! Cik patīkami! Vai tu zini, ka ir ļoti vēls?

-   Māt, vai ar tevi viss ir kārtībā?

-  Jā, jā. Kāpēc tu vaicā?

-   Vai Ešlija ir kopā ar tevi? Vai viņai nekas nekaiš?

-   Protams, mīļā. Tepat vien ir. Kas noticis?

-   Viņš zina'. Varbūt jau brauc pie jums!

Ketrinai aizrāvās elpa, taču viņa saglabāja mieru.

-   Runā lēnāk, mīļa. Pastāsti visu pēc kartas.

To teikdama, viņa pagriezās pret F.šliju, kas sastingusi stāvēja durvis. 1 loupa kaut ko sacīja, bet Ketrina gandrīz neko no tā nedzirdēja. Viņa pirmo reizi redzeja Ešlijas acis neiedomājamas bailes.

Skots brauca ātri.

Nelielā mašīna aizrautīgi palēcās, bez pūlēm sasniegdama vairāk nekā simt jūdžu ātrumu stundā. Viņš dzirdēja, ka rēc motors, un manīja, ka garām skrien neskaidras ēnas, staltu priežu un tumšu, tālu kalnu silueti. Gandrīz divu stundu braucienu no Skola mājas līdz Ketrinas namam viņš grasījās pievārēt vienā stundā. Viņš nezināja, vai tas bus pietiekami ātri. Viņš nezināja, kas notiek. Viņš nezināja, ko dara O'Konels. Un viņš nezināja, kas šajā naktī gaidāms. Skots zināja tikai to, ka priekšā viņu gaida briesmas, ko izraisījis kropls prals, un bija apņēmības pilns nostāties starp šim briesmām un savu meitu.

Skola rokas cieši turēja stūri, un viņa acu priekšā sāka zibēt pagātnes ainas. Gluži kā vilnis viņu pārņēma atmiņas par Ešlijas bērnu dienam. Pēc brīža viņu sagrāba mokošu baiļu trīsas un uzmācīga doma, ka viņš brauc par lēnu, ka dažas sekundes ieradīsies par vēlu. No visa spēka uzspiedis labo kāju uz gāzes pedāļa, viņš zināja likai vienu - ka jābrauc airi, ātrāk nekā jebkad mūžā.

Ketrina nolika klausuli un pievērsās Ešlijai. Viņa bridi klusēja, rūpīgi izvēlēdamās vārdus. Koncentrēšanās uz vārdiem palīdzēja atvairīt paniku. Viņa lēni ievilka elpu un domās atgādināja sev, ka cēlusies no paaudzes, kas izcīnījusi daudz, smagākas kaujas nekā tā, kura jāstājas pretī šim O'Konelam.

-  Ešlija, mīļa, - viņa sacīja rāmā un nedabiski mierīgā balsi ar tādu kā vecmodīgu apņēmību, kas nedarītu kaunu pat Rūzveltam. - Šķiet, ka tas jaunais, neveselīgi apmātais vīrietis uzzinājis, ka lu esi nevis Eiropā, bet gan šeit, pie manis.

Meitene pamāja, nespēdama parunāt.

-  Domāju, ka pareizākais būs, ja iesi augšā uz. savu guļamistabu un aizslēgsi durvis. Turi telefonu sev tuvumā. Houpa sacīja, ka šurp brauc tavs tēvs un viņa grasās pie mums atsūtīt šejienes policistu.

Ešlija paspēra soli uz kāpņu pusi, bel apstājās.

-   Ketrina, ko tu darīsi? Varbūt mums vajadzētu atgriezties mašīna un bēgt prom?

Ketrina pasmaidīja.

-   Nedomāju, ka būtu prātīgi sniegt šim puisim vēl vienu iespēju notriekt mūs no ceļa. Manuprāt, šovakar viņš lo jau vienu reizi mēģināja. Nē, šis ir manas mājas. Un tavas ari. Ja šis cilvēks vēlas tev nodarīt ko ļaunu, vieglāk mums būs tikt ar viņu galā šeit, pazīstamā teritorijā.

-   Nu, tad es neatstāšu tevi vienu, - Ešlija paziņoja, bet pašpārliecinātība viņas balsī nebija īsta. - Sēdēsim šeit un gaidīsim viņu kopā.

Ketrina papurināja galvu.

-  Ak, Ešlija, mīļā! Tas ir jauks piedāvājums, tomēr es jutīšos labāk, zinādama, ka tu esi drošībā aiz slēgtām durvim augšstāvā, nost no ceļa. Turklāt drīz vajadzētu ierasties policistam, tāpēc labāk rīkosimies piesardzīgi un saprātīgi. Klausi, ko es tev saku.

Ešlija mēģināja iebilst, bet Ketrina ar rokas mājienu viņu apklusināja.

-  Lūdzu, Ešlija, ļauj man aizsargāt savu māju tā, kā es uzskatu par pareizu.

Ketrina ar savu uzslājību beidzot panāca savu. Ešlija padevās.

-  Labi. Es iešu augšā. Taču, ja dzirdēšu ko tādu, kas man nepatiks, skriešu lejā. - Viņa gan nezināja, ko nozīmē viņas vārdi "kas man nepatiks".

Ketrina nolūkojās, ka Ešlija uzskrien augšā pa kāpnēm. Viņa vilcinājās, līdz izdzirdēja ne ar ko nesajaucamo skaņu, ko radīja vecmodīgā atslēga, kad to slēdzenē pagrieza. Tad viņa piegāja pie neliela koka skapja, kas bija iebūvēts sienā blakus lielam kamīnam. Aiz. malkas pagalēm bija aizbāzta veca ādas soma, kurā atradās nelaiķa vira bise. Ketrina nebija to ņēmusi laukā jau ilgus gadus un tikpat sen nebija to tīrījusi, tāpēc nejutās pārliecināta, ka sešas lodes, kas brīvi ripoja pa somas dibenu, būs iespējams izšaut. Varbūt vecais ierocis uzsprāgs viņai rokās, kad viņa nospiedīs mēlīti. Tomēr tas bija liels un draudīgs ierocis ar melnu caurumu stobra galā, un Ketrina cerēja, ka ar lo pietiks.

Viņa izņēma bisi no slēptuves un, smagi nosēdusies uz krēsla blakus kamīnam, ielika aptvere visas sešas lodes, tad uzvilka gaili un, nolaidusi ieroci klēpī, atspieda muguru pret atzveltni. Ierocis bija eļļains, un viņa paberzēja pirkstus pret biksēm, notriepdama tās ar tumšām švīkām. Viņa necik daudz nezināja/par ieročiem, bet zināja pieliekami, lai atbrīvotu drošinātāju.

Manīdama aiz loga kustības skaņas, kas tuvojās durvīm, Ketrina uzlika roku uz laides.

* * *

Viņa joprojām lūkojās laukā pa logu, un es nolēmu, ka viņa iegrimusi domās. Piepeši viņa spēji pagriezās pret mani.

-   Vai jus varētu nogalināt? Vai esat kādreiz par to domājis?

Kad es vilcinājos, apsvērdams atbildi, viņa papurināja galvu.

-  Lūk, ta ir atbilde. Varbūt jums piemērotāks temats pārdomām būtu par to, ka mēs romantizējam vardarbigu nāvi.

- Ls diemžēl nesaprotu, ko jus ar to gribat teikt, es atbildēju, stiepdams vārdus.

-   Padomājiet, cik daudzos un dažādos veidos mēs paužam savu vardarbību. Televīzijā un filmās. Videospelēs bērniem. Padomājiet par visiem tiem pētījumiem, kuros pieradīts, ka vidusmēra bērns augdams redz… cik tūkstošus cilvēku mirstam? Daudzus. Bel patiesībā, par spīti visām šim zināšanām, mes nesaprotam, kā lai reage, sastapušies ar īstu niknumu, kas apdraud mūsu dzīvību.

Ls klusēju. Viņa pagāja nost no loga, šķērsoja istabu un apsēdas.

-   Mums patīk i/tēloties, ka mēs arī sarežģītā situācijā zināsim, ka jārīkojas, - viņa vesi turpināja. Taču patiesība tā nav.

Mēs pieļaujam kļūdas. Mes nepareizi izvērtējam situāciju, sev ar to kaitēdami. Visi mušu trūkumi piepeši ir ka uz delnas. Mēs domājam, ka varam ko izdarīt, bet izradās, ka tā nav. Mēs nespējam rīkoties ta, ka vajadzētu.

- Vai runa ir par fišliju?

Viņa papurināja galvu.

Vai jums nešķiet, ka bailes padara mūs nekam nederīgus?

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Saruna par mīlestību

Ketrina dziļi ievilka elpu un pacēla bisi pie pleca, ieklausīdamās skaņas, kas nāca no ārpuses. Viņa skaitija soļus. No loga, līdz mājas'stūrim, garam puķu podiem, kas bija rūpīgi sarindoti, lidz ārdurvīm. Vispirms viņš mēģinās tikt iekšā pa durvīm, Ketrina domāja. Viņa juta, ka mēle no bailēm ir kā uzpampusi.

-   Nāciet vien iekšā, mister O'Konel! - viņa raupjā balsi uzsauca.

Piebilst: Es jus gaidu, - nebija vajadzības.

Brīdi valdīja klusums. Ketrina klausījās savā smagi vilktajā elpā, ko gandrīz vai apslāpēja sirds dauzīšanās. Viņa nenolaida bisi un, lūkodamas garām stobram, centās nomierināties. Nekad mūžā ne uz vienu viņa nebija šāvusi. Patiesībā viņa vispār nebija ne reizes izšāvusi, pat ne trenējoties. Viņa bija ārsta meita. Houpas tēvs bija uzaudzis fermā un dienējis jūras kājniekos Korejas kara laikā. Ketrinu jau nez kuro reizi pārņēma vēlēšanās, kaut vīrs būtu šeit. Pēc mirkļa viņa dzirdēja, ka parādes durvis atveras un priekšnamā atskan soļi.

-  Šeit, mister O'Konel! - vina aizsmakusi izkliedza.

O'Konels iestājās durvīs, un viņa soļos nebija nekā bikla.

Ketrina mērķēja bisi pret viņa krūtīm.

-   Rokas augšā! - Viņa nespēja izdomāt neko citu, ko šajā brīdī varētu sacīt. - Nekustieties, stāviet, kur esat!

Maikls O'Konels nesastinga un rokas nepacēla.

Viņš paspēra soli uz priekšu un rādija uz ieroci.

-  Vai jūs grasalies mani nošaut?

-  Ja bušu spiesta, - jā.

-  Sakiet, - viņš lēni iesāka, vērīgi nopētīdams Ketrinu un ļaudams skatienam aizklīst pa istabu, it ka gribētu iegaumēt ikvienu priekšmetu, ikvienu krasu un stūri, - kas jūs piespiestu lo darīt? - Viņš to izteica tā, it kā jokotos.

-  Diez vai jūs gribat dzirdēt atbildi uz šo jautajumu, - viņa atbildēja.

O'Konels papurināja galvu, it kā saprazdams, tomēr ne- piekrizdams viņai.

-   Nu, - viņš novilka, piesardzigi pasperdams vēl vienu soli uz priekšu, - tas ir galvenais, kas man jāzina, vai ne? - Viņš pasmaidīja. - Vai jūs šausiet, ja es pateikšu ko lādu, kam jūs nepiekrītat? Vai šausiet, ja es kaut kur pavirzīšos? Ja pieiešu tuvāk? Vai pakāpšos atpakaļ? Kas liks jums nospiest mēlīti?

-   Gribat atbildi? Varat saņemt. Visticamāk ļoti nepali- kamu.

O'Konels pavirzījās tuvāk.

-   Nu jau pietiks! Paceliet rokas! - Ketrinas balss aizķērās, bet viņa cerēja, ka tā skan apņēmīgi. Patiesībā viņas balss bija vārga un nedroša. Un varbūt - pirmo reizi - tā patiešām izklausījās veca.

O'Konels novērtēja atstatumu starp viņiem.

-Jus esat Ketrina, vai ne? Ketrina Freizerc. Houpas māte. Vai pareizi?

Viņa pamāja.

-  Vai drīkstu jūs saukt par Ketrinu? Vai tomēr formālāk? Par misis Frcizeri? Es vēlos but pieklājīgs.

-  Varat mani saukt, kā gribat, jo ilgi jūs šeit neuzkavēsieties.

-   Nu, Ketrina…

-   Nē, es pārdomāju. Sauciet mani par misis Freizeri.

Viņš pamāja, atkal izturēdamies tā, it kā tas bulu joks.

-  Nu labi, misis Freizere, es nemaz nevēlos uzkavēties šeit ilgi. Es tikai vēlos aprunāties ar Ešliju.

-   Viņas šeit nav.

O'Konels papurināja galvu un plati pasmaidīja.

-   Misis Freizere, esmu pārliecināts, ka jūs uzaugat kārtīgas mājās un vēlāk savam bērnam mācījāt, ka melot ir slikti, it īpaši, skaloties cilvēkam acīs. Meli cilvēku sadusmo. Un saniknots cilvēks, kā lai to pasaka… rīkojas cietsirdīgi.

Ketrina nenolaida ieroci, mērķēdama uz O'Konelu. Krampjaini norīdama siekalas, viņa pūlējās elpot mierīgi.

-   Vai jūs esat spējīgs uz cietsirdīgu rīcību, mister O'Koncl? Ja tā ir, varbūt man vajadzētu nošaut jūs tūlīt un ļaut, lai šis vakars ar šo skumjo notikumu beidzas. Kaut gan - skumjš tas būtu vienīgi jums.

Ketrinai nebija ne jausmas, vai viņa ir nobijusies. Pieka- lusi skatienu vīrietim savā priekšā, viņa redzēja šo cilvēku un atstatumu, kas bija starp abiem. Sviedri padusēs lija, un viņa nesaprata, kāpēc O'Konels nenervozē. Šķita, ka ierocis uz viņu neatstāj itin nekādu iespaidu. Ketrinai uzmācās nepatīkama doma, ka viņš situāciju izbauda.

-   Uz ko esmu spējīgs es, uz ko esat spējīga jūs - tie ir īstie jautājumi, vai ne, misis Freizere?

Ketrina dziļi ievilka elpu un samiedza acis, it kā mērķēdama. O'Konels staigāja pa istabu, joprojām to pētīdams, un šķita, ka nekas viņu neuztrauc.

-   Interesanti jautājumi, mister O'Konel. Bet tagad jums pienācis laiks doties prom. Iekams esat vēl dzīvs. Ejiet prom un nekad vairs neatgriezieties. Un galvenais - lieciet mierā Ešliju.

O'Konela sejā vidēja smaids, un Ketrina pamanīja, ka viņa skatiens atkal pārslīd istabai. Piepeši viņai šķita, ka O'Konela smaidā jaušams kaut kas tumšs, kaut kas neprātīgs. Daudz lielāks ļaunums, nekā viņa spēja iztēloties.

Kad viņš atkal ierunājās, viņa balss skanēja klusi.

-   Viņa ir tepat, vai ne? Es to jūtu. Kaut kur pavisam tuvu.

Ketrina klusēja.

-   Šķiet, ka jūs kaut ko nesaprotat, misis Freizere.

-   Un kas tas būtu?

-   Es mīlu Fšliju. Mums ir lemts būt kopā.

-   jūs kļūdāties, mister O'Konel.

-   Mes esam pāris. Viena vesela divas puses. Saskanīgas puses, misis Freizere.

-   Nedomāju vis, mister O'Konel.

-   Es darīšu visu, kas nepieciešams, misis Freizerc.

-   Es jums ticu. Citi varētu apgalvot to pašu.

Tas bija pārdrošākais, ko viņa spēja no sevis izdabūt.

O'Konels bridi klusēja, viņu pētīdams. Ketrina redzēja, ka šis puisis ir spēcīgs, muskuļots un droši vien veikls ka sportists. Viņš droši vien bija tikpat ātrs kā 1 loupa, vel ātrāks. Diez vai viņa paspētu izšaut, ja O'Konels mestos viņai virsū. Te nu viņa sēdēja, viegli ievainojama, un tikai vecā bise viņai rokās kavēja iebrucēju darit to, ko viņš grasījās darīt. Ketrina piepeši jutās izmisīgi veca. Viņas redze gaisa, dzirde dzisa, reakcija palēninājās. Viņai šķita, ka O'Konelam ir visas priekšrocības, tikai šī viena ne. Ketrinai nebija ne jausmas, vai viņam ir ierocis. Varbūt zem jakas, kabatā? Pistole? Nazis? Viņa smagi ievilka elpu.

-  Nedomāju, ka jūs saprotat, misis Freizerc. Es mīlēšu Ešliju mūžam. Un doma, ka jūs vai viņas vecāki, vai jebkurš cits spētu mani atturēt, ir smieklīga.

-Šovakar manā mājā jūs Ešliju nesatiksiel. Šovakar jūs pa- griezīsieties un iesiet prom. Ja ne, jūs iznesīs no šejienes ar kājām pa priekšu, un jāpateicas par to būs manai uzticamai bisei.

Viņš atkal brīdi smaidīdams klusēja.

-Tā ir veca putnu medījamā bise. Šauj ar mazkalibra skrotīm, kas sagādā likai nedaudz vairāk sāpju kā plastmasas lodītes.

-  Vai vēlaties to pārbaudīt?

-   Ne, - viņš vilcinādamies atbildēja. - Nedomāju vis.

Ketrina klusēja, bet O'Konels kaut ko rupigi apdomāja.

-Ja jau mums sākusies tāda draudzīga saruna, misis Frei-

zere, tad pasakiet man vienu - kāpēc jus domājat, ka es neesmu Ešlijai piemērots? Vai neesmu pietiekami izskatīgs? Pietiekami gudrs? Pietiekami labs? Kāpēc man nedrīkstētu ļaut viņu mīlēt? Ko jus patiesībā par mani zināt? Kurš, pēc jusu domām, spētu viņu mīlēt vairāk nekā es? Vai tad nav iespejams, ka es varētu būt labākais, kādu viņa jebkad satikusi?

-  Šaubos, mister O'Konel.

-  Vai jūs neticat mīlestībai no pirmā acu uzmetiena, misis Freizere? Kāpēc viena mīlestība ir pieņemama, bet citu visi uzskata par nepareizu?

Tas aizskāra sāpīgu slīgu, tomēr Ketrina klusēja.

O'Konels brīdi gaidīja un tad piepeši saspringa.

-  Ešlija! - viņš iesaucās. - Ešlija! Es zinu, ka tu mani dzirdi! Es tevi mīlu! Es tevi vienmēr mīlēšu! Es vienmēr būšu tev līdzās! - Viņa vārdi atbalsojās māja. Izkliedzies viņš atkal pievērsās Kelrinai. - Vai jūs izsaucāt policiju, misis Freizere?

Viņa neatbildēja.

-   Domāju, ka izsaucat, - O'Konels klusi noteica. - Bet kādu likumu šovakar esmu pārkāpis? Varu jums pateikt - nevienu. - Viņš rādīja uz bisi. - Bel jus gan to nevarat apgalvot.

Ketrina satvēra šautenes laidi ciešāk un piespieda pirkstu pie mēlītes. Nevilcinies, viņa domās sev teica. Neļaujies panikai. Visa viņas pazīstamā pasaule - viņas māja, viņas dzīvojamā istaba ar fotogrāfijām un piemiņas lietām - piepeši likās svešāda. Viņai gribējās atcerēties ko tādu, kas atgādinātu normālu dzīvi, taču balss prātā mudināja tikai uz vienu. Nošauj viņu! Nošauj viņu, iekauts viņš nav nogalinājis jūs visus!

O'Konels manīja šo neizlēmības mirkli.

-   Nav nemaz tik vienkārši nogalināt cilvēku, vai ne? - viņš sacīja. - Pateikt: "Vel viens solis, un es šaušu!" - ir viegli, bet patiešām to izdarīt - pavisam kas cits. Padomājiet par to. Arlabunakli, misis Freizere. Mēs vēl tiksimies. Jo es atgriezīšos.

Nošauj viņu! Nošauj! Tūlīt pat nogalini viņu! Kamēr Ketrina mēģināja izprast balsi prātā, O'Konels pagriezās un neticami ātri nozuda. Ketrina strauji ievilka elpu. Šis cilvēks bija gluži kā spoks. Vienu bridi šeit stāvēja, jau nākamajā bija izgaisis. Viņa dzirdēja soļus uz dēļu grīdas priekšnamā, un tad ārdurvis aizcirzdamās noklaudzēja.

Ketrina lēni izelpoja un smagi atslīga krēslā. Ap bisi ap- žņaugtie pirksti bija sastinguši, un nebija viegli tos atņemt no ieroča. Viņa nolaida šaujamo klēpī, piepeši juzdamās tik piekususi un pārguruši, kāda nebija jutusies gadiem ilgi. Rokas trīcēja, acis pildījās asarām, un elpa raustījās elsās. Viņa atcerējās līdzīgu mirkli slimnīcā pirms vairākiem gadiem, kad vīra plauksta izslīdēja no viņējās, un tā, pavisam vienkārši, viņš aizgāja. Toreiz Ketrinu pārņēma tāda pati bezpalīdzība kā patlaban.

Viņa gribēja pasaukt Ešliju, bet nespēja. Viņa gribēja piecelties un aizslēgt durvis, taču sēdēja ka sasalusi. Mums nav izredžu.

Krietnu bridi Ketrina palika sēžam savā krēslā. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis. Viņa sakustejas un pievērsās apkārtnei tikai tad, kad istabu pielēja policijas patruļmašīnas mirgojošā, zilbaltā gaisma.

Domas joņoja Ešlijas prātā gluži ka elektriskās strāvas triecieni.

Ešlija bija paslēpusies aiz slēgtām guļamistabas durvīm, dzirdēdama, ka Ketrina un O'Konels sarunājas, bet nespēdama saklausīt vārdus, tikai tos, ko viņš izkliedza, un ikviens šis vārds iedūra Ešlijai sirdi asu baiļu šķēpu. Izdzirdēdama ārdurvis aizcērtamies, viņa nekustējās no savas vietas uz grīdas, kur sēdēja, piespiedusi spilvenu pie krūtīm un nolaidusi uz tā galvu. Viņa nekustējās, it kā negribētu neko ne dzirdēt, ne redzēt, negribētu pat elpot. Spilven- drāna bija mitra vietā, kur viņa bija iekodusies ar zobiem, lai kādā brīdī neiekliegtos. Viņa juta asaras plūstam pār vaigiem un jutās pārbijusies. Viņa bija pārbijusies no tā, ka pārbijušies. Viņai bija kauns, ka ļāvusi Ketrinai vienai pašai stāties pretī Maiklam O'Konelam, kaut gan vecākā sieviete bija uz to uzstājusi. Viņa jau bija pārcietusi posmu "kāpēc gan viņš nevar likt mani mierā" un zināja, ka apmaldījusies daudz biezākos džungļos, nekā spēja iedomāties.

-   Ešlija! - Ketrinas balss ielauzās pie viņas caur sienām un viņas bailēm.

-  Jā… - viņa vārgi atsaucās.

-   Ieradušies policisti! Vari nakt lejā!

Izgājusi no istabas un nostājusies kāpņu augšgala, viņa palūkojās lejup un ieraudzīja, ka Ketrina stāv priekšnamā preli pusmūža policistam ar Lāča Smokija cepuri. Viņam rokās bija piezīmju bloknots un zīmulis, un viņš purināja galvu.

-  Es visu saprotu, misis Freizere, - policists teica tik lēni, it kā būtu garīgi atpalicis, un Ešlija redzēja, ka Ketrina ir aizkaitināta, -bet nevaru izsludināt tāda cilvēka meklēšanu, ko jūs pati ieaicinājāt savā mājā, tikai tāpēc, ka viņš iemīlējies mis Frīmenā kā apsēsts… Labvakar, mis Frīmena! Varbūt jūs varētu nonākt pie mums…

Ešlija nogāja pa kāpnēm lejup.

-   Nu tātad - vai šis puisis jums iesita vai draudēja?

Ketrina nicīgi nošņācās.

-    Viss viņa teiktais bija vieni vienīgi draudi, seržant Konor. Galvenais nebija vārdi, bet gan tas, kā viņš tos izrunāja.

Policists palūkojās uz. Ešliju.

-  Jūs bijāt augšstāvā, vai ne, jaunkundz? Jūs acīmredzot neko neredzējāt.

Ešlija pamāja.

-   Tātad viņš jums neko nenodarīja, vai ne? Tikai atradās jūsu mājās.

-   Jā, - Ešlija atbildēja. Šis vārds bija pilns bezpalīdzības.

Papurinājis galvu, policists aizvēra bloknotu, atkal pievērsdamies Ketrinai.

-   Misis Freizere, ja jūs man ziņotu, ka viņš jums iesitis vai citādi apdraudējis jūsu dzīvību, ka jums bijis fizisks kontakts, ja jūs teiktu, ka viņam bijis ierocis vai ka viņš ielauzies jūsu teritorijā, mums būtu iemesls ko uzsākt pret viņu. Taču mēs nevaram arestēt kādu par to, ka viņš atzinies mīlestībā pret mis Frīmenu. - Policists pasmaidīja un mēģināja pajokot: - Galu galā varu derēt, ka mis Frīmenā iemīlas daudzi puiši.

Ketrina piecirta kāju.

-   Tas ir bezjēdzīgi! Vai jūs gribat teikt, ka nekā nevarat mums palīdzēt?

-   Ja neesam pārliecināti, ka izdarīts noziegums, - nevaram.

-   LJn vajāšana? Tas ir noziegums!

-   Ir. Bet šonakt taču vajāšanas nebija, vai ne? Ja varat pierādīt, ka bija, tad mis Frimenai jāiet pie tiesneša un jādabū pavēle par aizliegumu tuvoties. Tas nozīmē, ka mēs varēsim šo puisi aizturēt, ja viņš pieies viņai tuvāk par simt jardiem. Tad mums būs iemesls arestam. Bet ja tā nav… - Viņš palūkojās uz Ešliju. - Vai jūs saņēmāt tādu pavēli Bostonā, kur dzīvojāt?

Ešlija papurināja galvu.

-   Nu, jums vajadzētu to apsvērt. Kaut gan…

-   Kas? - Ketrina noprasīja.

-   Es negribētu izteikt minējumus…

-Kas?

-Jums jāuzmanās. Lai neizraisītu kādu patiešam nejauku ricibu. Dažreiz pavēle par aizliegumu tuvoties nodara vairāk ļauna nekā laba. Aprunājieties ar kādu profesionāli, mis Frīmena.

-   bet mēs taču runājam ar profesionāli! - Ketrina iesaucās. - Vai tad tas nav jūsu darbs? Paskaidrot?

-   Es domāju kādu, kuram ir pieredze šādos konfliktos.

Ketrina nogrozīja galvu un savaldījās, vairs neko nepateikuši. Nebija prāta darbs aizkaitināt policistu.

-  Ja viņš atgriezīsies, misis Freizere, piezvaniet uz iecirkni, un es kādu atsūtīšu. Jebkurā diennakts laika. Vismaz to mēs varam. Ja viņš sapratīs, ka tuvuma ir policists, vaļu sev neļaus. Tas ir labākais, ko varu jums piedāvāt.

Policists uzsvērti ielika zīmuli un piezīmju bloknotu krekla kabatā, pagriezās un devās uz durvju pusi. Tad viņš apstājās. Ešlijai šķita, ka viņš ir nedaudz nokaunējies.

-   Musu rokas ir saistītas, - viņš sacīja. - Es uzrakstīšu ziņojumu par šo izsaukumu, ja nu jūs tomēr nolemjat doties pie tiesneša pec pavēles.

Ketrina atkal nicīgi nošņācās.

-   Jā, tas mums ir liels atvieglojums, - viņa nikni teica. - Patiešām nomierina. Gluži kā pamācība ugunsgrēka brīdī, ka mums jāgaida, lidz. nodeg visa māja, pirms varam izsaukt ugunsdzēsējus.

-   Es vēlētos jums palīdzēt. Patiešām, misis Freizere, es saprotu, cik sarežģīti ir tādi gadījumi. Ka jau teicu, piezvaniet mums, ja viņš atkal uzrodas. Būsim klat ka likts. - Piepeši policists pacēla galvu un ieklausījās. - Jēziņ! - viņš strupi noteica. - Kāds ļoti ātri tuvojas.

Arī Ketrina un Ešlija dzirdēja motora gaudoņu, kas liecināja, ka automašīna traucas neiedomājamā ātrumā. Ešlija acumirklī pazina šo skaņu. Spalgais troksnis tuvojās, arvien pieņemdamies spēka, līdz beidzot spoža lukturu gaisma apspīdēja koku stumbrus.

-  Tas ir mans tēvs, - Ešlija sacīja, nodomādama, ka vajadzētu justies atvieglotai, justies drošībā, jo tēvs zinās, kas jādara. Taču viņa tā nejutās.

* * *

-  Esmu kļuvusi par baiļu pētnieci, - viņa teica. - Psiholoģiskas reakcijas. Psiholoģiska spriedze. Uzvedības pamali. Es lasu psihiatrijas grāmatas un socioloģiskus traktātus, l-s lasu grāmatas par to, kā cilvēki rīkojas sarežģītās situācijās. Es rakstu piezīmes, apmeklēju lekcijas, kad tas iespējams, un mēģinu to visu izprast.

Viņa pagriezās un lūkojās laukā pa logu uz nomierinošo priekšpilsētas apkaimi.

-  Ši vieta atgādina klīniku, - es sacīju. - Viss ir tik kluss un drošs.

Viņa papurināja galvu.

-  Ta ir ilūzija. Bailes dažādas vietās izpaužas dažādi. Viss atkarīgs no ta, ko mēs sagaidām no dažām nākamajam sekundēm pretstata tam, kas notiek īstenībā.

-   Maikls O'Konels?

Viņas seja sašķobījās greizā smaidā.

-   Vai nekad neesat domājis par to, kāpēc daži cilvēki gluži vienkārši zina, kā iedvest šausmas? Algoti slepkavas. Seksuāli maniaki. Reliģiozi fanātiķi. Tiem visiem ši spēja ir dabiska. Viņš bija viens no tādiem. Viņš nebija piesaistīts dzīvei, ka tas ir ar jums un mani vai Ešliju un viņas ģimeni. Parastās emocionālās saites un robežas, ko jūtam mēs visi, O'Konelam nez kāpēc trūka. Un to visu aizstaja kaut kas patiešam draudīgs.

-   Kas tas bija?

Sajūsma par sevi.

trīsdesmit pirmā nodaia

BĒgšana no neredzama

Ketrina, izgājusi laukā, lūkojās pusnakts debesīs, kas, gluži kā zvaigžņots kupols, izliecās pār viņas māju. Aukstaja gaisā bija redzami elpas garaiņi, un Ketrina nodrebēja, atcerēdamās šā vakara notikumus. Šī māja bija viņas drošais patvērums, vieta, kur viņa gan labi, gan slikti bija dzivojusi daudzus gadus, kur katrs koks un krūms, katra vēja pūsma, kas nograbināja dzegas, glabāja viņas atmiņas. Ši bija vieta, uz ko viņa paļāvās. Taču šajā vakara mājas drošība bija izplēnējusi gaisā kopš mirkļa, kad viņa dzirdēja vārdus "es atgriezīšos".

Ketrina pagriezās uz durvju pusi. Piepeši likās, ka ir pārāk auksts, lai stāvētu šeit āra un mēģinātu saprast, ko lai iesāk. Ši doma viņu pārsteidza. Ketrina bieži lā stāvēja laukā zem Vērmontas debesim un prātoja par lo, kas tajā bridi nedeva mieru, turklāt visos gadalaikos. Šaja nakti melnās, mirdzošās debesis nenoskaidroja domas, vienīgi aši drebuļi atkal noskrēja Kelrinai pār muguru, kad viņa ar šausmām iztēlojās, ka Maikls O'Konels droši vien aukstumu nejūt. Šo vīrieti sildīja apmātība.

Viņa palūkojās uz koku rindu sava īpašuma malā, pāri gludajam plašumam, ko viņas virs, aizņēmies traktoru, izlīdzināja. Pēc tam viņš to lauku apsēja ar stadionu zāli un ierīkoja tur vārtu stieņus, to visu veltīdams Houpai vienpadsmitajā dzimšanas dienā. Lūkošanās uz šo nelielo sporta laukumu parasti atsauca viņai atmiņā daudz laimīgu mirkļu, kas sniedza mierinājumu. Šaja nakti Ketrinas skatiens slīdēja laukuma baltajam vārtu karkasam pāri, un Ketrina iztēlojās, ka tepat netālu joprojām ir O'Konels, kurš vēro viņas, pats palikdams neredzams.

Ketrina sakoda zobus un atgriezās mājā, pirms tam uz ēnainās koku rindas pusi parādījusi nepieklājīgu žestu. Tāpat vien, katram gadījumam. Jau bija krietni pari pusnaktij, bet vēl vajadzēja sakravāt mantas. Viņas soma jau bija sagatavota, bet Ešlijai, kas joprojām nervozēja, bija vajadzīgs ilgāks laiks.

Skots sēdēja virtuvē, dzerdams melnu kafiju, un priekšā uz galda viņam bija veca bise. Viņš pārlaida pirkstu stobram, nodomādams, ka visiem būtu daudz labāk, ja Ketrina mēlīti būtu nospiedusi. Viņus tad visu šo nakti iztaujātu šejienes policisti un izmeklētājs, un viņi nolīgtu advokātu, kaut gan Skots pieļāva domu, ka Ketrina pat netiktu arestēta. Ja viņa gluži vienkārši O'Konelu bulu nošāvusi, tiklīdz tas draņķis ienāca pa durvīm, Skots atbraucis palīdzētu visu nokārtot. Un dzīve dažās dienās atgrieztos ierastajās sliedēs.

Viņš izdzirdēja, ka Ketrina atver durvis un ienāk virtuve.

-  Nolēmu, ka pievienošos tev, - viņa sacīja, ieliedama sev kafiju.

-  Ši būs ilga nakts, - Skots noteica.

-   Tas tiesa.

-   Vai Ešlija kravājas?

-   Drīz, - Ketrina atbildēja. - Viņai jāsavāc tikai dažas mantas.

-   Viņa vel nav atguvusies.

Ketrina pamāja.

-   Tas bija sagaidāms. Es arī nespēju nomierināties.

-   Tu to labi slēp.

-   Man ir vairāk pieredzes.

-   Žēl, ka… - Skots iesāka, bet apklusa.

Viņa ar vienu mutes kaktiņu saji pasmaidīja.

-   Es zinu, kā tev ir žēl.

-   Man ir žēl, ka tu nesašķaidīji viņa pauri.

Ketrina palocīja galvu.

-   Jā, man arī. Tagad.

Neviens neizteica savus apsvērumus vārdos. O'Konela atrašanas bises bīstamajā galā bija izdevība, kada diez. vai vēl gadīsies. Tiklīdz ši doma iešāvās Skotam prata, viņš centas to aizgaiņat. Izglītotais, saprātīgais cilvēks viņa atgādināja, ka vardarbība nav risinājums, bet izmocītais tēvs acumirklī iebilda: kāpēc gan ne?

Durvīs iestājās Ešlija.

-   Esmu sakravājusies, - viņa teica, ar šaubu pilnu skatienu lūkodamās uz tēvu un Ketrinu. - Vai esat pārliecināti, ka doties prom ir pareizi?

-  Ešlija, mīļā, šeit mēs esam pilnīgi nošķirtas no cilvēkiem, - Ketrina piesardzīgi atbildēja. - Un mēs nezinām, kāds būs mistera O'Konela nākamais solis.

-  Tas nav taisnīgi, - Ešlija sacīja. - Ne pret mani, ne tevi, ne pret vienu.

-   Par taisnīgumu vairs nevar būt ne runas, - Skots noteica.

-   Galvenais ir mūsu drošība. - Kelrinas balss bija klusa un maiga. - Tāpēc būsim piesardzīgi.

Ešlija savilka rokas dūres, cīnīdamās ar asarām.

-  Brauksim vien, - Skots rāmi sacīja. - Galu galā lava māte jutīsies daudz labāk, ja tu būsi mājās. 1 loupa arī. Un Ketrina nedrīkst palikt šeit viena, jo nav paredzams, kā rīkosies tas jukušais, alklajis, ka esam aizveduši tevi prom.

-   Nākamajā reize ar sarunām sevi neapgrūtināšu, - Ketrina apsolīja, pamādama uz bisi. Skots un Ešlija, to redzēdami, tikko jaušami pasmaidīja.

-   Ketrina, - Ešlija, nosusinādama acis, mēģināja pajokot, - no tevis iznāktu profesionāla slepkava.

Ketrina pasmaidīja.

-   Paldies, mīļā. Uzskatīšu to par komplimentu.

Skots piecēlās kājās.

-   Vai jums ir skaidrs, kā mes šovakar rīkosimies?

Abas sievietes pamāja.

-   Diezgan sarežģīti, - Ketrina noteica.

-   Labāk rīkosimies sarežģīti, lai pec tam nevajadzētu nožēlot. Tāpēc pieņemsim, ka viņš vero māju. Ka viņš mēģinās mums sekot. Mes nezinām, kas vel viņam padoma. Šodien viņš jau vienu reizi notrieca jūs no ceļa.

-  Ja las bija viņš, - Ešlija teica, paraustīdama plecus. - Mes to cilvēku neredzējām. Un mašīnu ari ne. Tam visam nav nekādas jēgas. Vienu bridi viņš grasās mūs nogalināt, bet lad nostājas mūsu virtuves vidu un kliedz, ka mani mii.

Skots papurināja galvu. Viņš ari to nesaprata.

-  Ja tas nekrietnelis mūs vēro, mēs viņam vismaz sniegsim vielu pārdomām.

Viņš paņēma somas un salika tas pie ārdurvīm. Ketrina visa mājā izslēdza gaismu. Atstājis abas sievietes priekšnamā, Skots izgāja lauka, nakti. Viņš nopētīja tumsu, atcerēdamies epizodi no dienesta laika Vjetnama. Viņš bija tikpat vecs kā Ešlija, kad caur talskati lūkojās džungļos, saozdams miklo, sasmakušo smārdu, kas cēlās 110 cieši blakus sakrautajiem smilšu maisiem, un prātodams, vai kads viņus vēro, paslēpies vīteņaugu un krūmu biežņa. Viņam aiz muguras gaidīja beidzot apklususi haubiču baterija.

Skots apsēdās pie Porsche stūres, iedarbinaja motoru un atpakaļgaitā piebrauca blakus Ketrinas nelielajam pilnpiedzi- ņas autofurgonam. Viņš izkāpa 110 mašīnas, motoru neizslēgdams, 1111 iedarbināja Ketrinas automobili. Tad viņš atvēra abu mašīnu labās puses durvis un nolaida pasažiera sēdekļus tik zemu, cik vien iespējams.

Tad viņš atgriezās un paņēma somas.

Ielicis Ketrinas somu savā mašīnā, bet Ešlijas mantas - furgonā, Skols aizvēra bagāžniekus, bet automobiļu durvis atstāja vaļā.

Viņš steigšus piegaja pie ārdurvīm.

-   Vai varam doties ceļā?

Sievietes pamāja.

-   Tad iesim. Žigli!

Visi Iris gāja cieši kopa, veidodami vienu tumšu siluetu. Ešlija ieslīdēja Porsche pasažieru sēdekli, 1111 Ketrina apsēdas pie savas mašīnas stūres. Ieņēmusi vielu, Ešlija uzreiz noslīdēja lejā, lai nebūtu redzama no ārpuses. Matus viņa bija sabāzusi zem tumšzilas cepures.

Skots apskrēja automašīnām apkart, aizcirzdams visas durvis, 1111 ieleca sava sēdekli. Viņš deva Ketrinai zīmi, paceldams īkšķus, UN viņa spēcīgi uzspieda uz. gaz.es pedāļa.

Mašīnas riteņi, raudamies uz priekšu, uzmeta gaisā granti. Skots viņai sekoja dažu collu attālumā. Airi, viņš domās abus mudināja. Taču Ketrina spieda pedāli grīda, un drīz vien abi saskanīgā gaita traucās uz. maģistrāles pusi.

Skots nopētīja ceļu aiz muguras, pārbaudīdams, vai neredzes lukturu gaismu, taču līkumi un pagriezieni viņa nodomu apgrūtināja. Bija pilnmēness, un Skots nodomāja, ka izslēgtu lukturus, ja kādu vajātu.

Ešlija sakņupusi tupēja uz grīdas. Viņš palielināja ātrumu, lai neatpaliktu no Ketrinas.

Viņa devas uz kādu sev zināmu vietu, kas atradas pirms uzbrauktuves uz. maģistrāles. Ta bija aulovadilajiem paredzēta banka ar nelielu stāvlaukumu setaspuse. Tai tuvodamās, Ketrina nogaidīja līdz pēdējam mirklim un tikai tad, spēji sagriezdama stūri, ieslēdza pagrieziena rādītāju. Riepām švīkstot, automobilis pabrāzās garām diviem kases lodziņiem un apstājās neapgaismotajā ēkas otra puse. Aiz viņas reca Porsche motors. Ketrina atvilka elpu.

Skots apstajās viņai blakus, izlēca no braucama un pieskrēja pie ēkas stūra.

Garām pabrauca viena mašīna, tad otra. Saskatīt vadītājus nebija iespējams.

Neviens automobilis nepalēnināja gaitu, un neviens ne- nogriezās uz maģistrāles. Neviens nevilcinājās un nelikās aizdomīgs. Skots pagaidīja nakamo mašīnu, kas pabrauca garām pēc minūtes. Tad viņš atgriezās pie abām sievietēm.

- Laiks mainīties, - viņš sacīja. - O'Konels nav manāms.

Ešlija, neteikdama ne varda, i/trausās no Porsche un iemetas furgona pasažieru sēdekli, apņemdama sev apkart vecu, rūtainu vilnas segu. Ketrina pamaja, pārslēdza ātrumus un virzījās uz maģistrāli, kas veda uz. dienvidiem.

Skots, brīdi viņai sekojis, nevis devas uz. dienvidiem, kas bija viņu mērķis, bet gan apstājās ceļa mala. Viņš noraudzījās, kā nozūd nelielās mašīnas aizmugures lukturu gaisma, un gaidīja, apņēmības pilns nopētīt ikvienu spēkratu, kas dotos uz. dienvidiem pakaļ Ketrinai, taču neviens nebrauca. Tuvumā nebija redzams neviens cilvēks. Skots, noskaitīdams līdz trīsdesmit, vel bridi gaidīja, tad strauji uzspieda uz gāzes pedāļa un, riepām kaucot, pašāvās garām sporta mašīnai, kas brauca augšā uz maģistrāli pa ziemeļu uzbrauktuvi. Traukdamies atpakaļ gandrīz ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stunda, Skots ieraudzīja traktoru ar piekabi, kas aizšķērsoja viņam ceļu, taču viņš nevis piebremzēja, bet pilnā ātrumā aizjoņoja tam garām pa ceļa malu. Traktorists taurēja, ar signālu pāršķeldams nakts klusumu, un aizkaitināts uzspīdināja viņam gaismu. Skots nelikās par to ne zinis, cītīgi meklēdams neatļauto simt astoņdesmit grādu pagriezienu kreisajā pusē. Viņš cerēja, ka tur negaida ceļu policists. Tālie lukturi apgaismoja zīmi "Tikai ar atļaujām", un viņš strauji uzspieda uz bremzēm, tajā pašā bridi izslēgdams lukturus.

Uzmetis ašu, skatienu maģistrālei, Skots redzēja, ka ta ir tukša, un uzbrauca Porsche atpakaļ uz šosejas, atkal ieslēgdams gaismu. Netālu sarkani iespīdejās brieža acis.

Skols dziļi ievilka elpu. Pamēģini izsekot, viņš nodomāja.

Viņš lesa, ka pēc nepilnām desmit minūtēm Ketrinu un Ešliju būs panācis, bet lidz tam vērīgi nopētīs ikvienu sastapto automašīnu. Tad viņš pavadīs sievietes uz Sallijas mājam.

Skots cieši saknieba lupas.

Vel atlikušas dažas viltības, viņš sprieda, juzdams, ka dreb mašīnas motors, un pirmo reizi šajā naktī atgudams ticību saviem spēkiem.

Taču viņš bija pietiekami gudrs, lai neaizmirstu, ka šīs izjūtas nebūs ilgas.

Pēc nakts pārdzīvojumiem iekrituši miega, viņi kopa pulcējās veļu dienas otrajā pusē. Uzzinājusi visu par Bezvarža nāvi, Ešlija gulta bija ilgi un rūgti raudājusi, līdz. beidzot iegrima dziļā, nemierīgā miegā, sapni redzēdama šausmas un navi. Viņa vairākas reizes nakti iekliedzās, un Sallija vai Houpa skrēja pie durvīm, lai viņu apraudzītu, it ka viņa vel būtu maza meitene.

Skots bija atgriezies koledža. Deviņdesmit minūtes pa snaudis krēslā savā kabinetā, viņš pamodies juta, ka diena ir sabojāta. Mazgādamies tualetē, viņš vairākas sekundes stingi lūkojās spoguli savā attēlā, domadams, ka vēsture mums māca par vīriešiem un sievietēm, par viņu rīcību ārkārtējos apstākļos. Tā atkal un atkal uzsver kāda cilvēka drosmi, otra gļēvulību, trešā spēju paredzet notikumus, ceturta neveiksmes, sniedz liecības par emocijām un psiholoģiju kādā darbības lauka. Skolu pārņēma savāds nelabums, domājot, vai viņš tiešām pavadījis gandrīz visu mužu, pētīdams, uz ko spējīgi citi, un neiemācīdamies, kā izķepuroties no sarežģītas situācijas pašam.

Skots uzskatīja, ka Maikls O'Konels ir tikai mirklis viņa vēsturē. Taču viņa rīcība dažās turpmākajās dienās noteiks viņa tēlu uz. mūžiem.

Salliju smacēja dusmas.

Visi viņu mēģinājumi cits pec cita izgāzās. Viņi bija izturējušies saprātīgi un pieklājīgi. Viņi centās pārliecināt. Piedāvāja kukuli. Mēģināja iebiedēt. Krāpties. Bēgt. Un visi šie dažādie plāni, ko viņi bija izdomājuši, beidzās ar neveiksmi. Viņu dzīves bija saduļķotas un ierautas kņadā, viņu karjeras apdraudētas, privātā dzīve pajukusi. Viss bija apgriezies kājām gaisa.

Baiļu valstība, viņa nodomāja. Lūk, kas gaidāms nākotnē.

Sallija viena sēdēja dzīvojamā istabā. Viņa attapās, ka viebjas, purina galvu, vicina rokas, žestikule, rauc pieri, it ka piedalītos kāda niknā sarunā, lai gan istaba nebija neviena, kurš vārdus, ko viņa sacerēja prātā, dzirdētu. Ešlija vēl augšstāvā gulēja, un Sallija grasījās viņu drīz modināt. 1 lou- pa un Ketrina bija devušās pastaiga, lai nopirktu kaut ko vakariņām. Viņas visticamāk pārsprieda nepatīkamos notikumus, kam nez kāpēc bija lemts nākt pār viņu galvam. Sallija bija atstāta mājas par sargu.

Viņa juta, ka dauzās sirds. Priekšā bija krustceles, un viņa nezināja, pa kuru ceļu tagad jāiet.

Sallija atgāza galvu un aizvēra acis.

Esmu salaidusi visu grīstē, viņa domaja. Visu sabojajusi.

Sallija nopūtās un piegāja pie galda, kur glabajās albumi un vecas fotogrāfijas, pārāk vērtīgas piemiņas lietas, lai tas mestu laukā, bet ari ne tik nozīmīgas, lai ierāmētu. Viņa izvilka lielu atvilktni un rakņājās pa kaudzēm, līdz atrada meklēto - savu vecāku attēlu. Vecāki nomira jauni, viens autoavārijā, otrs - no sirdslēkmes. Sallija nemācētu pateikt, kāpēc jut vajadzību uz. viņiem paskatīties, taču vēlēšanās redzei viņu acis, kas veras meitai pretī, nebija apslāpējama. It ka vecāki spētu sniegt viņai mierinājumu. Tie bija pametuši viņu vienu, un viņa pieķērās Skotam - ar visam savām šau- bam par sevi un nākotni -, sev iestāstīdama, ka Skols bus pastāvīgs. Ar tādām pašām izjutām viņa iestājās juridiskajā augstskolā, apņēmusies darīt visu, lai nekad vairs nekļūtu par apstākļu upuri. To nodomājusi, Sallija papurināja galvu. Par upuri varēja kļūt jebkurš. Jebkurā dzīves bridi.

Viņa izdzirdēja, ka augšā rosās Ešlija.

Sallija dziļi ievilka elpu. Te nu ir las pastāvīgais - neapšaubāmā, nemainīgā patiesība, ka ikviena māte darīs visu, lai pasargātu savu bērnu.

-   Ešlija! Vai tā esi lu? Vai esi piecelusies?

Mirkli valdīja klusums, tad bija dzirdamas garas žāvas.

-   Jā. l.abrīl, mammu! - meita atbildēja. - Iešu lejā, tiklīdz būšu iztīrījusi zobus.

Sallija grasījās uzsaukt vēl ko, bet iezvanījās telefons.

šī skaņa viņu sastindzināja.

Viņa palūkojās uz numuru noteicēju, bet tas ziņoja likai to, ka numurs ir privāts.

Sallija pastiepa roku, iekoda lūpā un pacēla klausuli.

-   Ja, lūdzu! Kas runā? - viņa jautāja, piešķirdama balsij tik daudz advokales ledainuma, cik vien spēja.

Neviens neaIbildeja.

-   Kas zvana, lūdzu? - Sallija asi noprasīja.

Klusums. Viņa nedzirdēja pat elpas vilcienus.

-  Pie velna, liec lāču mus miera! - viņa nočukstēja. Vārdi kā naglas ietriecās klusumā, un viņa nometa klausuli gluži ka apdedzinājusies.

-  Mammu! Kas tur zvanīja? - no augšstāva uzsauca Ešlija. Sallija dzirdēja meitas balsi viegli ietrīcamies.

-   Nekas īpašs, - viņa attrauca. - Kads sasodīts aģents. Gribēja mani pierunāt, lai pasūlinu žurnālu. - To pateikusi, viņa jautāja sev, kāpēc slēpusi patiesību. - Vai nāksi lejā?

- Tūlīt. - Guļamistabas durvis noklaudzēja. Sallija pacēla klausuli un nospieda zvanītāja noteicēja kombināciju. Pēc brīža atskanēja mehāniska balss.

Numurs 413-555-0987. Taksofons Grīnfildā, Masaču- setsā, - ta paziņoja.

Tuvu, Sallija nodomāja. Stundas brauciena attaluma.

Kad Maikls O'Konels nolika klausuli, viņš instinktīvi gribēja doties uz dienvidiem, kur viņu gaidīja Ešlija, un izmantot šo mirkli. Ikviens Sallijas teiktais vārds pauda, cik vaja viņa ir. O'Konels aizvēra acis un iztēlojās Ešliju. Asinis pulsēja un joņoja viņa ķermenī, it ka ikviena vēna un artērija bulu elektrizēta. Viņš elpoja lēniem, sekliem vilcieniem ka peldetājs, kurš gatavojas mesties ūdenī. Sekošana Hšlija i uz. mājām bus tieši tas, O'Konels domāja, ko gaida viņi.

Viņi gatavosies. Atkal izgudros kādu viltību, lai viņš neliktu Ešlijai klat. Plānos aizsardzību, cels sienas. Taču nespēs mani pieveikt, O'Konels domāja. Tas bija vienkāršs, acīmredzams un neapstrīdams fakts.

Viņi domās, ka es dodos turp.

O'Konels ievilka elpu. Bet kur gan man jāsteidzas?

Lai viņi raizējas. Lai viņus moka bezmiegs. Lai viņi satrūkstas, dzirdēdami niecīgāko troksnīti.

Un, kad pārgurums, spriedze un šaubas būs tos nogurdinājušas, viņš ieradīsies. Kad būs vismazak gaidīts.

O'Konels draiski piesila papēdi uz ietves ka dejotājs, kurš grib alrasl īsto ritmu.

Es esmu tur, viņiem līdzās, pat tad, kad manis tur nav, viņš domāja.

Maikls O'Konels nolēma, ka nekur nesteigsies. Mīlestībai,

ko viņš juta pret Ešliju, piemita bezgalīga pacietība.

* * *

Šoreiz viņa lika man pusnaktī ierasties pie Springfildas slimni cas Neatliekamās palīdzības nodaļas. Kari jautaju, kāpēc tikšanas jānorunā pusnaktī, viņa man paskaidroja, ka divas naktis nedēļā brīvprātīgi strādājot slimnīcā un raganu stunda esot ierastā partraukuma laiks.

:ii7

-   Kāds ir šis brīvprātīgais darbs? - es jautāju.

-  Es sniedzu padomus. Piekautām sievām. Piekautiem bērniem. Bez aprūpes atstātiem veciem cilvēkiem. Viņi visi nonāk slimnīcā, un tur jābūt kariam, kurš parada viņiem īsto ceļu, ka prasīt valstij atbalstu. - Viņas balss izklausījās vienaldzīga, par spīti skumjajiem vārdiem un to radītajām iztēles ainam. - Es palīdzu sagatavot dokumentus, kas vajadzīgi, ja tev ir izsisti zobi, uzdau- zitas acis, žiletes griezumi un lauztas ribas.

Mani gaidīdama, viņa smēķēja cigareti, dziļi velkot dūmus. Tuvodamies viņai caur autostāvvietas ēnām, es noradīju uz smēķi.

-   Nezināju, ka jus smēķējat.

Es nesmēķēju. Viņa velreiz ievilka dūmu. "Pikai šeit. Divus vakarus nedēļā. Vienu cigareti pusnakts pārtraukumā. Ne vairak. Kad atgriežos mājās, pārējo paciņu izmetu lauka. Katru nedēļu pērku jaunu.

Viņas sejā, ko gandrīz apslēpa tumsa, pavīdēja smaids.

-  Smēķēšana ir pavisam nevainīgs grēks salīdzinājumā ar to, ko šeit redzu. Bernu, kura pirkstus regulāri salauž narkotikas salie- tojies patēvs. Sievieti astotaja grūtniecības mēnesi, kura piekauta ar metāla drēbju pakaramo. Katru dienu kas tamlīdzīgs. Ļoti pierasts. Ļoti nežēlīgs. Vecie labie mēsli, ko dēvē par dzīvi. Apbrīnojami, vai ne? Cik nežēlīgi mēs cits pret citu spējam būt.

-   la.

-   Nu, ko vel jūs gribat uzzināt? - viņa jautāja.

-   Skotam, Sallijai un Houpai beidzot bija jānovērtē patiesas briesmas, vai ne?

Viņa pamāja. Klusumā ielauzās neatliekamās palīdzības mašīnas griezīgā sirēna. Trauksmi pavada daudzas un dažādas skaņas.

TRĪSDESMIT OTRA NODALA

Neparastais plāns

Vēlāk vakarā, kad viņi pulcējās kopa, gaisa valdīja bezpalīdzības vēsmas. Hšlija, kas pec pēdējiem nolikumiem šķila pavisam sadugusi, bija ieritinājusies atzveltnes krēslā zem segas un, savilkusi kājas sev apakšā, spieda klal vecu bruņu rotaļu lāci, kura ausi Bezvārdis bija saplosījis.

Ešlija ne mirkli neaizmirsa, ka visa šajā pretīgajā jezgā, kurā viņi visi iekulušies, vainojama ir vienīgi viņa. Taču viņa joprojām nesaprata, ar ko īsti izpelnījusies visu šo nežēlastību. Tā vienīgā nakls, kad alkohola skurbuma dēļ viņa nonāca gultā kopā ar Maiklu O'Konelu, sen jau bija aizmirsta. Vel senāka šķita saruna, kura viņa piekrita satikties ar O'Konelu, domādama, ka las atšķiras 110 visiem koledžas puišiem, kurus viņa iepazinusi.

Viņa uzskatīja sevi par naivu un stulbu meiteni. Un viņai nebija ne jausmas, ko lai dara. Pārlaidusi skatienu visiem pēc kārtas - Ketrinai, Iloupai, mātei un tēvam -, viņa saprata, ka tos visus apdraud, jo tiem visiem, katram citādi, uzglu- nēja briesmas. Viņa vēlējās atvainoties, tāpēc ar to sāka.

-Tā ir mana vaina. Es zinu, ka esmu vainīga.

-  Nē, neesi vis, - Sallija acumirkli atsaucās. - Sevis šaustīšana mums nepalīdzēs.

-  Ja es nebulu…

-   Tu kļūdījies, - Skots viņu pārtrauca. - To mēs jau esam pārrunājuši, un šī kļūda jāaizmirst. Savukārt mēs visi kļūdījāmies, pieņemdami, ka esam saskārušies ar saprātīgu cilvēku. Tādējādi O'Konelam airi vien izdevās sagādāt nepatikšanas mums visiem, un mēs esam vainīgi, jo nenovērtējām viņu. Patlaban ļauties nožēlai un vainas apziņai patiešām butu muļķīgi. Tavai mātei ir taisnība, un vienīgais jautajums, par ko mums šobrīd jārunā, ir - ko tagad darīsim?

-   Manuprāt, tā gluži nav, Skot, - I loupa iebilda, stiepdama vārdus.

Skots pagriežas pret viņu.

-  Kāpēc?

-  Galvenais jautājums ir citāds. Ko mes vel esam ar mieru paciest? Cik tālu mēs ļausim Maiklam O'Konelam iet?

Istabā iestājās klusums.

-    Redziet, - IIoupa rāmi, taču pārliecinoši turpināja,

-   mums ir tikai vaja nojausma par to, ko Maikls O'Konels grasas darīt, lai gan zinām, ka viņš ir spējīgs vai uz visu. Vai viņam eksfcle robežas? Kurā bridi viņš rimsies? Manu- prāt, nebulu saprātīgi domāt, ka šim cilvēkam eksistē kadas robežlīnijas.

-  Žēl, ka es… - Ketrina iesaka, bet apklusa. - Nūjā, - viņa ierasti mundri noteica. - Skols zina, ko es nožēloju.

-   Domāju, ka pienācis laiks iesaistīt varas ieslades, - Sallija sacīja.

-  Tā teica ari policists manā mājā, - Ketrina vesi piebilda.

-   Pēc manas nelielās patērzēšanas ar misteru O'Konelu.

-   Izklausās, ka tevi ši doma nesajūsmina, - 1 loupa ieminējās.

-   Itin nemaz. - Ketrina noteica un skaļākā balsī turpināja:

-   Pie velna, kad tad varas iestādes kādam palīdzējušas?

Skots pievērsās savai bijušajai sievai.

-   Sallija, tu esi juriste un noleikli esi saskārusies ar ko tamlīdzīgu. Ko mēs varam gaidīt, ja meklējam likumīgu palīdzību?

Sallija bridi klusēja, apsvērdama savu sakāmo.

-   F.šlijai bulu jaslājas tiesneša priekšā. Domāju, ka varu tikt galā ar juridisko pusi, tomēr prātīgāk būtu nolīgt neatkarīgu advokātu. Viņai būtu jāliecina, ka O'Konels viņu vaja, ka viņa baidas par savu dzīvību un veselību. Iespējams, tiesnesis pieprasītu pierādījumus, ka O'Konela rīcībā vērojams sistemātiskums, bet vairākums tiesnešu ir atsaucīgi un papildu apstiprinājumus neprasa. Tiesnesis izsniegtu pavēli par aizliegumu tuvoties, un tas nozīme, ka policija drīkstētu O'Konelu arestēt, ja viņš pieietu Ešlijai tuvāk par noteikto attālumu, kas parasti ir no simt pēdām līdz simt jardiem. Tiesnesis arī, ļoti iespējams, aizliegtu O'Konelam ar Kšliju sazināties - ne pa telefonu, ne izmantojot datoru. Tādas pavēles reizēm ir ļoti iedarbīgas, un varbūt iedarbotos arī uz Maiklu O'Konelu, taču ar vienu nosacījumu.

-   Kādu? - Ešlija jautāja.

-   In viņš pavēlei pakļautos.

-   Un ja ne?

-  Tad iesaistītos policija. O'Konelu varētu arestēt un paturēt apcietinājumā par pavēles nepildīšanu. Tad viņam rastos laiks visu pārdomāt. Parastais sods, ja tiesnesis piespriež maksimālo laiku, ir seši mēneši, lāču tiesneši parasti izvēlas kompromisa variantu, nevēlēdamies sēdināt cilvēkus cietuma par nodarījumu, kas viņu izpratnē ir tikai pāra strīds. - Sallija, brīdi klusējusi, turpināja: - Ta tam vajadzētu notikt, istenība nereti ievieš savas korekcijas. - Viņa uzmeta skatienu visiem pēc kārtas. - Tātad Ešlija iesniedz sūdzību un liecina, liet kādi mums ir pierādījumi? Mes nevaram pierādīt, ka O'Konels panāca viņas atlaišanu no darba. Mēs nevaram pierādīt, ka viņš sagādāja mums visas tas nepatikšanas. Mēs nevaram pieradīt, ka viņš te ielauzās. Mes nevaram pierādīt, ka viņš nogalinājis Mērfiju, kaut gan, iespējams, viņš to izdarīja.

Sallija ievilka elpu. Pārējie neizdvesa ne skaņu.

