Adamovs Arkādijs

Ar niknu vēju

ARKĀDIJS ADAMOVS

AR NIKNU VĒJU

PIRMĀ DAĻA

«KLAIDONIS»

I nodaļa PAVISAM BANĀLS SĀKUMS

Tas notika astoņpadsmitajā septembrī, pievakarē. Pēkšņi mani izsauc Kuzmičs. Taisnību sakot, es to nepavisam nebiju gaidījis, un visi šāsdienas darbi man Jau bija nobeigti. Mēs ar Svētku gatavojāmies vakarā lol uz koncertu, atbraucis kaut kāds dienvidslāvu ansamblis. Viņa uz šiem ansambļiem kā traka.

Pēkšņi — še tev! Ap pulksten sešiem zvana iekšējais telefons. Kuzmičs. «Losev, ienāc pie manis!» Es jau 110 viņa toņa noprotu: skaidrs, ka uzdevums.

Aizeju. «Redz, kas par lietu,» viņš saka. «Zādzība viesnīcfi,» Un nosauc viesnīcu. «Nodaļas darbinieki tur jau ir,» viņš saka. «Tu būsi viņiem vecākais! Izpēti visu, kā pienākas!» Tad viņš aši paskatās uz mani un piebilst: «Nekā nevar darīt, Losev! Teātris būs jāatliek. Svetlana ir pašu cilvēks, apzinīga, zina, ko mūsu darbs nozīmē.» Protams, šai brīdī manā fizionomijā nekāda sajūsma neatspoguļojās, bet jaunais uzvalks ar pieskaņotu kaklasaiti man bija mugurā jau kopš rīta, Vārdu sakot, nav grūti noprast. Skaidrs, ka es klusēju, Tādos gadījumos iebilst nav nekādas jēgas. Pie sevis tikai nodomāju, ka šo nieka zādzībiņu nodaļas puiši itin skaisti atšķetinās paši. Nepavisam nav Jābrauc vēl no mūsu daļas arī. Bez tam jau trešo reizi aiziet gar degunu koncerts. Mani tas, protams, pārāk neuztrauc. Bet Svetka… Vai tad tā maz vairs ir personiskā dzīve?

Tomēr jau pēc divdesmit minūtēm esmu viesnīcā. Patiesi — trešajā stāvā trīssimt deviņpadsmitajā numurā bija pievāktas visas mantas. «Pusluksusa» numurs, divas istabas. Puiši jau tur strādā. Vienā istabā nopratina istabeni — nobrēkušos jaunu skuķīti, no acīm viņai tek tuša. Citi otrā istabā runājas ar cietušo. Tas ir solīds cilvēks, inženieris, no Kijevas. Neliela auguma, tukls, briļļains, ap pliko galvvidu sirms vainadziņš. Sēž sarkans, saniknots. Protams, var jau viņu saprast. Aiznests izejamais uzvalks, jauns mētelis, kaut kāds neparasts tranzistors — importa manta. Vispār aiznests itin viss. Čemodānā palikuši tikai mutauti. Vārdu sakot, var saprast. Cilvēks atbraucis uz Maskavu, paņēmis līdzi visu labāko. Puiši, protams, katru nozagto mantu pieraksta.

«Kur ir stāva dežurante?» es jautāju. «Tūlīt nāks. Aizgāja viņu meklēt,» puiši atsaka. Labi, es nodomāju, ar viņu nodarbošos pats. Bet pagaidām es klausos, ko saka istabene. Viņa brēc, asaras līst straumēm. Liekas — puiši ar viņu runā pārāk oficiāli, pat naidīgi. It sevišķi Avdejenko. Vīrs kā lācis, nevis runā, bet rēc. It kā viņam jau būtu skaidrs, ka mantas nozagusi viņa.

Nespēju skatīties, kad sieviete raud, protams, ja raud no tiesas, nevis izlikdamās. Man viņas žēl. Pat tādās reizēs, kad sieviete izdarījusi kaut ko nelikumīgu un raud aiz nožēlas, aiz bailēm no atbildības, es cenšos panākt, lai viņa neraud, bet gan domā. Visam jānotiek taisnīgi, un viņai tas jāsaprot. Tāpat kā ikvienam cilvēkam, ar kuru mums darīšanas.

—    Pagaidiet, — es saku. — Avdejenko, tu noej lejā, parunā ar šveicaru, apprasies, kādi cilvēki ienākuši, ko viņš ievērojis! Viņam gara bārda, viņš neraudās. Bet tu, — es saku otram darbiniekam, — apsēdies tur, pie tā galdiņa, pierakstīsi!

Es to visu tīšām saku mierīgi, valdonīgi, un meiča mitējas raudāt. Viņas izkrāsotās, melniem plankumiem notraipītās acis raugās manī nemierīgi un saspringti: sak, ko gan viņa var gaidīt no šī slaidā, švītīgā puiša, tas ir, no manis. Avdejenko sadrūmis aiziet. Jaša Frolovs pārsēžas pie galda. Es jautāju meitenei:

—    Kā jūs sauc?

— Volšina …

Viņai vēl dreb lūpas.

—    Bet vārds?

—    Katja …

—   Tātad, Katja, — es saku tik apmierinātā balsī, it kā tagad, kad viņa pateikusi, kā sauc, viss būs kartībā un viņai pats nepatīkamākais jau aiz muguras.

Un mēs sākam sarunu. Pavisam jēdzīgu sarunu, normālu, godavārds. Katja nomierinās, cenšas koncentrēties, rauc savas šaurās uzacis un sāk atcerēties. Turklāt nevis to, ko darījusi un kur bijusi, bet gan to, kādus cilvēkus redzējusi šai gaitenī, sākot ar apmēram diviem dienā, kad pilsonis Popijvoda aizgājis no sava numura kaut kādās darīšanās, līdz sešiem, kad bija atgriezies un atklājis, ka apzagts.

Katja atceras sievieti un vīrieti, kas bija atnākuši apciemot paziņu no Voroņežas, kurš dzīvo trīssimt septiņpadsmitajā. Katja redzējusi, kā viņi numurā iegājuši, bet, kad iznākuši, to gan neesot redzējusi. Es zīmīgi skatos uz Jāšu Frolovu, un viņš sāk pierakstīt. Pēc tam Katja atceras vēl kādu sievieti, tā meklējusi četrsimt divdesmit piekto numuru, un Katja viņai pateikusi, ka tas atrodas ceturtajā stāvā. Tomēr sieviete nez kāpēc gājusi pa gaiteni tālāk — un Katja atsaukusi viņu atpakaļ. Es redzu, ka Frolovs turpina pierakstīt. Bet Katja diezgan prasmīgi attēlo Hlevietos pazīmes. Pēc tam Katja atceras kādu vāju maza auguma vīrieti ar lielu portfeli. Un vēl citu — Una Inu, ar cepuri galvā …

Kad numurā ienāk stāva dežurante, es jau mierīgi varu atstāt Katju Jašas Frolova ziņā. Stāva dežurante,izrādās ir ne visai jauna, gaumīgi ģērbusies, ļoti pašpārliecināta un mierīga. Protams, notikušais uztraucis arī viņu, taču par to liecina tikai sevišķi apvalditā un nopietnā izturēšanās. Nekā darīt, kundze, jums ir pilnīgs pamats uztraukties. Jums vēl jo vairāk nekā jebkuram citam. Kur tad jūs tā bijāt pazudusi? Kāpec jūs nevarēja atrast? Jūs arī kaut ko meklējāt, v.il ne? Varu pat iedomāties, ko. Es taču pievērsu uzmanību numura durvīm, kad nācu iekšā.

Mēs apsēžamies nomaļus pie galdiņa. Es nolieku sev priekšā nopratinājuma veidlapu, izņemu lodīšu pildspalvu. Nekādas īpašas pieejas te nevajag. Dežurante ir lietišķs cilvēks, un saruna būs bez aplinkiem. Uzdodu parastos anketas standartjautājumus. Viņa mierīgi atbild. Rokas ar kopā sažņaugtiem pirkstiem guļ uz galda, tās nedrebēs. Vienīgi kakls pārklājies ar sarkaniem plankumiem.

— Nu tad, Margarita Pavlovna, — es saku, — izstāstiet, kā tas viss notika!

Es apzināti neuzdodu tiešus jautājumus, gribu paskatīties, kādu pozīciju viņa ieņems. No tā savukārt būs redzams, kāds viņai raksturs. To esmu iemācījies no Kuzmiča. Un jāatzīst, ka lieti noder. Ak vai, kā viņš mani svētīja, kad es pāragri klāju vaļā savus jautājumus! Nudien, mācību grāmatās un šādos tādos citos varen gudros rakstos un instrukcijās biju to visu lasījis, visu sapratu, atzinu par pareizu, iegaumēju. Tomēr tā pa īstam mani iemācīja tikai Kuzmičs, Pareizāk sakot, viņš mani pieradināja strādāt.

Margarita Pavlovna kādu laiku klusē, cieši sakniebusi lūpas, kalsnajā sejā nenoraustās neviens muskulis. Tad viņa lēni, acis nepaceldama, izspiež caur zobiem:

—    Par personālu es galvoju. Tas būs bijis kāds svešs cilvēks.

—    Vai no jūsu stāva iemītniekiem šai laikā neviens negāja projām, nenesa ārā kādus saiņus? •— drošības labad pajautāju, intuitīvi nojauzdams, ka neviens nav nekā nesis.

—    Nē, neviens, — viņa stingri atbild, pirmoreiz paskatīdamās manī.

—    Kādēļ jūs esat tik pārliecināta? Vai tad jūs šai laikā nekur nebijāt izgājusi? — es jautāju tādā tonī, it kā pašlaik man vissvarīgāk būtu pārliecināties par to, ka stāva iemītnieki nekā nav iznesuši.

Viņa uzreiz neatbild, vilcinās. Prāto, kāda atbilde būtu izdevīgāka. Jā gan, viņa man nepalīdz, nesaka visu, ko domā, bet meklē izdevīgu atbildi. Esmu jau izpratis viņas pozīciju un pa daļai arī raksturu. Nelāga pozīcija un tāds pats arī raksturs. Paldies dievam, ka nepasteidzos ar tiešiem jautājumiem! Tad gan es būtu labais!

—    Tieši šai laikā, no pusdienām līdz pulksten sešiem, — viņa beidzot saka, — es nekur nebiju izgājusi.

Ta. Jūs izturaties drosmīgi, kundze!

—    Bet vai tad, kad jūs kaut kur aizejat, vispār kāds paliek jūsu vietā pie galdiņa tur, kur sākas stāva gaitenis? — mans jautājums skan saspringti, pat pētoši.

Nē, viņas seja palikusi tāda pati stingra, taču acis it ka atmaigst. Protams, viņa apjautuši, ka es aizvirzos sāņus no galvenā, un priecājas par to.

— Bez šaubām, •— viņa atbild. — Piemēram, no rīta manā vietā palika Katja. Un pusdienlaikā arī.

Viņa aši paskatās pa atvērtajām durvīm blakusistabā, kur atrodas meitene. Viņa gan bija to ievērojusi tūlīt, tikko ienāca numurā. Ievērojusi, kā meitene mie- rīgā garā sarunājas ar mani. Tā, nu es varu virzīties tuvāk galvenajam.

—    Tātad jums šķiet, ka zādzībā vainojams kāds svešs cilvēks, — es saku. — Un kā jūs domājat, kādā veidā viņš ticis numurā?

Viņa parausta plecus un savaldīgi atsaka:

—    Lni nrl kā viņš būtu ticis iekšā, mums par to jfiatblld. Es to ļoti labi saprotu.

—    Mums ar to nepietiek, Margarita Pavlovna, — es pieklājīgi iebilstu. — Mums jātiek skaidrībā, kā viņš Atslēdzis numuru.

—    Kā lai es to zinu, — viņa gurdi atbild. — Mums tos nav svarīgi.

—    Margarita Pavlovna, — es sāku zaudēt pacietību, — bet vai viņš nevarēja atslēgt durvis ar atslēgu? Tas taču visvienkāršāk.

Kur tad viņš būtu ņēmis atslēgu? — Viņa atkal vienaldzīgi parausta plecus, likdama saprast, ka manas raizes uz viņu galīgi neattiecas.

Tātad IznAk, ka ar mūķīzeri vai ar svešu, pielāgotu atslēgu, — es turpinu. — Labi, izņemsim no durvīm slēdzeni un nosūtīsim uz traseoloģisko ekspertīzi. bet vai vērts apgrūtināt cilvēkus, Margarita Pavlovna?

- Jums tas labāk jāzina, — viņa atbild.

Un ne acu nepamirkšķina. Pēkšņi man iešaujas prātā kas jauns. Ak tad viņa šai laikā nekur projām nav bijusi? Brīnišķīgi! Bet kā viņa tādā gadījumā neko nav pamanījusi? Ar savu lielo pieredzi, ar stingro attieksmi pret pienākumiem? Bet varbūt viņai ir vēl bagātīgāka pieredze, nekā es domāju? Bez tam zaglis, protams, bijis vīrietis. Gadās, ka tādas vīstošas dā- miņas.,.

Es atvainojos un, paaicinājis pie sevis kādu darbinieku, kaut ko pačukstu viņam pie auss. Darbinieks aiziet. Es atsāku pratināšanu. Tagad steigties nav vērts, jāpagaida, kamēr atgriezīsies Kotovs. Varbūt viņam būs veicies.

— Jār jums taisnība, — es saku, — man tas labāk jāzina. Pie šī jautājuma mēs vēl atgriezīsimies. Bet pagaidām pasakiet — kādus svešus cilvēkus šai laikā redzējāt savā stāvā?

Viņa atkal vilcinās. Nevis pūlas atcerēties, bet gan apsver, ko atbildēt, to es redzu skaidri. Un vēl es redzu, ka viņa sāk no manis baidīties. Droši vien sākumā bija nospriedusi, ka te atnācis kāds jauns sprukstiņš un nu komandē un tēlo Šerloku Holmsu. Bet tagad viņa baidās. Vienā ziņā tas man, protams, sagādā zināmu gandarījumu. Jūtu pat tādu kā ļaunu prieku. Taču tai pašā laikā saprotu, ka tas sarežģī darbu. Labāk būtu, ja viņa vēl kādu laiku uzskatītu mani par muļķi. Būtu parocīgāk strādāt. Tātad es esmu pieļāvis kļūdu.

Mūsu Kuzmičs — tas gan šai ziņā strādā nevainojami precīzi, to es esmu novērojis nez cik reižu. Viņš, zināt, pēkšņi kļūst tik ļoti labsirdīgs, tik miermīlīgs un aprobežots, ka taisni jāsmejas, redzot, kā reizēm dažs labs uz šī āķa uzķeras. Un iekrīt gluži prātīgi cilvēki. Viņi sāk runāt ar Kuzmiču tādā visžēlīgā tonī, ar slēptu izsmieklu, pat aizbildnieciski. Bet viņš, iedomājieties tikai, pacieš, viņš nesamulst. It kā viņam nebūtu ne mazākās patmīlības. Toties vēlāk… Viņi taču kļūst neuzmanīgi, vairs nespēj sevi kontrolēt. Liekas — tas ir vienkāršāk par vienkāršu. Ar prātu to, bez šaubām, var saprast. Sevišķi tā, kā es jums pašlaik stāstu. Bet tobrīd cilvēks nav spējīgs abstrakti domāt, viņš cenšas jo ātrāk novērtēt savu konkrēto pretinieku. Tas viņam pašlaik ir pats svarīgākais uzdevums. Un, ja nu šis pretinieks strādā tā kā mūsu Kuzmičs, tad tā nav nekāda problēma. Bet te nu ir viena nelaime. Redziet, viss atkarīgs no talanta. Uz Kuzmiču es šo vārdu nebaidos attiecināt. Jūs man sacīsiet, ka tas nav nekas vairāk kā izlikšanās, krāpšana. Bet es teikšu — tā ir izmaņa, attapība, meistarība. Vai jūtat niansi? Bez visa tā operatīvais darbs vispār nav iedomājams.

Tātad mūsu Kuzmičs ir liels meistars, starp citu, arī tādās sarunās, kāda patlaban ir man. Nudien, tas ir ļoti grūti. Šai sarunā es taču esmu pieļāvis kādu kļūdu. Droši vien mani iegāzusi patmīlība. Nebiju pietiekami aukstasinīgs. Nekā darīt, tā būs vēl viena mācība, kas jāliek aiz auss. Bet šimbrīžam mana Margarita Pavlovna, sakārtojusi domas un, protams, sevī apsvērusi, sāk atcerēties, kādus svešus cilvēkus minētajā laikā savā stāvā redzējusi.

Tad beidzot ierodas Kotovs. Viņš vēl arvien izskatās tikpat nesatricināmi mierīgs, un nevar saprast, vai viņam izdevies kaut ko uzzināt vai ne. Protams, tā jau arī vajag. Tādēļ ka Margarita Pavlovna paskatījās uz viņu ļoti pētoši. Kotovs paaicina mani sāņus un steigšus ziņo. Es viņam atbildu, mierīgi pamādams ar galvu, un atgriežos savā vietā. Taču jūtu sev pievērstu svešu, saspringtu skatienu.

—   Tā, turpināsim, — es saku. — Kad jūs šodien ieradāties darbā, Margarita Pavlovna?

—    Pulksten septiņos, — viņa atbild.

—    Bet kur pa dienu bijāt izgājusi?

Viņa ierasti parausta plecus un, tāpat kā pirmīt, neskatās manī.

—    Aizgāju pusdienās. Biju izsaukta uz direkciju, uz veļas istabu. Vai nu mazums vajadzību…

—    Skaidrs. Bet vai no viesnīcas ārā bijāt izgājusi?

—    No viesnīcas? Nē, nekur neesmu gājusi.

Mans jautājums viņai acīmredzot nav paticis, viņa saklausījusi tajā kaut ko aizdomīgu, lai gan droši vien nesaprata, kādēļ esmu to uzdevis. Nekas, nekas, tūlīt sapratīsiet, cienījamā Margarita Pavlovna!

—    Labi. Tātad jūs šodien no viesnīcas nebijāt izgājusi, — es saku. — fcad nācāt uz darbu, veikali vēl bija slēgti. Kas tad jums uzdāvināja konfekšu kārbu, kura atrodas jūsu galdā blakus numuru atslēgām, Margarita Pavlovna? Viesnīcas bufetēs un restorānā šodien tādas konfektes nav bijušas, mēs pārbaudījām.

Te nu skaidri manu acu priekšā atkal uz viņas kakla parādās sarkani plankumi, sažņaugtie pirksti saspringst. Taču kalsnā seja ar grumbiņām pie acīm un pie mutes kaktiņiem pat nenodreb, it kā būtu sastingusi. Viņa cieši sakniebj lūpas, mirkli padomā un saka:

—    Neatceros. Kāds no iemītniekiem. Tās taču pavisam lētas konfektes.

—   Protams, — es labprāt piekrītu. — Dārga ir pati uzmanība. Gribētos gan zināt, kas šo uzmanību izrādījis.

Mēs izdarīsim iedzīvotāju aptauju*, tm Mirkli vilcinājies, pajautāju: — Ko tad teiksiet?

—    Teikšu r T tas bija kāds cits.

Akr es ļoti labi redzu, kāda cīņa viņā norisinās! Ir taču gaužām muļķīga situācija. Skaidrs, ka viņa nevar būt aizmirsusi, kas uzdāvinājis konfektes. Liegšanās tikai visu pasliktina, pastiprina aizdomas. Bet, no otras puses, nav arī nekāda prieka to cilvēku minēt, es taču saprotu.

—           Labi, Margarita Pavlovna, — es saku. — Padomājiet vien! Varbūt atcerēsieties. Bet pagaidām atgriezīsimies pie jautājuma par tām nelaimīgajām durvīm. Pareizāk sakot, pie tā, kā tās ir atslēgtas. Ja nemaldos, atslēga taču pašlaik atrodas slēdzenē.

—          Jā.., — acu nepaceldama, viņa tikko dzirdami atbild.

Es palūdzu Kotovu atnest atslēgu un paradu to Margaritai Pavlovna i.

—    Vai šī pati ir?

—    Jā .

Viņai viss jau skaidrs, es taču redzu. Un būtu laiks izstāstīt visu, kā nākas, laiks izbeigt šo muļķīgo spēlīti. Tomēr viņa klusē. Un tad pēdējo punktu uz «i» uzlieku es pats. Man tas viss jau apnicis un priekšā vēl daudz darba, galvenā darba.

— Kāpēc pie šīs atslēgas nav birkas ar istabas numuru, Margarita Pavlovna?

Viņa klusēdama parausta plecus.

—           Redziet, tāpēc, — es skarbi turpinu, — ka šī ir rezerves atslēga! īstā atslēga jums nozagta. Pati jūs taču to neatdevāt? Vai nav tiesa?

—           Atslēgu neesmu nevienam atdevusi, — viņa negaidīti stingri nosaka un paceļ uz mani acis.

—           Un kā ir ar konfektēm? — es jautāju. — Vai par konfektēm jums nekas nav atausis atmiņā?

—           Nē, — viņa atbild tai pašā tonī. — Kāds nolika un aizgāja. Neatceros, kas.

—    Bet vai jūs nenojaušat, kas varēja nozagt atslēgu?

—    Nē, nav ne jausmas.

Viņa nekā negrib mums palīdzēt un, protams, nedomā kaut kā pasliktināt savu jau tā slikto stāvokli. To visu var saprast.

Es pabeidzu nopratināšanas protokolu, dodu viņai parakstīt katru lappusi un ļauju iet.

Mēs turpinām darbu, Nopratinām otru istabeni, trešo. Runājam ar stāva iemītniekiem. Atgriežas Avdejenko.: Viņš ticies ar šveicaru, ar liftniekiem. Pulkstenī es vairs neskatos. Pulkstenis man atgādina to, kam vajadzēja būt, bet kā nav. Un vēl visādas bēdīgas sekas pēc tam. Tā ka labāk pulkstenī neskatīties. Laukā jau melna tumsa. Protams, ir vēls, Mēs sen esam pārgāju|ļ strādāt uz administratora kabinetu, Un Vispār jau pā^ matīgi nomocījušies.

Beidzot es paziņoju, ka šai dienai pietiks. Liekas esam izdarījuši visu, kas mūsu spēkos, visas iespējamās ziņas ir iegūtas. Norunājam, ka citrīt aizbraukšu pie puišiem, izanalizēsim visus datus, izstrādāsim plānu. Šī lieta paliks viņu ziņā, Vispār nez kāda briesmīgā lieta jau tā nav.

Godavārds, es pirmoreiz paskatos pulkstenī tikai tad, kad kāpju trolejbusā. Kas attiecas uz mājiniekiem, tad viņi par manu pārnākšanu pusvienos naktī nemaz nebrīnīsies. It sevišķi tāpēc, ka māmuļa zina, ka esmu aizgājis uz koncertu. Ak, šis koncerts! Šāda izturēšanās pret Svētku tomēr ir bezkaunība, godavārds. Jau trešo reizi! Galu galā kāpēc viņai manis dēļ jācieš! Ja viņa būtu kāds cits, tad būtu tikusi uz visiem koncertiem. Taču, iedomājoties to «citu», man sametas nelāgi ap sirdi. Nē, jāapprecas ar Svētku, kamēr nav par vēlu! Un miers. Tiesa gaņ, mēs bijām norunājuši, ka darn sim to pirms Jaunā gada. Tomēr tik ilgi gaidīt nav, droši. Pa šo laiku, zināt, var notikt diezin kas. Appre* cēsimies, un viss kārtībā. Es būšu mierīgs. Mierīgs? Viņš, redzat, būšot mierīgs! Viņš nelasa avīzes, viņš nezina, ka pie mums no simt laulībām četrdesmit divas tiek šķirtas. Pilnīgi pietiekami, lai tur varētu ietilpināt arī gadījumu ar mani. Kādā jaukā dienā es aiz* drāzīšos komandējumā, nepaguvis atvadīties, kā taš jau bijis ne vienu reizi vien. Un Svetka nodomās — vai viņai galu galā ir vīrs vai nav? Bet es pa to laiku sēdēšu vakarā viens pats viesnīcā svešā pilsētā…

Pēkšņi manas domas apmet dīvainu līkumu. Viens pats vakarā viesnīcā… Lūk, tā — viens pats pašlaik sēž nabaga Tarass Semjonovičs Popijvoda, apzagts, atstāts bez jebkā, turklāt vēl dziļi aizvainots, pazemots. Starp citu, lai to visu vērstu par labu, daudz kas atkarīgs no manis. Bez tam kaut kādu — pavisam maziņu pieturas punktu, kā man šķiet, tomēr var jau saskatīt .»*

No rīta es vispirms par visu ziņoju mūsu Kuzmi- čam. Par to pieturas punktu pagaidām tomēr nestāstu. Tas viss vēlreiz jāpārdomā.

— Ilgi tu tur nekavējies, — Kuzmičs norūc. — Lai paši ņem to lietu savā ziņā! Tev paliek vēl tas veikals. Atceries vien! Koļka Biks arī nav rimies. Šitā kompānija prasa piestrādāšanu. Ņem vērā — ja viņi kaut ko ievārīs, tev būs jāatbild! Jā, un vēl — ko tu velc garumā ar to izziņu autobāzes lietā?

Es braši paziņoju, ka viss būs kārtībā.

Redzot manu optimismu, Kuzmičs izšķiras galīgi. Viņš piezvana uz nodaļu un brīdina, ka es uz turieni nebraukšu un puišiem jāstrādā pašiem, bet viņš būšot par visu lietas kursā. Visi zina, kāds ir Kuzmičs, un, protams, neuzdrīkstas iebilst. Arī es ne.

Klusēdams dodos uz savu istabu un pa ceļam apsveru, kā ātrāk nobeigt to sasodīto izziņu par autobāzē atklāto zādzību.

Un vēl es gudroju, kā tomēr atlicināt dienā kādu stundiņu un aizskriet uz nodaļu pie puišiem. Bez šaubām, Kuzmičs to noprata, kad es klusēdams gāju ārā no viņa kabineta, un pavadīja mani ar visai aizdomīgu skatienu.

Ja Kuzmičs būtu zinājis, kas mūs gaida šai viesnīcas lietā, viņš mani aizsūtītu uz nodaļu zibens ātrumā.

Apakšzemes grūdiens notiek vakarā, kad mēs ar Igoru pēdīgi atvelkamies uz daļu un noguruši smēķējam uz sava izsēdētā dīvāna. Atskan zvans. Es automātiski paskatos pulkstenī. Mazais rādītājs tuvojas sešiem. Zvana Kuzmičs.

— Vai tu? — viņš jautā. Balss Kuzmičam savāda. «— Nu tad labi ātri pie manis, —- atskan rīkojums.

Igors līdzjūtīgi noraugās man pakaļ.

Kad eju iekšā, Kuzmičs stāv pie loga — un uz tumstošā, mēļā debesu fona viņa plecīgais, smagnējais augums mazliet vecmodīgajā uzvalkā izskatās visai iespaidīgi. Viņš ar plaukstu enerģiski berzē iesirmos, stāvus apgrieztos matus, un tas nepārprotami liecina par viņa stipri nelāgo noskaņojumu. Izdzirdis veramies durvis, Kuzmičs pagriežas un sadrūmis aprauti noprasa:

—    Vai tajā nodaļā šodien biji?

—    Nē, — es atbildu ar skaidru sirdsapziņu.

—    Tad nu tā. Viņu teritorijā atkal zādzība viesnīcā, — viņš lietišķi paziņo. — Citā, protams. Bet, liekas, izdarīta tādā pašā veidā. —_ Kuzmičs nosauc viesnīcu un piebilst: — Dodies turp! Atri! Ko nagi nes!

Mirkli es stāvu kā sastindzis un cenšos apjēgt, kas un kā. Man šķiet, ka parasti reaģēju itin ātri. Taču šoreiz nespēju tik pēkšņi sagremot šo negaidīto ziņu. Tad es diezgan muļķīgi pajautāju:

—    Tātad atkal?

—   Jā, atkal, — Kuzmičs atbild un savukārt jautā ar dzēlīgu ironiju: — Ceru, ka šodien tu uz teātri netaisies iet?

—    Drīz man vispār nebūs neviena, ar ko iet, — es dusmīgi atbildu.

—    Nu, nu, gan mēs to kaut kā nokārtosim, — Kuzmičs apsola negaidīti sirsnīgā balsī, it kā būtu runa par nenozīmīgu pārpratumu darbā.

—   Būšu gaužām pateicīgs, — es ne visai asprātīgi atbildu.

Ko lai dara, tādā'brīdī jebkurš cits manā vietā diez vai būtu atradis prātīgāku atbildi.

—   Labi. Pagaidām ej, — Kuzmičs samierinoši nosaka. — Tas puisis sācis pārāk izvērsties.

Beidzot saprotu, ka galvenais, ko pašlaik izjūtu, ir niknums.

Un es atkal esmu viesnīcā. Avdejenko, Jaša Frolovs un citi puiši atbraukuši mazliet agrāk. Es jau pēc paraduma — cik gan ātri izveidojas paradumi! — skatos uz nelaimīgā numura durvīm. Kā tad — tās atslēgtas ar rezerves atslēgu. Kuzmičam taisnība — tas pats «rokraksts». Pat tāds pats «pusluksusa» numurs kā vakar. Arī šai numurā sadusmots un vienlaikus gluži ap- jucis_ cilvēks. Arī atbraucis komandējumā. Viņš ir jaunāks un enerģiskāks par Popijvodu un taisni vārās aiz sašutuma. īstenībā puisis vēl ir pavisam jauns, bārdains, stiegrains, saulē iededzis. Mati viņam plāni, galvvidū jau vīd prāvs plikums, taču to itin kā kompensē varena bārda. Acīmredzot nopratis, ka te galvenais esmu es, viņš raugās manī niknām acīm un draudoši saka:

—    Ņemiet vērā, ka zaudējumi, ko nodarījusi šī zādzība, naudas izteiksmē nav aprēķināmi! Lai viņi ne- noņemas ar niekiem! — Jauneklis nevērīgi pamāj ar galvu uz maniem puišiem. — Šie, saprotiet, pieraksta katru nozagto pogu. Pie velna ar tām panckām! Nozagti neiedomājami vērtīgi eksponāti — vai skaidrs?

—    Ne gluži, — es piesardzīgi atbildu.

—     Gluži skaidrs arī nebūs, ir neceriet! Bet vismaz aptuveni. Es, starp citu, esmu paleontologs. Pēdējos gados Irtiša atsegusi jaunas unikālas kvartāra nogulas. Mēs, redzat, bijām savākuši ārkārtīgi bagātu zinātnisko materiālu. To jūs, cerams, saprotat? Nu tā. Man būs jāgatavo pirmais ziņojums par mūsu atradumiem. Tāpēc es paķēru līdzi vairākus pārakmeņojumu paraugus, tos visspilgtākos, vislabāk saglabājušos,.. Nu, vārdu sakot, seno laiku gliemežvāciņus, vai. Pēc izskata pat visai jokainus. Tie man stāvēja kastītē, bet vāciņš no stikla. Un sitas mežonis, šitas… — aiz niknuma viņam aizraujas elpa, — iekārojis, saprotiet!

—    Aptuveni viss ir saprotams, — es saku. — Centīsimies jūsu pārakmeņojumus atrast. Bet, lai jums būtu skaidrs mūsu darbs, arī, protams, aptuveni, tad ņemiet vērā: gadās, ka pie mērķa mūs noved tieši sīkumi. Mums viss jāatsedz pašiem, nekāda Irtiša mums nevar palīdzēt.

Es nespēju atturēties no ironijas. Man nepatīk viņa nievājošais tonis.

Taču šā puiša izmisums ir tik dziļš, ka viņš nekā nepamana. Zobus sakodis, viņš kunkst kā lielās zobu sāpēs, atmet ar roku un aiziet sāņus pie tumšā loga. Es tūlīt aizmirstu savu aizvainojumu, manī atkal uzbango niknums. «Pagaidi tik,» es domās saku nezināmajam zaglim, «gan tev par visu tiks atmaksāts, par itin visu!»

Palūkojos apkārt. Arī šeit ir noraudājušās, nobijušās istabenes. Un stāva dežurante. Taču šis jau ir pavisam citāds gadījums nekā vakar. Ieraudzījusi mani, stāva dežurante nez kāpēc priecājas. Acis starot staro.

—    Vai jūs šeit esat galvenais? — viņa jautā.

—    Kas tad ir?

—    Es gribu aprunāties ar jums bez lieciniekiem.

—    Lūdzu, — es atbildu.

Mēs aizejam uz administratora kabinetu tajā pašā stāvā. Starp citu, viņa ir velnišķīgi skaista. Kostīms tā kļaujas ap glītajām formām, ka es cenšos skatīties viņai tikai acīs. Taču arī šais acīs var itin vienkārši nogrimt. Bez tam viņa man uzsmaida tā, ka neviļus atceros slaveno noveli, kurā varonis visu laiku meklē zvana virvi, lai varētu padzīt nelabo. Tatjana Iva- novna — viņa saka, lai saucu par Taņu, — lūdzoši sakļauj uz krūtīm sārtās rociņas ar gariem perlamutra krāsas nagiem un saka:

—           Dieva dēļ, glābiet mani! Jūs esat tik jauks, tik inteliģents, Un jūs varat visu, es zinu.,, Es.it es jums. ,:s

Tūlīt viņa metīsies man ap kaklu vai pasāks kaut ko citu tādā pašā garā. Vispār šito meldiņu es pazīstu. Tas ir bērnišķīgi naivs un tai pašā laikā apbrīnojami bezkaunīgs aprēķins. Redziet, kāds dīvains apvienojums! Man jau ir piedāvāts viss kas, nez kādēļ domājot, ka es katrā ziņā nenoturēšos un pasūtīšu pie velna savus principus, par dienesta pienākumu pat nerunājot.

Es runāju īpaši draudzīgi:

—           Tatjana Ivanovna, vispirms tiksim skaidrībā par to, kas noticis! — Tā kā situācija man galvenajos vilcienos jau skaidra, es bez kādiem aplinkiem noprasu: — Ap cikiem tas cilvēks ieradās?

Viņa mazliet samulst un, apakšlūpiņu zobos iekodusi, izbijusies skatās manī, pat kaut kā nemanāmi acu kaktiņos nožūst asariņas. Tad viņa nedroši saka:

—    Ap trijiem …

Es vairs neļauju viņai attapties.

—    Vai šokolādes konfekšu kārba?

—    Rozīnes … šokolādē.

—    Rokā liels portfelis, vai ne?

—    Jā, tāds skaists, melns ..,

— Brūns lietus mētelis, brūna vasaras platmale?

—    Jā ..,

—   Teica jums komplimentus, pajokoja. Kustīgs, asprātīgs cilvēks, vai nav tiesa?

—   Ak, kā man tie komplimenti apnikuši! — Viņa diezgan nedabiski nopūšas.

—   Bet tieši tā taču viņš uzvedās? — es cenšos izdibināt.

—    Nu protams. Tā uzvedas visi vīrieši.

Pamazām saruna iegūst citu raksturu, tādu, kāds

man vajadzīgs. Es viņu nemanot iesaistu šādā sarunā. Viņa jau sāk par sevi kaut ko aizmirst un kaut ko atcerēties! Lieliski! Tikai nedrīkst novirzīties no šī toņa! Viņa viegli var atkal atcerēties, ko bija aizmirsusi, un aizmirst, ko atcerējusies.

Reiz man tā jau gadījās. Arī tā sieviete lūdza aprunāties divatā. Bet tad saplēsa sev blūzi un vēl kaut ko un pavēstīja, ka tūlīt sākšot kliegt, ja es neizdarīšot to, ko viņa lūdz. Tad man būšot lielas nepatikšanas, jo es esot mēģinājis izmantot savu dienesta stāvokli. Tā jau bija gandrīz vai histērija. Godīgi sakot, toreiz es gluži vienkārši apstulbu. Kā pēc tam atguvos, to vēl arvien nevaru saprast. Kaut kas tāds ar mani vēl nekad nebija noticis. Es mierīgi pasmaidīju un teicu, lai viņa kliedz skaļāk, jo visiem būs interesanti uz viņu paskatīties. Dažam labam gan liksies riebīgi, tomēr skatīties jau skatīsies. Es to pateicu tā, ka viņa pēkšņi sāka raudāt, protams, aiz sašutuma, aiz dusmām, taču, iedomājieties, kliegt tomēr nekliedza.

Tādēļ es tagad ļoti uzmanos, lai Tatjana Ivanovna nenonāktu līdz tādam izlēcienam, un lietišķi, stingri pieprasu:

—    Aprakstiet viņa izskatu! Tikai labi sīki!

Tad viņa sāk atcerēties, kāds šis cilvēks izskatījies, un tai pašā laikā viņu pārņem gluži dabisks sašutums par tā rīcību un aizvien vairāk aizmirstas loma, kuru bija domājusi tēlot, runājot ar mani. Vēl viņa par to nekaunas, nē, viņa to gluži vienkārši aizmirst. Es savukārt izjūtu lielu atvieglojumu un, galvenais, pārliecinos, ka viņa apraksta to pašu cilvēku ar portfeli, cilvēku, kuru vakar nevēlējās atcerēties ne visai simpātiskā Margarita Pavlovna, bet kuru atcerējās gan šveicars, gan viena no istabenēm.

Ak, tad šitāds ir tas nelietis! Viņš stāv manā acu priekšā — neliela auguma, kalsns, eleganti ģērbies, biezie, melnie, iesirmie mati atsukāti atpakaļ, uzacis virs deguna gandrīz saplūdušas kopā, plāns, taisns deguns, koši sarkanas lūpas, milzīgas, izteiksmīgas acis, un šo acu, tāpat kā viņa lipīgo manieru dēļ dažas sievietes itin vienkārši nespēj pretoties viņa valdzinājumam. Vārdu sakot, tagad es šo cilvēku redzu un zinu, kāda ir viņa metode. Tas jau ir diezgan daudz, patiešām gan.

Atkal pārrodos mājās ap vieniem naktī.

Nākamajā dienā braucu uz nodaļu. Kuzmičs mani gan nedzen, taču pārāk arī neiebilst. Kaut gan jau no pirmā acu uzmetiena redzams, ka veikala apzagšanas lieta, kuru viņš joprojām atstāja manā ziņā, kā arī Koļkas Bika aizdomīgā darbošanās, kuras izpētīšana ari bija palikusi man un Igoram, Kuzmiču uztrauc daudz vairāk nekā šīs divas zādzības viesnīcās.

Tomēr mēs ar puišiem pēc labākās sirdsapziņas pētām visas iegūtās ziņas, apspriežam iespējamās versijas par to, kas varētu būt šis nezināmais noziedznieks un kur viņš meklējams. Atklāti sakot, mēs diez cik nopietni pret šo lietu neizturamies un virzāmies uz priekšu gluži kā ar pirmo vai varbūt otro ātrumu. Ne jau tikai tādēļ, ka jebkuram no mums šī lieta nebūt nav vienīgā un nevjens netaisās mūs no pārējām atbrīvot. Mēs gluži vienkārši domājam, ka viesnīcu apzagšanas gadījumus atklāsim ātri vien, acīmredzot tāpat domā arī priekšniecība. Paņēmieni ir zināmi, līdzekļi arī, vismaz vienam no tiem vajadzētu novest pie rezultāta. Tas tips nekur no mums neglābsies. Tikai jāiekustina un jāvirza uz priekšu lielā un varenā kriminālmeklēšanas mašīna.

Atgriežos daļā ap diviem, un mēs ar Igoru pat laimīgā kārtā paspējam paēst pusdienas tuvējā diētiskajā ēdnīcā. Vakarpusē es aizbraucu uz veikalu, kur bija notikusi zādzība, gribēdams vēlreiz apskatīt palīgtelpu. Un tur …

Vārdu sakot, Igors piezvana tieši uz veikalu un runā tik līksmā balsī, ka man vai elpa aizraujas.

—    Vitālij, — viņš prasa, — vai tu?

—    Jā, — es atbildu.

—    Nu tad apsveicu! No visas sirds.

Velns lai parauj, es nodomāju, vai tik nebūs beidzot piešķīruši man kārtējo dienesta pakāpi? Tādas runas taču klīda, kad mēs ar Igoru pārbraucām no .Okladinskas. Kāpēc ne? Pilnīgi iespējams.

—    Kas noticis? — es jautāju pēc iespējas mierīgi.

Taču Igoru nevar piemānīt. Jūtu, ka viņš pie klausules smīn.

—           Tikai neuztraucies, *— viņš saka. — Kuzmičs lika, lai es tevi labi ātri sameklēju.

—    Kāpēc tad tā?

—           Un tu vēl prasi? Paskaties pulkstenī, drīz taču būs septiņi. Tā ka tevi gaida jauna zādzība, Viesnīcā, protams.

Un viņš nosauc viesnīcu. Trešo! Zināt, es tik tikko nenogāžos no krēsla, godavārds.

—           Tu laikam gribi mani izāzēt? — es jautāju mazliet aizsmakušā balsī.

Taču pats gan jūtu — viss ir taisnība, tā nav nekāda āzēšana. Bet Igors jau lietišķi piebilst:

—          Esi mierīgs! Un drāzies tik turp! Mūsējie jau izbraukuši.

Es visu pametu un drāžos. Aiz dusmām pat taksometru paķeru.

Protams, visas pilsētas viesnīcas puiši vēl nebija paspējuši brīdināt. To taču nolēma tikai šorīt, pēc otras zādzības. Bez tam ar telefonogrammu tādas lietas nav ziņojamas.

Bet «iegriezt» mums pēc kārtas trīs tādas nekaunīgas zādzības! Tas taču gluži vienkārši ir izaicinājums, par visu pārējo pat nerunājot! Man liekas, kad es viņu noķeršu, tad sagādāšu viņam tādu dzīvīti, ka nelabi metīsies.

Protams, ja man tobrīd kāds prasītu: «Ko tad tu īsti viņam padarīsi?» — es atvēsis atbildētu: «Neko.» Patiešām gan — nopratināšu to čabulīti par visām trim zādzībām, pieklājīgi nopratināšu, bet, ja viņš sāks liegties, pierādīšu viņa vainu pats, šai gadījumā, paldies dievam, ir ar ko pierādīt. Bez šaubām, pievienosies arī mūsu izmeklētājs. Taisnību sakot, viņš, Saša Gračovs, jau ir lietas kursā. Pēc tam čabulltis stāsies tiesas priekšā. Pēc likuma. Un tas ari viss.

Bet pašlaik man neviens nekā neprasa un es ļauju vaļu jūtām, es vāros aiz dusmām. Atkal man acu priekšā stāv šis tips savā brūnajā lietus mētelī, ar brūno platmali, ar lielu, melnu portfeli rokā. Smaida ar savām milzīgajām, nekaunīgajām acīm. Melnie, iesirmie mati atsukāti atpakaļ.

Man vairs nav ne mazāko šaubu, ka arī šo trešo zādzību pastrādājis viņš, šis tips. Te nu es sāku saprast, ka esam savā plānā šur tur pārrēķinājušies, pareizāk sakot, atstājuši robus. Jādomā, šo to esam palaiduši garām neievērotu. Paskat vien, tāds uzvedīgs un manīgs, ka tik turies!

Tā, klāt arī viesnīca. Plašajā, trokšņainajā vestibilā mani jau gaida. Tas ir Volodja Ponomarjovs. No citas nodaļas. Viesnīca atrodas viņu teritorijā. Uzkāpjam ceturtajā stāvā. Es uzreiz ievēroju pazīstamo «rokrakstu». Pirmkārt, rezerves atslēga numura durvīs. Otrkārt… Nu, tas «otrkārt» pat nemaz nav jāizdibina. Vecākā istabene, baltu priekšautu aizsējusies korpulenta pusmūža sieviete, kas, sev par nelaimi, tobrīd bija aizvietojusi stāva dežuranti, sāpīgi šņukstēdama, laikam jau nez kuru reizi stāsta, kā tas tips ieradies viņas stāvā, kā apburoši smaidījis, teikdams, ka meklējot no Rostovas atbraukušu draugu, kā iegrūdis viņai konfekšu kārbiņu mazbērniem, kā viņa no visa tā apjukusi un kā, burtiski, uz vienu mirklīti pagājusi nost no galdiņa. Vārdu sakot, viss zināms,

Vēl numurā raud skaista sieviete sirmiem matiem, pazīstama aktrise no Ļeņingradas. «Lupatu» viņai neesot žēl, kaut gan, pēc apraksta spriežot, tās nebūt nav kaut kādas lētas lupatas, neesot žēl pat gredzena ar briljantiem un arī dārgās piespraudes ne. Bet, lūk, koraļļi, nelaiķa vīra dāvana, un suvenīrs no slavenas dziedātāju pilsētas — senlaicīga bronzas atslēga, kas viņai pasniegta ārzemju viesizrādēs …

Es redzu arī, kā puiši nervozē. Pie tam vēl pieļauj kļūdas. Te jābūt ļoti uzmanīgiem. Jāsavāc pēc iespējas vairāk faktu, sīkumu, turklāt jācenšas izgaismot tās pašas pozīcijas, kuras divās pirmajās epizodēs. Lai būtu ērtāk analizēt. Piemēram, tā kā ir zināms viņa ierašanās laiks toreiz, jākonstatē laiks ari tagad. Liekas — viņš ierodas vienā un tai pašā laikā. Vai arī, pieņemsim, arvien pasniegtā konfekšu kārbiņa. Pirmoreiz tās bija dzērvenes cukurā, tad rozīnes šokolādē, tagad atkal dzērvenes cukurā. Acīmredzot viņš tās pērk kaut kur pa ceļam. Bez tam dzērvenes cukurā nepavisam nav kurā katrā veikalā, es to zinu no pieredzes, Svetkai tās ļoti garšo. Arī par to ir vērts padomāt. Vai vēl kāds cits interesants sīkums: ikreiz viņš ierodas, rūpīgi noskuvies, spirgts, izgludinātās drēbēs — tas jau pats par sevi pelna ievērību, bet vienmēr viņš arī smaržo pēc odekolona. Tatjana Ivanovna pagājušajā reizē pat konstatējusi, ka tas ir «Krievzemes mežs». Spēcīgi smaržo. Tagad vīrieši odekolonu lieto reti, bet tādā daudzumā jau nepavisam ne.

Tālāk. Ko viņš stāsta. Par pirmo reizi nav zināms: viņš bija runājis tikai ar Margaritu Pavlovnu, bet tā nevēlējās viņu atcerēties. Toties Tatjanai Ivanovnai viņš bija uzdevies par zinātnes darbinieku, pat licis manīt, ka viņa pētījumi ir īpaši slepeni. Varu iedomāties, kā tā dumiķe iepleta acis. Zināja nelietis, ko šai sapūst. Bet anekdotes, ko viņš stāstīja, taču bija gaužām vulgāras. No tā vien varētu noprast, kas viņš par zinātnes darbinieku. Taču Tatjanai Ivanovnai tas, protams, nebija pa spēkam. Šoreiz viņš bija uzdevies par inženieri no Rostovas, teicās meklējam draugu, kuram vajadzējis atvest vēstuli no sievas. Redzat, kā viņš ilgojas pēc sievas, pēc bērniem. Pavēstījis pat, ka vecākajai meitai slimas aknas un viņš šeit ar lielām pūlēm sadabūjis kaut kādas zāles, tās viņš gribot iedot draugam, lai aizved, jo pats vēl uzkavēšoties Maskavā. Izstāstījis tik aizkustinoši, ka Pelageja Va- siļjevna, vecākā istabene, no visas sirds jutusi viņam līdzi. Fantāzija viņam varena, kas nu ir, tas ir. Droši vien improvizē, turklāt ar iedvesmu. Tāpēc, kā redzat, arī viņa stāsti modina zināmu interesi.

Visus šos apsvērumus es nākamajā rītā izklāstu mūsu Kuzmičam. Arī Igors ir šai apspriedē. Un vēl daži nodaļu darbinieki, kuri no paša sākuma pievienojušies šīs lietas izmeklēšanā. Kuzmičs klausās uzmanīgi, rauc pieri un, uzlicis brilles, šad tad kaut ko atzīmē. Kad es beidzu, viņš jautā:

— Kādā laikā viņš parādās?

—           No pulksten diviem līdz trijiem dienā, Fjodor Kuzmič, — es atbildu.

-- Tā-a.,. Vai uzvalks vienmēr viens un tas pats?

—           Jā, tas pats, brūns ar svītrām. Tādā pašā tonī kā lietus mētelis un platmale.

—    Kādas viņam rokas? Kas uz pirkstiem?

—           Rokas? .,. — Es brīdi padomāju. — Par rokām neesam jautājuši, Fjodor Kuzmič.

—           Pajautā! Tai Tatjanai. Varbūt ievērojusi. Bet tagad par konfektēm. Vai esat apprasījušies veikalos viesnīcu apkārtnē, vai tur tādas konfektes bijušas vai ne?

—           Neesam prasījuši, Fjodor Kuzmič, — es tikko izdabūju pār lūpām.

—    Vajag paprasīt. Tur pateiks precīzi.

—           Arī gar galvenajām trasēm^ kas ved uz šīm viesnīcām, — piebilst Igors. ■— Pie metro, trolejbusa.

Kuzmičs māj ar galvu un sāk ar delnu braucīt galvvidu. Skaidri redzams, ka neapmierināts. Tad viņš atkal jautā:

—           Vai ar šveicariem esat runājuši visās trijās viesnīcās?

—    Tieši tā, — es atbildu, — visās trijās^

—    Kurš viņu ievērojis?

—    Visi trīs ievērojuši.

—          Hm.,, Kad viņi ievērojuši —. vai tad, kad viņš gājis iekšā, vai tad* kad nācis ārā?

Es mirkli padomāju, pēc tam atbildu i

— Visi trīs tad, kad gājis iekšā, bet viens — otrajā viesnīcā — vēl arī tad, kad nācis ārā.

—    Kā viņš gājis iekšā?

—            Šveicari stāstīja, ka gājis pavisam droši, brīvi kā savās mājās. Nevienam nekā neesot jautājis, tūlīt devies uz kāpnēm.

—    Slīpēts zellis, — savā kaktā norūc Avdejenko.

Kuzmičs atstāj šo piezīmi neievērotu un atkal

jautā:

•— Bet kā viņš izturējies, kāds izskatījies, kad gāja ārā?

Es ļoti labi atceros sarunu ar otrās viesnīcas šveicaru. Tāds resns onkulis ar krāšņu bārdu. Acis

vērīgas, asas, lai gan zem pinkainajām uzacīm gandrīz nav redzamas. Biju viņu izprašņājis pamatīgi, mani pašu ļoti interesēja, kā tas tips gājis ārā. Tādēļ es tagad stāstu sīki un smalki, jo te ir ko atzīmēt.

—    Pa kāpnēm lejā gājis lēni, bez steigas, — es saku. — Izskatījies pavisam bezrūpīgs. «It kā būtu izgulējies un paēdis pusdienas,» — tā man teica šveicars.

—    Iznāk, ka drusciņ uzspēlējis, — piezīmē Igors.

— Laikam gan, — es piekrītu. — Taču kurš katrs

to vis nevarētu ievērot.

—   Interesanti, kāpēc gan—- «paēdis pusdienas»? Kāpēc viņam, tam šveicaram, tā licies? jautā Kuzmičs.

—    Jā, jā, — es uztveru Kuzmiča domu, Arī man tas ienāca prātā. Lēni, sak, gājis lejā, smagiem soļiem. Pat kļuvis tāds kā resnāks.

Visiem klātesošajiem skaidrs, ko tas var nozīmēt, un sīkāk izprašņāt neviens netaisās,

—    Labi, — Kuzmičs nosaka. — Ar jautājumiem tā kā būtu galā. Tagad visi kopā mēģināsim pārdomāt! Lieta kļūst nopietna. Sitas zellis jādabū rokā ātri! Tas man jāpasaka pašā sākumā. Tu, Losev, — viņš pagriežas pret mani, — no šīs dienas nodarbosies vienīgi ar šo lietu! Vai skaidrs? Nu, kas attiecas uz Biku, — viņš mirkli svārstās, — tad tev vajadzēs sastrādāt ar Otkaļenko! — Un Kuzmičs ar zīmuli norāda uz Igoru. — Bet veikalu tev ņemam nost.

Tā, tagad nu acīmredzot būs jāķeras pie šīs lietas pa īstam. Ne mirkli nešaubos, ka mēs to vilku aplenksim un viņš savu ķepu kaut kur tomēr iegrūdīs. Mums, zināt, ir pavisam droši līdzekļi, kā to panākt.

Piemēram, viņam taču būs zagtās mantas jāpārdod. Interesanti zināt, kā. Komisijas veikalos, uzpirkšanas punktos, tirgos — esiet bez rūpēm, uz tiem mēs ceļus nogriezīsim! Varbūt nepārdos Maskavā, bet vedīs projām? Tas vēl sliktāk. Jo mazāka pilsēta, jo drīzāk viņš tur iekritīs, ja mēģinās pārdot, ko nozadzis. Mēs taču uz visām pilsētām izsūtīsim cirkulārus ar sīku zagto mantu aprakstu, un tur mūsu kolēģi ļoti labi zina, kas viņu pilsētā var ar šādām lietām nodarboties, pie kuriem mēdz braukt «ciemiņi» no Maskavas. Kas tad viņam vēl atliek? Pieņemsim, ka sāks pārdot paziņām. Taču krietns cilvēks nepirks cita valkātu mantu, turklāt acīmredzot zagtu. Turpretim nekrietns cilvēks .- , tas negribēs tērēties, tas drīzāk nozags pats. Protams, ir jau šādi tādi tumši subjekti, kas varbūt arī pirks. Bet mēs tāpat vienu otru no viņiem zinām un paturam acīs. Vārdu sakot, mēs izmetīsim pietiekami smalku tīklu, varat būt droši.

Protams, sēdēt krastā un gaidīt mēs nedomājam. Sāksim meklēšanu arī citā virzienā. Enerģisku meklēšanu, pašu svarīgāko. Mums taču ir viņa pazīmes, turklāt spilgtas, labi saskatāmas pazīmes un ir arī viņa «rokraksts». Kas attiecas uz pazīmēm, jāsaka — kaut kur un kaut kam taču vajadzētu viņu pazīt; vai nav tiesa? Cilvēks jau nedzīvo bezgaisa telpā. Bet sabiedrību, kur viņu pazīst, aptuveni var iedomāties. Teiksim, kādā zinātniskās pētniecības institūtā diez vai pazīst. Lielā rūpnīcā arī ne. Skolā vai institūtā vēl ne tik. Turklāt ņemiet vērā laiku, kad noziegumi izdarīti. Dienā, ja atceraties. Ar pusdienas pārtraukumu nepietiktu. Nē, šim «darbiniekam» rītos kontrolnumuriņš nav jānoņem. Bez tam viņa rokas… Ne velti Kuzmičs par tām apprasījās; ir nu gan viņš mums gudrinieks! Es tūlīt pēc apspriedes aizbraucu pie Tatjanas Ivanovnas. Apjautājos. Skaidrs, ka viņa bija ievērojusi. Nē, tās nebija darba cilvēka rokas. Tās bija tīras, sārtas, bez nevienas tulzniņas. Un gredzens ar akmeni. Tāds gredzens vīrieša pirkstā var pastāstīt daudz ko. Vārdu sakot, zinātnes un tehnikas tempļos šo «darbinieku» velti meklēt, tur viņu nepazīst, tur viņa nav un nevar būt. Taču milzīgā pilsētā ir arī citas vietas, kur viņš katrā ziņā mēdz uzturēties. Kā gan citādi? Viņš ir sabiedrisks cilvēks, viņš noteikti mīl arī uzdzīvot. Tur tad kādam arī vajadzētu viņu pazīt. Mēs apsvērsim, kur īsti tas varētu būt, lielas pūles tas mums neprasīs. Nav taču pirmais, ko tvarstām.

Tā nu es ar saviem puišiem iedarbinu gan visas šīs sviras, gan arī vēl dažas citas. Teiksim atklāti, todien es gaidīju vakaru krietnā nervu saspringumā. Velns viņu zina vai tik šis tips neizstrādās vēl vienu stiķiI Kā nekā es jau trīs dienas pēc kārtas vakarus pavadu viesnīcās. Tagad, kad pulksteņa radītājs lēni tuvojas sešiem, es jūtu, ka sāku nervozēt. Pārņem, zināt, tāda sajūta, ka jau pienācis laiks steigties projām, ka jau kaut kas tāds katrā ziņā noticis.

Labi. Nemocīšu jūs. Tovakar itin nekas nenotika. Neviena pati viesnīca neraidīja «SOS» signālu. Zināt, es pat biju pārsteigts, kad pēkšņi uzmetu acis pulkstenim un pamanīju, ka tas laiks, kad parasti atskanēja šis signāls, neapšaubāmi jau pagājis, bet man nav pa kaklu pa galvu kaut kur jāskrien un es, liekas, pat neesmu nevienam vajadzīgs.

Pats sev neticēdams, brīdinu dežurantu, ka eju projām, pulkstenis taču jau deviņi. Dežurants, kuru visa šī jezga ar viesnīcām arī padarījusi krietni nervozu, drošības dēļ apprasās, kur es šai vakarā būšu atrodams. Vairāk par visu man gribas būt kādā mājā Kro- potkina ielā, taču ir briesmīgi neērti lēkt kājās ikreiz, kad atskan telefona zvans, — starp citu, Svetkai draudzenes zvana nemitīgi — par visādiem sīkumiem, es jau nez cik reižu esmu viņai to sacījis, — tātad trūkties pie katra zvana, kā jūs paši saprotat, nav nekāda prieka. Bet, ja vēl vajadzēs steigšus laisties projām, tā būs vesela traģēdija. Vēl jo vairāk tādēļ, ka man, kā noprotu, gaidāma nopietna saruna par koncertiem pagātnē, tagadnē un nākotnē. Vārdu sakot, pašlaik brauciens uz to māju Kropotkina ielā gluži vienkārši apdraudētu dzīvi, turpmāko dzīvi, protams. Tādēļ es nopūšos un nosaucu dežurantam savas mājas adresi, kuru viņš jau zina arī bez manas teikšanas. Taču viņš smalkjūtīgi nesaka ne vārda, pieklājības pēc kaut ko uzskribelē uz papīra lapiņas un pavada mani ar līdzjūtīgu skatienu.

Tomēr vakars, kā jau teicu, pagāja mierīgi. Dīvaini gan, bet neviens mani netraucēja. Mani mājinieki, kas pa šīm dienām arī jau bija pieraduši pie tā, ka pār- rodos tikai naktīs, palaikam uzmet man itin satrauktus skatienus, taču kaut ko jautāt baidās, manuprāt, aiz tīras māņticības. Māmuļa, kamēr mēs ar tēvu spēlējam šahu, nez kāpēc pēkšņi ņemas cept pīrāgu. Bet, kad sēžamies pie vakariņu galda, tēvs pavisam bezrūpīgā noskaņā ierosina iedzert pa glāzītei degvīna. Es ievēroju vecāku pacilāto garastāvokli un ar mīļu prātu pieskaņojos viņiem. Ticiet man, nemaz tik bieži negadās, ka pieaudzis neprecējies dēls, turklāt vēl tāds, kas strādā tādā «firmā» kā es, veselu vakaru aizvada kopā ar saviem vecākiem.

No rīta mēs turpinām savest darba kārtībā sarežģīto kriminālās meklēšanas mašīnu. Lai tas izdotos, jāpieraksta vesela kaudze papīru, jāsatiek milzumdaudz cilvēku, turklāt dažnedažādu, Bet vakarā… iedomājieties, atkal nekas nenotiek!

Un tā veselu nedēļu.

Vai tiešām tas tips nobijies? Paslēpies, nogājis dibenā un kaut kur klusi laiž burbuļus purva zālē?

Paiet otra nedēļa. Pagaidām rezultātu nav. Meklēšana nekā nedod. No citām pilsētām arī nav ziņu — speciālo sakaru aparāti klusē.

Starp citu, cieš klusu arī Kuzmičs. Es jau gan zinu, ka viņš raizējas un gaida tāpat kā es. Ik pārdienām es viņam ziņoju par lietas gaitu. Trešajā vai ceturtajā reizē viņš man saka:

— Nu, ko tu skraidi pie manis? Es taču tevi neizsaucu. Sēdi mierīgi un strādā! Meklē un domā — vai saprati?

Viņam viegli runāt, viņam nav nervu.

Un es, kā man pavēlēts, «sēžu un strādāju», «meklēju un domāju». Un vēl es gaidu, katru dienu gaidu jaunu nelaimi. Nekā nespēju ar sevi izdarīt.

Paiet trešā nedēļa. •

II nodaļa

TURPINĀJUMS VAIRS NAV BANĀLS

Lai nu kā, nojauta tomēr ir kaut kas varens. Esmu lasījis, ka parapsihologi jau sen lauzot galvu, kā zinātniski pamatot šo dīvaino parādību, lai gan to izskaidrot vēl nevienam, šķiet, nav izdevies. Bet, ka šī parādība eksistē, par to es pats esmu pārliecinājies. Tā nu iznāca, ka nojauta nebija mani vīlusi. īstenība pat pārspēja manas visļaunākās bažas. Taču sākšu visu pēc kārtas, lai gan pats galvenais notika vēlāk.

Nu tā, tuvojās beigām trešā «klusā» nedēļa. Jau sācies oktobris.

Kā jūs zināt, oktobris pie mums Maskavā mēdz būt ļoti dažāds. Reizēm tas ir krāšņs, it kā patiešām būtu atgriezusies atvasara. Parkos un dārzos pārgalvīgs krāsu jūklis — gan purpursarkanas kļavas un spilgti dzeltenas bērzu lapotnes, gan melngani zaļas egles, un viss laistīties laistās brīnum daudzās nokrāsās. Bet tam visam pāri bāli zilas, rāmas, mīlīgas debesis. Godavārds, tādās dienās cilvēki kļūst labāki, mierīgāki, pat tādi kā labsirdīgāki. Vai neesat ievērojuši?

Taču mēdz būt arī pavisam citāds oktobris, tāds bandītisks, ļauns. Apkārt viss kails, koki pelēki, slapji, bez nevienas lapiņas, aukstās, svina smagās debesis spiež pie zemes, līņā sīks, pretīgs lietus, svilpo ledains vējš, dzenā slapjas, netīras lapas. Un jūs visu laiku jūtat nemieru, īgnumu, taču jums nav spēka to pārvarēt.

Pienācis tieši šāds oktobris. Man ap sirdi neciešami smagi. «Pakārušās gaisā» vēl joprojām neatklātās viesnīcu apzagšanas. Svetka sēž savā muzejā, no turienes viņu ne ar vilkšanu nevar dabūt laukā, bet pa vakariem raksta nez kādas atskaites. Tiesa, viņa vairs nav uz mani sapūtusies. Palīdzēja pēdējā zādzība viesnīcā, lai arī cik dīvaini tas būtu. Kad es viņai pastāstīju par to aktrisi, Svetka gandrīz vai apraudājās — un es, man liekas, biju pat cēlies viņas acīs. Tas jau vēl sīkums, nu Svetka ņemas tik dedzīgi pieprasīt, lai es šīs zādzības atklāju, ka salīdzinājumā ar viņu mūsu Kuzmičs man sāk likties kā bikls jēriņš. Svetka man vairs ne mirkli nedod miera ar šīm zādzībām. Labi vēl, ka šo gadījumu neizstāstīju arī māmuļai. Citādi nebūtu glābiņa arī mājās, tas nu skaidrs kā diena. Vispār sievietes tādus notikumus uztver gaužām sāpīgi un tai pašā laikā pārlieku kareivīgi — tā ka lai uz karstām pēdām vainīgais saņemtu sodu, un cauri!

Tā es nodzīvoju tās trīs «klusās» nedēļas vienā vienīgā nervu bendēšanā un visādās nelabās nojautās.

Nu beigusies trešā nedēļa un — še tev! — zādzība viesnīcā. Nākamajā dienā atkal zādzība! Trešajā dienā Vēl viena! Un atkal klusums ,..

Pirmā no šīm zādzībām notika otrdienā. Psiholoģiski tā man bija vissmagākā. Nez kādēļ biju uzskatījis, ka šis nelietis vairs neuzdrošināsies kaut ko tādu darīt. Lai gan, kā jūs atceraties, man nemitīgi mācās virsū visādas neskaidras nojautas. Tomēr mans optimistiskais raksturs nespēja pieļaut, ka viņš varētu būt tik nekaunīgs. Manas bažas bija saistītas ar visādiem sarežģījumiem šīs lietas izmeklēšanā.

Trīs «klusās» nedēļas bija atslābinājušas arī viesnīcu darbinieku uzmanību. Viņi bija paspējuši aizmirst mūsu brīdinājumus, un vēl jo vairāk no viņu atmiņas bija izgaisušas šā cilvēka pazīmes.

Es ierodos viesnīcā gluži kā pats sava nozieguma vietā. Viss ir kā parasti. Izrādās, ka numura atslēga nozagta, stāva dežurantei pasniegta kārtējā konfekšu kārba. Šoreiz gan tā ir savādāka kārbiņa, ne tāda kā agrāk.

Starp citu, mēs toreiz klausījām Kuzmiča padomam/ Taču nevienā veikalā, kas atradās toreizējo viesnīcu tuvumā, kārbiņu ar dzērvenēm cukurā nebija. Mēs sīki jo sīki pārbaudījām arī veikalus pie visām galvenajām transporta maģistrālēm, kas veda uz šīm viesnīcām, Arī tur nekā neatradām. Mēs izdarījām pat vēl vairāk. Aizgājām uz visām rajona tirdzniecības organizācijām, un mums pateica, ka minētajās dienās dzērveņu kārbiņas neesot pārdotas nevienā veikalā. Kur šis tips tās dabūjis, tā arī palika nenoskaidrots.

Bet šoreiz viņš bija apgādājies ar parastām šokolādes konfektēm, kādas pārdeva visos pilsētas veikalos. Tās gan maksāja krietni vien dārgāk. Ticis pie naudas, nelietis!

Starp citu, izrādījās, ka stāva dežurante ir visai simpātiska sieviete — jauna, eleganta, laipna, turklāt vēl arī gudra un ļoti vaļsirdīga. Šis nelietis ar savām konfektēm nebija atstājis uz viņu nekādu citu iespaidu kā vien derdzīgu neuzticību. Konfektes viņa nepieņēma, komplimentus arī ne, un viņam nekas nebūtu izdevies, ja negadītos tīra nejaušība: istabene pēkšņi apgāza dežurantu istabā tējkannu ar verdošu ūdeni, Alla Va- siļjevna metās pie viņas, bet viņš pa to laiku bija ievilcis atslēgu. Un tūlīt aizgājis, pat konfektes neatstājis.

Kā vienmēr, numurā dzīvojošo cilvēku viņš bija apzadzis līdz pēdējam. Par nelaimi, tas nez kādēļ bija atstājis galda atvilktnē biļeti un naudu atpakaļbrau- cienam, tā ka tagad nebija pat par ko aizbraukt uz savu Čeļabinsku. Labi vēl, ka palīdzēja tas uzņēmums, uz kuru šis cilvēks bija atbraucis komandējumā. Es speciāli piezvanīju uz turieni. Starp citu, izšķiedu pusi dienas, kamēr pielauzu direktora vietnieku. ^<Kā tad mēs to naudu noformēsim?» viņš prasa. «Tas biedrs taču nestrādā pie mums.» Saprotiet, no vienas puses, tā kā būtu «biedrs», bet no otras — «nestrādā pie mums». Ka cilvēks nokļuvis nelaimē, par to viņiem instrukcijā attiecīga punkta nav. Un tas, ka viņam šobrīd mājās nav naudas, — arī tas nekādās instrukcijās nav paredzēts. Mani tādos gadījumos pārņem zvērīgas dusmas. Vārdu sakot, nauda atradās.

Noņēmos ar šo gadījumu gandrīz vai līdz vakaram. Bet pēc tam,,, drāzos uz jaunas zādzības vietu, uz citu viesnīcu. Otra zādzība atšķīrās no iepriekšējās vienīgi ar to, ka viņam nebija izdevies izdarīt visu līdz galam — iztraucējusi istabene. Viņam vajadzējis pirms laika mukt projām no numura. To viņš izdarījis veikli, kas nu ir, tas ir. Ka istabā bijis zaglis, tas atklājies tikai pēc pusotras stundas, kad atnācis numura saimnieks.

Es vēl nezināju, kas mūs gaida viesnīcā, kur notikusi trešā zādzība. Taču mana pacietība jau bija galā. Un es izšķīros par diezgan riskantu eksperimentu. Tas bija nākamajā dienā pēc otrās zādzības.

Tajā rītā mani aicina pie sevis Kuzmičs. Viņa izskats nekā laba nesola. Kuzmičs sēž, samācies kā negaisa padebesis, un ar delnu enerģiski berzē pakausi. Uzmetis man dīvainu skatienu, viņš jautā:

—    Nu, vai tu jau zini?