-   Esmu to visu apdomājusi, - viņa atsāka, - un neveļos apgalvot, ka ir kads drošs paņēmiens, kas vainagotos ar mūsu uzvaru. Nē, nepavisam. Esmu pārliecināta, ka Maiklam O'Konelam ir pieredze ar šādiem tuvošanās aizliegumiem. Citiem vārdiem, domāju, ka O'Konels zina, ko viņš var un ko nevar atļauties, palikdams nesodīts, liet, ja mes gribētu panākt ko vairāk, ne tikai šo vienkāršo tuvošanās aizlieguma pavēli, ja mēs gribētu apsūdzēt O'Konelu noziegumā, Ešlijai būtu jāpierāda, ka viņš vainojams šajas neskaitamajas ļaunprātībās. Viņai būtu pārliecinoši jāuzstājas tiesas zālē un jāiztur pratinašana jautājumu krustugunis. Tiesas zālē viņa atrastos rokas sliepiena attālumā 110 Maikla O'Konela. Kad apsūdzi kadu noziegumā, ari vajāšanā, lu kļūsti cieši saistīts ar šo cilvēku, pat ja jūs šķir tuvošanas aizlieguma pavelc. Ešlija statos viņam pretī tiesas zāle, kas, iespējams, vēl uzkurinātu viņa apmātību. Varbūt viņam las pat sagādalu baudu. Taču viens ir skaidrs - O'Konels no Ešlijas dzīves nepazudīs. Viens ceļš nozīmē nemitīgu skatīšanos sev par plecu vai nemitīgu slapstīšanos. Var doties uz jaunu vietu. Kļul par citu cilvēku. Taču nekas no tā visa nesniedz pilnīgu drošību. Ja O'Konels nolemtu veltīt dzīvi Ešlijas atrašanai… - Sallija aizrāvusies apklusa, lai ievilktu elpu. - Tomēr ir atšķirība, vai tu visu mūžu baidies vai arī centies pierādīt tiesas zālē, ka šīm bailēm ir reāls pamatojums. - Viņa atkal mirkli klusēja. - Jāapsver arī cits jautājums.

-   Kāds? - Skots jautāja.

-   Ka viņš rīkosies, ja Ešlija saņems tiesas pavēli? Cik ļoti viņš saniknosies? Un ko viņš izdomās darīt? Varbūt viņš gribēs Ešliju sodīt. Vai sodīt mūs. Varbūt viņš nolems, ka pienācis laiks kam iedarbīgākam. /« lu nepiederēsi man, lu nepiederēsi nevienam. Kā jums šķiet, ko las patiesībā nozīmē?

Visi klusēja.

-   Es zinu, ko las nozīmē, - Ešlija beidzot sacīja.

Neviens nevēlējās viņai to prasīt, jo visi saprata.

-   Viņš grib mani nogalināt, - Ešlija drebošā balsi turpināja.

Skots acumirkli satraucās.

-  Nē, nē, Ešlija, tu nedrīksti lā runai! - viņš iebilda. - Mes nezinām, ko viņš grib. - To teicis, viņš atkal apklusa, apzi- nadamies, cik muļķīgi izklausās šie vardi.

Skotam noreiba galva. Piepeši viss bija ačgārni. Aplamais - ka šis cilvēks varētu nogalināt Ešliju - bija ieguvis jēgu, bet viss lidz šim saprotamais bija jēgu zaudējis. Viņš juta sevī ieplūstam saltumu un attapās, ka piecēlies 110 krēsla.

-   Ja viņš vēlreiz tev tuvosies…

Šie draudi izskanēja tikpal tukši kā viss pārējais.

-   Kas tad būs? - Ešlija piepeši iekliedzās. - Ko lu viņam padarīsi? Iemetīsi ar vēstures grāmatu? Nolasīsi lekciju, lai viņš nobeidzas aiz garlaicības?

-   Nē, es… - Skots apsēdās.

-  Nu? Ko lu darīsi? Ka tu viņu savaldīsi? Vai sargasi mani divdesmit četras stundas diennakti, septiņas dienas nedēļā?

Sallija mēģināja saglabāt mieru.

-   Hšlija, - viņa klusi teica, - nedusmojies…

-   Kāpēc ne? - Hšlija kliedza. - Kāpēc es nedrīkstētu dusmoties? Kādas tam preteklim tiesības izpostīt manu dzīvi?

Atbilde uz šo jautājumu, protams, visiem bija pati par sevi saprotama. Nekādās.

-   Nu kas tad man tagad jādara? - Hšlija asaru un emociju pilna balsi jautaja. - Atkal jādodas prom? Kaut kur tālu, tālu? Jāsāk viss no sakuma? Jāslēpjas gadiem ilgi un jācer, ka gan jau kaut kas notiks un es varēšu atgriezties? Ka tādās liela mēroga paslēpēs? Hšlija slēpjas, un Maikls O'Konels mek- le. Kā es zināšu, vai esmu drošība?

-   Domāju, ka ne uz ko vairak ceret mēs nevaram, - Sallija noteica, joprojām runādama tik mierīgi, cik vien spēja.

-   Ja vien…

-   Par ko lu runa? - Skols jautaja.

Viņa rūpīgi izvēlējās vārdus.

-  Ja vien neizdomājam ko citu.

-   Ko lu ar to gribi teikt? - Skots strupi noprasīja.

-   Hs gribu teikt, ka iespējami divi ceļi, - Sallija lēni sacīja.

-   Mēs varam rīkoties tā, kā paredz likums, kas gan ir nepilnīgs, lāču cita mums nav. Daudzi cilvēki tādējādi panāk taisnību. Daudzi ne. I.ikums sniedz drošību vienam, bel nepa- sarga citu. Likums neko negarante.

Skols paliecas uz priekšu.

-   Vai mums ir izvēle?

Salliju satrieca viņas turpmākie vārdi.

-   Izvēle vienmēr ir, - viņa paziņoja. - Mes varam risināt šo problēmu ārpus likuma.

-   Ko tas nozīmē? - Skols jautāja.

-   Manuprāt, tu nevēlies dzirdēt atbildi uz šo jaulajumu, - Sallija vēsi attrauca.

Istaba iestājās klusums.

Skots ilgi un cieši lūkojās uz Salliju. Kaut gan viņa bijusī sieva allaž bija savaldīga, viņš nekad nebija dzirdējis to sakām kaut ko tik aukstasinīgu.

-   Kāpēc mēs nevarētu uzaicināt to mailasgabalu vakariņās un nošaut viņu, kad šis ienāk pa durvīm? - Ketrina izgrūda. - Blīkš! Un priekšnama liela ķepa. Es picsakos lo satīrīt. Un cauri.

Visi atkal klusēja, ikviens vairāk vai mazāk atbalstīdams šo domu. Taču Sallija ar savu pragmatisko juristes prātu uzreiz apjauta sava ieteikuma triīkumus.

-  Tas mūs atbrīvotu no traucēkļa, tas ir, Maikla O'Konela, bet radītu neskaitāmus citus sarežģījumus.

Skols pamāja.

-   Domāju, ka saprotu, ko tu gribi teikt, bet turpini.

Sallija izmocīja smaidu, palūkodamās uz. bijušo viru un Ketrinu. /

-   Pirmām kārtām tas, ko tu ierosināji - uzaicināt viņu vakariņas un nošaut -, ir pirmās pakāpes slepkavība, pat ja viņš to ir pelnījis. Mūsu pavalsti sods par Lo ir divdesmit piecu gadu vai pat mūža ieslodzījums bez tiesībām uz. priekšlaicīgu atbrīvošanu. Jau tas vien, ka esam lo apsprieduši, nozīmē, ka visi esam līdzdalībnieki, lapec neviens, ari Ešlija, neliktu sveikā cauri. Aizstāvība, protams, celtu priekša pierādījumus šāda soļa attaisnošanai. Reizēm patiešam tie zvērinātos pārliecina un viņi nolemj, ka nodarījums ir attaisnojams, - bet tas notiek reti. Uz to nedrīkstētu paļauties.

-   Un vel kas, - Skols teica. - Ar tadu rīcību mēs galu galā izpostītu ari savu dzīvi, savu karjeru, visu, kas mēs esam. Mēs kļulu par ēsmu televīzijas raidījumiem un dzeltenajai presei. Ikvienu mūsu dzīves sīkumu zinātu sabiedrība. Un, pat ja mēs to pastradātu, kaut kā pamanīdamies neiesaistīt visa laja Hšliju, viņa savu atlikušo mūžu apciemotu mūs cietumā un atgaiņātos no uzmācīgiem reportieriem vai ari noraudzitos, kā viņas dzīve tiek pārvērstā par televīzijas filmu.

Houpa, kas lidz šim klusēja, ierunājas.

-   Un tas norādītu, - viņa teica, - ka O'Konels uzvarējis. Lai gan viņš bulu miris, Ešlijas dzīve - un mūsu visu dzīve - būtu izpostīta. Un O'Konela vārdi - ja viņa nepiederēs man - galu galā būtu patiesi. Viņa būtu iezīmēta uz visiem laikiem.

Ketrina nošņācās, it kā nepiekrizdama teiktajam, kaut gan patiesībā nešaubījās, ka tieši tas un vel daudz kas cits var notikt. Viņa sažņaudza rokas.

-    Nu, jābūt taču kādam veidam, ka aizvakl Maiklu O'Konelu no Kšlijas dzīves, iekams nav noticis kas sliktāks! - viņa izmisusi sacīja.

Skota prāts gluži vai mutuļoja no domu pārpilnības, un to izraisīja Kelrinas izteiktais vārds "aizvakt".

-   Šķiet, ka man ir priekšlikums, - viņš leni ieminējās.

Pārējie pievērsa skatienu viņam. Skots atkal piecēlās kājās un paspēra dažus ātrus soļus uz priekšu un atpakaļ.

-   Manuprāt, - viņš piesardzīgi iesāka, - mums vajadzētu izmantot viņa paša līdzekļus.

-   Ko tas nozīmē? - Sallija jautāja.

-   Tas nozīme, ka mums kaut kada ziņā savs vajātajs jāpārspēj, - Skols atbildēja. - Uzzināsim par to maitasgabalu visu iespējamo. Pilnīgi visu.

-   Kāpēc? - Houpa vaicāja.

-   Tāpēc, ka viņam, tāpat kā visiem, ir kāda vājā viela. Kaut ko tādu viņš gaidītu vismazāk.

Ketrina dedzīgi māja ar galvu. Ikviens mēs kaut ko slēpjam vai vismaz runājam par lo nelabprāt - tas likai jāatrod un jāizmanto.

-   Domāju, ka mēs lo varētu, - Sallija noteica. - Taču - kāda tam jēga?

Skots rūpīgi izvēlējās vārdus.

-   Mums nav viņš jānogalina, bet jāpanāk, lai viņu aizvāc. Kas spētu viņu aizvākt? Turklal tā, lai neviens 110 mums - it īpaši Hšlija - neciestu. Viņai pat mats 110 galvas nenokritīs, ja izdarīsim visu pareizi.

-   Hs nesaprotu, par ko tu runā, - Sallija izteica visu domas.

-   Tu taču pali sacīji, Sallija, - Skots atbildēja. - Kura pavalsti noziedznieku aizvāc no sabiedrības acīm uz divdesmit pieciem gadiem vai pat visu mūžu?

-   Masačūselsas pavalsti.

Skots pamāja.

-  Viss ir ļoti vienkārši. Mums jāpanāk, lai pavalsts varas iestādēm bulu iemesls aizvākt Maiklu O'Konelu no sabiedrības acīm. Lai pavalsts tiesa ar lielu pacilātību piespriestu viņam pienācīgu sodu. Mums likai janodrošina kads svarīgs sīkums.

-  Kas? - Ešlija jautāja.

-   īsts noziegums.

X * *

-  Vai saprotat, cik ģeniāls bija Skots plāns? - viņa jautāja.

-  Nedomāju, ka es lietotu vārdu "ģeniāls", - es atbildēju. - Man ienāca prata apzīmējumi "idiotisks" un "bīstams".

Viņa bridi klusēja.

Labi, es saprotu pirmais iespaids. Gribēju vērst jusu uzmanību uz Skota domu gailu ta bija negaidīta. Cik vēstures profesoru no nelielām, prestižām humanitāro zinātņu koledžām kļūst pa r noz iedz n ie ki em ?

Es klusēju.

Un sociālie pedagogi, vidusskolas futbola komandas treneri? Advokāti mazās pilsētas? Un Ešlija, mākslas studente? las ir kas neiedomājams labi situēta ģimene piepeši nolemj izdarīt noziegumu! Izvēlas vardarbības ceļu.

-  Es tomēr nedomāju…

- Taču no otras puses kurš gan butu vel prasmīgāks likuma pārkāpējs? Sallijai bija zinašanas par tiesu sistēmu, tāpēc viņa visas nianses spēja izskaidrot pārējiem. Skols bija daudz piemērotāks tadam solim, nekā pats jebkad iedomājās, jo viņam bija militārā pieredze. Viņš bija trenēts. Lielākais viņa traucēklis bija morāla pretestība noziegumam, un tādu nostāju diktēja viņa sabiedriskais stāvoklis.

Ls patiešam cerēju, ka viņi piezvanīs policijai.

Ka viņi varēja būt pārliecināti, ka sistēma viņiem palīdzēs? Cik bieži, atvēruši rīta avīzi, mes lasām par kārtējo apmātības upuri! Cik bieži lasam policistu žēlabas, ka "viņu rokas ir saistītas"!

-  Tomēr…

Jus pavisam noteikti nevelalies, lai jūsu kapakmeni būtu iegravēti vārdi ")a vien…".

-   Piekritu, bet…

Viņu situācija īstenība nebija neparasta. Vajataji u/glūn kinozvaigznēm, biroju sekretārēm, mātēm, kas dzīvo treileru parkos, populāriem televīzijas cilvēkiem. Apmātība ielaužas ikvienā ekonomiska un sociālā slāni. Taču neparasta bija viņu reakcija. Kāds bija viņu mērķis? Nosargāt t.šliju. Vai šis motīvs nav pietiekami skaidrs, pietiekami saprotams? Iedomājieties sevi tādā situācija. Ko jūs darītu?

Tas bija vienkāršs, bet grūti atbildams jautājums. Ks klusēju.

Viņa dziļi ievilka elpu.

- Patiesība galvenās raizes bija par lo, vai viņiem izdosies pēc tā visa pašiem izsprukt sveika.

TRĪSDESMIT TREŠA NodaĻa

Uzdevuma sadale

Skots aizravies no jauna pieloca kājās. Lūkodamies uz sievietēm, kuras šeit sēdēja, viņš sāka drudžaini apsvērt viltības un plānus, uz ko viņu iedvesmoja neprātīgs naids pret Maiklu O'Konelu. Sallija grozījās uz sava krēsla, un viņš redzēja, ka bijušās sievas juristes prāts spraigi strādā, izvērtēdams ikvienu viņa vārdu un apsvērdams ikvienu viņa domu. Sallija izanalizēs, cik lielas briesmas ir tajā, ko piedāvāju, Skots domāja, vaicādams sev, vai viņa sapratis, ka visas šis briesmas nav nekas salīdzinājuma ar zobenu, kas pastāvīgi karājas virs Hšlijas.

Taču Sallija viņu pārsteidza, īsi palocīdama galvu.

-   Lai ari ko tas prasītu, - viņa vēsā balsi noteica. - Mums jābūt gataviem uz visu. - Pievērsusies Ketrinai un Iloupai, viņa turpinaja: - Tā ka mes spersim soli pari atļauta robežām, varbūt jūs abas vēlaties apdomāties, pirms lajā iesaistāties. Ešlija galu galā ir mana un Skola meila, mēs par viņu atbildam. Houpa, lu, protams, esi viņai gluži ka otra māte, varbūt pat vairak, un tu, Ketrina, esi viņas vienīgā vecmāmiņā… tomēr jūs neesat asinsradinieces, tāpēc…

-   Sallija, aizveries! - Houpa viņai uzšņāca.

Istabā acumirkli iestājas klusums, un Houpa piecēlusies nostājās blakus Skotam. Viņa dziļi ievilka elpu.

-   Ks iesaistījos Hšlijas dzīvē kopš pirmās dienas, kad mes satikāmies. Pat ja mūsu pēdējās dienas, Sallija, nav bijušas pārāk labas un mūsu nākotne kopā ir apšaubāma, tas nemazina manas jūtas pret Ešliju. Tāpēc-ej elle! Es pali pieņemšu lēmumu, kur esmu vai neesmu ar mieru iesaistīties.

-   Es ari, - Ketrina klusi piebilda.

Sallija iespieda muguru krēsla atzveltne. I.s visu vienmēr sabojaju, viņa nodomāja. Pie velna, kas man kaiš?

-   Vai tad tu neko nesaproti no mīlestības? - I loupa viņai noprasīja.

Jautājums palika neatbildēts. Kad klusums ieilga, I Ioupa pievērsās Skotam.

-   Nu tā, Skot, - viņa teica. - Varbūt lu varētu saprotamāk izstāstīt, kas Īsti tev padomā.

Skots paspēra soli uz priekšu.

-   Sallijai taisnība. Mēs pāriesim robežu. No ša brīža mušu dzīve kļūs divtik bīstama. - Viņš piepeši skaidri apzina- jas, kādam riskam viņi sevi pakļaus, un saminstinājas. - Runāt par nelikumīgu rīcību ir viens, bcl kaut ko tādu uzņemties ir pavisam kas cits. - Viņš pagriezās pret Ešliju. - Mīļā, - Skots maigi leica, - tev jāpieceļas un jāiziet no istabas. Uzej augšstāvā un pagaidi, līdz māte vai es pasauksim tevi atpakaļ.

-   Ko? - Ešlijas balsi jautās aizkaitinājums. - Es esmu tajā iesaistīta! Tā ir mana dzīve! Beidzot, kad jus spriedīsiet par kaul ko reālu, par ko tādu, kas cieši saistīts ar mani, man jāiet prom? Nemaz neceri, lēt, es negrasos nekur iet. Runa ir par manu dzīvi.

Alkal iestājās klusums. Pēc brīža lo pārtrauca Sallija.

-   Un tomēr, Ešlija, tu iesi, - viņa teica. - Mīļa, paklausies, ko es teikšu. Mums jāzina, ka juridiski tu neesi saistīta ar mušu darbībām. Tāpēc lu nedrīksti ar mums kopā izstrādāt plānu. Tev droši vien vajadzēs kaut ko darīt. Vel nezinu, ko. Taču lu nepiedalīsies noziedzīgā sazvērestībā. Mums tevi jasargā. Gan no O'Konela, gan no varas iestādēm, ja mušu plāns izgāzīsies, - Sallija skaidroja savā iedarbīgajā advokātes balsi. - Tāpēc neuzdod nekādus sasodītus jautājumus. Dari, ko tēvs liek. Ej augšā un pacietīgi gaidi! Pēc tam darīsi visu, ko mēs teiksim. Bez jautājumiem.

-   Tu izturies pret mani kā pret bērnu! - Ešlija izgrūda.

-   Tieši tā, - Sallija rāmi atbildēja.

-   Es lo necietīšu.

-  Cietīsi gan. Jo mēs turpināsim sarunu tikai tad, ja tu aiziesi.

-  Jus nedrīkstat ar mani ta izrīkoties!

-   Ka tad mes ar tevi izrīkojamies? - Sallija jautāja. - Vai tu gribi teikt, ka mēs nedrīkstam aizsargāt savu meitu? Vai lu gribi teikt, ka mes nedrīkstam tev palīdzei?

-   Es gribu teikt, ka runa ir par manu dzīvi!

-   Jā. - Sallija pamāja. - To tu teici. Mes dzirdējām. Un tieši tāpēc lavs tēvs lūdza, lai lu izej no istabas.

Ešlija dusmīga lūkojas uz vecākiem, juzdama, ka acīs sa- riešas asaras. Viņa julās bezpalīdzīga un nevarīga. Viņa grasījās iebilst ar jaunu sparu, bet iejaucās I loupa.

-   Māt, - viņa sacīja, - es gribētu, lai tu ej augšā kopa ar Ešliju.

-    Ko? - Ketrina noprasīja. - Nemuļķojies! Es neesmu bērns, kam var pavēlēt.

-   Es tev nepavēlu. - Houpa brīdi klusēja. - Nē, patiesībā pavēlu gan. Es gribu tev sacīt lo pašu, ko Skols un Sallija nupat teica Ešlijai. Tev vajadzēs kaut ko izdarīt, l'ar to esmu pārliecināta. Taču man bus grūti rīkoties, ja visu laiku raizēšos par levi. Ļoti vienkārši.

-   Nu, tavas rūpes, mīļā, mani aizkustina, bel esmu pārāk veca un sīksta, lai ļautu savam vienīgajam bērnam uzmesties man par aizbildni. Savus sasodītos lēmumus varu pieņemt pati.

-   Tāpēc jau es raizējos. - 1 loupa uzmeta mātei pārmetumā pilnu skatienu. - Ka tu nesaproti, ka raiz.ešanās par tevi, lāpai kā Skotam un Sallijai raizēšanās par Ešliju, traucēs mums izdarīt to, kas jādara? Vai tavs egocentrisms ir tik liels, ka tu nespēj man piekāpties un piekrist?

Šis jautājums uz mirkli apstulbināja Ketrinu. Viņa nodomāja, ka daudzajos gados šis jautājums tieši vai nelieši uzdots neskaitāmas reizes. Viņa vienmēr bija piekāpusies, pat tad, kad Houpa lo neapzinājās. Ketrina smagi atlaida muguru pret krēsla atzveltni, dusmodamas uz meitu par jēgu, ko viņa bija ietvērusi savā jautājumā. Brīdi valdījusies, viņa piecēlās.

-   Manuprāt, lu kļūdies, - Ketrina sacīja, - runādama par mani. Un tu, - viņa strauji pagriezās pret Salliju, - iespējams, kļūdies, izkomandēdama Ešliju. - Viņa papurināja galvu. - Mes abas lieliski spējam pieņemt risku. Atļaušos teikt, ka pat ļoli bīstamu. Šis ir likai sākums, un, ja jums nepieciešama mana prombūtne šajā mirkli, es piekāpjos. - Viņa pievērsās Ešlijai. - Varbūt ar laiku šis tas mainīsies. Ceru, ka lā bus, tāpēc pagaidām pakļaujos. Nāc, mīļā, iesim augša un ticēsim, ka šie ļaudis reiz aptvers savu kļūdu un sapratis, cik muļķīgi bija izraidīt mūs no apspriedes.

Viņa pastiepa roku un satvēra Ešliju aiz pleca, gandrīz pieceldama meiteni 110 krēsla.

-  Man tas nepatīk. Itin nemaz! - Ešlija paziņoja. - Tas nav ne taisnīgi, ne pareizi. - Purpinādama viņa kopa ar Ketrinu uzgāja augšā pa kāpnēm.

Trīs palicēji klusēja, vērodami abas sievietes aizejam.

-   Paldies, Houpa, - Sallija sacīja. - Tas bija gudrs gājiens.

-  Ši nav šaha spēle, - Houpa iebilda.

-   Ir gan, - noteica Skots. - Vismaz bus.

Pagāja laiks, iekams viņi sadalīja pirmos pienākumus.

Skotam, kuram pagaidām bija tikai Mērfija ziņojuma atspoguļotie kailie fakti, vajadzēja izpētīt Maikla O'Konela pagātni, noskaidrot, kur viņš audzis, uzokšķerēt visu iespējamo par viņa ģimeni, darbavietām, izglītību. Skola uzdevums bija izprast, kas ir šis cilvēks, kuram viņi nolēmuši stāties pretī. Sallija apņemas nedēļas nogalē palasīt likumus. Viņiem vēl nebija skaidrs, kāda noziegumā apsūdzēs Maiklu O'Konelu, bel viņi zināja, ka nodarījumam jābūt briesmīgam. Sarunu laikā viņi izvairījās 110 varda "slepkavība", tomēr tas vidēja visā, ko viņi teica.

Lai radītu noziegumu, vajadzīga rūpīga plānošana, un tas bija Sallijas pienākums. Viņai bija jātiek skaidrībā, kads butu "labakais" noziegums - kas droši izvāktu O'Konelu 110 viņu dzīves uz iespējami ilgāku laiku un jāizlemj, ko tiesa bulu visvieglāk pieradīt, lai tā beigtos ar neapšaubāmu O'Konela arestu. Lai viņam nebūtu ne mazako iespēju vienoties ar apsūdzētājiem vai cerēt uz mīkstāku sodu. Tam jābūt noz.ie- gurnam, ko viņš, sniegdams liecības, nevarētu uzvēli kādiem citiem nodarījumā vainojamiem cilvekicm. Lai ari kas tas bulu, O'Konelam tas japaveic vienam. Sallijai bija jāizprot un jāparedz visas nianses, kādas varētu rasties tiesas sēde, kur prel apsūdzēto vērstajiem faktiem bija jābūt neapstrīdamiem un pārliecinošiem.

Houpai, kas, viņuprāt, no visiem trim bija vienīgā, kuru O'Konels nepazītu pēc pirmā acu uzmetiena, viņš bija jaat- rod un jāizseko. Vajadzēja cik vien iespējams rūpīgi izpētīt arī viņa ikdienas dzīvi.

Visi trīs uzskatīja, ka tajā, ko viņi noskaidros, būs rodamas atbildes.

bija grūti pateikt, kura uzdevums bija visbīstamākais. Droši vien visvairāk jāuzmanās 1 loupai, vismaz tā domāja Sallija, jo Houpa O'Konelam bus fiziski vistuvāk, laja pašā laikā Sallija zināja, ka mirkli, kad atvērs pirmo likumu gra- matu, viņa bus vainojama noziegumā. Un Skols dosies neparedzama ceļojumā. Nevienam nebija ne jausmas, ko viņš uzzinās, izrunādams Maikla O'Konela vardu apkaime, kur tas uzaudzis.

Viņi nolēma, ka Ketrina un F.šlija paliks mājās. Ketrinai, kas joprojām nožēloja, ka O'Konelu nav nošāvusi, kad viņai bija lada iespēja, vajadzēja būt gatavai aizstāvēties, ja O'Konels atkal uzraslos pie durvīm.

Tas Salliju visvairak biedēja - ka O'Konels rīkosies, pirms rīkosies viņi.

Atrumsaciksles, Sallijai ienāca prātā. Apspriezdamās ar Houpu un Skotu, viņa nepateica šo vārdu, pieņemdama, ka pārējie domā to pašu.

* * *

Viņa brīdi vēroja mani, it ka gaidītu, ka es ko teikšu, bet es klusēju.

- Vai esat domājis, kāds isli ir nevainojams noziegums? Els tagad pavadu daudz laika, apsvērdama vairākus jautajumus. Kas ir pareizi, kas - nepareizi? Kas ir taisnīgi, kas netaisnīgi? Man šķiet, ka ideāls noziegums, patiešām nevainojams noziegums ir ne vien tas, ko tu pastrādā, palikdams nesodīts tas ir tikai minimums , bet las, kurš vieš kādas psiholoģiskas pārmaiņas. I s runāju par pieredzi, kas pārvērš dzīvi.

Vai Rembranta darba nozagšana no l.uvras pārvērš dzivi?

Nē. Šis noziegums padara tikai bagātu, las nepārvērš noziedznieku. Tāpat kā iepriekš, viņš ir mākslās darbu zaglis. Šis cilvēks necik daudz neatšķiras no žeņķa, kurš ar ieroci roka aplaupa pārtikās veikalu, fs uzskatu, ka nevainojams noziegums ideāls noziegums ir tads, kurš saistīts ar morāli. Kas izlabo kadu kļūdu. Kas rada taisnīgumu, nevis to noniecina. Kas rada iespēju.

l s atspiedu muguru pret krēsla atzveltni. Man bija radušies neskaitāmi jautājumi, bet es ļāvu viņai runāt. Tas likās sapratīgāk.

-   Un vēl kas, - viņa vēsi piebilda.

Kas?

Noziegums atjauno ncsamaitātibu.

-  Vai jūs runājāt par Ešliju?

Viņa pasmaidīja.

-  Protams.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Sieviete, kas mīlēju kaķus

Pusfināla spole beidzās ar soda sitienu.

Houpa nodoma ja, ka sporta spēlēs iespējami dažādi sirdi plosoši nobeigumi, bet šis noteikti bija viens no sāpīgākajiem. Viņas komanda nenoliedzami bija pārspēta, bet meitenes, atradušas sevi kādu apņēmības rezervi, cīnījās lidz pēdējai sekundei. Futbolistes bija acīmredzami pārgurušas, sviedri plūda, un vairākām asiņoja netīrie ceļgali. Vārlsar- dze, nošķīrusies no pārējam, satraukta staigāja šurpu turpu. Houpa bridi prātoja, vai nevajadzētu pieiet meitenei klat un pateikt ko uzmundrinošu, bet saprata, ka šajā mirkli viņas spēlētajai jābūt vienai. Ja viņa nebija meiteni pienācīgi sagatavojusi treniņos, nekādi šabrīža padomi tas meistarību nepalielinās.

Veiksme nebija viņu sabiedrotā. Houpas uzbrucēja, komandas kapteine, līgas un reģionālo meistarsacīkšu veterāne, šajā komandā spēlēja četrus gadus, kuros ne reizi soda sitienā nebija aizsitusi vārtiem garām, bet nu viņas raidītā bumba atsitās pret pretinieču komandas vārtu stabu. Ar šo ļaunu vēstošo troksni, ko radīja bumba, saskardamas ar metālu, sezona bija beigusies. Tik piepeši kā sirdslēkme. Pretējās komandas meitenes neapvaldītā priekā iespiedzās un metās viz priekšu, apskaudamas savu vartsard/.i, kura spēles gaitā bumbai nebija ne pieskārusies. I loupa redzēja, ka viņas spēlētāja dubļainajā laukuma nokrīt ceļos, ieslēpj seju plaukstās un sāk raudāt. Satriektas bija ari pārējās meitenes.

- Neatstajiel savu komandas biedri vienu, - Houpa savaldīgi sacīja savām spēlētājām. - Atcerieties, ka esat komanda gan uzvaras, gan zaudējuma bridi. Ejiet un atgādiniet viņai lo.

Meitenes strauji metās uz priekšu - 1 loupai nebija ne jausmas, kur viņas guvušas enerģiju, - un ielenca savu kapteini. Houpa viņās noraudzīdamās, jutās lepna. Uzvara sagadā prieku, viņa domāja, bet zaudējuma reizē izpaužas sportistu raksturs. Viņa vēroja savas komandas meitenes, kuras kavējās laukumā, un atcerējās, ka turpmākajās dienās jāizcīna vēl kāda kauja. Viņa nodrebēja, sajuzdama vēsumu - tik maz bija atlicis starp šo mirkli un ziemu. Ši spēle bija beigusies, l.aiks saki citu.

Houpai nebija ne jausmas, ka aptur savu automašīnu laja paša vieta, ko savulaik izvēlējās Meiju Merfijs, lai novērotu Maikla O'Konela māju. Viņa atgāzās sēdeklī, novilka adīto slēpotāja cepunli zemāk uz pieres un sakārtoja uz deguna neīstas brilles. Parasti viņa las nevalkaja, lāču bija nospriedusi, ka neliela maskēšanās par ļaunu nenāks. Houpa nezināja, vai Maikls O'Konels kādreiz viņu redzējis, taču viņai bija aizdomas, ka O'Konels viņus visus izsekojis tieši tapai, kā viņa patlaban O'Konelu. Houpai mugurā bija džinsi un vecs tumšzils mētelis, kam bija jāsargā viņu prel vēlās pēcpusdienas vēsumu. Viņa bija vismaz piecpadsmit gadus vecāka nekā lielākā daļa studentu šajā apkaimē, taču mācēja izskatīties pietiekami jauna, lai starp tiem iederētos. Drēbes viņa bija izvēlējusies ar to nervozo apņēmību, ar kādu pošas meitene, kas dodas uz pirmo satikšanos, izmisīgi velēdamās atslal iespaidu ar lo, ka iespaidu atstat necenšas. Houpa velējās iederēties Bostonas ielās ka hameleons, kas pieskaņo krasu un toni apkartnei, tādējādi kļūdams neredzams.

Houpa bija pārliecināta, ka O'Konels viņu pamanīs, ja viņa paliks mašīnā ilgāk par dažām minūtēm.

Iedomājies, ka viņš zina visu, Houpa sev atgādinaja. Iedomājies, ka viņš zina, kada tu izskaties, un zina ikvienu sīkumu par tavu četrus gadus veco mašīnu, arī tas numuru.

Houpa sastingusi sēdēja, līdz viņu pārņēma izjūtas, ka viņa ir ļoti pamanāma un neīstajam brillēm nav nekādās nozīmes. Viņa paskatījās uz Merfija ziņojumu, ko turēja klēpi, un ilgi lūkojās O'Konela fotogrāfijā, kas bija tam piesprausta klāt, jautādama sev, vai patiešām viņu pazīs. Nezinādama, ko citu lai dara, viņa atgrūda mašīnas durvis un izkapā lauka.

Viņa uzmeta zaglīgu skatienu Maikla O'Konela mājai, nožēlodama, ka nav pietiekami tumšs, lai varētu redzēt O'Konelu ieslēdzam gaismu sava dzīvoklī. Attapusies, ka blenž jau krietnu brīdi, viņa saprata, ka O'Konels ieraudzīs viņu pirmais, nevis viņa pamanīs savu izsekojamo. Houpa aši aizgāja lidz kvartala stūrim, mocīdamas ar domu, ka viņai mugurā urbjas skatiens. Viņa nogriezās ap stūri un apstājās. Ka gan viņa novēros dzīvokli, ja straujā solī dodas NO tā prom?

Viņa dziļi ievilka elpu, juzdamās šim uzdevumam ārkārtīgi nepiemērota.

Tu esi nekam nederīga, viņa domās sev teica. Kj atpakaļ, atrodi labu vietu šķērsiela vai aiz koka un gaidi. Esi tikpat pacietīga, kāds ir O'Konels.

Nogrozījusi galvu, Houpa apgāja ap stūri, un nopētīja kvartālu, gribēdama izvēlēties nogaidīšanai piemērotu paslēptuvi. Tajā brīdi viņa ieraudzīja O'Konelu, kurš izgāja no savas mājas. Atmetis galvu, viņš smaidīja, izstarodams nebēdnību un lādu kā izsmieklu, kas Houpu saniknoja. Viņai šķila, ka O'Konels ņirgājas par viņu, kaut gan patiesībā nekas neliecināja, ka tas viņu vispār pamanījis. Viņa paspēra soli sānis, mēģinādama saplūst ar sienu un cerēdama, ka izvairīsies no skatienu sastapšanās, taču nespēja no sava mērķa noverslies. Maiklam O'Konelam preli naca veca, padrukna maza auguma sieviete, un Houpa ievēroja, ka, to pamanījis, viņš parvēršas sejā. O'Konels ne tikai sarauca pieri - viņa sejas izteiksme lloupu nobiedēja. Šķita, ka sekundes simtdaļa viņš kļuvis gluži par citu cilvēku, kura seja pauž nevis pārgalvīgu bezrūpību, bel gan nevaldāmu niknumu.

Vecā sieviete atbilda vardam "nekaitīga". Viņa kustējās tik lēni, ka uz. viņu bija sāpīgi skatīties, un viņai mugurā bija vecmodīgs melns vilnas mētelis, droši vien divdesmit gadus vecs, un galvā - raiba adīta cepure. Abas rokās viņa stiepa baltas plastmasas iepirkumu somas, ko pie zemes acīmredzot vilka pārtika. Piepeši Houpa redzēja, ka vecas damas seja pavīd dusmas. Paspērusi paris soļu sāņus, viņa aizšķērsoja Maiklam O'Konelam ceļu.

houpa ielas pretējā pusē nostājās aiz koka. O'Konels un vecā sieviete brīdi nikni glūnēja viens uz otru.

Sieviete, neveikli pacēlusi augstāk roku ar iepirkumu somu, pakratīja uz. O'Konela pusi pirkstu.

-  Es tevi pazīstu! - viņa skaļi sacīja. - Es zinu, ko tu dari!

-   Ne velna lu nezini, - O'Konels tikpat skaļi atbildēja.

-   Es zinu, ka tu kaut kā kaitē maniem kaķiem. Es zinu,

ka tu viņus zodz. Vai dari vēl ko sliktāku! Tu esi ļauns cilvēks, un man vajadzētu uzrīdīt tev policiju!

-    Neko neesmu nodarījis taviem sasodītajiem kaķiem. Varbūt viņi atraduši citu jukušu veceni, kas viņus baro. Varbūt viņiem negaršo ēdiens, ko lu viņiem atstāj. Droši vien, ka citur viņiem klājas labāk, tāpēc liec mani mierā, vecā kaza, un uzmanies. Es pals varu uzrīdīt lev sanitāro departamentu, un tad viņi atnāks un savāks visus los nolādētos, kašķainos kustoņus, izvedīs lauka un nobeigs.

-   Tu esi nežēlīgs, bezsirdīgs cilvēks, - vecā sieviete stīvi paziņoja.

-   Vācies nost no ceļa un ej ellē! - O'Konels noteica un, pagājis sievietei garām, laiskā soli devās pa ielu tālāk.

-   Es zinu, ko tu dari! - vecā sieviete nokliedza viņam pakaļ.

O'Konels pagriezās un mirkli viņā noraudzījās.

-   Patiešām? - viņš vesi painteresējās. - Nu, lai ari ko tu iedomājies, tev palaimējies, ka vēl neesmu to izdarījis ar tevi.

houpa redzēja, ka vecā dāma noelšas un pasper soli atpakaļ, ka saņēmusi sitienu. O'Konels pasmaidīja, acīmredzami apmierināts ar savu atbildi, apcirtās un turpināja ceļu. 1 loupai nebija ne jausmas, kurp O'Konels iet, bet viņa zināja, ka vajadzētu jaunajam vīrietim sekot. Sieviete ar iepirkumu somām ka sastingusi stāvēja uz. ietves, un Houpa nolēma ar viņu aprunāties. Kad Maikls O'Konels nogriezās sānielā, Houpa pameta savu vietu pie koka.

Vēlreiz pametusi skatienu uz stūri, aiz kura O'Konels bija nozudis, viņa pamāja sievietei ar roku.

-  Atvainojiet, kundze, - Houpa klusa balsi sacīja, vēlēdamas saistīt vecās dāmas uzmanību. - Atvainojiet…

Sieviete piesardzīgi palūkojās uz Houpu.

-  jā? - viņa ar aizdomām novilka.

-   Atvainojiet, - Houpa atkārtoja. - Es stāvēju ielas otra pusē un nejauši dzirdēju jūsu vardu apmaiņu ar to puisi.

Sieviete nopētīja Houpu, kas straujā soli piegāja viņai klāt.

-  Izklausījās, ka viņš ir ļoti rupjš un jūs neciena.

Vecā sieviete paraustīja plecus, nespēdama saprast, ko Houpai no viņas vajag.

Houpa ievilka elpu un ķeras pie meliem.

-  Mans kaķis, ļoti piemīlīgs, trīskrāsains, ar baltam priekš- ķepām - es viņu devēju par Zeķīti - jau vairākas dienas nenāk mājās. Viņš ir pazudis, un es nezinu, ko lai dara. jūku vai prātā. Es dzīvoju dažus kvartālus tālāk no šejienes. -

Houpa pamaja ar roku nenoteikta virzienā, kas varēja nozīmei vai visu Bostonu. - Varbūt esal viņu redzējusi? - Patiesībā Houpai kaķi riebās. Tie izraisīja viņai šķavas, turklāl viņai nepatika skatieni, ar kādiem šie dzīvnieki viņu apveltīja. - Viņš ir tik mīļš un gadiem ilgi nekur nav aizmaldījies. - Meli viegli vēlās pār lūpām.

-   Nezinu gan, - vecā sieviete lēni novilka. - Manā kolekcijā ir vairāki trīskrāsaini, bel neatceros, ka nesen kads bulu pieklidis. Kaut gan… - Viņas skatiens no Houpas aizslīdēja uz, lo pusi, kur bija nozudis Maikls O'Konels. Viņa iešņācās, izklausīdamās pēc kāda no saviem mīluļiem. - Neesmu droša, ka viņš nav izdarījis tam ko ļaunu.

Houpas seja pauda izbailes.

-   Vai viņam nepatīk kaķi? Kuram cilvēkam gan…

Teikumu nebija vajadzības pabeigt. Vecā sieviete paspēra

soli atpakaļ un nopētīja Houpu, cenzdamās izlemt, ko lai doma par viņu.

-   Varbūt jūs gribētu ienākt pie manis, iedzert tasi tējas un apraudzīt manus bērnus?

Houpa aši pamaja un pasliepas, lai paņemtu sievietes iepirkumu somas. Esmu iekšā, viņa nodomāja, juzdamās ta, it ka butu uzaicināta nostāties blakus pūķa midzenim.

* * *

Skots nopūlas, lūkodamies uz zemo vidusskolu, kas bija celta no gadu gaitā izbalējušiem cementa blokiem un sarkaniem ķieģeļiem. Viņš nodomāja, ka šis ēkas arhitekts droši vien projeklejis ari cietumus, līkas priekšā stāvēja dzelteni skolas autobusi ar ieslēgtiem motoriem, kas izplatīja gaisā kodīgu dīzeļdegvielas smaku. Noplukušais Amerikas karogs bija aptinies ap kātu un sapinies ar Ņūhempšīras pavalsts karogu. Abi konvulsīvi raustījās asajā vējā. Sānos vidēja augsts, aprūsējis stiepļu žogs. Pie durvīm bija izkārtne ar diviem paziņojumiem: "Uz priekšu, cīnītāji!" - un: "SAT/ACT pārbaudījumi: pierakstieties!"

Skotam ari bija Meljū Mērfija ziņojuma kopija, kas bija iebāztā uzvalka žaketes kabatā. Tajā bija dažas norādes uz Maikla O'Koncla pagātnes faktiem, un Skols bija apņēmies tos papildināt. Sākt ar O'Konela vidusskolu šķila tikpat loģisks solis kā sākt citur, kaut ari viņu saņemta informācija būs desmit gadus veca.

Veselu drūmu ritu Skols bija iepazinis pasauli, kura uzaudzis Maikls O'Konels. Ņūhempšīras piekrastes daļa bija pretrunīga viela - Atlantijas okeāns dāvāja lai skaistumu, bet industriālais rajons, kas, gluži kā dēle, bija piesūcies zemei josla, kur upes ielek okeānā, bija smagnējs un flegmātisks, pilns ar dūmeņiem un dzelzceļa stacijām, noliktavām un kausēšanas rūpnīcām, kas darbojās visu diennakti. O'Konelam šķita, ka viņš vēro vecu striptīza dejotāju, kura strādā noplukušā klubā dienas vidū.

Lielākajā daļa apvidus, kur Maikls O'Konels bija .uzaudzis, būvēja lielus kuģus. Pret pelēkajam debesim slējās milzu celtņi, kas pārvietoja tērauda tonnas. Vasarā te bija karsts, ziemā auksts, un ta bija vieta, kur cilvēki visu dienu valka ķiveri, kombinezonu un izturīgus, apbružātus zabakus. Būvlaukumos redzamie strādnieki bija spēcīgi un sīksti, tikpat nesatricināmi kā smagas mašīnas, ko viņi vadīja. Šajā vieta augstāk par visu vērtēja izturību.

Skots šeil jutās ļoli neiederīgs. Sēdēdams mašīna un vērodams vidusskolēnu barus, kas plūda ārā no noplukušas skolas, viņš jutās ka ieradies svešā zemē. Viņš dzīvoja citāda pasaule, un viņa darbs bija studentu vir/išana uz. visam tām panākumu lamatām, ko Amerika tik ļoti slavē, - lielas mašīnas, lieli konti bankā, lielas mājas. Šiem pusaudžiem, kas viņa acu priekša sakāpa autobusos, droši vien bija pieticīgāki sapņi, un viņi visticamāk nonāks fabrikā, kur strādās daudzas stundas.

]a es būtu uzaudzis šeit, es darītu visu iespējamo, lai tiktu prom, Skots nodomāja.

Kad pārpildītie autobusi devās prom, viņš izkāpa no mašīnas un strauja soli devās uz skolas parādes durvīm. Apsargs, kas pie tām slaistījās, parādīja ceļu uz administrācijas telpu. Aiz letes tur sēdēja vairākas sekretāres. Tālāk aiz stikla sienas bija redzams direktors, kas vienaldzīgi strostēja kādu skolnieci af violetiem, sekstē sasukātiem māliem, gredzentiņiem ausīm un uzacīs un melnu ādas jaku mugurā.

-   Vai varu jums palīdzēt? - jautāja jauna sieviete, viena no sekretārēm.

-  Es ceru, - Skots atbildēja. - Mani sauc Džonsons. Es strādāju uzņēmumā Rat/theon. Ka jau jūs zināt, mēs darbojamies Bostonā. Patlaban grasāmies piedāval darbu jaunam vīrietim, kura autobiogrāfija teikts, ka viņš pirms desmit gadiem beidzis šo vidusskolu. Saprotiet, mums ir vairāki valsts pasūtījumi, tāpēc viss rupigi jāpārbauda.

Sekretāre pievērsās savam datoram.

-   Vārds?

-   Maikls O'Konels.

Viņa nospieda dažus taustiņus.

-   Skolu beidzis tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektajā gadā.

-  Vai ir vēl kāda informācija, kas mums varētu būt node- rīga?

-  Es nedrīkstu izpaust atzīmes un citus ierakstus, ja jums nav rakstiskas atļaujas.

-  Ja, protams, - Skots noteica. - Jā, paldies.

Jaunā sieviete atkal ķērās pie dokumentu ievadīšanas datorā, bet Skols vilcinājās. Viņam skatienu uzmeta kāda vecaka skolotāja, kas bija iznākusi no direktora vietnieka kabineta bridi, kad viņš nosauca O'Konela vārdu. Šķita, ka viņa apsver, kā rīkoties. Viegli paraustījusi plecus, skolotāja piegāja pie Skota.

-   Es pazinu O'Konelu, - viņa teica. - Tatad viņš dabūs darbu?

-   Tas saistīts ar programmēšanu. Datu sistematizācijā. Kaut kas tamlīdzīgs. Darbs nav milzum svarīgs, bet daļa informācijas saistīta ar Pentagona pasūtījumiem, tāpēc mums jāveic parasta pārbaude.

Viņa izskatījās pārsteigta.

-   Priecājos, dzirdot, ka viņš nokārtojis savu dzīvi. Rai/t- heon. Tā ir liela korporācija.

-   Vai tad agrāk viņa dzīve bija tik nekārtīga?

Sieviete pasmaidīja.

-   Tā varētu sacīt.

-  Ziniet, vidusskola daudzi iekuļas nepatikšanas. Pusaudžiem tipiskus pārkāpumus mēs parasti neņemam vērā. Mums japārbauda, vai nav bijis kas nopietns.

Skolotāja pamāja.

-  Ja, bija. Visādi sīkumi. - Viņa vilcinājās.

-  O'Konelam?

-   līs nezinu, vai vajadzētu jums lo teikt. īpaši, ja viņš tik tālu licis. Nevēlos izpostīt viņa izredzes.

-  Tas mums patiešām palīdzētu.

Viņa vēl bridi šaubījās.

-  Šeit viņš visiem sagādāja galvassāpes, - beidzot viņa pavēstīja.

-   Kādā ziņā?

-   Viņš bija gudrs. Daudz gudrāks nekā lielāka daļa musu skolēnu. Taču kaut kas ar viņu nebija labi. Man viņš vien- mer atgādināja tādu Kolumbainas zēnu, lai gan Kolumbai- nas traģēdija vēl nebija notikusi. Ka jau saprotat, viņš bija kluss, bet allaž kaut ko perināja. Man ļoti nepatika viena viņa īpašība. Maikls mēdza ieņemt galvā, ka viņam kāds traucē vai kaite, vai ari viņš kaut ko ļoti gribēja, un tad tas bija vienīgais, uz ko viņš koncentrēja uzmanību. Ja viņu ieinteresēja kāds mācību priekšmets, viņš saņēma augstāko novērtējumu. Ja viņam nepatika skolotājs, nu, tad sākas dīvainības. Sliktas, protams. Šim skolotājam kāds sabojāja automašīnu.

Viņam pazuda klases žurnāls. Policijā uzradās anonīms iesniegums par viņa vardarbīgu izturēšanos pret skolēniem. Tādās reizēs vienmēr šķila, ka saistīts ar to ir viņš. Bet nekad jau neko nevarēja pierādīt. Dienā, kad viņš pameta skolu, es priecājos.

Skots pamāja.

-  Kāpēc… - viņš iesāka, bet skolotāja jau atbildēja uz. viņa neizteikto jautājumu.

-Ja jus bulu audzis tādās mājās, ar jums ari nebulu labi.

-   Kur…

-   Man lo nevajadzētu darīt. - Ibmer viņa paņēma papīra lapu un uzrakstīja adresi. - Nezinu, vai tā vel ir pareiza. Varbūt nav.

Skots paņēma lapu.

-Jūs joprojām lo atceraties? Pagājis jau desmit gadu.

Skolotāja pasmaidīja.

-   Visu šo laiku esmu gaidījusi bridi, kad pa durvīm kads ienāks un uzdos jautājumus par Maiklu O'Konelu. Nedomāju, ka tas būs cilvēks, kurš grasās dol viņam darbu. Man šķita, ka atnāks policisti.

-Jus izklausāties ļoti pārliecinātā.

Viņa pasmaidīja.

-    Reiz es biju viņa skolotāja. Pasniedzu angļu valodu vienpadsmitajā klase. Viņš atstāja uz mani neizdzēšamu iespaidu. Gadu gaitā bijis kāds ducis skolēnu, ko nav iespējams aizmirsi. Par dažiem ir labas atmiņas, par citiem - ļoti sliktas. Vai viņš strādās birojā kopa ar jaunām sievietēm?

-Jā. Kāpēc jus jautājat?

-   Šķita, ka viņa klātbūtnē meitenes vienmēr jutas neērti. Un tomēr viņš tās saistīja. To es nespēju izprast. Kāpēc meitenei patīk puisis, kurš noteikti sagādās viņai nepatikšanas?

-   Nezinu. Varbūt man vajadzētu ar kādu no viņam aprunāties?

-   Vajadzētu gan. Taču pagājis ilgs laiks. Kas to lai zina, kur viņas tagad dzīvo? Turklāt šaubos, vai kāds vēlēsies ru nāt par Maiklu. Ka jau leicu, viņš atstāja iespaidu uz cilvēkiem.

-   Varbūt viņa ģimenes locekļi?

-   Tā ir viņa mājas adrese. Nezinu, vai viņa tēvs tur vēl dzīvo. Varat pārbaudīt.

-   Un viņa māte?

-   Māte jau pirms daudziem gadiem nozuda no Maikla dzīves. Visu stāstu es neesmu uzzinājusi, bet…

-   Kas?

Sieviete saspringa.

-   Cik nopratu, viņa nomira, kad Maikls vel bija mazs. Cik gadu viņam toreiz varēja but? Kadi desmit? Vai trīspadsmit? Nedomāju, ka man vēl ko vajadzētu sacīt. Esmu izpļāpājusi pārāk daudz. Mans vārds jums nav vajadzīgs, vai ne?

Skols papurināja galvu. To, ko vajadzēja uzziņai, viņš bija uzzinājis.

-   Vai vēlaties lēju, mijā? Ar lāsīti piena?

-   Būtu jauki, - Houpa atbildēja. - Sirsnīgi pateicos, misis Abramoviča.

-  Sauciet, mīļā, mani par 1 lildu, ludzu.

-   l.abi, 1 lilda, sirsnīgs paldies. Jus esat ļoli laipna.

-   Tūlīt atgriezīšos, - vecā sieviete noteica un nozuda virtuve. Houpa dzirdēja, ka sāk svilpt lejkanna. Viņa pārlaida skatienu istabai, to nopētīdama. Pie sienas bija piestiprināts krucifikss, un tam blakus bija koša glezna ar Jēzu pēdējā vakarēdiena. Krucifiksam apkārt bija izvietotas izbalējušas melnbaltas fotogrāfijas, kurās attēloti vīrieši ar stīvām apkaklītēm un mežģīnēs tērpušās sievietes. Ka pretstats tām bija uzņēmumi ar patumšu zaļu ainavu, bruģētām ielām un baznīcu ar smailiem torņiem. houpa nosprieda, ka vīrieši un sievietes ir sen miruši radinieki kādā Austrumeiropas valsti, kur veca sieviete nav bijusi gadu desmitiem ilgi. Šķita, ka viņa noklājusi dzīvokļa sienas ar spokiem. Houpa meklēja vēl kādas liecības par vecas sievietes dzīvi - no palodzes lobījās nost krasa, uz plauktiņa sarindotas pudelītes un zāļu kārbiņas. Turpat bija kaudzēs sakrauti žurnāli un avīzes, bel pretī bagātīgi polsterētam sarkanam atzveltnes krēslam stāvēja televizors, kas bija vismaz piecpadsmit gadus vecs. Viss liecināja par vientulību.

Dzīvokli bija viena guļamistaba. 1 loupa ieraudzīja, ka blakus krēslam ir grozs ar adamadalam. Šeit oda pēc vecuma un kaķiem. Kādi astoņi dzīvnieki tupēja uz dīvāna, pie radiatora, uz palodzes. Vairaki pienāca pie Houpas un pa berzējās gar viņu. Guļamistabā droši vien bija vēl divtik daudz.

Houpa, ievilkusi elpu, neizpratne jautāja sev, ka cilvēks var nonākt lidz tādai vientulībai.

Misis Abramoviča, nesdama divas kūpošas tējas tases, ienāca istabā. Viņa uzsmaidīja saviem kaķiem, kas nekavējoties saka berzēties viņai gar kājām.

-   Vel nav vakariņu laiks, mīlulīši. Drusku pacietieties. Ļaujiet mammai nedaudz parunāties. - Viņa pievērsās I knīpai. -Jus taču neredzat savu Zeķīti mana neliela ja zvērudārzā, vai ne?

-   Ne, - Houpa skumīgi atbildēja. - Un gaiteni arī neredzēju.

-   Es uzmanu, lai mani mīlulīši pārāk bieži neiet gaileni. Visu laiku jau nevaru viņus izsekot, jo viņiem patīk iel un nākl, kad vēlas, jo tāda ir kaķu daba, mīļa. bet es uzmanu viņus tāpēc, ka esmu pārliecināta - viņš tiem dara kaut ko ļoti sliktu.

-   Kāpēc jus domājat…

-  Viņš nezina, ka es ikvienu kaķi pazīstu. Un ik pec paris dienām kāds pazūd. Es labprāt zvanītu policijai, tomēr viņam ir taisnība. Atnāks cilvēki no oficiālām iestādēm un atņems man visus draugus, un to es nespētu izturēt. Viņš ir slikts cilvēks, un es vēlos, kaut viņš izvāktos no šis mājas. Man nevajadzēja…

Misis Abramoviča apklusa, un Houpa viegli paliecās uz priekšu. Veca sieviete nopūtās un pārlaida skatienu dzīvoklim.

-  Mīļā, es baidos, ka viņš ir pievacis jusu mazo Zeķīti, ja las ieradies ciemos. Vai ari nodarījis nabaga kaķītim ko jaunu. Nezinu.

houpa pamāja.

-   Izklausās, ka viņš ir briesmīgs cilvēks.

-  Ta ir. Viņš mani biedē, un parasti es neuzdrošinos ar viņu runāt. Retu reizi strīdos, ka las notika šodien. Manu- prat, viņš biedē ari citus šejienes iemītniekus, bet ari viņi neko nesaka. Ko gan mes varam izdarīt? Viņš laika maksā iri, netrokšņo, nerīko skaļas viesības, un tas ir viss, kas interesē nama īpašniekus.

houpa iedzēra malku saldās tējas.

-  Žēl, ka nevaru par to pārliecināties. Nu, par Zeķītes likteni.

Misis Abramoviča krēslā atgāzās atpakaļ.

-   Ir kāda iespēja, - viņa domīgi sacīja. - Jūs varētu pārliecināties. Un es arī saņemtu atbildes uz saviem jautājumiem. Esmu veca, un man vairs nav speķa. Turklāt man nav, kurp iet. Toties jus, mīļā, izskatāties spēcīga sieviete. Spēcīgāka, neka es biju jusu vecumā. Un varu derēt, ka jus nekas īpaši nebiedē.

-   Tā ir.

Vecā sieviete pasmaidīja, un šis smaids likās viltīgs.

-   Kad bija dzīvs mans virs, mūsu dzīvoklis bija lielāks. Tajā ietilpa ari telpa, kur tagad dzīvo misters O'Konels. Mums bija divas guļamistabas un dzīvojama istaba, darbistaba un ēdamistaba, visa ši ēkas puse. Kad mans Alfrēds nomira, īpašnieki to sadalīja. Pārvērta musu lielo dzīvokli par trim mazakiem. Taču, to darīdami, viņi noslinkoja.

-   Noslinkoja?

Misis Abramoviča iedzēra malku tējas. I loupa ieraudzīja viņas acīs uzplaiksnījām negaidītas dusmas.

-   Ja! Noslinkoja. Vai tad tas nav slinkums - nenomainīt atslēgas vairākām jauno dzīvokļu durvīm? To dzīvokļu, kas reiz bija maus dzīvoklis.houpa, juzdama piepešu satraukumu, pamāja.

-   Es ļoti vēlos noskaidrot, ko viņš nodarījis maniem kaķiem, - misis Abramoviča lēni teica. Viņas acis samiedzas, balss kļuva zemāka, un Houpa saprata, ka šaja sievietē ir kaut kas baiss. - Domāju, ka jus ari gribat zināt, kas noticis ar Zeķīti. Ir tikai viens veids, ka par lo var pārliecināties, - ielūkoties tur iekšā. - Vecā dāma liecās uz priekšu, līdz viņas seju no I loupas šķira tikai dažas pēdas. - Viņš to nezina, bet man ir viņa durvju alslega, - misis Abramoviča nočukstēja.

* * *

-   Nu, - viņa ierunājās, un pār viņas seju parskrēja ēna, vai tagad saprotat, ka viņi riskēja ar visu, kas viņiem bija?

Ikviens žurnālists zina, ka starp apraksta varoni un rakstītāju jāvalda sapratnei un sadarbībai. Labs reportieris intuitīvi jut, kā vislabāk izvilināt no sava sarunu biedra vissarežģītāko stāstu. Taču es no paša sākuma zināju, ka musu sarunu vada viņa. Musu tikšanās bija kā slepena dēka ar mērķi izdibināt informāciju. Ls nolēmu, ka, stāstīdams savu stāstu, izmantošu viņu tikpat daudz, ka viņa izmantoja mani.

-  Cik bieži jūs dzirdat savus pusmūža draugus apgalvojam, ka viņi vēlas dzīve ko mainīt? - pēc brīža klusēšanas viņa vaicāja. - Teiksim, kļūt ditadi cilvēki. Vai viņi bieži izsaka velēšanos, lai notiek kaut kas tāds, kas apgrieztu viņu dzīvi kājām gaisa, un tad viņiem vairs nevajadzētu samierināties ar rutīnu.

-   Diezgan bieži, - es atbildēju.

Vairakums cilvēku melo, sacīdami, ka ilgojas pēc parmai- ņām, jo tās viņus biedē. Patiesība viņi veļas atgūt jaunību. Kad esam jauni, jebkura izvēle ir piedzīvojums. Sasnieguši pusmūžu, savus lēmumus mēs sākam pārdomāt. Ceļu esam izvēlējušies, un tagad pa to jāiet, vai ne? Un sakas sarežģījumi. Mēs nelaimējam loterijā. Priekšnieks iesauc mūs sava kabineta un paziņo, ka jāsamazina darbinieku skaits. Vīrs vai sieva, ar kuru esam kopā divdesmit gadus, paziņo: "Lsmu saticis citu un vēlos šķirties." Ārsts paceļ skatienu no analīžu rezultātu lapas, sarauc pieri un saka: "Šie skaitļi nav labi. Nosūtīšu jus uz papildu pārbaudēm."

-   Skots un Sallija…

|ā, viņiem šo brīdi sagādāja Maikls O'Konels. Varbūt tas vēl strauji tuvojas. Vai viņi spēs aizsargat Lšliju?

Viņa piepeši pielika plaukstu pie lupām, un es dzirdēju, ka no viņas mutes izlaužas elsas. Viņa brīdi klusēja, cenzdamas atgūt savaldību.

-   Neviens vēl nebija lo izteicis skaļi, pagaidām vel ne, taču sirds dziļumos viņi zinaja, ka tas, ko viņi cer iegul, maksas ļoti dārgi.

TRĪSDESMITPIEKTĀ NOdaĻa

Viens zābaks

I loupa ar alslcgu roka neveikli mīņājās pie Maikla O'Ko- nela dzīvokļa durvīm. Viņai ai/, muguras misis Abramoviča slavēja savās durvīs, un viņai gar kājām glaudās kaķi. Viņa dedzīgi māja 1 loupai, mudinādama to ķerties pie darba.

-   Es sargāšu durvis. Viss bus labi. Pasteidzieties! - vecā dāma čukstēja.

Houpa d/.iļi ievilka elpu un ielika atslēgu slēdzene. Viņa īsti nezināja, ko darīs vai ko mekles, un nebija pārliecināta, ko cer ieraudzīt. Rokā viņai bija atslēga, un brīdī, kad lā ar klusu klikšķi slēdzenē pagriezās, viņas gara acu priekšā iznira aina, ka O'Konels nāk pa ietvi šurp, nogriežas ap slūri uz savas ielas, tuvojas viņai, un apkart viss satumst. Houpa juta vīrieša elpu savā ausi, iztēlojās viņa balss šņākoņu. Viņa sakoda zobus un nodomāja, ka cīnīsies ka neprātīga, ja tas bus nepieciešams.

-   Ātrāk, mīļā! - misis Abramoviča atkal čukstēja. - Noskaidrojiet, ko viņš dara ar maniem kaķiem.

I loupa atgrūda durvis un iegāja dzīvoklī.

Viņa bridi vilcinājās, nesaprazdama, vai durvis vajadzētu aizvērt vai atstāt vaļā, lai… Ko gan? Ja viņš atgrieztos, I loupa būtu iekļuvusi slazda. Otru durvju nebija. Ugunsdzēsēju kāpņu arī ne. Viņa dziļi ievilka elpu un aizvēra durvis gandrīz, ciet, atstādama nelielu spraugu, lai vismaz dzirdētu misis Abramovičas brīdinājumu, ja vecā sieviete viņai uzsauks.

Houpa nopētīja dzīvokli. Tas bija netīrs un nolaists. O'Konelam acīmredzot nerūpēja telpa, kur viņš mitinājās.

Šeit nebija ne krasainu plakātu uz sienām, ne istabas augu uz palodzes, ne raiba paklāja uz grīdas. Ne televizora, ne stereoatskaņolāja. Tikai dažas nobružātās informātikas kursu grāmatas, kas nobāztas talākajā stūrī. Dzīvoklis bija noplucis un askētisks ka muka celle. Tas Houpai nepalika, ši liecība, ka visa kaisle Maikla O'Konela dzīve ir tikai viņa iztēlē. Viņš dzīvoja cilā pasaule, ne tajā, kur nolika galvu uz spilvena un gulēja.

Viņa aši iegāja dzīvokli dziļāk, ievilka elpu 1111 tajā paša mirklī izdomāja, kā rīkosies.

Atceries, viņa sev pavēlēja. Atceries itin visu.

Viņa iebāza roku jakas kabatā un izvilka papīra lapiņu. Ieraudzījusi uz neliela galdiņa lētu pildspalvu, viņa aši uzzīmēja aptuvenu'dzīvokļa plānu un atkal pievērsās galdam.

Tā bija lēļa koka plāksne, kas uzlikta uz diviem melniem metāla kartotēkas skapjiem. Uz. šīs galda virsmas stāvēja klēpjdators, un tam klat bija pievilkts koka krēsls ar cietu atzveltni. Ta bija vienkāršā un kaila aina. I loupa spēja iztēloties, kā Maikls O'Konels sēž pie ekrana un metāliskā gaisma apspīd viņa seju, kamēr viņš koncentrē uzmanību uz. redzamajiem attēliem. Klēpjdators izskalijas jauns. Tas bija atvērts un pievienots pie elektrības. Dega spuldzīte, un las liecināja, ka dators ieslēgts.

Houpa dziļi ievilka elpu, bridi klausījās, vai gaiteni nav dzirdamas soļu skaņas, un apsēdās pie datora. Pierakstījusi ražotājas firmas nosaukumu un modeli, viņa nopētīja melno ekrānu. Rīkodamās piesardzīgi kā elektriķis, kas sniedzas pēc atklāta vada gala, viņa pieskārās peles vidum. Dators iezumējas un nozibēja. Paradījās ekrānsaudzelajs.

Houpa juta, ka lupas apkalst un rīkle aizžņaudzas.

Ekrānsaudzelajs bija Ešlijas fotogrāfija.

Tā bija neskaidra, acīmredzot uzņemta steiga no vairāku pēdu attāluma. Ešlija bija nofotografēta brīdī, kad piepeši pagriezusies, it ka izbijusies no kada trokšņa, kas atskanējis viņai aiz muguras. Viņas seja bija baiļu sašķobīta.

Houpa stingi lūkojās ekrānā un dzirdēja, ka pašas elpa kļūst strauja un sekla. Attēls, kuru O'Konels bija izvēlējies par ekrānsaudzētāju, viņai šo to izteica, un tas nebija nekas labs. O'Konels dievināja mirkli, kad Ešlija bija pārsteigta 1111 šausmu pārņemta.

Ta bija viņa mīlestība. Pats sliktākais paveids.

Houpa iekoda lupā, pavirzīja kursoru uz. ikonas "Mani dokumenti" un noklikšķināja. Parādījās saraksllodziņš. Ešlija Mīlestība. Ešlija Naids. Ešlija Ģimene. Ešlija Nākotne.

Viņa uzklikšķināja uz. pirmo, bet uzraksts pieprasīja: "Ievadiet paroli."

Houpa uzvirz.īja kursoru uz faila "Ešlija Naids".

Dators nozibsnija, atkal pieprasīdams paroli.

Houpa nogrozīja galvu. Ja ilgi sēdētu un apsvērtu dažādus variantus, paroli varētu uzminēt, bet Houpa uztraucas par dzīvoklī pavadīto laiku. Joprojām strauji elpodama, viņa aizvēra dokumentu, un atstāja datoru sākotnējā pozīcija. Atrāvusi atvilktnes, lloupa redzēja, ka tajās ir tikai daži noklīduši zīmuļi un printēšanai paredzēts papīrs.

Pieceļoties viņai noreiba galva. Pasteidzies, Houpa mudina ja sevi. Tu riskē.

Viņa pameta skatienu apkārt un nolēma ielūkoties guļamistaba.

Tā oda pēc sviedriem un pamestības. Houpa žigli piega- ja pie apbružātas kumodes un to parmekleja, cik ātri vien spēja. Uz gultas rāmja uzlikta matrača jucekli bija samesti palagi un sega. Viņa nometās ceļos un palūkojas zem gultas. Neka. Skapi karajās dažas jakas un krekli. Viens melns džemperis. Divas kaklasaites. Viens krekls ar pogām un pelēkas bikses. Nekas īpašs. Jau gandrīz aiztaisījusi skapja durvis, viņa tālākajā stūri ieraudzīja apbružātu strādnieka zābaku, laja bija iebāzta stīva, pelēka, sakaltušiem dubļiem notraipīta sporta zeķe. Turpat blakus bija piesvidušu treniņterpu kaudze.

Viens zabaks I loupai šķita neizprotams.

Viņa meklēja otru, bet tas nekur nebija redzams.

Houpu šis zābaks satrauca, un viņa sastinga, cītīgi uz lo lūkodamās, it ka tas varētu viņai ko pavēstīt. Tad viņa iesniedzās skapī un, piesardzīgi pabīdījusi malā drēbes, zābaku satvēra. Tas bija pasmags, un Houpa saprata, ka tajā kaut kas ir iekšā. Rīkodamas ka ķirurgs, kurš noloba ādu, viņa noņēma zeķi un ielūkojās zābaka.

Pār lūpām izspruka vaids.

Zābakā bija pistole.

Viņa pastiepa roku, bet apturēja sevi, tai nepieskardamas.

Viņa nezināja, kāpēc.

Prāta ienāca doma, ka vajadzētu šo ieroci pagrābt, nozagt, aizvākt no Maikla O'Konela skapja. Vai ar šo pistoli viņš grasās nogalinat Kšliju?

Houpa jutās ka lamatās, it ka viņu kāds ar varu vilktu zem ūdens. Viņa apzinājās, ka, paņemdama ieroci, O'Konelam pavēstīs, ka šeit bijis kads no Ešlijas tuviniekiem. Varbūt O'Konelu las satracinās un viņš rīkosies. Varbūt viņam kaut kur paslēpts vēl kads ierocis. Varbūt, varbūt. 1 loupa, nespēdama izlemt, cīnījās ar šaubām. Viņa vēlējās, kaut spētu padarīt ieroci nekaitīgu. Varbūt jāizņem tam kāda svarīga detaļa? Reiz kādā spriedzes romānā viņa par to bija lasījusi, bel viņai nebija ne jausmas, kā tas jādara. No ložu paņemšanas arī nebūtu nekādas jēgas. O'Konels uzzinātu, ka dzīvoklī kads bijis, un gluži vienkārši sagādātu jaunas lodes.

Houpa nespēja novērst skatienu no ieroča. Stobra sānos bija iegravēta marka un kalibrs. Divdesmit piektais.

Pistole skapi savādi stindzināja Houpu.

Nejuzdamās pārliecināta, ka rīkojas pareizi, viņa uzmanīgi novietoja zābaku atpakaļ skapja stūri un sakartoja drēbēs tā, ka viss izskatījās neskarts.

Houpai gribējās bēgi. Cik ilgi viņa jau ir dzīvokli? Piecas minūtes? Divdesmit? Viņai šķila, ka dzird soļus un balsis, tomēr saprata, ka tas ir dzirdes mans. Tik un ta viņa lika sev nekavējoties doties prom.

Houpa steidzās uz durvju pusi, palraukdamas garam vannas istabai, ko nepūlējās pārbaudīt. Pie nelielas virtuves viņa tomēr apstājās.

Kaķi, viņa nodomāja. Misis Abramoviča gribēs zinai, vai viņa redzējusi kaķus.

Viņa iemeta skatienu nelielajā telpā. Galda nebija, likai ledusskapis, neliela plīts ar četriem riņķiem un divi plaukti, kas bija piekrauti ar zupas un sautējumu bundžām. Ncvie- nas kārbas ar kaķu barību. Ne ar žurku indi, ko piejaukt maltītei.

Houpa piegaja pie ledusskapja un atvēra durvis. Dažas sastāvdaļas, no kā pagatavot sviestmaizi, un paris bundžu auksta alus. Viņa aizvēra ledusskapi un nedomādama attaisīja ari saldētavas durvis, sagatavojusies tur ieraudzīt saldētas picas.

Skats, ko Houpa ieraudzīja, bija ka sitiens, un viņa tik tikko apslāpēja kliedzienu.

Tur bija vismaz sešu kaķu sasaldēti līķi. Vienam drausmīga nāves smīnā bija atņirgti zobi - gluži ka vieplis gotis- kaja arhitektūrā.

Panikas pārņemtā, Houpa kāpas atpakaļ, plaukstu pie mutes piespiedusi. Sirds mežonīgi dauzījās, galva reiba un nāca vēmiens, it ka piepeši bulu paaugstinājusies ķermeņa temperatūra. Viņai vajadzēja iekliegties, taču to nedrīkstēja. Houpa neveiksmīgi mēģināja saglabāt mieru, bet velti. Pastiepusi roku, lai aizvērtu saldētavas durvis, viņa redzēja, ka ta trīc.

-   Pasteidzieties, mīļā! Kāds ir liftā! - no gaiteņa piepeši atplūda misis Abramovičas skaļais čuksts.

Houpa metās uz. durvīm.

-   Alrak! - misis Abramoviča skubināja. - Kads nāk!

Kad Houpa izskrēja gaitenī, viņa ieraudzīja, ka vecā sieviete joprojām slēpjas sava dzīvokļa durvīs. Bija dzirdams, ka lifta kabīne ceļas augšup. 1 loupa aizvēra O'Konela mitekļa durvis. Trīcošām rokām viņa iebīdīja atslēgu slēdzenē, gandrīz nomezdama to zemē.

Misis Abramoviča ierāvās dziļāk savā dzīvokli, atstādama durvis pavisam šaura spraugā. Kaķi satraukti mela lokus un trinās viņai gar kājām, it kā bulu uztvēruši vecās sievietes balsi bailes.

-   Atri, airi, mums jāpazūd!

Houpa redzēja, ka vecā kaimiņiene savā dzīvoklī gandrīz nozudusi. Durvju sprauga bija lik tikko manāma. 1 loupa juta, ka atslēga iegrūž bultu viela, un, atkāpusies no durvīm, pagriezās pret liftu. Pa durvju spraugam bija manams, ka iekšā spīd gaisma.

Houpa, nespēdama pakustēties, sastinga.

Lifta kabīne neapstadamās turpinaja ceļu augšup.

Houpai ausīs šalca adrenalīns, un skaņas šķita nakam no tālienes ka atbalss plaša aizā.

Viņa stāvēja, it kā ieklausīdamās savā ķermenī, it ka gribēdama pārliecināties, ka ar viņas sirdi, plaušām un prātu viss ir kārtībā, ka neaprakstāmās izbailes nav tiem kaitējušas.

Misis Abramoviča pavēra durvis nedaudz plašāk un izbāza galvu gaitenī.

-   Viltus trauksme, mīļā. Vai tu noskaidroji, kas nolicis ar maniem kaķiem?

Houpa jau kuro reizi dziļi ievilka elpu, mēģinādama nomierināties. Sirds joprojām strauji pukstēja. Kad no viņas lupām beidzot atskanēja vardi, tie skanēja savadi vienaldzīgi.

-   Ne, - viņa sameloja. - Nekur tos nemanīju.

Vecas sievietes acis pavīdēja vilšanas.

-   Domāju, ka tagad man vajadzētu doties prom, - Houpa stīvi noteica. Pirms viņa pagriezās un strauji aizsoļoja uz kāpņu pusi, viņai pietika vesela saprata ieslidināt Maikla O'Konela dzīvokļa atslēgu jakas kabatā. Lifta gaidīšanai bija vajadzīga pacietība, bet la viņai vairs nebija.

Houpa, cik vien ātri spēdama, noskrēja leja pa kāpnēm, juzdama, ka viņas ķermenis joprojām ir saspringts un neveikls. Uzrāvusi plecus, viņa brāzās uz. priekšu, izmisīgi velēdamās tikt laukā. Piepeši pustumša vestibila durvis pavīdēja siluets, un baiļu pārņemtā 1 loupa atkal sastinga gluži ka zemē iemieta, līdz viņa saprata, ka tie ir divi citi īrnieki, kas nāk iekšā pa durvīm.

-   Li! - viens noņurdēja, kad Houpa paspraucās abiem garām. Beidzot izkļuvuši nakts aukstajā gaisā, viņa nopriecājās par tumsu, kas viņu apņēma. Noskrējusi leja pa pēdējiem pakāpieniem, kas šķīra viņu no ietves, Houpa neatskatīdamās šķērsoja šauro ielu, piegāja pie savas mašīnas, neveikli to atslēdza un iekrita vadītāja sēdekli. Iekšēja balss uzstājīgi mudināja: Bēdz! Tūlīt pat! Grasidamas izbraukt uz. ielas, viņa pacēla skatienu un… sastinga 110 jauna.

Maikls O'Konels laiska gaitā soļoja pa ietvi viņai pretī.

Houpa ar skatienu pavadīja vīrieti. O'Konels apstājās pie nama, iebāza roku kabata, sameklēja atslēgas un, pat nepa- lukojies uz viņas pusi, pieveica pakāpienus, kas veda uz durvīm, un nozuda. 1 loupa, bridi pagaidījusi, ieraudzīja, ka viņa dzīvoklī ielīst gaisma.

Viņu pārņēma bailes, ka O'Konels nojautīs, kas noticis. Ja nu viņa kaut ko tur sajaukusi vai nolikusi citur? I loupa iedarbināja motoru un, nepamezdama skatienu atpakaļ, aizbrauca līdz stūrim, pagriezās un devās pa platu ielu uz. priekšu, l'ec vairākiem kvartāliem viņa ieraudzīja vietu, kur varēja apstāties. Nobraukusi mašīnu mala, viņa jautāja sev, cik ilgs laiks, cik sekunžu pagājis no viņas ielaušanas līdz brīdim, kad O'Konels atgriezās? Trīs minūtes? Četras? Piecas?

Viņas kuņģis saravās, un nelabums beidzot prasīja savu. I loupa atvēra mašīnas durvis un klusi izvēmās, izspļaudama noteka visu misis Abramovičas tēju.

Nakamajā rītā Skots dienu sāka agri. Pamodies sava lētajā moteļa istabā jau pirms rītausmas, viņš devās uz mašīnu un drūmajā pelēkajā novembra pusgaismā brauca uz māju, kur bija uzaudzis Maikls O'Konels. Apstājies tieši tai pretī un izslēdzis motoru, viņš gaidīdams sēdēja, juzdams, ka salona iezogas pirmā ziemas elpa. Iela bija nožēlojama, par nieku labāka neka treileru parks, taču lielas atšķirības starp abiem nebija. Mājas šeit bija zemas, un tām bija vajadzīgs remonts. No sienām lobījās nost krasa, notekcaurules no jumtu maļam bija atravušās, pagalmos mēļajās salauztas rotaļlietas, pamestas mašīnas un izjaukti sniega motocikli. Māju ārdurvis vējā klabēja. Vairāki logi bija aizvilkti ar biezu plastmasas plēvi. Šķita, ka šajā vielā nav izvēles iespēju un to pametušas visas cerības. Te cieņā bija alus, loterijas biļetes, sapņi par motocikliem, tetovējumi un piedzeršanās sestdienas vakarā. Pusaudžus, iespējams, vienādi satrauca gan hokejs, gan grūtniecība, un vecākie ļaudis raizējās, vai nelielās pensijas ļaus viņiem izdzīvot bez. pārtikas taloniem. Tā bija nedraudzīgākā vieta, kādu Skots redzējis.

Viņu atkal pārņēma jau šejienes vidusskola piedzīvotās izjūtas, ka viņš te neiederas.

Skots vēroja bērnus, kas straume devās uz skolas autobusiem, un vīriešus un sievietes ar pusdienu groziem, kuri steidzās uz darbu. Kad burzma nedaudz aprima, viņš izkāpa no mašīnas. Kabatā viņam bija divdesmit dolāru naudaszīmju žūksnis, un viņš pieļāva, ka šajā rītā diezgan daudzas no tām iztērēs.

Uzgriezis muguru O'Konela mājai, Skots devās uz. tuvāko namu ielas pretējā pusē.

Viņš skaļi pieklauvēja, nepievērsdams uzmanību drudžainiem, dobjiem suņa rējieniem. Pēc mirkļa sievietes balss dusmīgi uzkliedza sunim, lai tas apklust, un durvis atvērās.

-   Jā? - Skola priekšā nostājās sieviete, kam varēja but krietni pari trīsdesmit. Mutes kaktiņā viņai bija cigarete, un viņa bija ģērbusies sārtā rītakleita ar pārtikas preču veikala logotipu. Vienā rokā viņai bija kafijas tase, ar otru viņa aiz kaklasiksnas turēja suni. - Atvainojiet, parasti viņš ir ļoti draudzīgs, goda vārds, bet viņš nobiedē cilvēkus lidz. nāvei, lēkdams viņiem virsu. Mans vīrs visu laiku man aizrāda, ka man viņš labak jāmāca, bet… - Viņa paraustīja plecus.

-   Tas nekas, - Skots noteica. Saruna notika caur ārējām durvīm, kas bija no stikla.

-   Ka varu jums palīdzēt?

-   Es strādāju Masačusetsas pavalsts Probācijas departamentā, - Skots meloja. - Mes vācam informāciju par cilvēkiem, kuri tiesas priekšā nonāk pirmo reizi. Mani interesē Maikls O'Konels. Agrāk dzīvojis ielas otra puse. Vai jus viņu pazināt?

Sieviete pamāja.

-    Nedaudz. Ilgi neesmu viņu redzējusi. Ko viņš pastrādājis?

-  Viņam izvirzīta apsūdzība laupīšanā, - Skots, brīdi vilcinājies, atbildēja.

-   Tātad apzadzies.

-   Acīmredzot.

Sieviete nicīgi nošņācās.

-    Iekritis kā muļķis! Man vienmēr šķita, ka viņš ir nedaudz izveicīgāks ka citi.

-   Vai viņš bija gudrs puisis?

-  Izturējās ka gudrinieks. Nezinu, vai tas nozīmē lo pašu.

Skots pasmaidīja.

-   Ziniet, - viņš sacīja, - patiesība mūs interesē O'Konela pagātne. Man, protams, jāiztaujā viņa tēvs, bet, ka jūs saprotat, kaimiņi dažreiz… - Nebija vajadzības teikumu pabeigt, jo sieviete sparīgi māja ar galvu.

-   Necik daudz gan nezinu. Mes šeit esam likai dažus gadus. Bet vecais… Nu, viņš te dzīvo kopš ledus laikmeta. Un nevienam nepatīk.

-   Kāpēc?

-   Viņš iztiek no invaliditātes pabalsta. Reiz strādājis kādā kuģubūvētavā Portsmutā. Noticis negadījums, un esot sagandējis muguru. Katru mēnesi saņem čeku no kuģubu- vētavas, no pavalsts un valsts. Taču, par spīti savai invaliditātei, viņš pārvietojas diezgan veikli. Piepelnās, strādādams par jumiķi, un tas ir savāds darbs cilvēkam, kurš dēve sevi par kropli. Mans virs stāsta, ka viņš saņemot naudu nelikumīgi. Rs jau sagaidu, ka pie mums ieradīsies nodokļu inspektors un uzdos jautājumus.

-   Tomēr nesaprotu, kāpēc cilvēkiem viņš…

-   Tas vīrs pamatīgi dzer. Un, kad piedzeras, klust varmācīgs. Ceļ tračus. Nakts vidū klaiga visādās valodās, kaut gan viņam nav neviena, uz kuru viņš varētu kliegt. Dažreiz iznāk laukā dienas laikā un izšauj no sava vecā ieroča, ko glabā izgāztuvē, kuru pats sauc par mājām. Apkārt spēlējas bērni, bet viņam tas ir vienalga. Reiz šāva uz kādu apkaimes suni, par laimi, ne uz manējo. Šāva tapat vien, tāpēc, ka varēja lo izdarīt. Tas cilvēks gluži vienkārši ir slikts.

-   Un dēls?

-   Ka jau leicu, es viņu tikpat ka nepazīstu. Bel ābols no las sasodītās ābeles tālu nekrīt. Vismaz pēc nostāstiem spriežot.

-   Kas notika ar mali?

-   Viņa ir mirusi, un es neesmu viņu redzejusi. Tas bijis nelaimes gadījums, vismaz tā tika ziņots. Daži uzskata, ka

viņa izdarījusi pašnāvību. Citi vaino veco. Policisti viņas nāves apstākļus izmeklēja diezgan rūpīgi, bel galu gala tomēr pameta visu novārtā, lai gan tas gadījums bija aizdomīgs. Varbūt lalaika avīzēs kaut kas ir, nezinu. Tas notika, pirms es šeit ierados.

Suns alkal ierējās, un Skots pakāpās atpakaļ.

-   Paldies, - viņš sacīja. - Man ir lūgums. Paturiet musu sarunu noslēpumā. Ja paklīdis baumas, ļaudis musu uzdotos jautājumus iztulkos pa savam.

-   Protams, protams. - Sieviete ar kāju pastūma suni tālāk un ievilka 110 cigaretes dumu. - Ki, - viņa piepeši turpināja, - vai jūs tur, Masačusetsa, nevarat ielikt aiz restēm ari veco, ne tikai puiku? Tad dzīve šeit kļūtu mierīgāka.

Atlikušo rīta daļu Skots klīda pa apkaimi, uzdodamies par izmeklētāju. Viņš nosauca dažādas darbavietas, un tikai vienu reizi viņam palūdza uzrādīt apliecību. Skots ar šo cilvēku sarunu nekavējoties beidza. Necik daudz viņš neuzzināja. O'Konelu ģimene šeit dzīvoja ilgāk nekā lielākā daļa citu māju iemītnieku, un iespaids, kādu ta par sevi bija radījusi, nemodināja kaimiņos vēlēšanos būt ar viņiem saskarē. Vienā ziņā ļaužu nepalika pret šo ģimeni Skotam palīdzēja - cilvēki labprāt runāja. Taču viss viņu teiktais vienīgi apstiprināja lo, ko Skols jau bija dzirdējis vai zināja.

Vecākais O'Konels ne reizi neiznāca no majas. Skots gan pieļāva, ka vecais virs varēja nozust, kamēr viņš ar kādu runāja. Mazais melnais Doclge pikaps tomēr no vietas nebija izkustējies. Skots pieņēma, ka ta ir O'Konela automašīna.

Viņš zināja, ka vajadzēs klauvēt pie šim durvīm, bel nebija vēl izlēmis, par ko uzdosies. Tā nu viņš nosprieda, ka paveiks citu uzdevumu - dosies uz. vietējo bibliotēku un sameklēs informāciju par Maikla O'Konela matēs nāvi.

Bibliotēka atšķīrās no apbružātajam ēkām citas ielās un bijušajās lauksaimniecības zemes teritorijās. I'as bija no stikla un ķieģeļiem būvēts divstāvu nams, un tam blakus alra- das jauns policijas iecirknis un pilsētas biroju komplekss.

Skots piegaja pie reģistrācijas galda, kur kalsna neliela auguma sieviete, apmērām sešus gadus vecaka nekā Kšlija, grāmalu beigas lika bibliotēkas kartītes.

-   Ka varu jums palīdzei? - viņa lietišķa balsi jautāja.

-   Vai jūs novarētu man parādīt, kur meklējamas vietējo avīžu mikrofilmas? Vai jūs glabājat ari vidusskolas gadagrāmatas?

-   Protams. Mikrofilmu telpa ir, lūk, tur. - Darbiniece ar mājienu norādīja uz sānu istabu. - Kolekcijā orientēties ir vienkārši. Vai jums vajadzīga palīdzība aparatūras sagatavošana darbam?

Skots papurināja galvu.

-   Domāju, ka tikšu gala. Un gadagrāmatas?

-  Tas ir uzziņu nodaļā. Kurš gads jums vajadzīgs?

-   Linkolna vidusskola, tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektais.

Jaunā sieviete pārsteigta pasmaidīja.

-   Mans gads! Varbūt es varu jums palīdzēt?

-   Vai jūs pazinat puisi, vārdā Maikls O'Konels?

Smaids no bibliotekāres sejas nozuda. Viņa neatbildēja.

Skots vēroja, ka jaunas sievietes seja atspoguļojas nepatīkamu emociju buķete, ko izraisīja sliktas atmiņas.

-   Ko viņš izdarījis? - viņa beidzot nočukstēja.

Sallija bija izlasījusi jau veselu gūzmu juridisku tekstu un rakstu par likumiem, kaut ko meklēdama, bet īsti nezinādama, kas tas ir. Jo ilgāk viņa lasīja, vērtēja un analizēja, jo sliktāk jutās. Ir viegli vērtēt noziedzīgas darbības sava nošķirtajā, racionālajā pasaulīte, sēžot liesas zāles ierastajā pusē, Sallija kritiski domāja. Sistēmas pārziņa ir tik daudz palīglīdzekļu - argumenti un pierādījumi, kratīšanas un konfiskācijas, tiesu medicīnas atzinumi, līdz sistēma panak savu. Krimināltiesu sistēma bija radīta, lai atņemtu rīcībspēju sabiedrībai. Tiesas prava neitralizēja nozieguma realitati, pārverzdama lo par kaut ko uzspēlētu. Šo procesu Sallija pazina un pieņēma, bet tas, ko viņa darīja šajā bridi, bija solis pavisam uz citu pusi.

Jaalrod noziegums.

Jāizdomā, ka lai to piesaista Maiklam O'Konelam.

Jāieliek viņš cielumā un jaturpina sava dzīve. Izklausījās vienkārši, lāču Skola entuziasma iedvesta aizrautība iz.ple- neja bridi, kad viņa apsēdas pie rakstāmgalda un mēģināja uztaustīt visas iespējas.

Līdz šim labākais, ko viņa spēja iedomāties, bija krapnie- ciba un izspiešana.

Viegli tas nebūtu, Sallija domāja, bet viņa izmantotu visu, ko O'Konels pastrādajis, un gādātu, lai O'Konela naba izskatītos pēc naudas izspiešanas no viņas un Skota. Viņa droši vien spētu prokuroru pārliecināt, ka visa O'Konela rīcība - arī Fšlijas vajāšana - bijusi ļoti agresīva un plānota. Vienīgais, ko vajadzētu izdomāt, bulu kāds apdraudējums, kas tiktu īstenots, ja viņi nemaksatu. Skots varētu apzvērēt, ka brīdī, kad Bostonā pasniedzis O'Konelam piecus tūkstošus dolāru, tas pieprasījis vairāk un draudējis pastiprināt vajāšanu, kad viņi vilcinājušies. Viņi pat varētu izskaidrot, kāpēc lidz šim nav iesaistījuši policiju, aizbildinādamies, ka baidījušies no iespējamam sekām.

Šā plana trūkums - pirmais no visiem, kas atklāsies vēlāk, - bija aizdomas, ko Skols izteica pec naudas atdošanas. Iespējams, O'Konelam līdzi bijis slēpts mikrofons, tāpēc viņu saruna varbūt ir ierakstīta.

Ja ta patiešām bija, viņi policijas priekšā acumirkli pārvērstos par meļiem. O'Konels izspruktu sveikā, bet viņiem izvirzītu apsūdzības, lidz ar to gan viņas, gan Skota darbs bulu apdraudēts. Viņi atrastos turpat, kur sākuma, turklāt nepatikšanās līdz ausīm. Starp O'Konelu, viņa dusmām un Ešliju šķēršļu vairs nebūtu.

Sallija saprata, ka pat tad, ja veiksme bulu viņu pusē, nebija nekādas garantijas, ka O'Konelam piespriedis maksimālu sodu. Ja nu to samazina un viņu izolē uz paris gadiem? Cik ilgi viņam jāsēž aiz restēm, lai Ešlija pilnīgi atgūtos un atbrīvotos no bailēm, ko radījusi viņa apmātība? Trīs gadi? Pieci? Desmit? Vai viņa kādreiz vispār vel jutīsies pilnīgi droša un pilnīgi pārliecināta, ka vajalajs nekad ncuzradīsies uz. viņas durvju sliekšņa?

Sallija atslīga krēsla atpakaļ.

Nogalini viņu.

Šis domas satriekta, viņa ieelsās.

Kas gan tavā dzīvē ir tik īpašs, ka to nedrīkstētu upurēt?

Tas likās apsverams jautajums. Darbs Sallijai nebija sevišķi tuvs, turklāt viņu mocīja šaubas par attiecībām ar Houpu. Bija pagājušas daudzas nedējas, varbūt pat mēneši, kopš viņa pēdējo reizi priecājās par sevi un to, kas viņa ir. Dzīves jēga? Sallija labprāt šajā bridi icsmietos, taču nespēja sevi uz lo piedabūt. Viņa bija pusmuža advokāte neliela pilsētelē, pamazām novecoja, ik dienas vērodama, kā āda iegraužas rupju rievas. Vienīgā viņas radīta vērtība bija Ešlija. Viņas meita bija melu pilnas mīlestības auglis, taču nebija noliedzams, ka Ešlija ir pats labākais, kas izdevies Sallijai un Skotam īsajā laika posmā, ko abi pavadīja kopā.

Viņas nākotne ir tā vērta, lai par to mirtu. Tavēja tāda nav.

Salliju alkal satrieca tikko dzimusī doma. Tas bija neprāts. Tomēr šajā neprātā bija kas sapratīgs.

Nogalini viņu.

Un tad Sallijai prātā iešāvās cita, vel divainaka doma.

Vai izdari ta, lai vari but pārliecinātā, ka viņš nogalinās tevi.

Un tad viņš par to samaksās.

Sallija stingi lūkojas uz grāmatām un dokumentiem sev apkart.

Kādam jāmirst. Viņa piepeši lo skaidri saprata.

* * *

Pirmo reizi, kopš sāku darbu ar šo stāstu, mani mocīja murgi.

Tie uzklupa man negaidīti, un, sviedros i/mircis, es svaidījos pa gullu. Nakts vidu pamodies, es gribēju padzerties un iestebe- reju vannas istabā, kur ilgi skatījos uz sevi spoguli. Tad izslīdēju no turienes, klusi aizgāju pa gaileni, kas bija izklāts ar paklāju, un apraudzīju savus bērnus, pārliecinādamies, ka viņi guļ mierīgāk nekā es. Kad atgriezos gultā, sieva nomurminaja:

Vai tev kas kaiš? un aizmiga, pirms es paguvu atbildēt. Nolicis galvu uz spilvena, es lūkojos bezgalīgajos lumsas plašumos.

Nākamaja dienā es viņai piezvanīju.

Manuprat, pienācis laiks aprunāties <ir dažiem galvenajiem šis drāmas varoņiem, - es strupi sacīju. - l'smu to atlicis jau pārāk ilgi.

-     |ā. tis gaidīju bridi, kad jūs i/teiksiet šadu prasību, līkai es nezinu, kurš vēlētos ar jums runai.

Viņi ir gatavi atklat savu stāstu, bet neveļas runāt ar mani? es neticīgi noprasīju.

Kad viņa ierunājās, es jutu, ka viņu plosa kādas neskaidras ciešanas. Vai tāpēc, ka pavērsieni stāstā kļuva arvien bīstamāki? I s tuvojos atrisinājumam.

-  es baidos, viņa atzinās.

No ka?

Tik daudz kas atkarīgs no ka cita. Dzīve līdzsvaro navi. Cerība līdzsvaro izmisumu. Likmes ir lik lielas!

es varu viņus atrast, - es aprauti sacīju. Man nav vajadzīgas šis paslēpes, ko jus ar mani spēlējat. es varu atrast universitāšu sarakstus. Pārlasīt jurislu datu bāzes. Apineklet studentu mājas lapas. I.esbiešu lapas. Psihopātu tērzētavas. Visu ko. Kaul kur bus pietiekama informācijā, lai es varētu sameklēt īstos vārdus, īstas vietas un patiesību par visu, ko jus man stāstījāt.

Vai jūs domājat, ka es jums neslasliju patiesību?

Ne, la es nedomāju. Gribu tikai teikt, ka tagad zinu pietiekami, lai turpmāko varētu noskaidrot pats.

Jus tā varētu rīkoties, bet tad es vairs neatbildēšu uz jūsu telefona zvaniem. Un varbul jus nekad neuzzināsiet, kas patiesība notika. Jlīs varat noskaidrot kādu faktu vai salikt vairakus kopa, taču pilnu ainu ta neiegūsiet. |ūs neuzzināsiet, ko slēpa visi šie notikumi, neuzzināsiet iemeslus. Vai jus vēlalies ta riskēt?

-   Nē, - es atbildēju. - Nevēlos.

Mani tas nepārsteidz.

-     Rs ieverošu jusu noteikumus, liet ilgi vairs ne. Mana pacietība drīz beigsies.

|a. Tas dzirdams jusu balsī. - Šķita, ka uz viņu tas nekādu iespaidu neatstāj. Viņa nolika klausuli.

tr īsdesmit sestā nodaļa _

Mēs nākam no savas pagātnes

Ešlija joprojām dusmojās un īgņojās, ka nostumta malā bridi, kad pieņemts, iespējams, svarīgakais lēmums viņas mūžā. Ketrinu Houpas, Skota un Sallijas nesaprātīgā aizbildniecība satrauca mazāk. Veselu stundu pavadījusi pie telefona, griezdama numurus un klusi ar kādu sarunādamas, Ketrina beidzot pieversās Ešlijai.

-   Mums abām kaut kas jāizdara, - viņa teica.

Ešlija lajā brīdī stāvēja virtuve ar kafijas krūzi rokā un lūkojās uz. stūri, kur joprojām atradās Bezvārža tukšā bļoda. Neviens nespēja lo aizvākt. Ešlija jutas kā sasieta mezglā un pienaglota pie masta, kamēr viņai apkarl risinājās notikumi, ar ko viņa bija cieši saistīta, bet kam nespēja sekot.

-   Ko?

-  Zini, - Ketrina klusi teica, - man nepatīk stāvēt aiz loga un lūkoties istabā.

-   Man ari ne.

-   Domāju, ka mums jāsper daži soļi. Soļi, kas nevienam šis ģimenes loceklim nav ienākuši prātā. - Ketrina pacēla roku ar savas automašīnas atslēgām. - Iesim! - viņa rosīgi mudināja.

-   Uz kurieni mes dosimies?

-   Tikties ar kadu cilvēku, - Ketrina bezrūpīgi attrauca. - Man ir aizdomas, ka tas ir ļoti pretīgs tips.

Ešlija iz.skatijas nedaudz pārsteigta, un vecākā sieviete pasmaidīja.

-   Tieši las mums vajadzīgs. Kads nepatīkams cilvēks. - Viņa devās laukā pie savas mašīnas. Ešlija sekoja. - Taviem vecākiem un houpai mēs par šo izbraucienu neko neteiksim, - Kelrina turpināja, izvadīdama mašīnu uz. ielas. Hšlija klusēja, un Ketrina palielinaja ātrumu, ik pa brīdim ieskatīdamās atpakaļskata spoguli un pārbaudīdama, vai viņām kads neseko. - Mums nepieciešama palīdzība, un lo var sniegt cilvēks, kurš mīt atšķirīgā pasaule. Tādā, kur nozīme ir citādām vērtībām. Paldies Dievam, - viņa nopūzdamās atzinās, - es tur, mājās, pazīstu dažus ļaudis, kuri savukārt pazīst kadu, kas atbilst šim prasībām.

Ešlijai uz meles bija vairaki jautājumi, taču viņa atgāzās sēdeklī, nodomādama, ka drīz visu uzzinās. Viņa sarauca uzacis, kad Ketrina uzbrauca uz galvenā bulvāra un nogriezās uz maģistrāles,/pa kuru viņas pirms dažām dienām bija at- bēgušas uz šejieni.

-   Uz kurieni mēs braucam?

-   Uz nelielu nostūri apmēram četrdesmit piecu minūšu brauciena attāluma no šejienes, - Ketrina nevērīgi attrauca. - Divsimt jardu no Masačūselsas pavalsts un lieliskās Ver- montas pavalsts robežas.

-   Ko mēs tur atradīsim?

Ketrina pasmaidīja.

-   Es jau sacīju - cilvēku. No tādiem slāņiem, ar kādiem iepriekš neesam saskārušās. - Viņas smaids nozuda, un viņa skarbāk piebilda: - Varbūt atradīsim ari nedaudz drošības.

Viņa nepaskaidroja šo izteikumu, un Hšlija neko nevaicāja, kaut gan šaubījās, ka drošība ir tik vienkārši atrodama.

Skots steidzīgi izgāja no bibliotēkas.

Jaunā sieviete bija viņam pavēstījusi nepatīkamu stāstu, stāstu par notikumiem mazā Amerikas pilsētiņa. Viņas teik- taja bija viss - baumas, netiešas norādes, greizsirdība un pārspīlējumi, šada tāda patiesība, viens otrs fakts un neliela iespējamība. Tādiem stāstiem ka Skota tikko dzirdētais piemita zināma radioaktivitāte. Ar neapbruņotu aci to bija gruli saskatīt, taču tiem piemita infekcijas spēks.

-Galvenais, kas jums jāzina, - bibliotekāre sacīja, - ir tas, cik aizdomīga patiesībā bija Maikla O'Konela mātes nāve.

"Aizdomīga", pec Skota domam, nebija pieliekami spēcīgs vārds.

Dažas attiecības neko labu nesola jau paša sakumā, un tām nevajadzētu izveidoties, bet kāda neizprotama, velnišķīga iemesla pēc las iesakņojas un sak savu nāves deju. Tāda bija ģimene, kura piedzima Maikls O'Konels, - varmāka tēvs, kas bieži piedzērās un turēja savu saimniecību kopā ar dusmu naglām, un māte, kura vidusskola bijusi izcilniece, bel atteikusies 110 savas nākotnes, lai butu kopa ar vīrieti, kas viņu pavedinājis pirmajā koledžas mācību gadā. Flvisa iz- skatigums, tumši mati, muskuļots ķermenis, labs darbs ku- ģubūvetavā, aira mašīna un skaļi smiekli slēpa cilvēku ar skarbu, smagu dabu.

Gandrīz kaltu sestdienas vakaru O'Konelu namā ieradās policija. Salauzta roka, izsisti zobi, zilumi, sociālie darbinieki un ceļojumi uz neatliekamas palīdzības nodaļu bija dāvanas, ar kādām O'Konels, vecākais, apveltīja savu sievu laulības laikā, pats savukārt tikdams pie lauzta deguna, kas nepareizi saauga, izķēmodams viņa glīto seju un skatienu, ar kuru viņam ne reizi vien vajadzēja savaldīt sievu, kad, vicinādama virtuves nazi, tā nāca viņam virsū. Tas bija noturīgs, līdz sāpēm zināms naida, vardarbības un piedošanas aplis, kas turpinātos mūžīgi, ja vien nenoliktu kas neparasts - tēvs nokrita, un māte saslima.

O'Konels, vecākais, noslīdēja no darba platformas, kas atradas trīsdesmit pēdu augstumā, un krizdams ietriecās tērauda sijā. Pēc visiem fizikas likumiem viņam vajadzēja iet bojā, bel viņš, sešus mēnešus gulēdams slimnīcā, pēc vairākiem skriemeļu lūzumiem alkopas. Taja laikā viņš kļuva atkarīgs no sāpju remdētājiem medikamentiem un saņēma prāvu summu no apdrošināšanas sabiedrības, ka ari invaliditātes pabalstu, kura lielāko daļu izšķieda, pirkdams visiem dzērienus vietējā barā un noticēdams dažiem blēžiem, kas izkrāpa viņam naudu, iestāstīdami, ka ātri var kļūt bagats. O'Konela māte tikmēr cīnījās ar dzemdes vēzi. Pārciestā operācijā un viņas atkarība 110 zālēm nozīmēja, ka dzīve vairs nav tik paredzama kā iepriekš.

Vakarā, kad Maikla O'Konela māle nomira, viņam bija trīspadsmit gadu. Iepriekšējā diena bija viņa dzimšanas diena.

Fakti, ko Skotam pavēstīja bibliotekāre un ko viņš uzzināja pats, steidzīgi pārlūkodams arhīva noglabātās vietējās avīzes, viņu gan biedēja, gan mulsināja. Abi vecāki dzēra, bļaustījās un kāvās, tas nevienam nebija nekas neparasts, un kaimiņi jau sen par to nebrīnījās. Taču taja agri satumsušajā vakarā skaļu trokšņu izvirdumam sekoja divi šāvieni.

Ši viela tāvakara nolikumos izraisīja vislielākās šaubas. Daži kaimiņi skaidri alcerejās laika sprīdi - trīsdesmit sekundes, varbūt pat minūte vai pusotra - starp abiem šāvieniem.

Policiju izsaucis Maikla O'Konela tēvs.

Ieradušies viņi atrada mirušo mati uz grīdas, un viņai krūtis rēgojās šāviena brūce, kāda varēja rasties, ja stobrs piespiests pie ādas. Vel viena lode bija iestregusi griestos. Stūri sarāvies tupēja tikko pusaudža vecumu sasniegušais zēns, bet tēvs, kura seju klāja sarkanas skrāpējumu pēdas, turēja roka trīsdesmit astotā kalibra revolveri ar strupu stobru. O'Konels, vecākais, stāstījis, ka viņi dzēruši un strīdējušies kā parasti, bet sieva piepeši izvilkusi revolveri, ko viņš turējis ieslēgtu rakstāmgalda atvilktnē. Viņš nezināja, kā sievai izdevies atrast atslēgu. Viņa draudējusi viru nogalināt. Teikusi, ka viņai pietiek ciest sitienus un tagad viņš lai gatavojoties mirt. O'Konels, vecākais, gluži ka satrakojies vērsis nikniem soļiem šķērsojis virtuvi un izaicinoši sievai uzbļāvis, lai taču viņa šaujot. Viņš sagrābis sievas roku. Abi cīnījušies. Pirmā lode trāpījusi griestos, otra - sievai krūtīs.

Dzēruma kautiņš. Pārāk daudz alkohola. Negadījums.

Tāda bija vira versija. Vismaz tā Skotam, galvu grozīdama, sacīja bibliotekāre.

Policiju, protams, uzreiz ieinteresējusi versija, ka tieši O'Konela tēvs izvilcis ieroci un māle cīnījusies par savu dzīvību. Ne viens vien detektīvs, lūkodamies nozieguma vietas fotogrāfijās, iztēlojās, kā sieva, negrasidamās padoties piedzērušajam vīram, sagrābj ieroci aiz stobra, lai varmāka viņu nenošauj. Doma iešaut lodi griestos O'Konela tēvam, iespējams, bija radusies vēlāk, lai sagadatu pierādījumu savas versijas patiesīgumam.

Un šajā jucekli, kurn bija jāatšķir pareizā versija no nepareizas - viena par pašaizsardzību, otra par zemisku slepkavību dzērumā -, atbildi varēja sniegi pusaudzis.

Ja Maikls O'Konels apstiprinātu vienu versiju, viņš nosūtītu tēvu uz cietumu, bet sevi uz audžuvecāku majam. Ja apstiprinātu otru, dzīve, kādu viņš pazina - vienīgā, kadu viņš pazina, - turpinātos, tikai bez. mātes.

Skots nodomāja, ka šis ir vienīgais mirklis, kad viņš jūt līdzi Maiklam O'Konelam. Tā bija retrospektīva līdzjūtība, jo viņš domaja par laiku pirms nepilniem piecpadsmit gadiem.

Viņš brīdi prātoja, kā pals rīkotos tāda situācijā. Un saprata, ka tamlīdzīga izvēle par izvēli nemaz nav dēvējama. Pazīstams ļaunums ir labāks neka nezināms.

Tāpēc mazais O'Konels bija apstiprinājis tēva teikto.

Skots prātoja, vai zēns murgos redzējis matēs nošaušanu. Vai viņš redzēja, kā māte cīnās par savu dzīvību? Vai ik rīts, kad viņš pamodas un ieraudzīja neuzticības pilno tēva skatienu, arvien ciešāk uzspieda viņam drausmīgo melu zīmogu?

Skots izbrauca cauri pilsētai un apturēja mašīnu pie O'Konela mājas. 1ās viss ir šeit. Viss, kas vajadzīgs, lai kļulu par slepkavu.

Lai gan Skots necik daudz nesaprata no psiholoģijas, lāpāt ka ikviens vēsturnieks, viņš zināja, ka dižus notikumus nereti izraisa emocijas. Un viņš zināja pieliekami, lai saprastu, ka pat psiholoģijā nepieredzējis amatieris spētu apjēgt, kas Maiklu O'Konelu padarījis bīstamu, tadu, kads viņš ir. Tā bija viņa pagātne. Skots aptvēra, ka vienīgais O'Konela dzīves stūrakmens ir Ešlija.

Vai viņš nogalinās Ešliju tikpat nesatricināmi, ka viņa tēvs nogalinājis viņa māli?

Skots pievērsa skatienu mājai, kur uzaudzis O'Konels. To vērodams, viņš nepamanīja stāvu, kas iznira no luvējā koka ēnas, tāpēc, kad pie loga kads piedauzīja ar pirkstu kauliņiem, viņš pārsteigts pagriezās un juta, ka viņam aizraujas elpa.

- Lauka no mašīnas!

Ta bija pavele.

Tumšmatains vīrietis ar greizu degunu bija piespiedis seju pie viņa automašīnas loga. Vienā rokā viņam bija cirvja kāts.

-   Laukā! - viņš atkārtoja.

Skotam ienāca prātā, ka vajadzētu iedarbināt mašīnu un uzspiest uz gāzes pedāļa, taču viņš to nedarīja, manīdams, ka vīrs atvēzē cirvja katu kā beisbolists, kas vero tuvojošos bumbu. Skols ievilka elpu, lēni atsprādzēja drošības jostu un atgrūda durvis vaļā.

Vīrs draudīgi nopētīja viņu, joprojām turēdams cirvja kātu kā ieroci.

-   Vai tu esi las, kurš uzdod jautājumus? - viņš noprasīja. - Velns un elle, kas tu tāds esi? Varbūt pateiksi, kāpēc interesējies par mani, pirms padaru tevi aukstu?

Sallija pievērsās datoram, lajā pašā bridi aptverdama, ka izmantot datoru būtu bīstami. Viņa atvēra galda atvilktni un izņēma no tās vecu dzeltenu piezīmju bloknotu. Būtu kļūda datora failā aprakstīt iespējamu noziegumu. Viņa atgādināja sev, ka jādomā tā, kā domās izmeklētājs. Papīra lapu var iznicināt. Gluži kā staigāšana pa pludmali - pēdu nospiedumi virs paisuma līnijas palika smiltīs, bel lo, kas bija zemāk, airi izdzēsa nemitīgie viļņi.

Viņa iekoda lūpā un satvēra zīmuli.

Lapas augšā viņa uzrakstīja: Motīvs.

Zemāk: Līdzekļi.

Un vēl zemāk: Izdevība.

Sallija lūkojās uz vārdiem. Tie veidoja izmeklēšanas svēto trīsvienību. Ja tos izdodas noskaidrot, deviņas reizes no desmit kļūst zināms, kas jāaiztur un jāapsūdz. Un tikpat bieži ari izdodas saprast, kurš atzīs sevi par vainīgu. Kriminālās aizstāvības advokāta darbs bija vienkāršs - jāuzklūp kadam no šiem balstiem, un las jāizārda. Gluži kā ar trijkaji ķebli - ja nocērt vienu kāju, las apgāžas. Sallijai bija jāplāno savs noziegums un jāparedz, kā šis vēl nezināmais noziegums liks izmeklēts. Domās viņa izmantoja eifēmismus. "Noziegums" vai "incidents", vai "notikums". Nevis "slepkavība".

Viņa pierakstīja ceturto punktu: Lietiskie pierādījumi.

Pret visu, viņa domāja, var nodrošināties. Sallija pierakstīja iespējas, kā viņi varētu iekrist. Jāizvairas atstāt DNS paraugus - matus, adu, asinis. Ballistika. Ja vajadzēs izmantot ieroci, tas jādara tā, lai lo nebūtu iespējams saistīt ar viņiem. Varbūt vajadzēs no lā atbrīvoties un gādāt, lai neviens to neatrod, un vienīgais veids, ka to var panākt, ir ieroča iemešana okeānā. Iegāzt var daudz kas - apģērba šķiedras, nodevīgi pirkstu nospiedumi, kurpju pēdas mīkstā zeme, riepu raksts, liecinieki, ja tie redz kādu nakam vai ejam. Drošības kameras. Sallija nebija pilnīgi pārliecināta, ka, sēdēdami cietā krēslā zem spilgtas spuldzes pretī diviem detektīviem, no kuriem viens tēlos labo, otrs - slikto, Skols, F.šlija, I loupa vai Ketrina neizpļāpāsies. Varbūt viņi mēģinās izdomāt kādu stāstu vai, vēl sliktāk, gluži vienkārši melos. Policisti vienmēr saož melus, un lad viņi bus iekrituši.

Un vispār - ja kāds no viņiem sēdēs tajā krēslā nopratināšanas telpā, tas nozīmēs, ka viss, ko viņi cerējuši panākt, jau zaudēts.

Lai arī ko viņi izlemtu darīt, tas jādara pilnīgi anonīmi. Lai cik rūpīgi kāds izmeklētu šo nolikumu, jāizskatās, ka ta cēlonis ir kas cils, nevis Hšlija.

Jo ilgāk Sallija lauzīja galvu, jo sarežģītāks viss šķila. Un, jo grūtāk paveicams tas izskatījās, jo lielāka nomāktībā viņu pārņēma. Viņa juta, ka apkāri viss irst - ne vien darbs, ko viņa bija pametusi novārlā, bet ari attiecības un galu gala visa dzīve. Šķita, ka Hšlijas apdraudējums padara neiespeja- imi ari pārējo.

Sallija papurināja galvu un palūkojas uz papīra lapu sev priekšā. Piepeši viņa atcerējās kontroldarbus, ko bija rakstījusi juridiskajā augstskolā. Sis uzdevums mazliet algādinaja tos laikus. Taču šajā reizē viņa riskē ne tikai ar atzīmi. Ar nākotni.

Viņa uzskricelēja piezīmi: jānopērk daudzi ķirurga cimdu pāri.

Tas ierobežos DNS un pirkstu nospiedumu atstāšanas iespēju, kad viņi beidzot izdomās, ko darīs.

Tad viņa pierakstīja: Pestīšanas armijas veikala jānopērk apģērbs. Un kurpes.

Sallija palocīja galvu. Tu vari to paveikt, viņa domas sev teica. I.ai ari kas tas bulu.

"Nepatīkamais" cilvēks, ar kuru grasījās liklies Ketrina un Ešlija, stāvēja pie savas apdauzītās sporta automašīnas Chevy durvīm un sūca cigareti, ar labo kāju karpidams stāvvietas granti ka nepacietīgs zirgs. Ketrina jau pa gabalu pamanīja viņa sarkanmelno mednieku jaku un Nacionālas strēlnieku asociācijas uzlīmes, kas rotāja mašīnas aizmuguri. Viņš bija drukns maza auguma virs, kuram no pieres jau atkāpās mati. Ketrina nodomāja, ka šis cilvēks dzer alu un tam virsu simt gramu degvīna. Reiz viņš bija strādājis kādās dzirnavās vai fabrika, bet tad atklajis pastāvigaku ienākumu avotu.

Ketrina apstādināja mašīnu aiz Chevy.

-   Paliec šeit, - viņa sacīja Ešlijai. - Nolaid galvu. Ja būsi man vajadzīga, es pamāšu.

Ešlija nezināja, ko lai doma par to, kas šeit noliek. Viņa palocīja galvu un apsviedās, lai paturētu Ketrinu acis.

Ketrina izkapa no mašīnas.

-Ja nemaldos, jūs esat misters Džonsons, vai ne?

-  Tā ir. Un jus esat misis Freizere.

-Jā.

-   Man nepatīk šadas likšanās. Es labprāt kārtoju darījumus izstādēs.

Ketrina pamaja. Viņa apšaubīja šā apgalvojuma patiesīgumu, taču acīmredzot šis cilvēks zināja, ko runāja.

-   Paldies, ka atradāt man laiku, - viņa teica. - Es jums nezvanītu, ja vajadzība nebūtu lik steidzama.

-   Personiskai lietošanai? Personiskai aizsardzībai?

-   Ja. Noteikti.

-  Saprotiet, esmu kolekcionārs, nevis tirgotājs. Un parasti es nodarbojos ar tirdzniecību un maiņu tikai legālās šaujamieroču izstādēs. Citādi man vajadzētu attiecīgu atļauju.

Ketrina pamāja. Viņa saprata, ka virs runā kaut kadā šifrētā valodā, lai apietu likumu.

-Ja, es saprotu un esmu jums pateicīga, - viņa atkal pateicas.

-   Parastam ieroču tirgotājam jāizpilda visādi valsts dokumenti. Un jāliek pircējam trīs dienas gaidīt. Bet ieroču kolekcionārs var mainīties un tirgot, šis prasības neievērodams. Man, protams, jāuzdod jautājums - vai jus grasālies ar šo ieroci darīt ko nelikumīgu?

-   Ne, protams. Tas paredzēts aizsardzībai. Musu laikos drošība nenāk par ļaunu. Nu, ko jus man varat piedāvāt?

Ieroču tirgonis piegāja pie mašīnas un atvēra bagāžnieku. Iekša bija ar tēraudu apdarināts koferis, kam vīrs aši atvēra kodēto atslēgu. Skatienam pavērās melna putuplasta ligzdas, kuras gulēja ieroči. Ketrina lūkojās uz tiem, necik daudz nesaprazdama.

-   F.s neesmu ieroču pazinēja.

Misters Džonsons pamāja.

-  Četrdesmit piektā un devītā kalibra šaujamie ir ļoti spēcīgi, tāpēc par tiem nerunāsim. Varam apspriest šos divus - divdesmit piektā kalibra aulomatisko pistoli un trīsdesmit otrā kalibra revolveri. Jums droši vien derēs trīsdesmit otrais ar īso stobru. Tas ir vairāk, hmm, piemērots sievietēm. Aptverē ir seši lādiņi. Jums tikai jānotēmē un jāšauj. Ļoti uzticams, neliels, viegls, ar lo var rīkoties ikviens. Var ielikt somiņā. Dāmas to ir ļoti iecienījušas. Ierocim ir tikai viens Irukums - nav īpaši spēcīgs trieciens. Vai saprotat? Jo lielāks ierocis, jo lielāks šāviņš. Tas nenozīme, ka trīsdesmit otrā kalibra lode nenogalinās cilvēku. Nogalinās. Vai saprotat, ko es jums saku?

-   Protams. Domāju, ka ņemšu trīsdesmit otro.

Misters Džonsons pasmaidīja.

-   Laba izvēle. Likumā teikts, ka man jums jāprasa, vai jus grasālies izvest šo ieroci ārpus pavalsts robežām.

-   Ne, protams, - Ketrina meloja.

-   Vai nodosiet lo trešajai personai?

Ketrina pat nepalukojas uz Hšliju, kas gaidīja mašīnā.

-   Nekādā ziņā.

-   Tātad jus negrasāties izmantot šo ieroci nelikumīgiem mērķiem?

-   Ka jau teicu, ne.

Viņš pamāja.

-   Protams. - Bridi lūkojies uz Ketrinu, viņš pievērsās Ketrinas automašīnai. - Man ir jūsu dati. Tagad ari mašīnas numurs. Ja kads, teiksim, Ieroču kontroles biroja aģents, ieradīsies pie manis un uzdos jautājumus, atcerieties, ka es varēšu sniegt viņam atbildes. Rs lo nedarīšu labprātīgi, taču ari neatteikšos. Citādi varētu gadīties, ka man jāiet cietumā. Vai saprolat, ko es saku? Ja gribai nošaut savu vīru, la ir jūsu darīšana. Rs tikai gribu teikl, ka…

Ketrina pacēla roku.

-  Mans virs nomira pirms vairākiem gadiem. Ludzu, mister Džonson, neraizējieties. Sis ierocis bus tikai aizsardzības līdzeklis vecai sievietei, kas viena pali dzīvo laukos.

Viņš pasmaidīja.

-   Četri simti dolāru. Skaidrā naudā. Piemelīšu ari kasti ar lodēm. Sameklējiet vielu, kur trenēties. Var izrādīties, ka tas ir ļoti noderīgi.

Viņš paņēma ieroci un ievietoja to ādas maksti.

-   Tas ir par brīvu, - misters Džonsons noteica un sniedza ieroci Ketrinai, kura savukārt pasniedza viņam naudu.

-Atgādināšu, ko jums vajadzētu palurēl prātā. Kad pieņemsiet lēmumu nospiest mēlīti, - viņš leni sacīja, paceldams rokas šaušanas pozā, - turiet ieroci stingri abām rokam, ieņemiet ērtu stāju, dziļi ievelciet elpu un… Ak jā, vel kas…

-   Kas?

-  Iztukšojiet to. Izšaujiet visas sešas lodes. Saprotiet, misis Freizerc, pusceļā apstāties nav vērts. Tikai I lolivudas labajam varonim izdodas izšaut ieroci ļaundarim no rokas vai trāpīt plecā. Dzīvē tā nenoliek. Ja pieņemsiet lēmumu, temē- jiet tieši krūtis, lai jautājumu pēc tam vairs nav. Gribat kādu nogalināt? Tad nogaliniet.

Ketrina pamāja.

-   Zelta vārdi.

* * *

Mākslās vēstures fakultātes dekāna vietniece paziņoja, ka varot man veltīt tikai dažus mirkļus laika, las notika viņas pieņemšanas stundā, un, ka parasti, aiz kabineta durvīm drūzmējās studenti. Viņa smaidīja, stāstīdama par studentu attaisnojumiem, sūdzībām, jautājumiem un kritiku, kas būšot jauzklausa.

-  Tatad, viņa apsēzdamās teica, kāpēc pie manām dur- vim šodien ieradies pieaudzis cilvēks?

es paskaidroju, kas mani interesē, izteikdamies aizplīvuroti, jo negribēju, lai viņa atteiktos no sarunas.

-  Tšlija? - viņa parjautāja. Jā. Ls viņu atceros. Viņa šeit mācījās pirms dažiem gadiem, vai ne? Tas bija ļoti dīvains notikums.

-   Kāpēc?

-  Tai meitenei bakalaura studijas bija ne vien lieliskas atzīmes, bet ari mākslinieces dotības, turklāt viņa strādāja. Bija atradusi labu pusslodzes darbu muzeja, bet tad piepeši viss pajuka. Tas bija ļoti dramatiski, un man bija aizdomas, ka viņai ir nepatikšanas ar puisi. Tieši viņu cleļ jaunas, daudzsološas meitenes piepeši metas bezdibeni. Reizēm šim likstām var tikt pāri ar milzu daudzumu papīra salvešu un vairākām karstas tējas tasēm. Taču toreiz sakas runas, pa fakultati paklīda baumas, ka viņa atlaista no darba, ka apšaubītas viņas profesionālas spējas. Taču man nepatīk runāt par tādiem jautajumiem bez viņas rakstiskas atļaujas. Vai jums ir līdzi tads dokuments?

-   Nav gan.

Dekāne paraustīja plecus, un viņas lupas pavīdēja greizs smaids.

Tad es jums neko vairs nevaru teikt.

-  Protams. - es piecēlos, grasīdamies doties prom. - Paldies par man veltīto laiku.

Pagaidiet, dekānes vietniece mani apturēja. - Varbūt jus varētu man pateikt, ar ko tas viss beidzās? Šķiet, ka viņa pilnīgi nozudusi no musu redzesloka.

es vilcinājos, nezinādams, ko lai atbildu. Dekāne uzmeta man rūpju pilnu skatienu.

-  Vai ar viņu kaut kas notika? viņa jautāja, un viņas balsi no jautrības vairs nebija ne miņas. Man ļoti negribetos to dzirdēt.

-   Jā. Laikam tā var teikt. Ar viņu kaut kas notika.

trīsd esmit septītā nodaļa

Alkatība

Skots lēni izkāpa no mašīnas, ncnolaizdams skatienu no O'Konela tēva, kas joprojām bija draudīgi pavērsis cirvja kātu pret viņu. Skots nedaudz atkāpās un dziļi ievilka elpu, nesaprazdams, kāpēc jutas tik mierīgs.

-   Nedomāju, ka jūs patiešām vēlaties man ko nodarīt, mister O'Konel.

O'Konels, vecākais, likko manāmi pasmīnēja.

-  Tu vazājies pa visu rajonu un uzdod par mani jautājumus, - viņš ņurdēja. - Tāpēc es nolikšu to tikai tad, kad pateiksi, kas tu tāds esi.

Skots, samiedzis acis, nesatricināmi vērās vecākajam vīram seja un neteica ne varda.

-   es gaidu atbildi, - O'Konels atgādinaja.

-   Zinu. es prātoju, kadu atbildi jus saņemsiet.

Tas O'Konelu apmulsināja. Viņš paspēra soli atpakaļ, tad atkal uz priekšu, un pacēla cirvja kātu augstak.

-   Kas tu esi? - viņš atkārtoja.

Skots lūkojās uz veco O'Konelu, lēni nopētīdams viņu no galvas lidz. kājām, it ka nemaz nebaidītos, ka cirvja kals spēji varētu triekties pret viņa galvu. Vira mīkstais alus vēders bija pārvēlies par netīrajiem džinsiem, toties sarežģītu tetovējumu klatas rokas bija lielas un muskuļotas. Kājās viņam bija zābaki un džinsi, bet mugurā tikai melns teniskrekls ar Hnrhy-Dnvidson simboliku, it kā viņš nemaz nejustu novembra aukstumu. Tumšie mali bija īsi apgriezti, un lajos vidēja sirmas stīgas. Uz apakšdelma bija labi redzams tetovējums - vārds "Lūsija", kas vienīgais bija palicis no viņa laulības, protams, vēl dēls un maja. Skots nodomāja, ka virs droši vien ir dzēris, lai gan viņš nošļupstēja un negriļojās. Acīmredzot iedzēris tik daudz, lai atsvabinātos emocijas un aizmiglotos domas, un Skots ceroja, ka tas nāks par labu. Viņš lēni sakrustoja rokas uz krulim un papurināja galvu, kā gribēdams uzsvērt, ka situācijas noteicejs ir viņš.