Nekā īpaša es nezinu. Tikko biju ieradies darbā, un mūsu daļas sekretāre Galočka vēl nav paguvusi man iedot nevienu pašu dokumentu.

—      Tā, tā. Ak tad nezini, — Kuzmičs pat itin kā apmierināts krekšķina, lai gan es vēl nebiju paspējis atbildēt. — Tad nu tā. Vakar pirms komisijas veikala slēgšanas, — viņš nosauc veikala numuru un adresi, ?— bija nodota pārdošanai tās aktrises kleita. Saproti? Nodevusi kāda sieviete. Ar svešu — zagtu pasi. Dežurants tai pašā vakarā noorganizēja pārbaudi. Tās sievietes pazīmes ir fiksētas. Še, labāk palasi patsl

Viņš pasniedz man papīrus. Es turpat pie viņa galda tos izskatu. Uzmanību piesaista sievietes pazīmes. Man sāk likties, ka es viņu pazīstu. Taču negribas pār« agri par to Kuzmičam sacīt. Ja nu es maldos? Tā jau var likties diezin kas. Un es klusēju.

Tā bija mana pirmā kļūda.

—    Ej un domā, — Kuzmičs saka. — Papīrus ņem sev! Tikai pie Gaļinas paraksties!

Citi priekšnieki prasa vienu: skrieniet, jums nav ko sēdēt pie galda un lasīt papīrus, jūsu darīšana — skraidīt pa pilsētu, visu redzēt, visu zināt. Turpretim Kuzmičs mums vienmēr liek pie sirds: «Tikai vilku kājas baro, taču cilvēku baro galva. Septiņreiz padomā, vienreiz skrien — vai saproti?»

Es tātad aizeju atpakaļ uz savu istabu, vēlreiz uzmanīgi pārlasu visus papīrus, domāju un izšķiros par to eksperimentu. Lieta tā, ka man ir kāds paziņa. Man reiz vajadzēja viņu arestēt. Kārtējā nopratināšanā viņš saka tā:

—     Protams, pilsoni priekšniek, savu laiku es atsēdēšu, sveikā jau cauri netikšu. Pēc tam atgriezīšos Maskavā. Vai jūs man tad palīdzēsiet sākt jaunu dzīvi,

ko?

—    Nu labi, — es saku, — palīdzēšu. Pazudis cilvēks jūs neesat. Bet tā ka kolonijā lai jūs būtu pirmais! Vai saprotat? ,

—    Kas tur ko nesaprast, — viņš atbild. — Neesmu nekāds stulbenis. Tikai, redz, pēc tam man palīdzēt nebūs viegli, pilsoni priekšniek!

—    Kāpēc tā? — es prasu.

—    Pateikšu to tikai jums vienam. — Viņš nopūšas.

Acīmredzot esmu iemantojis viņa uzticību, gribētos

pat sacīt — simpātijas. Nav arī ko brīnīties. Tas, zināt, vienmēr iznāk savstarpēji. Vai esat ievērojuši? Ja jums kāds cilvēks patīk, tad arī jūs viņam kāda iemesla dēļ patīkat. Noteikti. Es jau sen esmu ievērojis. Tāpat bija arī ar to puisi. Viņa skatiens man iepatikās vispirms. Tāds tiešs skatiens — nešaudās apkārt, nevairās.

—    Kā tad vajadzēs tev palīdzēt? — es atkal jauta ju.

Un tad viņš man saka:

—    Aiziet no Varjkas. Tā vajadzēs. Citādi es būšu pagalam.;

Es jau zināju, ka tā ir viņa sieva. Patiešām — sievišķis tāds, ka vai nu.

—    Vai tad pats nevari aiziet? — es jautāju.

Zināt, cits viņa vietā būtu kaut ko sagudrojis, lai neciestu vīrieša patmīlība. Bet šis ne.

—    Nevaru, — viņš saka. — Ne jau kāda cita, bet gan viņas — maitas dēļ tagad eju sēdēt. Tikai jūs, pilsoni priekšniek, viņai par to nepiešujiet lietu! Lūdzu kā cilvēkam.

Redzat, kāda atklāta saruna mums ar to Pašku iznāca. Un tā viņš aizgāja izciest savu sodu. Pēc pusgada atrakstīja man no kolonijas. Ar viņu, sak, viss esot kārtībā. Protams, es viņa «raportu par uzvaru» pārbaudīju. Mūsu darbā citādi nevar. Izrādījās, ka viss ir taisnība. Aizrakstīju viņam atbildi. Sākās sarakstīšanās. Tas puisis man patika, lai gan bija daudz ko pastrādājis. Es tiešām ceru, ka no viņa iznāks lietaskoks. Un, domājams, nemaldos.

Viņa Varvarai es patiešām «nepiešuvu lietu». Tikai nopietni aprunājos ar viņu, brīdināju. Starp citu, skaista meiča, slaida, stalta, seja tumsnēja, ar melniem, augstiem uzacu lokiem, acis dedzīgas, izaicinošas, un zobi, kad viņa smaida, izskatās nevis kā zobi, bet gan kā pērļu virkne. Tiešām žilbinošs smaids. Viņa strādā par motoristi trikotāžas fabrikā. Arī tur es sadabūju par viņu šādu tādu informāciju. Un dzīvesvietā arī. Taču Paškam doto vārdu es turu. Kad rakstu viņam vēstules, šo to pastāstu arī par Varvaru, protams, tā, lai Pašku neuztrauktu. Tāpēc ka aiziet no Varva- ras viņš nespēs, tas man ir skaidrs. Te jārīkojas citādi. Arī to es savās vēstulēs cenšos viņam tā uzmanīgi iestāstīt.

Vārdu sakot, šo pašu Varvaru es atcerējos, kad izlasīju tās sievietes pazīmju aprakstu. Tikai vispirms vajadzēja izdarīt kādu vienkāršu operāciju — parādīt Varvaras fotogrāfiju komisijas veikalā. Vai viņi tajā uzzīmēs to sievieti, kas nodevusi kleitu, vai ne? Turklāt es parādīju ne tik vien viņas fotogrāfiju, bet gan vairāku sieviešu, kas bija cita citai mazliet līdzīgas.

Tur šo sievieti bija iegaumējuši divi — pieņēmēja un direktora vietnieks. Es viņus vienu pēc otra lūdzu ienākt atsevišķā kabinetā, ar pieaicinātiem lieciniekiem, kā pieklājas, un parādu fotogrāfijas. Pieņēmēja tūlīt pazīst Varvaru.

Es jau esmu pārliecinājies, ka sievietes tādos gadījumos parasti ir vērīgākas nekā vīrieši. Vīrietis labāk iegaumē apkārtni, ceļu, bet sieviete situāciju, cilvēkus. Nezinu, kā lai izskaidro, tomēr tā tas ir. Sevišķi labi sieviete patur prātā sievieti.

Bet direktora vietnieks, pusmūža vīrs ar vēderiņu un melnām, izvalbītām acīm, tāds, zināt, jautrs iemetējs, ilgi pārcilāja fotogrāfijas — es biju sameklējis tādas skaistules, ka tik turies, — un arī norādīja uz Varvaru, kaut gan ne visai pārliecināti. Tā nu man vairs nebija nekādu šaubu.

Pēc tam es braucu tieši pie viņas uz mājām. Kazi, domāju, varbūt pēkšņi arī sastopu. Ja viņa vakar vakarā bijusi veikalā, tad skaidrs, ka strādājusi dienas maiņā. Varbūt šodien iet uz vakara maiņu?

Varvara dzīvo kādā Arbata šķērsieliņā veca daudzdzīvokļu nama pirmajā stāvā ar atsevišķu ieeju no pavārtes, kā redzat, ar ļoti izdevīgu ieeju, Kāds jau sen pirms Paškas bija ieprātojies nošķirt daļu no liela komunālā dzīvokļa un iztaisīt atsevišķu ieeju. Tādēļ vir- tuvīte tur iznāca gaužām pieticīga, sanitārais mezgls tāpat, toties, sakiet, ķo gribat, bija pašiem savs vienistabas dzīvoklis.

Es aizbraucu uz turieni ap pulksten diviem. Protams, tūlīt pie Varvaras vēl neeju, kādu laiku pavēroju viņas logus un vārtu velvi. Mani pārsteidz tas, ka logu aizkari ir aizvilkti. Ja Varvara ir mājās, kādēļ tad vajadzētu dedzināt elektrību? Bet, ja aizgājusi uz darbu, tad, gluži dabiski, no rīta uzceļoties, arī būtu aizkari jāatvelk. Vārdu sakot, man tas viss nez kādēļ nepatīk. Vēl mazliet pagaidu, tad nolemju tomēr iet iekšā.

Dodos uz vārtiem. Tāds garš, netīrs tunelis, tumšs, tā ka uzreiz pat nevar ieraudzīt vajadzīgās durvis. Piezvanu. Neviens neatver, Piezvanu vēlreiz, uzstājīgāk. Tad beidzot dzirdu soļus, smagus vīrieša soļus. Nekas, es nodomāju, paskatīsimies, kas tad ir tas Varvaras

S — īsu ciemiņš. Nedzirdēti veiksmīgi gadījumi taču nav tikai grāmatās vien.

Bet pa to laiku vīrietis nograbina ķēdīti un prasa tādā īgnā, zemā balsī:

—    Ko vajag?

—    Varju vajag, — es atbildu.

—          Varju?… — Viņš mirkli vilcinās, tad tomēr izšķiras. — Nu, nāc iekšā, ja vajag!

Durvis atveras. Uz sliekšņa stāv spēcīgs, sarkanmatains puisis bez žaketes, kaklasaite nošķiebušies sānis. Acis puisim drusku miglainas, tūlīt redzams, ka iedzēris. Ek, Varvara, Varvara …

Puisis sabozies stāv durvīs, skatās neuzticīgi, pat naidīgi. Protams, nevarētu teikt, ka esmu atnācis īstajā laikā. Taču atkāpties jau ir par vēlu un nav arī iemesla.

—          Tā arī stāvēsim? — es jautāju. — Kur tad ir Var ja?

Šis puisis man bijis — nebijis. Ja reiz tā, tad būtu gribējies satikt te kādu citu. Šai brīdī parādās Varvara. Ejot viņa ar abām rokām kārto savus krāšņos, melnos matus.

—          Te jau esmu, — viņa saka. — Kas man ko slēpties?

Saka to izaicinoši, nekaunīgi un smaida savu žilbinošo smaidu. Bez šaubām, viņa mani pazinusi.

—    Ko tad neaicināt iekšā? — es saku.

—           Nelūgts ciemiņš… — Viņa smejas. — Nu, nāciet ar, ja esat ieradies!

Puisis neapmierināti iešņācās, tomēr pakāpjas sāņus un, kad ieeju iekšā, ar visām atslēgām aizslēdz durvis. Istaba puslīdz kārtīga — Varvara acīmredzot paguvusi sakopt. Uz galda stāv visādi uzkožamie, taču ne pudeļu, ne glāžu nemana. Bez šaubām, novākusi arī tās. Deg elektrība, gaiss smacīgs, piesmēķēts.

Varvara nemaz neliekas apjukusi, izturas brīvi un mazliet zobgalīgi. Viņas savaldība ir gluži apskaužama, gan jau nu noprot, ka velti neesmu nācis.

—          Sēdieties, — Varvara saka. — Ko vēlaties? To- ļik, — viņa uzrunā puisi, — padod ciemiņam to krēslu!

Toļiks negribīgi izpilda viņas pavēli un apsēžas arī pats, krēsls zem viņa smaguma žēlabaini nočīkst.

Starp citu, puisis nav Spinoza, viņam ar saprašanu bēdīgi, un pašlaik viņš nekā nespēj apjēgt situāciju: smagais domāšanas darbs nepārprotami atspoguļojas viņa apaļajā, vēja aprautajā sejā. Nu, domā vien, draudziņ, domā, tas reizēm ir tīri derīgi!

Es lūdzu atļauju uzsmēķēt, pēc tam saku:

—          Biju netālu no šejienes, ienācu apciemot. Domāju, kā diez klājas mūsu Varjai.

Arī es viņai uzsmaidu.

—    Mūsu ta mūsu, bet ne jūsu, — Toļiks drūmi norūc.

Viņam neciešami gribas izsviest mani pa durvīm.

To ļoti labi var saprast. Atnācis kaut kāds sprukstiņš un uzvedas tā, it kā pazītu Varvaru jau simt gadu. Bet pazīt Varvaru un ar viņu nesaieties — to nu Toļika saprašana nekā neņem pretī. Tāpēc viņš sāk meklēt kašķi. Citi puiši no viņa droši vien bīstas — stiprs kā vērsis. Tā viņš arī paradis paļauties uz savu spēku. Vēl jo vairāk tāpēc, ka daba diemžēl ne ar ko citu viņu nav apveltījusi.

—    Bet kas tu pats tāds esi? — viņš smīnēdams jautā.

—    Paziņa, — es atsaku.

Mēs ar Varju saprotoši sasmaidāmies. Tas nu To- ļikam nepatīk nepavisam. Viņš draudoši pavēsta:

—          Ne tādus vien esmu saucis pie kārtības, to tu liec aiz auss!

—           Sēdi mierā, — bažīgi iejaucas Varvara. — Samelsīsi par sevi diezin ko.

Taču Toļiks to saprot tā, ka Var ja viņu uzskata par tukšu lielībnieku, un nolemj pierādīt savu vīra dūšu.

—           Vācies projām, kamēr neesi dabūjis, — viņš saka.

Tāds pavērsiens man īsti pa prātam. Ja nonāks līdz konfliktam, Varvara, protams, būs manā pusē. Viņa jau nav muļķe, ka šitā lamzaka dēļ ķildosies ar mani. Bez tam, kā skatos, viņa šo diez cik augstu vis nevērtē. Bet maņ viņš nez vai spēs ko nodarīt.

—- Kāpēc man jāvācas projām? —- es labsirdīgi pabrīnos. — Kurš pirmais atnācis, lai pirmais arī vācas.

—          Ha! —« Toļiks apmierināts uzplāj ar plaukstām sev pa ceļgaliem.

Viņš acīmredzot nospriedis, ka tagad viss ir skaidrs un var ķerties pie ierastā darba. Un pēkšņi ierēcas, tumši pietvīkdams:

—    Nu, slienies augšā!

Toļiks pats pieceļas un sāk mākties man virsū. Re dzams, viņam ir visnopietnākie nolūki.

—    Sēdi, ka tev saka, — saspringtā balsī pavēl Varvara. Taču ir jau par vēlu — Toļiks vairs nepakļaujas, pār viņu sāk valdīt instinkti. Viņš paslien virs manas galvas savu pudu smago dūri. Seja zvērīga. Liekas — šai brīdī viņš spējīgs ja ne nosist, tad sakropļot jau nu katrā ziņā.

Taču es diezgan precīzi ar visu krēslu izvairos no viņa sitiena. Toļika dūre ar lielu sparu triecas pret krēsla atzveltnes stūri, tas ieplīst. Bet Toļiks gaudo aiz sāpēm. Tagad viņš vairs nekā neapjēdz, viņā plosās negants niknums.

— Beidz, stulbenil — Varvara iekliedzas aiz bailēm spiedzīgā balsī.

Taču Toļiks nekā nedzird un kā apmāts metas man virsū. Kautiņam šis gan ir vissliktākais stāvoklis. Toļiks vēl nav paguvis pielēkt man klāt, kad es jau ar visu krēslu atrodos uz grīdas, un, paklupis pret krēslu, zemē nozveļas arī Toļiks. No viņa pāršķeltā vaiga sāk tecēt asinis. Viņš apdullis pieceļas, ar piedurkni noslauka asinis, ieraudzījis tās, ierēcas un atkal metas man virsū. Nu jau Varvara spiedz pilnā kaklā.

Patiesi — Toļiks, kļuvis pilnīgi traks, paķer no galda nazi. Un tad es, no grīdas nepiecēlies, speru Toļikam ar kāju. Protams, nāvējošs spēriens tas nav, bet nežēlīgs gan, un tā es daru reti. Taču tagad vairs nav nekādi joki, Toļiks iekliedzas un nogāžas uz grīdas. Es lēni pieceļos.

Varvara attopas un ar riebumu uzsauc Toļikam:

—   Taisies, ka tiec! Tā ka nerādītos vairs manās acīs!

Un pasviež viņam žaketi. Beidzot Toļiks pieceļas. Viņš izskatās nožēlojams. Naidpilnām acīm viņš raugās manī, taču vēlreiz uzbrukt nav spēka un ir arī bail. Bet Varvara, saņēmusi dūšu, grūž viņu no mugurpuses, un Toļiks smagiem soļiem dodas uz durvīm, vilkdams žaketi līdzi pa grīdu,

Šī uzvara man prieku nedara, ir tikai pretīgi, tik pretīgi, ka uz mirkli aizmirstu, kādēļ esmu atnācis, un arī grasos iet projām. Atgriežas Varvara. Viņa neskatās uz manu pusi un gurdi saka:

—    Piedodiet. — Tad pēkšņi pasmaida. — Bet Toļiks taču taisījās skriet pēc milicijas.

Es sastingstu no šausmām. Tā tik vēl trūka! Vienu mirkli iedomājos, kā uz Kuzmiča galda tiks nolikts ziņojums par manu varonīgo cīniņu, un man pār muguru pārskrien šermuļi. Es taču Kuzmičam par šo nācienu nekā neesmu teicis, neesmu saņēmis no viņa sankciju, bet piedevām tagad vēl iesaistījos kautiņā un gandrīz sakropļoju cilvēku. Te vairs nelīdzēs nekāda Varvaras liecība. Esmu rupji pārkāpis darba disciplīnu.

—    Vai tad aizskrēja arī? — es jautāju, ar pūlēm izlikdamies mierīgs.

—    Es viņam pateicu, ka jūs pats esat no milicijas. — Varvara smejas. — Jums vajadzēja redzēt, kāds tad viņam bija ģīmis! — Un viņa īgni nosaka: — Piķis viņu rāvis! Negribu par viņu pat domāt! Tikai jūs.., — Varvara tā vainīgi skatās manī, — ja varētu … Nerakstiet Pašam! Šito es vairs pār savu slieksni nelaidīšu!

—    Labi, — es atbildu, — norunāts.

Es jūtu, kā man vesels kalns noveļas no pleciem. Nē, no Kuzmiča es, protams, nekā neslēpšu. Taču viena lieta ir, ja tu ziņo pats, bet pavisam cita…

—    Paklau, Varja, — es saku pavisam citā tonī — lietišķi un mierīgi. — Pasakiet — kam pieder tā kleita, ko jūs vakar nodevāt komisijas veikalā?

—    Es? …

Mans jautājums Var varai bija absolūti negaidīts un pārsteidza viņu nesagatavotu. Viņa vēl nebija īsti atguvusies, nepavisam nebija spējīga uz tik bīstamu sarunu un tagad galīgi apjuka.

—    Jā, jūs, — es saku. — Kas jums to kleitu iedeva? Un kur ņēmāt svešu pasi?

Varvara klusē, acis nolaidusi, un nervozi plūkā galdauta malu.

—    Kur jūs ar to cilvēku iepazināties? es uzstājīgi prašņāju. — Izstāstiet, Var ja! Pašlaik jums vislabak būs, ja visu izstāstīsiet.

—          Man nav ko stāstīt, — Varvara beidzot izdabū pār iūpām. — Muļķe. Gribēju nopelnīt. Tas arī viss.

—    Nē, nav gan viss. Kas ir šis cilvēks?

—    Vai es zinu? Satikāmies ..,

—    Kā satikāties?

—          Viņš man piesējās metro. Vārds pa vārdam. Uzaicināja uz kafejnīcu. Tāds laipns ..,

—    Kā viņu sauc?

—    Mihails Semjonovičs.

«Skaidrs, ka samelojis,» es nospriežu. Tāds vis pirmajai pretimnācējai savu īsto vārdu nenosauks.

—    Aprakstiet, kāds viņš izskatās, — es saku.

Var ja sāk atsaukt atmiņā sava jaunā paziņas ārieni. Jā, tas ir tas pats tips, viss sakrīt.

—          Kur viņš dzīvo? — es katram gadījumam pajautāju.

Un Var ja negaidīti paziņo:

— Tepat netālu. Pļuščihas ielā.

—           Pļuščihas ielā? — es neticīgi pārjautāju. — Vai viņš pats jums to pateica?

—          Nē. Vakarā pārveda mani mājās ar taksi. Bet pēc tam, es dzirdu, viņš saka šoferim: «Tagad uz Pļuš- čihu.»

—    Kad tad viņš jums iedeva to kleitu?

— Vakar.

—    Vai teica, kam tā pieder?

—          Teica. Māsa atsūtījusi, lai pārdodot. No kādas citas pilsētas. Apsolīja man piecdesmit rubļus. Un iedeva viņas pasi. «Lai, sak, pēc tam neizceļas jezga.»

Es saprotu, kādēļ viņš bija nolēmis Varjai tik devīgi samaksāt. Kleita taču novērtēta tikai par septiņdesmit rubļiem. Viņš grib Varju pievilināt, saistīt pie sevis. Primitīvs un precīzs aprēķins. Sapratis, kas Var ja par cilvēku.

—          Es nu gan esmu muļķe, — Varvara bēdīgi nosaka.

—    Kā tad viņš dabūs no jums naudu? — es jautāju.

—    Solīja piezvanīt.

—    Uz kurieni?

—    Uz darbu. Kur gan citur?

—          Tad nu, Varja, tā, —- es beidzot saku. —- Ceru, jūs jau esat sapratusi, ka viņš ir zaglis, Visparastākais zaglis, kaut arī laipns. Tā kleita ir zagta. Un jūs to mēģinājāt pārdot.

—    Apžēliņ, kas nu tagad notiks? — Varvara nomākta jautā.

—    Notiks tas, ka mēs viņu ar jūsu palīdzību aizturēsim. Katrā ziņā ar jūsu palīdzību, — es uzsveru. — Tāpēc ka gadījumā, ja mums vajadzēs viņu notvert pašiem, viņš… droši vien vēl pagūs nodarīt daudz posta. Un arī tas gulsies uz jūsu sirdsapziņas.

Es negribu un nevaru viņai par palīdzēšanu kaut ko apsolīt. Nevaru tāpēc, ka tas nav atkarīgs no manis. Kaut gan viņas noziegums, protams, nav nekāds lielais. Taču šai gadījumā jāizlemj mūsu Kuzmičam. Bet es negribu viņai neko apsolīt tāpēc, lai viņa nedomātu, ka es piedāvāju kādu glābiņa iespēju vai — un tas būtu vēl ļaunāk — darījumu. Tad es pastāstu par to aktrisi. Pat vēl sīkāk nekā Svetkai. Un redzu, kā Varvara sāk kodīt lūpas.

Pēkšņi viņa saka:

—   Man nu gan ir nelaimīga dzīve! Kāpēc es visu laiku pa vieniem netīrumiem? Kāpēc nekad nevaru nomazgāties tīra?

Un tad es viņai pastāstu par Pašku, pasaku to, ko viņš bija teicis par viņu. Paškas vārdus, protams, precīzi neatkārtoju, es tos mīkstinu, taču jēga paliek tā pati.

—    Re, kāpēc viņš neraksta! Veselu gadu, — Varvara nosaka klusi, it kā pie sevis un domīgi raugās tālumā. — Tagad viss skaidrs.

Viņa sēž pie galda ļoti taisni, ceļgalus cieši kopā saspiedusi un bezspēcīgi nolaidusi rokas klēpī. Tāda viņa man patīk labāk nekā jautra.

—    Aizrakstiet viņam pati, — es saku. — Uzrakstiet visu, kā ir!

—    Tā es nemāku rakstīt.

—    Vienalga. Kā mākat. Viņš taču jūs mīl. Es zinu.

—    Mīl gan… Šņabi tempt — to viņš mīl.

—    Tas bija cits Paška, — es saku pārliecinošā balsī. — Bet šis …

Es viņai izstāstu visu, ko zinu par tagadējo Pašku, par to, kā viņš tur, kolonijā, raujas melnās miesās, kā pilda doto vārdu.

Varvara klusē. Tagad viņai var arī ļaut padomāt.

Es slepus paskatos pulkstenī. Man jāiet. Un es saku:

—     Zināt, Varja, norunāsim tā! Tikai cieši gan norunāsim! Te būs mans telefons, es jums uzrakstīšu šeit. — Un es izplēšu lapiņu no savas piezīmju grāmatiņas. — Kad viņš jums piezvanīs un jūs norunāsiet tikšanos, sakiet viņam, ka kleita pārdota, mēs tā kā tā jau esam to konfiscējuši, un tad tūlīt piezvaniet man! Ja manis nebūs, piezvaniet dežurantam! — Es uzrakstu uz lapiņas arī viņa numuru. — Dežurants būs lietas kursā.

Viņa klusēdama pamāj ar galvu.

—     Pielūkojiet, Varja, — es viņu brīdinu, — neiegā- ziet mani! Es jums ticu. Bet galvenais «— neiegāziet pati sevi, neiegāziet Pašu! Es arī viņam aizrakstīšu. Un mēs abi uz jums paļausimies. Vienmēr var tikt ārā no netīrumiem, Varja! Tikai stingri jāapņemas.

—    Vai tad es nesaprotu

—    Redzat nu, cik labi!

Mēs atvadāmies. Es brīdinu Varju, lai viņa ir uzmanīgāka ar šo tipu. Kaut gan vēl nezinu, uz ko viņš spējīgs. To es uzzināšu mazliet vēlāk.

Kad aizbraucu uz savu daļu, mani sagaida norūpējies dežurants.

—     Kur tu biji pazudis? — viņš dusmīgi jautā. — Te tevi meklēja vienā meklēšanā, Fjodors Kuzmičs jau izbraucis. Un grupa arī.

Man gandrīz vai sirds apstājas.

—    Uz kurieni viņi aizbrauca? — es jautāju,

—    Slepkavība. Viesnīcā.

—     Slepkavība?! — neticēdams savām ausīm, pārprasu vēlreiz.

—    Jā, jā. Tavējais pastrādājis. Ielavījies numurā, bet tur.., Vispār nekavējoties brauc uz turieni! —• dežurants piekodina. — Tūlīt es tev iedošu mašīnu.

Drāžos uz viesnīcu. Mašīna joņo tik ātri, it kā mēs dzītos kādam pakaļ vai arī varētu kādu vēl glābt. Visu ceļu mani krata drebuļi, un es smēķēju vienā laidā. Vai tiešām viņš sācis slepkavot? Kā tas noticis? Pašlaik man citu domu nav.

Tā, klāt viesnīca. Uzskrienu pa kāpnēm. Tukšs gaitenis. Nevienu svešu te nelaiž. Kāpņu galā stāv milicis. Parādu apliecību un skrienu tālāk pa gaiteni. Pie aizslēgtām numura durvīm — tas ir luksusa numurs —• arī dežurē milicis. Atkal izņemu no kabatas apliecību. Šai brīdī durvis atveras un es saskrienos ar Igoru.

—• Atbrauci gan, — viņš norūpējies saka,

Igors, kā arvien, ģērbies melnā uzvalkā un melnā svīterī. Kaklasaites viņš neatzīst. Viņš ir neliela auguma, plecīgs, tumšiem, stāvus apgrieztiem matiem un paplakanu degunu. Vienmēr ironiski noskaņots, taču atšķirībā no manis vārdos skops.

Ieeju iekšā. Numurs ir liels. Plašs priekšnams un veselas trīs istabas. Man tieši pretī viesistaba, pa kreisi guļamistaba, pa labi kabinets, visas durvis līdz galam vaļā. Kuzmičs ir viesistabā, es dzirdu viņa zemo, piesmakušo pīpmaņa balsi. Pie apaļa, pulēta galda sēž pazīstams izmeklētājs no prokuratūras. Turpat strādā eksperti, fotogrāfs. Pa atvērtajām durvīm redzu guļamistabā mūsu ārsti Zinaidu Fjodorovnu, ģērbusies baltā virsvalkā, viņa noliekusies pār gultu. Viņai blakus vēl kāda sieviete, arī virsvalkā. Kodīgi smaržo pēc zālēm.

Ieeju viesistabā.

—    Kur tu biji? — pagriezies pret mani, Kuzmičs strupi noprasa un ar plaukstu paberzē pakausi.

Es steigšus ziņoju pašu svarīgāko.

—    Nu, ķeries pie d&rba! — Kuzmičs nosaka.

Pēc brītiņa man viss notikušais jau zināms.

Bijis tā. Šis tips te ieradies, kā parasti, ap trijiem. Rīkojies pēc parastās shēmas: papļāpāšana ar stāva dežuranti, konfekšu kārbiņa, dežurantes mirkļa prombūtne, un atslēga viņam jau rokā. No šī paša «luksusa». Notvēris brīdi, kad gaitenī neviena nebija, viņš sācis slēgt vaļā durvis. Taču atslēga nez kādēļ neslēgusies. Te, kur gadījusies, kur ne, parādījusies istabene. Redz, ka cilvēks nevar attaisīt «sava» numura durvis, piegājusi un vienā rāvienā atslēgusi. Nodomājusi, ka jauns iemītnieks, vēl nav pieradis. Viņš, it kā nekas nebūtu noticis, pateicis paldies un iegājis iekšā. Bet istabene pēc brītiņa nez kādēļ sākusi uztraukties. Viņa nolēmusi pajautāt, vai tik viņš nav sajaucis numurus.

Pieklauvējusi. Tas ielaidis un… no visa spēka sitis ar kādu smagu priekšmetu pa galvu. Viņa nokritusi, zaudējusi samaņu. Viņš to pavilcis zem gultas, noslaucījis no grīdas asinis un pazudis.

Pēc stundas ieradies īstais iemītnieks. Viņš briesmīgi steidzies, bijusi biļete uz lidmašīnu. Viņš tā steidzies, ka acīmredzot pat nav ievērojis, vai kaut kas no viņa mantām nozudis vai ne. Un stāva dežurante uz ātru roku pieņēmusi no viņa numuru. Abiem nebijis nekādu aizdomu. Iemītnieks aizbraucis. Un tikai pēc divām stundām, kad cita istabene sākusi apkopt numuru, viņa zem gultas atradusi tās sievietes ķermeni. Sacēlusies brēka. Saskrējuši ļaudis. Izsaukta milicija, ātrā palīdzība. Izrādījies, ka sieviete vēl dzīva. Tikai zaudējusi daudz asiņu, dabūjusi smadzeņu satricinājumu, un ārsti baidās viņu tūlīt pārvest uz slimnīcu. Taču viņa jau nākusi pie samaņas un pat paguvusi šo to izstāstīt. Ja viņa nekā nebūtu pastāstījusi, tad mums vajadzētu ķerties arī pie aizbraukušā iemītnieka — sameklēt viņu un nopratināt.

—    Tā kā tā vajadzēs viņu sameklēt, — saka Kuzmičs. — Noziedznieks katrā ziņā viņam kaut ko nozadzis.

—    Atrakstīs pats, ja būs kas nozagts. — Igors pasmīn.

—   No kuras pilsētas viņš bija? — Kuzmičs apjautājas.

—   No Penzas. Ivans Haritonovičs Nikolovs. Arhitekts.

Kuzmičs pamāj Igoram.

—    Sazinies ar Penzu! Uzdod, lai nopratina!

Viņš brītiņu kaut ko apdomā. Tad ataicina istabeni, kas bija uzkopusi numuru.

—    Stāsta, ka jūsu iemītnieks esot steidzies.

—    Viņam bija biļete. Baidījās nokavēt lidmašīnu ,..

—    Varbūt viņš steigā kaut ko atstājis?

—    Liekas, ka nekā tāda … Are, pudeles ..,

Pēc tam Kuzmičs pagriežas pret mani un ar mājienu paaicina sāņus.

—. Aizej pie administratora, — viņš saka, — un pamēģini uz rītdienu rezervēt luksusnumurul

Es pārsteigts skatos viņā un pamazām sāku saprast.

—           Klausos, Fjodor Kuzmič, es saku, cik vien nopietni spēdams.

Izeju no numura, steigšus soļoju pa garo gaiteni un tikai pa kāpnēm, kas segtas ar biezu, sarkanu celiņu, eju lejā lēni un cienīgi. Tad tāpat lēnā garā izeju cauri plašajam vestibilam, kur jau pavisam maz ļaužu, un pieeju pie administratora lodziņa. Tur drūzmējas kādi desmit atbraucēji, kas cenšas dabūt vietu viesnīcā. Visi izskatās noguruši un norūpējušies. Aiz lodziņa piemīlīga un absolūti nepieejama jauna meitene. Es dzirdu, kā viņa atbild vīrietim, kurš stāv man priekšā:

—           Vietu nav, pilsoni. Un nebūs arī. Ejiet uz citu viesnīcu! Redziet, pie sienas ir saraksts!

—    Bet mani sūtīja uz šejieni, — tas neatlaižas.

—    Nekā nezinu. Uz jūsu vārda pieprasījuma nav.

—    Nevar būt, ka …

—           Var gan būt. Es taču jau skatījos. Varu paskatīties vēlreiz.

Viņa runā pacietīgi, mierīgi. Cilvēks samulsis atkāpjas, un pie lodziņa pieliecos es.

—    Labvakar, meitenīti

—           Labvakar, — viņa nogaidoši atbild, nelikdamās ne zinis par manu smaidu.

—          Man vajadzētu pasūtīt uz rītdienu luksusnumuru draugam, — es vienā mierā saku.

Meitene skatās uz mani kā uz plānprātiņu.

—          Vai jums ir pieprasījums no jūsu organizācijas? — viņa drošības labad pajautā, acīmredzot gribēdama pārbaudīt, vai pirmais iespaids bijis pareizs.

—           Pieprasījuma nav, bet… varam iesniegt. Un ja nu kaut kā savādāk?

Viņa sarauc pieri un atbild diezgan asi:

—    Savādāk nevar.

—    Un kādu citu numuru?

—    Citu arī ne.

—          Bet man gan vajadzīgs «luksuss»! — Es nopū- šos. — Tātad tikai ar pieprasījumu?

—    Jā. Un ar mūsu priekšniecības rezolūciju.

— Vai tu re! Tik stingri? Vismaz.., atļaujiet pie

jums ieiet! — Es ar pirkstu norādu iedomāto ceļu pa šķērssienas durtiņām.

—    Šeit nedrīkst nākt, pilsoni, — meitene asi atcērt.

—    Nekas, nekas, es drīkstu, — atbildu viņai jautri un noslēpumaini un ateju nost no lodziņa.

Ka neesmu plānprātiņš, to viņa, starp citu, noprot, pirms esmu parādījis savu apliecību.

—    Saprotiet, — viņa mazliet samulsusi saka, — brīvu luksusnumuru patiešām nav, izņemot.., nu, to.

Viņa atver lielu grāmatu ar ailēs sadalītām lappusēm, paņem paciņā saspraustus, uz dažādām solīdām veidlapām rakstītus pieprasījumus ar parakstiem, zīmogiem un slīpām rezolūcijām augšējā stūrī, vēl kaut kādus papīrus un vienkāršu burtnīciņu. Mēs abi kopā to visu pārlūkojam. Vispār viņa ir ļoti jauka meitene, tiklīdz sāk runāt neoficiālāk un no viņas glītās sejiņas nozūd vienaldzīgā, stingrā izteiksme.

Izrādās, ka viss ir tieši tā, kā viņa bija teikusi. Visi «luksusi» aizņemti, un tajos dzīvo tikai tādi cilvēki, uz kuru vārda saņemti pieprasījumi ar visiem nepieciešamajiem zīmogiem un rezolūcijām. Izņemot.., izņemot pilsoni Nikolovu, viņam nekāda pieprasījuma nav bijis.

—    Tātad bijis «robs», — saka Nadja.

Mēs jau esam iepazinušies. Kā zināms, kopējs darbs tuvina.

—    Tiesa, kad viņš te ieradās, es nedežurēju, — viņa piebilst, jūtami atvieglota. Jāpaprasa Verai Mihai- lovnai. Viņa sāks dežurēt rīt no rīta.

Jā, acīmredzot būs vien jāpaprasa. Liekas — te tomēr būs «iesmērēts, lai nečīkst».

Nākamajā dienā pēc atgadījuma viesnīcā mūs gaidīja jauna vēsts. Lieta tā, ka jau pirms šīs otras zādzību sērijas mēs bijām sastādījuši šā bīstamā zagļa fotorobotu. Mūsu prakse un eksperimentālā psiholoģija apstiprina, ka šāda metode ir ļoti efektīva. To mēs lietojām arī šoreiz. Kā jūs atceraties, mums taču bija vairāki cilvēki, kas šo tipu redzējuši pirmajās trijās viesnīcās.

Jāatzīst, ka, nobeidzot šo piņķerīgo darbu, uz fotogrāfijas bija izveidojusies pavisam izcila seja —* gudra, izteiksmīga un pat, var sacīt, pievilcīga. Ne domāt negribas, ka šāds cilvēks, izrādās, ir zaglis, nekaunīgs, vulgārs zaglis un vairāk nekas, ka viņš varējis pacelt roku pret otru cilvēku, varējis izdarīt slepkavību. Tā taču ir tīra nejaušība, ka sieviete palikusi dzīva. Iekšēji, psiholoģiski viņš bija gatavs uz slepkavību, un viņš ir slepkava.

Bet no fotogrāfijas uz mums raudzījās pavisam cita seja. Atpakaļ atsukāti iesirmi mati, lielas, izteiksmīgas acis, glīts deguns un pabiezas, skaisti veidotas lūpas. Lombrozo droši vien nokristu no krēsla, paskatījies uz šo fotogrāfiju un uzzinājis, kas tas par cilvēku. Es vēl no universitātes laikiem no kriminoloģijas vēstures atceros, par ko rakstījis šis itāliešu zinātnieks. Viņš apgalvo, ka zaglim, piemēram, piemīt stabilas un ļoti konkrētas ārējās iezīmes ar acīm redzamu deģene- ratīvu novirzi.

Tā nu mēs šo pašu fotogrāfiju arī izsūtījām uz dažādām pilsētām papildu mūsu cirkulāriem un pārējiem ziņojumiem.

Un mūsu mašīna atkal sāka strādāt. Pirmoreiz tā mums bija «izdevusi» kleitu. Bet tagad… Pienāca dienesta ziņojums… Kā jūs domājat, no kurienes? No Penzas! Kā jau teicu,4 nākamajā dienā pēc atgadījuma tajā — pēdējā viesnīcā. Kāds vecs kriminālās meklēšanas daļas darbinieks no Penzas atcerējās šo nelieti. Izrādās, pirms gadiem divdesmit viņš bija to arestējis par dzīvokļa apzagšanu šai pilsētā. Viņš ne tik vien atcerējās, bet bija pat izņēmis no arhīva šā tipa lietu. Un atsūtījis mums izziņu un visus šā cilvēka datus, pat viņa īsto fotogrāfiju. Tad nu mūsu speciālisti vienā mirklī konstatēja, ka atsūtītajā divdesmit gadu vecajā fotogrāfijā attēlots tas pats cilvēks, kas mūsu fotorobotā.

Viņu sauca Georgijs Fiļipovičs Mušanskis, dzimšanas gads — tūkstoš deviņi simti divdesmit piektais. Starp citu, par vārda un uzvārda uzzināšanu mēs nekādā sajūsmā nebijām. Nākošreiz arestēts, viņš varēja nosaukt vienalga kādu vārdu un, protams, nosauca arī, citādi jau viņam stieptos nopakaļ pārāk netīru pēdu virkne.

Toties no visiem pārējiem datiem viņam glābiņa nebija. Jo sevišķi no pirkstu nospiedumiem, kuri mums arī bija atsūtīti no Penzas. Mūsu speciālisti tūlīt sastādīja viņa papillārlīniju formulu un pārbaudīja atbilstošās uzskaites kartotēkās. Drīz vien mūsu rīcībā bija ziņas par visiem šā cilvēka izdarītajiem noziegumiem, par kuriem viņš dažādos laikos bijis tiesāts. Starp citu, arī visi pārējie uzvārdi, kurus viņš katru reizi bija sev izdomājis.

Sodīts viņš bija piecreiz, un arī uzvārdi bija pieci.

Raiba un netīra ir šā cilvēka biogrāfija. Pašā pirmajā lietā saglabājušies materiāli par viņu un viņa ģimeni. Turpmākajās lietās ģimene pazūd. Izdomājis sev jaunu uzvārdu, viņš izdomā arī jaunu biogrāfiju. Tā ir radies cilvēks bez pagātnes, bez saknēm dzīvē, bez tuviniekiem. Cilvēks — vēj ritenis.

Viņš bija dzimis nelielā pilsētiņā netālu no Kijevas. Māte strādājusi par grāmatvedi autobāzē un tēvs turpat par mehāniķi. Tēvs, redzams, bijis labs, pat spējīgs mehāniķis, un darbā viņu cienījuši. Viņš bijis arī izgudrotājs, protams, ne jau kāds izcilais, tomēr izgudrotājs. Kaut ko uzlabojis automobiļa motorā, kaut ko izdomājis, lai bez kļūmēm darbotos karburators, un vēl kaut kādu uzlabojumu dīzeļa sprauslai. Taču viņš bijis ļoti godkārīgs cilvēks. Viņš sācis dzīties pēc atzinības, patentiem, prēmijām. Un pamazām kļuvis par prāvnieku un intrigantu, Ir cilvēki — es pats tādus pazīstu —, kas nespēj saprātīgi novērtēt savas spējas un nopelnus. Droši vien pie tādiem piederēja arī šis mehāniķis. Beigiļ beigās viņš atlaists no darba un braucis uz Maskavu, lai rūpētos, lai cīnītos, lai panāktu savu. Taču pie viena pametis ģimeni, jo tā bijusi par traucēkli šai rosīgajā darbībā. Maskavā viņš sastapis citu sievieti. Kopē tā laika šī mehāniķa pēdas oagaist Zēns paliek bez tēva,

Arī dēls izaudzis godkārīgs. Mātes mierīgā darba dzīve viņam likusies nepieņemama, tāpat kā vispār dzīve šai pilsētiņā. Zēnam sapņos rēgojušās lielas pilsētas un skaļa slava. Viņš bijis līdzīgs tēvam. Un

4a viņš iestājies teātra skolā Kijevā. Tas viss jau vēl nebūtu nekas, ja viņš četru mācību gadu laikā nebūtu iepinies visādās nelāgās izdarībās. Te biedra apzagšana, te apdzeršanās un skandāls restorānā, te neglīts gadījums ar kādu meiteni, kuru viņš solījis precēt, pēc tam vēl ar kādu un atkal ar citu. Ar dievu uz pusēm pabeidzis teātra skolu, šis skaistulis iestājies darbā teātrī, nez kāpēc Penzā. Tur viņš arī izdarījis savu pirmo lielo noziegumu — apzadzis teātra galvenā režisora dzīvokli. Tiesā viņš apgalvojis, ka tā bijusi nevis zādzība, bet atriebība, režisors viņam neļāvis sevi parādīt, nedevis interesantās, galvenās lomas. Vispirms viņš draudējis sūdzēties augstākajai priekšniecībai, pēc tam — visu acu priekšā ietriekt režisoram dunci ribās, bet pēdīgi izvēlējies trešo variantu: aplaupījis režisora dzīvokli. Iznācis no apcietinājuma, viņš sācis strādāt citā apgabala teātrī. Bet drīz vien atkal jauna dzīvokļa apzagšana, pēc tam trešā. Atkal it kā tas pats motīvs — atriebība. Un atkal tiesa. Tā nu viņš dzīvojis, šis neatzītais artists. Visu laiku klejojis apkārt — gan pa cietumiem un kolonijām, gan pa teātriem un pilsētām. Piecreiz sodīts — tas vis nav pa jokam.

Reizēm es domāju — kā gan cilvēks var tā dzīvot? Viens, mūžīgā kara stāvoklī ar visiem pārējiem. Esmu izredzējies visādus cilvēkus — gan nejauši paklupušus, gan no ceļa nogājušus, gan pilnīgi par zvēriem pārvērtušos. Tāds jau māns darbs. Bet vēl nekad neesmu sastapis nevienu — pat vispagrimušāko, visbriesmīgāko noziedznieku, kurš būtu man teicis, protams, neliekuļoti: «Esmu apmierināts. Nekā cita man nevajag.» Es zinu, viņiem visiem ir slikti, kaut viņi slēptos aiz nez kādas bravūras un izaicinošas bezkaunības. Un viņi visi dara ļaunu. Tāpēc man gribas tikt skaidrībā. Viņu vidū ir arī cilvēki-amēbas. Tos pētīt nav interesanti, tie ir pārāk primitīvi. Gribas piedzerties — piedzeras, nolaupīt — nolaupa, gribas sadurt — sadur, bet varbūt arī nogalina, kas tur liels. Viņiem, amēbām, tas viss ir tikai «špicka».

Taču šis artists nav amēba. Viņa amorālums nav tumsonības, nav primitīvuma dēļ. Man šķiet — viņam jābūt savai filozofijai. Tādai, kas visu attaisno, visu izskaidro un pat atzīst par slavējamu. Tas droši vien ir kaut kas tuvs «pārcilvēkam», kuram viss atļauts.

Taču aizkļūt līdz šā tipa dziļākajai būtībai nepavisam nav viegli.

—    Ka mēs visu par viņu zinām, — saka Kuzmičs, —- tas pagaidām nav ne plika graša vērts. Viņam jau ir jauns uzvārds, jauna pase un biogrāfija. Teātros viņš arī vairs nespēlē. Nogājis jau krietnu ceļu, protams, ceļu uz leju.

«Jā, arī «pārcilvēki» noiet katrs savu ceļu uz leju,» es nodomāju.

—     … Agrāk viņš taču nav cilvēkiem uzbrucis, — Kuzmičs turpina. — Bet tagad uzbruka. Viņa ceļš ir no zagļa uz slepkavu.

—   Viņš bija nonācis bezizejas stāvoklī, — iebilst Igors. — Čūska taču kož, ja tai uzmin.

—     Šis gadījums gan ir kas cits. — Kuzmičs papurina galvu un skatās manī, Paklau, vai tā tava Varvara nav zvanījusi?

—    Nē, — es atbildu. — Par agru. Pagājušas tikai trīs dienas.

Mēs sēžam Kuzmiča kabinetā. Pulkstenis ir trīs. Laukā sijājas apnicīgs, auksts lietus. Arī istabā ir auksti. Vēl nekurina. Nolāpītais oktobris!

Tūlīt sāksies operatīvā apspriede. Svarīga apspriede. Nojaušu, ka mūsu Kuzmičam nobriedis kaut kāds plāns.

III nodaļa

DAŽĀDAS VERSIJAS

Jā, protams, mūsu Kuzmičs ir šo to sagatavojis. Taču viņš, kā vienmēr, sāk aplinkiem.

—     Nu tad, mani mīļie, lūkosim tikt pie skaidrības, — viņš saka. Un padomāsim! Pēdējā zādzība ir mūs drusku izsitusi no sliedēm, — Kuzmičs piebilst. — Esam kļuvuši nemierīgi. Tas nekur neder! Bet kāpēc esam nemierīgi? Tāpēc, ka nav plāna, nav noteiktu versiju, Meklēšana, vadoties no pazīmēm un no mantām, — pats par sevi saprotams. Bet mēs visu laiku uz to vien ari paļāvāmies. Sākumā to varēja saprast. Bet tagad… — Viņš dusmīgi berzē pakausi. — Tāpēc padomāsim nu, mani mīļie! Strādāt ar kājām vien — tas mūsu darbā ir par maz.

— Kaut kas tomēr ir sasniegts, — nesatricināmā mierā ierunājas Igors. — Tas, ka mēs zinām Mušanski, nebūt nav zemē metams fakts, Fjodor Kuzmič. Tāpat arī Loseva sastapšanās ar Varvaru, neraugoties pat uz visām nepatikšanām.

Igors smīn. Es jau biju Kuzmičam ziņojis par incidentu ar Toļiku, un arī Igors to zina. Pašlaik viņa mājiens tieši to arī nozīmē.

Uh, kā es par šo incidentu dabūju! «Izprovocēji kautiņu,» Kuzmičs rezumēja. Bet es taču nekādu kautiņu nebiju gribējis. Protams, man gribējās, lai Toļiks iet projām, nu, varbūt pat, lai sastrīdas ar Varvaru. Un tas arī viss. Man taču vajadzēja ar Varvaru aprunāties. «Blēņas,» Kuzmičs iebilda. «Zināji, ar ko tev darīšana. Tā nu šis tev būtu aizgājis, kā tad!» Vēl viņš sacīja, ka šis kautiņš varot kādreiz mums atspēlēties. Un viņš tik tikko neuzlika man sodu. Pats nesaprotu, kas mani izglāba. Bet tagad vēl piedevām šis Igora mājiens. Kaut gan visā visumā Igors pateica pareizi, šo to mēs tomēr esam paveikuši. Bel viens vārds, ko Kuzmičs pašlaik sacīja, darīja mani uzmanīgu. Šis vārds bija «versijas».

—    Versijas mums ir bijušas, — es saku,

— Kādas tad? — jautā Kuzmičs.

—   Kur viņu meklēt, — es atbildu, — Restorāni, kafejnīcas, dažnedažādas dzertuves, kur tādi ļaudis mēdz pulcēties. Un tad vēl zagtu mantu uzpircēji, šādas tādas kompānijas.

—    Un vēl? — Kuzmičs netlaižas. — Konkrētāk.

Skaidri redzams, ka viņam kaut kas padomā. Es tikai

nesaprotu, kas īsti. Kaut gan jūtu, ka esmu pieskāries tam pašam, par ko viņš domā.

—    Kas tad vēl? — es apprasos. — Kafejnīcā viņš taču reiz bija ieradies kopā ar Varvaru.

—   Bet nez kāpēc viņu nenofiksēja, — Kuzmičs zobgalīgi piebilst.

—    Gadās jau! — Es neapmierināts paraustu plecus.

Ceru, ka viņš tur nebūs bijis pēdējo reizi.

—    Vārdu sakot, tā, — Kuzmičs apņēmīgi paziņo.

—   Ir divas galvenās versijas. Vai nu viņš ir maskavietis, vai nav maskavietis.

—    Kā tad tā — «nav maskavietis»? — es pārsteigts jautāju. — Bet Pļuščiha?

—    Nūja, nūja. Pļuščiha — tā ir pirmā versija, — Kuzmičs apstiprina. — Nevis kaut kādi restorāni vai kafejnīcas, bet Pļuščiha. Tas jau ir kas konkrētāks. Bet mēs to, mīļie, bijām atstājuši novārtā. Lai gan kaut kādi gali tur ir. Vajag tikai padomāt.

Tiešām — ja padomā, tad versija «Pļuščiha» šķiet pavisam pamatota. Es jau biju par to domājis. Tikai neatlika laika ķerties klāt pa īstam. Gluži vienkārši biju nogrimis Mušanska veco lietu pētīšanā. Bet beigu beigās nekas taču vēl nav nokavēts?

Kuzmičs pa to starpu risina savu domu tālāk un skatās tikai uz mani, kaut gan kabinetā ir vēl kādi seši cilvēki.

—    Vajag izķemmēt visu rajonu, — viņš saka.

—    Saistīties ar iecirkņu inspektoriem, viņi savus ļaudis pazīst. Mums taču ir pazīmes, ir fotogrāfijas un viss pārējais. Tas pirmkārt.

Es pierakstu bloknotā. Pilnīgi mehāniski un tikai tādēļ, lai būtu mierīgs prāts. Jūtos neērti. Kuzmičs stāsta ābeces patiesības, kuras man pašam vajadzēja vismaz pasacīt, ja ne jau likt lietā. Tāpēc es pierakstu bloknotā drīzāk gan tikai aiz apmulsuma.

—    Sakarā ar šo versiju jāizdara vēl kaut kas, — Kuzmičs turpina, manī raudzīdamies, un īgni nopūšas. — Jāpamēģina atrast to taksometra šoferi, kurš šos, Varvaru un viņu, tovakar bija vedis. Kaut gan, protams, pagājušas jau četras dienas.

—   Bet kāda ir otra versija, Fjodor Kuzmič? — atgādina Igors.

—    Neesmu aizmirsis, vari būt mierīgs, — Kuzmičs atbild. — Otra versija ir šitāda. Trīs dienas pēc kārtas — zādzības, bet pēc tam trīs nedēļas miers. Tad atkal trīs dienas un atkal miers. Dīvains periodiskums, vai ne? Turklāt vēl meklēšanai Maskavā nav nekādu rezultātu. Bet meklēts taču, kā nākas. — Viņš ar mājienu norāda uz mani un Avdejenko, kurš arī piedalās apspriedē,

—    Zaglis klaidonis, — paklusi nosaka Igors.

—    Nūja, nūja, — Kuzmičs apstiprina. — Tā arī ir tā otra versija. Vajag tikai pārbaudīt.

«Klaidonis» — tas ir īpašas sugas noziedznieks. Tas ierodas pilsētā vienīgi tādēļ, lai izdarītu noziegumu, un pēc tam nozūd. Bet pēc kāda laika atbrauc atkal. Tādus, protams, grūtāk noķert, taču te ir īpašas metodes.

Mēs sīki apspriežam abas versijas. Piešķiram tām jau operatīvos šifrus — «Pļuščiha» un «klaidonis». Pēdīgi Kuzmičs sadala pienākumus. Taču man visu laiku tāda sajūta, it kā viņš visu vēl nebūtu pateicis. Manā ziņā tiek nodota «Pļuščiha». Versija «klaidonis» paliek Igoram.

—   Vai no Penzas nav atbildes? — it kā starp citu Kuzmičs pajautā Igoram.

-— Vēl nav, — Igors izklaidīgi atbild.

Protams, viņš jau pārdomā savu versiju. Ta viņu pilnīgi pārņēmusi savā varā. Toties es nez kādēļ kļūstu uzmanīgs. Tomēr Kuzmičs pie šās sarunas vairs neatgriežas.

Tūlīt pēc apspriedes aizsūtu Avdejenko un Jāšu Frolovu uz Pļuščihas rajonu, bet pats braucu pie Varvaras.

Šodien Varvara strādā rīta maiņā, un pievakarē viņai vajadzētu būt mājās. Bet, vai būs, to vēl nevar zināt. Un, vai es <pie viņas kādu nesastapšu, arī to nevar zināt, Bet man ar viņu jāaprunājas divatā. Atlikt šo sarunu nedrīkst, tā jau esam zaudējuši daudz laika. Taču iepīties jaunā sadursmē ar kaut kādu To- ļiku, kā jūs to varat iedomāties, man nav nekādas patikas. Bez tam man nav mierīgs prāts arī par pašu Varvaru. Uz viņu pilnīgi paļauties es taču arī pagaidām nevaru. Šis aušīgais sievišķis var vēl sagudrot diezin ko.

Šādu nemierpilnu jūtu pārņemts, es braucu pie viņas. Pazīstamā vārtu velve sagaida mani ar aukstu, drēgnu vēju, kas pūš ar tik negantu spēku, it kā te fyūtu nevis veca, tumša pavārte, bet gan aerodinamiska caurule un es būtu tas modelis, kuram jāpārbauda pieres pretestība. Es aiztaisu lietus mēteli labi cieši un ar roku turu cepuri, ko vējš rauj nost no galvas. Kopš paša rīta lietus gāž kā ar spaiņiem. Man ir ellišķīgi auksti, drēgni un pretīgi.

Pirms eju uz šo nolādēto pavārti, es nopētu pazīstamos logus. Aizkari aizvilkti, istabā un virtuvē deg gaisma. Tātad Varvara ir mājās, kaut tik viņa būtu viena, šķiet, vairāk nekā man nevajag. Gandrīz vai pēc taustes atrodu ar vecu dermatīnu apsistās durvis un piezvanu. Šoreiz durvis atveras bez jebkādas vilcināšanās un jautājumiem un mani vārda tiešajā nozīmē iepūš mazajā priekšnamiņā, kur pie pašiem griestiem deg izlocītā auklā pakārta blāva spuldzīte bez abažūra. Kā jau visos vecos namos, griesti te ir ļoti augsti.

Manā priekšā stāv Varvara. Viņa ģērbusies vienkāršā kleitā ar īsām piedurknēm un priekšautā, mati nevērīgi sasprausti uz pakauša. Viņai rokā dvielis. Skaidrs, ka ņēmusies ar saimniecības darbiem. Raudzīdamās manī, Varvara smaida draudzīgi un atklāti, un arī tas man patīk.

—    Jūs vienmēr uzkrītat kā sniegs uz galvas, — viņa saka.

—    Kā lietus, — es atbildu, noņemu cepuri un nopurinu no tās ūdeni.

Varvara paņem manu lietus mēteli.

—    Pakāršu virtuvē, lai apžūst, Vai tēju neiedzersiet?

—    Iedzeršu gan, — es atsaku. — Un pat ar prieku.

Pēc kāda laika mēs jau sēžam pie galda un es, lūpas apdedzinādams, dzeru stipru, smaržīgu tēju. Atklāti sakot, man briesmīgi garšo tieši šāda tēja — svaiga un stipra, bez citrona un cukura. Mēs mājās esam tā pasākuši. Turklāt tēju uzlej katram atsevišķi tieši glāzē. Draugi saka: tēja Losevu gaumē. Man par brīnumu, tādu pašu tēju es saņēmu arī šeit.

—    Nu, kā klājas, Varja? — es jautāju, — Vai Pašam aizrakstījāt?

Varvara nodur acis un noliedzoši papurina galvu. Taisni jābrīnās, cik viņa var būt dažāda. Piemēram, pašlaik viņa ir pati pieklājība un kautrība. Melnajās, možajās acīs nav parastās nekaunības un izaicinājuma, tās ir domīgas un pat skumjas. Kustības ir nevis straujas, enerģiskas, bet gan vijīgas, liegas. Nav nemaz iespējams izstāstīt, cik viņā daudz sievišķības un iedzimtas elegances.

—    Es gan aizrakstīju, — es saku.

—    Paldies, — Varvara klusi atbild.

Un es novirzu sarunu uz citu tematu, pagaidām arī vēl tālu no tā jautājuma, kura dēļ esmu pie viņas ieradies.

Kā iet pa darbu? — es jautāju.

Viņa parausta plecus un uzmet man ašu skatienu.

—    Kas nu tur īpašs var būt? Strādājam.

—    Tātad viss kārtībā?

Varvara paceļ galvu un skatās man acīs. Un pēkšņi es sajūtu tādu kā neveiklību, tādu dīvainu saspīlējumu, kas negaidot iezadzies šajā, šķiet, gluži nevainīgajā sarunā.

—   Vai jums tur kādas nepatikšanas, Varja? — es mierīgi apvaicājos.

—    Man viss labi. Patiešām. Un… nevienu es vairs pār savu slieksni nelaižu. Pietiek. Esmu beigusi līksmoties. Drīz vien … ņemšu un aizrakstīšu Pašam.

Varvara viņu mīl. Es redzu. Bet viņi taču bija nonākuši līdz kautiņiem. Paška žūpoja un Varvaru sita, bet Varvara, tā sakot, viņa dēļ dzīvoja zaļi. Kā jūs paši saprotat, pielūdzēju netrūka. Esmu pārliecināts, ka Paška gan palaidās dzeršanā, gan arī sāka darīt nelietības tikai greizsirdības dēļ. Varvaru viņš gan mīl, gan neieredz -1 - vai varat kaut ko tādu iedomāties? Es varu. Bet tad notika nelaime, Paška no viņas dzīves nozuda. Varvara itin kā beidzot atvilka elpu, sāka dzīvot pēc sirds patikas, nodevās izlaidībai. Kaut vai šis pats Toļiks vai Mušanskis. Un ne jau, protams, viņi vien. Varvara sen būtu varējusi arī aizmirst to savu briesmoni Pašku. Bet, rau, vajadzēja tikai par viņu atgādināt, pateikt, ka viņš, sak, kļuvis cits cilvēks un viņu mīl, kad uzreiz Varvaras dvēselē kaut kas saviļņojās, uzbangoja, piepeši tur kaut kas notika.

—   Aizrakstiet, — es saku. — Katrā ziņā aizrakstiet! Bet vēlāk varbūt arī aizbrauksiet pie viņa.

—    Kā tad tā? — Varvara izbijusies jautā.

— Tāpat vien. Paška parādījis sevi no labās puses. Domāju, ka drīz viēņ viņam atļaus līdz termiņa beigām dzīvot brīvē kādā jaunceltnē. Uz turieni brauc arī ģimenes. Viņš taču ir tāds atslēdznieks, ka labāku nevar vēlēties.

Varvara, acis nodūrusi, klusē. Vienīgi gludajā pierē pēkšņi ievelkas maza grumbiņa. Viņa iegrimusi pārdomās. Klusēju arī es, pa malkam iedzerdams atdzisušo tēju. Tad es palūdzu atļauju uzsmēķēt un sāku runāt par ko citu.

—          Varja, — es saku, — varbūt jūs atceraties, vai šis Mu… Mihails Semjonovičs tovakar kafejnīcā kaut ko par sevi stāstīja?

—    Ko? …

Varvara ar pūlēm aizgaina domas.

—           A, tas… — Viņa dusmīgi sarauc pieri, vērsdama skatienu nez kur tālumā. — Skaidrs, ka stāstīja. Sak, vientuļš cilvēks. Nedabūjot just sievietes glāstus. Dzīvesbiedrenes viņam neesot. Nu, to pašu, ko jūs visi sakāt tādos gadījumos; vai tad nezināt? — Taču, paskatījusies uz mani, Varvara pēkšņi samulst. — Protams, es nerunāju par jums. Jūs, rādās, tāds neesat.

Mēs sākam smieties. Šie smiekli mums abiem palīdz apslēpt samulsumu.

—           Cikos tad viņš jūs pārveda mājās? — es jautāju.

—    Vēls jau nebija. Ap desmitiem.

—    Bet kurā kafejnīcā bijāt, vai neatceraties?

—          Atceros, kā nu ne. Kutuzova prospektā, pašā sākumā, pie tuneļa. Tāda liela, divos stāvos, stiklota.

Es šo kafejnīcu zinu, mēs ar Svētku esam tur kādreiz bijuši.

—           Vai neesat paturējusi prātā, kāds izskatījās taksometra šoferis, kas jūs veda mājās?

—           Šoferis? — Viņa nogrimst domās. — Nē, neatceros. Tāds jauns un vēl… Ak jā! — Viņa smaida. — Ar brillēm. Vai varat iedomāties?

—    Varu.

Arī es smaidu. Ne jau tāpēc, ka šoferis bijis ar brillēm, bet gluži vienkārši nav iespējams nesmaidīt tad, kad smaida Varvara.

—           Vai pa ceļam jūs nekā nerunājāt? — es atkal jautāju.

Kas nu par runāšanu! Šis, kā nosēdās blakus, tā nogrāba manu roku un i dvašu vairs nevilka. Rādīja, kā pārdzīvo.

Varvara nu jau atklāti iespurcas, muti ar plaukstu piesegusi. Arī man nāk smiekli.

—    Bet šoferis? — es jautāju.

—     Šoferis? Viņa darbs — vadīt mašīnu. Sevišķi tad, ja pasažieris ir kopā ar sievieti. Jā, kad kāpām mašīnā, tad gan viņš teica, ka tālu nevedīšot. Beidzoties darbalaiks. Taisnība, viņam aiz stikla bija uzrakstīts divdesmit divi nulle nulle, es ievēroju.

Drīz mēs atvadāmies. Mans lietus mētelis ir izžuvis un cepure arī. Es atkal izeju ārā lietū. Vārtu velvē vējš metas man virsū kā zvērs un gandrīz norauj cepuri. Tik tikko pagūstu to saķert. Lietus gāž kā ar spaiņiem, un salst pēc traka. Tomēr garastāvoklis man ir lielisks. Tagad laikam izdosies to šoferi atrast. Mani tikai mazliet uztrauc Varvaras sejas izteiksme, kāda viņai bija tad, kad es pieminēju Mušanski. Viņa baidās no Mušanska zvanīšanas, katrā ziņā baidās. Ka tik te vēl neiznāk misēklis!

Nākamajā rītā mēs sākam meklēt taksometra šoferi. Par viņu iegūtie dati ir tādi, kas dod mums pamatotas cerības: jauna, melna volga, šoferis — jauns puisis ar brillēm, todien strādājis līdz divdesmit diviem nulle nulle. Un tomēr, kā jūs paši saprotat, tādas ziņas pa telefonu ievākt nevar. Un mēs — visi manas grupas puiši, izņemot Avdejenko, — braucam uz dažādiem Maskavas taksometru parkiem. Avdejenko pagaidām viens pats strādā Pļuščihas rajonā. Taisnību sakot, ne jau viens, bet gan kopā ar iecirkņu inspektoriem. Vispār meklēšanā iesaistīts daudz cilvēku.

Arī es braucu uz vienu taksometru parku. Sakarus savā starpā mēs uzturam ar dežuranta starpniecību. Tiklīdz kāds parks ir «izstrādāts» — bet Maskavā to, kā zināms, ir astoņpadsmit —, mēs paziņojam rezultā* tus dežurantam, lai velti netērētu laiku, ja kāds no mums beidzot būs šo šoferi atradis.

Starp citu, viss atkarīgs no cilvēka apzinīguma. Uzticēšanās biedram ir ārkārtīgi svarīga. Mūsu darbu kontrolēt bieži vien nemaz nav iespējams. Bet vienaldzība un neapzinība mums netiek piedota. Mēs uzskatām, ka tās ir tikpat bīstamas kā gļēvulība, tiesa gan, ar to starpību, ka gļēvulis sevi parāda drīzāk, jau pirmajā spraigajā situācijā, un drīzāk mēs arī tiekam no tā vaļā. Taisnību sakot, gļēvulis jau pats nemaz sevišķi ilgi pie mums nepaliek. Ar neapzinīgiem un vienaldzīgiem ir grūtāk, paši tie projām neiet. Bet tāds cilvēks taču var gluži nemanāmi izjaukt vesela kolektīva darbu.

Piemēram, kaut vai tagad. Ieradies taksometru parkā, viņš var apvaicāties vienam otram cilvēkam un ar viņu atbildi apmierināties. Taču šie cilvēki, ar savām darīšanām un rūpēm aizņemti, var neizturēties pret šiem jautājumiem diez cik uzmanīgi, var kaut ko neatcerēties vai gluži vienkārši steigā sastāstīt aplamības. Tāpēc es ķēros pie darba ārkārtīgi uzmanīgi un nekādā ziņā neuz- dodu uzreiz vajadzīgos jautāj umus. Vispirms man jātiek skaidrībā, ar ko es runāju, kas šis cilvēks īsti ir, cik lielā mērā var viņam uzticēties. Bet runāšana man iznāk ar visdažādākiem cilvēkiem: dispečeriem, mehāniķiem, kadru daļas darbiniekiem, atslēdzniekiem, kolonnas priekšniekiem, šoferiem. Arī šeit ir sava dialektika. No vienas puses, nedrīkst steigties, no otras — jāsteidzas. Man jāapmeklē vēl trīs taksometru parki un viss darbs, lai tur vai kas, jānobeidz šodien. Tā jau zaudēts daudz laika, un cilvēka atmiņai, pat taksometra šofera atmiņai arī ir savas robežas.

Pirmajā parkā es vajadzīgo cilvēku neatrodu. Pēc tam zvanu dežurantam un uzzinu, ka jau pārbaudīti četri parki. Un pagaidām nekur tas šoferis nav atrasts. Es braucu uz nākamo parku. Jau no paša rīta gāž lietus. Te no vienas, te otras puses brūk virsū brāzmains vējš, atrazdams visvārīgākās vietas, kur palīst zem apģērba. Atceros, ka nesen izlasīju romānu ar nosaukumu «Nav nekā labāka par sliktu laiku». Pašlaik es šādu optimismu neizjūtu.

Jaunajā vietā mani vēlreiz piemeklē neveiksme. Atkal zvanu dežurantam. Pagājusi puse dienas, jau pārbaudīti vienpadsmit parki, bet nekādu rezultātu nav. Te nu bija drošie dati!

Sāku nervozēt. Ja nu kāds no puišiem nošāvis greizi, palaidis kaut ko garām nepamanītu? Tad viss mūsu darbs vējā, visas pūles veltīgas. Un priekšā vairs nav «neviena gaismas stariņa». Tai pašā laikā es saprotu, ka tāds garastāvoklis, kāds pašlaik man, mūsu darbā ir ļoti bīstams. Tādēļ, velns parāvis, jāsaņem sevi rokās! Bet vai visiem maniem puišiem tas izdosies? Viņi taču jau zina, ka vienpadsmit taksometru parki mums nekā nav devuši, un visiem rodas tās pašas šaubas, kas man. Bet es, starp citu, atbildu par visiem, par visu šo darbu.