-   Rs varu jums sagadāt nepatikšanas, mister O'Konel. Turklāt milzu nepatikšanas. Tādas, ko pavada lielas ciešanas. Taču es varētu ari jums palīdzēt. Sniegt iespēju nopelnīt naudu. Ko jus izvelesieties?

Cirvja kāts nolaidās zemāk.

-   Runā vien!

Skots atkal papurināja galvu. Viņš nebija sarunu iepriekš apsvēris, tāpēc sakāmo vajadzēja izdomāt paris mirkļos.

-    Rs nevaru nopietnu sarunu risināt uz ielas, mister O'Konel. Cilvēks, kuru es pārstāvu, nekādā ziņā nevēlētos, lai viņa intereses apspriež tik atklātā vieta.

-   Pie velna, ko tu tur mels?

-   Ieiesim mājā, kur varēsim netraucēti parunāties. Ja ne- piekritisiet, es iesēdišos mašīnā un jus nekad vairs mani neredzēsiet. lāču, iespējams, jus apciemos kāds cits. Un las cilvēks vai pal vairāki, mister O'Konel, neizturēsies tik saprātīgi kā es. To es varu apzvērēt. Pārrunas viņa izpratne krietni atšķiras no pārrunām manā izpratne.

Skols sprieda, ka O'Konels savā dzīvē daudz, draudējis vai draudus dzirdējis, tāpēc šādu valodu sapratis.

-   Kā tu teici? Ka tevi sauca? - O'Konels jautāja.

-   Es to neteicu. Un droši vien neteikšu ari.

O'Konels vilcinājās, un cirvja kats nolaidās vel zemāk.

-   Par ko ir runa? - viņš noprasīja. Balsi bija jaušama ieinteresētība.

-   Par parādu. Vairāk es šobrīd neteikšu. Jums vajadzētu mani uzklausīt. Varbūt nopelnīsiet naudu. Varbūt ne. Viss atkarīgs no jums.

-   Par ko lai tu man maksātu?

-   Vienmēr ir vieglāk samaksāt, nekā ķerties pie citiem līdzekļiem. - Skols ļāva O'Konela tēvam apdomāt, ko varētu nozīmēt "citi līdzekļi".

O'Konels bridi kaut ko apsvēra, un cirvja kāts beidzot no- laidas viņam gar sāniem.

-  Nu labi. Hs neticu visām šīm muļķībām. Vel ne. Bet vari nākt iekša un pastāstīt, kas par lietu.

Izmantodams cirvja kātu par rādāmo kociņu, viņš to pavēzeja uz savas mājas pusi.

Mežā pie zemesceļa, kas stiepās paralēli VestfiIdas upei, bija kāda vieta, ko dēvēja par Česterfildas Rīkli. Upes straumi no abām pusēm tur ietvēra sešdesmit pēdu augsti peleki klintsbluķi, ko veidojusi kāda aizvēsturiski seismiska Zemes garozas pārvietošanās. Aukstākajos menešos šo vielu bija iecienījuši mednieki, bet sillakā laikā to apmeklēja makšķernieki. Vasaras karstajās dienās Hšlija nereti kopā ar draugiem bija notraususies leja pie upes, kuras vēsajos dziļumos tad visi kaili izpeldējās.

-   Jāizmanto abas rokas, - Ketrina bargi pamācīja. - Stingri turi ieroci labajā rokā, aptver to ar kreiso, nomērķē un nospied mēlīti.

Hšlija iepleta kājas, aptvēra labo plaukstu ar kreiso un sasprindzināja muskuļus, ar rādītājpirkstu aptaustīdama mēlīti.

-   Mēģināšu, - viņa klusi noteica.

Hšlija nospieda mēlīti, un ierocis viņai rokā noraustījās. Šāviens atbalsojās mežā. No ozola, uz kuru viņa bija mērķējusi, atplīsa mizas šķēpele.

-   Oho! Tas novibrēja ta, ka es lo jutu ar visu apakšdelmu!

Kelrina pamāja.

-   Mīļa, tev vajadzelu nospiest mēlīti piecas vai sešas reizes, visu laiku stingri turot ieroci, lai visas lodes Irāpilu vienā Vietā. Vai vari to izdarīt?

-   Ierocis man rokās lēka. It ka gribētu šaudīties uz visam pusēm. It kā būtu dzīvs.

-   Laikam jau tam ir sava personība. - Kad Hšlija pamāja, Kelrina piebilda: - Turklāt ne īpaši maiga.

-   Ļauj, es pamēģināšu vēlreiz.

Ešlija atkal nostājās žākļslajā un labaja rokā cieši sažņaudza ieroci, apņēmusies panākt, lai las nelēkā.

-   Aiziet!

Viņa izšāva piecas atlikušās lodes. Trīs trāpīja koka stumbrā patālv cita no citas. Abas pārējās aizspindza meža. Viņa dzirdēja, kā tās svilpdamas ai/traucas caur zariem, skardamas nedaudzās lapas, kas vel lajos turējās. Šāvienu troksnis atbalsojās kailajos kokos visapkārt. Abām sievietēm gandrīz vai aizkrita ausis. Ršlija lēni izelpoja.

-   Netaisi ciel acis, - Ketrina ieteica.

-   Pamēģināšu vēlreiz.

Ršlija izņēma aptveri un izbirdināja tukšās čaulītes priežu skujas, kas klaja zemi. Viņa vilcinādamās paņēma vēl sešas lodes un pielādēja revolveri.

-   Es to izmantošu likai vienu reizi.

-  Jā. Un tikai tad, ja tas patiešām bus nepieciešams.

-   Tieši ta. - Ršlija pagriezās un atkal mērķēja uz koka stumbru. - Tikai tad, ja tas būs ļoti nepieciešams.

-   Ja tev nebūs citas izvēles.

-  Ja man nebūs citas izvēles.

Viņām bija vēl daudz kas sakāms par šo tematu, taču viņas negribēja izteikt tādus vārdus skaļi, pat ne meža klusumā.

Skots lēni virzījās pa grants un smiltīm klāto piebraucamo ceļu uz O'Konela māju, kas atradās apmēram trīsdesmit jardu attālumā no klusās ielas. Tā bija kādreiz balli krāsota vienstāva ēka, no kuras jumta ka salauzts putna spārns nokarājās apd riska ta televīzijas antena, kam blakus bija uzstādīts jaunāks pelēks satelīta šķīvis. Pagalmā stāvēja pabālējusi sarkana Tui/ota, kam trūka vienu durvju un viens ritenis. Metala virsma rēgojās lieli brūni rūsas laukumi. Pie mājas gala durvīm no rievotas plastmasas plāksnēm ierīkotajā nojumē bija iebraukts melns pikaps. Necilo būvi aizņēma ari vecs sarkans sniega pūtējs un sniega motocikls, kam trūka siksnas. Turpat bija ari alumīnija kāpnes, instrumentu kaste un jukjukam kaudzē samesti jumiķa piederumi. O'Konels pamāja uz gala durvīm. Parādes puses durvis acīmredzot netika izmantotas.

Skots nodomāja, ka sētaspuse ari noteikti ir kādas durvis. Par to jāpārliecinās.

-  Tur. Nekārtībai nepievērsiet uzmanību. Hs viesus negaidīju, - O'Konels noburkšķēja.

Skots atvēra alumīnija durvis, pēc tam iekšējās, kas bija taisītas 110 cieta koka. Skatienam pavērās neliela virtuve un juceklis, ko mājas saimnieks pieticīgi dēvēja par "nekārtību". Picas kastes. Mikroviļņu krāsnī sildāmu pusdienu karbas. Trīs sudrabainu alus bundžu iepakojumi. Viskija pudele uz visvisādiem krāmiem piekrauta galda.

-   Iesim uz dzīvojamo istabu. Tur varēsim apsēsties, mister… mister Kātevitur. Ka man tevi jāsauc?

-   Sauciet par Smitu, - Skots atbildēja. - Ja nevarat atce- relies, sakiet Džounss.

O'Konela tēvs nicīgi iesmējās.

-   Nu labi, mister Smil vai mister Džouns. Tagad, kad esmu tevi ieaicinajis iekšā, sēdi rāmi, lai varu tevi paturēt acis, un veikli un jauki visu man izskaidro, lai nesaku atkal domāt, ka mans draugs cirvja kāts ir labākais līdzeklis pret tādiem kā tu. Un vispirms ķeries pie tas daļas par naudu. Alu gribi?

Skols iegāja dzīvojamā istabā, kur bija nodilis dīvāns, al- zvellnes krēsls, tam blakus liela sarkanbalta ledus kaste, kas noderēja par galdu, un krēslam pretī - milzīgs televizors. Uz grīdas mētājās avīzes un pornogrāfiski žurnāli, pārtikas veikalu bukleti un dažādu medību piederumu veikalu katalogi. Pie sienas bija pienaglota izbāzta brieža galva, kas truli blenza uz Skotu ar stikla acīm. Uz ragiem bija uzmests le- niskrekls. Skots mēģināja iztēloties šo māju gados, kad šeit auga Maikls O'Konels, un nosprieda, ka nebutu nemaz tik grūti lo padarīt piemerolu dzīvošanai. Jāaizvāc atkritumi no pagalma un drazas no telpām, jāsalabo dīvāns. Jamaina krēsli. Viss jāatsvaidzina ar krāsu un jāpiekarina pie sienas daži plakāti. Tad šī māja bulu gandrīz pieņemama. Visas malas izsvaidītās lielas kaut ko vēstīja par tēvu, nevis par delu.

O'Konels, vecākais, iespējams, glābās šajā jucekli no domām par mirušo sievu un aizbēgušo dēlu.

Skots apsēdās uz čīkstoša krēsla, kas no viņa svara draudēja sabrukt, un pievērsās O'Konelam.

-   Es uzdevu jautājumus, jo jusu dēlam ir kas tāds, kas pieder manis pārstāvētajai personai. Mans klients vēlas to atgūt.

-   Tad jau tu esi advokāts, ja?

Skols paraustīja plecus.

O'Konels, apsedies atzveltnes krēsla, uz. ceļgaliem sev nolika cirvja kātu.

-   Nu, un kas tad ir tavs boss?

Skots papurināja galvu.

-   Vārdiem šajā sarunā nav nozīmes.

-   Labi, misler Smit. Tad pasaki man, ka viņš pelna iztiku.

Skots savilka muti velnišķīgākajā smaidā, uz kādu bija

spējīgs.

-   Mans klients pelna ļoli daudz naudas.

-   Likumīgi vai nelikumīgi?

-   Neesmu pārliecināts, ka vēlaties dzirdēt atbildi uz šo jautājumu, mister O'Konel. Turklāt visticamāk es jums lik un lā melotu, ja atbildētu. - Skots klausījās vārdos, kas vēlās pār viņa lūpām, 1111 jutās pārsteigts, cik viegli ir izgudrot vajadzīgo Ielu un situāciju, lai vedinātu O'Konelu vēlamajā virziena. Savai alkatībai šis cilvēks nespeja pretoties.

O'Konels pasmaidīja.

-  Tātad lu gribi likt klal manam ietiepīgajam puikam, ja? Pilsētā nevarēji viņu atrast?

-   Nē. Viņš ir nozudis.

-   Un tāpēc lu ieradies izošņāt gaisu šeit.

-  Jāizmanto visas iespējas.

-   Manam puikam te nepatīk.

Skots pacēla roku, il kā viņu tas neinteresētu.

-  Netērēsim laiku sarunām par acīmredzamo, - viņš stingri teica. - Vai varat man palīdzēt jūsu dēla atrašanā?

-Cik?

-  Cik jus varat palīdzei?

-   Nezinu. Mēs nesazinamies. Nesarunājāmies.

-   Kad jus viņu pēdējo reizi redzējāt?

-   Pirms vairākiem gadiem. Mes neesam īpaši tuvi.

-   Brīvdienās?

O'Konels papurināja galvu.

-   F.s jau teicu, ka mēs nesarunājamies. Ko viņš pievads?

Skots pasmaidīja.

-   Mister O'Konel, es atkārtoju. Tāda informācija iegrūstu jūs, teiksim lā, bīstamā situācijā. Vai saprotat, ko tas nozīmē?

-   Protams. Neesmu idiots. Cik bīstama, mister Džouns?

-   Spriedelēšanai nav jēgas.

-   Pie velna, kādās sasodītās nepatikšanās viņš iekūlies? Tādās, par kurām piekauj? Vai tādās, par kurām piebeidz?

Skots ievilka elpu, drudžaini prātodams, cik tālu viņš drīkst aizmeloties.

-   Teiksim tā - viņš var labot nodarīto Jaunumu. Taču tad nepieciešama sadarbība. Tas ir kutelīgs jautājums, mister O'Konel. Jo ilgāka vilcināšanās, jo vairāk problēmu. - Skolu bija pārņēmis vēss miers.

-   Narkotikas, vai? Viņš nozadzis kādam narkotikas? Vai naudu?

Skols pasmaidīja.

-  Teiksim tā, mister O'Konel. Ja jusu dels ar jums sazināsies un jūs pavēstīsiet par to mums, jūs saņemsiet atlīdzību.

-Cik?

-Šo jautājumu jus jau uzdevāt. - Skols piecēlās un pārlaida skatienu istabai, novērtēdams gaiteni, kas veda uz guļamistabām mājas tālākaja daļā. Šaura vieta, kur nebulu iespējams manevrēt. - Teiksim tā - jums bus patīkama Ziemassvētku dāvana.

-   Kā lai sazinos ar tevi, ja puiku atrodu? Vai telefons tev

ir?

-   Mister O'Konel, man nepatīk telefoni, - Skols atbildēja tik augstprātīgi, cik vien spēja. - Tie atstāj pēdas, ko var izsekot. - Viņš pamāja uz datoru. - Vai mākat sutil e-pasta vēstules?

O'Konels nosēcās.

-   Protams. Kas tad to nemāk? Bet man jāzina, mister Džouns vai Smit, vai ka tevi tur, nolādēts, sauc, man jāzina, ka mans mazais sita dēļ nenonāks kapa.

-   Lai notiek, - Skots noteica. Melot bija viegli. - To es varu apsolīt. Ja saņemsiet no dēla ziņu, nosūtiet vēstuli uz šo adresi. - Viņš piegāja pie galda, kur uz neapmaksāta telefona rēķina ar zīmuli uzrakstīja izdomātu e-pasta adresi. To izdarījis, viņš pasniedza papīru O'Konelam. - Nepazaudējiet lo. Kāds ir jūsu telefona numurs, lai varu jums piezvanīt?

Vīrs, pētīdams adresi, noskaitīja numuru.

-   Nu labi, - viņš beidzot noteica. - Vai vel kas?

Skots pasmaidīja.

-   Mēs vairs netiksimies. Ja kāds jums uzdos jautājumus, ceru, ka jums pietiks veselā saprata, lai apzvērētu, ka šī saruna nekad nav notikusi. It īpaši tas attiecas uz jūsu dēlu. Vai saprotat?

O'Konela tēvs atkal palūkojās uz adresi, pasmīnēja un paraustīja plecus.

-   Man nav iebildumu.

-   Labi. Necelieties kājās. Hs pats atradīšu durvis.

Skots lēni gāja uz durvju pusi, un viņa sirds dauzījās. Kaut kur aizmugure bija ne vien cirvja kāts, bet arī pistole, par ko bija stāstījuši kaimiņi, un droši vien arī liela kalibra šautene. Par to liecināja brieža galva ar stiklainajam acīm. Skots paļavās, ka O'Konelam, vecākajam, nav pieticis prata, lai pierakstītu viņa mašīnas numuru, kaut gan viņš acumirklī pazītu veco, īpatnējo Porsche, ja to vēlreiz redzētu. Skols, iedams āra, centās iegaumēt ikvienu sīkumu - varbūt viņš reiz atgriezīsies šajā mājā. Pēdējā, ko viņš ievēroja, pirms izgāja lauka, bija sliktā slēdzene durvis. Šā cilvēka alkatība bija neizmērojama. Tēvam, kurš bija ar mieru pārdot savu bērnu, piemita nežēlība, kādu Skols nespēja ne iedomāties. Piepeši viņu pārņēma nelabuma vilnis, tomēr viņš vēl pabāza galvu aiz mājas, kur patiešām, kā viņš bija domājis, ieraudzīja vel vienas durvis. Pēc tam Skols pagriezās un steigšus devās pa piebraucamo ceļu atpakaļ uz mašīnu. Debesīs lumsa pelēki mākoņi.

Maikls O'Konels sprieda, ko pēdējas dienas nav bijis Eš- lijai pieliekami tuvu.

Lai piespiestu Lšliju saprast, ka neviens cits, tikai viņš, nespēj viņu aizsargāt, bija jāuzsver citu viņai tuvo cilvēku nevarība. Apvalks, kurā vecāki meitu vīstīja, traucēja Lšlijai izprast viņa mīlestības dziļumu un viņa nepārvaramo vajadzību just Lšliju sev blakus. Iedomājies Ketrinu, Maikls O'Konels juta mutē rūgtumu. Ketrina bija veca, vārga un vientuļa, un viņam bija radusies iespēja šo sievieti novākt no ceļa, bet viņš nebija to izdarījis pat brīdī, kad tā bija rokas sliepiena attalumā. O'Konels nolēma, ka lādu kļudu vairs nepieļaus.

Viņš sēdēja pie datora un laiski spēlējās ar kursoru, nemanīdams apkarl valdošo klusumu. Ši bija jauna ierīce. Kad Metjū Mērfijs iepriekšējo iznīcināja, viņš nekavējoties devās uz veikalu un iegādājās citu datoru. Pēc brīža O'Konels novērsās un nolaida datora vāku. Tas klusi noklikšķēja.

Viņam nedeva mieru nepārvarama vēlēšanās izdarīt ko neparedzamu, pievērst sev Lšlijas uzmanību, ko tadu, par ko viņa nevarētu nelikties ne zinis un kas ļautu viņai apjēgt, ka no Maikla O'Konela begl nav jēgas.

Pieslējies kājās, viņš izstaipījās, pacēla rokas virs galvas un izlieca muguru, neapzināti aldarinadams kaķus, kas mitinājās gaiteni, un lajā brīdī juzdams pašapziņas uzplūdu. Bija pienācis laiks atkal apciemot Ešliju, kaut vai likai lāde], lai visiem atgādinātu, ka viņš nav nekur pazudis un joprojām gaida. Viņš paņēma mēteli un mašīnas atslēgas. Lšlijas ģimene nesaprata, cik maza ir atšķirība starp mīlestību un navi. Viņš pasmaidīja, pārliecināts, ka viņi neizprot vienu - viņš bija romantiķis. Taču mīlestību ne vienmēr pauž ar rozēm, briljantiem vai cukursaldām kartītēm. Bija pienācis laiks viņiem pavēstīt, ka viņa jutas nav mainījušas. Maiklam O'Konelam bija daudz labu ieceru.

Kad Skots atgriezās mājās, zvanīja telefons.

-   Skot? - Tā bija Sallija.

-  Jā! - viņš atsaucās.

-   Tu izklausies aizelsies.

-  Izdzirdēju zvanu, kad slēdzu vaļa durvis. Nupat atgriezos mājās. Vai viss ir kārtībā?

-  Ja. Laikam gan.

-   Kā tas jāsaprot?

-   Nu, nekas īpašs nav noticis. Ešlija un Kelrina visu dienu bija nozudušas, bet nav piedabūjamas paskaidrot, kur bijušas un ko darījušas. Es biroja mēģināju atrast kadu risinājumu šim juceklim, bet ne pie kādas skaidrības vel neliku. Houpa pēc atgriešanās no Boslonas ir ļoti nerunīga, likai paziņoja, ka mums nekavējoties jāapspriežas. Vai vari atbraukt?

-   Vai viņa paskaidroja, kāpēc?

-   Es jau tev teicu, ka ne. Vai tu mani neklausies? Tas ir saistīts ar Bostonu, kur viņa vēroja O'Konelu. I loupa ir ļoti satraukta. Nekad viņu tādu neesmu redzejusi. Viņa sēž otrā istaba, skatās pretējā sienā un atkārto, ka mums jāaprunājas.

Skots bridi vilcinājās, minēdams, kas gan licis I loupai klusēt, jo parasti viņai tāda iezīme nepiemita. Viņš mēģināja nedomāt par Sallijas drudžaino toni, saprazdams, cik nervoza viņa ir. Tas Skotam atgādināja abu pēdējos kopa aizvadītos mēnešus, kad viņš vel nezināja par sievas romānu ar Hou- pu, bet intuitīvi saprata, ka starp abiem kaut kas nav pareizi.

-   Labi, - Skots beidzot sacīja. - Es ari daudz ko uzzināju par O'Konelu. Nekas labs tas nav… - Viņš alkal apklusa. Prata dzima kada jauna doma. - Neesmu pārliecināts, ka varēsim lo izmantot, bet… Drīz bušu klat. Ka jūtas Ešlija?

-   Ierāvusies sevi. Noslēgta. Psihologi droši vien apgalvotu, ka tas liecina par depresijas tuvošanos. Ša cilvēka ienakšana viņas dzīvē ir pielīdzināmā grūtai slimībai. Gluži ka vēzis.

-   Neruna tā, - Skols pārmetoši noteica.

-   Vai es nedrīkstu domāt reālistiski? Man jābul optimistei?

Skols klusēja. Sallija spēj bul skarba, viņš domaja, un reizēm tracina ar savu tiešumu, bet šajā situācijā tas Skotu biedēja. Viņš nezināja, kam lai tic - savām izjūtam, ka no šīs likstas iespējams izkulties, vai Sallijas pārliecībai, ka nepatikšanas ir lielas un klusi vel lielākas. Viņam gribējās kliegt.

Taču Skots sakoda zobus.

-  Tūlīt bušu klāt. Pasaki Ešlijai…

Nepabeidzis teikumu, viņš klausījās Sallijas smagaja elpā.

-  Ko lai es viņai saku? Ka viss būs labi? - viņa rūgti noprasīja. - Un vel, Skot… Atved sev līdzi kadu ideju, ka turpmāk rīkosimies. Vai vismaz, picu.

* * *

-   Viņi vēl vilcinās, viņa sacīja.

-  Saprotu, - es teicu, kaut gan nebiju pārliecināts, vai patiešām saprotu. Tomēr man vismaz ar vienu no viņiem jāaprunājas. Citādi stāsts nebūs pilnīgs.

-  Nu, - viņa nesteidzīgi novilka, acīmredzami apdomādama katru vārdu, pirms to izteica, - ir kads, kurš labprāt un pat dedzīgi veļas izstāstīt visu, ko zina. bet nedomāju, ka esat gatavs tādai sarunai.

Tam nav nekādas jēgas, ļa viens vēlas runāt, kas viņu kave? Vai citi, kas doma, ka tādējādi pasargās sevi? Vai ari jus sargājat viņus visus?

Viņi nejūtas pārliecināti, ka jūs izprotat viņu nostāju.

Nerunājiet muļķības! Esmu runājis ar dažādiem cilvekiem, rūpīgi visu pētījis. Viņu situācijā bija neapskaužama. Es to saprotu. Lai ari ko viņi darītu, lai izķepurotos, viss būtu attaisnojams…

-   Patiešām? Jus ta domājat? Ka mērķis attaisno līdzekļus?

-   Vai es ta teicu?

-   Jā.

-   Nu, es gribēju…

Viņa pacēla roku, pārtraukdama mani pusvārda. I ukodamās pāri pagalmam un garām kokiem uz ielu, viņa dziļi nopūtās.

-  Šie cilvēki bija nonākuši krustceles. Vajadzēja izlemt. Un, ka jau daudziem lēmumiem, ko spiesti pieņemt cilvēki parasti cilvēki , ari šim bija gaidāmas dziļas personiskas sekas, l uk, tas jums jāsaprot.

-   Kada bija viņu izvele?

Labs jautājums, - viņa atbildēja, drūmi iesmiedamās. - Atbildiet uz to.

TRĪSDESMIT astotĀ nodaia

Iedvesmots ļaunumam

Skots gāja pa kājceliņu uz bijušās sievas māju, cīnīdamies ar šaubam un nedrošību. Pie durvīm viņš pacēla roku, lai piezvanītu, bet vilcinādamies pagrieza mājai muguru un lūkojas tumsā, kas sedza ielu. Viņš bija ticis Maiklam O'Konelam daudz tuvāk, taču saprata, ka tas joprojām nav aizsniedzams. Skols jautāja sev, vai šobrīd liek pētīts tikpat cieši kā viņa mērķis. Viņš nezināja, vai iespējams to apsteigt, lai gūtu kadu priekšrocību. Viņš par to šaubījās. Varbūt tieši patlaban O'Konels, noslēpies melnajā tumsā, stāv kaut kur šajā kvartalā un vēro viņu. Skolu pārņēma niknums, un viņam alkal gribējās kliegt. Viņš iedomājās, ka viss šajā izpētes braucienā uzzinātais, viss, ko viņš uzskatīja par tik neparedzamu, patiesībā bija ļoti paredzams un sagaidāms, turklāt viņu nepameta izjūta, ka O'Konels, lai cik neiespējami tas liktos, zina, kur viņš bijis un ko darījis.

Skotam pār lūpām paspruka īss vaids, un viņš juta, ka nosvīdis. Spēju dusmu pārņemts, viņš paspēra soli nost no durvīm, it ka gribētu stāties pretī nelietim, kurš, viņaprāt, šajā bridi viņu vēroja.

Atvērās durvis, un tajas stāvēja Sallija.

Viņa bridi lūkojās lauka, tumsā, sekodama Skola skatienam. Viņa saprata, ko Skots meklē.

-   Vai lev šķiel, ka viņš ir tur? - Sallija jautaja skaidrā, ra- ma balsī.

-  Jā. Un ne.

-   Ka tad ir?

-  Varbūt viņš tur ir, noslēpies kāda ēnā, un vēro mūs. Varbūt nav. Ta ka droši lo nezinām, mes ciešam - vai nu viņš tur ir vai nav.

Sallija pastiepa roku un uzlika to Skotam uz pleca. Abus šis maigais pieskāriens parsteidza, īpaši Salliju, kam sava kustība šķila svešāda, jo viņa gadiem ilgi nebija pieskārusies šim vīrietim, ar kuru reiz dalīja gultu.

-   Nāc iekša, - viņa teica. - Ciest varam ari istaba, jo tur ir siltāks.

IIoupa dzēra alu, pa reizei piespiezdama veso pudeli pie pieres, it kā viņu mocītu drudzis. Lšlija un Ketrina bija aizsūtītas uz virtuvi, lai kaut ko pagatavotu - vismaz ar tādu ieganstu Sallija abas izdabūja no istabas, lai pārējie varētu apspriest savus plānus. Skots jutās satraukts, it ka spriedze, kas viņam pielavijas uz lieveņa, kad viņš lūkojās tumsa, bulu sekojusi iekšā mājā. Sallija savukārt izturējās lieliski. Viņa pagriezās pret Skolu, ar roku rādīdama uz I loupu.

-   Kopš atgriešanās no Bostonas viņa runā ļoti maz, - Sallija sacija, lai gan Skols to jau zinaja. - Manuprāt, viņa kaul ko noskaidrojusi.

Pirms Skols paguva ko teikt, I loupa sparīgi nolika pudeli uz galda.

-   Manuprat, ir vel sliktāk, neka mēs domājām, - viņa paziņoja.

-   Sliktāk? Pie velna, ka var būt vēl sliktāk? - Sallija noprasīja.

Houpas iztēlē piepeši uznira spilgta aina - sasalušā kaķa ņirdzīga nāves maska.

-   Viņš ir ļoti slims, ļauns cilvēks. Viņam patīk spīdzināt un nogalināt dzīvniekus.

-   Ka lu to zini?

-   Rs to redzēju.

-  Ak Dievs! - Skols asi iesaucas.

-  Tātad viņš ir sadists? - Sallija jautāja.

-   Varbūt. Iespējams. Tā vismaz izskatās. Taču ir vel kas. - 1 loupas balss bija stīva un cieta ka granīts. - Viņam ir ierocis.

-   Vai lu redzēji lo ari? - Skols noprasīja.

-  Ja. Hs iegāju viņa dzīvokli, kamēr viņš bija prom.

-   Dzīvokli? Kā lev las izdevās?

-   Kāda lam nozīme? Hs lo izdarīju. Sadraudzējos ar kaimiņieni. Tai sagadīšanās pēc bija atslēga, las, ko dzīvokli redzēju, pārliecināja mani, ka viss kļus vel sliktāk. Nevis labak. Viņš ir ļoti jauns cilvēks. Cik ļauns? Hs nezinu. Vai pieliekami ļauns, lai nogalinātu Ešliju? Viņa datorā ir šifrēti dokumenti, kuros runa ir tikai par viņu. Vienu sauc "Hšlija Mīlestība", nākamo "F.šlija Naids". Tas vien jau pavēsta visu, kas jāzina. Viņam ir informācija ari par mums. Hs nevarēju noskaidrot, kāda. Taču vārds "apmātība" neizsaka pal daļu no lā, ar ko mums jācīnās. Viņš ir slims. Apņēmības pilns. Apsēsts. Ko tas viss nozīmē? Vai mes varam no tāda aizbēgi? Vai kāds vispār lo spēj?

-   Ko tu ar to gribi teikt, Houpa? - Sallija jautāja.

-   Hs gribu teikt, ka viss, ko redzēju, liecina par neizbēgamu traģēdiju. Un jus zināt, ko las nozīme. - 1 loupa joprojām gara acīm redzēja O'Konela dzīvokli redzētos drūmos tēlus. Beigts, sasalis kaķis, ierocis zābakā, nolaista, nekopta un kaila telpa, kas atgādina muka celli, dalors, kurā neskaitāmi faili veltīti Ešlijai. Viņa alkrita krēsla, saprazdama, ka nespēj vārdos ietērpi baiso patiesību - O'Konela dzīvē bija vienīgi šī apmātība. Neka cila.

Sallija pievērsās Skotam.

- Kāds bija tavs ceļojums? Ko lu uzzināji?

-   Neko tādu, kas būtu pretruna ar 1 loupas apgalvojumu. Hs redzēju vietu, kur O'Konels uzaudzis. Sarunājos ar viņa tēvu. Bulu grūti atrast olru tik nepatīkamu, zemisku un samaitātu cilvēku.

Viņi brīdi iegrima domās. Sakāmā bija daudz, bel viņi saprata, ka tas viss vienīgi apstiprinās jau zināmo.

Klusumu pārtrauca Sallija.

-   Mums vajadzētu… - viņa iesāka.

Jo biežāk kāds to teica, jo saltāk ap sirdi viņai kļuva. Sallijai bija aizdomas, ka viņas sirds, ja to pieslēgtu pie aparātiem, rādītu taisnu lmiju.

-   Vai O'Konels ir slepkava? - viņa aprauti vaicāja. - Vai mes lo skaidri zinām?

-   Vai viņš ir slepkava? Kā mes varam lo noteikt? - Skots atjautāja. - Viss, ko esmu uzzinājis, to apstiprina. Bel līdz brīdim, kad viņš izdarīs ko nepārprotamu…

-   Varbūt viņš nogalināja Mērfiju.

-   Varbūt viņš nogalināja Džimiju Ilofu un Kenediju! Mēs to nezinām! - Skots atcirta. - Mums jāpievēršas tam, par ko esam pārliecināti.

-  Zini, pārliecība patlaban nav tas, ka mums ir pārpārēm, - Sallijā atleica. - Patiesībā tieši las mums trūksi. Mēs neko nezinām, tikai lo, ka viņš ir ļauns un kaut kur slapstas. Un varbūt nodarīs pāri Ešlijai. Varbūt viņš vajās Ešliju mūžīgi, varbūt ne. Itin visu viņš varētu darīt vai nedarīt.

Visi atkal klusēja. Gluži ka labirintā, I Ioupa domāja. Vienalga, uz kuru pusi viņi virzītos, izejas nav.

-   Kādam jāmirst, - Sallija pec brīža nočukstēja.

Šie vārdi sastindzināja visus, kas sēdēja istaba.

Skols bija pirmais, kurš, lūkodamies uz Salliju, ierunājās čerkstošā balsī, it kā viņam sāpētu kakls.

-   Mūsu plāns bija atrast kādu noziegumu un to novelt uz O'Konelu. Tev tas bulu jāizmeklē.

-   Vienīgais ceļš, kā to var izdarīt, lai par iznākumu mēs būtu pārliecināti - pie velna, man riebjas šis vārds! - ir vai nu izdomāt ko sarežģītu, kam mums, iespējams, pietrūktu laika, vai likt, lai Ešlija melo. Mēs varētu viņu piekaut un apgalvot, ka to izdarījis O'Konels. Tas butu uzbrukums, par ko viņam piespriestu krietnu laiku cietumā. Protams, kādam no mums vajadzētu sadauzīt Ešliju vienos zilumos, izsist viņai zobus un salauzt ribas, lai viņai patiešām butu uzbrukts. Ka jums patīk tads scenārijs? Turklāt - ja nu tas viss izraisa šaubas un detektīvs sak uzdot jautājumus…

-   Bet kas…

-   Vienmēr jau paliek vecais labais atkāpšanās ceļš - vērsties pie varas iestādēm un saņemt pavēli par netuvošanos. Vai kāds spēj kaut mirkli noticēt, ka šis papīrs viņu aizsargās?

-   Ne.

-   Mēs pietiekami daudz zinām par O'Konelu, lai saprastu, ka viņš nepieļaus kļudu, parkapdams aizliegumu tuvoties, tajā paša laika nenodarīdams Hšlija i pari, toties dodot iemeslu viņu notiesāt? Turklāt neaizmirstiet, ka tiesas process ir ilgstošs, un visu lo laiku viņš bulu brīvība, iemaksājis drošības naudu.

-   Nē, velns parāvis, ladai pavēlei nav jēgas! - Skots nomurmināja.

Sallija palūkojas uz viņu.

-   Tas cilvēks, kuru tu satiki… viņa tēvs…

-   Nelietis. Ļauns.

Sallija pamāja.

-   Kādas ir viņa attiecības ar dēlu?

-   Viņš ienīst savu bērnu. Viņa bērns iemsl viņu. Abi nav tikušies gadiem ilgi.

-   Ko lu zini par šo naidu?

-   Vecais O'Konels bijis varmācigs gan pret sievu, gan dēlu. Vienmēr daudz dzēris un piedzēries laidis darbā dūres. Nevienam laja apkaime viņš nepatīk. Droši vien mazajam Maiklam bijis īsts bieds.

Sallija asi ievilka elpu.

-   Ka lev šķiet, - viņa sacīja, - vai šis cilvēks psiholoģiski ir vainojams tajā, ka Maikls O'Konels kļuvis par to, kas viņš ir?

Skots pamāja.

-   Protams. To taču saprot kairs! Pat ja neko par psiholoģiju nezina.

-   Vardarbība rada vardarbību, - Sallija noteica.

-Jā.

-   Tātad Hšlija ir apdraudēta tāpēc, ka šis cilvēks pirms daudziem gadiem radīja sava bērnā neveselīgu, iznīcinošu un nepārvaramu vajadzību justies mīlētam, iegul kādu sava vara… to pazudināt vai likt pazudinātam pašam. To var saukt dažādi.

-   Jā, lāds iespaids man radās. - Skola balss kļuva ska- ļaka. - Un vēl kas. Mate, kura ari nebija mazajam zēnam nekāds patvērums, mirusi nenoskaidrotos apslakļos. lespe- jams, vccais O'Konels sievu nogalinājis, lāču apsūdzēt viņu neviens nav spējis.

-  Tātad viņš ne tikai radījis slepkavu, bet, iespejams, tāds ir pats ari? - Sallija jautāja.

-   Jā. Tā varētu teikt.

-  Brīdi par lo padomāsim, pavisam nedaudz, - Sallija sacīja. Viņas balsi jautās izmisums. - Vai tu man piekriti, ja es teikšu, ka apmātību, ar kādu Maikls O'Konels apdraud mūsu Ešliju, viņam iedvesis tēvs?

-  Jā, - Skots atbildēja.

-  Tātad viss ir pavisam vienkārši, - Sallija mīklaini noteica.

-   Kas ir vienkārši? - 1 loupa jautāja.

Sallija pasmaidīja, lai gan vārdos, ko viņa nākamajā mirkli izteica, itin nekā smieklīga nebija.

-   Mēs nogalinasim nevis Maiklu O'Konelu, bet gan viņa tēvu. Un panāksim, ka šajā slepkavībā vaino dēlu.

Istaba iestājās dziļš klusums.

-  Tas būs ticami, - Sallija pēc mirkļa turpināja, il kā steigdamās ko pierādīt. - Dēls ienīst tēvu. Tēvs ienīst dēlu. Tātad, ja viņi saliktos, nāve bulu paredzams iznākums.

Skols lēni palocīja galvu.

-   Vai tad nav skaidri redzams, ka viņu abu ļaunums apdraud Ešliju? - Sallija vaicāja Houpai, kura pamaja. - Vai mes spēsim but slepkavas? - Sallija turpināja. - Vai mes spēsim kādu, kurš lo ir pelnījis, nogalinal un nakamajā diena pamosties un turpināt dzīvi, it ka nekas nebūtu nolicis?

houpa palūkojās uz Skolu, nodomādama, ka no viņa šobrīd atbildi nav ko gaidīt.

Ikkatrs Sallijas izteiktais vārds bija ass ka cirtiens.

-   Saprotiet, slepkavība mūs visus neizbēgami pārvērtis, bet mums jāatceras nogalināšanas mērķis - atjaunot Ešlijas dzīvi tādu, kāda tā bija pirms viņas iepazīšanas ar Maiklu O'Konelu. Uzskatu, ka Ešlijai par mūsu nodomu nekas nav jazina, lapēc no visa šā procesa mums vajadzēs viņu pilnīgi izstumt. Galvenie sazvērnieki esam mes trīs. Pallaban, kad risinām šo sarunu, mēs speram soli. l īdz šim bijām labie varoņi, kas centās pasargāt savu meitu no ļaunuma, lāču, sperdami šo soli, kaut vai tikai šo plānošanas soli, mēs piepeši kļūstam par sliktajiem varoņiem. Lai ko Maikls O'Konels, iespējams, pastrādājis, lai ko viņš, iespējams, grasās pastr.ij'it, mūs nevar ar viņu salidzinat. Darīt ļaunu viņu dzen identificējami psiholoģiski spēki, un šo ļaunumu radījusi audzināšana un cietsirdības pārpilna bērnība. Viņu nevar vainot, ka viņš kļuvis ļauns. Viņš ir mīlestības trūkuma un ilgstošas sāpināšanas produkts. Tātad, lai ari ko viņš nodarījis mums un Ešlijai, tam ir morāls un emocionāls iemesls. Varbūt tas ir nepareizi, taču viņa rīcība ir izskaidrojama. Toties mums vajadzēs būt aukstasinīgiem un egoistiskiem, bet attaisnojuma tam nebūs. Tikai viens.

Gan 1 loupa, gan Skols uzmanīgi klausījās Sallija, kas runādama grozījās savā krēslā, it ka ikviens sakāmais vārds sagādātu viņai mokas. Beidzot apklususi, viņa sēdēja kā saslin- gusi.

-   Kāds? - Houpa piesardzīgi jautāja.

-  ešlijas drošība.

Viņi atkal klusēja.

Sallija ievilka elpu, kas izklausījās pec elsām.

-   Mes to varam izdarīt, ja vien… - viņa čukstus iesāka, bet nepabeidza.

-  Ja vien? - Skots uzstāja.

-   Ja vien paliekam nesodīti.

* * *

Bija iestājusies nakts, un mes sēdējām uz koka krēsliem viņas akmens plāksnēm izklātajā iekšpagalma. Cieti sedekļi drūmām domām. Man bija daudz jautājumu, un es dedzīgāk nekā jebkad agrak velējos runāt ar galvenajiem varoņiem vai vismaz vienu no viņiem, kurš varētu man pastāstīt par to bridi, kad viņi no upuriem kļuva par sazvērniekiem. Bet viņa mani saniknoja, nevēlēdamās man pakļauties, tikai lūkodamās vasaras valgajā tumsa.

Tas ir apbrīnojami, vai ne? Ko tīk cilvēki neapsver, kad viņu pacietība izsmelta! - viņa sacīja.

-   Nu, es piesardzīgi atteicu, ja cilvēki piespiesti pie sienas…

Viņa iesmejas. Tie nebija jautri smiekli.

Bet tur jau slēpjas galvenais, - viņa īsi attrauca. Viņi domāja, ka piespiesti pie sienas. Ka jūs varat but par to pārliecināts?

-  Viņu bailes bija attaisnojamas. Briesmas, ko iemiesoja O'Konels, bija skaidri redzamas. Viņi tikai nezināja to pavisam droši. Tapec, nokļuvuši izvēlēs priekšā starp vairakiem nezināmiem, viņi nolēma ņemt grožus savas rokas.

Viņa atkal pasmaidīja.

-   No jūsu mutes tas izklausās tik viegli un pārliecinoši. Varbūt paraudzīsieties uz to visu 110 citas puses?

No kādas?

-   Nu, palūkojieties uz šiem notikumiem no tiesību aizsardzības iestāžu viedokļa. Iemīlējies jauns vīrietis seko savai sapņu meitenei. Kaut kas tāds mums apkārt notiek katru dienu. Mēs abi zinām, ka ši vajāšana bija apmātība, bet ko gan varētu pierādīt policijas izmekletajs? Protams, Maikls O'Konels, kurš, izmantodams datoru, iejaucas šo cilvēku dzīve, visas šis darbības pēdas iznicināja, tā ka ari šajā ziņā pierādīt kaut ko nebūtu iespējams. Un ko viņi darīja, uz to reaģēdami? Mēģināja viņu uzpirkt. Me- ģināja draudēt, l ika viņu piekaut. Ko jus šāda situācijā apsūdzētu, ja jūs būtu policists? Manuprāt, Skotu, Salliju un pat Houpu. Viņi meloja. Viņi rīkojās divkosīgi. Pat Blija nelikumīgi iegādājās revolveri. Un beidzot viņi sazvērējās, lai izdarītu slepkavību. Nogalinātu nevainīgu cilvēku. Varbūt viņš nebija nevainīgs psiholoģiska vai morālā ziņa, bet tik un la… Viņi gribēja izdarīt lo nesodīti. Ka viņi varēja apgalvot, ka viņu rīcībai ir ētisks attaisnojums?

līs neatbildēju.

Mana iztēle darbojās pilna spara. Vai viņiem tas izdevās?

-   Vai atceraties, kurš viņiem teica, ka starp vārdiem un darbiem ir liela atšķirība? Kurš pateica, ka nospiest mēlīti nav vienkārši?

Ls pasmaidīju. )a. Tas bija O'Konels.

Viņa rūgti iesmējās.

- |ā. O'Konels to teica spēcīgākajai personībai no viņiem visiem, tai, kura zaudētu vismazāk, ietriekdama viņam krūtis svinu no savas bises, tai, kura bija aizvadījusi lielāko daļu sava mūža un šaujot riskētu vismazak. Un tajā kritiskajā mirkli šī sieviete to neizdarīja, vai ne?

Viņa bridi klusēja, lūkodamās tumsa, liet kādam vajadzēs but drosmīgākām.

trīsdesmit devītā nodaia

Apņēmība upurēties

-   Mums jāsadala pienākumi un jāizstrādā plāns, - Sallija teica, ierunājusies pirmā. - Un jārīkojas tieši pec tā. Dzelžaini.

Viņu pārsteidza šie vārdi, kas atskanēja no pašas mutes. Tie bija salta aprēķina pilni, un Sallijai gandrīz vai šķita, ka tos saka cilvēks, kuru viņa nepazīst. Viņi trīs, Sallija domāja, butu pēdējie, kurus viņa spētu iztēloties par slepkavām. Salliju mocīja šaubas, vai viņiem izdosies īstenot savu nodomu.

I loupa pacēla skatienu.

-   Hs neko par tādām lietām nezinu. Ne reizi neesmu saņēmusi soda kvīti par atruma pārsniegšanu. Neesmu aizrāvusies ar deteklīvstastiem un spriedzes romāniem, tikai koledža kādā kursa izlasīju "Noziegumu un sodu", bet cita - "Gluži aukstasinīgi".

Skots neveikli iesmējās.

-   brīnišķīgi, - viņš teica. - Pirmajā slepkava gandrīz sajūk prātā 110 vainas apziņas un beigās atzīstas, bet otrā sliktos zēnus pieķer, un viņi beidz, mužu karātavās. Varbūt mums nevajadzētu par paraugu izmantot šis gramatas. - Viņaprat, tas bija smieklīgi, bet neviens pat nepasmaidīja.

Sallija pavicināja roku.

-   Vai zināt ko? Labāk aizmirsīsim šo noluku, - viņa apņēmīgi paziņoja. - Mes neesam slepkavas. Mums nevajadzētu par to domāt.

Brīdi valdīja klusums, ko pārtrauca Skols

-   Tātad mums vajadzētu gaidīt, - viņš sacīja, - kas noliks, un cerēt, ka tas nebūs nekas traģisks?

-   Ne. Ja. Es nezinu. - Sallija piepeši vairs nejutās pārliecinātā ne par ko - ne par savām izjutām, ne to, ko teica.

-   Varbūt mes velti neuzticamies likumīgajai iespējai. Varbūt mums tomēr palīdzētu tuvošanās aizlieguma pavelc. Dažreiz tā iedarbojas.

-   Nesaprotu, kā mums tā palīdzētu, - Skols atbildēja.

-   Tā taču neko neatrisina! Tādu pavēli saņēmuši, ari turpmāk gan Ešlija, gan mēs dzīvosim nemitīgās bailēs. Kas gan spēj lo izturēt? Pat ja pavēle piespiedis O'Konelu atkāpties, šī doma patiesība radis arvien lielāku nedrošību līdz. ar katru nākamo dienu, kurā viņš il kā nozudis no Ešlijas dzīves. Tā būs drošības ilūzija. Pat ja panāktā drošība bus īsta, - kā mēs to zināsim? Pilnīgi nešaubīgi?

Sallija nopūtās.

-   Tu lieliski maki apstrīdēt visu, kas nepadodas apspriešanai, Skot. Pasaki, vai tu nospiedīsi mēlīti un kādu nogalināsi?

-  Ja! - viņš izgrūda.

-   Tā ir vienkārša, strauja atbilde, ko diktē dusmas, nevis saprāts. Un tu, IIoupa? Vai tu nogalinātu svešu cilvēku, lai aizstāvētu Ešliju? Vai ari izšķirošajā mirkli piepeši sev jautasi: "Ko es daru? Vina taču nav mans bērns!"

-   Protams, es ta nejaulašu, - 1 loupa atbildēja.

-   Arī lu atbildi pārāk strauji. Skolu pārņēma aizkaitinājums.

-   Un tu, pārgudrā advokāte? Ka būs ar tevi? Vai tu to izdarīsi? - viņš nobēra.

Sallija sarauca pieri.

-   Jā. Nē. Es nezinu, - viņa nenoteikti altrauca, tāpat kā iepriekš.

Skots krēslā atgāzās.

-   Ļauj tev uzdot vienu jautājumu. Vai lu atceries, kā lūdzi Dievu: "I.abak uzsūti slimību man, dari ta, lai viņa atveseļojas," - kad Ešlija mazotnē saslima?

Sallija pamaja.

-   Domāju, ka ta savureiz jutusies ikviena matē.

-   Vai tu atdotu dzīvību par savu bērnu?

Sallija juta, ka rīkle aiz emociju pārpilnības aizžņaudzas. Viņa pamāja, krampjaini norīdama siekalas.

-   Hs varu lo izdarīt, - viņa leni leica. - Varu izplānot noziegumu. Par tiem es zinu pietiekami. Varbūt mums izdosies. Varbūt ne. Pat ja visi nokļūsim cietumā, mēs vismaz būsim centušies viņu aizstāvēt. Tas jau ir kaut kas.

-Ja, bet ar to nepietiek. - Skotam likās svešāda sava balss un vārdi, ko tā izteica. - Vai esi jau kaut ko apsvērusi?

Sallija sagrozījās.

-   Kas, jusuprāt, ir O'Konela vārīgā viela? - viņa jautāja.

-   Viņa tēvs, - Skols atbildēja.

-  Tātad abu sliktas attiecības, - Sallija precizeja. - Naids, ko O'Konels ar pūlēm valda.

Gan Skots, gan Ihoupa klusēja.

-   Viņš noskaidroja, ka mus iespējams viegli ievainot, un lo izdarīja. Tāpat viņš izrīkojās ar Ešliju. Tagad mums las pats jāizmanto pret viņu. Vai gan viņš nav iemācījis mums lo, kas mums jāzina? O'Konels sagrozīja mūsu dzīves, radīja tajās jucekli, kurā pats noraugās, ne mirkli neizlaizdams 110 rokām vadības grožus. Kāpēc mēs esam šeit? Tāpēc, ka, mūsuprāt, viņš Ešlijai nodarīs pari. Varbūt pal nogalinās, ja viņa slāpētās jūtas kļūs nevaldāmas. Ja palūkojamies nedaudz, atpakaļ, redzam, ka mums jānodara viņam las pats, ko viņš nodarījis mums. Jārada haoss, kurā no mūsu pēdām nepaliek ne miņas.

Abi klausītāji klusēja. Viss, ko Sallija teica, bija jegpilns. Gan Skols, gan Houpa lūkojās uz sievieti, ko reiz bija mīlējuši vai joprojām mīlēja, un redzēja viņā cilvēku, kuru gandrīz vai nepazina.

-   Mums jāsaved kopā tēvs un dēls. Tas būs svarīgākais. Viņiem jāsatiekas aci pret aci. Ceresim, ka viņi sakausies. To detektīvs spēs pierādīt. Ka viņi satikas un kāvās. Un mums jāizdomā, kā šo dusmu brīdi izmantot. Ka būt nemanāmiem, ka neatstāt pēdas, ka nepatrāpīties nevienam acīs tikai cilvēkam, kuru nogalināsim.

Sallija stingi lūkojās uz priekšu, tad pacēla skatienu pret griestiem. Kad viņa 110 jauna ierunājas, nevērsdamas ne pie Houpas, ne Skota, viņas balss bija lietišķa.

-   Tas pārāk daudz jautājumu neizraisītu. Viens pret otru viņi juta naidu un neuzticību. Kaimiņi zina, ka ģimene bijusi varmacīga. Seni, nepiedoti pāridarījumi. Strīds, kurā dēls dusmās nogalina Ievu, nevienu neizbrīnītu.

-  Tā ir, - Skots noteica. - Uzvar taisnīgums, gluži ka grieķu traģēdijā. Tomēr viņi nav sarunājušies gadiem ilgi. Kā lāi mēs…

Sallija pacēla roku.

-   Ja O'Konels domātu, - viņa klusi sacīja, - ka Hšlija ir viņa tēva mājās…

-  Vai lu grasies izmantot Ešliju par esmu? - Skots izgrūda, nelokāmi purinādams galvu. - Tas nav iespējams.

-   Vai tev ir padomā cita ēsma? - Sallija vēsi painteresējās.

-   Vai tad mēs nevienojamies, ka Ešlija bus ārpus visa, ko mes darām? - Houpa iestarpināja.

Sallija paraustīja plecus.

-   Ešlija, teiksim, varētu piezvanīt pa telefonu, nezinādama, kāpēc las jādara. Mēs iedotu viņai rīcības plānu.

houpa saliecās uz priekšu.

-    Tātad pieņemam… ka mums izdodas savest viņus kopā lajā istabā. Un tad uzrodamies mēs… Ka mēs viņu nogalināsim? - houpa satrūkās, izdzirdējusi pašas izteiktos vārdus.

Sallija brīdi lo apdomāja.

-   Mums nav nekādas pieredzes… - Viņa sastinga, kaut ko atcerējusies. - Vai tu teici, ka Maiklam O'Konelam ir ierocis?

-Ja. Viņš to glabā sava dzīvokli.

Sallija pamaja.

-   Mums las jāizmanto. Viņa ierocis. Pistole, uz, kuras ir viņa pirkstu nospiedumi un varbūt pat DNS.

-   Ka mēs to dabūsim? - Skols jautāja.

Houpa jau bāza roku džinsu kabatā, no kuras izvilka O'Konela dzīvokļa alslēgu.

Pārējie lūkojās uz viņu. 'lajā bridi Skols un Sallija nodoma ja vienu un lo pašu. Tas ir iespējams.

Kad pārējie devas uz. virluvi vakariņās, ko bija pagatavojusi Kelrina un Hšlija, Sallija palika viena. Viņa nodomāja, ka vajadzētu justies nepatīkami, taču ta nebija. Savādi, bet viņa jutās enerģijas pilna, gandrīz priecīgi satraukta, iztēlodamās gaidamos notikumus.

Viņai gribējās skaļi smieties par likteņa ironiju. Mēs iziln rīsim ko Inetu, kns mūs pārvērtis uz visiem laikiem. No virtuves alplūda lloupas balss, un Sallijai ienāca prātā, ka vienīgais ceļš atpakaļ vienai pie otras, atpakaļ uz mīlestību ved caur Maiklu O'Konelu un viņa Ievu. Sallija sev jautāja, vai nāve spej radīt dzīvību. Atbilde bija apstiprinoša. Karavīri, ugunsdzēsēji, glābēji, policisti - tie visi ir sagatavojušies brīdim, kad vajadzēs upurēties, lai dzīvotu citi. Vai tad ar viņiem nebija tāpat?

Sallija, pasniegusies pēc dzeltenā piezīmju bloknota un pildspalvas, sāka uzmest domas uz papīra. Viņa atkal veidoja sarakstu ar lielām, kas būs vajadzīgas, un atzīmēja svarīgas nianses, lai policijas detektīvu prātus ievirzītu vajadzīgajā gultne. Pierakstīdama visu, kas jāapsver, viņa saprata, ka galvenais nebūs vis mēlītes nospiešana, bet gan versijas, kadas pec tam tiks izteiktas. Sallija, plānodama noziegumu, paliecās uz. priekšu ka aizrautīga studente, kas eksāmena piepeši atcerejusies atbildes.

Izgudro slepkavību, viņa sev teica.

Pacēlusi roku, viņa turēja to acu priekšā. Mes kļūsim tādi paši ka tie, kurus vienmēr esmu sodījusi, viņa domāja, lēni sažņaugdama pirkstus dūrē, kuru nejuta. Sallija iztēlojās, ka viņas pirksti apvijas ap O'Konela kaklu, ai/spiezdami ciet elpvadus, un viņai piepeši ienāca prāta, ka viņa viegli varētu aizsūtīt šo cilvēku nebūtībā.

* * *

Uija jau vels, un, stāvēdams durvis, es saminstinājos.

Dažreiz mēs klausamies stāstā, ko mums kāds pauž, vārdus izrunādams klusā čukstā. Un viena jaukā brīdi mums šķiet, ka jautājumu ir vairak nekā atbilžu. Viņa droši vien to juta.

Vai jus sakat saprast, kapec viņi neveļas ar jums runāt?

Ja, es atbildēju. - Protams. Viņi grib i/vairīties no tiesas. Slepkavībai nav noilguma.

Viņa nicīgi nospurcas.

Tas ir pats par sevi saprotams. Jau paša sakuma. Mēģiniet ielūkoties d/iļāk, ai/ ša neapšaubāmi būtiska aspekta.

Nu labi. Viņi baidas no nodevībām, kas caurvij visu šo stāstu.

Viņa strauji ierāva elpu, it ka nobijusies.

Un kādas tad ir šis nodevības, ko jūs dēvējat tik lepnā vārdā?

līs mirkli domāju.

Sallija bija apguvusi tieslietas, un viņai vajadzēja just lielāku cieņu pret likuma spēku.

- Jā, jā, - viņa sacīja, mādama ar galvu. - Advokāte, kas redzēja likuma trukumus, nevis priekšrocības. Turpiniet!

Un Skots, vēstures profesors. Viņam droši viēn labak nekā citiem vajadzēja saprast, kādas briesmas slēpj viņu nodoms. Turklāt viņam piemita sociālā taisnīguma apziņa.

-      Cilvēks, kurš nicināja vardarbību, piepeši ar joni metas taja iekšā. Vai to jūs gribat sacīt? - viņa jautāja.

Ja. Savā jaunībā, kad viņš devas dienēt, tā bija politiska rīcība vai pat, ja drīkst tā izteikties, sirdsapziņas jautajums, nevis bravurīgs patriotisms. Tas jāva viņam saglabat rokas tīras, kaut gan gluži tā jau nebija. Un Houpa…

Ko jūs domājāt par Houpu? - viņa asi noprasīja.

-      Šķiet, ka viņai bija visgrūtāk pieņemt lēmumu, jo viņas saistība ar šiem notikumiem nebija tik cieša ka abiem pārējiem.

Patiešam? Kāpēc tad viņa riskēja vairāk nekā pārējie? Viņa bija sieviete, kura mīlēja otru sievieti, par lo plecos stiepdama sabiedrības aizspriedumu nastu. Houpa bija atteikusies no domas par tādu ģimeni, ko pasaule atzītu par normālu, taču Lšliju uzskatīja gluži vai par savu meitu. Ko viņa redzeja, lūkodamās uz Lšliju? Vai daļu sevis? Vai dzīvi, ko varēja izvēlēties? Vai Lloupa apskauda Lšliju, vai mīlēja viņu? Vai juta ar meiteni netveramu iekšēju saistību, kas atšķiras no mums pazīstamajam mālēs un meitas attiecībām? Atcerieties, ka viņa bija sportiste. Vai patiešam domājat, ka viņai bija grūti izšķirties, ka viņa nespēja izveriet tiešu, apņēmīgu rīcību?

Jautājumu gūzma aptvēra mani gluži ka nakts tumsa. - |ā, - es atbildēju. - Saprotu.

-  Houpa visu mūžu riskēja un rīkojās intuitīvi. Tieši tas viņu vērta tik skaistu!

-   Nebiju par to domājis ta.

-  Vai jums neienāk prātā, ka Houpa kaut kādā ziņa ir šo notikumu atslēga?

Es viegli papurināju galvu.

-   Gan jā, gan nē. Kāpēc? - viņa noprasīja.

-   Atslēga tomēr ir Ešlija.

ČETRDESMITĀ NODAIA

Skrējiens caur ēnām

Ešlija, nostiprinājusi pēdas pret gultas koka kajgali, atspiedās pret galvgali un i/.lieca ķermeni virs gultas, juzdama, ka saspringst kāju muskuļi un beid/ot sāk no piepūles trīcēt. Tā viņa bija darījusi pusaudzes gados, kad viņu mocīja "augšanas sāpes", radīdamas sajutu, ka kauliem ādas noteiktajās robežās vairs nav vietas. Sports un pēcpusdienu ilgie skrējieni Houpas uzraudzībā šīs dīvainas sajūtas atviegloja, bet Ešlija atcerējās, ka daudzas naktis bija grozījusies gultā, nevarēdama sagaidīt, kad viņas ķermenis izveidosies tāds, kādam tam jābūt.

Bija agrs, un māju pildīja miega skaņas. Blakus istaba skaļi krāca Ketrina. Ne Sallija, ne Houpa vēl nerosījās. Iepriekšējā vakarā veļu Ešlija bija dzirdējusi, ka abas sarunajas. Balsis skanēja parak tālu, lai Ešlija saprastu vārdus, taču viņa pieņēma, ka runa bijusi par viņu. Slāpētus mīlēšanās trokšņus Ešlija nebija dzirdējusi jau sen, un las viņu satrauca. Ešlija ļoli vēlējas, lai māte paliek ar 1 loupu kopā, taču pēdējos gados bija nedaudz no mātes atsvešinājusies, tāpēc viņas rīcību paredzēt nemācēja. Dažreiz viņai šķila, ka vel vienu emocionāli sāpigu šķiršanos viņa nespelu izturēt, kaut ari viss norisinātos klusi. Ešlija no pieredzes zinaja, ka "draudzīga šķiršanās" patiesība nemazina sāpes, ko cilvēki jut.

Ešlija, mirkli ieklausījusies, ļāva acu kakliņos sariesties asarām. Kad Bezvardis bija dzīvs, tas mēdza gulēl gaiteņa galā nobružātā suņa gultā pie lielas guļamistabas, allaž Houpas tuvumā. Taču Ešlijas bērnībā viņš nereti ar savu maģisko suņa prātu nojauta, ka meiteni kaut kas nomāc, un nesaukts pienaca pio viņas istabas, ar degunu atvēra durvis un bez liekas rosības nogulās uz paklaja pie viņas kumodes. Suns vēroja Ešliju lidz brīdim, kad viņa tam pateica, kas viņu nomoka. Uzticēdama savas raizes Bezvārdim, viņa nomierinājās.

Ešlija iekoda lūpā. Es spētu viņu nošaut par to vien, ka viņš nogalināja Bezvārdi.

Viņa nolaida kājas uz. grīdas un piecēlās, brīdi ļaudama skatienam lēni slīdēt pār pazīstamajiem bērnības priekšmetiem. Viena siena gandrīz visa bija aplīmēta ar viņas zīmējumiem. Turpat bija fotogrāfijas, kur viņa redzama kopa ar draugiem Visu Svēto dienas maskas, futbollaukuma un izlaiduma balle, un liels daudzkrāsains karogs ar vārdu "Miers" pašā vidū virs baltas izšūtas dūjas. Tukša šampanieša pudele ar divām papīra puķēm atgādināja nakti pirmajā koledžas gadā, kad viņa bija zaudējusi nevainību. Šo noslēpumu viņa toreiz uzticēja nevis mātei vai tēvam, bet lloupai. Ešlija nodomāja, ka viss patlaban acu priekša redzamais ir piemiņas lietas no pagātnes, bet šobrīd viņai jāliek skaidrība, kas viņa būs lurpmak. Piegājusi pie plecu somas, kas bija uzkārta uz. skapja roktura, viņa iebāza laja roku un izvilka revolveri.