Tomēr nākamajā parkā es saņemos un esmu vēl uzmanīgāks, kaut gan joprojām neatkāpjas nodevīgā doma, ka tas viss ir velti, ka jebkuru brīdi kāds cits var pārvilkt visiem maniem centieniem svītru. Un atkal neveiksme. Jau trešā! Es piemirstu, ka jāpaēd pusdienas, un, zobus sakodis, noskaities drāžos uz nākamo parku. Diena drīz būs galā. Lietus vēl aizvien kapā tikpat neganti. Vai tiešām mēs tā arī nekā nepanāksim?

Pa ceļam zvanu dežurantam. Viņš pavēsta, ka pārbaudīti jau piecpadsmit parki. Nekādu rezultātu nav. Taisni apbrīnojami! Liekas — ir taču tik lieliski dati: brilles vien ir ko vērts! — bet cilvēku nevar atrast. Varbūt Varvara kļūdījusies? Vai arī šis puisis aizgājis no darba? Viss kas var gadīties.

—    Pagaidi, — dežurants pēkšņi saka. —• Nenoliec klausuli! Man pa otru telefonu zvana Frolovs.

Nu labi, es gaidu. Gandrīz vai vienaldzīgi. Vairs nav spēka nervozēt. Pēc mirkļa dežurants man atkal uzsauc: . *

—   Vai tu klausies? .., Frolovs atradis šoferi. Pieraksti adresi un dodies uz turieni! Viņi gaida.

Mīļais, dārgais, strādīgais Jaška, par visiem kautrīgākais, neievērojamākais! Es aiz priekiem kļūstu netaisns. Strādīgi viņi taču ir visi, izrādās, ka neviens nav nošāvis greizi. Es steigšus pierakstu adresi. Jau krēslo, un es tikai ar pūlēm varu saskatīt to, ko rakstu.

Tā, te nu ir tas taksometru parks. Kaut gan ļīst, pie vārtiem mani gaida Frolovs. Liekas — viņš tāpat izmircis līdz ādai kā es. Tā tik ir dieniņa! Jaša mani ved pār milzīgu, automašīnām pieblīvētu pagalmu. Attiecīgās kolonnas priekšnieka istabiņā mūs jau gaida briļļains zēniņš ar kuplu matu cekulu, ģērbies ādas jakā ar rāvēj slēdzi. Šī veiksme man liekas tik nereāla, ka gribas puisi vai aptaustīt.

—    Eduards Kapralovs, — viņš ar cieņu stādās priekšā un mazliet mulsi piebilst: — Vārdu sakot, Ediks.

Mēs iepazīstamies, un es saku viņu iztaujat.

Kā tad, viņš ļoti labi atceroties šo braucienu. Tā taču bijusi briesmīgi skaista sieviete, kas iekāpusi viņa mašīnā kopā ar to pilsoni. Ediks visu ceļu skatījies uz viņu spogulī.

— Esmu pat adresi iegaumējis! — Viņš smejas. — Ir nu gan vienam otram laime!

—    Un uz kurieni aizvedi to vīrieti, vai to arī esi iegaumējis? — es jautāju pavisam vienaldzīgi un arī smaidu.

Ar tādu puisi saruna risinās viegli.

—    Protama lieta, ka esmu, — Ediks priecīgi atsaucas. — Vispirms braucām uz Pļuščihu, tur viņš no automāta kādam piezvanīja, acīmredzot dabūja garu degunu un lika man braukt uz centru.

—    Un tur izkāpa? — es viņu pārtraucu un saspringti gaidu atbildi.

—    Kur nu! — Ediks smīn. — Braucām tālāk, uz Kras- noseļsku. Tur, pie metro, pēdīgi arī izkāpa.

Tiešām dīvains maršruts. Kaut ko saprast pagaidām nav iespējams.

Mēs ar Frolovu braucam uz daļu. Ar dežuranta starpniecību es jau biju devis visai grupai rīkojumu pārtraukt meklēšanu un sapulcēties tur. Istabā sanākam pieci gabali, visa mana grupa. Atbrauc arī Avdejenko. Puiši izmirkuši līdz ādai un izsalkuši kā vilki. Nolemjam kopā aiziet uz tuvējo ēdnīcu un vispirms krietni ieturēties. Pulkstenis jau seši, nav vairs spēka paciest.

Ēdnīcā apmeklētāju pavisam maz, un pusdienas daudz laika neprasa, kaut gan mēs vienprātīgi sukājam iekšā visu pēc kārtas, kas vēl ēdienu kartē atlicis: salātus, ķilavas, desu, jau galīgi atdzisušu zupu, nez kādus romštekus, kas ir sīksti kā pazoles, kompotus un ķīseļus. Visiem par uzjautrinājumu, Avdejenko pēdējā brīdī pasūta sev vēl divus romštekus. Beidzot mēs smagi pieceļamies no galdiņa un aizsmēķējuši izejam uz ielas. Pārsteigti redzam, ka lietus mitējies. Visi esam labā omā.

Taču tas nav ilgi. Atgriežamies savā istabā, un kļūst skaidrs, ka mūsu versija stirkšķ visās vīlēs. «Pļuščiha» nedod itin nekā. Avdejenko ir pārliecināts, ka Mu- šanskis nedzīvo ne tur, ne arī tuvākajās šķērsielās. Tomēr mēs nolemjam, ka rītdien visa grupa metīsimies virsū šai nolādētajai Pļuščihai un iztaustīsim tur katru māju. Versija jāizstrādā līdz galam. Kāpēc tad viņš tomēr brauca uz to Pļuščihu?

Beidzot es atlaižu puišus un dodos pie Kuzmiča ziņot par mūsu neveiksmi. Paši saprotat, ka tas nav nekāds patīkamais ziņojums. Arī Igors pašlaik ir pie Kuzmiča.

Pirmais ziņoju es. īsi, tikai faktus un, kā mēdz izteikties mūsu Kuzmičs, bez jebkādas «salmu kulšanas». Manā stāstījumā šofera meklēšana izskatās ārkārtīgi garlaicīga un vienkārša: apbraukājām sešpadsmit taksometru parkus un atradām. Tas arī viss. Mūsu pārdzīvojumi, vilšanās, izmirkušie lietus mēteļi un tamlīdzīgas detaļas paliek nepieminētas. Vēl bēdīgāki, pat nožēlojami izskatās rezultāti. Droši vien var rasties pat iespaids, ka mēs šodien vispār nekā neesam izdarījuši.

Starp citu, es atkal lieku reizi pārliecinos, ka neprotu «pasniegt» mūsu paveikto darbu izdevīgā gaismā, tas man gluži vienkārši nepadodas. Igors šai sakarā apgalvo, ka liela mērogā vadītājs no manis nekad neiznākšot. Es sevi mierinu tikai ar to, ka nesaskatu šai ziņā nekādus panākumus arī viņam pašam.

Lai cik dīvaini tas būtu, Kuzmičs, kamēr es ziņoju, atzinīgi māj ar galvu un nez kādēļ neberzē pakausi.

— Rezultāta trūkums dažreiz ir pozitīvs fakts, — viņš saka. — Taču pagaidām jums nav izdevies sasniegt arī to. Versija nav līdz galam izstrādāta. Tā ka neņemiet ļaunā! Jūsu plānu rītdienai es apstiprinu. — Pēkšņi viņš jau pavisam citā tonī apprasās: — Droši vien noskrējāties, velni, vai ne?

Es diezgan negribīgi apstiprinu, ka noskrējušies esam pie gala. Neredzu, ar ko varētu lepoties, ja no tā nekādi rezultāti nav iegūti. Kuzmiča optimistiskā sentence nekādu lielo mierinājumu nedod.

Pēc tam ziņo Igors. Viņš izstrādā versiju «klaidonis»*

Šeit darbs noris divos posmos. Kā jebkurā versijā. Vispirms jāpārliecinās, ka Mušanskis tiešām ir zaglis klaidonis. Tikai pēc tam, ja tas būs apstiprinājies, jāizstrādā viņa aizturēšanas plāns. Protams, ņemot vērā tieši šāda veida nozieguma specifiku.

Igoram pašlaik ir pirmais darba posms. Viņš ķēries pie gluži dabiska pasākuma. Zīmīgi, ka parasti «klaidonis» noziegumus neizdara tikai vienā pilsētā vien. Ar vienu pilsētu viņš nebūs «paēdis», turklāt viņam tas ir bīstami, pārāk bīstami. Viņš šaudās no pilsētas uz pilsētu, tāpēc jau viņu arī sauc par «klaidoni». Bez tam nozieguma izdarīšanas metode viņam vienmēr ir viena un tā pati. Pie tās viņš jau pieradis, guvis pieredzi, zināmu veiklību, bet tas, kas labi pazīstams, vairs neliekas tik bīstams. Protams, savā ziņā tas ir pareizi. Mazāk iespēju kļūdīties, iekrist kādas sīkas, iepriekš neparedzētas detaļas dēļ. Igors, ķeroties pie sava pirmā pasākuma, visu to bija ņēmis vērā.

Tā nu vakar viņš bija noraidījis pa speciālo sakaru aparātiem steidzamu pieprasījumu uz visām lielajām valsts pilsētām, protams, uz to iekšlietu pārvaldēm: vai tur nav notikušas zādzības viesnīcās līdz astoņpadsmitajam septembrim, pēc tam laika posmā no divdesmit pirmā septembra līdz desmitajam oktobrim un pēc četrpadsmitā oktobra. Šodien jau pienākušas pirmās atbildes. Pagaidām šādas zādzības nekur nav reģistrētas.

—    Nekas, paskatīsimies, — saka Kuzmičs. — Tas ir pareizais ceļš. Un ko tu vēl vari pateikt?

Vēl Igors ar savu grupu bija pastiprinājis novērošanu stacijās un lidostās,

—    Arī tas ir pareizi. — Kuzmičs pamāj ar galvu un, starp citu, apjautājas: — Vai Penza uz mūsu pieprasījumu atbildējusi?

—    Tieši tā, — Igors apstiprina. — Viņi izdibinājuši, kas ir tas Ivans Haritonovičs Nikolovs.

—    Vai nopratinājuši?

—    Tur jau ir tā bēda, ka ne. Viņš neesot bijis mājas. Sieva apgalvojot, ka viņš vēl esot Maskavā,

—    Hm, u

Musu Kuzmičs domīgi berzē pakausi. Tad viņš pēkšņi apņēmīgi noceļ klausuli un uzgriež kādu numuru. Izrādās, ka tas ir aizņemts. Kuzmičs sadabū galda atvilktnē mums nepazīstamu mapi, izņem no tās tiru papīra lapu un, uzlicis brilles, zvana atkal, Šoreiz laimējas — un viņš rūc klausulē:

—     Vai ziņu birojs? .,, Runā milicijas majors Cvet- kovs no kriminālās meklēšanas daļas. Ar ko es runāju? .,, Tad nu, biedre Beļikova, lūdzu, sniedziet man informāciju! Cikos šā mēneša trīspadsmitajā datumā izlidoja lidmašīnas uz Penzu? ,,, Tā, tā. Skaidrs. — Ar plecu piespiedis pie auss klausuli, viņš kaut ko atzīmē uz priekšā noliktās lapas. — Un vēl kas. Kādas lidmašīnas todien vispār vēl izlidoja starp pulksten septiņpadsmitiem un astoņpadsmitiem un uz kurieni? — Viņš atkal gatavojas pierakstīt. — Tā, tā. Skaidrs.

Pēc tam Kuzmičs noņem brilles un, atgāzies pret krēsla atzveltni, domīgi skatās uz mums ar Igoru. Beidzot viņš saka, vērsdamies pie Igora:

—    Penzu atlikt! Tev pašlaik cits uzdevums. Ar Penzu pagaidām nodarbošos pats.

Es skatos uz viņu un brīnos. Kā to lai saprot? Ko gan tik sevišķu viņš varēja uzzināt tai ziņu birojā? Taču Kuzmičs ir nedomā mums kaut ko paskaidrot. Lai gan, protams, ļoti labi jūt, kādu interesi mūsos radījis viņa savādais lēmums. Uzdot jautājumus mēs atturamies. Nav pieņemts to darīt. Vismaz mūsu daļā ne. Tomēr šo mīklaino epizodi mēs labi iegaumējam.

Nākamajā dienā mēs visa grupa «metamies virsū» Pļuščihas rajonam. Nekā darīt, versija jāizstrādā līdz galam, kaut arī tagad tā mums liekas visai apšaubāma. Mūsu uzdevums pašlaik ir vēl sarežģītāks nekā bija. Mēs taču bijām gatavojušies meklēt Pļuščihas rajonā pašu Mušanski, bet tagad jāmeklē vai nu viņš, vai arī kādas viņa pazīšanās. Galu galā ne jau velti viņš šoferim bija licis braukt uz Pļuščihu.

Ja tur nedzīvo pats Mušanskis, tad taču vismaz kāds cits, pie kura viņš grasījās steigties vēl pēc desmitiem vakarā. Pie parasta paziņas tādā laikā tāpat vien ciemos neiet. Kas gan tas varētu būt? Varbūt sieviete? Diez vai. Viņš tikko kā bija pavadījis uz mājām ļoti skaistu un turklāt vientuļu sievieti un nebija pat mēģinājis pie viņas uzkavēties. Vēl vairāk, bija atvadījies no viņas acīm redzamā steigā, pat neizkāpis no mašīnas, lai pavadītu līdz durvīm tumšajā vārtu velvē. Vi pār taču šis artists ir ļoti galants. Bet kas tad vari tu dzīvot Pļušoihā? Līdzdalībnieks? Mušanskim tāda nav, viņš noziegumus izdara viens pats. Varbūt kāds tuvs draugs, pie kura viņš bija gribējis pārnakšņot, bet, piezvanījis pa telefonu, pēdējā brīdī pārdomājis? Jā, tas pilnīgi iespējams. Un šāds draugs, domājams, diez cik godīgi vis nedzīvo, citādi jau nebūtu draudzējies ar zagli. Kas gan vēl varētu dzīvot Pļuščihā? Zagtu mantu uzpircējs, kuram Mušanskis pārdod savu «ķērienu»? Arī iespējams. Un mēs nolemjam orientēties uz šiem diviem pēdējiem variantiem. Protams, neskaitot pašu Mušanski.

Mēs kopā ar iecirkņu inspektoriem apstaigājam namu pārvalžu kantorus, pagalmus, kāpņu telpas, sarkanos stūrīšus. Runājam ar dažnedažādiem cilvēkiem un, protams, arī runājam dažādi. Ar vieniem var runāt atklāti un bez aplinkiem, ar citiem vajag blēdīties, reizē uzmanoties, lai pats neiekrīti, vēl citi jāpārliecina, citi jāpiespiež. Un tie visi taču vēl jāatrod, bet iepriekš šis tas jāuzzina par viņiem pašiem. Vārdu sakot, tas ir grūts un nogurdinošs darbs. Pievakarē es fiziski sajūtu kājās tādu kā dūkoņu. Un galvā arī. Tomēr galvenais tas, ka mums nav nekādu rezultātu. Puiši aizbrauc mājās, bet es velkos ar ziņojumu pie Kuzmiča. Es taču, velns lai parauj, esmu vadītājs!

Tūlīt pamanu, ka Kuzmičs ir ar kaut ko apmierināts. Vispār nav nemaz tik viegli to pamanīt, taču es viņu, paldies dievam, esmu jau labi iepazinis. Bez šaubām, mani moka ziņkāre, diemžēl uzdot priekšniecībai tādus jautājumus nav pieņemts. Es ziņoju, aiz noguruma tikko spēdams parunāt, un mans ziņojums skan diezgan bēdīgi, akcents galvenokārt ir uz priedēkļa «ne»: «neizdevās», «nekonstatējām» un tā joprojām. Kuzmičs klusē un saspringti klausās, grozīdams rokās brilles.

Ienāk Igors un apsēžas blakus pie galda. Arī viņš ir ar kaut ko ļoti apmierināts, to man nemaz nav grūti uzminēt, lai gan mans draugs cenšas izlikties pilnīgi mierīgs. Tieši šī cenšanās man arī duras acīs. Un gluži neviļus es savu skumīgo ziņojumu nobeidzu optimistiskā garā. Sak, mēs tur vēl pastrādāsim, cerības nezaudējam, un gan jau kaut kāds «ķēriens» mūs tur gaida.

Kuzmičs smīn.

—     Vai redzēji? — Viņš pagriežas pret Igoru. — Negrib atpalikt.

—    Veselīgais sacensības gars, — Igors augstsirdīgi atzīst.

—    Nu, nemocīsim viņu, — Kuzmičs nosaka.

Un es uzzinu interesantu jaunumu. Igors saņēmis jaunu atbilžu sēriju no dažādām pilsētām. Arī no Ļe- ņingradas un Harkovas. Norādītajos laika posmos tur viesnīcās notikušas tādas pašas zādzības kā Maskavā. Divas zādzības Ļeņingradā līdz astoņpadsmitajam septembrim un četras Harkovā starp divdesmit pirmo septembri un desmito oktobri.

—     Spriežot pēc grafika, pašlaik viņš ir Ļeņingradā, — Igors pavīpsnā.

—     Paga, paga, — viņu pārtrauc Kuzmičs. — Vēl jāpārliecinās, ka tas ir viņš. Aizbrauc tu uz Ļeņingradu! Bet Deņisovs lai lido uz Harkovu! Izpētiet tur arhīvā viņa lietas, pēc tam paskatīsimies. Viņa «grafiks» man pilnīgi skaidrs vēl nav. Un tev arī ne.

Igors rauc pieri, taču spiests piekrist.

Protams, arī es esmu vienis prātis ar Kuzmiču, tomēr sirds dziļumos jūtos drošs, ka esam nokļuvuši uz Mušanska pēdām. Es nešaubos, ka arī viņi abi ir par to pārliecināti. Taču no tā nekas nemainās. Viss jāpārbauda un vēlreiz jāpārbauda. Arī tas ir mūsu darba likums.

—     Turpiniet tādā pašā garā! — Kuzmičs pievēršas man. — Tas ir svarīgi jebkurā gadījumā. Saprati?

—     Sapratu, Fjodor Kuzmič! Turpināsim, — es atbildu.

Taču Kuzmičs saklausa manā atbildē vieglprātīgu pieskaņu, un tas viņam nepatīk.

—     Pielūko, — viņš brīdina, draudoši pakratīdams brilles.

Kādu laiku mēs vēl šo to pārspriežam. Tad Kuzmičs ievēro, ka es sāku miegaini blisināt acis, un saka:

—     Nu, šodien pietiks. Braucam! Es tūlīt izsaukšu mašīnu. — Viņš paskatās pulkstenī un nogroza galvu, — M-jā ., ļ

Vispirms mēs, protams, aizvedam uz mājām viņu.

Es pārbraucu, kad pulkstenis jau ir pāri vienpadsmitiem. Tēva nav mājās, viņš ir kaut kādā oficiālā banketā. Māmuļa silda man vakariņas. Tai pašā laikā viņa man lietišķi un kategoriski paziņo, it kā es būtu slimnieks, kas aizgājis pie viņas uz poliklīniku:

—    Ja tā turpināsies, ilgi tu šajā darbā nebūsi strādātājs. Neaizmirsti, ka tev ir vājas plaušas!

Man lai būtu vājas plaušas! Māmuļa dzīvo divdesmit gadu vecās atmiņās.

—   Un bija ari aizdomas uz reimatismu, — viņa draudīgi piemetina.

Aizdomas! Es jau nu gan zinu, ko tās reizēm vērtas! Sevišķi tad, ja neapstiprinās. Tajos tālajos laikos māmuļa konstatēja man vai visas pasaules slimības. Taču šai ziņā ar viņu strīdēties ir veltīgi, un es, ar acīm ieurbies avīzē, klusēdams sukāju iekšā vakariņas.

—   Bet ar tādu ēšanu garantēta čūla, — māmuļa vēl piemetina. — Ir nu gan kultūras trūkums! Un vai ar pilnu kuņģi maz kāda gulēšana?

Par to nu gan viņa var nešaubīties. Es eju gulēt un ņemu līdzi grāmatu. Taču aizmiegu jau pie pirmās lappuses. Svina smagā miegā, pat lampiņu nepaguvis nodzēst. To jau izdara māmuļa.

Tikai trešajā dienā, kopš strādājam «ap» Pļuščihu, mums sāk pagadīties dažādas interesantas personas, Šādas tādas ziņas mēs tūlīt nododam vietējai milicijas nodaļai. Lai rīkojas. Kad tiek izmests tik biezs tīkls, tajā iekļūst diezin kas. Mums pašiem gan šis loms vēl joprojām nekā nedod.

Vēl es netieku vaļā no domām par Mušanska savādo maršrutu tovakar. Kāpēc viņš no Pļuščihas ielas bija braucis uz Krasnoseļsku? Varbūt viņš dzīvo tur? Man pārskrien šermuļi pār kauliem, iedomājoties vien, ka vēl vajadzētu izķemmēt arī to rajonu. Tas ir velnišķīgs darbs. Tomēr nevajadzēs vis. Viņš taču ir «klaidonis»,. Tas ir tikpat kā pierādīts. Diemžēl tikai «tikpat kā». Bez tam arī tur var dzīvot viņa «paziņas». Nē, par to pagaidām labāk nedomāt! Un nodarboties ar Pļuščihu*

Vakarpusē mēs uzduramies vēl vienai interesantai personai.

Starp citu, es pieķeru sevi, ka nepavisam nedomāju par mistiski nozudušo Nikolovu. Tā droši vien ir kaut kāda aizsargreakcija, lai galīgi nesagrieztos galva, Vēl tas liecina arī par ieradumu visu uzmanību veltīt tai vienai konkrētajai lietai, ar kuru uzdots nodarboties. Mums tas ir īpaši svarīgi, jo mēs visu laiku saņemam milzumdaudz gaužām interesantu ziņu, kam nav tieša sakara ar to lietu, pie kuras pašlaik strādājam. Kā patlaban ar šo Nikolovu. Viss, kas attiecas uz viņu, ir ļoti interesanti. Tomēr pagaidām es šai sakarībā nekādu uzdevumu neesmu saņēmis.

Un tagad par to personu. Tas ir vecs vīriešu apģērbu drēbnieks Semjons Parfentjevičs Hudišs. Strādā ateljē un ir milzīgi populārs. Viņš šuj arī mājās un plēš no klientiem bez žēlastības. Šuj nelegāli un bez tam vēl, liekas, arī… pāršuj. Bet tas jau ir daudz interesantāks fakts.

Semjons Parfentjevičs ar sievu dzīvo atsevišķā dzīvoklī. Izskatīties viņš izskatās vismaz pēc angļu lorda. Garena, sārta, labi kopta seja ar ērgļa degunu, sirma vaigu bārdiņa, lepni sakniebtas lūpas un nesatricināmi augstprātīgs skatiens. Ģērbjas vienmēr pirmklasīgi un vispār ļoti rūpējas par savu ārieni. Viņš ir liels teātra cienītājs. Sieva Eleonora Mihailovna ir gadus trīsdesmit jaunāka par viņu un nekur nestrādā. Mācās kādā teātra studijā. Viņai ir jauns zaporožecs, un viņa pati ir ļoti efektīga dāmiņa, turklāt stipri sabiedriska.

Taču tas viss vēl nebūtu nekas, nebijuši viņiem tādi paziņas. Pirmatnējās ziņas, ko ieguvām par dažiem no šiem paziņām, darīja mūs uzmanīgus. Visinteresantākais ir tas, ka viņu vidū parādās cilvēks, kas šķiet līdzīgs Mušanskim. Vispār šī vide viņam ir gaužām piemērota. Tā pati formas un satura neatbilstība. Arēji tur viss izskatās pavisam pieklājīgi, skaisti, ar izteiktām tieksmēm pēc mākslas. Taču iekšienē viss ir netīrs, viss aizdomīgs.

Bet mums pašlaik galvenais uzdevums — izdibināt, vai Mušanskis iet uz turieni vai ne. Aptuvenas ziņas, kā jūs paši saprotat, mūs neapmierina. Mēs parādām dažiem cilvēkiem viņa fotogrāfiju, viens otrs vispār nepazīst, ka tas būtu tas cilvēks, bet citi tomēr pazīst, kaut arī ne visai droši. Vārdu sakot, juceklis. Slikti arī tas, ka mēs nezinām, ar kādu uzvārdu Mušanskis pašlaik dzīvo, kā viņu pašlaik sauc.

Interesanti vēl tas, ka acīmredzot nekad neviens svešs nepaliek Hudiša dzīvoklī pārnakšņot. Lai gan bieži vien visādas kompānijas tur nosēž līdz vēlai naktij un mūzika palaista uz visskaļāko.

Bez tam šī dzīvokļa novērošana jau pirmajās diennaktīs pierādīja, ka nebūt ne visi apmeklētāji iet tur iekšā mierīgi, daži to dara ļoti uzmanīgi, pat ar tādu kā piesardzību. Bez tam tie nekādā ziņā ilgi tur neuzkavējas un vienmēr kaut ko atnes vai ari kaut ko iznes ārā. Parasti viņus pie parādes durvīm gaida taksometrs. Vārdu sakot, šis objekts ir visai aizdomīgs, bet, vai mums vajag pie tā kavēties, to, lūk, nevar zināt. Viss atkarīgs no tā, vai Mušanskis mēdz tur būt vai ne. Bet pagaidām nevaram izgudrot, kā lai to noskaidro.

Mēs jau pāris stundu sēžam piesmēķētajā iecirkņa inspektorā istabā. Pēkšņi Avdejenko ieteicas:

—     Sakiet, ko gribat, tā Eleonora Mihailovna taču ir viena kairinoša dāmiņa.

—     Un kas par to? — šķelmīgi ieprasās Jaša Fo- mins.

—     Kā — kas? — Avdejenko atbild un sapņaini raugās tālumā. — Laikam gan katram gribētos ar viņu iepazīties.

— Tev arī?

—     Kāpēc ne? — Avdejenko piemiedz aci. — Es, pēc tavām domām, neesmu dzīvs cilvēks?

—     Tu esi lācis, turklāt vēl līkkājis, — Fomins pārliecināti atsaka. —» Viņas romāna varonis tu neesi. Redzi, piemēram, Vitālijs — tas ir kas cits.

Un visi skatās uz mani. Es neviļus pasmaidu.

—    Bet viņa, liekas, nav muļķe, — es saku.

—    Arī tu neesi muļķis, — iebilst Avdejenko.

Viņš, redzams, samierinājies ar to, ka pirmā mīlētāja

lomai nav piemērots, un lūko to iesmērēt man. Starp citu, ideja liekas auglīga. Un mēs visi to tūlīt nomanām.

Fomins skatās pulkstenī un paziņo:

—    Bez ceturkšņa trīs. Bet četros tajā studijā beidzas nodarbības.

Šī ideja vairs nedod Avdejenko mieru.

—    Vajag pamēģināt, — viņš pārliecināts saka. •— Nu, Vitālij, kā tu domā?

Atkal visi skatās uz mani. Principā te, protams, nav ko iebilst. Eleonora Mihailovna, šķiet, ir vienīgais pavediens, no kura mēs varam sākt šķetināt. Tomēr būtu labi aprunāties ar Kuzmiču. Tiesa, laika man ir līdz ar nagiem. Bez tam ikvienā gadījumā skriet pie Kuzmiča — arī tas nekur neder. Bet tad es iedomājos savu pirmo gājienu pie Varvaras. Nu nē, ar vienu mācību man pietiek! Atri apsveru. Pēc piecpadsmit minūtēm būšu pie Kuzmiča, pusstunda ziņojumam un visādiem precizējumiem, tad divdesmit minūtes braucienam līdz studijai, un kādas desmit minūtes man vēl paliek rezervē. Iet tā lieta.

—    Nolemts, — es saku. — Tikai dabūšu priekšniecības svētību. Vienreiz jau esmu apdedzinājis nagus, rīkodamies pēc savas iniciatīvas.

Es steigšus ķeru telefona klausuli Avdejenko ironiski parausta plecus.

… Pēc stundas es jau pastaigājos pie nama, kurā atrodas studija. Netālu stāv pazīstamais zaporožecs.

Lietus, par laimi, nelīst. Brīžiem caur šķidrajiem mākoņiem pat pavīd saule. Uz ielas troksnis, burzma. Šeit ir daudz dažādu veikalu, ir kafejnīca, iepretim jauns kinoteātris, blakus liela frizētava, tālāk ateljē.

Es gaidu. Konkrēta plāna man nav, kaut gan ideju atliku likām. Tomēr šādos gadījumos pats galvenais ir iedvesma. Uz to es arī paļaujos. Garāmgājēju sarodas aizvien vairāk. Drīz beigsies darbadiena. Staigādams cenšos neizlaist no acīm studijas nama parādes durvis. Interesanti zināt, kādēļ viņa atstājusi savu zaporožecu nomaļus, nevis pie durvīm. Vai tā viņa dara vienmēr? Vismaz man pašlaik tas ir parocīgi. Nevajag mīņāties pie pašām durvīm.

Un tad no turienes sāk nākt laukā cilvēki. Acīmredzot nodarbības beigušās. Drīz vien pamanu Eleonoru Mihailovnu. Viņa ģērbusies vieglā, violetā neparasti eleganta fasona mētelītī, kuplo frizūru sedz spilgts, krāsains lakatiņš, rokā liela, skaista ādas soma.

Diemžēl Eleonora Mihailovna nav viena. Kopā ar viņu nāk kāda stipri izkrāsojusies meiča un divi visai braši jauni cilvēki, pēc izskata mākslinieki. Tas manu uzdevumu sarežģī. Visa kompānija dodas uz zaporožecu. Tūlīt viņi aizbrauks — un tā arī viss beigsies. Neko teikt, labi gan. Es apņēmīgi dodos pie viņiem.

—    Atvainojiet, lūdzu, Eleonora Mihailovna, — es saku, — vai drīkst jūs palūgt uz pāris vārdiem? Semjons Parfentjevičs lūdza jums kaut ko pateikt.

Viņa raugās manī izbrīnījusies, taču tūlīt skatiens nez kādēļ atmaigst.

—   Nekā darīt! — Viņa aši pasmaida un pagriežas pret saviem ceļabiedriem. — Uz mirkli es jūs atstāšu vienus.

Jaunie cilvēki uzmet man ne visai laipnu skatienu, bet iebilst neuzdrošinās. Taču meitene skatās ar neslēptu ziņkāri. Mēs paejam sāņus.

Tā, ir iegūts zināms laika sprīdis, un radīti apstākļi tālākai rīcībai. Tomēr pagaidām stāvoklis vēl ir ārkārtīgi nedrošs un nedrīkst zaudēt tempu.

—   Eleonora Mihailovna, — es sirsnīgi saku, un manā balsī jūtamas patiesas rūpes, — atvadieties no saviem draugiem! Mums jāaprunājas. Atklājies kaut kas ļoti nopietns. Pat noslēpumains, ja gribat zināt.

Es skatos uz viņu ar sajūsmu un tikko manāmu līdzjūtību. Šī sajūsma viņai acīmredzot patīk, toties līdzjūtība intriģē un mazliet arī uztrauc. Es rēķinos ar to, ka viņa visu laiku saskaras ar dažādiem slepeniem laulātā drauga darījumiem, ar visādām kombinācijām, mahinācijām un tamlīdzīgām darīšanām. Tas viss viņai jau ir pierasts un, bez šaubām, šķiet pievilcīgs. Nenoliedzama nozīme ir arī tīri sievišķīgai ziņkārei.

—    Bet kas jūs tāds esat? — viņa jautā.

Balss noskaņā vairāk jūtama ziņkāre nekā aizdomas vai piesardzība.

Un es, turpinādams tādā pašā garā kā iepriekš, atbildu mīklaini un izjusti:

—    Es jums visu izstāstīšu. Pat.,, dažā ziņā atzīšos. Tikai ne šeit.

—    Bet kur tad? —• Viņa šķelmīgi pasmaida.

—    Kur? Kur vien vēlaties. Kaut vai… ieiesim, lūk,

tai kafejnīcā! Galvenais, lai varētu mierīgi parunāties. Es jau sen …

Te es samulsis apklustu.

—           Vai jūs patiesi atsūtīja Semjons Parfentjevičs? — viņa jautā, kā redzams, tikai tāpēc, lai būtu tīra sirdsapziņa.

—    Jā, . pa daļai.

—          Vai, vai, nu jūs mānāties, — viņa draud, pirkstiņu paslējusi.

—    Turklāt, kā liekas, ne visai veiksmīgi?

—    Redzēsim.

Eleonora Mihailovna izšķiras. Acīmredzot viņai ļoti gribas zināt, kā beigsies šī tikšanās ar tik neatlaidīgu puisi, kāds esmu es.

Mēs atgriežamies pie viņas ceļabiedriem, un Eleonora Mihailovna saka:

—            Izrādās, ka man jābrauc. Ļaļečka, čau! — Tad viņa griežas pie viena no jaunajiem cilvēkiem. — Atvainojiet, Vladik! Līdz nākamajai reizei. Norunāts?

Manāmi sapīkušais Vladiks spiests padoties. Viņi atvadās.

—           Uz kurieni tad mēs iesim? — Eleonora Mihailovna jautā. — Brīdinu, man nav daudz laika.

Šis brīdinājums ir gluži formāls un itin nekā nenozīmē.

—           Nu, kaut vai tuy. — Es norādu uz ielas pretējo pusi, kur jauna nama pirmajā stāvā atrodas neliela kafejnīca.

Pēc brīža mēs jau sēžam pie galdiņa. Mums priekšā kūpošas kafijas tasītes, tievas glāzītes ar konjaku un stikla trauciņš ar divām kūkām. Es cenšos, lai viss būtu ar šiku.

Mēs jau esam iepazinušies, un Eleonora Mihailovna lūdz, lai saucu viņu par Ellu. Es neiebilstu — vēl jo vairāk tādēļ, ka pats biju nosaucis tikai vārdu.

—           Nu, runājiet, Vitālij, — Eleonora Mihailovna saka prasīgā tonī, — kas tad īsti atklājies?

—           Redzat, — es iesāku, — kāds jūsu paziņa .., Viņa vārdu es jums nedrīkstu teikt…

—    Kāpēc? — viņa brīnās.

—          Kā lai to saka… Pirmkārt, esmu apsolījis. Otrkārt, šis vārds… Bet jūs viņu ļoti labi pazīstat, tā ka…

—          Nu, Vitalik! — Viņa aizvainoti uzmet pilnīgās lūpiņas. — Kā jums nav kauna? Nosauciet šo vārdu, es jūs lūdzu!

Tieši šāds runas pavērsiens man vajadzīgs.

—          Nevaru, Elločkal Nevaru, — es, kā vainīgs juzdamies, saku. — Ja nu vienīgi… jums viņu paradīt…

—    Kā tad parādīt? — Ella Mihailovna brīnās atkal.

—          Nu tā — Es noslēpumaini piemiedzu aci. — Viņa vārdu nosaukt nedrīkstu. Bet neviens man neliedz parādīt jums viņa fotogrāfiju. Vai nav tiesa?

Viņa tik skaļi smejas, ka uz mums sāk skatīties no blakus galdiņiem.

—    Nē, j us gan esat varens viltnieks, Vitālik!

Es kautrīgi smaidu.

— Dodiet man šurp to fotogrāfiju! — Eleonora Mihailovna nomierinājusies saka.

Tai pašā laikā viņas skatiens pārvēršas, tas kļūst vērīgs un pat tāds kā dzēlīgs. Tas man diez kā nepatīk. Mazliet nobažījies, sadabūju fotogrāfiju, protams, ne jau uzreiz, bet krietni izmeklējies pa kabatām. Eleonora Mihailovna ātri izķer to man no rokām, mirkli uzmanīgi aplūko, pēc tam stingri paskatās manī un aizdomīgi noprasa:

—    Kur jūs to ņēmāt?

Es smaidu tik bezrūpīgi, cik vien iespējams.

—    Paskatieties otrā pusē, — es saku.

Viņa apgriež fotogrāfiju otrādi un redz tur plašiem vēzieniem uzrakstītu: «Atceries mani tāpat kā es Tevi, lai arī kur mūs būtu aiznesis ļaunais liktenis!» Tālāk seko paraksts un datums.

Pusstundu es biju pavadījis pie Kuzmiča. Taču pat desmit minūšu bija gana, lai pēc viņa norādījuma mūsu Jurijs Anatoļjevičs sameistarotu šīs ar Mušanska «roku» rakstītās rindas.

Eleonora Mihailovna nopūšas.

—          Ak tu kungs, kā gan tas izskatās pēc viņa.. * — Pēkšņi viņa sarauc pieri. — Bet<Si tas nav viņa paraksts? i t 4 •— Paskatieties datumu, — es mudinu.

—    Kāda nozīme datumam?

—           Tāda, — es izgudrēm atsaku. — Vai tiešām nevarat iedomāties?

Mirkli viņa raugās manī neizpratnes pilnu skatienu, pat mazlietiņ pavērusi skaisto mutīti. Tad dusmīgi parausta plecus.

—    Nav ne jausmas.

Es pieliecos viņai tuvāk un klusi saku:

—          Tolaik viņam bija cits uzvārds. Pareizāk sakot, tagad viņam ir cits uzvārds. Redzat nu, es tomēr izpļāpājos.

Nelielais loģiskais pārstatījums paliek neievērots. Eleonorai Mihailovnai pašlaik nav prātā loģika, negaidītais atklājums viņu manāmi samulsinājis. Es gaidu, kad viņa nosauks Mušanska jauno uzvārdu. Taču pats galvenais jau ir aiz muguras, jau ir noticis: Eleonora Mihailovna viņu pazina! Tā, beidzot ir saņemta kompensācija par trīs dienu ilgo velnišķīgo darbu «ap» Pļuščihu.

—           Vai tad… — Eleonora Mihailovna nedroši ierunājas. — Vai tad Krotkovs nav viņa īstais uzvārds?

—          Pašlaik ir īstais, — es atsaku ar īpašu uzsvaru, pēc tam norūpējies apprasos: — Kad viņš pēdējoreiz bija pie jums?

—   Kas? Vai Zora?

Tātad viņš turklāt ir arī 2ora. Lieliski!

—    Jā, Zora.

—           Tūlīt mēģināšu atcerēties… — Viņa iegrimst domās. — Nu jā, kā tad! Tāds riebīgs cilvēks. Vai varat iedomāties? Solīja pagādāt man burvīgus koraļļus. Taču to vietā atnesa atslēgu, milzīgu, idiotisku atslēgu. Ārzemju gan. Bet kāda jēga!

Man acu priekšā pavīd sirmā sieviete viesnīcas numurā, un man šķiet, ka atkal dzirdu viņas skaļās raudas.

—          Pārējais uz mani neattiecas, — Eleonora Mihailovna paziņo. — Kaut gan… — Pēkšņi viņa vērīgi paskatās manī. — Jūs varbūt gribat, lai viņš nes jums, vai ne? Nekas neiznāks!

Man riebjas ar viņu runāt. Taču saņemos un pret savu gribu pasmaidu.

—    Ko jūs runājat! Nekādā gadījumā!

Tagad kaut kā jāmēģina pavērst sarunu tā, lai viņa nestāsta par mūsu tikšanos vīram. Esmu pārliecināts, ka šai ziņā viņai ir pieredze.

—          Elločka, — es saku pēc iespējas izjustāk. — Es taču vēl neesmu jums pateicis pašu galveno.

—    Ko tad?

Viņa jau ir nomierinājusies un tagad skatās uz mani tikpat šķelmīgi kā pirmīt. Viņa lieliski uztvērusi manu toni.

—           Vai atceraties, es ieminējos par jauniem apstākļiem?

—    Protams, atceros.

—           Tad nu tā. Beidzot esmu jūs atradis. Tas ir tīrais brīnums.

—    Vai jūs mani ilgi meklējāt?

Eleonora Mihailovna jau jūtas savā elementā. Viņai nepavisam nav iebildumu pakoķetēt ar mani. Noslēpumains jauns svešinieks, turklāt vēl itin glīts un acīmredzot jau sen viņā iemīlējies. Tas nevar nesakairināt viņas ziņkāri.

—           Galvenais, kādas pūles tas man maksāja, ja jūs to zinātu! — es atbildu pavisam neliekuļoti. — Es šausmīgi priecājos, ka esam satikušies. Bet jūs?

Tas, protams, ir muļķīgs un netaktisks jautājums. Taču ko gan var gaidīt no mīlestības apsēsta cilvēka, par kādu viņa mani, bez šaubām, uzskata? Otrkārt, viņu drīzāk pārsteigtu tas, ja man šo divu īpašību nebūtu.

—          Es pagaidām vēl nezinu, — Eleonora Mihailovna koķeti atbild un padraud man ar pirkstiņu. — Jūs pārāk steidzaties, Vitālik!

—    Mums katrā ziņā vēl jāsatiekas!

—    Ja jūs to ļoti gribēsiet.

—    Rītdien! — es nepacietīgi iesaucos.

—          Ak, kāds jūs gan esat! — Viņa sapņaini nopūšas. — Rītdien es nevaru.

Saruna turpinās tādā pašā garā.

Viņa tomēr ir muļķe, lai gan arī viltīga un spējīga ielaisties jebkādā piedzīvojumā, vīriņš viņai šai ziņā nav nekāds šķērslis. Tādēļ es uzmanos, lai mūsu attiecības paliktu intriģējoši neskaidras.

—   Kā jūs pazīstat Seinjonu Parfentjeviču? — Eleonora Mihailovna mazliet vēlāk iejautājas.

—    Tikai no Zoras stāstījuma, — es atbildu. — Bet arī viņš nedrīkst zināt par mūsu tikšanos. Neviens nedrīkst, Elločka! Ja?

—    Ak kungs, kāda noslēpumainība!

—   Pagaidām šo to zinām tikai mēs, — tas ir mūsu trumpis, — es daudznozīmīgi saku. — Tiklīdz to dabūs zināt citi, tūlīt trumpis nonāks viņu rokās. Kāpēc spēlēt uz nosišanu?

—    Ļoti prātīgi izdomāts, Vitālik, — Eleonora Mihailovna man piekrīt. — Uz nosišanu arī es nespēlēju. Ne ar vienu. — Viņa viltīgi smaida.

Tad viņa paziņo, ka laiks braukt mājās.

Mēs saskandinām konjaka glāzītes, it kā apstiprinādami savu vienošanos, taču izdzert es viņai neļauju.

—    Elločka, biju pavisam aizmirsis, ka jūs esat pie stūres! Nav ko meklēt liekas nepatikšanas!

Eleonorai Mihailovnai patīk šāda gādība, un acīmredzot viņai šī jaunā pazīšanās vispār ir pa prātam. Ko tur, ne jau katram piedzīvojumam jābeidzas laimīgi, cienījamā Eleonora Mihailovna.

Starp citu, es smaidīdams apjautājos:

—    Ko jūs ar to atslēgu darījāt, Elločka?

—   A! Es to pakāru ēdamistabā pie sienas. Tā nav manas sirds atslēga, nemaz neceriet!

—    Nē, pavisam cita, — es piekrītu. — Drīzāk tā noderēs Semjonam Parfentjevičam.

Un mēs abi smejamies. Manu mājienu viņa, protams, nesaprot. Bet patiesībā tas ir vareni, ka atslēga karājas Hudiša dzīvoklī. Droši vien citas zagtās mantas pie viņa ilgi nepaliek. Protams, Mušanskis, dāvinādams atslēgu, nav minējis, kur tā iegūta. Tas taču nebija darījums divu blēžu starpā, bet gan dāvana dāmai. Kāda pārrēķināšanās! Jā, blēdim ir bīstami šādi plaši žesti, viņam bīstams viss, ko dara godīgi cilvēki.

Es pavadu Eleonoru Mihailovnu līdz mašīnai. Viņa daudzsološi spiež man roku, un viņas atvadu skatiens ir tāds, ka man neglābjami vajadzētu nonākt visneprātīgāko sapņu varā. Viņa droši vien nolēmusi sagrozīt man galvu. Tagad es esmu pilnīgi mierīgs, par mūsu tikšanos neviens neuzzinās. Šādus noslēpumus glabāt viņa prot lieliski.

Tā, Mušanska mīklainā maršruta pirmais posms ir noskaidrots. Versija «Pļuščiha» tomēr attaisnojusies, un to var uzskatīt par izstrādātu.

Pulkstenis jau pāri sešiem. Atkal līņā lietus, auksts, apnicīgs. Gājēju uz ielas aizvien mazāk un mazak. Ir nu gan riebīgs laiks! Atgriežos Pļuščihā, izstāstu puišiem par tikšanās rezultātiem, uzklausu krietnu birumu pa jokam teiktu mājienu par mīlestības nepastāvību un nejaušu iepazīšanos un palaižu visus mājās. Avdejenko briesmīgi lepns par savu ideju.

Pēdējā brīdī pēkšņi piezvana Kuzmičs.

— Tūlīt brauc šurp, — viņš strupi pavēl.

Turklāt tonis ir visai aizdomīgs. Vai tiešām kas noticis? Es bažīgi pūlos atcerēties visas savas varbūtējās kļūdas un misēkļus. Tomēr nekas neienāk prātā. Es vienīgi klusībā ceru, ka varbūt mūsu panākumi atsvērs nez kādas man vēl nezināmas nepatikšanas.

Puiši laiku pa laikam uzmet man līdzjūtīgus skatienus. Man neizdodas noslēpt no viņiem savas bažas. Tā tik ir dieniņa!

Es steidzīgi atvados un skrienu uz trolejbusa pieturu. Līst aizvien stiprāk. Kājas man sen jau samirkušas. Drēgni un auksti.

Priekšstats par mūsu darbu lielākajai daļai cilvēku rodas no izlasītajām grāmatām. Šis priekšstats, es jums sacīšu, ir diezgan vienpusīgs. Tur viss izskatās šausmīgi interesanti, pat aizraujoši. Notikumi katrā ziņā sablīvēti spraigā sižetā, un nez kur aizgrimst mūsu darba ikdiena, itin kā tādas vispār nebūtu. Es jau saprotu, patiešām ir apnicīgi par to rakstīt un apnicīgi ir lasīt. Labākajā gadījumā autors pateiks: «Tā ritēja dienas,» — vai arī «Intensīvā meklēšanā pagāja piecas dienas,» — pēc tam pavirši aprakstīs šīs dienas un ar atvieglojuma sajūtu pāries pie stāstījuma par to, kas tad galu galā ticis atrasts. Bet mums taču šīs piecas dienas jānodzīvo, jānodzīvo no viena gala līdz otram, visas stundas un minūtes, — redzat, kas par numuru! Bez tam es to saku par apzinīgu rakstnieku grāmatām, bet citās autori sameistarojuši tādus varonības apmirdzētus piedzīvojumus, ka tu, cilvēks, brīnies ne- nobrīnīdamies un nevari vien saprast, no kura pirksta viņi to visu izzīduši. Par to, ka es esmu samērcējis kājas un sācis diezgan nejauki klepot, viņi, protams, neuzrakstīs.

Beidzot trolejbuss aizvilcies līdz mūsu pieturai. Lietus jau gāž kā ar spaiņiem, kad es pa peļķēm slampāju pāri ielai un, pamājis dežurantam, kāpju augšā uz otro stāvu. Kuzmiča kabinetā sastopu Igoru, kas tikko kā atbraucis no Ļeņingradas, un divus viņa grupas puišus. Briesmīgi piesmēķēts. Acīmredzot viņi sēž jau ilgi. Man no tabakas dūmiem nez kādēļ sametas nelabi. Un pamatīgi sāp galva. Vai man tiešām būs jānoliekas? Tā tik man vēl trūka!

Kuzmičs groza pirkstos brilles, bet pakausi neberzē. Tas jau ir labi. Novelku slapjo lietus mēteli un apsēžos uz brīvā krēsla blakus Igoram.

—    Ziņo, — pavēl Kuzmičs.

Es noklepojos un ziņoju. Kuzmičs, kā redzams, ir apmierināts. Tomēr viņa balsī bija kaut kas tāds, kas man lika būt uzmanīgam. Tātad ar mums un mūsu versiju tam nav sakara. Varbūt kaut kas jauns radies Igoram?

Kad es beidzu, Kuzmičs pagriežas pret viņu.

—    Nu, redzēji? — Kuzmičs jautā. — Nav slikti,

vai ne?

—    Kā tad, — Igors mierīgi piekrīt.

—    Tagad padomāsim visi kopā, — saka Kuzmičs.

Izrādās, arī Igoram ir labi rezultāti, pavisam labi rezultāti. Abās Ļeņingradas, kā arī trijās Harkovas epizodēs redzamas Mušanska pazīmes. Igors mums nolasa attiecīgas vietas no atvestajiem liecinieku nopratināšanas protokoliem. Jā, viņi visi redzējuši Mu- šanski, kaut ko sajaukt te nav iespējams.

Tātad mums ir darīšana ar zagli klaidoni. Un ķert viņu var tikai tad, kad viņš parādās Maskavā. Bet par savu ierašanos viņš mums paziņo pietiekami skaļi.

—   Mums ir kāds priekšlikums sakarā ar šo versiju, — saka Igors.

—    Klāj tik vaļā, — Kuzmičs piekrītoši skubina. — Te ir ko galvu palauzīt, mani mīļie!

Un mēs izveidojam ārkārtīgi āķīgu plānu. Man pat galvas sāpes pāriet pašas no sevis. Mani aizrāvušas jaunās idejas un precīzais psiholoģiskais aprēķins.

Jā, mēs izveidojam taisni apbrīnojamu plānu. Nezinu, kādam gan jābūt, lai tagad mums izmuktu.

IV nodaļa

LIEKAS — VILKS IR APLENKTS

Ja paskatīsieties uz Kuzmiču no malas, teiksim, metro vai ēdnīcā, uz kurieni mēs ejam pusdienās, jums liksies: tas ir gluži parasts pusmūža vīrs — gara auguma, mazliet sakumpis, ģērbies lempīgā, vecmodīgā uzvalkā, stāvus apgrieztiem iesirmiem matiem, parastu seju, kas ātri pagaist no atmiņas. Vienīgi skatiens … Bet to var arī nepamanīt. Skatiens Kuzmičam ir vērīgs un tāds kā domīgs. Kad viņš raugās uz kādu cilvēku, tad modina pilnīgu uzticību, liekas — viņam var izstāstīt visu, kas uz sirds, viņš visu sapratīs pareizi. Tie, protams, ir nodrāzti vārdi, tomēr šai gadījumā trāpīgāk nemaz nevar pateikt. Tāds, redzat, ir viņa skatiens. Taču, es atkārtoju, to var arī nepamanīt. Un tad Kuzmičs atstāj visparastāko iespaidu, es pat sacītu, ka neatstāj vispār nekādu iespaidu.

Bet, ja jums gadītos pastrādāt ar viņu kopā kā, piemēram, man, tad tik jūs saprastu, kas viņš par cilvēku. Pavisam cits cilvēks, nekā bijāt iedomājies. Reizēm man pat gribas pierakstīt, kā viņš risina savu domu. Piemēram, kaut vai pašlaik, kad mēs apspriežam Mu- šanska lietu.

Kuzmičs vienmēr sāk ar jautājumiem, ar mīklu minēšanu, tā sakot, sākumā arvien cenšas pamudināt citus iztēloties, domāt, meklēt, izteikt savus priekšlikumus. Un tad viņš klausās ar tādu interesi, ka mēs aizvien pavisam neviļus nonākam līdz strīdam. Tikai pēc tam Kuzmičs sāk prātot, skaļi domāt pats. Tad līdz galam atklājas viņa būtība, un tad es sāku par viņu jūsmot un aizmirstu viņa vecmodīgo uzvalku un visu pārējo, par ko mēs ar Igoru dažkārt mēdzam savā starpā pazoboties, un es viņam blakus jūtos kā puišelis, godavārds.

Pašlaik Kuzmičs tikai sāk sarunu — tā paklusām, bez steigas, pat domīgi:

—           Tātad, mani mīļie, mums jau ir veselas trīs vietas, kur var gaidīt parādāmies šo artistu, kad viņš atbrauks uz Maskavu. Veselas trīs vietas. Vai piekrītat?

—           Divas, Fjodor Kuzmič, — es nenociešos un izlaboju.

—    Nu, nu? Kādas divas tu domā?

—    Pirmā pie Varjas.

—    Tā, tā. Ak pie Varjas? Nu, iespējams. Kā tev

liekas?

Viņš skatās uz Igoru. Tas pamāj ar galvu.

—    Iespējams.

—           Šai gadījumā nav svarīga nauda vien, — es atkal iejaucos sarunā. — Un ne tikai tas, ka viņš grib padarīt Varju par līdzdalībnieci, par zagto mantu pārdevēju. Viņa bez tam vēl ir arī skaista, ļoti skaista. Viņš katrā ziņā ir aizrāvies.

Igors skeptiski smīn.

—           Kā tad, tas artists savu mūžu skaistas sievietes nav sastapis …

—           Ja tu būtu redzējis Varju.. t — es nesavaldīgi atcērtu.

Nu sāk smaidīt visi. Pat Kuzmičs.

—           Diezgan, — viņš saka. — Mēs tev ticēsim. Tātad Varja būtu pirmā vieta, kur viņu var gaidīt.

—           Losevs šai ziņā ir lietpratējs, — Igors piemetina.

—           Diezgan, es saku, — Kuzmičs atkārto īpaši uzsvērti un atkal pievēršas man. — Saki nu to otru vietu!

—    Otra — Hudišs, — es itin lepni atbildu.

Abas vietas taču ir mūsu atklājums. Es tik tiešām lepojos, kaut gan visiem spēkiem pūlos to neizrādīt.

—           Tā, tā, — Kuzmičs rāmi apstiprina. — Ak tad Hudišs? Piekrītu.

—           Tas jau drošāk, — piebilst kāds no Igora operatīvajiem darbiniekiem. — Hudišs viņam vajadzīgs, lai varētu nodarīt savu darbu.

—           Pareizāk sakot, pēc tam, — izlabo otrs operatīvais darbinieks. — Vispirms zādzība, tad Hudišs. Viņš ir sazagtā realizētājs.

—    Tas nav obligāti, — Igors sāk strīdēties pretī.

—    Viņiem ir visādas darīšanas. Un visādi aprēķini.

— Ir vēl arī sabiedrība, — es piemetinu. — Mu- šanskim patīk grozīties sabiedrībā. Starp citu, tieši tādā. Lai varētu paspīdēt. Tāpēc tur viņš var parādīties jebkurā laikā.

—           Pirmām kārtām viņš ir lietišķs cilvēks, — operatīvais darbinieks nepadodas. — Un viltīgs arī. Sabiedrības _dēļ viņš neriskēs. Zina taču, ka tiek meklēts.

—    Are, tas ir pareizi, — Kuzmičs pēkšņi nosaka.

—   To viņš zina. Iegaumējiet, mani mīļie! — Tad Kuzmičs vēršas pie manis. — Ar to, nu… Piemirsu viņas vārdu…

—    Eleonoru Mihailovnu? — es dodos talkā.

—           Jā. Ar viņu vēl vajag satikties! Vai esi norunājis?

—    Mēs vēl redzēsimies, — es noslēpumaini apsolu.

Kuzmičs pasmīn. Viņš noprot, kāda stila attiecības

man ar šo sievieti izveidojušās.

—          Tam Losevam gan laimējas! — Igors pašūpo galvu un piemiedz aci.

—          Papūlies, — es pamācoši atsaku. — Kazi, varbūt laimēsies arī tev.

—          Nu tad tā, — Kuzmičs rezumē. — Arī šī drēbnieka dzīvoklis ir tāda vieta, kur var ierasties Mušanskis. Vai piekrītat?

Protams, visi piekrīt.

—           Un šī vieta nemitīgi jānovēro, — Kuzmičs turpina. — Nevis jāgaida jauna zādzība. Tur viņš var ierasties kuru katru brīdi, tiklīdz atbrauks.

Arī to patlaban neviens neapstrīd.

Kuzmičs laiku pa laikam pamet skatienu uz manu pusi.

—           Tā, šī nu būtu otra vieta. Bet ir vēl arī trešā. Tikai jāatrod.

Tagad viņš nez kādēļ skatās uz Igoru. Arī mēs visi kļūstam uzmanīgi un neviļus skatāmies uz viņu. Igors nekā nesaprot un rausta plecus. Tad sadrūmst. Pio- tams, viņam nav patīkami. Tāpat kā mēs, arī Igors nesaprot, kas Ķuzmičam padomā un kādēļ tas skatās tieši uz viņu.

—    Tagad padomāsim, — Kuzmičs ierosina un, nolicis brilles uz galda, lēnā garā aizsmēķē. — Un pārspriedīsim!

—    Tātad esam konstatējuši, ka šis te Mušanskis ir zaglis klaidonis, — Kuzmičs saka. — Maskavā viņš ierodas tikai uz trim četrām dienām. Rodas jautājums: kur to putniņu visdrīzāk var aizturēt? Protams, tur, kur viņš apmeties, kur pārnakšņo. Vai nav tiesa? Par to tad arī padomāsim! Viesnīcā viņš neapmetīsies, tas ir skaidrs. Uz turieni viņš ies tikai zagt. Bet kur tad vēl?

—    Pie paziņām, — es ne visai pārliecināts izsaku savas domas.

—    Pie kādiem paziņām tad var iet ar zagtām mantām? — Kuzmičs piemiedz acis.

—    Tādu jau netrūkst…

—   Es domāju, — ierunājas Igors, — ka Maskavā viņam galvenokārt ir tādi paziņas, ar kuriem kopējas darīšanas. Tādi kā Hudišs. Pie tiem viņš neapmetīsies.

—    Bet varbūt kāda sieviete? — ieminas operatīvais darbinieks.

—    Redzat, ko nedrīkst aizmirst! — Kuzmičs purina galvu. — Viņš taču zina, ka Maskavā tiek meklēts. Un Maskavā viņam bīstami rādīties. Šurp viņš brauc tikai zagt. Apmesties kādā dzīvoklī nozīmē katrā ziņā pievērst sev citu cilvēku uzmanību.

—    Ir tādi dzīvokļi, kuros… — es piebilstu.

Visi ļoti labi saprot, ko es ar to domāju. Un Igors kategoriski iebilst:

—    Nē. Tur viņš neapmetīsies… Nav no tādiem. Diez vai no turienes viņš rītos izlīstu tik tīrs un svaigs, kāds vēlāk ierodas viesnīcā.

—    Tā, tā. — Kuzmičs māj ar galvu. — Tomēr trīs vai četras naktis viņš kaut kur Maskavā pavada. Turklāt, — Kuzmičs paslien gaisā pirkstu, — tieši kulturālos apstākļos. Viņiem taisnība. — Viņš norāda uz Igoru un operatīvo darbinieku.

—    Es domāju, ka tomēr pie sievietes, — ietiepīgi atkārto pirmais operatīvais darbinieks. — Artists. Prot piedziedāt pilnas ausis. Prot lakstoties. Kura katra vis nespēs turēties pretī. Un pilnīgi drošs iemesls par- nakšņošanai. — Viņš smaida.

Taču es tam nepiekrītu un, manuprāt, citi arī ne. Kuzmičam taisnība. Mušanskis zina, ka viņu meklē visās malās, četras naktis no vietas viņš privātā dzīvokli nepaliks.

—           Krasnoseļska, — es atgādinu. — Kāpēc viņš izkāpa no taksometra tieši tur? Pulksten vienpadsmitos vakarā. Skaidrs, ka gāja kaut kur pārgulēt.

—           Pareizi, — Kuzmičs mani atbalsta. — Nu jau kļūst siltāks. Kā tai bērnu rotaļā.

—           M-jā, — piekrizdams domīgi novelk Igors. — Kas tur tajā Krasnoseļskas rajonā īsti ir? …

Mēs lūkojam atcerēties.

—          Dzīvojamo namu masīvs, — pēdīgi nosaka kāds operatīvais darbinieks. — Vairāk nekas. Ja neskaita veikalus, kinoteātri, iestādes, darbnīcas un tā joprojām.

—    Turpat blakus ir stacijas, — piemetina Igors.

—          Tām viņš pabrauca garām taksometrā, — kāds iebilst.

Igors purina galvu.

—    Tam nu nav nekādas nozīmes.

—          Tonakt no Maskavas aizbraukt viņš arī nevarēja, — es iejaucos sarunā. — Viņš vēl divas dienas izdarīja zādzības tepat. Protams, netaisījās arī pārgulēt stacijā. Tas nav priekš viņa.

—          Stop! — pēkšņi iesaucas Kuzmičs. — Kurā vietā stacijā var pārnakšņot?

—           Uzgaidāmā telpā, — es atsaku. — Uz soliem. Tikai izgulēties jau nu tur nevar. Bez tam saburzīsies uzvalks. Četras naktis pēc kārtas — izslēgts!

—    Un kur vēl? — Kuzmičs neatlaižas.

Viņa balsī no domīguma vairs nav ne vēsts, tanī jūtamas tādas kā sasprindzinātas gaidas, itin kā viņš mūs eksaminētu kādā svarīgā jautājumā, pats jau kaut ko noskārzdams.

—           Vēl kur? — Igors atkārto jautājumu un pasmīnējis sāk uzskaitīt: — Mātes un bērna istabā, medpunktā, galu galā arī milicijas istabā …

Nu jau mēs smejamies visi. Es sāku pat klepot.

—    Un vēl? — Kuzmičs nemitas klaušināt.

— Tranzītpasažieru istabā, — atguvis elpu, es pēkšņi izsperu.

Kuzmičs zīmīgi paslien gaisā pirkstu.

—    Oho! — viņš saka. — Tas jau kaut kas ir, Bet interesanti zināt, ko tur laiž iekšā.

Mēs neviens to skaidri nezinām, un Kuzmičs ķeras pie telefona. Viņš zvana uz milicijas istabu kādā stacijā, kas pirmā pagadījusies pie rokas, — noteikumi ir visur vienādi, — un ievāc ziņas.

Iegūtā informācija ir šāda. Lai apmestos tranzītpasažieru istabā, jāuzrāda pase un biļete, kas apliecinātu, ka pasažieris brauc cauri Maskavai un ka šeit viņam jāpārsēžas. Šo biļeti reģistrē dežurante. Tranzītpasažieru istabā drīkst dzīvot trīs diennaktis.

—    Tas arī viss, — Kuzmičs nosaka. — Pat ļoti vienkārši un ērti. Turklāt vēl pavisam kulturāli. — Tad viņš smīnēdams piebilst: — Ja vēl ir konfekšu kārbiņa vai kas cits tādā pašā garā, tad var paķert klāt arī ceturto diennakti.

—    Un nebūs katrā ziņā jāuzrāda pase, — es piemetinu.

—    Nieki, — iebilst Igors. — Viņam var būt sagādāta arī zagta pase. Galvenais ir biļete.

Vārdu sakot, rodas interesanta versija. Mēs tai dodam operatīvo šifru «stacija».

Visi mundri sarunājas, Tad mūsu Kuzmičs, it kā skaļi domādams, sāk prātot un mēs apklustam.

Kuzmičs nepamāca, neizskaidro, necitē autoritātes, viņš necenšas iedziļināties parādību raksturā un atsegt to būtību. Bez šaubām, viņš arī neko nevispārina un neizstrādā nekādus likumus. Viņš tikai pārdomā konkrētu uzdevumu, gaužām sarežģītu uzdevumu, kas mums sagādā vislielākās rūpes.

—     Te jāņem vērā vēl kaut kas, mani mīļie, — Kuzmičs saka un norāda uz operatīvo darbinieku, kas sēž man blakus. — Tu teici: «Viņš zina, ka tiek meklēts.» Tas stipri vien ietekmē šī mūsu artista uzvešanos. Tas nozīmē, ka nervi viņam saspringti līdz pēdējai iespējai un viņš nerod miera ne dienu, ne nakti. Viņš taču ik bridi gaida briesmas no visām pusēm, gaida uzbrukumu. Katru cilvēku, ar kuru iznāk saskare, viņš pirmām kārtām uzskata par ienaidnieku. Redzat, tāda pašlaik ir viņa dzīve. Tāds viņa stāvoklis. Kā vajātam vilkam. Un šādā stāvoklī pat noziedznieks ar visbagātāko pieredzi kļūdās un pārrēķinās. Katrā ziņā. Pašam nemanot. Un tas mums jāņem vērā. Bet vispirms jāatrod. Tas pirmām kārtām. Bez tam nedrīkst palaist garām vēl kaut ko. Pirmīt jau es par to runāju. Viņš kļūst zvērīgs. Viņš jau ir spējīgs slepkavot. Tas nozīmē, ka vairs netur nervi. Agrāk, ja ienāktu istabene, viņš droši vien būtu attapies un sagvelzis tādas lietiņas, ka viņa pati atslēgtu šim vēl otra numura durvis. Bet nu nervi neizturēja, viņš nevarēja nekā izdomāt un bija gatavs uz slepkavību. Tas nu, zināt, ir tikpat kā ar plēsīgu zvēru. Sajutis asiņu smaku. Pārkāpis sevī kaut kādu barjeru. Bīstama lieta. Kas zina, tagad viņš var ieplānot slepkavību jau iepriekš. Tagad to var no viņa sagaidīt. Redzat, mani mīļie, ar kādu tipu mums darīšana!

Kuzmičs pārlaiž mums skatienu, nopūšas un aizsmēķē jaunu cigareti. Pēc tam turpina:

— Bet tagad par viņa kļūdām. Pagaidām ņemsim versiju «stacija». Tātad viņš ierodas Maskavā. Ievērojiet — trešo reizi! Un pievakarē dodas pārnakšņot. Uz kurieni? Uz kuru staciju? Ņemiet vērā viņa stāvokli, viņa nervus, viņa bailes un briesmīgo tramīgumu! Un es jums saku pavisam droši: lai arī kur viņš pievakarē atrastos, lai vai kādā rajonā būtu, pārnakšņot viņš centīsies tikt uz to pašu staciju, kur bija nakšņojis, kad iebrauca Maskavā pirmo un otro reizi. Kāpēc tā? Tāpēc, ka tur viņam viss bija beidzies laimīgi. Tur viņš jau visu zina: ēkas plānojumu, milicijas posteņu izvietojumu, pašu šo tranzītpasažieru istabu, tās dežuranti, zina visas kāpnes, visas ieejas un izejas. Turpretim jebkura cita stacija viņam ir neziņā tīta. Viņa stāvoklī tas vienmēr nozīmē briesmas, no kurām jāizvairās. Nav taču zināms, kādā situācijā viņš tur nokļūs, ar kādu personālu būs jāsastopas. Ja nu kāds viņu tur pazīst, ja nu aiztur? Viņš taču zina, ka visur tiek meklēts, tas viņam iestrēdzis apziņā kā skabarga. Tāpēc pašsaglabāšanās instinkts dzīs viņu uz to pašu jau pazīstamo staciju, kura tieši tādēļ liekas drošāka par citām. Redzat, kā tas ir. Un tur dežurante trešoreiz ierakstīs burtnīciņā viņa uzvārdu un viņa biļeti.

Trešo reizi, ņemiet to vērā! Kaut arī mēs nezinām, ar kādu uzvārdu viņa pase būs …

Es atkal nespēju noturēties un sāku klepot. Kuzmičs pašķielē uz mani un nogaida, kamēT nomierinos. Norūpējies skatās uz mani arī Igors. Kas tad nu, vai viņš nav dzirdējis cilvēku klepojam, vai? Mirt es netaisos un slimot arī ne.

Kad klepus lēkme beidzot ir pāri, Kuzmičs turpina vēl aizvien tādā pašā lēnā garā:

—    Tagad par biļeti. Mušanskis taču tik tiešām ir Maskavā caurbraucot. Viņam jābūt biļetei Harkova — Ļeņingrada vai arī otrādi. Kāpēc lai viņš ņemtu biļeti līdz Maskavai, bet te pirktu atkal citu? Šo biļeti viņš tad arī var uzrādīt dežurantei. Var, taču vairāk domājams, ka neuzrādīs. Baidīsies atklāt savu īsto maršrutu. Baidīsies. Tagad viņš baidās no visa kā. Vai tad maz kas var gadīties? Taču kaut kāda biļete viņam tomēr jāuzrāda. Ko lai dara? Vienīgā izeja — kaut kur pa ceļam nopirkt citu biļeti, pieņemsim, Orla — Bologoje, un Maskavā uzrādīt to. Bet vēlāk, kad brauks projām no Ļeņingradas, nopirkt biļeti Bologoje — Orla. Tas, lūk, arī viss. Bet ir viens, manuprāt, interesants moments. Ņemsim atkal vērā viņa nervus un viņa tramīgumu. Ja jau viņš būs nolēmis izlēkt pēc biļetes Orlā, bet pēc tam Bologojē, tad nākošreiz viņš izlēks atkal turpat. Tikai tur. Viņš jau uzskatīs šīs stacijas par drošām. Pirmoreiz tur taču viss bija izgājis laimīgi. Bet nav zināms, kā izietu citās pilsētās. Neaizmirstiet viņa nervozitāti un domu, ka visur tiek meklēts. Šī doma viņam ne gulēt neļauj. Es jums teikšu, tāda dzīve ir šausmīga.