Ešlija pasvārstīja lo rokā, pagriezās on nostājās žākļslajā, mērķēdama uz gultu. Tad lēni, vienu aci pievērusi, virzīja ieroci uz loga pusi. Jāizšauj visas sešas lodes, viņa sev alga- dinaja. Jātēmē krūtis. Melite jānospiež līdzeni. Ierocis jātur tik stingri, cik vien iespējams.

Viņa nedaudz baidījās, ka izšķirīga bridi varētu izskatīties muļķīgi.

Mērķis nestāvēs mierīgs, viņa domāja. Varbul viņš klups uz priekšu, samazinādams attālumu starp sevi un nāvi. Ešlija atkal nostājās pozīcijā, icplezdama basas kājas uz grīdas un nedaudz ieliekdamās ceļos. Cik garš ir O'Konels? Cik spēcīgs? Cik ātri viņš spēj kustēties? Vai viņš lūgs žēlastību? Vai apsolīs likt viņu mierā?

Jāšauj tieši sirdī, viņa sev atgadināja. Ja vien O'Konelam tāda ir.

- Blakš! - viņa skaļi nočukstēja. - Blakš! Blakš! Blakš! Blakš! Blakš!

Viņa nolaida revolveri gar sāniem.

- Tu esi miris, bel es esmu dzīva. Turpināsies mana dzīve, nevis tavēja, - viņa klusi noteica, negribēdama, lai pārējie, lai cik nemierīgi gulēja, viņu dzirdētu. - Tas bus sasodīti briesmīgi, taču tik un ta labak nekā patlaban.

Neizlaizdama 110 rokām ieroci, viņa piegāja pie loga, kur, paslēpusies aiz aizkariem, nopētīja ielu. Tikko bija uzlēkusi saule, un varga, nespodra gaisma apmirdzēja kvartālu. Droši vien ir auksts, viņa nodomāja. Mauriņus sedza salna. Pārak auksts, lai O'Konels uzturētos nakti ara un vērotu māju.

Ešlija palocīja galvu un ielika ieroci atpakaļ maksti. Viņa aši izvilka no atvilktnēm bikses, melnu džemperi ar augstu apkakli un kreklu ar kapuci, sameklēja sporta kurpes. Dažas turpmakajas dienas, Ešlija domāja, viņai nebūs daudz vienatnes brīžu, kads bija gadījies šis. Uz pirkstgaliem iz- zagdamaS no istabas, viņa juta nožēlas dzelienu, ka atstājusi ieroci. Tomēr viņa nevarēja skriet ar revolveri roka. Tas butu neprāts.

Gaisā vēdīja Kanādas vēsums, kas bija atceļojis no Vēr- montas. Ešlija klusi aizvēra ārdurvis, pārvilka pār ausim adītu cepuri un sāka skriet pa ielu prom, gribēdama tikt tālāk no mājas, pirms kads viņai lo aizliedzis. Viņa paātrināja soli, skriedama arvien ālrak, un doma par iespējamo risku izkūpēja no prata. Sirdspuksti sildīja rokas, un aukstums netika ne tuvumā.

Ešlija skrēja vienā ritma ar savām domām, ļaudama kāju dipēšanai veidot tādu ka skrējēja dzejas rakstu. Viņai tik ļoti bija apnikuši ierobežojumi, pavēles un aizliegumi, ko uzspieda viņas ģimene un pašas bailes! lzlauzusies uz bridi brīvība, Ešlija atgādināja sev, ka nezaudēs piesardzību un nerīkosies muļķīgi - viņa skrēja pa līkloču takam, it ka jaukdama pēdas.

Viņa ilgojās tikai pēc vienas greznības - iespējas rīkoties mazliet neapdomīgi.

Divas jūdzes kļuva par trim, trīs pārvērtās četrās, un rīta spontānais solis kļuva vienmērīgs. Vējš vairs nebija auksts, tas nedzeldēja lūpas un plaušas, un viņa juta uz spranda krājāmies sviedrus. Pagriezusies apkarl un dodamās uz. māju pusi, Ešlija juta nogurumu, taču ne tik stipru, lai palēninātu gailu. Viņu pārpludināja trīsoša svelme, kas naca no iekšienes. Nopētīdama sev priekšā ceļu, viņa piepeši pamanīja kustību. Apziņa, ka nav viena, gandrīz nolrieca Ešliju no kājām. Papurinājusi galvu, viņa skrēja uz priekšu.

Astoņu kvartālu attālumā no mājām viņai bīstami tuvu garam pašavās mašīna. Ešlija asi ievilka elpu un gribēja izkliegt lamuvārdu, tomēr savaldījusies turpināja ceļu.

Kad lidz mājām bija atlikuši seši kvartali, kads skaļā balsi izsauca viņas vardu. Viņa nebija pārliecināta, ka atskanējis tieši viņas vārds, tomēr sāka skriet ātrāk.

Vēl pēc diviem kvartāliem, kad Ešlijai līdzas kāds autovadītājs uztaurēja mašmas skaņas signālu, viņa aiz parbīļa palēcās un piespieda sevi pieliki soli.

Divu kvartālu attāluma no mājas Ešlija piepeši izdzirdēja sev blakus riepu švīkstoņu. Viņa krampjaini kampa gaisu un nevis pagriežas, lai redzētu, kas viņai blakus notiek, bet gan uzlēca uz nelīdzenas cementa ietves, ko bija sašķēlušas koku saknes, izlizdamas virspusē un izveidodamas ietvē plaisu rakstu, kas atgādināja okeāna nemierīgo virsmu pirms vētras. Lai gan Ešlijai arvien grutak šķila atraut kājas no zemes, il ka ietve viņu turētu, viņa tempu nesamazināja, līgodamas aizvērt acis un aizspiest ausis, lai apkārtni ne redzētu, ne dzirdētu, viņa beidzot sāka prātā dungot. Cītīgi skatīdamās taisni uz. priekšu, viņa skrēja ka sacīkšu zirgs ar acu aizsegiem. Cik airi vien spēja, viņa pārlēca pāri puķudobei un metas pari mauriņam, gandrīz ietriekdamas ārdurvis. Tikai tad apstajusies, viņa lēni pagriezās.

Ešlija nopētīja abas ielas puses. Viņa ieraudzīja viru, kurš atpakaļgaitā vadīja mašīnu āra no piebraucamā ceļa. Bērni ar piebāztām mugursomām smiedamies devās uz skolas autobusa pieturu. Sieviete gara gaišzaļā mētelī, kas bija uzmests virs naktskrekla, pieliecās pēc rīta avīzes.

O'Konela nebija. Vismaz Ešlija lo neredzeja.

Atmetusi galvu, viņa kampa vēsā gaisa malkus. Skatiens kavējās pie ierastajam rīta norisēm ielā, un viņa apslāpēja šņukstu. lajā brīdī Ešlija saprata, ka O'Konelam vairs nav jābul tuvuma, lai viņš bulu blakus.

Maikls O'Konels atradās nedaudz, tālāk uz ielas un izbaudīja skatu, ka Hšlija vilcinās uz mātes mājas lieveņa. Pārliecies par mašīnas stūri, viņš no lielas glazēs malkoja kafiju. Viņš bija pārliecināts, ka Hšlija viņu ieraudzītu, ja mācētu skatīties, tomēr slēpties nepūlējās. Viņš gaidīja.

Viņš bija apsvēris domu apturēt Hšliju skrējiena laikā, tomēr no tās atteicas. Pārsteigta un panikas pārņemta, viņa meslos begl. Šis apkaimes šķērsielas un pagalmus Hšlija par- zināja daudz labak nekā Maikls, un diez. vai viņš spelu ar visu savu veiklību meiteni noķert. Turklāt viņa, iespējams, sāktu kliegt, tādējādi saistīdama cilvēku uzmanību, un kāds izsauktu policiju. Ja Hšlija saceltu jezgu, viņam vajadzētu al- kapties, pirms rastos iespēja ar Ešliju parunāties. Viņš nepavisam nevēlējās skaidrot kādam skeptiskam policistam, ko viņš te dara.

Bija jāsagaida īstais bridis. Ne jau šis - ielā, kur viņa uzaugusi. Tajā atbalsojās viņas pagātne. Viņš bija Hšlijas nākotne.

O'Konels gluži vai uzsūca sevi viņas tēlu. īpaši viņam palika vērol, ka kuslas Hšlijas kājas. Tās bija garas un stingras, un viņš vēlējās, kaut laja vienīgajā nakti, ko abi pavadīja kopā, bulu pievērsis tām vairāk uzmanības, lāču viņš tik un ta spēja tās iztēloties kailas un mirdzošas un sagrozījās sēdekli, juzdams pirmo uzbudinājumā vilni. Viņš vēlējās, kaut Ešlija noņemtu savu adīto cepuri, lai viņš varētu redzēt mālus. Nākamajā mirkli, kad viņš pacēla skatienu, Hšlija lo izdarīja, un viņš smaidīdams prātoja, vai spēj sulil Ešlijai ziņojumus no sava prāta uz viņējo. Tas pasliprinaja viņa pārliecību, ka abi ir saistīti.

Maikls O'Konels skaļi iesmējās.

Viņš gluži vienkārši lūkojās uz Ešliju no tālienes un juta viņas siltumu viscaur savā ķermeni. It ka viņa sniegtu Maiklam enerģiju. Kaisles pilns, viņš izstiepa roku un, nespēdams nosēdēt mierīgi, atvēra durvis.

Hšlija tajā mirkli pagriežas un, neievērojusi šo kustību, nozuda mājā.

Maikls O'Konels, izcēlis vienu kāju no mašīnas, raudzījās uz vietu, kur tikko bija stāvējusi Ešlija. Gara acīm viņš joprojām redzēja meiteni.

Nozodz viņu, O'Konelam pavīdēja prātā.

Viņam tas šķita ļoti vienkārši.

Viņš pasmaidīja. Galvenais bija notvert Ešliju vienu.

Ne gluži vienu, viņš domāja, bel vienu viņa pasaule. Nevis Ešlijas.

Esmu neredzams, viņš nodomaja, iesēzdamies atpakaļ mašīnā un atvirzīdams to no ietves.

Viņš maldījās. I'ie loga olrā stāva guļamistabā stāvēja Sallija un lūkojās uz viņu. Sallijas roka žņaudza loga rāmi, lidz pirkstu kauliņi kļuva balti. Maiklu O'Konelu viņa redzēja pirmo reizi. Nejauši ievērojusi pie mašīnas stūres šo slāvu, viņa domās sev teica, ka tas nav cilvēks, kuru viņa iedomājās, un tajā pašā mirkli saprata, ka cenšas sevi apmānīt. Tas bija viņš. Neviens cits tas nevarēja bul. Viņš bija tikpat tuvu kā vienmēr, rokas stiepiena attālumā, sekodams Ešlijai ka ēna. Viņš bija tuvumā pat tad, kad neviens viņu neredzēja. Sallijai reiba galva, un viņu pārņēma dusmas un bailes. Ši mīlestība ir naids, viņa nodomāja. Ši mīlestība ir ļaunums. Ši mīlestība ir slikla.

Viņa skatījās, kā mašīna nozūd tālumā.

Sī mīlestība ir nāve.

Smagi elpodama, Sallija novērsās no loga un pieņēma lēmumu nevienam acumirkli neteikt, ka pamanījusi O'Konelu šajā ielā dažu jardu attālumā no parādes durvīm, kur viņš izspiegojis Ešliju. Ģimenes locekļi pārskaitīsies, un dusmās cilvēki rīkojas pārsteidzīgi. Mums jāsaglabā miers. Jārīkojas saprātīgi. Organizēti. Jāķeras pie darba. Pie darba. Pie darba. Viņa sameklēja bloknotu, kurā rakstīja piezīmes. Slepkavības piezīmes. Paņēmusi zīmuli, viņa redzēja, ka roka trīc.

Vēlā pēcpusdienā Sallija devās iegādāties lietas, kas, viņasprāt, bija vajadzīgas, lai īstenotu iecereto. Atgriezusies likai agrā pievakarē, viņa apraudzīja Ešliju, kas nogarlaikoju- sies gultā lasīja, nobrīnījās par to, kur ir 1 loupa, paklausījas, kā virtuvē rosās Ketrina, un beidzot piezvanīja Skotam.

-Ja?

-  Skot? Šeit Sallija.

-   Vai kaut kas noticis?

-   Nč. Šo dienu nodzīvojām bez starpgadījumiem, - viņa atteica, nepieminēdama, ka no rīta redzējusi O'Konelu slap- stamies iela. - Tomēr šaubos, ka las vilksies ilgi.

-   Saprotu.

-    Es tā ceru. Domāju, ka tev vajadzētu atbraukt pie mums.

-   Nu labi… - Viņš vilcinājās.

-   Pienācis laiks rīkoties. - Sallija iesmejas, taču la nebija jautra skaņa. īsie smiekli pauda vienīgi cinismu. - Šķiet, ka dažas pēdējās nedēļās mēs saprotamies labāk neka toreiz, kad bijām precējušies.

Arī Skots, nožēlas pilns, pasmaidīja.

-   Dīvaina situācijas uztvere. Iespējams, tas laiks, kad bijām kopā, nebija tas sliktākais.

-   Tu nedzīvoji melos kā es.

-   Meli. Tas ir spēcīgs vārds.

-  Paklausies, Skot, es nevēlos izcīnīt vecas cīņas, ja saproti, ko gribu teikt.

Viņi brīdi klusēja.

-   Mes novērsāmies no galvenā, - Sallija turpināja. - Runa nav par pagātni, runa ir par to, kurp mes ejam vai pat kas esam. Un vissvarīgākā ir Ešlija.

-   Labi, - Skots noteica, juzdams, ka starp viņiem plešas milzum plats jutu purvs, kas nekad nav apspriests un ko viņi nekad neapspriedis.

-   Esmu izdomājusi plānu, - Sallija izgrūda.

-  Lieliski, - viņš sacīja, dziļi ievilcis elpu. Skots nebija pārliecināts, ka patiešam uzskata šo jaunumu par lielisku.

-   Nezinu, vai tas ir labs. Nezinu, vai las izdosies. Nezinu, vai mēs spēsim to paveikt.

-   Apspriedīsim to.

-  Mums nevajadzētu runai pa telefonu. Vismaz, ne pa šim līnijām.

-   Protams. Jā. Tas bus prātīgi. - Viņš nezināja, kapec tas būs prātīgi, tomēr tik un tā lo pateica. - Tūlīt bušu klal. -

Viņš nolika klausuli un nodomāja, ka dzīves vienmuļībā slēpjas kas baiss. Viņa lekcijas, kurās viņš stāstīja par valstsvīriem, karavīriem un politiķiem, un dzīvošana vienam kopa ar lo rēgiem… Visa viņa eksistence bija viegli paredzama. Turpmāk tas droši vien mainīsies.

houpa atgriežas mājās, pirms ieradās Skots. Viņa bija devusies pastaiga, lai ieviestu kartību savas domas, bet tas nebija izdevies. Pārradusies viņa atrada Salliju ar zīmuli mutē dzīvojamā istaba, kur lā pārlasīja vairākas papīra lapas. Kad istabā ienāca houpa, viņa pacēla skalienu.

-   fismu izdomājusi plānu. Nezinu, vai tas izdosies. Skols brauc šurp, un mēs kopa to pārrunāsim.

-   Kur ir Ešlijā un mana māte?

-  Augšā. Un nepavisam nejutās priecīgas, ka izraidītas no sarunas.

-   Manai mātei nepatīk, ja viņu no kaut kurienes izraida. Tā gan ir dīvaina iezīme cilvēkam, kurš lielāko daļu sava mūža pavadījis Vērmontas mežā, bel lā nu tas ir. Tāda ir mana māte. - I Ioupa apklusa, un Sallija uz. viņu palūkojās, jo bija dzirdējusi Houpas balsi aizķeršanos.

-   Kas noticis?

Houpa papurināja galvu.

-   Isli nezinu. Viņa dara to, ko mes viņai lūdzam, vai ne? Taču las nav viņas gara. Nepavisam. Viņa vienmēr bijusi tads vientuļais vilks, cilvēks, kam ir pilnīgi vienalga, ko citi domā. Un piepeši tāda padevība… Es nedomāju, ka mums vajadzētu uz. viņu paļauties un licēt, ka viņa darīs tieši to, ko mēs prasām. Viņa ir neuzticams ķedes posms. Tieši to mans tēvs viņā mīlēja, un es ari, bet dažreiz, kad augu, tas padarīja visu, nu… sarežģītu, ja saproti, ko es gribu leikt.

Sallija pasmaidīja.

-   Vai tad tu esi citāda?houpa iesmējusies paraustīja plecus.

-   Laikam jau ne.

-   Vai tev neienāk prālā, ka mani arī savaldzināja ši īpašība?

-   Nekad neesmu uzskatījusi stūrgalvību un neparodza- mibu pāršāvām labakajām īpašībam.

-   Nu, tātad tu necik daudz par sevi nezini. - Sallija tikko manāmi pasmaidīja, pirms atkal pievērsa skatienu klēpī izklātajām lapām.

Abas sievietes klusēja. Savādi, 1 loupa domāja, šie ir pirmie sirsnīgie vardi, ko viņa dzird no Sallijas mutes pēc vai- rākam nedēļām.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

-   Tas droši vien ir Skots, - Sallija noteica un savāca lapas, bet 1 loupa devās ielaist viesi mājā. Palikusi viena, Sallija atmeta galvu atpakaļ un dziļi ievilka elpu. Ja viņi spers pirmo soli, atpakaļceļa vairs nebūs.

Ketrina bija satraukta. Viņa lūkojās uz Ešliju, kas, trešo reizi izlasījusi vienu un to pašu lappusi, nometa grāmatu zemē.

-  Nezinu, cik ilgi vēl to izturēšu, - Ešlija īgni sacīja. - Pret mani izturas kā pret sešus gadus vecu bērnu. Sula uz. manu istabu. Liek ar kaut ko nodarboties, lai vecāki pa to laiku var izplānot manu nākotni. Pie velna, Ketrina, es neesmu bērns! Es varu aizstāvēties.

-   Piekrītu, mīļā, - Ketrina noteica.

-   Vai zini, man vajadzētu paņemt to nolādēto pistoli un gluži vienkārši pieliki tam punktu. Uz visiem laikiem.

-   Ešlija, mīļā, es domāju, ka tieši 110 tāda soļa tavi vecāki cenšas izvairīties. Turklāt es nesadabūju tev ieroci, lai tu pa galvu pa kaklu kaut kur brāztos un liktu lo lietā untuma pēc, tikai tāpēc, ka esi aizkaitināta. Es to nopirku, lai tu varētu aizsargāties, ja O'Konels neliek tev mieru.

Ešlija atlieca galvu un aizvēra acis.

-  Zini, tas jau notiek.

-   Kas noliek, mīļā?

-   Viņš man seko. Droši vien patlaban ari sēž lauka un gaida.

-  Gaida, mīļā?

-   īsto mirkli. Viņš ir jucis. Neprātīgi iemīlējies. Nepārvaramas apmātības pārņemts. Viņš ir šeit, un viņa dzīvē jēga ir tikai vienam. Tikai man.

Kelrina piepeši paliecas uz priekšu.

-   Vai tu vari lo izdarīt?

Ešlija atvēra acis. Viņa bridi lūkojās uz Kctrinu, tad pievērsa skatienu plecu somai, kur atradas pistole.

-   Vai lu vari to izdarīt? - Kelrina atkārtoja.

-Jā! - Ešlija cieti atsaucās. - Varu. Varu! Es zinu, ka varu.

-  Es to nespēju. Man vajadzēja to izdarīt. Ar bisi, kad viņš stāvēja man pretī. Vajadzēja. Bet es neizdarīju. Vai tu spej būt stiprāka nekā es, mīļa? Vai lu esi apņēmīgāka? Drosmīgāka?

-   Nezinu. Domāju, ka esmu.

-   Man las jāzina.

-   Ka gan kāds var to zināt, iekams nav izdarījis? Esmu pietiekami nikna. Varbūt pietiekami nobijusies. Vai varu nospiest mēlīti? Domāju, ka varu.

-   Man ari šķiet, ka lu to varētu, - Kelrina apstiprināja. - Ara ir tumšs. Vai esi pārliecināta, ka viņš tur ir?

-Jā.

-   Tu varētu visu izbeigt, ja ieliktu pistoli jakas kabata un kopā ar mani ap pusnakti dotos pastaiga. Ja viņš mēģinās mūs apturēt, rīkojies. Varbūt viņš teiks, ka grib ar tevi aprunāties, tā viņi saka vienmēr. Bet lu nevis runā, bet nošauj viņu. Tur, ārā, un tagad. Ieradīsies policisti un droši vien arestēs tevi. Tava māte nolīgs pašu labako advokātu. Tev vajadzēs nodot savu likteni tiesas ziņā. Sabiedrība, kurā dzīvo tava māte un 1 loupa, nav īpaši noskaņota uz. vīriešu žēlošanu - īpaši tādu, kuri vajā jaunu sievieti. Un zvērinātie diez vai šaubīsies par viņa vainu.

-   Tātad lu domā…

-   Tu vari lo izdarīt, ja esi ar mieru maksat.

-   Iet cietumā?

-   Iespējams ari tas. Tev būs slikta slava. Tu būsi paraugs ikvienam, kurš rīkojas tāpat savu iemeslu pēc. Bet varbūt tas ir tā vērts.

Ešlija spēji atmeta galvu.

-   Ilgi es to nespēšu vairs izturēt. Viena mirkli esmu pārbijušies, bet nākamajā mani pārņem niknums. Tad es jutos drošība. Pēc tam - atkal apdraudēta.

-   Kāpēc mes nevaram būt vardarbīgi, pirms kads tā izturas pret mums? - Ketrina nikni jau laja. - Kapoc lada sasodīta netaisnība? Kāpēc mums jāgaida, kad kļūsim par upuriem?

-   Es negrasos to gaidīt.

-   Labi. Ta jau es domāju. Tāpēc apsvērsim, ko varam darīt mēs.

Ešlija piekrizdama pamāja ar galvu.

Skots palūkojās uz nelielo mantu kaudzi, kas bija redzama dzīvojamā istaba.

-   Tu esi iepirkusies.

-  Jā gan, - Sallija apstiprināja.

-   Vai nevēlies mums visu paskaidrot? - Skols pacēla kasti ar mitrajām salvetēm un grozīja to rokās. - Piemēram, kam domātas šīs?

-  Ja kads domātu, - Sallija rāmi atteica, - ka atstājis DNS nevēlama vietā, lo varētu noslaucīt ar šīm salvetēm, iznicinot pierādījumus.

Skots piepūta vaigus. Viņam reiba galva. Salvetes, viņš nodomāja. Daļa no slepkavības.

Sallija vēroja savu bijušo viru un manīja viņa šaubas.

-   Cik atceros, - viņa turpināja, - mes norunājām savest kopa O'Konelu un viņa tēvu. To mes varam izdarīt. Skots, tīši vai netīši, sniedzis mums tādu iespēju. Gandrīz droši varam uzskatīt, ka viņi strīdēsies. To jau esam pārrunājuši. Mums jāizdomā, kā varētu nozagt O'Konela ieroci, to izmantot liktenigajā brīdi, il kā lā rīkotos viņš pats, un atkal nolikt O'Konela paslēptuvē, pirms viņš ierauga, ka las pazudis.

- Kāpēc nevar to atstāt, hmm… nozieguma vietā? - Skots jautāja.

-   Es par to domāju, - Sallija atbildēja. - Tas būs svarīgākais pierādījums. Policistiem un prokuroram ļoti patīk atrast slepkavības ieroci. Pēc tā viņi veidos savu versiju. Šis priekšmets tiesas zāle nebūs apstrīdams. Tāpēc ierocis vairāk nekā jebkas cits jāalrod viņa valdījuma.

-   Kam vajadzīgas tās pārējās lietas? - IIoupa jaulāja.

Sallija pārlaida skatienu priekšmetu kaudzei. Tur bija vai- raki mobilie telefoni, limes tūbiņa, klēpjdators, mazāka lieluma vīriešu kombinezons, divas kārbas ar ķirurgu cimdiem, vairāki slimnīcas apavu pari, kas jāuzvelk uz kurpēm, divas melnas, cieši pieguļošas sejas un galvas maskas un Šveices armijas nazis.

-  Tas viss mums, ja nemaldos, būs nepieciešams. Vēl mums jāpaņem daži mati no O'Konela ķemmes viņa dzīvoklī. Gan jau vajadzēs vēl ko.

-   Kam domāts dators? - Skots painteresējās.

Sallija nopūtas un pievērsās Houpai.

-  Tas ir tādas pašas markas un modeļa dators kā tas, ko lu redzēji O'Konela dzīvoklī, vai ne?

Houpa nopētīja datoru.

-   Jā. Cik atceros.

-  Tu teici, ka viņa datora esot šifrēti faili par Hšliju, - Sallija sacīja, - un par mums. Šajā datorā neka tāda nav.

Houpa pamāja.

-   Laikam saprotu.

-   Policisti konfiscēs viņa datoru. Labāk lai las ir tāds, ko esam sagatavojuši mes.

-   Tātad lu vēlies tos samainīt?

-Ja. Tāda rīcība izdzēsīs viņa saikni ar mums. Kaut kur droši vien ir viņa datu dublējums, bet tik un ta… Viss atkarīgs no īstā brīža izvēlēs.

Viņa pasniedza katram lapu no dzeltenā piezīmju bloknota. Augšā bija uzzīmēts laika grafiks.

Houpa stingi lūkojas uz papīru. Sallija bija uzskicējusi uzdevumus, notikumus, darbību, katru apzīmēdama ar burtiem A, 13 un C. Pacēlusi skatienu, Houpa ieraudzīja, ka Sallija viņu vēro.

-   Tu neesi sadalījusi pienākumus, - Houpa sacīja. - Te ir trīs cilvēki, kuri dara kaut ko sava starpā saistītu, bet nav skaidrs, kurš ko īsti paveiks.

Sallija atlaidās krēslā, joprojām izskatīdamās ļoti mierīga.

-   līs centos par visu domāt no policistu viedokļa, - viņa sacīja. - Mums jāapsver, ko viņi atradīs un ka to tulkos.

Noziegumiem vienmēr piemīt zināma loģika. Viena informācijās kripata noved pie nākamās. Izmeklētāju rīcībā ir modernas metodes, teiksim, DNS analīze, ieroču izpēte, visādas iespējas, par ko mēs zinām pavisam maz. Hs mēģināju atcerēties, kas visvairāk izmeklēšanai kaite. Ta, piemeram, uguns, taču ne vienmēr tas iznīcina ieroci. Ūdens saboja brūces, DNS paraugus un pirkstu nospiedumus. Musu uzdevumu sarežģī tas, ka mēs vēlamies pastrādāt noziegumu, vardarbīgu noziegumu, tomēr gribam atstāt pēdas. Ne jau ideālas, taču pietiekamas, lai izmeklēšana virzītos mums vēlama virziena. Ja visu izdarīsim pareizi, policija paveiks pārējo, un O'Konela atzīšanās nemaz, nebūs vajadzīga.

-Ja nu viņš policistiem norādīs uz mums?

-   Mums jāgatavojas ari tādam pavērsienam. Varam radīt cits citam alibi. Taču jācenšas, lai tāda apsūdzība izklausās nesaprātīga, un tajā slēpjas galvenā viltība. Būtu labi, ja policisti gluži vienkārši neticētu nevienam viņa vārdam, ko viņš teiks - un viņš katrā ziņā teiks -, un nepievērstu mūsu apsūdzēšanai uzmanību. Nenovērtējiet par zemu to, ka musu plāns ir neticams. Un policistiem daudz labāk patīk vienkāršās atbildes uz vienkāršiem jautājumiem. Pat ja tie atliecas uz nāvi.

Sallija apklusa, vispirms nopētīdama Skotu, pēc tam - Houpu.

-   Es nedomāju, ka viņš to darīs, - Sallija teica.

-   Ko tad?

-   Noradīs policijai uz mums. Ja visu izdarīsim pareizi, viņš neko nenojautīs.

Skols pamāja.

-   Zini, es tur biju un uzdevu jautājumus. Kāds noteikti mani atcerēsies.

-   Tieši tāpēc tev svarīgajā bridi būs jaalrodas jūdzēm tālu un kaut kas jādara citu cilvēku klātbūtne. Teiksim, jāizmanto kredītkarte vai jāsūdzas kādā vietā, kur ir novērošanas kamera. Taču, no otras puses, droši vien ir svarīgi, lai tu būtu kaut kur tuvumā.

Skots smagi atlaidās pret krēsla atzveltni.

-   Hs saprotu, bet…

-   Tas pats jasaka par Ešliju un Ketrinu. Kaut gan arī viņām būs savi pienākumi.

Visi atkal klusēja.

Sallija dziļi ievilka elpu.

-  Un tā nu esam nonākuši pie izšķiroša jautājuma. Pie nozieguma. Esmu par to daudz domājusi un galu galā secinājusi, ka tas jādara man.

Viņa gaidīja, kad kāds no sarunas biedriem iebildīs, bet tas nenotika.

-  Es sagādāšu ieroci, jo zinu, kur tas atrodas. Turklāt man ir atslēga.

-  Jā. Taču tu 'jau tur biji. Līdzīgi sarežģījumi ka Skotam. Nē, ierocis jāiznes no dzīvokļa kādam citam, l'asaki man, kur tas ir.

Houpa pamāja, bet Skots papurināja galvu.

-   Tad jāpieņem, ka tas nav mainījis atrašanās vietu. Tas ir riskants pieņēmums.

Sallijā ieklepojās.

-  Ja mēs nevarēsim iznest ieroci, šis nodoms jāatmet un jāplāno cits.

Skots joprojām purināja galvu.

-   Nu labi. Pieņemsim, ka nozogam ieroci un nogādājam lo tev. Kāpēc tu doma, ka mācēsi ar to apieties? īpaši lādos apstākļos?

-   Būs vien jāmāk. Jo tas bus mans pienākums.

Houpa nogrozīja galvu.

-    Nedomāju vis. Man šķiet, ka lā bulu kļūda. Hs ari, Sallija, cenšos domāt ka izmeklētājs un uzskatu, ka uzticēt Hšlijas mātei galveno uzdevumu nozīmētu pastiprinātas briesmas. Saprotiet, policistam las liktos saprotami. Berna aizstāvēšana. Šaubos, vai šis policists iedomāsies, ka to varētu pastrādāt mātes partnere. Citiem vārdiem, mana attālā saistība ar Ešliju, tas, ka viņa nav mans bērns, mana miesa un asinis, pasargā mani no aizdomām, vai ne? Turklāt es esmu jaunāka, veiklāka un spēcīgāka, ja nu tur piepeši vēl ari jāskrien.

Skots un Sallija neticīgi lūkojās viņa. Abi zināja, ko Houpa grasās teikt, tomēr nespēja atrast vārdus, lai viņu apturētu.

Houpa izmocīja smaidu, nomakdama savas šaubas.

-   Talad, - viņa lēni pabeidza, - ierocis rokas bŪs man.

* » *

līs dzirdēju, ka viņas balss ir tāda kā aizluzusi.

Vai esat kādreiz domājis par to, cik ļoti dzīve var mainīties viena mirkli? tik daudz kas licies nenozīmīgs, bet piepeši kļūst milzum svarīgs.

bija jau gandrīz pusnakts, un viņa bija mani pārsteigusi ar savu zvanu.

Vai jums nešķiet, - viņa turpināja, - ka labākus lēmumus mēs pieņemam tumsa, vieni, nakts vidu, kad guļam gulta un mēģinām atrast atbildes? Vai jūs domājat, ka prātīgāk ir gaidīt ritu, kas nāk ar dienas gaismu un skaidrību? Interesanti, kādus lēmumus pieņēma viņi, - mana sarunas biedre leni novilka. - Nakts lēmumus? Dienas lēmumus? Pasakiet man.

Ls neko neteicu. Nodomāju, ka viņa manu atbildi nemaz nevēlas dzirdēt, taču viņa neatkāpās.

- Kā jūs, rakstnieks, to vērtētu? Vai tas bija saprātīgi? Vai viņi spēra soļus, kas bija sarežģīti, bet nepieciešami? Vai viņi rīkojas muļķīgi? Kādas bija izredzes, ka viņiem izdosies? Viņi visi bija sapratīgi cilvēki, kas grasījās doties pa visnesaprātīgāko ceļu.

Ls joprojām neko neteicu, juzdams, ka viņa valda šņukstus.

Varu jums nosaukt vārdu, - viņa strauji atsaka, mani pārsteigdama. Domāju, ka tas jums ļaus tuvoties atrisinajumam.

Ls gaidīju, turēdams pildspalvu virs papīra lapas, un klusēju, bet mana iztēlē mudžēja daudzi un dažadi teli.

Beigas, - viņa sacīja. - Vai jus tas redzat? Vai domājāt, ka viņi bija sagatavojušies neparedzētajam?

Ne. Vai gan tam iespejams sagatavoties?

Viņa iesmejas, bel šķita, ka ši skaņa pārvērtās raudas. Pa telefonu bija grūti noteikt, ko viņa dara.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAIA

Bailēm lielas acis

Sallija lūkojas uz Houpu. Guļamistabā dega likai lampa uz naktsgaldiņa, mezdama blāvu dzeltenīgu gaismu.

-   Es nevaru ļaut, lai tu lo dari, - Sallija sacīja.

-   Nedomāju, ka tev ir izvēles iespēja, - Houpa atbildēja, paraustīdama plecus. - Manuprāt, lēmums ir pieņemts. Tur- klal šī daļa visticamāk nav tik bīstama kā viss pārējais pasākums. - Tie bija meli, bet, cik lieli, IHoupa nezināja.

-  Pasākums?

-  Labāks apzīmējums man nenāk prātā.

Sallija papurināja galvu.

-  Ja tirgu sprāgst bumba, lo sauc par "netiešiem postījumiem". Ja operācijā kaut kas noiet greizi, mēs sakam, ka radušies sarežģījumi. Ja kareivis iet bojā, viņš kļūst par "zaudējumu". Šķiet, ka mēs dzīvojam eifēmismu pasaulē.

-   Un mēs? - IIoupa noprasīja. - Kadu vardu tu izvēlētos, lai apzīmētu mus abas?

Sallija, saraukusi pieri, piegāja pie spoguļa. Reiz viņa bija skaista. Reiz viņa bija dzīvības pilna. Tagad viņa tik tikko pazina sievieti, kas lūkojās viņai pretī no spoguļa.

-   Mēs abas nezinām, kas notiks nākamajā dienā. Nedrošība. Tāds ir mūsu vārds.

1 loupa juta sevī emociju uzpludu.

-  Tu varētu pateikt, ka mīli mani.

-  Ta ir. Es vairs nemīlu sevi.

Viņas brīdi klusēja. Sallija skatījās uz. savām papīra lapām.

-   Zini, ja mēs lo izdarīsim, viss pārvērtīsies.

-   Man šķila, ka mūsu mērķis ir panākt, lai viss atgriežas vecajās sliedes.

-   Abējādi, - Sallija saspringti noteica. - Domāju, ka būs abējādi.

Viņa paņēma ar roku rakstītu norādījumu lapu, kas atradās kaudzītes virspusē.

-  Šis jāiedod Ešlijai un Ketrinai. Vai velies man pievienoties šajā saruna? Vispār nē, nevajag. Ja tevis tur nebūs, viņas nevarēs tev uzdot jautājumus.

-   Es tevi šeit pagaidīšu. - Houpa atgūlusies palīda zem segas, juzdama, ka pār muguru skrien drebuļi.

Sallija devās pie Ešlijas un Ketrinas uz meitas istabu.

-   Man jums kaut kas jālūdz. Vai varat izdarīt lo, kas šeit rakstīts - daudz tas nav -, un neuzdol jautājumus? Man las jāzina.

Ketrina izņēma sarakstu Sallijai no rokām, aši lo parla- sija un pasniedza Ešlijai.

-   Domāju, ka varam to izdarīt, - Kelrina apstiprināja.

-   Es uzrakstīju uzmetumu un iedošu jums mobilo telefonu, no kura vajadzēs atbrīvoties, kad saruna būs pabeigta, - Sallija teica. - Protams, lu vari improvizēt, tomēr jāpaziņo viņam galvenais. Vai saproti?

Ešlija stingi lūkojās uz vārdiem, kas bija uzrakstīti uz lapas, un pamāja.

-   Vai tev šķiet…

-  '1ās izklausās pēc jauta juma pirmajiem vārdiem, - Sallija noteica, greizi pasmaidīdama. - Tev jāpārliecina O'Konels, ka viņam jādodas šajā ceļojumā. Tas ir svarīgi, un viņam tas obligāti jādara. Dusmas un greizsirdība, mazliet neizlēmības ir tās emocijas, kas viņu pārliecinās. Ja vari atrast savus, la- bakus vārdus, saki tos. Bet iznākumam jābūt lādam pašam. Vai saproti? Houpa, tavs tevs un es uz tevi paļausimies. Vai vari to izdarīt, Ešlija, mīļā? IMo lavas spējas pārliecināt bus atkarīgs daudz kas.

-  Kas? - viņa vaicāja

-  Vel viens jautājums. Atbildes nebūs. Lapas apakša ir vai- raki telefona numuri. Es negaidu, ka lu los visus iegaumēsi.

taču lidz vakaram šai lapai un visam pārojām jābūt iznicinātām. Pagaidām tas ir viss.

-  Viss?

-  Es tevi aicinu iesaistīties. Kā lu gribēji. Taču lu neuzzināsi, kas galu galā notiks. Šis uzdevums ir tava artava kopējā plānā, bet… ka lai lo saka… bīslamaja zona tevis nebūs. Ketrina, tev es uzticu pārbaudīt, vai viss norit, ka vajadzīgs. Un izdarīt pārējo, kas norādīts sarakstā.

-   Nedomāju, ka man tas palik, - Ketrina sacīja. - Nedomāju, ka man patīk darboties neziņā.

-  Jā. Mēs visi patlaban taustāmies nepazīstamā teritorija. Un tomēr man vajadzīga absolūta pārliecība, ka jus izdarīsiet to, ko lūdzu.

-   Mēs izpildīsim tavu lūgumu. Kaut gan neredzu…

-   Tas ir galvenais. Jus neredzat.

Sallija durvīs apstājas, palūkojas uz Ketrinu un pievērsa skatienu meitai.

-   Es gribētu zināt, vai tu saproti, cik ļoti daži cilvēki levi mīl, - viņa klusi teica. - Uz ko viņi tevis dēļ ir gatavi.

Ešlija neatbildējusi pec mirkļa palocīja galvu.

-   To pašu gan var teikt par Maiklu O'Konelu, - Ketrina drūmi piebilda. - Un tāpēc mēs visi esam šādā situācija.

Skots sēdēja sava Porsche un uzspieda O'Konela teva numuru jaunajā mobilajā telefona, ko bija sagādajusi Sallija. Atskanēja trīs signāli, un klausuli kāds pacēla.

-   Vai misters O'Konels? - Skots lietišķi jautāja.

-  Kas zvana? - balss šļupstēdama noprasīja. Tonis pauda, ka iztukšotas divas vai trīs pudeles alus.

-   Misters Smits, mister O'Konel.

-  Kas? - Virs apjuka.

-   Misters Džounss, ja jums ta patīk labāk.

O'Konela tevs iesmejas.

-  Jā, jā, protams. Ei, lā e-pasla adrese, ko tu man iedevi, nedarbojas! Mēģināju nosūtīt vēstuli, bet no tā nekas neiznāca.

-   Tās bija nepieciešamības diktētas neerlības. Pieņemiet manu atvainošanos. - Skots bija pārliecināts, ka O'Konela tēvam dators ir tikai tādēļ, lai piekļūtu pornogrāfijas lapām. - Es jums iedošu mobila telefona numuru. - Skots ātri to nodiktēja.

-   Labi, pierakstīju. No sava puikas neesmu dzirdējis ne pīkstiena un nemaz, ari to negaidu.

-   Mister O'Konel, man tiek ziņots, ka varētu kas mainīties. Domāju, ka saņemsiet no viņa ziņu. Ja tas noliks, lū- dzu, nekavējoties piezvaniet uz šo numuru, ka iepriekš norunājām. Mana klienta vēlēšanās aprunāties ar jūsu dēlu pēdēja laikā ir, teiksim la, pieņēmusies spēka. Viņa vajadzība kļuvusi steidzamāka. Tāpēc, kā jau saprotat, viņa pateicība, ja piezvanīsiet, būs daudz prāvāka nekā mans sākotnējais aprēķins. Vai saprotat, ko es saku?

O'Konels bridi to apsvēra.

-   Jā. Ja man paveicas un sīkais uzrodas, es saņemu vairāk. Bel, kā jau leicu, viņš ar mani nesazinas un diez vai to darīs.

-   Cerēt jau varam. Visiem tā bus labāk, - Skots noteica un beidza sarunu. Viņš atspieda galvu pret sēdekļa atzveltni un pastiepa roku, lai attaisītu logu. Skotam šķila, ka viņš smok. Pa kaklu augšup kapa nelabums, bet, kad viņš mēģināja izvemties, spēja tikai sausi klepot.

Saraustīti elpodams, viņš palūkojās uz dzelteno uzdevumu lapu, ko viņam bija iedevusi Sallija. Viņas organizēšanas spējā un matemātiski precīzajā domāšanas veida bija kas baiss, kaut kas tikpat gruli aptverams ka tas, ko viņi grasījās darīt. Skols juta, ka ķermeņa temperatūra paaugstinās un mutē neizzūd pretiga vēmekļu garša.

Skols uz.skatija, ka viņa mūžs pagājis svarīgo notikumu ārmalā. Reiz viņš devās karā, jo zināja, ka tas ir viņa paaudzes galvenais notikums, tomēr alkapās, lai parūpētos par savu drošību. Viņa izglītība un akadēmiskā darbība, iespējams, palīdzēja studentiem, bet ne sev. Viņa laulība bija pazemojoša katastrofa, vienīgi Ešlija ne. Sasniedzis pusmūžu, viņš turpināja rāmi peldēt pa straumi, līdz kādu dienu viņu pārsteidza šie draudi, un nu piepeši viņam vajadzēja paveikt kaut ko patiešām ārkārtēju, rīkoties pretēji visiem piesardzības likumiem, pec kuriem ritējusi viņa līdzšinējā dzīve. Tēlot dižmanīgu tēvu un laiku pa laikam izsaukties: "Es to puisi labprāt nomiegtu!" - ir viegli, jo iespēja, ka patiešām puisis bus jānomiedz, ir niecīga. Pavisam kas cits ir rīkošanas pec plāna, kura mērķis ir cilvēka nave. Bridi, kad mehānisms bija iedarbināts, Skolu pārņēma šaubas, un viņš jautāja sev, vai spēs darīt ko vairāk par melošanu.

Melot, viņš domāja, man padodas. Esmu uzkrājis bagātīgu pieredzi.

Viņš alkal ielūkojās sarakstā, apzinādamies, ka ar vārdiem vien nepietiks.

Kuņģi no jauna sagriezās nelabums. To apvaldījis, Skots ieslēdza motoru un devas uz. saimniecības preču veikalu. Viņš zināja, ka vēlāk, varbūt ap pusnakti, vajadzēs braukt uz lidostu. Turpmakajās stundās uz miegu nebija ko cerēt.

Pavēlajā rītā Ketrina un Ešlija mājas bija vienas. Sallija bija devusies prom ar biroja drēbēm mugurā un citādu apģērbu portfeli. Houpa ari izgāja no mājas lapai ka parasti, nevērīgi uzmetusi mugursomu plecā. Neviena 110 abām ne Ešlijai, ne Kctrinai neteica, kas šajā dienā notiks.

Gan Ketrina, gan Ešlija viņu acīs manīja saspringtu piesardzību.

Šķita, ka Sallija un I loupa nakti nav ne acu aizvērušas, jo viņu kustības bija drudžainas un vārdi - atri un nervozi, lāču abas izturējās tik mērķtiecīgi, ka Ešlija apjuka. Viņa nebija redzējusi šo sieviešu acīs tādu tēraudeietu apņēmību 1111 nelokāmu pārliecību, kāda tur vidēja šaja rīta.

Viņas istabā, smagi elpodama, ienāca Ketrina.

-   Kaut kas notiek, mīļa. - Viņai roka bija dzeltenā lapa ar norādījumiem.

-   Protams, notiek, - Ešlija noņurdēja. - Sasodīts! Es vairs nespēju izturēt šo neziņu!

-   Mums jāievēro plāns. Lai arī kads tas butu.

-  Vai tad kaut viens manu vecāku plāns bijis iedarbīgs? - Ešlija jautāja, saprazdama, ka izklausās pēc īgnas pusaudzes.

-   Par to es neko nezinu. Taču Houpa parasti izdara tieši to, ko apsolījusi. Viņa ir uzticama kā klints.

Ešlija pamāja.

-   "Un cieta kā ķieģelis", Pēc šķiršanās tēvs mēdza atskaņot man dziesmu ar tādiem vārdiem lenšu magnetofonā, un tad mēs dzīvojamā istabā dejojām. Bija gruti atrast ko lādu, kas patiktu mums abiem, tāpēc viņš izšķīrās par sešdesmito gadu rokenrolu. Jethro Tull. The Rollitig Stāties. The Dead. The Who. Mendriksu. Džoplinu. Viņš man atklāja lrug, Walusi, Frediju. - Hšlija piepeši palūkojās laukā pa logu, nenojauzdama, ka pirms dažām dienām tādas pašas atmiņas pārņēmušas viņas tēvu. - Interesanti, vai mes kādreiz vēl dejosim. Man vienmēr šķitis, ka tas notiks, vismaz vienu reizi - kad es precēšos. Es iztēlojos, ka viņš pienāks man klāt un mēs izpildīsim kādu pagriezienu, un visi mūs vēros un aplaudēs. Es būšu tērpusies garā baltā kleitā. Viņam mugurā būs smokings. Kad biju maza, man bija viena liela vēlēšanās - iemīlēties. Zināju, ka man nebūs tāda nožēlojama, dusmu pārpilna laulība, kāda bija manai mātei un tēvam. Iztēlojos, ka tā bus vairāk līdzīga tām attiecibam, kādas ir manai mātei ar I loupu, vienīgā atšķirība, ka es sapņoju par kādu ļoti, ļoti pievilcīgu, gudru puisi. Zini, kad es to pateicu 1 loupai, viņa vienmēr atbildēja, ka las būšot brīnišķīgi. Mēs smējāmies un apspriedam kāzu kleitas, ziedus, visas tās meiteņu lietas. - Ešlija atkāpās no loga. - Taču pirmais vīrietis, kurš apgalvo, ka mīl mani, turklāt saka to no visas sirds, ir īsts murgs.

-   Dzīve ir dīvaina, - Ketrina piekrita. - Mums jātic, ka viņi zina, ko dara.

-   Vai tu tici?

Ketrina ieraudzīja revolveri Ešlijas labaja rokā.

-  Ja man rastos iespēja, tikai viena sasodīta iespēja… - Ešlija turpināja. Tad noradīja uz sarakstu. - Nu labi. Pirmais cēliens. Pirmā aina. No labas puses uz skatuves uznāk Ešlija un Kelrina. Ar ko mēs sākam izradi?

Kelrina ieskalijas lapā.

-   Pirmais uzdevums ir visgrūtākais. Mums jānoskaidro, vai O'Konels šeit slapstās. Tad jau laikam jāiet pastaigāties.

-   Un pec tam? - Ešlija gribēja zināt.

Kelrina atkal ielūkojās sarakstā.

-  Pec tam ir tavs lielais uznāciens. Viela, ko lava māte pasvītrojusi ar trim svītrām. Vai esi sagatavojusies?

F.šlija klusēja. Viņa nezināja atbildi.

Viņas paņēma mēteļus un, kopā izgājušas no mājas, apstājās uz pirmā pakāpiena, nopētīdamas kvartālu, laja valdīja ģimeņu apdzīvotiem rajoniem raksturīgs klusums. F.šlija krampjaini žņaudzīja revolvera spalu. Ierocis bija paslēpis dziļi jakas kabata, un rādītājpirksts nervozi trinās ap mēlīti. Viņu pārsteidza tas, ka, baidīdamās no Maikla O'Konela, viņa saskata briesmas il visur. Viņas bailēm bija lielas acis. No bērnības pazīstamajai ielai, kur viņa bija rotaļājusies, pa kuru bija neskaitāmas reizes vadāta no tēva mājas pie mātes un atpakaļ, vajadzēja bul tikpat pazīstamai kā viņas istabai mājas otraja stāvā. Tomēr tā vairs nebija. O'Konels bija pārvērtis šo ielu par baiļu ieleju, tādējādi alņemdams Ešlijai visu, kas viņai piederēja, - augstskolu, dzīvokli Bostonā, darbu un vietu, kur viņa uzaugusi. Viņa prātoja, vai O'Konels apzinās, cik liels ir viņa ļaunums.

Viņa pieskārās ieroča stobram. Nogalini viņu, Ešlija domās mudināja sevi. Jo viņš nogalina tevi.

Uzmanīgi vērodamas apkaimi, Ketrina un Ešlija lēni devās uz priekšu. Ešlijai gribējās uzsaukt O'Konelam, lai viņš nāk ārā no slēptuves, ja šeil ir. Tikusi līdz kvartāla vidum, viņa, nepievērsdama uzmanību lietum, noņēma adilo cepuri un sapurināja matus, ļaudama tiem izplūst par pleciem, pirms uzstīvēja cepuri atpakaļ galvā. Pirmo un vienīgo reizi daudzos mēnešos viņa vēlējās izskatīties neatvairāma.

-   Iesim, - Ketrina teica. - Ja viņš ir šeit, gan jau paradīsies.

Viņas soļoja pa ietvi uz. priekšu. Kad aizmugurē atskanēja automašīnas motora troksnis, Ešlija satvēra pistoli, juzdama, ka sirds dauzās ka negudra. Skaņa pieņēmās spēkā, un viņa lik tikko uzdrīkstējās elpot.

Kad spēkrats piebrauca viņam blakus, Ešlija strauji ap- sviedas, izrāva revolveri no kabatas un, iepletusi kajas, viegli ieliecās ceļgalos, kā daudzas reizes bija izmēģinājusi savā istaba. īkšķis, pārslīdējis drošības aizslēgam, apstājās uz. mēlītēs. Viņas elpa bija svelpjoša.

Mašīna, pie kuras stūres sēdēja pusmūža virs, lēni aizslīdēja viņam garām. Vadītājs, pētīdams māju numurus ielas otrā pusē, uz viņām pat nepaskatījās.Ešlija ievaidējās.

-   Noslēp, - Ketrina, nezaudēdama savaldību, klusi noteica. - Pirms lo ieraudzījusi kāda jauka mājsaimniece.

-   Pie velna, kur viņš ir?

Ketrina neatbildēja.

Viņas turpināja ceļu. Hšlija negaidot julas pilnīgi mierīga. Viņa izvilks ieroci un izbeigs šo murgu, liklidz O'Konels uz- radisies viņas acu priekšā ar saviem jautājumiem. Viņas atbildē bus tikai viena. Vai tā jūlas cilvēks, kurš sagatavojies kādu nogalināt? Taču īstais O'Konels atšķirība no rēgaina, kurš sekoja katram viņas solim, nekur nebija manāms.

Kad abas, pacieligi apgājušas apkārt kvartālam, atgriežas mājā, Kelrina nomurmināja:

-  Nu labi. Vienu vismaz mēs zinām. Viņa šeit nav, viņš ir kaut kur citur. Vai esi gatava nākamajam solim?

Hšlija nedomāja, ka atbildi kāds varētu zinai, pirms šis solis nav spēris.

Maikls O'Konels sēdēja pie sava pašdarināta galda tumšā istabā, un viņa seju apgaismoja datora ekrāna mirdzums. Viņš gatavoja nelielu pārsteigumu Hšlijas ģimenei. Ģērbies likai apakšveļā un atglaudis matus pēc dušas, viņš bungoja ar pirkstiem pa taustiņiem viena ritmā ar lehno akordiem, kas dārdēja no datora skaļruņiem. Dziesmas, ko viņš klau- sijas, bija ātras un mežonīgas.

O'Konelam sagādāja prieku doma, ka viņš daļu Hšlijas Ieva naudas, ar kuru tas nožēlojami meģinaja no viņa atpirkties, izdevis par jaunu datoru, jo veco Meiju Merfijs sadauzīja. Nu viņš ciligi slradāja, veidodams elektronisku uzbrukumu sēriju, kas sagādas šiem cilvēkiem lielas nepatikšanas.

Nodokļu inspekcija saņems anonīmu noradi, ka Sallija ludz. klientiem maksāt pusi honorārā ar čeku, bet otru pusi - skaidrā naudā. Nodokļu iekasētāji vairāk par visu ienīst cilvēkus, kuri pūlas slēpi savus īstos ienākumus. Kad Sallija to noliegs, viņi atrunas uztvers skeptiski un neatlaidīgi pulēsies viņas rēķinos atrast ko aizdomīgu.

O'Konels skaļi iesmējās.

Otrs sūtījums bija anonīma vēstule jaunanglijas federālajam Narkotiku apkarošanas birojam, un lajā bija ziņots, ka Ketrina savas lauku mājas šķūni ierīkojusi siltumnīcu, kur audzē marihuānu. Viņš cerēja, ka ar to pieliks, lai tiktu izsniegts orderis pārbaudei. Pat ja neko neatradis - un ta ari būs -, O'Konels bija pārliecināts, ka aģentu smagas rokas šo lo viņas saimniecība un mājā, meklēdamas gatavo produkciju, izpostīs - vai nu kadu senlietu vai piemiņas lietu. Viņš gara acīm jau redzēja Ketrinas māju, kas piebārstīta ar lauskām.

Trešais pārsteigums bija paredzēts Skotam. Ceļodams pa internetu ar vārdu "Vēstprof", viņš bija atklājis kādu dāņu lapu, kas piedāvāja bērnu un pusaudžu pornogrāfiju ar sevišķi zemiskām, izaicinošām pozām. Nākamais solis bija iegadāties neīstu kredītkartes numuru un gluži vienkārši pasūtīt ierakstus uz Skota mājas adresi. Pēc tam šis fakts jāpaziņo vietējai policijai. Iespējams, las nemaz nebūs jadara, ja policistiem piezvanīs 110 muitas, kas kontrolē tamlīdzīgu materiālu ieplūšanu valsti.

Viņš klusi smējās, iztēlodamies sašutumu, ko paudis Lš- lijas ģimene, atklādama, ka ierauta lādā pretīgā jezgā. Viņi izskaidrosies, sēdēdami pie galda kādā gaiša istabā bez logiem pretī Narkotiku apkarošanas biroja darbiniekam vai nodokļu inspektoram, vai policistam, kurš jutīs pret tādiem augstprātīgiem vidusšķiras ļautiņiem, kādi viņi ir, vienīgi nicinājumu.

Varbūt tic centīsies vainot viņu, bel O'Konels par to šaubījās, taču pārliecināts, ka lā nenotiks, ari nebija. Viņš vilcinājās, zinādams, ka īsto taustiņu nospiešana nenoliedzami atstās elektroniskas pēdas, kam varētu izsekot lidz viņa datoram. Labāk būtu, ja viņš kādu ritu ielauztos Skota majā, kad tas lasa universitātē lekciju, un nosūtītu pieprasījumu uz. Dāniju no Skola datora. Vajadzēja radīt neizsekojamu elektronisko ceļu ari pārejām vēstulēm. O'Konels nopūlas. Tātad bus jābrauc uz Vērmonlas dienvidiem un Masačusetsas rielu- miem. Interneta tola i/domāšana grutības nesagādāja. Viņš varētu nosūtīt vēstules no datora kādā interneta kafejnīcā vai vietējā bibliotēkā.

Atgāzies krēslā, viņš atkal skaļi smējās.

Maikls O'Konels jau kuro reizi brīnījās, kāpēc šie cilvēki domā, ka spēj stāties viņam pretim.

Joprojām smaidīdams, viņš apdomāja nepatīkamos pārsteigumus, kas gaida Hšlijas tuviniekus. Piepeši iezvanījās mobilais telefons, kas stāvēja galda stūri.

Tas viņu pārsteidza. Viņam nebija draugu, kas varētu zvanīt. Mehāniķa darbu viņš bija pametis, un augstskolā, kur paretam apmeklēja lekcijas, nevienam nebija viņa numura.

Maikls bridi vērās telefona lodziņā, kur bija redzams zvanītāja numurs. Viņš redzēja taja vārdu, un viņa sirds gandrīz vai pārstāja pukstēt. Ešlija.

* * *

Pirms detektīva vārda nosaukšanas viņa lika man apsolīt, ka es rūpīgi izvēlēšos, ko tam sacīšu.

-   |us neko nestāstīsiet, viņa man piekodināja. Jus viņam nestāstīsiet neko lādu, kas radītu aizdomas. Apsoliet man to, citādi varat savas cerības nelolot, jo es jums šo vārdu neteikšu.

-  Ls uzmanīšos. Apsolu.

Tagad, sēdēdams policijas iecirkņa uzgaidāmā telpa uz apdi- luša dīvana, es vairs nebiju tik pārliecināts par sevi. Labajā puse atveras durvis, un ara iznāca apmēram mana vecuma apvēlies vīrs sirmiem matiem, bezgaumīgi sārtu kaklasaiti un lādu kā greizu smaidu uz lūpām. Viņš pastiepa roku, un mes iepazināmies. Viņš aicinaja mani plaša kabinetā, kura strādāja vairāki darbinieki, un aizveda pie sava galda.

-   Nu, kā varu jums palīdzei?

Es atkārtoju vārdu, ko biju viņam nosaucis telefona saruna. Viņš pamāja.

-   Šeit nenotiek daudz slepkavību. Un, kad tās noliek, vainīgais parasti ir draugs vai draudzene, virs vai sieva. Šis gadījums bija nedaudz atšķirīgs. Tomēr es nesaprotu, kāpēc jūs par lo interesējaties.

Mani paziņas ieteica to papētīt. Viņi domā, ka no ša gadījuma varētu iznākt labs stāsts.

Detektīvs paraustīja plecus.

-  To nu gan es nezinu. Taču varu pateikt vienu nozieguma vietā bija pilnīgs juceklis. To visu izpētīt bija ļoti grūti. Šeit diemžēl nav tads iecirknis, kadi vērojami Holivudas filmās. Viņš pamāja visapkārt uz pieticīgi iekārtoto telpu, kura viss, ari vīrieši un sievietes, kas tur strādāja, izskatījās nobružāts. Taču, pat ja ļaudis mūs uzskata par neaptestiem, galu galā mes tomēr visu noskaidrojām.

-   Es neuzskatu, - iebildu, - jus par neaptēstiem.

Nu, tad jūs esat izņēmums. Cilvēki parasti mūs novērtē tikai lajā brīdī, kad, saslēgti roku dzelžos, sež mums pretī, kad esam savākuši neapstrīdamus pierādījumus un kad viņus gaida krietns laiks aiz restēm. - Viņš apklusa un vērīgi nopētīja mani. Varbūt jus darbojaties aizstāvības advokāta labā? Varbūt esat cilvēks, kurš okšķerējas vecā izmeklēšanā un cenšas atrast kādu kļūdu, lai varētu par to brēkai apelācijas tiesā?

-   Ne. Kā jau teicu, es tikai mekleju labu stāstu.

Viņš pamaja, bet es šaubījos, ka viņš man pilnīgi nolicēja.

-   Nūjā, - detektīvs lēni novilka. - Par to es nemaku spriest. Iespējams, patiešām tas varētu būt slasls. I ai gan vecs. Nu labi, saksim.

Viņš pasniedzas zem galda, izvilka lielu, akordeonam līdzīgu mapi, nolika to uz galda un atvēra. Iekša bija kaudze lielu, spīdīgu, krasainu fotogrāfiju, ko viņš izklaja uz dokumentiem. Es paliecos uz priekšu. Attēlos bija redzami gruveši un drupas. Un līķis.

-   Juceklis, - viņš atkārtoja. - Kā jau teicu.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Ierocis zābakā

Aptuveni tajā pašā brīdi, kad Ketrina un Ešlija staigāja pa kvartālu, prātodamas, kur varētu but Maikls O'Konels, Skots, atstājis Porsche pie mājas, sēdēja savā vecajā, apdauzītajā pikapā kādā mežu ieskautā stāvlaukumā pie Otrās šosejas, kuras labākā īpašība bija las nošķirtība, jo šoseju aizsedza koki un krūmi. Tieši tāpēc viņi bija to izvēlējušies ceļam uz Bostonu. Attālums gan iznāca garāks nekā tad, ja viņi brauktu pa maģistrāli, toties šis ceļš bija klusāks un mazāk izmantots.

Skots ieklausījās savā seklajā elpā un nodomāja, ka uzvedas neprātīgi. Lai cik spriedzes pilns bija šis mirklis, līdz vakaram neapšaubāmi kļūs vēl sliktāk. Pēc dažām minūtēm viņa pacietība tika atalgota - stavlaukuma iebrauca balts i\ml 'laurus. Automašīna apstajās divdesmit pedu attālumā. Pie stūres sēdēja Houpa.

Skols pastiepās pec nelielas sarkana auduma sporta somas, ko bija nolicis brīvajā vielā zem kājām. Tajā nograbēja kaut kas metālisks. Viņš izkāpa no mašīnas un strauji šķērsoja stāvvietu.

Houpa nolaida logu.

-  Vēro apkārtni, - Skols īsi teica. - Ja redzi kādu piebraucam, tūlīt ziņo man.

Viņa pamaja.

-   Kur lu…

-  Vakar. Pēc pusnakts. Devos uz ilgtermiņa stāvvietu pie Hārtfordas lidostas.

-   Laba doma. Vai tad stāvvietā nav novērošanas kameru?

-   Es izmantoju ārējo stāvvietu. Tur nekas netiek filmēts. Labi, man vajadzīgs likai mirklis. Vai ši ir īrēta mašīna?

-  Jā, - viņa atbildēja. - Ta šķita prātīgāk.

Skots atvēra somu un devās pie mašīnas pakaļgala, pēc tam pie priekšgala. Dažās minūtēs viņš nomainīja Masačusetsas pavalsts numura zīmes ar Rodailendas pavalsts numura plāksnītēm, ko iepriekšējā naktī bija noņēmis no kādās mašīnas. Soma bija ari neliela uzgriežņu atslēga un knaibles. Mašīnas īstos numurus viņš ielika somā un somu pasniedza Houpai.