Kuzmičs atkal nopūšas un mirkli nogrimst domās. Ari mēs klusējam. Es ar mokām valdu klepu.

—    Tā, — Kuzmičs nobeidz sarunu. — Vai tagad saprotat, kas mums šai versijā jāmeklē? — Un pats atbild: — Biļešu atkārtošanās vienā un tai pašā stacijā. Un noteiktās, mums jau zināmās dienās. Redzat, kas. Un vēl. Šis artists var parādīties jebkurā brīdī. Viņam ir pašam savs grafiks. Uz to jābūt gataviem.

Kuzmičs apklust un paskatās pulkstenī. Pusvienpadsmit. Es nebiju pamanījis, kā aizrit laiks.

— Viss, — Kuzmičs paziņo. — Esam gan pamatīgi aizsēdējušies!

Mēs ceļamies, ar troksni atbīdīdami krēslus.

—    Losev, — Kuzmičs mani uzrunā stingrā balsī. — Rītdien uz darbu nenāc! Padzīvo pa māju! Lai Je- ļena Georgijevna parūpējas par tevi! Slimi darbinieki man nav vajadzīgi. Te labi ja tiek galā pat veselie.

—    Kāpēc tā, Fjodor Kuzmič, — es mēģinu protestēt. — Ko es mājās lai sadaru? Esmu pilnīgi…

—    Labi jau, labi. Teicu tev — tātad izlemts.

—    Bet, ja rītdien pēkšņi…

—    Nekas. Gan kā nekā tiksim galā arī bez tevis.

—    Fjodor Kuzmič, es būšu vesels vienā naktī! Redzēsiet.

—    Nemaz negribu redzēt.

Viņš ir galīgi nepielūdzams. Bet es, iedomājoties, ka tieši rītdien šis artists vai ierasties Maskavā un operācija noritēs bez manis, gandrīz vai kaucu aiz dusmām. Tik daudz pūļu ieguldīts šai lietā, un vissvarīgākajā brīdī izstāties no spēles!

Protams, manas izjūtas ir sarežģītākas un dziļākas nekā šie argumenti, kurus es pašlaik satraukumā pats sev minu. Mūsu darba īpatnība ir vēl arī tā, ka tas nav tikai interesants vien. Interesantu nodarbošanos ir daudz. Taču nozieguma atšķetināšana, jo sevišķi, ja tas ir sarežģīts un bīstams, ietver tik daudz izjūtu un pārdzīvojumu kā neviens cits darbs. Par to es esmu pārliecināts. Mūs skubina darboties ne tik vien un pat ne tik daudz nozieguma noslēpumainais raksturs, cik mūsu aizvainotās taisnīguma jūtas. Lai tur vai kas, noziedzniekam katrā ziņā jāsaņem sods, taisnīgs un bargs likumā paredzētais sods. Piedot nedrīkst. Šī, kā liekas, ābeces patiesība kļūst par mūsu ticību, mūsu pārliecību, mūsu tiešo un svēto pienākumu, mūsu sirdsapziņu. Tādēļ, kaut labi saprotu, ka arī bez manis viss notiks, kā nākas, es nespēju palikt nomaļus, tas ir pāri maniem spēkiem, pārāk daudz rūgtu iespaidu man sagādājusi šī lieta, pārāk daudz bijis pārdzīvojumu.

Tad es ķēros pie pēdējā līdzekļa,

—    Fjodor Kuzmič, — es saku, — jūs pats brīdinājāt, ka pašlaik Mušanskis ir sevišķi bīstams. Vai ne?

—    Brīdināju gan. Un kas par to?

•— Nu redzat. Man katrā ziņā jāsatiek Varja. Rītdien pat. Viņa jāsagatavo. Mušanskis taču viņai zvanīs. Vai arī vēl ļaunāk. Pēkšņi var ierasties pie viņas. Ko tad?

—    M-jā… — Kuzmičs nogrimst domas.

—    Atļaujiet man …

—    Neatļauju, — Kuzmičs strupi nosaka. — Pie viņas aizbrauks .., Nu, kaut vai Otkaļenko.

—    Bet..,

Mūsu sarunā jau sen ieklausās Igors un abi viņa operatīvie darbinieki.

Igors smīn un pamācoši saka:

—    Greizsirdība ir nelāga jūtas, Losev. Ne pie kā laba nenovedīs. Starp citu, es pārbaudīšu, kāda tev gaume.

Šķiet — es pirmo reizi mūžā neatrodu pienācīgu atbildi.

Kuzmičs paķer mani līdzi savā mašīnā. Es visu ceļu drūmi klusēju. Mājās māmuļa man iebāž padusē termometru. Nekā sevišķa nav, trīsdesmit septiņi un seši. Tā tik ir temperatūra! Tomēr es liekos gulēt agrāk nekā parasti, mātes uzraudzībā iepriekš norijis veselu zirga devu visādu drapju. Bet piedevām — šoreiz slepus no mātes un ar tēva svētību — pusglāzi konjaka, kamēr tēvs bailīgi skatās uz durvīm. Starp citu, visas savas cerības es lieku tieši uz šo konjaku.

No rīta pamostos ar pilnīgi skaidru galvu un le- dusaukstu pieri. Termometrs rāda temperatūru pat zem normālās. Tētis rāmi smīkņā un, kad esam palikuši vieni, saka sazvērnieciski klusā balsī:

—    Liekas, mēs vakar esam pāršāvuši pār strīpu. Kā tu domā?

Pusdesmitos es uzgriežu telefona numuru un moži ziņoju:

—   Fjodor Kuzmič, es esmu vesels! Atļaujiet ierasties darbā! Pilnīgi vesels, goda vārds. Varat pajautāt manējiem.

Kuzmičs kādu brīdi aizdomīgi klusē un,,atļauj.

Šai dienā tomēr nekas nenotiek. Mēs strādājam Kras- noseļskas rajonā. Metode jums jau zināma, tāpat kā visa šī darba nepatīkamā un sarežģītā norise: jāizkāš kā caur sietu desmitiem māju, tūkstošiem dzīvokļu un to iemītnieku. Tādu darbu es nevienam nenovēlu. Ja aprakstītu katru mūsu soli, katru tikšanos un visus cilvēkus, ar kuriem runājam un no kuriem ievācam ziņas, tad, esmu par to pārliecināts, lasīt nebūs iespējams un varēs galu dabūt aiz garlaicības. Bet ko tad lai sakām mēs?

Protams, nekas interesants visā šai dienā negadās. Mums nedod miera sajūta, ka strādājam velti. No otras puses, mums jau ir veseli trīs punkti, kur Mušanskis katrā ziņā ieradīsies, tiklīdz iebrauks Maskavā. Vai tad tas ir maz? Vilks, var sacīt, jau aplenkts, atliek tikai gaidīt. Varētu domāt — kāpēc mums vajadzīgs šis jaunais, nogurdinošais darbs? Tomēr mēs to darām, turklāt pēc vislabākās sirdsapziņas. Tādēļ, ka ikviena — pat visvājākā versija ir jāizstrādā, lai vēlāk to ar mitu īgu prātu var atmest. Šis ir vēl viens mūsu chuba likums. Kā paši saprotat, no tā mūsu darbs romantiskāks nekļūst. Put gluži otrādi. Taču tas ir negrozāms likums.

Bet vakarā man atkal jāiet pie Varvaras.

Viņa jābrīdina, jāsamāca, ka rīkoties, ja Mušanskis piezvanīs vai pēkšņi ieradīsies pie viņas mājās. Kā rīkoties, lai viņam neradītu aizdomas un laikā paziņotu mums. Bet vai tik Varja mācēs viņu apmuļķot? Ja Mušanskis pēkšņi no jautīs briesmas, tad taču viņš var izšķirties par jebkuru soli, nonākt līdz pēdējai robežai. Mēs jau to zinām. Tas ir liels risks. Vai man vispār ir tiesības šādu risku pieļaut?

Jautājums ir sarežģīts, un mums diezgan bieži iznāk ar to saskarties. Mums taču palīdz daudz cilvēku, godīgu, labu, drosmīgu cilvēku. Lielāko tiesu palīdz labprāt, sirdsapziņas un, tā sakot, sava pilsoņa pienākuma mudināti. Tomēr reizēm izrādās, ka šī palīdzība ir saistīta ar risku, ar briesmām. Kā lai tādā gadījumā rīkojas? Bez šaubām, visu, cik vien iespējams, uzņemamies paši un pirmām kārtām riskējam mēs. Tā ir parasta lieta, tas ir mūsu dienesta pienākums. Tomēr gadās arī tā, ka zināmā bīstamā situācijā neviens cits nekā nespēj izdarīt kā tikai kāds konkrēts cilvēks, mūsu brīvprātīgais palīgs. Kaut vai šobrīd pat. Nevienam no mums taču nav iespējams Varvaru aizvietot. Es viņai izskaidroju šo situāciju pēc būtības, pierā- dīdāms, cik ļoti svarīga ir paredzamā viņas palīdzība, es pakļauju Varvaru visai nopietnam riskam. Vai man ir tiesības to darīt? «Ir,» tādos gadījumos atbild Kuzmičs. «Tikai ar vienu noteikumu: tev viss jāparedz un jāgarantē, ka šim cilvēkam nekas nenotiks.» Viegli pateikt! Pamēģiniet visu paredzēt! Vai tas maz iespējams? Un cik milzīga atbildība mums jāuzņemas! Bet ne jau atbildība tā galvenā. Es gluži vienkārši baidos par Varvaru. Un pats sev nepiedošu, ja kaut kas notiks.

Dienu un nakti lauzu galvu, apsvērdams šo problēmu. Tā man neļauj gulēt. Apspriežos ar Kuzmiču, apspriežos ar Igoru, apspriežos ar katru pieredzējušu mūsu cilvēku, kas vien spējīgs dot man kādu padomu. Es cenšos paredzēt visus variantus, kādi varētu būt, Varvarai tiekoties ar šo artistu, un izstrādāt plānu, kā viņai jāuzvedas katrā atsevišķā gadījumā.

Visvienkāršāk, protams, būtu, ja Mušanskis viņai piezvanītu un viņi norunātu tikšanos. Bet, ja viņš ierodas pie Varvaras bez brīdinājuma vai arī gaida viņu pie mājām, ko tad? Bez šaubām, šo to esam jau izdomājuši. Pārējais jāizdomā kopā ar Varvaru.

Es visu dienu nepacietīgi skatos pulkstenī. Šodien Varvara strādā dienas maiņā, tātad mājās būs ap sešiem. Protams, viņa var iegriezties veikalā vai kur citur. Taču astoņos viņa droši vien būs mājās. Kaut tikai izdotos sastapt viņu c vienu pašu kā pagājušoreiz! Tikšanos atlikt taču nedrīkst. Pēkšņi man iešaujas prātā, ka Varvara var aiziet uz kino vai ciemos un tad… Velns lai parauj! Varbūt pagaidīt viņu pie fabrikas vārtiem? Arī tas ir riskanti. Vairāku iemeslu dēļ. Nē, tomēr būs jābrauc pie viņas uz mājām! Un jāgaida kaut vai līdz vēlai naktij.

Ap septiņiem es palaižu projām puišus, iepriekš paziņojis Kuzmičam, ka mūsu šīsdienas meklējumi bijuši nesekmīgi. Pie reizes saņemu no viņa atļauju braukt pie Varvaras.

Aizbraucu mazliet agrāk nekā biju domājis. Logos gaismas nav, un uz zvanu neviens neatsaucas. Acīmredzot Varvara vēl nav pārnākusi no darba. Ko lai dara, būs vien jāpagaida.

Auksti, bet, par laimi, vismaz nelīst. No vārtu velves šausmīgi velk. Tīri vai jābrīnās. Vēja taču tikpat kā nav. Zēl, ka esmu piesiets pie šīs nolādētās pavārtes. Bet ir jau pavisam tumšs, iela apgaismota vāji, un es varu palaist Varvaru garām nepamanītu, ja aiziešu pārāk tālu nost, vēl jo vairāk tādēļ, ka patlaban ir diezgan daudz garāmgājēju. Tāds laiks: cits no darba, cits ciemos, vispār — kur kurais.

Lai visu laiku nebūtu jāmētājas pa ielu, vajag vien ieiet pavārtē. Bet, kad aiziet pa šo garo, tumšo tuneli līdz galam un nonāk pagalmā, tad no turienes vairs nekas nav redzams, lai vai kas būtu ienācis pavārtē. Nejēdzība, tur nav pat spuldzītes. Vai grūti ieskrūvēt? Vajadzēs paziņot vietējam iecirkņa inspektoram. Vai tad viņam acu nemaz nav.

Pagaidām es tomēr nolemju pagalmā neiet, tādēļ jāstaigā vien pa pavārti. Labi vēl, ka attapos un lietus mēteļa vietā uzģērbu mēteli, tam tik ļoti nepūš cauri.

Tā paiet vesela stunda. Varvaras joprojām vēl nav. Ir jau pusdeviņi. Tomēr es esmu pacietīgs. Vispār esmu kļuvis velnišķīgi pacietīgs. Un vēl ar tik nemierīgu raksturu, kāds ir man! Mums bieži nākas gaidīt, gluži vienkārši gaidīt. Starp citu, arī tā ir māksla. Cik agrāk nav bijis tādu reižu, kad mani iegāza nepacietība!

Es klimstu pa pavārti, rokas kabatās sabāzis un mēteļa apkakli uzslējis. Tad izeju uz ielas, nostaigāju īsu gabaliņu starp divām parādes durvīm un atkal ienirstu pavārtē.

Pulkstenis jau desmit. Klimstu šeit jau gandrīz trīs stundas. Bet Varvaras nav un nav. Varbūt viņa palikusi pa nakti pie paziņām? Vai aizbraukusi no Maskavas? Viņai māte un māsa dzīvo Gorkijā, brālis — Ser- puhovā. Ja nu pēkšņi kāds no tiem saslimis un Varvara aizbraukusi uz turieni? Neesmu viņu redzējis piecas dienas. Vai nu maz kas varēja šai laikā gadīties? Bet viņai būtu vajadzējis mani brīdināt. Kaut gan visu var aizmirst, ja atgadās kāda nelaime.

Šaubu un visādu — brīžiem galīgi bezjēdzīgu minējumu un pieņēmumu mocīts, es joprojām patrulēju neciešamajā pavārtē. Esmu jau pamatīgi pārsalis, kaklā sāk aizdomīgi kasīt, un es ar pūlēm valdu klepu.

Visā šai laikā pa vārtiem ienākuši tikai daži cilvēki. Tie pagāja man garām, pat nepmanījuši pāris soļu no sevis svešu cilvēku. Es viņus ari nepamanītu, ja acis nebūtu pieradušas pie šīs elles tumsas. Ir gan vietiņa! Te var izdarīt, ko vien vēlas. Katrā ziņā šī pavārte jāapgaismo, ka viņu nelabais!

Interesanti zināt, cik ilgi man te vēl būs jāstaigā. Ja varētu kaut mirkli pasēdēt! Kājas vairs negrib klausīt. Augu dienu vienā skriešanā. Est arī gribas. Un ir pamatīgi auksti. Sevī nolemju, ka līdz divpadsmitiem tomēr te nodežurēšu, un cauri. Ilgāk gluži vienkārši nav spēka. Un nav arī jēgas. Cerams, ka naktī Mušanskis nenāks. Bet no rīta., j No rīta atnākšu es. Nekā nevar darīt.

Jau nez kuru reizi nosoļoju caur pavārti līdz pagalmam un atkal pagriežos atpakaļ melnum melnajā, aurojošajā tuneļa dziļumā. Priekšā sāk pamazām pelēki blāvot izeja uz ielu. Namā ielas pretējā pusē vairumā logu gaisma jau izdzisusi. Retumis pelēkajā vārtu ailē pazib melni automašīnu silueti. Skaņas es nedzirdu, viss noslāpst vēja svelpoņā.

Es lēni virzos uz priekšā vīdošo pelēko plankumu. Tūlīt iziešu uz ielas.

Pēkšņi… pelēkajā plankumā tuneļa galā parādās sievietes siluets. Pazīstu viņu uzreiz. Varvara! Man pat sirds sāk dauzīties kā mīlētājam, godavārds. Paātrinu soļus un satieku Varvaru, kad viņa jau ir pie pašām durvīm. «

—  Varja!

Viņa izbijusies spēji atraujas tālāk no manis.

—  Kas tas? …

— Tas esmu es, Vitālijs. Gaidu jūs.

—  Kas tas par … Vitāliju? . ,.

—  Vai tiešām esat mani aizmirsusi?

—   Liec mieru! .,, Liec mieru, ka tev saka! .,. Es kliegšu! …

—  Varja, nu kāpēc tā …

Viņa grib mesties ārā uz ielas, bet pēkšņi sagrīļojas un^ atspiežas pret sienu.

—  A-a-a! … — viņa kliedz piesmakušā balsī.

Es saķeru viņu aiz rokas.

—  Varja, beidziet!

Piepeši es visu saprotu. Varvara ir piedzērusi, galīgi piedzērusi un tik tikko turas kājās.

Tad viņu spēji pārņem gurdenums un viņa vienaldzīgi murmina:

— Ek, vienalga … vienalga … nāciet pie manis ..Ķ te ir auksti..*

Viņa mēģina attaisīt savu somiņu, lai paņemtu atslēgas.

Tā tik ir situācija! Bet tā viņu atstāt arī nedrīkst. Viņa nespēj pat atslēgu atrast. Varvara sirdīgi izkrata somiņu, un viss tās saturs izbirst zemē.

— Ek, vienalga … — Varvara atmet ar roku un atkal smagi atzveļas pret sienu. — Sasildi… mani…

Mani pārņem dusmas. Kā lai tagad visu salasa, kā lai šai elles tumsā atrod atslēgu? Tāds vējš, ka nav iespējams pat šķiltavas iedegt.

Nometos ceļos un sāku uz labu laimi grābstīties pa netīro, izdrupušo asfaltu. Mani pirksti atduras pret pūdernīcu, pēc tam pret lūpu krāsu, tad pagadās kabatlakatiņš, sīknauda, vēl šis tas… Atslēgas nav. Es vēl aizvien tāpat gramstos ar rokām pa asfaltu. Varvara apātiski stāv, atzvēlusies pret sienu, un klusē.

Beidzot sataustu atslēgu. Ar pūlēm atslēdzu durvis, ar vēl lielākām pūlēm ievedu Varvaru priekšnamā, ar vienu roku pieturēdams viņu, ar otru roku iededzu gaismu, pēc tam aizvadu Varvaru uz istabu un atsēdinu uz dīvāna.

Pēc kā viņa izskatās! Vienos dubļos, mati izspūruši, pāri visam vaigam gara skramba, mētelim norautas pogas. Acīmredzot pa ceļam viņa jau kritusi. Apmiglotais skatiens maldās pa istabu, apstājas pie manis. Redzams, ka viņa mani nepazīst, tomēr cenšas smaidīt. Labāk, ja nebūtu jāredz šis žēlais, muļķīgais smaids. Un tā esot Varvara, skaistule! Dzērājs vienmēr ir pretīgs, bet piedzērusi sieviete, manuprāt, ir divtik pretīga. Kas gan viņu tā piedzirdījis, kur viņa bijusi?

Labi, to visu es uzzināšu rītdien. Pagaidām lai izguļas. Varbūt līdz gultai viņa tiks pati. Man derdzas lieku reizi viņai pieskarties. Bez tam viņa ir mani sarūgtinājusi, tā sarūgtinājusi un aizvainojusi, ka ne izteikt nevar.

Es jau gatavojos iet projām, kad Varvara, kaut ko nomurminājusi, sāk slīdēt no dīvāna uz grīdas. Noguldu viņu atpakaļ. Pēc tam, atstājis gaismu degot, aizeju.

Noskaņojums man riebīgs. Kā viņa tā varēja? Pēc visa, ko bija man apsolījusi. Kā lai tagad viņai tic, kā lai paļaujas uz viņu? Gan es, gan galu galā… arī Paška.

No rīta, pabrīdinājis Igoru (Kuzmičs izsaukts kaut kur «pie priekšniekiem»), tieši no mājām braucu pie Varvaras. Braucu ar tādu juceklīgu, pretrunīgu sajūtu, ka pat pašam grūti to visu izprast.

Dienas gaismā «mana» pavārte nebūt neizskatās pievilcīgāka. Starp citu, es tur saskatu to vietu, kur mēs ar Varvaru naktī stāvējām, un uzmanīgi aplūkoju. Atrodu dažus asfalta plaisās ieripojušus sīknaudas gabalus, paceļu vēl divas matu sprādzītes un kādu saburzītu kvīti, kā liekas, no ķīmiskās tīrītavas.

Tad pieeju pie durvīm un piezvanu. Neviens neatver. Piezvanu vēlreiz — garāku zvanu. Beidzot sadzirdu aiz durvīm rosīšanos un Varvaras balsi:

—  Kas tur ir?

Balss ir skanīga, mierīga, pavisam parasta.

—  "Vitālijs, — es atbildu.

—  A-a, vienu mirkli!

Durvis atveras, un Varvara ielaiž mani priekšnamā.

Viņa ģērbusies rītakleitā, mati vēl nesukāti, seja bāla, savītusi, zem acīm tumši loki. Jā, izskats diez kāds labais nav, un skramba pār vaigu arī nav nekāda skaistā. Taču Varvaras izturēšanās ir brīva un draudzīga, protams, mūsu vakarējo tikšanos viņa neatceras.

—  Tādā agrumā? — Viņa smaida. — Kas jums tā svilst?

—  Mums jāparunājas, Varja! Baidījos, ka vēlāk varat aiziet projām.

—  Nu labi. Vai padzersim kopā tēju?

—  Jā.

—   Tad ieejiet istabā un uzgaidiet! Es tūlīt uzklāšu galdu.

Ieeju istabā un palieku viens. Dzirdu, kā Varvara rosās pa virtuvi. Es nolieku uz galda pavārtē atrasto sīknaudu, sprādzītes un kvīti. Neviļus pārlaižu acis kvītij.

Taisni jābrīnās, kā pie mums tiek izpildītas tādas kvītis. Manuprāt, neviens cilvēks gan nespēj izlasīt šos steigā uzvilktos hieroglifus. Visiem uz mūžīgiem laikiem paliks noslēpums, par ko saņemti pieci rubļi un četrdesmit septiņas kapeikas. Starp citu, tā nemaz nav visa kvīts, bet tikai robu robiem noplēsta tās daļa. Savādi. Kāpēc kvīts jāplēš, ar to taču būs jāsaņem atpakaļ nodotā manta?

Gandrīz mehāniski apgriežu šo papīra drisku otrādi un pamanu divas greizas, ar lodīšu pildspalvu uzrakstītas rindiņas: «Katrā ziņā vakarā atnāc, citādi dabūsi …»

Redz, kā! Naktī Varvara taču bija tādā stāvoklī, ka viņu kāds noteikti bija atvedis mašīnā vai kājām pavadījis līdz mājām. Protams, tas pats cilvēks. Bet es viņu neredzēju. Cik žēl! Kāda neveiksme! Man vajadzēja stāvēt pie pašiem vārtiem. Tieši tur. Bet es … Tagad gan par vēlu uz sevi dusmoties. Tagad jālūko vismaz kaut ko uzzināt. Pirmām kārtām — kas ir šis cilvēks? Rūpīgi paslēpju kvīts gabaliņu savā piezīmju grāmatiņā un, liekas, pirmoreiz bez saimnieces atļaujas aizsmēķēju.

No virtuves sauc Varvara:

—  Vitālij, nāciet nu! Viss gatavs!

Un tā nu mēs abi sēžam un dzeram tēju. Nē, Varvara nebūt neizturas tik brīvi, kā man sākumā likās. Jūtams, ka viņa ir par kaut ko samulsusi un nobijusies. Patiesību sakot, skaidrs, par ko — par vakarējo tikšanos.

—  Jūs slikti izskatāties, — es saku bez aplinkiem.

—  Slikti gulēju, — viņa negribīgi atbild,

Kādu laiku klusējam. Tad es apprasos:

— Vai jūs negribat man nekā stāstīt?

Varvara uzmet man tramīgu skatienu.

—  Kāpēc jūs domājat, ka man būtu kas stāstāms?

Tapat vien. Man tā likās.

Nav ko stāstīt, — viņa atcērt,;

Žēl.

Piepeši Varvara eksplodē.

—     Ko jums vajag?! Ko jūs te ošņājat? … Nu, ko tad?…

Viņa strauji atbīda tasīti un nikni skatās uz mani, neizdzertā tēja šļakstās uz vaskadrānas galdauta. Es vilcinos ar atbildi.

Bet Varvara pēkšņi nodur acis un klusi saka:

—  Piedodiet…

Es noraidoši purinu galvu.

—     Nē, es jums tomēr pateikšu, ko gribu un ko mēģinu izošņāt. Es gribu, lai jūs uzskatāt mani par draugu, tas ir pats galvenais. Es gribu jums palīdzēt. Bet vēlāk, ja gribēsiet, varēsiet palīdzēt man. Kā pati gribēsiet. Bet ošņāju …

—     Nu, es pateicu, kā nevajag, — Varvara īgni, pat dusmīgi pārtrauc, neuzdrīkstēdamās pacelt acis. — Ko jūs piesienaties vārdiem?

—     Ne jau vārdi svarīgi. Redzat, es mēģinu izošņāt to cilvēku, kas . .,

Te pēkšņi viņa paceļ galvu — un es redzu viņas acīs asaras, un lūpas viņai dreb, dreb viss viņas augums, es to pat fiziski sajūtu.

—  Kas jums notika, Varja? — es jautāju.

Viņa neatbildējusi mirkli skatās manī, tad, spēji nolikusi galvu uz rokām, sāk raudāt, skaļi un smagi elsodama. Mēģinu viņu nomierināt, pārvelku ar roku pār viņas izpūrušajiem matiem. Taču Varvara strauji atvirzās un, pielēkusi kājās, izmetas no virtuves. Es palieku viens.

Tas tik ir numurs! Kas gan viņu tik tālu novedis? Vai tik tas nav Mušanskis? Vai tiešām šis tips būtu ieradies Maskavā un aizsteidzies man priekšā? Es pieceļos un eju uz istabu.

Varvara guļ gultā, seju spilvenā iespiedusi, un raud. Es palieku durvīs stāvam.

Viņa izdzird manus soļus un aprimst.

—     Varja, — es saku stingrā balsī, — tā nedrīkst! Nomierinieties, un tad aprunāsimies, ja?

Man nemaz nav viegli būt tik mierīgam. Mani nervi tāpat saspringti līdz pēdējam.

Varvara klusē, seju spilvenā iespiedusi.

—     Varja, vai jūs dzirdat, ko es saku? — es jautāju vēl aizvien tikpat stingri.

Tad viņa pēkšņi strauji paslejas sēdus. Seja vienās asarās, mati izpūruši. Viņa nolaiž kājas uz grīdas, rītakleita uzraujas uz augšu, un redzama rozā triko veļa. Taču Varvara to visu nepamana. Tagad viņa skatās tikai uz mani, skatās gandrīz vai naidīgi. Un klusē. It kā meklētu visniknākos vārdus, ko sviest man acīs.

—     Ar ko jūs vakar bijāt kopā? — es prasu. — Kas jūs piedzirdīja?

—     Ā, tātad spiegojat? — Viņa greizi pasmīn, atmezdama no pieres matus. — Izspiegojat mani?

—  Atbildiet, Varja!

—     Neatbildēšu! … — viņa kliedz, saliekusies uz priekšu, it kā grasītos lēkt ārā no gultas un mesties man virsū. — Nepiespiedīsiet! … Vai saprotat?! Viņš mani nositīsi…. Nositīs!… Nositīs! … Viņš teica! Nositīs! …

Man liekas, ka viņai uznākusi histērija. Nu vairs neiztur arī mani nervi.

—  Klusu! — es uzkliedzu. — Klusu!…

Tas Varvarai ir tik negaidīti, ka viņa acumirklī apklust un pārsteigta skatās manī. Arī es klusēju. Mans uzbļāviens bija negaidīts arī man pašam.

Tad Varvara jau rāmi, ar nesatricināmu pārliecību nosaka:

—  Viņš tiešām mani nositīs. Es zinu.

Viņa to pasaka tādā tonī, ka es acumirklī attopos,

—  Kas tad?

Es jau noprotu, kas, es esmu gandrīz vai pārliecināts, ka manas aizdomas ir pareizas. Bet man vajag, lai Varvara to apstiprina.

—  Viņš, — Varvara spītīgi atkārto.

—     Tad viņš pēc iespējas drīzāk jādabū rokā, — es saku uzsvērti mierīgi. — Un mēs to izdarīsim.

—     Nu dariet!… — Viņa atkal sāk uztraukties. — Bet es gan ne! … Vai dzirdat?!… Es nef..,

—  Kā viņš jums iedeva to zīmīti?

Varvara kļūst uzmanīga.

—  Kādu zīmīti?

—  Šo pašu.

Es izņemu no kabatas kvīts strēmeli un notālēm parādu Varvarai.

—  Ak šito? — Viņa īgni atmet ar roku. — Pusdienlaikā bija pienācis pie fabrikas. Izsauca mani laukā. Iespieda rokā un aizgāja, it kā nekas nebūtu noticis. It kā pat pazinis nebūtu.

Man pašlaik nav vaļas noskaidrot detaļas: kā izsauca, kam licis pasaukt, kāpēc uzrakstījis uz kvīts. Nav svarīgi pat tas, kur viņi bija satikušies un vai viņš atvedis Varvaru mājās. Svarīgs ir kas cits. Un es bez kavēšanās pajautāju:

—  Kad jums atkal jāsatiekas ar.., Mihailu Sem- jonoviču?

—  Kā lai es to zinu? — Varvara pikti atcērt. — Manis pēc lai viņš iet ratā! Ejiet jūs visi ratā!

Atkal pār viņas vaigiem rit asaras — un viņa kā bērns mēģina tās ar lūpām iesūkt mutē.

—  Man bail… Kā man bail! .,. Ak tu kungs! .»

Viņa atkal iespiež seju spilvenā.

Man sametas nelāgi ap dūšu.

—  Varja, — es saku. — Kāpēc jūs negribat tikt no viņa vaļā?

—  Es negribot? — Varvara paceļ galvu un pārmetoši skatās manī. — Es par to pusi sava mūža atdotu, tikai…

—  Puse mūža nav vajadzīga, — es atsaku pēc iespējas mierīgi.

Es tiešām sāku diezgan mierīgi apsvērt, kā rīkoties tālāk.

Varvara savā gultā norimusi Bet es joprojām stāvu durvīs, ar plecu atspiedies pret stenderi. Ļoti gribas smēķēt, taču man nez kādēļ nav dūšas izņemt cigareti.

—  Tad nu tā, Varja, — es beidzot saku un paskatos pulkstenī. — Tagad ir pusvienpadsmit. Jums jābūt darbā četros, vai ne? Es lūdzu, līdz divpadsmitiem neizejiet no mājām! Ja zvanīs pie durvīm, neatveriet! Es tūlīt braukšu projām un drīz būšu atpakaļ. Piezvanīšu trīs reizes: divi īsi un viens garš zvans. Un tad mēs visu izlemsim. Vai esat ar mieru? Es jūs ļoti lūdzu, Varja!

— Labi… Ejiet taču … — viņa neskanīgā balsī atbild, seju spilvenā iespiedusi.

Es drāžos uz savu daļu. Es vedu ārkārtīgi svarīgu ziņu: parādījies Mušanskis. Jāsāk attiecīgi rīkoties, steigšus jāsāk rīkoties! Jādara viss iespējamais!

Pa ceļam, braucot metro un pēc tam trolejbusā, es pūlos sastādīt turpmākās darbības plānu. Taču domas lēkā no viena jautājuma uz otru un es nekā nespēju koncentrēties, iedomājos, kādu iespaidu mana jaunā ziņa atstās uz Kuzmiču, uz Igoru, uz visiem pārējiem. Bez tam vēl mani krata drebuļi tāpēc, ka esmu atstājis Varvaru vienu pašu. Pa šīm pusotrām stundām var notikt diezin kas. Un es neviļus sāku prātot, kas ar Varju varētu notikt. Vārdu sakot, galvā pilnīgs juceklis. Nemaz nerunājot par to, ka es visu laiku skatos pulksteni un skaitu zaudētās minūtes. To nemaz aptvert nevar, ( ik daudz laika aizņem braukšana pa Maskavu! Trolejbuss velkas kā līķrati, piedevām ik bridi apstājoties pie luksofora. Un tad vēl tās pieturas! Trolejbuss nepaspēj ne ieskrieties, kad jau atkal jābremzē. Bez tam es sāku bažīties, ka varu nesastapt Kuzmiču. Tad būs jāgaida, jo bez viņa nekā nevarēs izlemt.

Visu šo šaubu un baiļu skubināts, es skriešiem skrienu no trolejbusa pieturas. Kāds man ceļā kaut ko uzsauc, bet es tikai atmetu ar roku. Kā bulta aizšaujos garām dežūrtelpai un skrienu uz kāpnēm, kas ved uz otro stāvu. No dežūrtelpas man kaut ko sauc nopakaļ. Aizelsies iedrāžos savā istabā. Igora tur, protams, nav. Es nometu mēteli uz dīvāna un skrienu uz gaiteņa galu, kur atrodas Kuzmiča kabinets.

Pusceļā saduros ar Igoru, saķeru viņu aiz svārku piedurknes.

—  Paklau, — es saku, — zini, Mušanskis ir Maskavā!

—  Zinu, — Igors lietišķi atbild.

—  Zini?! Kā tu zini?

—  Bet tu?

—  Man pateica Varvara. Vakar viņa ar šo tikusies. Bet ka tu vari zināt?

Oho! — Igors pat iesvilpjas. — Interesanti, Un uz kurieni tu tā nesies?

Es steidzīgi apstāstu situāciju un beigās ieprasos:

'— Vai Kuzmjčs ir?

Un jau aizmirstu, ka neesmu izprašņājis Igoru, kā viņš zina par Mušanski. Tas vispār neizskatās pēc manis. Bet pašlaik es ļoti steidzos.

—  Ir, — Igors atbild.

Un nāk man līdzi. Es iebrāžos kabinetā pirmais. Kuzmičs pāri brillēm neapmierināts skatās uz mani, tad strupi pavēl, pamājis uz krēslu savā priekšā:

—  Sēdies! Un nomierinies!