-  Tikai neaizmirsti, - viņš pabrīdinaja, - tos atkal apmainīt, kad mašīnu atdosi.

Houpa pamāja. Viņa bija nobālējusi.

-   Klausies, piezvani man, ja radīsies ķibele. Es bušu pietiekami tuvu un… - Skols turpināja.

-   Vai tev tiešām šķiel, ka lādā gadījumā man pietiks laika, lai piezvanītu?

-   Nē. Protams, nē. Nūjā, es likai… - Viņš apklusa. Pārāk daudz sakāmā. Trūka vārdu, lai visu izteiktu.

Skols paspēra soli atpakaļ.

-  Sallijai vajadzētu jau bul uz maģistrāles.

-  'lād es braukšu, - Houpa noteica un nolika somu uz se- dekļa sev blakus.

-   Nepārsniedz, atļauto ātrumu. Drīz. tiksimies.

Viņš nodomāja, ka vajadzētu novēlēt veiksmi vai piekodināt, lai IIoupa uzmanās, pateikt kaut ko laipnu un uzmundrinošu. Taču viņš neko nepateica, tikai vēroja, ka Houpa ātri izbrauc no stāvlaukuma, un palūkojās pulkstenī, mēģinādams aplēst, kur patlaban ir Sallija. Viņa brauca uz austrumiem pa paralēlo ceļu. Ši numura zīmju nomaiņa uz vienu dienu bija sīkums, taču, klausīdamies Sallijas brīdinājumos, ka jāpievērš uzmanība visnenozīmīgākajam niekam, Skots bija nācis pie atziņas, ka viņai ir taisnība. Pirmo reizi mūžā Skots saprata, ka visam, ko viņš savā dzīvē līdz šim uzzinājis, nav nekādas nozīmes lajā, ko viņš grasījās darīt.

Balansēdams piepešas gļēvulības bezdibeņa malā, Skots atgriežas mašīna un centās noskaņoties braucienam uz austrumiem pretī nezināmajam.

Iloupa devas uz krustojuma pusi, kur no maģistrāles atdalījās ceļš uz, ziemeļaustrumiem. Braukdama uz Sallijas izvēlēto vietu, kur abām velak bija norunāts likties, viņa ievēroja Sallijas norādījumus, cik rūpīgi vien spēja, nepārsniegdama atļauto ātrumu, lai nepievērstu sev uzmanību. Houpa domāja par veicamo, iztēlodamās to par punktiem kādā saraksta. Viņa veikli izpildīs vienu un ķersies pie nākamā.

Par turpmākajiem trim punktiem šajā saraksta viņa centas domāt analītiski un vēsi.

jāizdara noziegums.

jāliek prom. jāsatiekas ar Salliju.

Nedrīkst atstāt pēdas.

Viņa vēlējas, kaut bulu matemātiķe un spētu visu darāmo skatīt kā skaitļu virkni, kas veido teorijas un varbūtības, bet dzīvi un nākotni iztēloties tikpat bezkaislīgi ka statistikas datus.

Tas nebija iespējams. Tāpēc 1 loupa, domās pievērsdamas Maiklam O'Konelam un viņa ģimenei, mēģināja atmodinat sevi taisnīgas dusmas, neatlaidīgi sevi parliecinadama, ka šis ceļš ir vienīgais, ko viņš atstājis, un vienīgais, ko viņš negaida. 1 loupa centās sevi pieliekami saniknot, cerēdama, ka tad viņa spēs izdarīt to, uz ko brīvprātīgi pieteikusies.

Kadam jāmirst, viņa sev teica. Pirms viņš nogalina Ešliju. Houpa, rātni braukdama pa šoseju, lo klusībā atkārtoja ka dīvainu mantru daudzas jūdzes.

Viņa atcerējās spēles, kurās nekas nebija skaidrs līdz pat pēdējām minūtēm pirms tiesneša svilpes signāla, un pūlējās iesniegties sava sportistes būtībā un atrast sevī to maģisko veiksmes kripatu, kas liktenīgajā brīdī atbrīvotu viņas nospriegto speķu un ļautu izcīnīt uzvaru. Viņa atminējas ari, ka vienmēr mudinājusi savas spēlētājas iztēloties gan triumfu, gan sakāvi, lai vēlāk, kad tas bridis pienāks, viņas būtu psiholoģiski gatavas to piedienīgi sagaidīt.

Iekodusi zobus apakšlūpā, 1 loupa apsvēra, kā risināsies nolikumi, kurus bija izplānojusi Sallija pēc Skota sniegta vietas apraksta. Viņa iedomājās nolaisto māju, sarūsējušo mašīnu pagalmā, nojumi, kas pilna ar rezerves daļām, jumiķu piederumiem un visādiem krāmiem. Viņa iztēlojās mājas iekšpusi - vecas avīzes, alus pudeles, piegādātu ēdienu iepakojumi, sastāvējies bezjēdzības aromāts. Un tur bus viņš. Cilvēks, kas radījis cilvēku, kurš viņus apdraud. I Ioupa zināja, ka, stājoties šim vīram pretī, jāiedomājas Maikls O'Konels.

Viņa redzēja sevi gaidām.

Viņa redzēja sevi ejam iekšā.

Viņa redzēja sevi paceļam ieroci pret cilvēku, kuru viņi nolēmuši nāvei.

IIoupa brauca uz. austrumiem, un viņas prātu pārblīvēja dažādas iztēles ainas. Viņa skaudri vēlējas, lai šis būtu parasts, ikdienišķs ceļojums.

Vēla pēcpusdienā Sallija, sasniegusi Bostonu, novietoja mašīnu uz ielas pretī Maikla O'Konela majai ta, ka ārdurvis bija labi redzamas. Roka viņa žņaudzīja 1 loupas iedoto atslēgu.

Viņa bija sakumpusi pār stūri, mēģinādama izskatīties dabiski, tomēr nespēdama aizgaiņāt domu, ka ir pamamla, ka viņas seju kāds iegaumējis un mašīnas numuru pierakstījis. Viņa zināja, ka šīs bailes ir nepamatotas, taču tās eksistēja kadā prāta stūrī, draudēdamas pārmāki citas emocijas un paralizēt viņas darbības, un Sallija pūlējās to nepieļaut.

Viņa vēlējās, kaut pazītu tumsu tikpat labi ka O'Konels. Tas palīdzētu gan viņai, gan Skotam un Houpai paveikt iecerēto.

Sallija papurināja galvu. Viņas vienīgā dumpinieciskā rīcība, vienīgā izlaušanās ārpus sabiedrības noteiktajiem rāmjiem bija attiecības ar Houpu. Viņai gribējās smieties par sevi. Pusmūža vidusšķiras sieviete, kura jūtas nedroša par savām attiecībām ar partneri, iedomājusies, ka spes but aukstasinīga noziedzniece.

Turklāt - slepkava.

Sallija paņēma savu dzelteno papīra lapu un atgādināja sev, kur šajā bridi ir pārējie. Houpa gaida viņu. Skols ir sava vietā. Ešlija ir mājās kopā ar Kotrinu. Un Maikls O'Konels ir sava dzīvokli - vismaz lā viņa cerēja.

Piepeši Sallijai ienāca prata stindzinoša doma. Kapec viņa bija iedomājusies, ka spēs to izplānot un paveikt?

Paveikt to.

Viņa juta, ka izkalst rīkle. Tas nebija pareizs apzīmējums. Tas jāsauc īstajā vārdā. Slepkavība. Ar iepriekšēju nodomu. Pirmās pakapes slepkavība. Plans, kas vairākās pavalstīs nozīmētu elektrisko krēslu vai gāzes kameru. Ar visiem attaisnojošiem apstākļiem par to var piespriest divdesmit piecus gadus vai pat mūža ieslodzījumu.

Taču ne Ešlijai, viņa nodomāja. Ešlija būs drošībā.

Ja neizdosies, Sallija tikpat spēji aptvēra, visu dzīves bus izpostītas. Tikai ne O'Konela. Viņš dzīvos tāpat kā līdz šim, un nekas viņu netraucēs vajāt Ešliju vai, ja viņš lā vēlēsies, kādu cilu meiteni.

Nebūs neviena, kas Ešliju aizstāvēs.

Tam jāizdodas.

Sallija pacēla skatienu uz tumsu, kas biezēja ap ēku jumtiem, 1111 nodomāja: tas ir sācies.

Maikls O'Konels sažņaudza telefonu plaukstā un juta uzvilnījam līksmu satraukumu, tajā paša laika baidīdamies, ka, izdzirdējis pazīstamo balsi, zaudēs savaldību.

-   Maikl? Vai las esi tu?

Viņš strauji ievilka elpu.

-   Sveika, Ešlija.

-   Sveiks, Maikl.

Viņi bridi klusēja. Ešlija ielūkojās mātes sagatavotajos papīros, kur galvenās frāzes bija pasvītrotas ar trim līnijām. Taču lapas šķila neskaidras un izplūdušas. Ešlija vilcinājās, un Maikls O'Konels paliecās krēsla uz. priekšu. Šis zvans vienlaikus bija brīnišķīgs un drausmīgs. Tas vēstīja, ka viņš tuvojas uzvarai. O'Konels tik tikko spēja valdīt smaidu, kas grasījās izplesties viņa sejā. Labā kāja sāka raustīties ka bundziniekam, kurš ar to kontrolē basa dunoņu.

-  Ir jauki dzirdēt tavu balsi, - viņš teica. - Tik daudzi pūlas mūs izšķirt. Tu taču zini, ka tas nemūžam nenoliks. Ls to nepieļaušu. - Viņš pasmaidīja, viegli iesmējās un piebilda: - Šie centieni tevi slēpt ir bezjēdzīgi. Tu taču to redzi, vai ne? Ls varu tevi atrast visur.

Ešlija aizvēra acis. O'Konela vardi bija ka šķepeles, kas dūrās viņai miesā.

-  Maikl, es neskaitāmas reizes esmu lūgusi, lai tu liec mani mierā. Esmu izmēģinājusi visu iespējamo, lai lu saprastu, ka mēs nebūsim kopā. Es nevēlos tevi redzēt savā dzīvē. Nekad. - Vina zināja, ka to visu jau teikusi iepriekš. Bez panākumiem. Šoreiz viņa ne uz ko necerēja. O'Konela pasaule bija sajukusi prātā, un nekas sapratīgs un racionāls to nespēja mainīt.

-   Es zinu, ka lu nemaz tā nedoma, - Maikls O'Konels atteica daudz vēsākā balsī nekā pirms brīža. - Gluži vienkārši tev liek to teikt. Visi tie cilvēki, kuri grib, lai tu butu citada nekā patiesībā. Es zinu, ka viņi tev diktē priekšā visu, ko tu saki. Tāpēc es tam nepievēršu uzmanību.

Kad Ešlija izdzirdēja vārdu "diktē", viņa gandrīz vai ļāvās panikai. Ja nu viņš visu sapratis, ja nu viņam izdevies uzzināt?

-   Nē, Maikl. Nē. Jau simto reizi ne. Tu neko nesaproti. Jau pašā sākumā neko nesaprati. Mes nebūsim kopa.

-   Tas ir liktenis, Ešlija. Mums lemts bul kopā.

-   Nē. Kā tu vispār spēj ko tādu iedomāties?

-   Tu neizproti mīlestību. Īstu mīlestību. Pilnīgu. Tā nekad nebeidzas, - viņš salta balsi skaidroja, ļaudams ikvienam vārdam atbalsoties telefonā. - Mīlestība ir mūžīga, jo nekad neizgaist. Tā vienmēr ir tevi. Tev vajadzētu to zināt, Ešlija. Tu iedomājies, ka esi māksliniece, tomēr nesaproti kaut ko tik vienkāršu. Kas tev kaiš, Ešlija?

-   Nekas man nekaiš! - viņa asi atcirta.

-   Kaiš gan. - O'Konels šūpojās uz krēsla. - Dažreiz, man šķiet, ka tu esi slima, Ešlija. Inficēta. Kaut kas nav kārtība ar cilvēku, kurš nespēj saprast patiesību. Kurš alsakas ieklausī- tics sirdsbalsī. Taču neraizējies, Ešlija, es varu visu vērst par labu. Es bušu tev blakus. Lai ari kas notiktu, lai kadas nelaimes nāktu, tev jāzina, ka vienmēr būšu tev blakus.

Ešlijai acis sariesās asaras. Viņu pārņēma bezpalīdzība.

-   Ludzu, Maikl.

-   Tev nav jābaidās. - Viņa balsī skanēja melnas dusmas, slēpdamās vārdos, ko viņš teica. - Es tevi sargāšu.

Ikviens viņa vārds nozīmēja tieši pretējo. "Sargāt" nozīmēja "mocīt". "Tev nav jābaidās" nozīmēja "baidies no itin visa".

Situācijas bezpalīdzība atņēma Ešlijai spēkus. Viņa juta nelabumu, sejā iesitās karstums. Viņa aizvēra acis, lai nemanītu istabas griešanos, un atspiedās pret sienu, it ka gribēdama šo virpuli apturēt. Tas nemūžam nebeigsies.

Ešlija atvēra acis un uzmeta Ketrinai naida pilnu skatienu.

Ketrina, kas dzirdēja tikai pusi no sarunas, saprata, ka laba ta nav. Viņa sparīgi uzsita ar pirkstu pa lapām, rādīdama uz vārdiem.

-   Pasaki to! Pasaki, Ešlija! - viņa drudžaini čukstēja.

Ešlija pacēla roku un, dziļi ievilkdama elpu, noslaucīja asaras. Viņa nezināja, kam pavērs ceļu ar šiem vārdiem, taču nojauta, ka tas būs kas briesmīgs.

-   Maikl, - viņa vilcinādamās sacīja. - Es patiešam centos. Es mēģināju tev pateikt "nē", ka vien spēju. Nezinu, kāpēc tu manī neklausies. Patiešām. Tevi ir kaut kas tāds, ko es nekad nesapratīšu. Tāpēc es došos meklēt palīdzību pie vienīgā cilvēka, kuram jebkad izdevies panākt, lai tu dari to, ko tev saka. Pie kada, kurš varētu man paskaidrot, ka man jārunā, lai lu saprastu. Pie kāda, kurš zinās, kā jarikojas, lai tu liktu mierā manu dzīvi. Pie kāda, kurš man palīdzēs.

Ešlija zināja, ka ikviens vārds ir apsvērts, lai atraisītu niknumu, kas slēpjas O'Konela prāta dzīles.

Viņš neatbildēja, un Ešlija nodomaja, ka šis cilvēks pirmo reizi uzmanīgi klausījies, ko viņa teikusi.

-  Pasaule ir tikai viens cilvēks, 110 kura lu baidies, - Ešlija turpināja. - Tāpēc šovakar es dodos pie viņa.

-   Ko tas nozīme? - O'Konels asi vaicāja. - Par ko lu runā? Par kādu, kurš tev varētu palīdzei? Tev neviens nevar palīdzēt, Ešlija. Tikai es.

-   Tu maldies. Ir kads cilvēks.

-   Kurš? - O'Konela kliedziens atbalsojas telefona.

-   Vai zini, kur es esmu, Maikl?

-   Ne.

-   Netālu no tavam mājām. Nevis no tava dzīvokļa, bel mājām, kur lu uzaugi. Es dodos pie tava tēva, - Ešlija meloja tik nesatricināmi, cik vien spēja, pec katra varda ieturēdama likko manāmu pauzi. - Viņš varēs man palīdzēt. - To teikusi, viņa sarunu beidza. Kad telefons acumirkli trauksmaini iezvanījās, viņa nelikās par to ne zinis.

Sallija pacēla skatienu no stūres un juta, ka viņai cauri izskrien strāva. Maikls O'Konels satrauktā, straujā gaita iznāca no ēkas. Bāzdams rokas mēteļa piedurknēs un lēkdams pa vairākiem pakāpieniem, viņš nokļuva uz ietves un, gluži ka vēja nests, steidzās prom. Sallija paķēra lēto hronometru, kas atradās uz. pasažiera sēdekļa un, ieraudzījusi O'Konelu icmelamies mašīnā, kas, riepas švīkstinādama, izbrazās uz ielas, nospieda pogu.

Pēc tam viņa paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Skotam.

-   Viņš ir ceļā, - Sallija sacīja un atvienoja zvanu.

Skots ieslegs savu hronometru.

Viņa nedrīkstēja vilcināties, laika bija pavisam maz. Paķērusi mugursomu ar vairākiem svarīgiem priekšmetiem, nodūrusi skatienu un slēpotāja cepuri novilkusi zemu pār pieri, viņa izkāpa no mašīnas un pārskrēja pāri ielai, steigdamās uz O'Konela māju. Mugurā viņai bija Pestīšanas armijas drēbes - džinsi, nobružātas kedas un vīriešu mētelis. Lalcksa cimdus slēpa ādas pirkstaiņi.

Ierocis tur bus, viņa domās sev teica.

ja nebūs, cita plāna Sallijai nebija. Tikai noruna, ka viss liek atcelts, viņi atgriežas Masačusetsas pavalsts rietumos un mēģina izdomāt ko citu. Varbūt O'Konels, braukdams pie teva, paņēmis ieroci sev līdzi? Sallija nevareja paredzēt, uz.

ko mudinās O'Konelu viņa piepešais niknums. Sallija pal nedaudz cereja, ka viņš paņēmis ieroci. Varbūt O'Konels ieroci izmantos tā, ka lo grasījās izmantot viņi, varbūt O'Konels pieļaus kļūdu, kas visu atrisinās.

Vai ari viņš paņemto ieroci pavērsis pret viņiem.

Vai ešliju.

Ja plāns izgāzīsies, nekas cits padomā viņiem nebija. Atliks bēgšana un panika.

Sallija gāja pa to pašu ceļu, pa kuru pirms dažām dienām Houpa. Pēc pāris sekundēm viņa stāvēja pie O'Konela dzīvokļa durvīm ar atslēgu roka.

Kaimiņu nebija. Salliju vēroja daži kaķi, kas ņaudēdami slaistījās pa gaiteni. Viņai ienāca prātā, vai šodien O'Konels kādu no tiem nogalinājis. Sallija ielika atslēgu slēdzenē, pagrieza un ieslīdēja dzīvoklī, cik klusi vien spēja.

Viņa centās neskatīties apkārt. Viņa nedrīkstēja pētīt pasauli, kura dzīvoja Maikls O'Konels, jo tas pastiprinātu viņas bailes. Turklāt plānā galvenais bija ātrums. Paņem ieroci, viņa prātā sevi mudināja. Tūlīt pat.

Viņa atvēra skapi. Ieraudzīja skapja stūri. Ieraudzīja zābaku ar netiro zeķi.

Lūdzu, esi tur, viņa klusībā čukstēja.

Sallija pacēla zeķi, pirms tam iegaumējusi zeķes novietojumu. Tad pieliecas un iebāza roku zabaka.

Kad cimdos tērptie pirksti pieskārās tērauda stobram, viņa skaļi iestenējās.

Sallija uzmanīgi izvilka ieroci.

Viņa vilcinājās vienu sekundi. Doties uz priekšu vai atpakaļ?

Abas iespējas bija saistītas ar bailēm. Ieroča paņemšana viņu biedēja. Un atstāšana iedvesa šausmas.

Sallija uzmanīgi ieslidināja ieroci plastmasas maisiņā, ko izņēma no mugursomas, bet jutas tā, it kā viņas roku vadītu kads cits. Zeķe palika uz grīdas.

Bija jāizdara vēl kas. Sallija strauji iemetas dzīvojama istabā un pievērsās apskrambatajam galdam, uz kura slavēja ieslēgtais Maikla O'Konela klēpjdators. Sēdēdams pie ša galda, O'Konels bija radījis viņiem lielas nepatikšanas. Nu bija pienācis mirklis, kad Sallija sagādās nepatikšanas viņam. Par spīli visām bailēm, šis nakamais solis Sallijai sniedza gandarījumu. Viņa izņēma no mugursomas lādu pašu klēpj- datoru un airi nolika to uz O'Konela galda. Sallija nezināja, vai datora īpašnieks tūlil pal pamanīs šo maiņu, bel agri vai vēlu tas noliks. 1ās Salliju iepriecināja. Iepriekšējā diena bija pagājušas vairakas stundas, iekams viņa ieladēja šaja datorā pornogrāfiskus materiālus un apciemoja ekstrēmas prelval- stiskas lapas, piepildīdama datora atmiņu ar saukļiem no turienes un velnišķīgi niknu smago metālu. Pārliecinājusies, ka datorā ir pietiekami daudz apsūdzošu failu, viņa izmantoja dokumentu programmu, kur ierakstīja naidpilnu vēstuli, kas sākas ar vārdiem: "Mīļo tēt, riebekli sasodītais!" laja O'Konels stāstīja par savu atskārtu, ka toreiz, pirms daudziem gadiem, neesot drīkstējis melot, lai tēvu pasargātu, un tagad esot gatavs labot šo savas dzīves lielāko kļūdu. Viņš esot vienīgais cilvēks pasaulē, kurš spējot veikt pienācīgu taisnīguma uzvaras aktu, ar ko tiklu atriebta mātes nāve. O'Konela ģimenes pagātnes pētījums, kas bija Skola nopelns, viņiem ļoli palīdzēja.

Sallija bija veikusi vēl divas manipulācijās ar datoru. Viņa atskrūveja otras puses paneli, lai varētu piekļūt ierīces iekšpusei, un uzmanīgi palaida vaļīgāku savienojuma vietu, kur aparātā bija iestiprināts strāvas vads, - lai dators neieslēgtos. Tad, pielikdama paneli atpakaļ, viņa ar divām pilēm ļoti izturīgas līmes padarīja neizkustināmu vienu no galvenajam skrūvēm. Varbūt O'Konels zinās, kas ierīcei par vainu, bet nevarēs taja iekļūt. Toties policijas tehniķis varcs.

Viņa steidzīgi pārbaudīja, vai viss ir savā vietā. Atšķirības starp abiem datoriem nebija nekādas.

Sallija iestūķēja O'Konela datoru mugursomā blakus pistolei.

Viņa ielūkojās hronometrā. Dzīvokli bija pavadītas vienpadsmit minūtes.

Pārāk leni, pārak lēni, viņa atkārtoja sevī, uzmezdama mugursomu plecā. Ierocis smagi atsitās viņai pret muguru. Sallija dziļi ievilka elpu. Drīz viņa atgriezīsies.

Uz sēdekļa nomestais mobilais telefons izmisīgi iezvanījās. Skots nebija pārliecināts, ka šis zvans atskanēs, tomēr uzskatīja to par iespējamu. Izdzirdējis klausulē balsi, viņš jutās sagatavojies.

-   ei, vai misters Džounss?

O'Konela tēvs runāja steidzīgi, viegli šļupstēdams, un viņa balsi jautas priecīgs satraukums.

-   Smits, - Skols atbildēja.

-  Jā, jā, misters Smits. Pareizi. Paklau, te zvana…

-   Hs zinu, kas zvana, mister O'Konel.

-  Sasodīts, tev bija taisnība! Nupat piezvanīja puika, tieši tā, kā lu teici. Viņš brauc šurp.

-   Tagad?

-  Jā. No Bostonas jābrauc kādas deviņdesmit minūtes, bet viņš brauc ātri, tāpēc droši vien ieradīsies agrāk.

-   Hs visu nokārtošu. Paldies.

-   Puika auroja kaut ko par meiteni. Izklausījās dikti satraucies. Gandrīz vai jucis. Vai tam visam ir kāds sakars ar meiteni, mister Džouns?

-   Ne. Mums rup likai nauda. Un viņa parāds.

-   Nu, viņš gan domā citādi.

-  Vina domām nav nekādas saistības ar mūsu norunu. Vai ne, mister O'Konel?

-  Jā. Laikam ta ir. Nu, ko lai es daru?

Skols nevilcinājās. Viņš bija gaidījis šo jautājumu.

-   Sagaidiet viņu. Uzklausiet, kas viņam sakams. Lai ari kas las būtu.

-   Ko tu darīsi?

-  Mēs veiksim visu nepieciešamo, mister O'Konel. Un jūs saņemsiet pelnīto atlīdzību.

-   Ko lai es iesāku, ja viņš nolemj lasīties prom?

Skots juta, ka rikle kļūst sausa. Sirds krūtis krampjaini sara vās.

-  Pakāpieties malā un ļaujiet viņam iet.

houpa, gaidīdama Salliju, malkoja kafiju, no kuras uz mēles palika rūgta garša.

Viņa bija novietojusi mašīnu veikalu rajona stāvvietā apmēram simt jardu attālumā no pārtikas preču lielveikala. Apkārt valdīja rosība, lai gan viņa bija apstājusies pēc iespējas tālāk no tirgotavas durvīm, atstādama vairāk nekā divdesmit brīvas vielas slarp sevi un nākamo mašīnu.

Pamanījusi Salliju, kas brauca savā neizteiksmīgajā īrētajā mašīnā, lēnām virzīdamas gar brīvajām vietām, 1 loupa sastinga. Viņa ievietoja kafijas tasi turētājā un veikli nolaida logu, tikko manāmi Sallijai pamādama, lai pievērstu sev uzmanību. Sallija, apstājusies divas vietas tālāk, izkāpa no mašīnas un, mezdama visapkārt nervozus skatienus, devās pie Houpas, kura uzreiz ievēroja, ka Sallija ir nobālējusi.

Piegājusi houpai klat, Sallija papurināja galvu.

-   Es nevaru ļaut, lai lu to dari. Tas ir mans pienākums…

-  To mēs jau apspriedām, - Houpa viņu pārtrauca. - Turklāt viss ir sācies. Kaut ko grozīt ir par vēlu, un las varētu plānam kaitēt.

-   Es nespēju.

Houpa dziļi ievilka elpu un nodomāja, ka radusies izdevība atkāpties. Atteikties. Paspert soli atpakaļ un pajautāt - pie velna, ko mēs galu gala iedomājamies?

-   Spej gan. Un lu lo izdarīsi, - Houpa sacīja. - Mūsu rokas ir vienīgā iespēja, kas Ešlijai dota. Mums jāizdara tas, uz ko esam spējīgi. Ļoti vienkārši.

-   Vai tev ir bail?

-   Ne, - I loupa meloja.

-   Mums jāapstājas. Tūlīt pat. Mēs esam zaudējuši prātu.

Jā, droši vien, Houpa nodomāja.

-   Ja ar Ešliju notiks kaut kas slikts, mes nemūžam, nevienu mirkli turpmākās dzīves laika sev nepiedosim, ka to pieļāvām. Tāpēc es spēju sev piedol to, ko grasos darīt. - Houpa ievilka elpu. - Ja mēs nerīkosimies, rīkosies viņš, un mums nekad vairs nebūs miera.

-  Zinu, - Sallija sacīja, purinādama galvu.

-   Kur ierocis? Mugursomā?

-Jā.

-  Daudz laika vairs nav palicis, vai ne?

Sallija palūkojās uz savu hronometru.

-   Domāju, ka tu no viņa alpaliec par piecpadsmit minūtēm. Skots ari droši vien jau ieņem savu vietu.

Houpa, tikko manāmi pasmaidīdama, nogrozīja galvu.

-   Vai zini, bērnībā es bieži spēlēju spēles, kuras bija jāskatās pulksteni. I.aiks vienmēr ir pats svarīgākais. Šoreiz ari. Nu man jābrauc, un tu lo zini. ja gribam, lai mums viss izdodas, neveiksme kavēšanās dēļ butu nepiedodama. Dari, Sallija, kas tev jādara. Es rīkošos tāpat, un varbūt beigu beigās viss nokārtosies.

Sallijai tik daudz bija sakāma, lāču viņa klusēja. Satvērusi Iloupas roku, viņa to paspieda, valdīdama asaras. I loupa viņai uzsmaidīja.

-   Man jābrauc, - viņa atkārtoja. - Nav laika. Pietiek runu, jāķeras pie darbiem.

Sallija pamāja un, atstājusi mugursomu Houpas mašīnā uz grīdas, kāpas atpakaļ. Iloupa, iedarbinājusi motoru, izbrauca no stāvvietas. Līdz maģistrālei bija tikai celurtdaļjūdze, un Houpa zināja, ka jābrauc ātri, jāsamazina laika starpība starp sevi un Maiklu O'Konelu. Kādu brīdi viņa liši neielū- kojās alpakaļskata spogulī, jo negribēja redzēt Salliju stāvam pamestu un vientuļu.

Skols iebrauca apskrambālo pikapu studentu automašīnu stāvvieta pie kādas lielas valsts koledžas apmēram sešu vai septiņu jūdžu attālumā no mājas, kurā bija uzaudzis Maikls O'Konels. Pikaps ne ar ko neizcēlās starp neskaitāmiem citiem automobiļiem.

Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, Skols norāva drēbēs un steidzīgi uzvilka novalkatus džinsus, biezu kreklu, vecu zilu jaku un sporta kurpes, galva uzmauca tumšzilu beisbola cepuri, kas nosedza ausis, un uzlika uz. acīm saulesbrilles, kaut gan saule jau rietēja. Paķēris mugursomu un pārbaudījis, ka mobilais telefons ir jakas kabala, viņš pameta pikapu.

Hronometrs vēstīja, ka Maikls O'Konels brauc gandrīz septiņdesmit minūtes. Viņš pārsniedz atļauto ātrumu, Skots sev atgādināja, un nekur neapstāsies, ja vien viņu neapturēs policisti. Ja apturētu, viņiem tas ļoti palīdzētu.

Skots uzrautiem pleciem devās pāri stāvvietai. Viņš zināja, ka netālu no skolas ir pietura. Ar autobusu viņš nokļūs jūdzes attālumā no O'Konela mājas. Viņš bija iegaumējis satiksmes grafiku un labajā kabatā sabēris sīknaudu, ar ko sa- maksat par biļeti vienā virzienā, bet kreisajā kabatā žvadzēja m onēla s atpa ka ļ ceļa m.

Pieturā zem jumta autobusu gaidīja seši dažāda vecuma studenti. Skots slarp viņiem iederējās diezgan labi, jo studēt iespējams gan deviņpadsmit, gan piecdesmit deviņu gadu vecumā. Viņš apzināti neielūkojās nevienam acis un centās domāt nenozīmīgas domas, it ka cerēdams, ka las padarīs viņu neredzamu.

Kad pienāca autobuss, Skols viens pats apsēdās salona beigās. Pagriezies pret logu, viņš lūkojās laukā uz brūngano, neizteiksmīgo lauku ainavu, kas slīdēja garām.

Vajadzīgajā pieturā izkāpa arā likai viņš.

Skols bridi sastindzis slavēja ceļmalā un noraudzījās, ka autobuss nozūd pievakares krēsla. Tad viņš sāka iet, sperdams steidzīgus soļus un prātodams, kas viņu tur, priekša, gaida, ne mirkli neaizmirsdams, ka nedrīkst kavelies.

* * *

Nozieguma vietas fotogrāfijām piemīt kaut kas savads. Tās aplūkojot, šķiet, ka skaties filmu - nevis raita darbībā, bet gan katru kadru apstādinādams. Astoņas reiz desmit collas lielas, spīdīgas un krāsainas tās atgādināja saliekamās spēles daļas, no kuram jāizveido konkrēts attēls.

es mēģināju saprast fotogrāfijās redzamo, tas pētīdams ka gra- matas lapas.

Detektīvs sēdēja man pretī un vēroja manu seju.

- Cenšos uzburt iztēles ainas, es paskaidroju, lai varu labāk izprast, kas notika.

Raugieties uz šim fotogrāfijām k.i uz līnijām kartē, - viņš ieteica. - Visas nozieguma vietas ar laiku kļūst saprotamas. Kaut gan esmu spiests atzīst, ka ši nebija nekāda piknika vieta.

Viņš pastiepa roku un parakņajas pa fotogrāfijām.

-  Vai redzat? - Viņš radīja uz apgāztam mēbelēm, kas bija apdegušas melnas. - Dažreiz viss atkarīgs no pieredzes. )a māk ielūkoties dziļāk aiz jucekļa, ieraudzīt var daudz ko.

lis blenzu uz fotogrāfijām, mēģinadams skatīties ar viņa acim. Ko tad? - beidzot padevies, es jautāju.

-  Tur notikusi velnišķīga ciņa. Velnišķīga ciņa.

ČETRDESMIT TREŠĀ NOdaļa

Tēva un dēla tikšanās

Pirms dažām dienam izpētījis apkaimi, Skots bija atradis vietu, kur gaid.it.

Viņš zināja, ka viņam jābūt nemanāmam, lai neviens, ieraudzījis tumšās drēbes tērpušos slāvu, kas slēpjas ēnās 1111 vēro O'Konela māju, nesaistītu viņu ar cilvēku, kurš, ģer- bies uzvalka, ar kaklasaiti, bija uzdevis tik daudz jautājumu. Skotam bija jāredz mājas fasāde, īpaši izdangātais piebraucamais ceļš, kas viņam bija jānovēro, neizraisot kaimiņu suņu un iedzīvotāju interesi. Izvēlētā vieta atradas patālu, tomēr prasībām atbilda. Tas bija pussabrucis šķūnis, ko tikai daļēji vēl sedza jumts. N'o stūra, kur Skots bija notupies, varēja redzei O'Konela mājas durvis. Viņš cerēja, ka Maikls O'Konels traucas šurp ka sadedzis un nežēlos riepas, apsviezdamies ap pēdējo stūri, un viņa mašīna, iegriezdamās vietā, kas reiz bijusi viņa mājas, melis gaisā grants un zemes vērpeles. Radi troksni, Skols čukstēja, il kā tādējādi spētu atraisīt O'Konela pārgalvību. Iebrāzies šeit ta, lai kads pamana lavu ierašanos.

Tuvējās mājās dega gaisma. Skots ieelpoja auksto gaisu. Šad tad logos pavīdēja kads stāvs un neiztrūkstošais televizora ekrāna mirdzums.

Viņš pacēla plaukstu un turēja lo acu priekša, gribēdams redzēt, vai lā trīc. Varbūt mazliet. Tomēr ne lik stipri, lai par to bulu jāraizējas.

Ši ir atbilžu nakts, Skots sprieda. Visi mokošie jautājumi, ko viņš sev uzdeva par sevi, par Salliju un pal 1 Ioupu, būs atbildēti.

Iedomājoties Houpu, viņu pārņēma nemiers.

Es viņu nepazīstu, Skols domāja. Tik likko nojaušu, kada viņa ir.

Piepeši visa viņa dzīve bija atkarīga 110 šīs sievietes.

Skots smagi ievilka elpu, nespēdams saprast, kadā prata aptumsuma bridi noticējis, ka viņi spes paveikt kaut ko tik ļoti svešu, tik neatbilstošu savai būtībai. Neilgaja šaubu bridi viņš izdzirdēja motora troksni. Atri tuvojās kāda automašīna.

Sallija bija atgriezusies Bostonā. Viņa devās uz. kadu ļoti smalku tirdzniecības rajonu Bruklinā. Pirmā pieturas vieta bija bankomāts pie kāda lielvcikala, un viņa, izmantodama karti, noņēma no konta simt dolāru. Kad ierīce izgrūda naudu, Sallija tīši pacēla galvu, lai novērošanas kamera varētu labi fiksēt viņas seju. Kvīti ar operācijas laiku viņa iebāza kabatā.

Tad viņa devās iekšā tirdzniecības centrā un uzmekleja greznas apakšveļas veikalu.

Bridi minstinājusics starp plauktiem, kas bija pilni ar zīdu un mežģīnēm, Sallija vērsās pie pārdevējas, kura neizskatījās veca ka par Ešliju.

-  Atvainojiet, vai jūs nevarētu man palīdzēt? - Sallija sacīja.

-   Protams, - meitene atsaucās. - Kas jus interese?

-   Ziniet, es gribētu nopirkt kaut ko meitai, viņa ir apmēram tikpat gara kā jus. Ari lielums varētu būt tāds pats. Kaut ko īpašu, jo viņai pēdējas nedēļas nav bijis viegli. Izšķīrās no drauga, jus jau saprotat, ka tas ir, tāpēc es gribētu viņai uzdāvināt ko tadu, kas liktu viņai justies iekārojamai un skaistai, jo las draņķa puisis lika viņai justies gluži pretēji. Vai saprotat, ko es gribu teikt?

-   ļā. Lieliski saprotu, - meitene noteica, pamādama ar galvu. - Jus rīkojaties iejūtīgi.

-   Ko gan citu māte var darīt? Un vel es gribētu iegādāties kaut ko jauku savai draudzenei. Pēdējā laikā esmu izturējusies pret viņu nejauki. Varbūt zīda pidžamu?

-  To ari sameklēsim. Vai jūs zināt, kāds ir draudzenes lielums?

-Jā, protams. Dāvana vajadzīga īpašai draudzenei. Mums ir Joti daudz kopīga Masačusetsas pavalsts rietumos, kur mēs dzīvojam, taču patlaban musu attiecībās manas vainas pec iestājies vēsums, tāpēc vēlos viņai lo atlīdzināt. Ziedi vienmēr ir patīkami, bet īpašās attiecībās partnerei gribas uzdāvināt kaul ko ar ilgāku mūžu. Kā jums šķiet?

Pārdevēja pasmaidīja.

-   Protams.

Tā kā Masačusetsas pavalsts bija sieviešu pāru dzīvesvieta, Sallija, par to ieminēdamās, uzsvēra informāciju, ko viņa gribēja, lai meitene atceras. Kopa ar pārdevēju iedama gar dārgas veļas plauktiem, Sallija sev atgādināja, ka jāizmanto kredītkarte, jo Vajadzības reizē ari tā butu pierādījums, ka viņa šeit bijusi. Varbūt pirms došanas prom, viņa domāja, jāparunājas ar veikala vadītāju un jāpaslavē pārdevēja. Tādas sarunas cilvēki atceras.

Sallija nodomāja, ka improvizē gluži kā reizēm aktrise uz skatuves.

-  Šīs ir musu labākās preces, - pārdēvēja sacīja.

Sallija pasmaidīja, il kā šis būtu parasts veikala apmeklējums parastā dienā.

-   Ak ja. Nenoliedzami.

Tajā pašā laika gandrīz jūdzes attālumā no I loupas un Sallijas mājām Ketrina un Hšlija staigāja pa lielveikalu, stumdamas pa priekšu ratiņus, ko piepildīja ar dabiskiem pārtikas produktiem. Abas iepirkās klusēdamas.

Kad abas iebrauca ratiņus ejā, lai dotos pie kases, Hšlija pamanīja galdiņu ar ķirbju torni, kas bija izrotāts ar sausiem kukurūzas stiebriem. Šo Pateicības dienas dekorāciju papildināja valrieksti un dzērvenes, un tam visam vidū bija ieguldīts papīra tītars. Hšlija piebikstīja Ketrinai, pamādama uz. jauko rotājumu.

Ketrina palocīja galvu.

Viņas stūma ratiņus tuvāk tornim. Brīdī, kad tie gandrīz skāra galdiņa malu, Ketrina kaut ko atcerējās.

-  Sasodīts, mēs taču aizmirsām pupiņas! - viņa skaļi sacīja.

To pateikusi, viņa spēji pagrieza ratiņus, un priekšējais ritenis aizķēra galdiņa kaju. Tornis sašūpojās, Ešlija īsi iekliedzās un klupa uz priekšu, it kā gribēdama pasargāt veidojumu no kritiena, tomēr pēc mirkļa dekorējums sabruka un reizē ar valriekstiem gan lielie dzeltenie, gan pudeļveida ķirbji būkšķēdami novēlās uz grīdas.

Ketrina noelsās.

-   Ak Dievs! - viņa iekliedzās.

Pēc brīža negadījuma vietā ieradās pāris puišu no noliktavas un veikala vadītājs. Darbinieki sāka atjaunot dekorējumu, bel Ketrina un Ešlija vienā balsī bēra atvainošanās vārdus, uzstādamas, ka par postījumu samaksās. Lai gan vadītājs piedāvājumu noraidīja, Ketrina izvilka no maka piecdesmit dolārus un sniedza tos viņam.

-    lād vismaz, mēs samaksāsim pienācīgu atlīdzību šiem jaukajiem puišiem, kuri sakops visu to jucekli, ko mēs ar Ešliju radījām.

-   Nē, nē! - vadītājs atgaiņājās. - Patiešām, kundze, tas nav vajadzīgs.

-   Es uzstāju.

-   Es arī, - Ešlija piebilda.

Vadilājs, grozīdams galvu, beidzot paņēma naudu, un noliktavas darbinieki apmierināti saskatījas.

Tad Ešlija aizstūma ratiņus lidz kasei, un Ketrina izņēma bankas karti, lai samaksātu par pirkumu. Abas sievietes, tāpat kā Sallija, pagriezās pret novērošanas kameru. Viņas nešaubījās, ka bija ievērotas. Bija izpildīts pēdējais norādījums Sallijas saraksta. Izraisiet kādu jezgu sabiedriskā vietu, lai cilvēki varētu apliecināt, ka esat bijušas mājās.

Tas bija izdarīts. Viņas nezināja, kas tajā brīdī noliek cilā Jaunanglijas apvidu, bet bija pārliecinātas, ka tas ir kas bis- tams.

Gaisma no Maikla O'Konela automašīnas priekšējiem lukturiem apspīdēja viņa kādreizējo māju tumšo fasādi, atstarodamas no tēva kravas pikapa spīdīgajiem sāniem. Skaļi aizcirtās automobiļa durvis, un Skols redzēja Maiklu O'Konelu steidzīgi soļojam uz virtuves durvju pusi.

Skots nodomāja, ka O'Konela dusmām ir izšķirīga nozīme. Niknuma pārņemti cilvēki nepamana sīkumus, kas beigu beigās ir svarīgi.

Viņš skatījās, kā O'Konels satver virtuves durvju rokturi un nozūd majā. 1 .ai gan Skola redzeslaukā viņš bija likai dažas sekundes, Skots saprata, ka Hšlijas vārdi, lai ari ko ta butu teikusi, dzinusi viņu šurp neprātīgā ātruma.

Dziļi ievilcis elpu, Skols, neiznirdams no tumsas, saliecies pārskrēja pāri ceļam un metās pie Maikla O'Konela mašīnas. Tur viņš notupas un izņēma no mugursomas gumijas cimdus, ko tūlīt uzvilka rokas, āmuru ar cietas gumijas galvu un kārbu jumta naglu. Uzmetis skatienu mājas durvīm, viņš iedzina naglu pakaļēja riepa un pieliecas, klausīdamies, ka šņākdams plūst lauka gaiss.

Dažas naglas viņš izkaisīja pa zemi.

Bez skaņas pielavījies pie O'Konela tēva pikapa, Skols iemeta naglu kārbu kravas kaste. Āmuru viņš atstāja turpat, un tas bija tikai viens no daudzajiem instrumentiem, kas mētājās mašīnā un nojumē.

Pirmais uzdevums bija paveikts. Skols pagriezās un rami aizgāja līdz savai paslēptuvei. Šķērsodams ielu, viņš izdzirdēja no mājas puses alplūslam niknu balsi. Viņš gribēja ieklausīties, lai saprastu vismaz dažus vārdus, bel nedrīkstēja kaveties.

Sasniedzis pussabrukušo šķūni, Skots izvilka no kabatas telefonu un nospieda ātrās zvanīšanas taustiņu.

Atskanēja divi signāli, un tad Houpa atbildēja.

-   Vai esi tuvu? - Skols jautāja.

-  Ceļa būšu vel kādas desmit minūtes.

-   Tas jau sācies. Piezvani, kad būsi klat.

Houpa neatbildējusi beidza sarunu un stiprāk uzspieda uz gāzes pedāļa. Bija paredzēts, ka no Maikla O'Konela ierašanās brīža līdz houpas piebraukšanai jāpaiet desmit minūtēm. Grafiks bija ievērots precīzi. Tomēr šī doma Houpu ne- nomierināja.

Maikls O'Konels stāvēja tēvam pretī nolaislaja dzīvojama istabā.

-   Kur viņa ir? - dels, dūres žņaudzīdams, auroja. - Pie velna, kur viņa ir?

-   Kas? - tēvs noprasīja.

-   Ršlija, nolādēts! Ršlija! - Maikls O'Konels lūkojās uz visam pusēm, un viņa dzīslās kūsāja niknums.

Tēvs ņirdzīgi iesmējās.

-   Ir 11u gan teātris. Viens sasodīts teātris!

Maikls O'Konels apcirtās, atkal pievērsdamies tēvam.

-  Vai viņa slēpjas? Kur lu viņu noslēpi?

Vecākais O'Konels papurināja galvu.

-   Es nesaprotu, ko tu, pie velna, mels! Kas ir ši Ršlija? Vai tu viņu pazini vidusskolā?

-   Nē. Tu zini, par ko es runāju. Viņa tev piezvanīja. Viņai jābūt šeit. Viņa teica, ka braucot šurp. Beidz man melot, citādi, Dievs mans liecinieks, ka es…

Maikls O'Konels pacēla dūri gaisā, tēvam draudēdams.

-   Ko tad lu izdarīsi? - vecākais virs vīpsnādams jautāja.

Saglabādams mieru, viņš nesteidzīgi malkoja 110 pudeles

alu un, brīdi piemiegtām acīm dēlu vērojis, tīši gausā gaitā piegāja pie atzveltnes krēsla, iegāzās laja, iedzēra no pudeles garu malku un paraustīja plecus.

-    Man nav ne jausmas, kas tev prāta, puika. Nekādu Ešliju es nepazīstu. Tu nedod par sevi ziņu gadiem ilgi un piepeši piezvani, satraucies par kaut kādiem brunčiem ka pamatskolas puišelis, uzdod visādus jautājumus, no kuriem es ne velna nesaprotu, un tad iebrāzies pie manis, il ka tev zeme degtu zem kājām. Labāk ņem alu, nomierinies un beidz uzvesties kā bērns.

Runādams viņš pamāja uz virtuves pusi, kur bija ledusskapis.

-   Es negribu alu. Es vispār neko no levis negribu. Nekad neesmu gribējis. Tikai pasaki, kur ir Ešlija.

Tēvs alkal paraustīja plecus un iepleta rokas.

-   Man patiešām nav ne mazākās nojausmas, par ko lu runā. Tu gvelz pilnīgas muļķības!

Maikls O'Konels pārskaities rādija uz tēvu ar pirkstu.

-  Sēdi šeit, vecais! Sēdi un nekusties! Es pārmeklēšu māju.

-   Es nekur negrasos kustēties. Ja gribi pastaigāties, - uz priekšu! Nekas liels šeit pēc tavas aizvākšanās nav mainījies.

Dēls papurināja galvu.

-  Ir gan, - viņš rūgti noteica, platiem soļiem šķērsodams dzīvojamo istabu un pasperdams sāņus vecas avīzes, kas mētājās pa grīdu. - Tu esi kļuvis vecāks, lu esi vairak nodzēries, un cūcība šeit ir daudz lielāka nekā agrāk.

Tēvs pavadīja dēlu ar skatienu, kad tas pabrāzās viņam garām, un sēdēja kā sastindzis arī tad, kad jaunākais vīrietis atstāja telpu.

Vispirms Maikls O'Konels devās uz savu bijušo istabu. Vecā gulta joprojām stāvēja stūri, un vecie AC/DC un Slaijer plakāti joprojām bija tajās pašās vietās pie sienas. Uz naglas karājās veca treniņtērpa jaka, un plauktā bija dažas sporta balvas, pāris grāmatu no vidusskolas laikiem un gaišsarkanas Chevrolet Corvette zīmējums. Šķērsojis istabu, viņš strauji atrāva skapja durvis, pārliecināts, ka ieraudzīs Ešliju. Taču skapi bija likai dažas vecas žaketes, kas oda pēc putekļiem un pelējuma, un vairākas novecojušu video- spēļu kastes. Viņš iespēra pa kasti, izbārstīdams las saturu pa skapja grīdu.

Maikls O'Konels ienīda šo istabu, jo la atgādināja, kas viņš ir un no kurienes nāk. Viņš redzēja, ka tevs gluži vienkārši nevienam nevajadzīgās mātes mantas - kleitas, bikškostimus, mēteļus, zābakus, dažas krāsainas kārbas ar lētām rotaslietām un fotogrāfiju, kurā visi trīs bija uzņemti kempingā kādā no retajiem izbraukumiem Menas pavalstī, - iemetis viņa gultā. Fotogrāfija izraisīja nepatīkamas atmiņas - ceļojumā bija pārāk daudz dzeršanas, pārāk daudz strīdu un draudīgas klusēšanas atpakaļceļā. Šķita, ka tēvs nogrūdis tālāk no acīm visu, kas viņam atgādināja mirušo sievu un svešo dēlu, ļaudams atmiņām piesūkties ar putekļiem un vecuma smārdu.

-   Ešlija! - Maikls O'Konels uzsauca. - Velns parāvis, kur tu esi?

-   Tu neko neatradīsi! - tēvs no dzīvojamās istabas kliedza. - Bel meklē vien, ja tev patīk! - Tad atskanēja smiekli, neīsti un viltīgi, un tie saniknoja Maiklu O'Konelu vel vairāk.

Sakodis zobus, viņš alrava vaļā vannas istabas durvis un atvilka netīro, appelējušo dušas aizkaru, nogrūzdams zemē plastmasas pudelīti, kas bija uzlikta uz izlietnes stūra. Pa grīdas flīzēm izbira tabletes. Viņš pieliecās, pacēla pudelīti un, izlasījis, ka tās ir sirds zāles, iesmējās.

-   Vecais aparāts vairs tik labi nestrādā, ko? - viņš skaļi noteica.

-   Novāc rokas no manām mantām! - tēvs kliedza.

-  Ej ellē! - Maikls nočukstēja. - Ceru, ka tava slimība tevi pamatīgi nomocīs, pirms nobeigs.

Viņš nometa pudelīti atpakaļ uz grīdas, ar papēdi sašķaidīja gan lo, gan izbārstītās tabletes un, izgājis no vannas istabas, iesteidzās otrā guļamistabā.

Divguļamā gulta ar pelēcīgo palagu nebija saklāta, un istabā oda pēc cigaretēm, alus un netīrības. Vienā stūri stāvēja plastmasas veļas grozs, kas bija pilns ar krekliem un apakšveļu. Naktsgaldiņš bija nokrauts ar zāļu pudelītēm un kārbām, pustukšām alkohola pudelēm un modinātājpulksteni, kas vairs negāja. Maikls O'Konels izbēra tabletes sev plaukstā un iegrūda kabatā, nomezdams lo iepakojumus uz gultas. Tev bus neliels pārsteigums, kad vajadzēs zāles, viņš nodomāja.

Tad viņš piegaja pie skapja un atvēra vienas ta durvis. Puse skapja - ta, kur reiz. glabājas mātes mantas, - bija tukša, bet otra bija piebāzta ar tēva drēbēm. Bikses, krekli, mēteļi un kaklasaites, ko viņš nekad nelietoja.

Atstājis skapja durvis vaļā, viņš devās pie stiklotām durvīm, pa kurām varēja iziet sētaspuses pagalma, un las pagrūda, bet durvis bija ciet. Piespiedis seju pie stikla, viņš lūkojās tumsā. Tā ka durvīs bija atslēga, viņš lās alslēdza un izgaja laukā.

-   Pie velna, ko tu tur dari? - tēvs kliedza, bet viņš nelikās par to ne zinis.

Maikls O'Konels palūkojās pa labi un pa kreisi. Tur nebija vielu, kur slēpties.

Viņš pagriezās un atkal iegāja mājā.

-   Es paskatīšos pagraba! - Maikls O'Konels nobļāva. - Ja gribi aiztaupīt man pulēs, vecais, pasaki, kur viņa ir! Citādi uzdošu tev skarbākus jautājumus.

-   Uz priekšu! Protams, pārbaudi pagrabu. Vai zini ko? Man nav bailes no tevis. Nekad nav bijis.

To mēs vel redzēsim, Maikls O'Konels nodomāja.

Viņš piegāja pie durvīm, kas no gaiteņa veda uz. pagrabu. Tā bija tumša telpa, pilna ar zirnekļu tikliem un putekļiem. Reiz, kad viņam bija deviņi gadi, tēvs, iebelzis viņam pa galvu, noveda viņu šeit, lejā, un aizslēdza durvis uz veselu stundu par to, ka viņš izdarīja ko tādu, kas veco saniknoja. Mate bija izgājusi. Maikls O'Konels, meklēdams Ešliju, nostājās kāpņu augšgalā un atcerējās ainas no savas pretīgās bērnības. Visvairāk viņam toreiz riebās las, ka nemitīgā aurošana vienam uz otru un savstarpējie kautiņi tēvu un mati it kā saistīja aizvien ciešāk. Postošās attiecības, kam vajadzēja būt šķiršanās iemeslam, patiesibā viņus vienoja.

-   Ešlija! - viņš sauca. - Vai tu šeit esi?

Kailā spuldze pie griestiem nedaudz apgaismoja stiirus. Viņš ielūkojās ikvienā tumšajā kaktā.

Pagrabs bija lukšs.

Maikls O'Konels juta krūtis augam niknumu kā karstu vilni, kas brāzās caur viņa delmiem uz dūrēs sažņaugtajām plaukstām. Viņš atgriezās dzīvojamā istabā, kur viņu gaidīja tēvs.

-   Viņa šeit bija, vai ne? - Maikls O'Konels jautāja. - Nesen. Lai aprunalos. Hs nepaguvu ierasties laikā. Viņa lika tev melot, vai ne?

Tēvs paraustīja plecus.

-   Vai tev neapnīk melst šis blēņas?

-  Saki patiesību.

-   Hs jau saku patiesību. Man nav ne jausmas, par ko tu runā.

-   Ja tu man nepateiksi, kas notika, ko viņa tev teica un kurp devās, es tevi piekaušu, vecais. Hs nejokoju. Hs to varu izdarīt un izdarīšu, vari man ticēt. Tev ļoti sāpēs, bet man tavs liktenis ir vienaldzīgs, tāpat ka vienmēr. Tāpēc saki man - ko tu viņai teici, kad viņa ieradas?

-   Tu esi vai nu nojūdzies kopš pēdējās reizes, kad levi redzēju, vai ari kļuvis vēl stulbāks. Nesaprotu, kurš variants ir īstais. - Tēvs pacēla pudeli pie lūpām un algazās krēslā.

Maikls O'Konels paspēra soli uz. priekšu un izsita alus pudeli tēvam 110 rokas. Tā atsitās pret sienu un sašķīda gabalos. Tēvs rāmi ar skatienu pakavējās pie saplēstās pudeles un atkal pievērsās dēlam.

-   Tas vienmēr bija galvenais jautājums, vai ne? Kurš no mums pieaudzis bus ļaunāks.

-   ej ellē, vecais! Pasaki man to, ko es gribu zināt.

-   Vispirms atnes man citu pudeli.

Maikls O'Konels sagrāba tēvu aiz krekla un pierāva no krēsla kājās, lajā pašā mirkli tēvs grūda uz priekšu labo roku un saķēra dēla apkakli, sagriezdams džemperi tik cieši, ka tam aizcirtās elpa. Abu sejas atradas dažu collu atstatumā, un viņi nenovērsdamies blenza viens otram acis. Tad Maikls O'Konels atgrūda tēvu, un las palaida viņu vaļā.

Viņš piegāja pie televizora un bridi uz to skatījās.

-   Vai tā tu pavadi vakarus? Piedzeries un glūni ekrānā?

Tēvs neatbildēja.

-  Pārāk bieža glunēšana televizora slikti ietekmē veselību. Vai tu to nezināji? - Maikls O'Konels turpināja.

Viņš bridi pagaidīja, lai tēvs apjēdz ņirdzīgos vārdus, un tad, atvēzējis kāju, spēcīgi iespēra pa televizoru. Tas nokrita zemē, un ekrāns sašķīda.

-   Draņķis! Tu par to samaksāsi.

-   Patiešam? Kas man vēl jāsalauž, lai tu beidzot pateiktu, kas nolika, kad viņa ieradās? Cik ilgi viņa šeit bija? Ko viņa tev apsolīja? Ko tu apņēmies izdarīt?

Negaidīdams atbildi, viņš piegāja pie grāmatplaukta un notrauca uz grīdas vecus nieciņus un fotogrāfijas.

-  Tās ir tavas mātes mantas. Man tās neko nenozīmē.

-   Vai gribi, lai pameklēju ko tādu, kas nozīmē? Ko viņa tev teica?

-   Puika, - vecais O'Konels caur sakostiem zobiem novilka, - lai arī ko tev tie brunči nozīmētu, es par to skuķi neko nezinu. Par lo, kur viņa tevi iepinusi, arī ne. Vai tev ir nepatikšanas? Ar naudu?

Maikls O'Konels lūkojās uz tēvu.

-   Par ko lu runā?

-   Kas tevi meklē, puika? Man ir aizdomas, ka viņi tevi kuru katru bridi atradīs, un tad viņi nepavisam neizturēsies pieklājīgi. Varbūt tu jau to zini.

-   Nu tā, - Maikls O'Konels nesteidzīgi novilka. - Dodu tev pēdējo iespēju, pirms atmaksāšu par visam tām reizēm, kad tu mani bērnība piekāvi. Vai tev šodien zvanīja meitene, vārdā Kšlija? Vai viņa lūdza tev palīdzību, lai tiktu vaļā no manis? Vai viņa teica, ka dodas pie tevis, lai parunātos?

Vecais O'Konels samiegtām, niknuma pilnam acīm vēroja dēlu. Kaut gan naids draudēja kuru katru brīdi izlauzties brīvībā, viņš savaldījies saknieba lūpas.

-   Nē, - viņš atteica, bet tad iekliedzas: - Nē, pie velna! Nav bijis nekādas Ešlijas! Nekādas meitenes! Nekā tada, ko tu patlaban muldi! Un tā ir patiesība, nolādēts, vai tu tam tici vai netici!

-  Tu melo. Vecais maitasgabals, tu melo!

Tēvs papurināja galvu un iesmējās, vel vairāk aizkailina- dams dēlu. Maikls O'Konels jutas lā, it ka stāvētu uz palodzes un mēģinātu noturēties līdzsvarā. Vairāk par visu viņš vēlējās just, ka viņa dūres triecas tēva sejā. Taču vispirms vajadzēja noskaidrot, kas īsti notiek, jo viņa atsaukšanai uz šejieni bija kāds iemesls. Viņš likai nesaprata, kāds.

-   Viņa teica…

-   Nezinu, ko viņa tev teica. Mis Kaviņsauca nav ne zvanījusi, ne rādījusies pie manām durvīm.

Maikls O'Konels soli atkāpās.

-   līs nesaprotu… - Viņa prāts drudžaini slradāja. Kāpēc Ešlijai vajadzēja, lai viņš dodas šajā ceļojumā uz mājām? Kas viņai padoma? Maiklam O'Konelam nedevās roka apjausma, ko viņa gribējusi panākt.

-   Ar ko tu esi sapinies? - tēvs jautaja.

-   Ne ar vienu. Ko lu tur muldi? - Maikls O'Konels noņurdēja, dusmodamies, ka iztraucēts pārdomās.

-  Kas tas ir? Narkotikas? Vai aplaupīji kadu kopā ar citiem un nokrāpi pārējiem viņu daļu? Ko lu esi pastrādajis, ka tevi meklē tik naudīgi cilvēki? Vai kaut ko viņiem nozagi?

-   Man nav ne jausmas, par ko tu runa. - Maiklu O'Konelu mulsināja tēva pašapmierinātā sejas izteiksme. Vecajam vajadzētu dusmoties par sadragāto televizoru, bet viņš nedusmojas, tātad zina, ka drīz uzradīsies jauns, Maikls O'Konels nodomāja.

-   Ko tu, puika, apkrāpi? Kāds uz tevi ļoti dusmojas.

-   Kas lo teica?

Tēvs paraustīja plecus.

-   Neteikšu. Taču es zinu.

Maikls O'Konels izslējās, nospriezdams, ka tēva teiktajam nav nekādas jēgas. Bet ja nu ir?

-   Vecais, es tev nodarīšu sāpes. Tev tas jāsaprot. Tu esi vecs un vārgs, un es tev nodarīšu ļoti stipras sāpes. Pasaki man, par ko tu runā! - viņš uzkliedza, diviem ašiem soļiem šķērsodams istabu un nostādamies tēva priekša. Vecais O'Konels smīnēdams sēdēja krēslā un prātoja, vai izdevies aizkavēt dēlu mājā pieliekami ilgi, lai noslēpumainais misters Smits spertu nepieciešamos soļus, lai ari kādi tie bulu.

Pusjudzes attālumā no O'Konela mājas kādā sānielā Houpa ieraudzīja vairākas vecas, apskrambātas mašīnas un pikapus ar IIarley-Davidson uzlīmēm. Automobiļi bija nevērīgi novietoti ceļa malā. Viņa redzēja gaismu, kas spīdēja no apbružātas rančo stila mājas patālāk no ielas, un dzirdēja skaļas balsis un smago rokenrolu. Acīmredzot tur nolika pulcēšanās. Alus un pica, Houpa sprieda, un metamfetamīni desertā. Viņa apstādināja savu īrēlo mašīnu dažu pēdu attālumā no citas, lai izskatītos, ka lā pieder kādam viesim.

To izdarījusi, viņa steidzīgi uzģērba melnu kombinezonu, ko bija nopirkusi Sallija, kabatā iebāza tumšzilu sejas masku un cepuri, rokas uzvilka gumijas cimdus un liem pāri - ādas pirkstaiņus. Ap plaukstu locītavam un potītēm viņa aptina melnu izolācijas lenti, lai nekur nerēgotos kaila miesa.

Houpa uzmeta plecā mugursomu, kurā bija ierocis, un, pilnīgi saplūzdama ar tumsu, sāka skriet uz O'Konela mājas pusi. Rokā viņai bija mobilais telefons, un viņa piezvanīja Skotam.

-   Esmu klāt un atrodos dažu simtu jardu attāluma. Kas man jāmeklē?

-   Puisis atbrauca ar piecus gadus vecu sarkanu Toi/ota ar Masačusetsas pavalsts numuru, - Skots ziņoja. - Tēvam ir melns pikaps, daļēji novietots zem nojumes. Ara gaisma ir ieslēgta pie gala durvīm. Pa tām tev jāiet iekša.

-   Vai viņi vēl…

-  Jā. Es dzirdēju, kā iekšā kaut kas plīst.

-   Vai ir vēl kāds?

-   Es nevienu neredzu.

-   Kur man…

-  Pie nojumes. Labajā puse. Tur mētājas visādi instrumenti un mašīnas rezerves daļas. Tu viņus dzirdēsi, bet viņi tevi nemanīs.

-  Labi, - Houpa noteica. - Turpini vērošanu. Vēlāk parunāsim.

Skots, beidzis sarunu, atspiedās pret pussabrukušā šķūņa sienu un skatījās. Apkaimē gaismas bija ļoti maz, jo šajā pasaules nostūri nebija ielas laternu. Ja vien IIoupa turēsies enā, viņa bus drošībā.

Skola domas aprāvās. Tāda prātošana bija bezjēdzīga. Neviens no viņiem nebūs drošība. Varbūt vienīgi Ešlija, un tāpēc viņi visi darīja lo, ko darīja.

Gaidāmā nakts viesa Skotā bailes un nedrošību, un viņš prātoja, kā Houpai, kura spēlēs galveno lomu uz skatuves, ko viņi radījuši, izdodas savaldīt savas šaubas.

Houpa skrēja, saliekusies vidukli uz. priekšu ka savvaļas dzīvnieks, nevis sportiste, kas viņa reiz bija. Šķērsojusi pagalmu, viņa apstājās pie nojumes tālākās sienas, kur uz mirkli noslīga zemē, cenzdamās atgūt elpu. Tuvākās majas atradās vismaz trīsdesmit vai četrdesmit jardu tālāk otrā ielas pusē.

Viņa atspieda galvu pret nojumes sienu un aizvēra acis.

Houpa mēģināja savās izjūtās atrast ko tadu, kas sniegtu viņai speķu izturēt nākamās minūtes. Viņa iedomājās bezvārdi, ko bez dzīvības pazīmēm tur savās rokās, un tad iztēlojās, ka las pats var notikt ar Ešliju.

Šis iztēles ainas viņas apņēmību stiprināja.

IHoupas gribu vairoja ari doma, ka O'Konels varētu uzbrukt Ketrinai. Viņa zināja, ka māte cīnītos, taču vecu sievieti tādam pretiniekam nebūtu grūti pieveikt.

Atkal un atkal gara acīm Houpa skatīja briesmu ainas, kādas varēja nokļūt viņas tuvinieki, tādējādi pulēdamās atbrīvoties no šaubām un nedrošības. Viņas un Sallijas ērtajā dzīvojamā istabā šī iecere šķila skaidra un saprotama, bet nu viss bija pavisam citāds, aplams un neiespējams. Houpa svīda, un viņai trīcēja rokas.

Kas es esmu?

Viņa atcerējās brīdi pēc tēva nāves, kad jutās nobijusies. Nevis tapec, ka palikusi viena, - viņa baidījās, ka nespēs piepildīt tēva cerības. Houpa mēģināja iedomāties, ko tēvs teiktu, ieraudzījis viņu nakts ielokā sēžam uz mitras zemes, ar galvu atspiedušos pret nojumes sienu. Viņš saprastu, ka jāriskē, lai aizsargātu tuvus cilvēkus. Viņš allaž vēlējās, lai meita uzņemas vadību, vienalga, vai tas bija pareizi vai nepareizi. Tu esi kapteine, tumsā viņa dzirdēja Ieva balsi.

Houpa saprata, ka šajā bridi daudz netrūkst, lai viņa zaudētu prātu.

Atslābinies, viņa domas sev teica.

Houpa uzvilka masku, noslēpdama seju, un izņēma mugursoma noglabāto ieroci no plastmasas maisiņa.

Viņa uzlika pirkstu uz mēlītes. Pirmo reizi Houpa turēja rokā šaujamieroci un vēlējas, kaut būtu vairāk pieredzējusi, taču pārsteigta juta, ka no tērauda spala viņas plaukstā ieplūst dīvaina strāva, piešķirdama viņai līdz šim nepazīstamu, reibinošu varu.

Viņa parāpās uz. mājas pusi un, gaidīdama īsto mirkli, ieklausījās niknajās balsīs.

- Tu man pateiksi, kas īsti noliek, - Maikls O'Konels izgrūda. Ikviens viņa vārds pauda gan gadiem krālu naidu pret šo viru, kas augstprātīgi šūpojās krēslā viņam pretī, gan mīlestību, ko viņš juta pret Ešliju. Viņa sirds dauzijas tik neprātīgi, ka viņš baidījās, ka aiz. niknuma zaudēs samaņu.

-   Kas notiek? Es pateikšu, kas notiek. Tu šeit ierodies un bļausties par kaut kādu skuķi, kaut gan tev vairāk vajadzētu uztraukties par saviem ienaidniekiem! - tēvs atcirta, novicinādams roku.

-   Es nesaprotu, par ko tu runā. Nevienu neesmu apkrāpis.

Kad tevs kaitinoši paraustīja plecus, Maikls O'Konels, rokas sažņaudzis dūrēs, paspēra soli uz priekšu. O'Konels, vecākais, beidzot piecēlās no krēsla un izrieztām krūtīm nostājas dēlam pretī.

-  Vai lu doma, ka tagad esi pietiekami pieaudzis un spēcīgs, lai mani pieveiktu?

-   Nedomāju, ka tu gribi dzirdēt atbildi uz. šo jautājumu, vecais. Tu izskaties aptaukojies un zaudējis izveicību. Varbūt las izdomātais muguras savainojums patiešām liek sevi manīt. Tev padevās sieviešu un bērnu iekaustīšana, bet tas bija ļoti sen. Neaizmirsti, ka es vairs neesmu bērns.

Dzedrums dēla balsī atvēsināja veco O'Konelu. Viņš ievilka elpu un papurināja galvu.

-   Varbul tu doma, ka esi pieaudzis, bet strīdēties ar mani es tev neiesaku. Atceries, ka joprojām varu tevi samalt miltos.

-Toreiz tu biji vārgulis, un tagad ari esi vārgulis. Pat māte spēja turēties tev pretī. Ja viņa nedzertu, nemūžam tu nespētu viņu piekaut. Tā bija arī tonakt, vai ne? Kad viņa nomira. Viņa bija pārāk piedzērusies, lai pretotos, un lu pamanīji izdevību un viņu nogalinaji.

Vecais O'Konels ieņurdējās.

-   Man nevajadzēja toreiz melot. Man vajadzēja pastāstīt kruķiem patiesību, - Maikls O'Konels rūgti noteica.

-  Nepārspīlē! - lēvs šņāca. - Un nemaisies lietās, par kurām tev nav nekādas jēgas!

Balsis kļuva arvien klusākas un naidīgākas. Abi vīrieši stāvēja viens otram pretī dažu pēdu attālumā gluži kā suņi, kas ņurdēdami gatavojas cīņai.

-  Vai tu domā, ka vari mani nogalināt un izkļūt cauri sveikā tāpat kā toreiz, kad nogalināji māti? Nedomāju vis, vecais.

Tēvs piepeši parāvās uz priekšu un spēcīgi iebelza dēlam pa seju. Sitiena trula skaņa atbalsojās istabā.

Maikla O'Konela seju izķēmoja ļauna smaida grimase. Nākamajā mirklī viņš zibenīgi sagrāba Ievu aiz rīkles. Vērodams, kā viņa tvērienā tam aizžņaudzas elpa, saspringst muskuļi un cīpslas, viņš juta neaprakstāmu gandarījumu, gandrīz vai reibdams no naida un riebuma. Vecais O'Konels, panikas pārņemts, rāva dela roku no sevis nost, mēģinadams atbrīvot kaklu. Kad no elpas trūkuma viņa seja bija kļuvusi pavisam sarkana, Maikls O'Konels piepeši palaida viņu vaļa un atgrūda. Tēvs ietriecās kafijas galdiņā, un krāmi, kas uz tā atradās, nolidoja uz grīdas. Krizdams viņš tvērās pie atzveltnes krēsla paroča, noraudams krēslu sev līdzi. Gaisu kampdams, vecais O'Konels gulēja uz grīdas, aiz pārsteiguma izvalbījis acis. Maikls O'Konels iesmējās un tēvam uzspļāva.

-  Paliec, kur esi, vecais. Uz. visiem laikiem. Bet tagad klausies. Ja tev piezvanīs Ešlija vai kāds ar viņu saistīts cilvēks un lu apsolīsi, ka viņam kaut ka palīdzēsi, es atgriezīšos un tevi piebeigšu. Vispirms es tevi mocīšu, līdz tu lūgsies, lai es padaru tev galu. Un tad es levi nogalināšu. Vai saprati? Es labprāt nogalinātu visu, kas saistīts ar manu pagātni. Tad es justos daudz labāk. Un priecāšos, ja varēšu sākt ar tevi.

Tēvs kā sastindzis gulēja uz grīdas. Maikls O'Konels redzēja bailes, kas pavīdēja tēva acīs, un pirmo reizi tajā vakarā nodomāja, ka brauciens uz ziemeļiem bijis tā vērts.

-  Tev bulu labāk, - viņš turpināja, - ja tu nekad vairs mani neredzētu, nožēlojamais mērgli. Nakamreiz. tu nonāksi tumšā kastē zem zemes, kur tev ir īstā viela un kur tev vajadzēja nonākt jau pirms daudziem gadiem.

Maikls O'Konels pagriezās un neatskatīdamies izgaja pa gala durvīm laukā.

Nakts aukstais gaiss iesitās viņam sejā ka sliktas atmiņas, taču lajā brīdī viņš spēja domāt vienīgi par Ešliju. Ko viņa sagudrojusi? Maikls O'Konels lauzīja galvu, kāpēc Ešlija iedomājusies, ka viņa levs tai palīdzēs. Kāds meloja.

Viņš iesēdās automašīnā un iedarbināja motoru, nolēmis nekavējoties noskaidrot atbildes uz. šiem jautājumiem.

Houpa dzirdēja strīdu un īsās cīņas trokšņus. Ieraudzīdama Maiklu O'Konelu, kurš izmetās pa durvīm un lieliem soļiem devas pie automašīnas, kas bija novietota dažu pedu attāluma no viņas paslēptuves, viņa cieši satvēra automātisko pistoli un aizturēja elpu. Viņai bija japagaida, kad Maikls O'Konels izbrauks uz ielas un aiZtrauksies tumsā.

Houpa zinaja, ka izšķirošais mirklis ir klāt.

Nekavējies nevienu mirkli. Tiklīdz viņš iziel ara, tev jadodas iekša, Sallija bija teikusi.

Viņa piecēlās, prata dzirdēdama Sallijas balsi.

Nevilcinies. Negaidi. Ej iekša. Nesaki ne varda. Tikai nospied mēliti. Neatskaties. Dodies prom.

Houpa, dziļi ievilkusi elpu, pameta savu vietu pie nojumes sienas un steigšus iegāja nelielajā gaismas loka pie mājās gala durvīm. Viņas kreisā roka nevilcinādamās satvēra durvju rokturi, un viņa iegāja iekša.

Houpa atradās virtuvē, pa kuras durvīm redzēja dzīvojamo istabu, ka jau Skots bija teicis. Viņa stāvēja, nespēdama pakustēties, un vēroja, kā Maikla O'Konela tēvs cenšas pietrausties kājās.

Ieraudzījis I loupu, viņš nelikās pārsteigts.

-   Vai tevi sūtīja misters Džounss? - viņš jautāja, izslieda- mies taisni un notraukdams no sevis putekļus. - Minūti nokavēji, jo mans zeņķis tikko aizbēga. Mašīna, kas tur aizjoņoja, bija viņējā.

Houpa pacēla ieroci.

O'Konels iz.skatijas apmulsis.

-   Ki! - viņš asi uzsauca. - Tev vajadzīgs tas sasodītais puika, nevis es!

Piepeši it viss houpai šķita pastiprināts. Krāsas visapkārt bija košākas, skaņas skaļākas un smārdi - spēcīgāki. Pašas elpa atbalsojās ausis, radīdama tajās milzu troksni. Viņa pulējās ne par ko nedomāt.

IIoupa notēmēja ieroci O'Konelam pret krūtīm un nospieda mēlīti.

Un nekas nenotika.

Detektīvs, atnesis lielu kasti ar sarkanu, salauztu zimogu un nometis lo galda vidu, paliecās man pretī, viegli smaidīdams.

-   Vai zināt, kā bērni izturas Ziemassvētku rīta? - viņš jautāja.

Viņi nespēj novērst skatienu no dāvanām, kas iesaiņotas un

noliktas zem egles.

-   Protams. Kāpēc jus to…

-   Pierādījumu vākšana nedaudz atgādina visas tas dāvanas. Bērni vienmer doma, ka lielāka dāvana bus tā labākā, bet bieži tā nemaz nav. liesi necilākajā kārba reizēm ir vērtīgākā velte. To pašu var sacīt par mums. Nereti kads sīkums kļūst par svarīga- ko pierādījumu, kad sakas tiesas prāva. Tāpēc, kad pētām nozieguma vietu, meklējam tur pierādījumus vai pārmeklējam kādu dzīvokli, jāņem vērā visi sīkumi.

-  Un kā bija šajā reizē?

Detektīva sejā atplauka plats smaids. Viņš izņēma no kastes aizzīmogotā plastmasas maisiņa ievīstītu pistoli un pasniedza to man. Јs aplūkoju ieroci caurspīdīgajā iesaiņojuma un redzēju, ka uz tā spala un stobra manāms pulveris, ko izmanto pirkstu nospiedumu noteikšanā.

-   Uzmanieties, - viņš aizrādīja. - Nedomāju, ka šis nieciņš ir pielādets, taču aptvere ir spala, tāpēc droši nezinu. Viņš atkal pasmaidīja. - Jūs nespējat iedomāties, cik letālu negadījumu noliek tā iemesla pec, ka cilvēki vicina ieročus, kam jābūt tukšiem.

es piesardzīgi turēju ieroci pirkstos.

-   īpaši interesants neizskatās.

Detektīvs pamāja.

-   Draņķīgs ierocis, viņš noteica un viegli papurināja galvu. - Visietākais, kādu iespējams atrast. To darinājusi kaut kāda kompānija Ohaio. Detaļas izgatavotas atsevišķi, tad saskrūvētas kopa, gatavie ieroči sakrauti kastes un nosūtīti kādam apšaubāmam tirgonim, l abs ieroču veikals nemūžam ko lādu nepārdotu. Un neviens profesionālis to neizmantotu.

-  Tas tik un ta pilda savu uzdevumu.

-   Daļēji. Ierocis ir pusautomātisks. Divdesmit piektais kalibrs. Viegls. Profesionāli slepkavas - un tādus šeit manām reti, ka jus noprolal, izvēlas divdesmit otro un divdesmit piekto kalibru, jo tādus ieročus ir viegli aprīkot ar paštaisītu klusinātāju, un, ja tos pielādē ar palielinatas jaudas lodi, savu darbu tie paveic gludi un tīri. Taču šādu meslu viņi nemūžam neizmantotu, jo tas ir parak neuzticams. Ar to ir grūti apieties, gan drošības aizslēgs, gan mēlītē mēdz iestregt, un, ja nešauj no tuva altaluma, ari nomērķēt nav iespējams precīzi. Trieciens nav īpaši spēcīgs. Tas neapturētu vidēja lieluma vērsi vai izvarotāju, ja vien ar pirmo šāvienu neizdodas trāpīt tieši sirdi vai citā punktā, kas acumirklī izraisa navi. - Detektīvs smaidīja, vērodams, ka es grozu ieroci rokas. -Vai arī jāšauj no ļoti, ļoti tuva atstatuma. Tāda, kādā nonāk mīlētāji. Parasti gan nav prātīgi cilvēkam, kuru tu grasies nogalināt, iet klāt tik tuvu/

es pamāju, un detektīvs apsēdās uz krēsla.

Katru dienu var iemācīties ko jaunu, es teicu, paceldams ieroci pret gaismu, it ka mācētu kaut ko tajā saskatīt.

- līs jums gan stāstu, - detektīvs sacīja, - cik sasodīti slikts ir šis ierocis, tomēr savam uzdevumam las noderēja. Zināmā merā.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAl/V

Ixmuniu pieņemšana

Houpa acumirklī saprata, ka pieļāvusi kļudu.

Prātam kā zibsnis cauri izskrēja vairākas neticamas iespējas. Viņa ar īkšķi pārbaudīja drošinātāju, pārliecinādamās, ka ierocis ir šaušanas gatavībā, un pacēla kreiso roku, lai iegrūstu aptverē lodi, ar šausmām apjēgdama, ka to vajadzēja izdarīt pirms ienākšanas mājā. Atskanēja klikšķis, un ierocis bija uzvilkts. Houpai prātā iešāvās briesmīga doma, ka ne viņa, ne Sallija nebija iedomājušās, ka jāpārbauda, vai ierocis ir pielādēts.

Un nu viņa tur stāvēja, nesaprazdama, vai mesties bēgt vai turpināt iesākto.

O'Konela tēvs, kurš padevies bija sācis celt rokas augša, piepeši mežonīgi ierēcās un metās Houpai virsu.

Kad viņa pacēla ieroci otru reizi, O'Konels jau bija pārvarējis attālumu, kas viņus šķira. Brīdi, kad 1 loupa nospieda mēlīti, O'Konels uztriecās viņai virsū.

Viņa juta, ka ierocis rokā noraustās, dzirdēja šņācošu skaņu un mīkstu būkšķi. Nākamajā mirklī milzu spēks viņu uz- gruda virtuves galdam, kas apgāzās. Tukšās alkohola pudeles aizlidoja uz visām pusēm un, atsitušas pret sienām un skapi, sašķīda. 1 loupa nokrita uz grīdas, un O'Konels, draudīgi ņurdēdams, uzgāzās viņai virsu, ar vienu roku mēģinādams noraut viņai masku, ar otru žņaugdams kaklu.

Nezinādama, vai O'Konels ievainots, Houpa izmisīgi centās pacelt ieroci un šaut vēlreiz, bet pretinieka roka, piepeši gluži kā žņaugs aptvērusi viņas roku, grieza pistoles stobru pret griestiem.

houpa uzrāva ceļgalu augšup un grūda pretiniekam slarp kājām. O'Konels sāpēs iekaucās, bel Iverienu neatlaida. Jau cīņas sākumā Houpa saprata, ka šis virs ir spēcīgāks par viņu. O'Konels grieza viņas roku ar ieroci nevis vairs augšup, bet gan pret viņas krūtīm. Ar otru roku viņš Houpu dauzīja. Daudzi sitieni, sastapuši pretestību, netrāpīja mērķi ar tiem piešķirto spēku, taču ar tiem, kas mērķi sasniedza, pietika, lai Houpai acu priekšā satumstu.

Houpa spēra vēlreiz, un abi uzvēlās atkritumu grozam, no kura pa grīdu izšķīda smirdīgi kafijas biezumi un olu čaumalas. houpa dzirdēja, ka plīst kāds stikls.

O'Konels, biežs bāra kautiņu varonis, no pieredzes zināja, ka parasti cīniņā uzvara atkarīga no pirmajiem pāris sitieniem. Viņš bija ievainots un juta, ka sāpes caurstrāvo ķermeni, taču nograsijās padoties, zemapziņa nojauzdams, ka ši ciņa ar maskoto, nepazīstamo pretinieku ir nozīmīgākā viņa mūžā. Ja viņš neuzvarēs, tad mirs. Tāpēc viņš sakopoja visus speķus, lai pagrieztu ieroci pret uzbrucēju, neskaidri apzinādamies, ka reiz, pirms daudziem gadiem, rīkojies tā- pat, cīkstedamies ar savu piedzērušos sievu.

Houpa, šausmu un panikas pārņemta, kārpījās pretī cik spēja. Pirmo reizi lāds neiedomājams muskuļu spēks bija vērsts pret viņu. Ausis šalca adrenalīns, un viņa kampa gaisu, mēģinādama atrast sevī sparu, lai pretotos. Saņēmusies viņa ar ķermeņa spēku pūlējās nosviest no sevis O'Konelu, un abi ietriecās lete, no kuras nobira šķīvji un galda piederumi. Šķita, ka šī kustība kaut ko panākusi - O'Konels nelabi iegaudojās, un I loupa uz virtuves skapja apakšējās gaišās daļas ieraudzīja sarkanus asiņu traipus. lai gan pirmais šāviens bija saplosījis O'Konela pleca muskuļus un skāris kaulu, viņš cīnījās, nelikdamies ne zinis par sāpēm.

bridi, kad viņš ar abām rokām grāba pēc ieroča, I loupa ar brīvo roku cirta viņa galvu pret skapi. Dusmas O'Konela sejā ar atieztajiem zobiem mijās ar šausmām. Houpa 110 jauna atrada iespēju ietriekt ceļgalu viņam kājstarpē, tad atrāvās un iebelza viņam pa žokli. O'Konels, lai gan sitienu apstulbināts, vaļā viņu nelaida.

Houpa sila un sila ar kreiso roku, nelaizdama vaļā ieroci un uzmanīdama, lai ne mirkli slobrs nebulu pavērsts prel viņu.

Piepeši viņa juta, ka tvēriens, kas žņaudza viņas roku ar ieroci, atslābsi. Prata ienāca doma, ka pretinieks nokausēts, bet nākamajā mirklī 1 knīpas elpu aizrava neizturamu sāpju īlens, kas spēji ielauzās ķermeni. Viņas acu āboli pavērsās augšup, un viņa ar pūlēm turējās pie apziņas. Apkārt uzvir- puļoja draudīga tumsa.

Ar vienu roku spiezdams 1 loupas dūri, kurā viņa žņaudza ieroci, ar otru O'Konels apkart valdošajā jucekli bija sagrābstījis virtuves nazi un nevilcinādamies iedūris to I loupai sānos, cerēdams, ka trāpis sirdī. Šim uzdevumam viņš iztērēja gandrīz visus spēkus.

Houpa juta asmeni sevī. No Ša mirkļa atkarīgs viss. Vai nu es mirstu, vai dzīvoju, viņa nodomāja.

Ar kreiso roku palīdzēdama labajai, viņa pavērsa ieroci pret O'Konela seju, kas bija saviebta sāpju un niknuma grimasē. Brīdi, kad stobrs skāra pretinieka pazodi un nazis gluži vai iedūrās 1 loupas dvēselē, viņa nospieda mēlīti.

Skots gribēja ielūkoties pulksteņa izgaismotajā ciparnīca, bet neuzdrīkstējās nolaist skatienu no O'Konela mājas gala durvīm. Viņš klusi skaitīja sekundes kopš brīža, kad tajās nozuda Houpas tumšais slāvs.

Pārāk ilgi.

Viņš paspēra soli prom no savas paslēptuvēs, bet atrāvās atpakaļ, nesaprazdams, ko lai dara. Sirds krulis mežonīgi dauzījās. Prālā kāda uzstājīga balss atkārtoja, ka viss sagājis grīstē, ka viss ir nepareizi, ka viņam jātiek prom, tūlīt pat, pirms viņš ierauts vēl dziļāk drausmīgu notikumu virpuli. Skols juta, ka bailes velk viņu gluži ka atvarā.

Rīkle bija sausa, un lūpas - izkaltušas. Nakts gluži vai žņaudza viņu nost, un viņš atrāva krekla apkaklīti vaļa.

Skots domas mudināja sevi, ka jābēg, jāglābjas, kamēr vel var, lai ari kas bulu noticis.

Tomēr viņš stāvēja, kā stāvējis, tajā pašā vieta, vērīgi raudzīdamies tumsā un sasprindzinādams dzirdi, lai saklau- situ mazāko troksnīti. Pameta skatienu gan pa labi, gan pa kreisi.

Dzīve ir brīži, kad cilvēks zina, ka kaul kas jādara, tomēr ikviena prātā ienākusi iespējamā rīcība šķiel bīstamāka par iepriekšējo un iedveš arvien lielākas bailes. Skots saprata, ka Ešlijas dzīvība kaut kādā neskaidrā ziņā ir atkarīga no tā, kā viņš rīkosies turpmākajās sekundes.

Varbūt viņu visu dzīvības.

Un tad, izmisīgi vēlēdamies padoties savai panikai, viņš dziļi ievilka elpu un, atvairījis visas domas, apsvērumus, iespējas un izvelēs, strauji metās skriet uz mājas pusi.

Houpai kakla iesprūda kliedziens. Ša usmu pārņemta, viņa vārstīja muti, no kuras lauka nenāca ne skaņa. Beidzot viņa čerkstoši ievilka elpu.

Otrs šāviņš bija sadragājis Maikla O'Konela tēvam zobus, mēli un smaganas un iestrēdzis smadzenēs. Viņš bija nomiris vienā mirkli. Šāviena trieciens bija atsviedis viņu atpakaļ, gandrīz noceldams no Houpas, un tad atkal viņš bija uzkritis Houpai virsū.

O'Konela roka joprojām bija uz viņas sānā ietriektā naža spala, bet spēks, ar kadu tas bija tur iedzīts, atslaba. Houpa sakoda zobus, juzdama, ka liesmu mēles laiza viņas sānu, snaikstīdamās gar plaušām un sirdi, bet prata izplešas tumšs sāpju mākonis. Viņa jutas pārguruši un velējās aizvērt acis un aizmigt, tomēr, sakopojusi gribu, mēģināja nogrūst no sevis mirušo vīrieti. Houpai nepietika speķa. Viņa grūda vēlreiz, un O'Konela ķermenis par dažām collām pavirzījās. I'ēc tam vēlreiz. Šķita, ka viņa cenšas pakustināt zeme ieaugušu laukakmeni.

Houpa dzirdēja atveramies durvis un kādu ienākam iekšā.

Pretodamās nemaņai, viņa krampjaini tvēra gaisu.

- Ak dievs!

Balss likās pazīstama. Viņa ievaidējās.

Piepeši O'Konela svars, kas spieda viņu lejup gluži kā okeāna vilnis, pagaisa, un viņa uzpeldēja. Ķermenis, kas reiz bija O'Konels, bez dzīvības gulēja viņai blakus uz linoleja grīdas.

-   Houpa! Ak Dievs! - Viņa dzirdēja pazīstamo balsi čukstam viņas vardu un sakopoja spēkus, lai paskatītos uz skaņas pusi.

-   Sveiks, Skot. - Par spīti sapem, viņa izmocīja smaidu. - Radās neliels šķērslis.

-   Ak, I loupa… Mums jātiek prom.

Viņa pamāja un pulējās piecelties. Nazis joprojām rēgojas viņai sānā. Skols pastiepa roku, lai lo izvilktu, bel viņa papurināja galvu.

-   Nepieskaries tam.

Skots pamāja.

-   Labi.

Ar viņa palīdzību Houpai izdevās nostāties uz kājām. Reibonis pastiprinājās. Sakodusi zobus, viņa albalstījas pret Skotu un parkāpa pari O'Konela līķim.

-   Man vajadzīga palīdzība. - Viņa aplika roku Skotam ap pleciem, un Skots vadīja viņu uz durvju pusi. - Ierocis, - viņa čukstēja. - Mēs nedrīkstam atstāt pistoli šeit.

Skots palūkojās apkārt un pamanīja šaujamo uz grīdas. Viņš to pacēla, paņēma houpas mugursomu, iemeta ieroci plastmasas maisiņā, ko aiztaisīja, tad uzmeta mugursomu sava brīvajā plecā.

-   Iesim laukā, - viņš sacīja.

Abi izsteberēja ara pa durvīm, un Skols palīdzēja Houpai nokļūt nojumes tumšajā pusē, kur atbalstīja sievieti pret sienu.

-   Man japadomā.

houpa, saraustīti tverdama veso gaisu, pamāja. I'rats noskaidrojās, un doma par izsprukšanu no nāves ķetnām deva viņai spēku. Viņa pavirzījās augstak.

-   Es varu kustēties.

Skolu plosīja šausmas, panika un apņēmība. Viņš pulējas domāt skaidri un pieņemt vispareizāko lēmumu. Skots noņēma Houpai sejas masku, aptverdams, kāpēc Sallija iemīlējusi šo sievieti. Lai gan viņas seja bija sāpēs saviebta, lā bija drosmīgas sievietes seja. Skots saprata, ka IIoupa riskējusi ar savu dzīvību ne vien Sallijas un Ešlijas, bel ari viņa deļ.

-   Manas asinis droši vien… uz grīdas. Ja policija…

Skots saspringti pamāja.

-   Pagaidi mani šeit. Vai varēsi?

-   Es jūtos normāli, - viņa sacīja, kaut gan skaidri bija redzams, ka tā nav. - Esmu tikai ievainota. Nevis savainota, - viņa piebilda, atcerējusies senu sporta patiesību. Ja sportists ir ievainots, viņš var spēlēt. Ja savainots, tad ne.

-   Es tūlīt atgriezīšos.

Skots iemetās nojumē un pietupies nopētīja rezerves daļas, izmētātos instrumentus, tukšas krāsas bundžas un jumta lubiņu grēdas. Viņš zināja, ka tepat kaut kur ir tas, kas viņam vajadzīgs, bet nebija pārliecināts, vai spēs to tumsa saskatīt.

Viņš lūdza Dievu, lai tas suta veiksmi.

Beidzot viņš ieraudzīja vajadzīgo. Sarkanu plastmasas kannu.

Lūdzu, viņš domāja. Kaut nebulu tukša!

Viņš pacēla kannu un sakratīja. Apmēram trešdaļu las tilpuma aizņēma šķidrums, kas iekšā šļakstījās. Viņš atskruve- ja vāciņu un tūlīt pal saoda ne ar ko nesajaucamo veca benzīna smaku.

Skols pieliecās un, cik ātri vien spēja, ieskrēja gaismas loka un iemetas iekša pa durvīm.

Viņš apslāpēja nelabumu. Pirms dažam minūtēm, ieiedams mājā, viņš uzmanību pievērsa vienīgi 1 loupai, kuru vajadzēja dabūt prom no cīņas vietas. Nu viņš bija šeit viens kopa ar O'Konela tēva liki un, beidzot uz. lo palūkojies, ieraudzīja mirušā asiņaino, sadragāto seju. Noelsies viņš pūlējas saglabāt mieru, taču sirds krūtis izmisīgi dauzījās. Viss šķila pārāk spilgts un žilbināja acis. Apgāztie un sadauzītie priekšmeti, tāpat ka asinis, nez kapec savādi koši mirdzēja. Viņš nodomāja, ka vardarbības pēdas ir pārak spilgtas un vērš notikuma vielu gaišāku, nevis tumšu.

Skots smagi elpoja.

Viņš palūkojās uz vietu, kur bija atradis Houpu zem līķa, un, ieraudzījis uz grīdas sarkanas piles, izlaistīja tur daļu benzīna. Pārējo viņš izlēja uz O'Konela krekla un biksēm. Palūkojies apkārt, viņš pagrāba trauku dvieli, ko iemērca asiņu un benzīna sajaukuma uz vira krūtīm. Auduma gabalu viņš iebāza sev kabata.

Nelabuma mocīts, Skols izstiepa roku, gribēdams pret kaut ko atbalstīties, tomēr laika attapās. Ikviena sekunde slepkavības vietā palielināja iespēju, ka paliks kads daiļrunīgs pierādījums. Viņš iemeta kannu benzīna peļķē un piegāja pie plīts, kur uz letes blakus gāzes degļiem mētājās sērkociņi.

Paspēris pāris soļu uz durvju pusi, viņš aizdedzināja visu kastīti un uzmeta O'Konela tēvam to uz krūtīm.

Benzīns uzliesmoja. Skots mirkli kā sastindzis slāvēja, vērodams, ka uguns izplatās, lad apsviedies izmetās lauka, tumsā.

Houpa, atspiedusies pret nojumi, bija cieši apvijusi cimdā tērptos pirkstus ap naža spalu, kas joprojām rēgojās viņai sānos.

-   Mums jāiet, - Skols sacīja.

-   Jā, es varēšu. - I loupas balss bija čerkstoša.

Abi turējās ēnā, līdz nokļuva uz ielas. Skols aplika roku 1 loupai ap vidukli, lai viņa varētu atbalstīties, un abi lēni gāja uz Iloupas mašīnas pusi. Ne viens, ne otrs nepameta skatienu atpakaļ uz O'Konela māju. Skols lūdza Dievu, kaut liesmas tik atri nepieņemtos spēkā, lai paietu vismaz dažas minūtes, līdz kaimiņi las pamanīs.

-   Kā lu jūties? - viņš čukstus noprasīja.

-    Būs labi, - Houpa atbildēja, pret viņu balstīdamās. Nakls vēsumā Iloupas prals bija skaidrs, un viņa spēja paciest sāpes, kas ikvienu soli darīja neticami grūtu. Vienu bridi viņa bija pārliecināta par saviem spēkiem, bet nākamajā jutās vārga un izmisusi. Lai cik rūpīgi Sallija bija izplānojusi turpmākos nakts notikumus, tos īstenot nebūs iespējams. To I loupa saprata, juzdama, ka brūcē pulsē asinis.

-   Vēl mazliet, - Skots viņu mudināja.

-   Mēs izskatamies pēc pāra, kas izgājis jauka nakls pastaigā, - 1 loupa jokoja, par spīti sāpēm. - Pie stūra jāgriežas pa kreisi, un lad mašīna bus pavisam tuvu.

Kairs solis bija Ienāks par iepriekšējo. Skols nezinaja, ko iesāks, ja garām brauks automašīna vai kads iznāks laukā un viņus nopētīs. Tālumā skanēja suņu rejas. Viņi sleberē- dami nogriezās ap stūri, vairak atgādinādami pari, kas vakariņu laikā pa vairak iedzēris, un Skots ieraudzīja mašīnu. Tuvējā mājā sarīkotajā ballītē jautrība sita augstu vilni.

Houpai izdevās saņemties. Sasprindzinājusi ikvienu ķermeņa muskuli, viņa izmantoja atlikušo spēku kripatas.

-   Nosēdini mani pie stūres, - viņa stingri sacīja, cerēdama, ka Skots paklausies.

-  Tu nevari vadīt mašīnu. Tev vajadzīgs ārsts un slimnīca.

-  Jā. bet ne jau šeit. Ne tuvumā.

Houpa saspringti domāja, cenzdamās saglabāt skaidru saprātu, kaut gan sāpes to apgrūtināja.

-  Sasodītās numura zīmes! - viņa izgrūda. - Tās, ko bija ļoti svarīgi apmainīt. Tagad samaini tas atpakaļ.

Skots apjuka. Viņš nesaprata, kāpēc tas ir svarīgākais brīdī, kad 1 loupa steidzami bija jānogādā slimnīcā, lai varētu iztīrīt brūci.

-   Paklausies… - viņš iesāka.

-Samaini numura zīmes!

Skols, saraucis pieri, palīdzēja Houpai apsēsties pie stūres, paņēma somu ar numura zīmēm un, uzmetis skatienu mājai, kur pilnā sparā ritēja ballīte, strauji noliecās vispirms mašīnas priekšpusē, pēc tam pakaļgalā, uzlikdams īrētajam automobilim īstās Masačusetsas pavalsts plāksnītes. Otru komplektu viņš iemeta mugursoma kopā ar ieroci, bet benzīnā un asinīs samērcēto dvieli iebāza plastmasas maisiņa, kur atradās ari pistole.

Kad Skots atgriezās pie vadītāja puses durvīm, Houpa bija ielikusi atslēgu aizdedzē. No sāpēm viebdamās, viņa norāva no potītēm un plaukstu locītavām lenti un novilka cimdus. To visu kopā ar sejas masku viņa pasniedza Skotam. Pēc tam viņš bezpalīdzīgi stāvēja, vērodams, kā Houpa izvelk no miesas naža asmeni.

-  Ak Dievs! - galvu atmetusi, viņa noelsās, gandrīz zaudēdama samaņu. Pēc viena sāpju viļņa sekoja nākamais.

Cerēdama, ka sāpes neļaus viņai paģībt, Iloupa asi ievilka elpu.

-   Man tevi jāaizved uz slimnīcu.

-   Uz slimnīcu es tikšu pati. Tev vel daudz kas jāizdara. - Rādīdama uz nazi, Iloupa sacīja: - To es paturēšu. - Nometusi nazi uz. mašīnas grīdas, viņa pastūma to tālāk no acīm.

-   es varu no tā atbrīvoties, - Skols piedāvāja.

houpas domas miglojās. Viņa papurināja galvu.

-    Tiec vaļā no tā visa un numura zīmēm kada vieta, kur tās nevarēs saistīt ar šo mašīnu. - Viņa pulējās visu atcerēties, taču sāpes traucēja rāmi, sapratīgi domāt. houpa vēlējās, kaut šeit būtu Sallija. Viņa paredzētu visus sīkumus un līkločus. Tas viņai padevās vislabāk. houpa tikko manāmi pagriezās pret Skotu, cenzdamās viņu uzlūkot kā daļu no Sallijas. Reiz viņš galu galā tāds bija.

-  Tātad, - viņa sacīja, - mums jāturas pie plāna. Es varu braukt. Tu dari, kas tev jādara. - Viņa pamāja uz mugursomu, kurā bija ierocis.

-   Es nedrīkstu tevi pamest vienu. Sallija nemūžam man to nepiedotu.

-   Viņai nebūs iespēja tev piedot, ja tu to nedarīsi. Mēs neiekļaujamies grafikā. Tava turpmākā rīcība ir izšķiroša.

-   Vai tu esi pārliecināta, ka tiksi gala?

-Jā, - Houpa atbildēja, zinādama, ka tie ir meli. Viņa ne par ko vairs nebija pārliecināta. - Ej! Nekavējies!

-   Ko lai saku Sallijai?

Houpa brīdi klusēja. Prātā ienāca simtiem domu.

-  Pasaki viņai, ka ar mani viss būs labi, - I loupa tikai pateica. - Vēlāk ar viņu parunāšos.

-   Vai tu patiešām esi pārliecināta, ka tiksi galā? - Skots izmisis jautāja vēlreiz, lūkodamies uz brūci, 110 kuras āra bija rēgojies naža spals. Melnais kombinezons bija piesūcies asinīm.

-   Nav tik slikti, ka izskatās, - Houpa atkal sameloja. - Ej vien, iekams neesam palaiduši vējā savu iespēju.

No domas, ka pēc visa, ko viņa izdarījusi, plāns tik un ta varētu izgāzties, Houpa gandrīz sabruka. Viņa pamāja Skotam.

-   Ej!

-   1.abi, - viņš atbildēja un pakāpās soli atpakaļ.

-   Pagaidi, Skot…

-Jā?

-   Paldies, ka ieradies man palīgā.

Viņš pamāja.

-   Tu paveici visgrūtāko, - Skots teica un, ai/cirlis durvis, vēroja Houpu, kas paliecas uz priekšu, iedarbināja mašīnu un lēni izbrauca uz ceļa. Stāvēdams viens tumsa, Skots nenovērsa skatienu no I loupas automobiļa sarkanajām ugunim, līdz tās nozuda. Tad viņš uzmeta mugursomu plecā un sāka skriet uz autobusu pieturas pusi. Viņš zināja, ka ir nokavējies, un sekas tam varētu but satriecošas, tomēr tik un tā bija jāpaveic uzdevums, ko Sallija devusi. Viņš nezināja, ko atlikušajā nakts daļā darīs Houpa, bel vēlēja Houpai veiksmi, jo viņai tā bija vajadzīga visvairāk. Tad Skots apjēdza, ka tā gluži nav. Veiksme šajā nakti būs nepieciešama arī citur.

Sallija sēdēja mašīnā, ko bija novietojusi tirdzniecības centra stāvvietas malā, un gaidīja Skotu. Viņa ielūkojas pulksteni, tad pārbaudīja hronometru, paņēma mobilo telefonu un ilgi domāja, vai vajag zvanīt, līdz nolēma, ka to nedarīs. Viņa atradās četrdesmit piecu minūšu brauciena attālumā no Bostonas, samēra tuvu pie automaģistrāles. Ši viela bija iz- velela pēc tādiem pašiem apsvērumiem, pēc kādiem viņa bija izraudzījusies vietu, lai saliktos ar Houpu, kad nodeva tai ieroci, tomēr bija ari atšķirīga, jo sniedza Skotam iespēju viegli likt uz. ceļa, kas veda atpakaļ uz Masačusetsas pavalsts rietumiem.

Sallija atspieda galvu pret sēdekļa atzveltni un aizvēra acis, nevēlēdamas ļauties bailēm un iztēloties visas iespējamās neveiksmes, kas šajā nakti varētu viņus piemeklēt. Nogalināšanas mākslā viņi bija iesāceji. l ai gan ikvienam no viņiem nāves plānošana, organizēšana un izpilde šķila paveicama un iespējama, šis ieceres īstenošana bija pavisam kas cits, un taja ziņā viņiem nebija ne mazākās pieredzes. Plānojot šīs nakts darbības, Sallija šo neprasmi bija uzskatījusi par viņu lielāko priekšrocību. Pieredzējuši slepkavas neriko- tos lā ka viņi. Šis plāns bija neparasts, samērā haotisks un atkarīgs no katra spējas efektīvi veikt savu uzdevumu. Tieši tāpēc tas varēja izdoties, Sallija domāja.

Pieredzējuši noziedznieki nerīkotos lā, kā rīkojās viņi. Toties narkomāni un varmākas no sīkiem likumpārkāpējiem viegli kļuva par slepkavām. Tas bija loģiski.

Sallija cieši aizmiedza acis.

Varbūt doma par slepkavību jau paša sākumā bija aplama? Viņa gara acīm skatīja Skotu un 1 loupu, kurus ielenc policisti un saslēdz roku dzelžos. O'Konela tevs sniegs liecību, un, tiklīdz Skots vai Iloupa, neizturējuši pratināšanu, salūzis, policisti ieradīsies pēc Sallijas.

Un Ešlija, kam līdzas būs vienīgi Ketrina, viena dzīvos pasaulē, kurā būs Maikls O'Konels.

Sallija atvēra acis un nopētīja zaļgani apgaismoto stāvvietu.

Ne minas no Skota. /

Houpai jau vajadzētu būt ceļa uz. mājām.

Maiklam O'Konelam vajadzētu nīkt ceļmala un labot tukšo riepu. Varbūt viņš gaida, ka viņu paņems tauvā. Viņš noteikti ir nikns, lamājas un nesaprot, kas notiek. Protams, viņš nespēj ne iedomāties, ka iepinies uzvedumā, turklāt vēl galvenajā lomā. Sallija pasmaidīja. Maikls O'Konels visu bija izdarījis pareizi, tekstu nebija sajaucis un nevienu soli sāņus nebija paspēris. Un pats lo nemaz nenojauta. Viņš bija iekritis slazdā, bel vēl nezināja, ka neitralizēts, ka šajā bridi uz, visiem laikiem liek šķirts no Hšlijas.

Sallija sažņaudza pirkstus dūrē. Tu esi mums roka, nelieli.

Viņa leni izelpoja. Varbūt.

Skotam jāierodas. Kuru katru mirkli.

Nikna un izmisusi Sallija ieblieza pa sluri.

- Pie velna, kur tu esi? - viņa drudžaini čukslēja, atkal pētīdama apkartni. - Nu taču, Skot! Brauc šurp!

Viņa atkal pasniedzās pēc mobilā telefona un atkal nolika lo atpakaļ. Gaidīšana bija grūta. Par to grūtāka bija uzticēšanas kadam, ko esi reiz. mīlējusi - vai vismaz sevi par to pārliecinājusi -, krāpusi, alslajusi un kam beidzot pasniegusi šķiršanas dokumentus. Vienīgais, kas ļāva viņai saglabāt kaut cik pieklājīgas attiecības ar bijušo viru, bija Ešlija. Ar to pieliks, lai spētu i/turēt šo nakti.

Tad viņa domās pievērsās Houpai. Sallija papurināja galvu un juta acīs sariešamies asaras. Viņa zināja, ka var uzticēties Houpai, kaut gan pēdējos mēnešos bija darījusi ļoli maz, lai justos šo paļāvibu pelnījusi. Sallija juta, ka viņā uzvirmo nedrošība.

- brauc šurp! - viņa atkal nočukstēja, il ka ar vārdiem spēļu ietekmēt notikumu gaitu.

Autostāvvietas tālākajā stūri, kur Skols bija atstājis savu pikapu, bija liela zaļa atkritumu tvertne. Viņš jutās atvieglots, ieraudzīdams, ka la ir gandrīz, pilna ne vien ar plastmasas atkritumu maisiem, bet arī pudelēm, kannām un citādām drazam. Viņš paķēra kādu maisu, kas bija piebāzts likai lidz pusei, atsēja auklu un iegrūda dziļi iekšā zagtās numuru zīmes, lenles atliekas un cimdus. Tad viņš maisu rūpīgi aizsēja, lai tas neatnāktu vaļa, un nolika to atkritumu tvertnes vidū. Tvertni iztukšos driz, varbūt nākamajā dienā.

Skots steigšus atgriezās pie sava pikapa, pagaidīja, kad neviena cita mašīna nebrauca, un tikai tad iedarbināja motoru.

Nolicis mugursomu uz grīdas, Skots pārģērbās uzvalkā un apsēja kaklasaiti. Viņš zināja, ka jāpasteidzas, taču daudz svarīgāk bija nepievērst sev uzmanību. Izmisīgi velēdamies palielināt ātrumu, viņš tomēr cītīgi turējās atļautajās robežas. Pa maģistrāli viņš nevainojami brauca pa vidējo joslu.

Viņš nezināja, ko lai saka bijušajai sievai.

Skots nespēja iedomāties vārdus, ar kādiem lai izstāsta šīs nakts notikumus. Ja viņš neko neteiks, Sallija viņu ienīdis. Ja viņš pateiks visu, Sallija ļausies panikai un viņu ienīdīs. Viņa gribēs neka vējotie:, doties pie I knīpas, nevis darīl to, kas atlicis pēc plāna.

Viss varētu izjukt.

Skots brauca uz. priekšu, apzinādamies, ka melos. Varbūt ne pārak, tomēr pietiekami. Tas viņu reizē gan sadusmoja, gan skumdināja, lurklnt viņš tāpēc julas neprasmīgs un pal negodīgs.

Iebraucis norunātajā autostāvvietā netālu no uzbrauktuves un Salliju pamanījis, viņš pēc brīža apstādināja mašīnu viņai blakus. Paņēmis mugursomu ar ieroci un asinīs un benzīnā samērcēto dvieli, viņš izkāpa no pikapa.

Sallija palika sēžam, bet izslēdza sava automobiļa motoru.

-  Tu kavējies, - viņa sacīja. - Nezinu, vai man pietiks laika. Vai viss noritēja, kā plānots?

-   Ne gluži, - Skots atzinās. - Tas nebija tik vienkārši, kā mums likās.

-   Kā tas bija? - Sallija lietišķā advokātes tonī jautāja.

-   Izvērtās cīņa. houpa uzvarēja, viņa izdarīja visu, kā vajag. - Skots brīdi vilcinājās. - Bet viņu nedaudz ievainoja. Tagad viņa brauc uz. mājām. Hs raizējos, ka tur paliks liecība par viņas klātbūtni, tāpēc pielaidu visam uguni.

-  Jēziņ! - Sallija iesaucās. - Tā mēs nebijām norunājuši!

-  Saproti, es uztraucos par slepkavības vietu. Nospriedu, ka uguns vislabāk nojauktu pēdas. Vai tad tu mums nestāstīji par tādu paņēmienu?

Sallija pamāja.

-Jā, jā. Labi. Nedomāju, ka tas radīs sarežģījumus.

-   Mugursomā blakus objektam ir dvielis. Benzīns no tā nokļūs uz stobra. Pēc tam tiec no tā vaļā.

Sallija atkal pamāja.

-   Gudri darīts. Bet Houpa… Ko tu teici par Houpu?

Skots iedomājās, vai no viņa sejas izteiksmes iespējams

noprast, ka viņš melo.

-   Houpa rīkojas pēc plāna. Izdari savu darāmo un vēlāk ar viņu aprunājies.

-  Kas notika ar Houpu? - Sallija asi noprasīja.

-   Tev jābrauc. Jāatgriežas Bostona. Mums nav laika. Nevaram zināt, ko darīs O'Konels.

-   Kas notika ar Houpu? - Sallija nikni atkārtoja.

-   Es jau teicu, ka viņa cīnījās! O'Konela tēvs viņu sadūra ar nazi. Kad devos prom, viņa lika tev pateikt, ka viss ir labi. Vai saprati? Tie bija viņas vārdi: "Pasaki Sallijai, ka ar mani viss būs labi." Tev jāpabeidz darbs. Mums visiem. I loupa izpildīja savu daļu. Es izpildīju savējo. Tagad ir lava kārta. Tas ir pēdējais, un tad… - Viņš aprāvās.

Sallija vilcinājās.

-   Sadūra? Ko nozīmē - sadūra? Pasaki man patiesību.

-   Es jau saku, - Skots stīvi atbildēja. - Viņu sadūra. Tas ir viss. Tagad brauc.

Sallijai bija neskaitāmi jautājumi Skotam, taču viņa klusēja. Lai cik dusmīga viņa bija, Sallija apzinājās, ka reiz, pirms daudziem gadiem, viņa Skotam meloja un tagad savukārt melo viņš. Ne vārda neteikdama, it kā neuzticētos savai balsij, Sallija pamāja, paņēma mugursomu un devās prom. Skols atkal palika stāvam, noskatīdamies, kā tumsā nozūd mašīnas lukturu gaisma.

* * *

Tātad, - detektīvs teica, rādīdams uz nozieguma vietas fotogrāfijām. - Uguns visu sabojāja. Turklāt ūdens, ko izlaistīja ugunsdzēsēji, nodarīja vel lielāku postu. Galu galā nevareja taču lugt, lai viņi nedzēš, - detektīvs piebilda, sausi iesmiedamies. - Mums laimējās, ka nenodega visa māja. Liesmas plosījās tikai virtuve. Vai redzat šo apkvēpušo sienu? Izmeklētājs, lietpratējs ļaunprātīgās dedzināšanas noziegumos, sacīja, ka ugunsgrēka izraisitajs neesot zinājis, ko dara, tāpēc uguns nevis izplātījās pa visu istabu, bet gan uzskrēja augšā pa sienu uz griestiem, un tāpēc kaimiņš no ielas pretējas puses to pamanīja; un mes beigu beigās veiksmīgi visu noskaidrojam.

-   Vai esat izmeklējis daudz slepkavību? - es jautāju.

-  Šeit? Te jau nav Bostona vai Ņujorka. Mūsu iecirknis ir pavisam neliels un pieticīgs. Bet pavalsts tiesu medicīnas ekspertu biroja darbinieki ir prasmīgi, un kriminālistikas nodaļā arī strādā ne jau slaisti, tāpēc slepkavības, ja tādas gadas, mes izmeklējam ātri un veiksmīgi. Pie mums ar slepkavību dažreiz beidzas ģimenes strīdi, kad viena vai otra puse pārak iekarst, vai neizdevušies narkotiku darījumi. Parasti nozieguma vietā stāv pats vainīgais vai viņa draugs un paskaidro, kas mums jāmeklē.

-  Šoreiz gan tā nebija, vai ne?

Ne. Sākuma bija daži jaut ijumi, par kuriem bijām spiesti palauzīt galvu. Jāteic, ka par O'Konela navi asaras liet neviens negrasījas. Viņš bija ļauns virs, ļauns tēvs, ļauns kaimiņš, turklāt vēl sasodīti melīgs. Pie velna, ja viņam būtu suns, viņš droši vien to lopiņu mērdētu badā un divas reizes dienā saspārdītu! Tapat vien, principa pēc. Nūjā, tātad mājā un nozieguma vietā bija pietiekami daudz pierādījumu, lai mēs pamazām saprastu, kas noticis.

Es pamāju.

-   Kas jums īsti noradīja pareizo virzienu?

-   Patiesībā norādījumi bija divi. Saprotiet, tur bija uguns un daļēji apdedzis līķis, tāpēc mēs, nebūdami īpaši gudri, sākumā nolēmām, ka vecais O'Konels dzērumā zaudējis apjēgu un aizdedzinājis gan virtuvi, gan sadedzis pats. Teiksim, aizmidzis ar cigareti mutē un viskija pudeli rokā. Tā gan, protams, varēja notikt, ja viņš būtu atrasts krēslā dzīvojamā istabā vai guļamistabā savā gultā, nevis virtuvē uz grīdas. Kad tiesu medicīnas eksperts uzlika līķī uz galda un nolobīja apcepto miesu, viņš ieraudzīja šautu brūci, smadzenēs atrada divdesmit piektā kalibra lodi un vel vienu plecā. Tas situāciju grozīja. Tāpēc mēs atgriezāmies lajā applūdušajā cūkkūti, lai meklētu kādu pavedienu. Doktors atrada arī adas šūnas zem vīra nagiem, tāpēc dabūjām interesantus DNS paraugus. Piepeši visa tā ķēpa saka izskatīties pēc kautiņa, kas nabaga vecajam velnam beidzies bēdīgi. Kad aptaujājām kaimiņus, viens atcerējās, ka redzējis mašīnu ar Masačusetsas pavalsts numuru, kas lielā ātrumā traukusies prom neilgi pirms brīža, kad māju apņēmuši dūmi. Šī informācija un DNS ļava mums iegūt kratīšanas orderi. Ka jums šķiet - ko mēs atradām?

Detektīvs pasmaidīja un īsi iesmējās. Tā bija policistiem raksturīga apmierinātība, kādu tie juta, guvuši apstiprinājumu atziņai, ka pasaule reizēm darbojas tieši tā, kā tai jadarbojas.

Es gan nebiju pārliecināts, ka būtu nonācis pie tāda secinājuma.

četrdesmit piektā nodaļa

Telefona saruna

Houpa brauca uz ziemeļiem, garām ceļu nodokļa iekasēšanas posteņiem uz Menas pavalsts robežas, dodamās uz kādu vietu netālu no krasta. Viņa to atcerējās no kāda vasaras atvaļinājuma pirms daudziem gadiem, kad tikko bija iemīlējusies Sallijā. Savā pirmajā kopīgajā ceļojumā viņas bija paņēmušas līdzi arī Ešliju. Tā bija pirmatnēji skaista vieta, kur nekopts bieza krūmāja un tumšu koku dabas parks sniedzās līdz pat ūdenim un klinšaino krastu dauzīja Atlantijas okeāna viļņi, pret debesīm sviezdami sāļas ūdens šaltis. Vasarā tur bija brīnišķīgi - uz akmeņiem spēlējās roņi, un, lidinādamies piekrastes brāzmās, klaigāja jūras putni. Šajā gadalaikā tur valdīs pamestība, Houpa domāja, un tā bija vienīgā pietiekami klusā vieta, kas viņai ienāca prātā. Houpai vajadzēja apstāties un izdomāt, kā lai turpmāk rīkojas.

Viņa nolaida elkoni, spiezdama to uz brūces. Tas mazliet kavēja asiņu plūsmu no ievainojuma, kas, vienmērīgi pulsēdams, smeldza. jau vairākas reizes Houpai šķila, ka viņa tūlīt zaudēs samaņu, tomēr, mašīnas riteņiem pieveicot jūdzi pec judz.es, viņa arvien no jauna sakopoja spēkus un, zobus sakodusi, atguva pārliecību, ka nonāks iecerētajā vieta.

Houpa mēģināja iedomāties, kas noticis viņas ķermenī. Viņa uzbūra acu priekšā iekšējos orgānus - kuņģi, liesu, aknas, zarnas - un, itin kā spēlēdama kādu spēli, mēģināja uzminēt, kuru no tiem skāris naža asmens.

Lauku apvidus šķita vēl tumšāks par nakti. Augstie melnie priežu stumbri, gluži kā liecinieki stāvēdami ceļa malās, vēroja viņas virzību uz priekšu. Nogriezdamās no maģistrā-

Ies un vadīdama mašīnu lejā pa nobrauktuvi, viņa piepešās sāpes iestenējās. Vāri grozīdama stūri, Houpa sāka braukt pa līkloču ceļu, kas viņai atgādināja bērnības mājas. Viņa mēģināja elpot vienmērīgi, piesardzīgi tverdama nakls gaisu maziem malkiem.

Houpa iztēlojās, ka patiesībā dodas uz māju, kur uzaugusi. Viņa iedomājās māti, kāda lā bija pirms daudziem gadiem, kad pakausi saņemtiem matiem strādāja dārzā, aprūpēdama savas puķes un cīkstēdamās ar nezālēm, un tēvu, kas mēģināja noturēt gaisā futbolbumbu laukumā, ko bija viņai uzbūvējis. Houpa dzirdēja, kā tēvs skaļā balsi aicina viņu uzvilkt ceļgalu aizsargus un pievienoties tam laukuma. Viņš izklausījās stiprs, nevis tads, kāds bija vēlāk, kad gulēja slimnīca un cīnījās ar nāvi.

Es jau eju, tēt, viņa nodomāja.

Ik pēc dažām jūdzēm bija izvietotas nelielas brūnas plāksnes, kas norādīja uz parku, un Houpa jau saoda gaisā sāli. Viņa atminējās kādu grūti pamanāmu stāvvietu, cerēdama, ka aukstā novembra vakarā tā būs tukša, un virzījās uz priekšu garām kokiem un krūmiem pa priežu skuju nosētu, jardu platu taku. Pabraukuši garām pikniku vietai, no kuras bija nepilna jūdze līdz okeānam, viņa pacēla skatienu un pavērās pilnajā mēnesī, nodomādama, ka tā vājā gaisma būs nepieciešama. Vajātāju mēness, I loupai ienāca prātā. Tam bija dzeltena mala, kas liecināja, ka drīz gaidāms pirmais sniegs un ledus. Viņa cerēja, ka nevienu šeit nesastaps, juzdama, ka trūktu spēka pat samelot ziņkārīgam policistam vai parka uzraugam.

Houpa ieraudzīja vēl vienu zīmi. Uz tas melnā fona bija slimnicas simbols.

Tas Houpai šķita netaisns kārdinājums. Viņa bija piemirsusi, ka parks atrodas tikai dažu judžu attālumā no slimnīcas.

Viņa uz brīdi pieļāva domu, ka varētu uz turieni nogriezties. Viņu sagaidītu spoža gaisma un sarkana neona izkārtne "Neatliekamās palīdzības slimnīca". Tuvumā uz piebraucamā apļa droši vien būtu novietotas dažas neatliekamās palīdzības automašīnas. Iekšā pie galda medicīnas māsa izjau- tatu pacientus, noskaidrodama, kam steidzamāk nepieciešama palīdzība.

Houpa iztēlojās šo māsu - robustu pusmūža sievieti, kuru nesatrauc ne asinis, ne briesmas. Viņa uzmestu skatienu brūcei Houpas sānā, un nākamajā mirkli Houpa jau gulētu uz galda operāciju zālē zem spilgtas gaismas avota un klausītos, kā klusās, aprautās balsīs, pārliekušies viņai pāri, sarunājas ārsts un māsiņas, pūlēdamies glābt viņai dzīvību.

Kāds, turēdams gatavībā piezīmju bloknotu, kurā ierakstītu viņas atbildes, jautātu, kas to izdarīja.

Es pati.

Nē, patiešām - kas to izdarīja? Policisti jau brauc šurp, un viņi gribēs zināt. Pasaķiel mums.

Es nevaru.

Mums nepieciešamas atbildes. Kāpēc jūs esat šeit? Kāpēc esat tik tālu prom no mājām? Ko jūs šonakt darījāt?

Neteikšu.

Tas nozīmē, ka varat pateikt, bet negribat. Tas izraisa aizdomas un šaubas, ja izdzīvosiet, mēs jums uzdosim vēl daudzus jautājumus.

Es neatbildēšu.

Atbildēsiet gan. Agri vai vēlu atbildēsiet. Sakiet, kāpēc uz jūsu apģērba ir cila cilvēka asinis? Kā tās tur nokļuva?

Houpa sakoda zobus un brauca tālāk.

Sallija apturēja braucamo laja pašā vietā pretī Maikla O'Konela dzīvoklim, kur bija stāvējusi iepriekš. Iela bija tukša, likai dažas mašīnas bija novietotas izklaidus pa visu kvartālu. Visapkārt valdīja pilsētai raksturīgā tumsa, kad nakts melnums cenšas iespraukties visos stūros, saplūdinādams kopā ēnas un kareivīgi turēdamies pretim uzmācīgajai gaismai, kas neatlaidīgi zogas šurp no pilsētas dzīvākajiem rajoniem.

Viņa ielūkojās pulksteni, tad hronometrā, kas spēja skaitīt laiku veselu diennakti, un lēni ievilka elpu. Laiks virzījās uz priekšu pārāk gausi.

Sallija paskatījās uz Maikla O'Konela mājas fasādi. Logi viņa dzīvoklī bija lumši.

Nopētījusi ielu, viņa juta, ka viņu pārņem karstums. Cik tālu viņš ir? Divu minūšu brauciena attālumā? Divdesmit minūšu? Vai viņš vispār brauc uz šo pusi?

Sallija papurināja galvu, l'lānā vajadzēja paredzēt, ka O'Konelam no viņa tēva mājām kāds sekotu, lai neviens viņa solis nepaliktu nemanīts. Viņa iekoda lupā. Taču tāda rīcība viņus apdraudētu, jo viens atrastos O'Konelam tuvāk, nekā drīkstētu. Tieši tāpēc viņa plānā bija atstājusi šo spraugu starp viņa izbraukšanu un atgriešanos. Skots bija kavējies, vezdams ieroci, un nu viņa nezināja, kur ir O'Konels. Vai gaiss patiešām izgāja no viņa mašīnas riepas, kā Skots solīja? Vai viņš kavēsies pietiekami ilgi? Varbūtības plosīja viņas nervus, tāpat kā nesaskanīgi spēlēta simfonija plosa dzirdi.

Viņa pameta skatienu uz mugursomu, kurā bija ierocis, un apslāpēja vēlēšanos iemest to atkritumu tvertnē pie mājas. Ļoti iespējams, ka policisti to tik un tā atrastu. Taču tāda rīcība negarantēja vajadzīgo drošību, un šajā nemitīgu šaubu pilnajā nakti vismaz šai daļai bija jābūt pārliecinošai.

Iedomājusies Houpu, viņa satvēra mobilo telefonu.

Kur tu esi?

Vai ar tevi viss ir labi?

Sallijai drebēja rokas. Viņa nezināja, vai trīsas izraisa bailes, ka O'Konels viņu pārsteigs un visas šīs pulēs padarīs veltas, vai raizes par Houpu. Viņa iztēlojās savu partneri, mēģinādama iedomāties, kas ar Houpu noticis, mēģinādama nojaust patiesību Skota vārdos, un katra nākamā iztēles aina viņu biedēja arvien vairāk.

O'Konels ar katru minūti viņai tuvojās - Sallija to juta. Viņa zināja, ka jārīkojas nekavējoties, taču, nedrošības mocīta, joprojām vilcinājās.

Sallija juta arī, ka Houpa ir viena un viņai ļoti sāp. Dobjš, ilgs vaids izlauzās Sallijai pār lūpām. Viņa nespēja palīdzēt.

Beidzot, sakopojusi visu savu gribasspēku, viņa paķēra mugursomu un izmetās no mašīnas. Viņa lūdza Dievu, kaut tumsa viņu sargātu, un, pieliekusi galvu, ašā gaita šķērsoja ielu. Ja kads viņu ieraudzītu un saistītu ar O'Konelu un ta dzīvokli, viss izjuktu. Viņa zināja, ka nedrīkst skriet, tāpēc uzmanīja savus soļus. Ieskatišanās kādam acis būtu liktenīga. Saruna ar kādu bulu liktenīga. Ikviens viņas darbības sīkums, ko vēlāk kāds varētu atcerēties, bulu liktenīgs. Visiem.

Sallija zināja, ka jāsaņemas. No šā brīža bija atkarīgs, vai viss pārējais, kas šajā nakti noticis, nebūs velts. Ja viņai neizdosies paveikt savu uzdevumu, tas pazudinās visus, varbūt arī Ešliju. Pie viņas, Sallijas, bija slepkavības ierocis, tāpēc šis mirklis bija visnedrošākais un bīstamākais.

Viņa devās uz priekšu.

Iedama pa vestibilu, viņa izdzirdēja liftā balsis un, strauji iemetusies kāpņu telpā, uzskrēja augšā, lēkdama pa diviem pakāpieniem uzreiz.

Viņa apstājās pie biezām, ugunsdrošām durvīm, mēģinādama ieklausīties, bet, neko nedzirdējusi, izgāja pa tām gaitenī un rāmi devās uz O'Konela dzīvokli. Rokā, tāpat kā iepriekš, viņai bija misis Abramovičas dotā atslēga. Vienu briesmīgu mirkli viņa iedomājās, ka Maikls O'Konels ir iekšā un, izslēdzis gaismu, guļ gultā. Vajadzētu izdomāt kādu plānu. Ja nu patiešām viņš tur ir? Ja nu O'Konels ieradīsies, pirms viņa pagūs izdarīt to, kas jāizdara? Ja nu O'Konels ieraudzīs viņu gaileni? Vai liftā? Vai pie mājas durvīm, vai uz ielas? Ko viņa teiks? Vai cīnīsies? Vai mēģinās slēpties? Vai Maikls O'Konels viņu vispār pazīs?

Trīcošu roku viņa atslēdza durvis un airi iegāja iekša.

Viņa ieklausījās, baidīdamās izdzirdēt elpu, soļus, tualetes ūdens šalkoņu, datora taustiņu klaboņu - jebko, kas liecinātu, ka viņa nav viena, - taču dzirdēja tikai savus samocītos elpas vilcienus, kas šķietami kļuva arvien skaļāki. Dari to! Tūlīt! Nav laika!

Sallija, neieslēgusi gaismu, metās dziļāk un nolādējās, ieskriedama sienā. Caur guļamistabas logiem ieplūda nedaudz ielas gaismas, un, ieraudzījusi sevi spogulī, viņa gandrīz iekliedzās.

Piesteigusies pie skapja, viņa drudžaini atvēra mugursomu un izņēma ieroci, saozdama benzīna nepatīkamo smārdu, par ko Skots viņu bija brīdinājis. Viņa iestūma pistoli zābakā un virsū uzgrūda zeķi, kas smaku apslāpēja. Nolikusi zābaku vielā, Sallija no sirds cerēja, ka viss ir tāpat kā iepriekš, un piecēlās kājās.

Atgādinādama sev, ka jakustas klusi, bel ātri, viņa paņēma tukšo mugursomu, pameta pēdējo skatienu visapkārt un devās uz durvju pusi.

Tumšajā priekšnamā viņa paklupa.

Valdīdama bailes un vēlēšanos mesties skriešus, viņa mirkli pagaidīja. Viņa nedrīkstēja kaut kur ietriekties vai ko apgāzt, lai neviens nenojaustu, ka šajā dzīvoklī kāds bijis veselas divas reizes vienā dienā. Tas ir pats svarīgākais, Sallija sev teica, klausīdamās savas satrauktās sirds pukstos.

Vilcināšanas sagādāja gandrīz fiziskas sāpes.

Beidzot tikusi pie durvīm, Sallija gandrīz padevās panikai. Viņš ir šeit, viņa domāja, pārliecināta, ka dzirdējusi slēdzenē pagriežamies O'Konela atslēgu. Viņai šķita, ka dzirdamas balsis un soju troksnis.

Saņēmusies viņa pavēlēja sev nepievērst uzmanību baiļu izspēlētajām viltībām un beidzot izgāja no dzīvokļa. Viņa pameta skatienu uz abām pusēm un redzēja, ka gaitenī neviena nav. Sallijai trīcēja rokas. Viņai šķila, ka no visām pusēm tuvojas ļaunu vēstošas skaņas, un viņa nesaprata, kā viņai izdodas savaldīties un saglabāt mieru.

Viņa rīkojās tāpat kā iepriekš - aizslēdza durvis un devās pa gaiteni prom. Lejup, tāpat kā pirms tanī augšā, viņa gāja pa kāpnēm, tad - cauri vestibilam un laukā, naktī. Piepeši viņu pārņēma prieks par savu veiksmi, un viņa šķērsoja ielu, izbaudīdama savu neatpazīstamību.

Misis Abramovičas atslēgu viņa iemeta notekūdeņu lukā pie savas automašīnas riteņiem, dzirdēdama, kā noplunkšķ netīrais ūdens.

Sallija iekāpa mašīna, aizcirta durvis, atbalstīja galvu pret atzveltni un juta, ka acīs sakāpj asaras. Bridi Sallijai šķita, ka viņiem ir izdevies. Viņa ir drošībā. Mēs to izdarījām. Ešlija ir drošībā.

lad viņa atcerējās Houpu, un panika atgriezās, ka milzu mutulis draudīgi celdamās no kāda tumša nostūra dziļi viņas sirdī un izplatīdama viņa neskaidru baiļu taustekļus. Sallija, skaļi ievaidējusies, paņēma mobilo telefonu un uzspieda 1 loupas numuru.

Skots jutās atvieglots, iegriezdamies savas mājas piebraucamā ceļā. Viņš novietoja pikapu aiz mājas, kur tas parasti stāvēja un bija grūti saskatāms no ceļa vai kaimiņmāju puses. Paņēmis šajā nakti valkāto apģērbu, viņš iesēdās Porsche un atkal izbrauca uz. ielas, skaļi darbinādams motoru, lai viņu dzirdētu visi, kuri vēl ir nomodā un skalās televīziju vai lasa.

Pilsētas centrā bija kada studentu iecienīta picērija. Tik vēlā vakarā - jau bija gandrīz pusnakts - tur katrā ziņā ievēros profesora klātbūtni. Tas nebūs nekas neparasts, jo pasniedzēji, kas cauru vakaru laboja darbus, nereti nakts vidū juta vajadzību izkustēties un atjaunot enerģiju. Tā bija laba viela, kur parādīties.

Skots novietoja mašīnu tieši pie durvīm, un sporta automobili ievēroja vairāki jauni vīrieši, kuri sēdēja pie loga letes. Šis braucamais vienmēr saistīja uzmanību.

Viņš nopirka ceptas vistas un ananasu picas šķēli un tīši izmantoja bankas karti, lai par to samaksātu.

Ja kāds viņam uzdotu jautājumus, Skots nespētu konkrēti pateikt, ko šajā vakarā darījis. Viņš atbildētu, ka sēdējis mājās un labojis studentu darbus. Nē, kad strādāju, es neatbildu uz telefona zvaniem. Tomēr neviens nespētu pierādīt, ka viņam izdevies aizbraukt no O'Konela tēva mājas uz bostonu un tad šaja laikā atgriezties Masačusetsas pavalsts rietumos. Nogalināju cilvēku un tad nopirku picas šķēli? Detektīva kungs, tas taču izklausās muļķīgi. Šis nebija labākais iespējamais alibi, tomēr vismaz kaut kas. Viss bija atkarīgs no tā, vai Sallijai izdosies atstāt ieroci O'Konela dzīvoklī, kur tas policijai bija jāatrod. Tas bija tik svarīgi, ka Skots no spriedzes skaļi ieklepojās.

Aiznesis šķīvi ar picas šķēli uz brīvu vietu pie letes, viņš lēni to košļāja, mēģinādams nedomāt par šo nakti un neatcerēties tās drūmās ainas. Taču vienā brīdī, kad viņa skatiens stingi kavējās pie picas, acu priekšā nostājās saārdītā istaba ar noslepkavoto vīru uz grīdas. 13egunā iecirtās sīvs benzīna smārds un šķebiga degošas miesas smaka, un Skots norīstījās. Tu atkal biji karā, viņš domās sev teica un, dziji ievilcis elpu, turpināja savas vēlās vakariņas, prātā pievērsdamies vēl veicamajiem darbiem. Apģērbs, kas viņam bija mugurā O'Konela tēva mājā, jāizmet vietējā Pestīšanas armijas drēbju savākšanas punktā, kur tas nozudis labdarības žokļos. Viņš atgādināja sev, ka nedrīkst aizmirst kurpes. Uz zolēm varēja but asinis. Musu rokas mirkst asinīs gluži lāpāt kā šo kurpju zoles, Skots nodomāja.

Ēzdams picu, viņš pamanīja, ka roka, celdama ēdienu pie mutes, trīc.

Ko es esmu izdarijis?

Skots nevēlējās meklēt atbildi uz savu jautājumu. Atcerējies Houpu, viņš ar bažām domāja par viņas brūci sānā, saprazdams, ka paies ilgs laiks, lidz viņi visi atkal spēs elpot mierīgi.

Slēpdams savu izmisumu, Skots vēroja vēlīnos apmeklētājus, kuri visi kā viens turējās savrup, piesardzīgi lūkodamies taisni sev priekšā, ārā pa logu vai uz sienu. Mirkli Skotam šķila, ka visi zina patiesību par viņu, zina, ko viņš darijis šajā naktī, it kā viņa vaina būtu tikpat viegli saskatāma kā košsarkana svītra.

Skots juta, ka viņa kāja konvulsīvi noraustās.

Viss pajuks, viņš domāja. Mēs visi nonāksim cietumā.

Vienīgi Hšlija ne. Viņš tvērās pie meitas tēla, neļaudamies izmisumam, kas gluži kā devītais vilnis draudēja viņu noslīcināt.

Pica piepeši garšoja pec krīta. Skots, juzdams savu izkaltušo rīkli, neizsakāmi vēlējās būt viens, tomēr baidījās arī 110 lā.

Viņš atstūma papīra šķīvi.

Skots pirmo reizi apjēdza, ka Hšlijas drošības vārdā pa- slradātais noziegums iegrūdis viņus melnā šaubu bezdibenī.

Viņš lēni izgāja no picērijas un iesēdās mašīnā, sev jautādams, vai kādreiz vēl spēs gulēt mierīgi. Šķila, ka viņš lo nespēs.

Houpa, atbalstījusi galvu pret stūri, joprojām sēdēja īrētajā mašīnā, ko viņa bija apstādinājusi nelielās autostāvvietas nomaļākajā stūri pie pašas ieejas parkā, prom no ceļa tik tālu, cik vien iespējams. Motors un lukturi bija izslēgti.

Viņai reiba galva, viņas elpa bija saraustīta un smaga, viņa jutās pārguruši un nezināja, vai pietiks spēka visu izdarīt.

Uz blakus sēdekļa bija nazis, kurš nodarīja viņai visu šo ļaunumu, lodīšu pildspalva un papīra lapa. Viņa saspringti pūlējās izdomāt, vai ir vēl kas tāds, kas varētu norādīt uz. viņas vainu. Ieraudzījusi mobilo telefonu, viņa atcerejās, ka jātiek no tā vaļā, un pastiepa roku. Tas iezvanījās.

Houpa zināja, ka zvana Sallija.

Viņa nospieda atbildes taustiņu, pacēla telefonu pie auss un aizvēra acis.

-    Houpa? - telefonā atskanēja Sallijas balss, kas no satraukuma čerkstēja. - Houpa?

Viņa neatbildēja.

-    Vai tu mani dzirdi?

Houpa klusēja.

-    Kur tu esi? Kā tu jūties?

Houpai prātā ienāca daudz iespējamo atbilžu, taču neviena pati nenonāca uz mēles, nepārspruka pār lūpām. Viņa smagi ievilka elpu.

-    Lūdzu, Houpa, pasaki man, kur tu esi!

Houpa klusēdama purināja galvu.

-    Vai tu stipri esi ievainota? Vai tev sāp?

Jā.

-     Lūdzu, Houpa, atbildi man! - Sallija lūdzās. - Man jāzina, ka tev nekas nekaiš. Vai tu dodies uz mājām? Vai uz. slimnīcu? Kur tu esi? Ls aizbraukšu pie tevis. Ls palīdzēšu, likai saki, kas man jādara.

Tu neko nevari izdarīt, Houpa domāja. Runā vien. Dzirdēt tavu balsi ir tik patīkami! Vai atceries, ka mēs satikāmies? Kad sasveicinājāmies, mūsu pirksti saskārās, un man šķita, ka mēs tūlīt iekvēlosimies, turpat tajā galerijā, visu acu priekšā.

-    Vai tu nedrīksti runāt? Vai tuvumā kāds ir?

Nē. Esmu viena. Taču tagad vairs ne, jo tu esi kopā ar mani. Ešlija ir kopā ar mani. Un Ketrina un mans tēvs. Es dzirdu

Bezvārdi rejam, jo viņš grib ātrāk doties uz jvtbollaukumu. Man apkārt ir manas atmiņas.

Sallija gandrīz ļāvās panikai, padodamas baiļu gūzmai, kas brāzās pār viņu gluži kā viesuļvētra, taču viņai izdevās pietverties kādam spēka avotam sevī, kas slāpēja spriedzes izraisītās brāzmas.

-    I loupa, es zinu, ka tu mani dzirdi. Es to zinu, tāpēc runāšu. Ja vari kaut ko pateikt, lūdzu, pasaki. Pasaki man, uz kurieni jādodas, un es būšu klāt. Lūdzu!

Es atrodos vietā, ko tu noteikti atceries. Kad sapratīsi, tu pasmaidīsi un raudāsi.

-     Iloupa, viss ir beidzies. Mēs to izdarījām. Tā ir pagātne. Viņa būs drošība, es zinu. Viss atgriezīsies vecajās sliedēs. Viņa dzīvos savu dzīvi, un mums abām kopā būs sava, un Skots mācīs studentus, un viss būs tāpat kā toreiz, kad bijām laimīgas. Es kļūdījos un saprotu, ka uzvedos pretīgi, un zinu, ka tev bija grūti to izturēt, bet - lūdzu! - iesim kopā uz priekšu, tu un es. Lūdzu, nepamet mani! Tikai ne tagad. Ne tagad, kad mums ir iespēja.

Šī ir mūsu vienīgā iespēja.

-    Lūdzu, Houpa, lūdzu! Runā ar mani!

Ja runāšu ar tevi, es nespēšu izdarīt to, kas man jāizdara. Tu mani atrunāsi. Es tevi pazīstu, Sallija. Tu izteiksies pārliecinoši, valdzināsi un smīdināsi mani, darīsi visu reizē, kā tas bija iepriekš, un tieši tāpēc es tevi iemīlēju. Ja runāšu ar tevi, es nespēšu iebilst visiem taviem argumentiem, ko tu izmantosi manis pārliecināšanai.

Sallija ieklausījās klusumā, drudžaini mēģinādama izdomāt, ko vēl lai saka. Viņa nespēja saprast, kas notiek, taču nojauta, ka tas ir kas baiss un murgains. Viņa zināja tikai to, ka jābūt kādai frāzei, kādai valodas pērlei, kas viņai jāpasaka, un tad viņa novērsīs to baiso, kas varētu notikt.

-    Lūdzu, Houpa, mīļā, lūdzu, ļauj man tev palīdzēt!

Tu jau palīdzi. Neapklusti. Tas dod man spēku.

-     Lai arī kas būtu noticis, es varu to padarīt par nebijušu. Es zinu, ka varu. Uzticies man. Es lo protu. Esmu to mācījusies. Nav tāda sarežģījuma, ko mēs nespētu atrisināt, ja darbosimies kopā. Vai gan šovakar mēs par to nepārliecinājāmies?

Houpa lēni pastiepa roku un paņēma papīru un pildspalvu. Viņa iespieda telefonu starp plecu un ausi, lai varētu klausīties.

-     Houpa, mēs tiksim ar to galā. Mēs uzvarēsim. F.s to zinu. Tikai pasaki man, ka tu arī to zini.

Ne šoreiz. Pārāk daudz jautājumu. Mēs visi būsim apdraudēti. Man las jādara. Tikai tā es varu būt pārliecināta, ka. mēs visi esam drošībā.

Sallija brīdi klusēja, un I Ioupa uzrakstīja: "Manā dzīvē ir pārāk daudz skumju." Viņa papurināja galvu, nodomādama, ka tie ir tikai pirmie meli no tiem, kas vēl sekos.

Skolā, ko es mīlēju, mani nepatiesi apsūdzēja.

-     Lūdzu, Houpa! - Sallija turpināja. - Es zinu, ka tu esi tur! Pasaki man, kas tev kaiš! Pasaki, ko lai es daru! Ludzu!

Un sieviete, ko es mīlu, vairs nemīl mani.

Houpa, rakstīdama šos vārdus, viegli papurināja galvu un iekoda apakšlūpā. Kaut kā vajadzēja norādīt, ka tie visi ir meli, uzrakstīt ko tādu, lai vienīgi Sallija zinātu patiesību, nevis parka uzraugs, kas vēstuli atradīs, un detektīvs, kurš to izlasīs.

Tāpēc es atbraucu uz šo vietu, ko mēs reiz mīlējām, lai atcerētos, kāda tā reiz bija, un iztēlotos, kāda būtu mūsu nākotne, ja vien es justos spēcīgāka.

Sallijai pār vaigiem plūda asaras, un viņu pārņēma izjūta, kas bija daudz ļaunāka par bailēm un paniku. Tā bija neno- vēršamības izjūta. Viņa grib mūs pasargāt.

-     Houpa, mīļā, lūdzu! - Sallija ristīdamās un elsodama diedelēja. - Ļauj man aizbraukt pie tevis! Mēs jau pašā sākumā paļāvāmies viena uz otru. Mēs mierinājām viena otru. Lūdzu, ļauj man lo izdarīt vēlreiz!

Ak, Sallija, tu jau to dari!

es centos izmantot nazi, bet tikai noškiedu visu ar asinīm, un man ļoti žēl. Gribēju iedurt sev sirdī, taču tas nav tik viegli. Es netrāpīju. Tāpēc izvēlējos citu ceļu.

Tas arī viss, Houpa nodomāja.

Vienīgo ceļu, kas man atlicis. Es nūlu jūs visus un ceru, ka jusu atminās palikšu tāda, kāda biju.

Viņa jutās pārguruši.

Sallijas balss, kad viņa no jauna ierunājās, bija pavisam klusa, bet ne mazāk uzstājīga.

- Houpa, mīļā, ludzu! lai cik smagi tu būtu ievainota, mēs varam pateikt, ka lo izdarīju es. Skots teica, ka lu esot sadurta. Pateiksim policistiem, ka tevi sadūru es. Viņi mums ticēs, es par to nešaubos! Tev nav mani jāalslaj. Mes tiksim cauri sveikā, ja vien darbosimies kopā.

houpa tikko manāmi pasmaidīja. Vilinošs piedāvājums, viņa nodomāja. Ar meliem atbildēt uz visiem jautājumiem. Varbūt izdotos. Taču droši vien ne. Šis ir vienīgais veids, ka panākt jūsu drošību.

Viņa gribēja atvadīties, gribēja pateikt kaut ko tadu, ko mīlētāji čukst viens otram tumsā, gribēja pateikt kaut ko par savu māti, par Ešliju, par nakts notikumiem, bet to neizdarīja. 1 loupa nospieda sarunas beigu taustiņu, no līnijas atvienodamās.

Sallija sēdēja savā mašīnā, kas bija novietota uz ielas pretī namam, kurā dzīvoja Maikls O'Konels, un raudāja. Emocijas gāzās pār viņu ka viesulis. Piepeši viņa jutas maza un vāja, tikai vārga atblāzma no tas personas, kas bijusi 110 rīta. I.ai ari ko viņi bija izdarījuši, Sallija vairs nejutās pārliecinātā, ka tas bijis samaksātās cenas vērts. Saliekusies kā neciešamas sāpes, viņa dauzīja pēdu pret mašīnas grīdu, blieza ar dūri pa sturi un nesavaldīgi vicināja rokas, līdz. aprima un vaidēja, it ka viņai būtu iesists pa vēderu. Aizvērusi acis un zemu iegrimusi sēdeklī, viņa šūpojās uz priekšu un atpakaļ, nemaz nemanīdama, ka saniknotais Maikls O'Konels, skaļi lādēdamies un apkārt sev neko neredzēdams, tikai dažu pedu atta- lumā paiet viņai garām un dodas uz. savas mājas durvju pusi.

|epilogs

Vai vēlaties dzirdēt kadu stāstu?

-     Cik noprotu, - viņa piesardzīgi ieminējās, - jums izdevās tikties ar detektīvu, kurš izmekleja to lietu.

-    jā, - es atbildēju. - Musu saruna bija ļoti pamācoša.

Taču jūs esat atgriezies. Vai jums ir vēl kadi jautajumi?

-    )ā. Man joprojām šķiet, ka ir cilvēki, ar kuriem man vajadzētu aprunāties.

Viņa pamāja, tomēr uzreiz neatbildēja. Ls redzēju, ka viņa rūpīgi visu pārdomā, mēģinādama izvērtēt, kas ir svarīgāks - sīki fakti vai atmiņas.

-    Tas jau ir tas pats lugums, vai ne? Vai jus vēlaties aprunāties ar Salliju vai Skotu?

-    la.

Viņa papurināja galvu.

-    Nedomāju, ka viņi ar jums runās. Turklāt - kā jums šķiet, ko viņi jums varētu pateikt?

-    Es gribu zināt, kā tas viss beidzas.

Viņa iesmējās rūgtus smieklus.

-    Beidzās? Cik neizteiksmīgs vārds! Ar tadu nav iespējams apzīmēt ne to, ko viņi pārcieta un izdarīja, ne to, kādu iespaidu tas atstāja uz viņu turpmāko dzīvi.

-    Nu, jūs taču saprotat, ko es gribēju teikt. Es velētos dzirdēt, kā viņi savu rīcību vērtē tagad.

-    Tatad jums šķiet, ka viņi teiks patiesību. Vai jums neienāk prātā doma, ka brīdī, kad pieklauvēsiet pie viņu durvīm un paziņosiet, ka gribat uzdot dažus jautājumus par to cilvēku,,kuru viņi nogalinaja, viņi gluži vienkārši raudzīsies uz jums ka uz jukušu un aizcirtis jums tikko atvērtās durvis deguna priekšā ciet? Pat ja viņi aicinātu jūs iekšā un jus pavaicātu: "Nu, kā tad jūs dzīvojat pēc slepkavības, par ko nesaņēmāt sodu?" - kāpēc lai viņi jums kaut ko stāstītu? Vai lad jūs nesaprotat, cik tas ir muļķīgi?

-    Vai ius zinai atbildes uz šiem jautājumiem?

- Protams, - viņa piesardzīgi atbildēja.

Bija agra pievakare vai pavēla vasaras pēcpusdiena - tas nenoteiktais bridis starp dienu un vakaru, kad pasaule izskatās izbalējusi. Viņa bija atvērusi mājas logus, ielaizdama iekšā skaņas, pie kurām savu apciemojumu laikā jau biju pieradis, - bērnu klaigas, garām braucošu mašīnu rūkoņu. Parastas dienas beigas priekšpilsētā. Es piegāju pie loga un ievilku plaušas gaisu.

-     Jus šo vietu nekad neuzskatīsiet par mājām, vai ne? - es painteresējos.

-     Nē. Protams, ne. Ši ir nedzīva vieta. Tik skumja, jo tik parasta.

-    Jus pārvācaties. Pēc visiem tiem notikumiem.

Viņa palocīja galvu.

-    Jūs esat vērīgs.

-    Kāpēc?

-    Es vairs nespēju paļauties uz savu vientulību, kurā biju tinusies daudzu gadu garumā. Pārāk daudz rēgu. Pārak daudz atmiņu. Man šķita, ka sajukšu prātā. - Viņa atkal pasmaidīja. - Nu, ko jums teica policists?

To, ka viss patiešām notika tā, kā Sallija paredzēja. Vispār jau viņš to neteica, es pats izdarīju secinājumus. Kad detektīvi ieradās Maikla O'Konela dzīvokli, viņi uzgāja zabakā noslēpto slepkavības ieroci. Zem nogalināta vīra nagiem atrada Maikla O'Konela DNS. Viņš atziņas, ka tur bijis un kāvies ar tēvu, bet noliedza, ka to nogalinājis. Protams, cilvēkam, kurš ar zābaku sadistiski samin cita cilvēka sirds zāles, neviens šaja ziņa īsti neticēs, un neticēja ari policisti. Ne uz brīdi. Viņiem slepkava bija roka bez kādas atzīšanās, un, kad viņi konfiscēja datoru, ko Maikls O'Konels bija nodevis remontdarbnīcā, un izlasīja datora nogla- bato, niknuma pilno vēstuli tēvam… Bija motīvs, līdzekļi, izdevība. Policijas darba svētā trīsvienība. Vai tā Sallija to sauca, sākdama izstrādāt plānu?

-    |ā, tieši tā, - viņa piekrita. - Es jau domāju, ka viņi to jums pastāstīs. Bet viņi katrā ziņā pateica jums vēl ko.

-    Viņš esot centies uzvelt vainu Ešlijai, Skotam, Sallijai un Houpai, bet…

-    Sazvērestība, kura pārāk daudz neticamu faktu, vai ne? Nozagtais slepkavibas ierocis - pistole - izgājis caur triju cilvēku rokām un tad nolikts atpakaļ O'Konela dzīvokli, turklāt aizdedzināta māja… Tas taču neizklausās ticami, vai ne?

-     Neizklausās gan. It īpaši kopā ar Houpas pašnāvību un izmisuma pilno vēstuli, ko viņa atstāja. Ka man paskaidroja detektīvs, pēc O'Konela versijas i/nākot, ka sieviete, kura apņēmusies beigt savu dzīvi pašnāvībā, apstajusies brauciena vidu, noslepkavojusi nepazīstamu vīrieti vietā, kur nekad agrāk nav bijusi, tad aizbraukusi uz Bostonu, nolikusi O'Konela dzīvoklī ieroci, pēc tam devusies uz Menu un metusies okeānā, atstādama vēstuli, kurā neko no tā visa nav minējusi. Slepkava nevarēja būt arī Sallija, jo viņa tobrīd bijusi Bostonā, kur pirkusi smalku apakšveļu. Vēl atlicis Skots, taču viņam nepietiktu laika, lai nogalinātu šo cilvēku, aizbrauktu uz Bostonu un atgrieztos Masačusetsas pavalsts rietumos, kur viņš vēlu vakara ēdis picu. Tas ari neizklausās ticami.

Runādams es redzēju, ka viņai acīs sariešas asaras. Šķita, ka viņa izslienas uz krēsla arvien taisnāk, it ka ikviens vārds savilktu ciešāk kādas atmiņu skrūves.

-    Un tātad? - viņa sacīja tādā kā aizžņaugtā balsi.

-   Tātad notika tas, ko Sallija bija izplānojusi. Maiklam O'Konelam izdevās vienoties par otrās pakāpes slepkavību. Sākumā viņš bija noskaņots kareivīgi, joprojām tiesas zalē apgalvodams, ka nav vainīgs. Kad policisti O'Konelam pateica, ka ar ta paša kalibra ieroci, ar ko nogalināts viņa tēvs, noslepkavots ari privātdetektīvs Mērfijs un, iespejams, viņi sāks izmeklēt O'Konela saistību ar šo noziegumu, O'Konels izvēlējās vieglāko ceļu. Policisti gan blefoja. Lodes, ar ko bija nogalināts Mērfijs, bija pārāk deformētas, lai butu iespējams veikt salīdzināšanu. To man pateica policisti. Taču draudi bija iedarbīgi. Sods ir divdesmit gadi lidz pat mūža ieslodzījumam. Pirmā iespēja uz nosacītu atbrīvošanu -pec astoņpadsmit gadiem.

-    )ā, jā, - viņa sac īja. - To mes zinām.

-    Tātad viņi panāca to, ko velējās.

-    Vai jums tā šķiet?

-    Viņi nesaņema sodu.

-    Patiešām?

-    Nu, ja man jātic jūsu teiktajam, tā ir.

Viņa piecēlās, pārgāja pār istabu, piegāja pie bufetes un ielēja sev maza glazē dzērienu.

-    Domāju, ka nav pārak agrs, - viņa sacīja. Ls redzēju asaras viņas acīs un klusēdams vēroju viņu. - Jūs apgalvojat, ka viņi nesaņēma sodu? Vai jums patiešām šķiet, ka tas ir iespējams?

-    Pret viņiem netika izvirzīta prasība tiesā, - es paskaidroju.

-    Vai jūs nedomājāt, ka ir vēl citas tiesas? Mūsos pašos, kur sirdsapziņa izsver vainu un nevainīgumu? Vai tādi ļaudis kā Skots un Sallija vispār kaut ko tamlīdzīgu var izdarīt un justies nesodīti?

(Is neatbildēju, nodomadams, ka viņai droši vien ir taisnība.

-    Vai jums nekad nav ienācis prātā, kā Sallija naktī guļ viena vaļējam acīm, šņukstēdama daudzas stundas pēc kārtas un juzdama aukstumu tajā gultas pusē, kur reiz gulēja Houpa? Vai jūs gribat teikt, ka viņa nav saņēmusi sodu? Un Skots? Viņš staigā, gluži kā milzu nastu plecos uzvēlis. Tās nakts notikumi viņu moka ikvienu nomoda bridi. Nepaiet neviena diena, kad vēja pūsma viņam neuzvēditu degošas miesas un nāves smārdu. Vai viņam ir viegli raudzīties visās tajās jaunajās, dedzīgajās sejās augstskolā, ja viņš zina, kādus melus slēpj? - Viņa brīdi klusēja un tad pavaicāja: - Vai man jāturpina?

(Is papurināju galvu.

-    Atcerieties to. Viņi visu mūžu maksās par to, ko izdarīja.

-    Man vajadzētu ar viņiem aprunāties, - es atkārtoju.

Viņa nopūtās.

-     Patiešām! - es uzstāju. - Man vajadzētu Salliju un Skotu iztaujāt! Pat ja viņi nerunas ar mani, būšu vismaz mēģinājis.

-    Vai jus nedomājat, ka viņus vajadzētu likt mierā, nevis atga- dinat viņiem šo murgu?

-    Viņiem vajadzētu būt brīviem.

-   Viņi ir brīvi no viena cilvēka, ja. Bel kā ir patiesība?

Es nezināju, ko lai saka.

Viņa iedzēra lielu malku no savas glāzes.

-    Nu, mēs esam jau pavisam tuvu beigām, vai ne? Ls jums pavēstīju stāstu. Ko es teicu paša sākumā? Ka tas ir stāsts par slepkavību? Par nogalināšanu?

-    jā. Ta jūs teicāt.

Viņa pasmaidīja, kaut gan acis viņai joprojām bija asaras.

-    Ls maldījos. Pareizāk, toreiz es jums neteicu patiesību. Nepavisam. Tas ir stāsts par mīlestību.

Ls droši vien izskatījos pārsteigts, bet viņa nepievērsa tam uzmanību. Piegājusi pie trauku skapja, viņa atvēra atvilktni.

-    )a. Stāsts par mīlestību. Tas vienmēr bijis stāsts par mīlestību. Vai kaut kas tāds notiktu, ja kads butu no sirds mīlējis Maiklu O'Konelu, kad viņš auga, un ja viņš zinātu, kāda ir atšķirība starp īstu mīlestību un apmatību? Sallija un Skots mīlēja savu meitu tik ļoti, ka bija ar mieru darīt visu, itin visu, lai pasargātu viņu no ļauna, nedomādami, kāda par to bus maksa. Un Houpa? Viņa ari mīlēja Ešliju. Vai šīs jūtas nebija daudz īpašakas, nekā pārejie spēja iztēloties? Un viņa mīlēja Salliju - stiprāk, neka Sallija domāja. Tāpēc Houpa pasniedza viņiem šo zināmās brīvības dava- nu, vai ne? Tātad patiesībā, ja vēlreiz palūkojamies uz visām darbībām, visiem notikumiem, visu, kas notika tajas dienas un naktis, kad viņu dzīve bija ienācis Maikls O'Konels, redzam, ka galvenais tajas bija mīlestība. Par daudz mīlestības. Par maz mīlestības. Bet ta bija galvenā.

Es klusēju.

Izņēmusi no atvilktnes piezīmju bloknotu, viņa tur uzrakstīja dažas rindas.

-    |ums jāizdara vēl kas, viņa lietišķi sacīja. Lai jus visu labi izprastu. Manuprāt, jums patiešām jaiztauja kāds cilvēks, un šī saruna būs svarīga. Informācija, ko jus iegūsiet, jums, teiksim ta, jāizplata. Es paļaujos uz jums.

Kas tas ir? - es jautāju, kad viņa sniedza man papīra lapu.

-    Kad visu vajadzīgo būsiet izdarījis, šaja paša laika dodieties uz vielu, ko esmu norādījusi, un tad visu sapratīsiet.

Es paņēmu lapu, uzmetu tai skatienu un ieliku kabatā.

-    Man ir dažas fotogrāfijas, - viņa teica. - Tagad es tās pārsvarā glabāju atvilktnēs. Kad izvelku, tikai nevaldāmi raudu un raudu. Tas nav labi, vai ne? Bet jums tomēr vajadzētu dažas aplūkot.

Viņa atkal parakņājās trauku skapja atvilktnē, pārcilāja ierāmētas fotogrāfijas un beidzot, vienu izņēmusi laukā, smaidīdama tajā lūkojās, kaut gan acīs mirdzēja asaras.

-    Ņemiet. - Viņas balss mazliet aizlūza. - Šī ir viena no labākajām. Uzņemta pēc pavalsts meistarsacīkstēm, dažas nedēļas pirms viņas astoņpadsmitās dzimšanas dienas.

Fotogrāfijā bija redzami divi cilvēki. Dubļiem notraipījusies, priekpilna pusaudze augstu virs galvas bija pacēlusi zelta kausu, un viņu pašu cēla gaisā pavecs, liela auguma virs paretiem matiem, droši vien viņas tēvs. Abu sejās staroja prieks par uzvaru, kas acīmredzot nebija nākusi viegli. Es ilgi lūkojos fotogrāfijā. Tā šķita dzīva, un es gandrīz vai spēju iztēloties apsveikumus, satrauktās balsis un laimes asaras, kas pildīja šo mirkli.

-    Es viņus fotografēju, - viņa teica. - Kaut gan patiesībā man ari ļoti gribējās but tajā bildē.

Viņa dziļi ievilka elpu.

-     Houpu tā arī neatrada, - viņa turpinaja. - Pagāja vairākas dienas, līdz kāds ieraudzīja viņas mašīnu. Vēstule bija atstāta uz paneļa. Nākamajā dienā saceļas vētra, tas bija ikgadējais vēlā rudens ziemeļaustrumu vējš, taču laist ūdeni nirējus nebija iespējams. Tajā novembri paisuma viļņi piekrastē bija ļoti spēcīgi un droši vien aiznesa viņu jūdzēm tālu jūrā. Sākumā es nespēju ar to samierināties, bet pamazām, laikam ritot, sapratu, ka tā varbūt ir labāk. Tas man ļauj viņu atcerēties no daudz, daudz labākiem laikiem, ļus gribat zināt, kāpēc es jums pavēstīju šo stāstu, vai ne?

-    jā.

- Tam ir divi iemesli. Pirmais. Viņa bija daudz drosmīgāka, nekā cilvēki, kuri viņu pazina, domāja, un kādam tas jāzina.

Ketrina caurasaram smaidīdama rādija uz kabatu, kur biju ielicis papīra lapu.

Un kads ir olrs iemesls? es jautāju.

Tas jums drīz vien kļūs skaidrs.

Mes bridi klusējām, un tad viņa pasmaidīja.

-    Stāsts ir par mīlestību, viņa atkārtoja. Tas ir mīlas stāsts par nāvi.

Ieslodzījuma vielas cita no citas atšķiras. Tas atkarīgs no ta, cik vecs ir cietums, un naudas summas, ko pavalsts valdība nežēlo ieguldīšanai modernajās soda izciešanas iestādēs. Tur ir gan starmeši, gan kustību detektori, gan sensori, gan elektroniskās actiņas un novērošanas kameras, taču galvenais cietumā joprojām ir viens - atslēgas.

Uzgaidāmā telpā mani pārmeklēja vispirms ar elektronisku nūjiņu, pēc tam tāpat ka parasti - ar rokam. Mani lūdza parakstīt dokumentu, kurā bija teikts, ka gadījumā, ja mani saņems par ķīlnieku, es negaidīšu, lai pavalsts dara manā labā ko ārkārtēju. Sargi pārbaudīja manu portfeli, atskrūveja un izpētīja manas pildspalvas, pāršķirstīja lapas manā piezīmju bloknotā, pārliecinādamies, ka es nemēģinu starp tam ko ienest. Tad mani aizvadīja prom pa garu gaiteni un izstūma cauri elektroniskas kontroles postenim, kur man aiz muguras aizcirtās restes. Pēc tam pavadonis aizveda mani uz nelielu telpu, paskaidrodams, ka tā atrodoties blakus cietuma bibliotēkai un esot paredzēta ieslodzīto tikšanas reizēm ar advokatiem. Tātad rakstnieks, kurš meklē iedvesmu stāstām, acīmredzot bija iedalīts laja pašā kategorijā.

No griestiem šeit spīdēja spoža gaisma, un sienā bija viens logs, no kura pavērās skals uz mirdzošu dzeloņstiepļu žogu un bezgalīgām zilām debesim. Vienīgās mebeles bija zems metāla galds un divi krēsli ar paceļamu un nolaižamu sēdekli. Pavadonis ar mājienu lika man apsesties un norādīja uz sānu durvīm.

-    Pēc brīža viņš būs klāt. Jūs drīkstat viņam iedot cigarešu paciņu, ja to atnesāt, bet atcerieties, ka vairāk neko. Neko. Vai skaidrs? Varat paspiest viņam roku, bel tas ir vienīgais fiziskais kontakts, kas atļauts. Pēc likuma, ko apstiprinājusi pavalsts Augstākā tiesa, mēs nedrīkstam jūsu sarunu noklausīties, bet lā kamera stūri… - Viņš norādīja uz griestu tālāko stūri. - Nu, ta kamera tikšanos ieraksta. Ari to, ka es jūs tagad par to brīdinu. Vai sapratāt?

-    Protams, - es atbildēju.

-    Varētu būt arī sliktāk. Mes esam daudz pieklājīgāki nekā sargi citās pavalstīs. Es negribētu nonākt kadā Džordžijas, Teksa- sas vai Alabamas cietumā.

Es pamāju.

-   Vai zināt, - sargs turpinaja, - lā kamera galvenokārt ir domātā jūsu aizsardzībai. Šeit ir daži tipi, kuri nevilcinādamies pārgrieztu jums rīkli, ja jus pateiksiet ko tādu, kas viņiem nepatīk. Tāpēc mēs rūpīgi vērojam šādas tikšanas.

-    Paturēšu to prata.

-    Bet jums nav jāuztraucas. O'Konels ir no tiem, ko šajās vietas uzskata par džentlmeņiem. Vienīgais, ko viņš grib, ir stāstīt cilvēkiem, ka viņš nav vainigs.

-    Tātad viņš apgalvo, ka nevienu nav noslepkavojis?

Sargs pasmaidīja. Durvis atvērās, un sargs ieveda telpa Maiklu O'Konelu, kurš bija saslēgts roku dzelžos. Mugurā viņam bija zils rupja kokvilnas auduma krekls un kājās tumši džinsi.

-   To apgalvo viņi visi, - sargs noteica un, piegājis O'Konelam klāt, atslēdza tam dzelžus.

Mēs sarokojamies un apsēdāmies pie galda viens otram pretī. Viņš bija izaudzējis šķidru bardu un nogriezis tumšos matus ezīti. Ap viņa acīm vīdēja krunciņas, kas pirms dažiem gadiem tur droši vien nebija. Es noliku sev priekša piezīmju bloknotu un virpinaju pirkstos zīmuli, bet viņš aizdedzināja cigareti.

-    Slikts paradums, - O'Konels noteica. Sāku tikai šeit.

-    Tas var jus nogalināt.

Viņš paraustīja plecus.

-    Tās nu butu šeit mazākas raizes. Nogalināt var daudz kas. Pie velna, ja paskatīsies uz kādu subjektu greizi, viņš tevi par to nogalinās. Nu, runājiet, kāpēc esat šeit.

-    Es pētu noziegumu, kura dēļ jus esat šeit, - es piesardzīgi sacīju.

Viņš viegli sarauca uzacis.

-    Patiešām? Kas jūs suta?

-    Neviens. Es par to interesējos.

-    Kā jūs sākāt par to interesēties?

īsti nezināju, ko lai atbild. Gaidīju šo jautājumu, taču atbildi uz to nebiju sagatavojis. Es viegli krēsla atzvēlos.

-     Lai cik neticami tas būtu, - es teicu, - nejauši noklausījos sarunu kādās viesībās, un manī modās ziņkārība. Ta nu sāku pētījumus un nolēmu aprunāties ar jums.

-    Vai zināt, es to neizdarīju. Es neesmu vainīgs.

Es klusēdams pamāju, cerēdams, ka viņš turpinās. Taču O'Konels, ilgi vilkdams plaušās cigaretes dūmus, vēroja mani, līdz beidzot izpūta dūmus man virsu.

-    Vai viņi jūs sūtīja?

-    Par ko jūs runājat?

-    Skots. Sallija. Bet galvenokārt - Ešlija. Vai viņi jus sūtīja, lai jūs pārliecināties, ka tepat, aiz restēm, vien esmu?

-     Ne. Neviens mani nesūtīja. Es pats sevi sutiju. Neesmu ar šiem cilvēkiem runājis.

-     Kā nu ne! - Viņš nicīgi iesmējās. - Protams, esat. Cik viņi jums maksā?

-    Neviens man nemaksā.

-    Nūjā. Jūs to darāt par brīvu. Sasodītie stulbeņi! Biju iedomājies, ka tagad viņi liks mani mierā.

-    Varat domāt visu, ko vien vēlaties.

Brīdi O'Konels kaut ko apsvēra, tad paliecās uz priekšu.

-    Sakiet man, - viņš nesteidzīgi iesāka, - ko teica Ešlija, kad jūs ar viņiem tikāties?

-    Es neesmu ne ar vienu ticies. - Tie bija meli, un es zināju, ka viņš to zina.

-    Aprakstiet man viņu. - O'Konels bija tik ļoti sakumpis, it ka šo vārdu spēks būtu saliecis viņu uz pusēm. Viņa balsī jautās piepešs, dziļš dedzīgums. - Kas viņai bija mugurā? Vai viņa ir apgriezusi matus? Pastāstiet man par viņas rokām. Viņai ir gari, smalki pirksti. Un kājas? Joprojām tikpat skaistas? Es ļoti gribētu zināt, kādi tagad ir viņas mati. Vai viņa tos apgriezusi? Vai nokrāsojusi? Es ceru, ka nē.

O'Konelam krūtis cilājās, un man šķita, ka viņš ir uzbudinājies.

-     Nevaru jums to pateikt, - es atbildēju. - Jo neesmu viņu redzējis. Es nezinu, par ko jūs runājat.

Viņš leni izelpoja.

-     Kāpēc jūs nākat pie manis ar saviem meliem? ~ Tad, it kā aizmirsis savu jautājumu, viņš teica: - Kad tiksieties ar viņu, tad lieliski sapratīsiet, par ko es runāju. Tad sapratīsiet.

-    Ko sapratīšu?

-    To, kāpēc es nekad viņu neaizmirsīšu.

-    Pat ne šeit? Gadiem ilgi?

Viņš pasmaidīja.

-     Pat ne šeit. Gadiem ilgi. Es joprojām atceros brīžus, kad bijām kopā. It kā viņa vienmēr būtu man blakus. Es pat jūtu viņas pieskārienus.

Es pamāju.

-    Un pārējos? Tos, kurus jus minējāt?

Viņš atkal pasmaidīja, bet tas bija citāds smaids. Vajātāja vieplis.

-    Viņus arī es neaizmirsīšu. - O'Konels piepeši savilka lupu kaktiņus augšup un nošņācās. - To izdarija viņi. Nezinu, kā, bet to izdarīja viņi. Viņi iebaza mani aiz restēm. Par to varat nešaubīties. Es par viņiem domāju katru dienu. Katru stundu. Katru minūti. Nekad neaizmirsīšu, ko viņiem izdevās man nodarīt.

-     Bet jūs atzināt savu vainu. Tiesas zālē. Jus piecēlāties tiesneša acu priekšā, zvērējāt, ka runāsiet patiesību, un paziņojat, ka esat pastrādajis šo noziegumu.

-    Ta bija jāsaka, jo man nebija citas iespējas. Man varēja piespriest divdesmit piecus gadus vai mūža ieslodzījumu. Atzīdams savu vainu, es noņēmu septiņus vai pat vairāk gadus no sava soda. Es izturēšu ieslodzījumu. Es iziešu no šejienes lauka un visu nokārtošu.

Viņš atkal pasmaidīja.

-    Jūs negaidījāt, ka dzirdēsiet ko tādu, vai ne?

-    Es neierados šeit, kaut ko gaidīdams vai negaidīdams.

-    Mums ir lemts būt kopā. Man un Ešlijai. Nekas nav mainījies. Esmu uz daudziem gadiem šeit ieslodzīts, bet tas neko nenozīmē. Tik un ta galu galā las notiks. To var dēvēt par likteni vai nolemtību, bet tā nu tas ir. Es māku būt pacietīgs. Un tad es viņu atradīšu.

Es pamaju ar galvu, jo ticēju viņam. O'Konels u/ cietā krēsla atgāžas, palūkojās uz novērošanas kameru, nodzēsa cigareti, taču tūlīt izņēma no krekla kabatas sagumzītu paciņu un aizdedzināja citu.

-   Ta ir atkarība, viņš teica, laizdams par lupām dumu mutuļus. - Gandrīz neesot iespējams atmest, vismaz tā ļaudis stāsta. Grūtāk nekā ar heroīnu vai pat kokainu. O'Konels iesmējās. - Laikam esmu narkomāns. - Tad viņš cieši nopētīja mani. - Vai esat bijis atkarīgs no kaut ka? Vai kada?

Es neatbildēju, ļaudams runāt klusumam.

Tātad jus gribat zināt, vai es nogalināju savu tevu. Nē, es viņu nenogalināju, - viņš stīvi sev atbildēja un, rūgti pavīpsnājis, piebilda: - Cietuma iesēdināja nepareizo cilvēku.

Informācijā, kas man jāizplata.

Nepagāja ilgs laiks, līdz es sapratu, ko Ketrina gribēja, lai es izdaru.

Es apstadinaju mašīnu uz piebraucama ceļa un izkāpu lauka. Rija sākusies dienasvidus tveice. Nodomāju, ka šādā karsta pēcpusdienā ir grūti stumt braucamkrēsla riteņus.

Es pieklauvēju pie Vila Gudvina mājas durvīm, atkapos un gaidīju. Puķu dārzā, ko biju redzējis pirms dažām nedeļām, krasai- nās, kārtīgās rindas gluži ka karavīri militārā svētku parādē bija saziedējušas puķes. Atskanēja troksnis, kādu rada krēsls, skrāpēdams koka grīdu, un durvis atvērās.

-    Mister Gudvin? Nezinu, vai mani atceraties. Es ierados pie jums pirms dažām nedēļām.

Viņš pasmaidīja.

-    Protams, atceros. |us esat tas rakstnieks. Nemaz nedomāju, ka vēl kādreiz jus redzēšu. Vai jums ir kādi jautajumi?

Gudvins smaidīja. Es pamanīju viņā nelielas pārmaiņas. Mati joprojām bija nekārtīgi, bet cietusi vieta uz pieres, kur bija trāpījusi caurule, gandriz vairs nebija manāma. Viņš bija sācis audzēt bardu, kas piešķīra sejai zināmu apņēmigumu.

-    Kā jums klājas? - es apvaicajos.

Viņš ar rokas mājienu norādīja uz krēslu.

-     Patiesībā, rakstnieka kungs, es guslu panākumus. Ar katru dienu atgriežas aizvien vairak atmiņu, paldies, ka apjautājāties. Diemžēl ne par uzbrukumu. Par to nenāk prātā pilnīgi nekas, un es nedomāju, ka tas kādreiz man atausis. Taču augstskola, izlasītās grāmatas, apgūtā mācību viela… pamazām viss atgriežas. Līdz ar to arī jūtos priecīgāks, ja tas vispār iespējams. Varbūt reiz man tomēr būs nākotne.

-    Tas ir labi. Ļoti labi.

Gudvins atkal pasmaidīja. Viņš pabrauca uz diviem riteņiem, noturēdamies līdzsvarā, atpaka| un paliecās uz manu pusi.

-    Taču ne jau tāpēc jūs ieradāties, vai ne?

-    Jums taisnība.

-    Vai esat kaut ko uzzinājis? Par uzbrukumu?

Es pamāju. Viņa labsirdīgais smaids un jautrais noskaņojums acumirklī pagaisa. Pievērsis man ciešu skatienu, viņš piebrauca man tuvāk.

-    Ko jūs zināt? Stāstiet! Ko jus noskaidrojāt?

Es vilcinājos, apzinādamies, ko varčtu sacīt, un prātoju, vai tā jutas tiesnesis, dzirdēdams zvērināto verdiktu. Vainīgs. Laiks noteikt sodu.

-    Es zinu, kas jūs savainoja. - Es vēroju viņa seju, gaidīdams reakciju. Gudvina acis satumsa, un tajās pavīdēja spīvs naids. Viņa roka notrīcēja, un es ieraudzīju, ka viņš cieši sakniebj lūpas.

-    Jus zināt, kas man to nodarīja?

-    Jā. Taču diemžēl to, ko uzzināju, es nedrīkstu izpaust nevienam izmeklētājam, jo tā nav informācija, pēc kuras iespējams izvirzīt apsūdzību, un tā nekāda ziņā nepalīdzēs jums nokļūt tiesas zālē.

-    bet… - Viņa balss no spriedzes bija spalga. - Bet jūs zināt, vai ne? Jūs patiešām zināt?

-Jā. Esmu pilnīgi pārliecināts, un nekādu šaubu par to man nav. Taču, kā jau teicu, šo informāciju neviens policists neizmantos.

-   Sakiet… - Viņa balss, kas piepeši bija pārgājusi čuksta, pauda gadiem lolotu apņēmību. - Kas viņš tāds ir?

Es izvilku no portfeļa Maikla O'Konela fotogrāfijas, kas bija uzņemtas cietumā, un viņam tas pasniedzu. Divi iemesli, Ketrina teica. Un šis bija otrs.

-   Vai tas ir viņš?

-    lā.

-    Kur viņš ir?

Es pasniedzu Cudvinam vēl vienu papīra lapu.

-    Viņš ir cietumā. Šeit ir viņa adrese, identifikācijas numurs, daži fakti par ieslodzijuma laiku un aptuvens pirmās iespējamās priekšlaicīgas atbrīvošanas datums. Tas būs pēc daudziem gadiem, tomēr es jums to iedodu. Te ir arī telefona numurs, uz kuru var piezvanīt, lai iegutu sīkāku informāciju, ja tā nepieciešama.

-    Vai jūs patiešām esat pārliecināts, ka tas ir viņš? - Gudvins vēlreiz jautāja.

-Jā.

-    Kāpēc jūs man to stāstāt?

-    Manuprāt, jums ir tiesības to zināt.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Ludzu, nejautājiet man to.

Viņš brīdi klusēja un tad pamāja.

-    Labi. Es saprotu.

Vils Gudvins vērīgi nopētīja fotogrāfiju, pēc tam pievērsās lapai.

-    Tā ir pretīga vieta, šis cietums, vai ne?

-    Jā. īpaši, ja tur jāpaliek ilgi.

-    Ar cilvēku tur var notikt jebkas.

-    Var gan. Tur nogalina greiza skatiena vai cigarešu paciņas dēļ. Viņš pats man to teica.

Gudvins pamāja.

-   Jā. Tā droši vien ir. - Brīdi lūkojies man garām, viņš beidzot piebilda: - Par to ir vērts padomat.

Es piecēlos, grasīdamies doties prom, taču vilcinājos. |utu, ka man noreibst galva un ķermeni pārklāj sviedri. Es jautāju sev, ko tikko esmu izdarījis.

Es redzēju, ka Vils Gudvins sēž ka sastindzis, viņa plecu muskuļi bija sasprindzināti un rokas savilktas dūrē.

-     Paldies, - viņš lēni novilka. Ikvienā vārdā, ko viņš pārvēla pār lūpām, bija jaušama nežēlīga pārestība, kas viņam nodarīta. - Paldies, ka mani atcerējāties. Paldies, ka iedevāt man šo.

-    Nu man jāiet. - Tas, ko es šeit izdarīju, mani nekad nepametīs.

-    Paklausieties… vēl viens jautājums, - viņš piepeši sacīja.

-    Protams. Kāds?

-    Vai jūs zināt, kāpēc viņš man uzbruka?

Es dziļi ievilku elpu.

-Jā.

Cudvina seja atkal apmācās un apakšlūpa noraustījās.

-    Nu? Kāpēc? - viņš it kā ar pūlēm izgrūda.

-    Tāpēc, ka noskūpstījāt nepareizo meiteni.

Viņš klusēja, smagi un saraustīti elpodams. Es redzēju, ka beidzot viņš aptver, ko dzirdējis.

-    Tāpēc, ka es noskūpstīju…

-    Jā. Vienu reizi. Tas bija tikai viens skūpsts.

Šķita, ka Gudvins svārstās, piepeši gribēdams uzdot vēl desmitiem citu jautājumu. Pēc mirkļa viņš viegli papurināja galvu. Es redzēju, ka viņa plaukstas, pirkstu kauliņiem nobālot, cieši sažņaudz braucamkrēsla riteņus. Viļā Gudvinā bija iemājojis salts niknums.

Uz Ketrinas dotās papīra lapas bija uzrakstīti norādījumi, kā var aizbraukt uz kādu lielu mākslas muzeju pilsētā, kas nebija ne Bostona, ne Ņujorka. Bija nedaudz pāri pieciem, ielas pārblīvēja darbadienas beigu satiksme, un ietves - ļaudis, kas steidzās mājup. Saule gausi rietēja, vēl kavēdamās virs biroju ēku jumtiem, un gaisā jautas pilsētas dzīves vakara simfonijas pirmās notis. Es dzirdēju automašīnu signālus, sēcošus autobusu motoru trokšņus un dzīvespriecīgu balsu murdoņu. Stāvēdams plato kāpņu apakšgala, es vēroju, ka man apkart plūst ļaudis, it kā es būtu akmens, kam gar abām pusēm traucas ūdens straume. Vērīgi lūkojos uz priekšu, neticēdams, ka viņu pazīšu. Taču ieraudzījis, es nešaubījos, ka tā ir viņa. īsti nezinu, kāpēc. Tajā brīdī no muzeja iznāca daudzas jaunas, pēc darbadienas mazliet nogurušas sievietes, kas, pārmetušas pār plecu mugursomu vai plecu somu, aizsteidzas man garām. Viņas visas bija satraucošas, neatvairāmas un burvīgas. Taču Ešlijai tā visa bija vairāk. Viņa nāca man pretī jauniešu bariņa ielenkumā, un visi, runādami cits caur citu, dedzīgi kaut ko apsprieda, it kā viņus tuvākajās dienās vai stundās gaidītu kāds brīnišķīgs piedzīvojums. Es vēroju Ešliju. Dziestošajā saules gaismā viņas mati mirdzēja, un viegls vējiņš pacēla tos gaisā reizē ar viņas smiekliem. Kad viņa gāja man garam, man gribējās nočukstēt viņas vārdu un vaicāt, vai nākotne bus visa tā vērta, kas noticis pagātnē, taču sapratu, ka tā jautāt butu netaisnīgi. Atbildi varēja sniegt vienīgi nākotne.

Tāpēc es neko neteicu un noraudzijos, kā viņa paslīd man garām. Diez vai; viņa mani ievēroja.

Es centos notvert viņas balsī un gaitā to, ko vēlējos zināt. Varbūt es to ieraudzīju, taču pārliecināts nebiju. Es stāvēju un skatījos, līdz Ešlija nozuda vakara drūzmā un savā dzīvē.

jā tā patiešām bija Ešlija. Tā varēja būt Megana, Sjū, Keitija vai Mollija, vai Sāra. Nedomāju, ka tas bija svarīgi.

Džons Kacenbahs

APMĀTAIS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Edīte Loze Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāls 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV- Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27301372.

"Apgāda "KONTINENTS"" interncta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina lus savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontincnts.lv

Dž. Kacenbahs

Ka 033 Apmātais / No angļu vai. tulk. Diāna Smilga. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 510 Ipp.

Skots Frīmens ir koledžas profesors, un viņa sakārtotā dzīve plūst rāmi un paredzami. Tāpēc jo īpaši liels ir Skota satraukums, kad viņš starp meitas lietām atrod anonīmu mīlestības vēstuli, kurā zvērēta mūžīga mīlestība un solījumi būt kopā mūžīgi, lai arī ko las maksātu.

Nojauta Skotu nevij. Ešlijai, skaistai un gudrai mākslas studentei, patiešām draud briesmas. Vieglprātīgs vienas nakts sakars, uz. kuru pamudina alkohols, viņai maksā dārgi. Nelīdz ne ass atraidījums, ne lūgumi likt mierā. Puisis neatkāpjas.

Maikls O'Konels ir ka ļauna ēna. Pievilcīgie, nekautrīgie vaibsli slēpj tumšu un tukšu dvēseli. Viņš pielūdz varu. Viņa darbarīki ir viltība un noziedzīgi paņēmieni. Viņš runā niknuma valodā.

Ešlija izmisusi vēršas pie saviem šķirtajiem vecākiem un mātes partneres - trim cilvēkiem, kuri dzīvo vēsas pieklājības un aizvainojuma trīsstūrī, bet kurus vieno sirsnīga mīlestība pret Ešliju.

Autors meklē un sniedz atbildes uz. jautājumu: "Uz. ko ir spējīgi vecāki, lai glābtu savu mīļoto bērnu?"

ISBN 978-9984-35-279-4

Content

Kacenbahs Džons Apmātais

PIRMĀ NODAĻA Vēsturēs profesors un divas sievietes

OTRA NODALA Cilvēks ar neparastu niknumu

TREŠĀ NODAĻA Jaunu sieviete, kas nezināju patiesību

CETURTĀ NODAĻA Saruna, kas nozīmēja vairak neka vardi

PIEKTĀ NODALA Bez varda

SESTĀ NODAĻA Priekšstats par gaidamo

septītā nodaļa Sak viesties skaidrību

devītā nodala Divus dažadas tikšanas

desmita nodaļa Nesaskanu sakums

vienpadsmitā nodaļa Sakotncja reakcija - pareiza

divpadsmitā nodaia Velēšanas palīdzēt

trīspadsmitā nodaia Pieticīgais nodoms

ČETRPADSMITĀ NODAIA Picci tūkstoši

PIECPADSMITĀ NODAIA Trīs sūdzības

SEŠPADSMITĀ NODALA Gordija mezgli

SEPTINPADSM ITA NODALA Apjukums

ASTOŅPADSM1TA NODAĻA Viss klust arvien sliktāk

deviņpadsmita nodaia Attieksmes maiŅA

DIVDESMITĀ NODAIA Vajadzību darīt ļaunu

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA Radikāli soli

DIVDESMIT otrĀ nodaĻa Nozušana

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA Dusmas

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA Iebiedēšana

DIV desmit piektĀ nodaĻa Drošība

DIVDES mit sestĀ nodala Pirmā ielaušanas

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA Otra ielaušanas

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAIA Veltīgais brauciens

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA Ar bisi klēpi

TRĪSDESMITĀ NODAĻA Saruna par mīlestību

trīsdesmit pirmā nodaia BĒgšana no neredzama

TRĪSDESMIT OTRA NODALA Neparastais plāns

TRĪSDESMIT TREŠA NodaĻa Uzdevuma sadale

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA Sieviete, kas mīlēju kaķus

TRĪSDESMITPIEKTĀ NOdaĻa Viens zābaks

TRĪSDESMIT astotĀ nodaia Iedvesmots ļaunumam

trīsdesmit devītā nodaia Apņēmība upurēties

ČETRDESMITĀ NODAIA Skrējiens caur ēnām

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAIA Bailēm lielas acis

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA Ierocis zābakā

ČETRDESMIT TREŠĀ NOdaļa Tēva un dēla tikšanās

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAl/V Ixmuniu pieņemšana

četrdesmit piektā nodaļa Telefona saruna

|epilogs