Varēja jau gan, starp citu, painteresēties, kāpēc es tā steidzos. Reizēm viņš ar savu mierīguma krīt man uz nerviem. Igors bez kāda aicinājuma apsēžas pretī. Arī viņš tīšuprāt izliekas mierīgs.

— Nu, ko labu teiksi? — Kuzmičs jautā, noņemdams brilles, un, atzvēlies krēslā, gatavojas klausīties.

—  Ir šādi tādi jaunumi, — es nevērīgi atsaku.

—  Kādi?

—  Ieradies Mušanskis.

Bet tad man ienāk prātā Varvara — un tālāko es noberu jau bez apstāšanās. Jo vairāk tādēļ, ka mans paziņojums sevišķu iespaidu uz Kuzmiču neatstāj. Beigās es, paskatījies pulkstenī, nepacietīgi pajautāju:

—  Ko darīsim, Fjodor Kuzmič? — Un tūlīt attopos. •— Ak jā! Kā tad jūs zināt par Mušanska ierašanos?

Un es uzzinu gaužām interesantu jaunumu. Izrādās, ka šis tips šorīt redzēts kādā viesnīcā, viņu uzzīmējusi stāva dežurante — mēs jau bijām paguvuši parādīt Mušanska fotogrāfijiļ visiem, kam to vajadzēja redzēt, — un tā uztraukusies, ka tas, acīmredzot visu nopratis, tūlīt nozudis. Dežurante pat nav paguvusi kaut ko uzsākt.

—  Viņš pirmo reizi pārkāpj pats savu principu — ierasties viesnīcā dienas vidū, — Kuzmičs saka. — Ar viņu kaut kas notiek. Droši vien tas nebūs vienīgais princips, kuru viņš tagad pārkāps. Tad nu tā. — Kuzmičs pievelk sev tuvāk kaut kādus dokumentus un sarakstus. — Hudiša dzīvoklis tiek novērots. Paliek Varvara un stacijas…

Kuzmičs brītiņu kaut ko apsver, brilles pirkstos grozīdams, tad uzliek tās uz acīm un pārlūko dokumentus, kas atrodas viņam priekšā uz galda. Pēdīgi viņš paziņo:

—  Tad tā. Ņem mašīnu — un pie Varvaras! Norunā ar viņu vienu lietu: ja Mušanskis piezvanīs vai, tāpat kā vakar, nodos zīmīti, viņa nekavējoties paziņos mums. Telefona numuri viņai ir. Un viss. Vai skaidrs?

—  Kā tā — viss?! — Es nespēju savaldīties. — Bet, ja viņš …

—  Tad nekavējoties saņemsim viņu ciet, — mierīgi un pārliecinoši nosaka Kuzmičs. — Varvaras dzīvokli un viņu pašu tagad novērosim pastāvīgi. Tikai, neaizmirsti, viņai to nevajadzētu zināt. Un, protams, tev tas nav jādara. Tu… — Viņš pāri brillēm skatās uz Igoru un jautā: — Vai visas grupas izbraukušas?

—  Piecas, — Igors strupi atbild, paskatījies pulkstenī. — Pirms trīsdesmit minūtēm.

—  Labi. Iedosi viņam grupu! — Kuzmičs pamāj uz manu pusi. — Un norādīsi staciju! — Pēc tam viņš paskatās uz mani. — Pie Varvaras ilgi nepaliec! Puiši tevi pagaidīs mašīnā. Viss. Brauciet nu!

Pēc mirkļa mēs jau joņojam pa pilsētas ielām. Mēs — tas ir, Vaļa Deņisovs, Petja Šulimins un es. Protams, neskaitot šoferi. Es atkal esmu vecākais. Gluži vienkārši taisu žilbinošu karjeru… Tādēļ Petja Šuhmins nemitīgi velk mani uz zoba.

Vispār viņš ir atklātas dabas un, kā mēdz sacīt, īsts jokupēteris. Kur vien viņš parādās, par viņu priecājas, un visur viņam ir draugi, pat vispārsteidzošākās vietās. Viņa apaļā, sārtā seja vienmēr smaida, šķelmīgās acis izstaro labvēlību pret visiem. Viņa spēcīgajam kaklam neder neviena apkaklīte, tādēļ kaklasaite lielāko tiesu atrodas viņam kabatā un tiek apsieta vienīgi īpašos gadījumos un arī tad tikai šā tā. Petja nevalkā arī šalli. Viņam vienmēr ir karsti, pat ziemā.

Tagad Petja atlaidies pakaļējā sēdeklī un smēķēdams izmet vienu otru man mērķētu jociņu. Vaļa Deņisovs, kas sēž viņam blakus, klusē. Arī man joki nenāk ne prātā. Ir jau pāri divpadsmitiem, esmu nokavējies, un var gadīties, ka Varvara aiziet.

Beidzot esam atbraukuši. Es parādu šoferim pazīstamos vārtus, un mašīna apstājas netālu no tiem ielas pretējā pusē.

Jāsaka, šodien mums ar laika apstākļiem laimējies. Padebeši nozuduši, mākoņu starpās laiku pa laikam paspīd saule, un «mana» pavārte ir izgaismota gandrīz no viena gala līdz otram, redzamas pat durvis uz Varvaras dzīvokli. Šī laimīgā sagadīšanās ļauj man pamanīt pie durvīm kādu cilvēku. Viņa roka pastiepta pie zvana un liekas pie tā kā pielipusi. Acīmredzot cilvēks nemitīgi spiež zvana pogu. Es viņu pazīstu — tas ir Toļiks. Viņš spītīgi zvana un zvana. Droši vien pamanījis Varvaru pa logu un pieprasa satikšanos.

Nekavējoties jāaizvāc Toļiks projām. Man pašam gan nav izdevīgi ar viņu tikties. Es atskatos uz puišiem un, mirkli šaubījies, lūdzu, lai to izdara Vaļa. Tas, pamājis ar galvu, izkāpj no mašīnas.

Vaļa Deņisovs ir apbrīnojami maigs un pieklājīgs, pirmajā mirklī liekas pat kautrīgs, ar klusu balsi un domīgu lielo, melno acu skatienu, ar garām skropstām kā meitenei. Vaļa ir stalts, vienmēr rūpīgi ģērbies, kaut arī parasti atpaliek no modes par vienu sezonu. Piemēram, kaklasaiti viņš vēl aizvien sien mazītiņā mezgliņā, lai arī cik es pūlos viņu pārliecināt, ka tagad tas jau ir novecojis. Arī bikses viņam vēl ir šauras, kaut gan jau būtu laiks tās galos mazlietiņ papla- tināt. Taču Vaļa ir spītīgs un tādos padomos neklausās. Toties viņš ir apbrīnojami precīzs — un uz viņu var paļauties jebkurā jautājumā. Piemēram, tagad es esmu pārliecināts, ka Toļiks tiks aizvākts nemanāmi un vienā momentā, bez liekām sarunām un paskaidrojumiem, kā noteikti būtu bijis tad, ja ietu Petja.

Es redzu, kā Vaļa ieiet pa vārtiem, apstājas un, mādams ar roku, aicina Toļiku pie sevis. Tas, acīmredzot par kaut ko ieinteresēts, pieiet viņam klāt. Viņi abi iznāk uz ielas un pie tuvākās mājas stūra atvadās. Tālāk Toļiks iet viens un drīz pazūd skatienam, bet Vaļa, it kā nekas nebūtu noticis, atgriežas pie mums. Visa operācija viņam bija prasījusi ne vairāk kā piecas minūtes.

— Ko tu īsti viņam pateici, ko? — ziņkārīgi ieprasās Petja Šuhmins. — Kas tas bija par vārdu?

Vaļa pasmaidījis parausta plecus. Viņu tālāko sarunu es nedzirdu, jo steidzos pie Varvaras.

Izdzirdusi norunāto zvanu, viņa atver vienā mirklī satraukta un piesarkusi.

—     Vai jūs to velnu aizdabūjāt projām? — viņa jautā. — Nomocīja gan, nolādētais. Pusstundu zvanīja.

—  Viss kārtība, — es atbildu. — Vairāk nezvanīs.

Varvara neticīgi nogroza galvu.

—  Esiet mierīga, — es pārliecinoši nosaku.

Un pastāstu, kā viņai jārīkojas, ja Mušanskis piezvanīs pa telefonu vai atkal iedos zīmīti.

—  Bet ja ierodas pats? — Varvara bažīgi ieprasās.

—  Tas nenotiks, — es atbildu.

Un manā balsī skan tāda pārliecība, ka Varvara pilnīgi nomierinās.

—     Nu gan melšat, — viņa nopūzdamās saka un jau citā tonī jautā: — Vai tēju gribat?

Es atsakos, un mēs atvadāmies. Beigās es piebilstu:

—     Viss būs labi, Varja! Gan redzēsiet. Un tagad viss ir atkarīgs vienīgi no jums. Tikai nepazaudējiet manu telefonu!

Viņa pamāj ar galvu, un acis viņai tagad ir tādas kā agrāk — možas, nebēdnīgas, un liekas — varētu pat aizmirst, kas bija noticis naktī. Tomēr es nez kādēļ nespēju to aizmirst.

Kad aizeju atpakaļ pie mašīnas, es ar ievingrinātu aci pamanu, ka Varvaras dzīvoklis jau tiek novērots.

Bet mēs pa to laiku drāžamies uz staciju. Pa ceļam precizējam paredzamā darba detaļas. Pati būtība puišiem jau zināma. Par to parūpējies Igors. Viņš ari vada visu operāciju «stacija».

Beidzot mūsu mašīna izbrauc uz plaša laukuma, kur valda steiga un dzīva kustība, tad apmet loku ap nelielu, no birušām lapām gluži dzeltenu skvēriņu laukuma centrā ar pieminekli vidū, apbrauc taksometru pieturu, kur jau drūzmējas pasažieri. Nogriezušies aiz veclaicīgās stacijas ēkas stūra, mēs apstājamies pie milicijas daļas.

Dežūrtelpā mūs jau gaida, un tālāk mēs dodamies kāda daļas darbinieka pavadībā. Pagājuši garām ļaužu pilnajiem peroniem, mēs izejam cauri plašai uzgaidāmai telpai, pēc tam cauri apaļam vestibilam ar daudziem kioskiem un, pūlī lavierēdami, nokļūstam pie kāpnēm ēkas sānos.

Brīdi es iztēlojos, kā visās Maskavas stacijās pašlaik ierodas mūsu operatīvās grupas. Ikviens mūsu darbinieks tādā brīdī ir disciplinēts, sasprindzis un, protams, arī satraukts. Bez tam mēs visi gaidām, ka veiksies, un sapņot sapņojam par to. Bet veikties taču var tikai vienam, un, kurš tas būs, to vēl nevar zināt. Atceros, kā mēs nesen meklējām taksometra šoferi Ediku. Toreiz veicās Jašam Frolovam. Nez kam veiksies šodien? Var jau arī būt, ka nevienam. Varbūt izrādīsies, ka versija «stacija» ir nepamatota.

Mēs kāpjam augšā pa stāvām, tomēr diezgan platām kāpnēm. Tranzītpasažieru atpūtas istabas atrodas trešajā stāvā. Tur, tieši uz paša kāpņu laukumiņa, aiz stikla šķērssienas pie lodziņa sēž dežurante, simpātiska pusmūža tante baltā virsvalkā. Mēs stādāmies priekšā. Dežurante, uztraukusies un tai pašā laikā ari ieintriģēta, steigšus aizrauj ciet lodziņa aizkarus un ielaiž mūs pie sevis aiz šķērssienas.

Vispirms es dežurantei lūdzu, lai pastāsta, kā viņa reģistrē savus iemītniekus. Izrādās, ka sistēma ir vienkārša un tādam pieredzējušam nelietim, kāds ir Mušanskis, visai parocīga. Taču tai pašā laikā šī sistēma arī dod mums iespēju viegli viņu notvert, protams, ja viņš mums zināmajās dienās nakšņojis šai stacijā.

— Viss skaidrs, — es saku dežurantei. — Tagad paskatīsimies. Piemēram, vai jūs varat pateikt, kas bija apmeties pie jums kaut vai, pieņemsim, astoņpadsmitajā septembrī?

Dežurante ar skubu ņem biezo reģistrācijas grāmatu un sāk šķirstīt lapas. Tajā ir ziņas par katru iemītnieku. Uzvārds, vārds un tēva vārds, tāpat arī dzimšanas gads mums gan diez ko neinteresē, šie dati ņemti no pases, un Mušanskis katrā ziņā iesmērēs svešu — droši vien zagtu pasi. Toties uzzināt, no kurienes uz kurieni pilsonis brauc, tāpat arī datumu, kad viņš ieradies Maskavā, — tas ir pavisam kas cits. Šīs ziņas ņemtas no biļetes, kas Mušanskim jāuzrāda.

Beidzot dežurante atrod vajadzīgos ierakstus un parāda mums lappusi ar garu uzvārdu sarakstu. Sieviešu uzvārdus mēs, protams, izlaižam, toties vīriešu izskatām uzmanīgi. Mūs interesē stacijas uz maģistrāles teņingrada—Harkova. Kuzmičs domāja, ka tās varētu būt Orla un Bologoje. Tomēr nē, tās reģistrācijas gramatā nav minētas, tāpat arī Ļeņingrada un Harkova. Toties … mēs sākam uzmanīgi pētīt sarakstu … Kāds pilsonis Holodovs Sergejs Petrovičs braucis no Ļu- baņas uz Belgorodu. Tā ir tā pati trase.

Mēs slepus saskatāmies, un es pēc iespējas vienaldzīgi jautāju dežurantei:

—  Bet kā var noteikt, cik dienu pie jums nodzīvojis, piemēram, šis pilsonis?

—  Šis? — pārvaicā dežurante. — Tūlīt, vienu mirklīti. Mums viss atzīmēts, kā nākas.

Viņa paņem otru burtnīcu, kurā atzīmēti pagarinājumi un tādēļ tiek ierakstīti vienīgi iemītnieku uzvārdi, datums un pirmās kvīts numurs.

—  Tā, lūdzu, — dežurante nosaka ar neslēptu triumfu un novelk pirkstu burtnīcā gar mums vajadzīgo rindiņu.

Un mēs pārliecināmies, ka minētais pilsonis Holodovs šeit nodzīvojis tieši trīs dienas.

No šī atklājuma mani sāk kratīt viegli drebuļi un pārņem tāds kā medību azarts. Velns parāvis, vai patiesi … Es jūtu, kā man aiz muguras satraukti šņākā Petja Šuhmins. Vaļa stāv blakus, taču viņa smalkā, nopietnā seja pauž pilnīgu mieru.

—  Bet tagad, — es turpinu, kā man pašam liekas, joprojām itin mierīgi, — apskatīsimies, kas bija pie jums apmetušies kaut vai… — un es izliekos, ka nosaucu pirmo datumu, kas iešāvies prātā, — kaut vai vienpadsmitajā oktobrī.

Tad bija sākusies Mušanska izdarīto zādzību otrā sērija. Toreiz arī bija trīs zādzības, tātad …

—  Lūdzu. Te viņi visi ir, — dežurante saka un skatās uz mums kā uzvarētāja, it kā mēs būtu gribējuši pieķert viņu kādā pārkāpumā, bet mums tas nebūtu izdevies.

Uzmanīgi izpētām arī šo reģistrācijas žurnāla lappusi.

—  Re! — pāri manam plecam pēkšņi izsper Petja Šuhmins.

Taču mēs ar Vaļu ne aci nepamirkšķinām, un sakaunējies Petja apjucis noburkšķ:

—  Re, ielaists arī pilsonis ar bērnu! Pie tam vēl vienā gultā. Vai tā ir kārtība?

Dežurante sāk kaut ko plaši un dedzīgi skaidrot, bet mēs visi trīs nespējam atraut acis no kādas rindiņas grāmatā, kas stāv atvērta mūsu priekšā. Tur norādīts, ka pilsonis Kļačko Oļegs Ivanovičs šai dienā atbraucis no Belgorodas, lai dotos uz Ļubaņu.

Pēc otras grāmatas mēs tūlīt noskaidrojam, ka arī šis Kļačko pavadījis Maskavā tieši trīs dienas.

Tātad vispirms Ļubaņa—Belgoroda, pēc tam Belgo- roda—Ļubaņa.,. Pag, pag! Tikai lēni un bez nervozē- šanas!

Es ar pūlēm savaldos un, labsirdīgi smaidīdams, saku dežurantei:

—  Uzskaite jums ir pamatīga. Vispār viss darbs noorganizēts, kā pienākas. Nu, tad paskatīsimies vēl, kas pie jums dzīvo šodien.

Dežurante acīmredzot jūtas glaimota par augsto novērtējumu. Nu mēs esam tikpat kā mainītās lomās — tagad mierīga ir viņa, bet nervozējam mēs. Un kā lai nenervozē! Pa to starpu dežurante atšķir savā grāmatā pēdējo pierakstīto lappusi. Mēs aši pārlaižam tai acis un … nekā neatrodam.

—  Jā-a, — vīlies nosaka Petja Šuhmins, kas, stāvēdams man aiz muguras, skatās pār manu plecu.

Es klusēju un cenšos sakopot domas. Vaļa vienā mierā aizsmēķē, it kā mūsu uzdevums būtu paveikts un mums te vairāk nebūtu ko darīt, un tad gurdenā balsī ierosina:

—  Pie viena varbūt apskatīsimies, kas te bija apmetušies vakar.

Velna milti! Nu protams. Šodien Mušanskis varēja tikai dabūt uz vienu dienu pagarinājumu. Bet atbraucis taču viņš bija vakar!

Mēs esam dežuranti jau nogurdinājuši, un jaunais aizkavējums sāk viņu kaitināt. Liekas — viņa nemana ne mūsu pārdzīvojumus, ne Petjas nesavaldību.

—  Skatieties, ja gribat, — viņa norūc un pašķir lapu.

Mes visi reizē, gandrīz vai vienā laikā, ar acīm atrodam vajadzīgo rindiņu. Are! Mums jau pazīstamais pilsonis Holodovs, braukdams no Ļubaņas uz Belgo- rodu, pa ceļam atkal apmeties Maskavā.

Bet no otras grāmatas redzams, ka viņš šorīt pagarinājis savu uzturēšanās laiku vēl uz vienu diennakti. Mums par laimi, pie šīs pašas dežurantes.

Atlikusi pēdējā — izšķirošā pārbaude.

Tagad, — es saku, — varbūt atceraties, kāds izskatās šis te pilsonis? — Un es ar pirkstu norādu uz pirmo uzvārdu, kas pagadījies pa rokai.

Pēc tam es nosaucu citu uzvārdu, tad vēl trešo, ceturto, dažus viņa ir iegaumējusi, citus ne. Pēdīgi norādu uz Holodovu. Tagad dežurante vairs vispār nevar saprast, par kuru tad mēs galu galā interesējamies.

Holodovu viņa atceras, viņš taču pavisam nesen bija ar to runājies. Un viņa pasaka mums ļoti precīzas… Mušanska pazīmes!

Tā. Beidzot pielikts punkts. Tagad loks noslēdzies.

Mušanskis ir iekritis. Vai viņš šodien piezvanīs Var- varai vai nepiezvanīs, vai ieradīsies Hudiša dzīvoklī vai ne, tagad tam vairs nav nozīmes. Pārgulēt viņš nāks uz šejieni, katrā ziņā nāks. Viņš taču tikko kā bija samaksājis par naktsmītni. Šeit viņu arī aizturēs. Protams, ne jau mēs. Mēs vairs nedrīkstam šeit palikt, dežurante mūs pazīst un var netīšām kādam izpļāpāties.

Tāpat izskata pēc mēs abi ar Petju Šuhminu un dežuranti apstaigājam istabas, kurās apmetas tranzītpasažieri, gaišas, tīras istabas, šajā laikā lielāko tiesu tukšas, ar kārtīgi apklātām gultām. Istabu ir daudz, vairāk par divdesmit, katra domāta pieciem līdz desmit cilvēkiem. Mēs mazliet pakavējamies tajā, kurā pašlaik nākšņo Mušanskis, un notālēm uzmanīgi aplūkojam viņa gultu. Taču gulta ne ar ko neatšķiras no pārējām.

Vaļa Deņisovs aizgājis piezvanīt.

Pēdīgi mēs beidzam apskati un izejam apaļā, mājīgā zālē, kurā vispirms nonāk ikviens pasažieris, kas no kāpņu laukumiņa garām dežurantei iet uz istabu, kur viņam paredzēta nakšņošana. Šai zālē mēs pie kāda galdiņa blakus televizoram redzam Igoru un vēl vienu mūsu darbinieku spēlējam šahu. Viņiem pie kājām nolikti čemodāni. Izskatās uz mata kā atbraucēji, kas gaida, kad atbrīvosies vieta, lai varētu tikt pie miera. Tagad mēs varam iet projām.

Tā, pilsoni Mušanski, šoreiz jūsu dziesmiņa nodziedāta!

Es atgriežos daļā, mani puiši arī.

Noskaņojums man tāds, ka nespēju ķerties ne pie kāda darba. Viss krīt no rokām ārā. Beidzot es dabūšu redzēt šo nelieti, pats savām acīm dabūšu redzēt! Vairāk nekā mēnesi esmu pūlējies viņu nomedīt. Viņš izdarījis sešas zādzības un gandrīz noslepkavojis cilvēku. Un tas tikai Maskavā vien. Tas nav pa jokam!

Pievakarē mani izsauc Kuzmičs un pavēl doties mājās.

— Tiksim galā bez tevis. Atpūties, — viņš purpina. <— Ej vēl paārstēties, lai tiec vesels! Pie reizes piezvani Svetlanai! Gan jau veselu nedēļu nebūsi zvanījis.

— Kāpēc neesmu zvanījis? — es aizvainots atsaku. — Zvanu gandrīz vai katru dienu. Bet pašlaik es nevaru aizbraukt, Fjodor Kuzmič, sakiet, ko gribat!

—  Kāpēc tad ne?

— Nevaru. Man jāredz tas tips. Es jau veselu mēnesi ilgojos pēc mūsu tikšanās. Tā man sapņos rādās.

— Nu tad vēl pēdējoreiz paskaties sapnī, — Kuzmičs smīnēdams atbild. — Bet rītdien redzēsi īstenībā.

— Es nevaru braukt projām! — es izmisis iesaucos. — Sitiet mani nost, bet nevaru!

Kuzmičs parausta plecus. Starp citu, viņš pats arī, šķiet, uz mājām vēl netaisās.

Es nezinu, kur likties. Nespēju pat lasīt. Kauna lieta, bet es zaudēju pēc kārtas divas šaha partijas Petjam Šuhminam, kuram vēl ne reizi nebiju zaudējis. Pēc tam zaudēju Vaļam Deņisovam. Nu, Vaļa vismaz ir pirmās klases šahists, viņam zaudēt nav kauns, lai gan citā laikā mēs abi vēl būtu paspēkojušies. Divas reizes zvanu Svetkai un atrauju viņu no darba. Viņa gatavo kaut kādu referātu, taču pret mani izturas pacietīgi kā eņģelis.

— Tagad vēl vienu nopietnu partiju, — ierosina Vaļa.

Es tikai atmetu ar roku. Ap pulksten divpadsmitiem naktī mēs beidzot braucam mājās.

Bet no rīta es uzzinu satriecošu jaunumu: Mušanskis pārnakšņot nav ieradies! Un vispār viņš šās diennakts laikā nav bijis nevienā vietā, kur tika gaidīts. Izmucis, nelietis. Taisni no rokām izmucis. Vai varat iedomāties?

V nodaļa KUZMIČS ATKLĀJ KĀRTIS

Mēs sēžam Kuzmiča kabinetā, un viņš īgni saka:

— Kaut kas viņu pamatīgi nobaidījis, mani mīļie. Droši vien pēdējais gadījums viesnīcā. Būs sapratis, ka Maskavā rādīties ir bīstami. Ja jau viņu pazinusi tā dežurante, tad jebkurā citā viesnīcā var gadīties tas pats.

— Jūs domājat, ka aizmucis no Maskavas? — jautā Igors.

Šodien viņš ir sevišķi drūms un atturīgs. Varu galvot, ka no rīta viņš atkal sastrīdējies ar savu Alku. Starp citu, Igoram nav ar viņu viegli, kaut arī A!!a vīru mīl. Pēc skata viņa man atgādina Varvaru. Tāda pati stalta auguma, baltiem zobiem, melnām acīm, un arī uz viņu vīrieši skatās nenoskatīdamies. Taču Alka ir ar neiedomājami stingriem uzskatiem un tiek no viņiem vaļā vienā rāvienā. Pat skatiens viņai ir tik skarbs, ka kuram katram vis nepietiek dūšas viņai tuvoties. Igors precējies ar viņu jau četrus gadus. Reiz viņš man atzinās, ka Alka viņu savaldzinājusi tieši ar savu nepieejamību. «Man patīk cīnīties ar grūtībām,» viņš smējās. Nu tad ir arī aizcīnījies. Alka visādi ir laba, tikai nav radīta būt par operatīvā darbinieka sievu. Pirmām kārtām viņa ir šausmīgi greizsirdīga. Igors ir viņas īpašums, un viņai ne prātā nenāk ar kādu dalīties, pat ar darbu ne. Piemēram, šo nakti Igors, kā zināms, pavadīja stacijā. Taču stāstīt Alkai, kur viņam vajadzējis būt, Igors nedrīkst. Un skaidrs, ka Alka sabozusies, vīra dēļ viņa ir uz kādu greizsirdīga un nekā nespēj ar sevi izdarīt, nespēj un, starp citu, arī negrib. Viņa sprāgst gaisā par niekiem un bendē visiem nervus. Reiz es mēģināju noturēt viņai audzināšanas stundu. Kur nu! Alka nekā nesaprata un nekam nepiekrita. «Es arī esmu cilvēks,» viņa paziņoja. «Būtu zinājusi, kāds ir viņa darbs, nebūtu precējusies.»

Tā gan ir laime, ka Svetka ir pavisam citāda. Reizēm mani pat aizvaino tas, ka viņa nemaz nav greizsirdīga. Viņa tikai smejas, kad Alka viņai kaut ko tādu stāsta un sūdzas par Igoru. Svetka ir apbrīnojami saticīgas dabas, un par to es viņu mīlu vēl vairāk. Un esmu greizsirdīgs. Igoram šai ziņā ir labi. Viņam Alka ir stingra kā krams, bez tam vēl šausmīgi kautrīga. Toties Svetka ir neiedomājami sabiedriska. Reiz, kad mums bija sarīkojums, Svetka paspēja sapazīties ar visu mūsu daļu. Pat Kuzmičs aizgāja ar viņu dejot. Visi bija stāvā sajūsmā. Bet Alka nolīda kaktiņā un sarkdama atteica visiem, izņemot, protams, mani.

Jā, acīmredzot šorīt Igors dabūjis pamatīgi. Tāpēc arī dusmojas. Protams, šodien viņš strādās slikti. Nepietiek ar to, ka nakti nav gulējis. Tagad vēl vajadzēs viņus samierināt. Citādi abi veselu nedēļu viens ar otru nerunās. Arī Igors ir spītīgs. Šai ziņā īsta speciāliste mums ir Svetka. Labi drīz vajadzēs viņai piezvanīt.

—  Droši vien viņšt no Maskavas aizlaidies, — kāds no sanākušajiem, liekas, Petja Šuhmins, nosaka.

—  Un tagad tik drīz vairs te nerādīsies, — piebilst Deņisovs.

Patiesi — stāvoklis ir nopietns. Vai tiešām Mušanskis pa galvu pa kaklu aizmeties projām? Vai tiešam viņš varēja tā pārbīties?

—  Tomēr pie visiem trim objektiem, kur mēs viņu gaidījam, novērošana vēl jāturpina, — pieri saraucis, saka Igors. — Kaut vai vēl divas trīs dienas.

—  Bez tam viņš tik vienkārši nelaidīsies vaļā no Varvaras, — es piemetinu. — Ar pēdējo tikšanos viņam, nelietim, jābūt apmierinātam.

—  Tā arī darīsim, — Kuzmičs, brīdi pārdomās ar plaukstu spēcīgi berzējis pakausi, nosaka. — Un vēl kas. — Viņš skatās uz Igoru. — Jāpārbauda visas stacijas, varbūt viņš pēkšņi pēdējā mirklī pārsviedies uz citu. Nervi taču kā uzvilktas stīgas. Tagad viņš var pārkāpt visus savus principus. — Un Kuzmičs atkārto:

—  Tātad stacijas. Tas pirmkārt. Otrkārt. — Kuzmičs pievērš skatienu man. — Es tev, Losev, jau sacīju. Vajag steidzīgi tikties ar to Eleonoru!

—  Atceros, — es atbildu. — Šodien aiziešu.

—     Pielūko, citādi viņa tevi aizmirsīs! — Petja Šuhmins piemiedz aci.

—     Izslēgts, — es pašapzinīgi atsaku. — Un pagājušas tikai divas dienas.

Apspriede pie Kuzmiča beidzas.

Igors vēl pakavējas turpat, bet es steidzos uz savu istabu. Tur, kamēr Igora nav, zvanu Svetkai.

—  Sveika, — es saku, — tas esmu es.

—     Kas tad ir? — Svetka smiedamās apjautājas. •— Vai tev atkal kas lēcies un vakars izjūk?

Kā es varēju aizmirst! Vēsts par to, ka Mušanskis nozudis, mani pilnīgi izsitusi no sliedēm. Mums ar Svētku taču.šodien jāiet uz koncertu! Tikai uz dažām dienām Maskavā ieradies Raikins!

—     Ko tu runā! — es saku. — Tiesa, kaut kas noticis ir gan. Tomēr koncerts netiek atsaukts. Biļetes es dabūšu.

—     Ai! — Svetka smejas. — Kā tu esi pārvērties! Kāds progress! Vitjuk, tu audz taisni acīm redzot! Vispār labi, ka piezvanīji. Man ir priekšlikums. Ja vari, paņem četras biļetes, — Svetka lūdz, un pēc balss manāms, ka viņa par kaut ko norūpējusies. — Zini, nupat man zvanīja Alla. Viņiem atkal…

Sai brīdī istabā ienāk Igors. Viņš uzmet man drūmu skatienu un sāk rakņāties pa seifu.

—     Piekrītu, — es saku Svetkai. — Tas ir arī mans priekšlikums.

—  Ai, kāds tu man esi gudrinieks! — Svetka smejas.

—  Nu, tad līdz vakaram. Skūpstu.

Un viņa nomet klausuli.

— Spriežot pēc tava laimīgā ģīmja, tu runāji ar Svētku, — nomākts konstatē Igors.

—     Nenoliedzu, — es atsaku. — Redzi, kāds priekšlikums: šodien mēs visi ejam uz Raikinu.

— Dažs iet, dažs neiet, — Igors atcērt.

—  Pareizi. Tu, piemēram, ne savu mūžu nedabūsi biļetes. Pasaki paldies, ka tev tāds draugs!

—  Lēti gribi tikt cauri. — Igors pasmīn. — Vispirms pamēģini pielauzt Alku! Šodien, brālīt, labāk neej viņai par tuvu!

Igors bezcerīgi atmet ar roku.

—  Viss kārtībā, — es atbildu un ar burvju mākslinieka žestu norādu uz telefonu.

—  Svēta? — Igors apjauš un pirmo reizi šai rītā pasmaida.

—  Tieši tā.

—  Tu neesi tādas sievas cienīgs, — Igors paziņo. — Nevaru saprast, kāpēc tev uzsmaidījusi tāda laime.

—  Paaugsies, gan sapratīsi. Tu vēl pagaidām neproti mani novērtēt. Piemēram, kaut vai pamēģini dabūt biļetes uz Raikinu. Bet es dabūšu. Par to vien mani iemīlēs kura katra meitene.

—  Nūja! Apmāt — to jau tu proti. Varvaru arī droši vien esi apmājis. Par Eleonoru nav pat ko runāt.

Skaidri redzams, ka Igoram uzlabojies garastāvoklis. Viņš jau kļūst asprātīgs.

—  Starp citu, tev šodien satikšanās ar Eleonoru, — viņš piemetina. — Neaizmirsti!

—  Vari neuztraukties, — es atbildu. — Pirmām kārtām es esmu džentlmenis.

Mēs šķiramies, norunājuši tikšanos.

Man vēl atlikušas divas stundas līdz tam laikam, kad būs jāiet uz satikšanos ar Eleonoru Mihailovnu, un es sāku domāt, kā lai atrisina biļešu problēmu. Kā jūs zināt, tas nemaz nav tik vienkārši. Tas ir pat drausmīgi grūti — sevišķi izrādes dienā. Taču mums gadās risināt pat vēl grūtākus uzdevumus. Vajadzīga tikai attapība un jāatceras dažs labs noderīgs cilvēks.

Tā nu es vispirms braucu pie kāda sava drauga uz rajona milicijas daļu, kuras teritorijā atrodas teātris, kurā šodien uzstāsies Raikins. Šim manam draugam ir ļoti labas attiecības ar teātra administratoru. Drīz vien vajadzīgās biļetes man ir rokā. Administrators zvēr, ka pats no savas sirds tās atrāvis.

Tad es drāžos uz to ielu, kur atrodas studija. Nonāku laikā. Taču dzelteno zaporožecu nez kādēļ pie durvīm neredzu. Interesanti gan, ko tas varētu nozīmēt.

Pa to laiku no studijas sāk nākt ārā cilvēki. Nodarbības beigušās. Pamanu arī abus skaistuļus, kuriem es pirms divām dienām atņēmu Eleonoru Mihailovnu. Šoreiz jaunie cilvēki iet vieni. Eleonoras Mihailovnas pie viņiem nav, nav arī viņas draudzenes. Cenšos stāvēt tā, lai viņi mani nepamana. To nu nevajadzētu vis, viņi katrā ziņā arī mani nav aizmirsuši.

Ļaudis iet un iet man garām, iet puiši, meitenes, jautri un bezbēdīgi pļāpā, sasaucas, pārspriež nez kādas savas darīšanas. Nu jau pa durvīm iznākuši paši pēdējie. Eleonoras Mihailovnas to vidū nav. Ko lai tagad dara?

Es aizmirsu jums pateikt, ka no rīta, pirms braucu projām no daļas, ar dežuranta palīdzību sazinājos ar grupu, kas novēro ITudiša dzīvokli. Man paziņoja, ka Eleonora Mihailovna paredzētajā laikā aizbraukusi ar savu zaporožecu.

Tātad viņa nav braukusi uz nodarbībām, bet gan kaut kur citur. Un laikam nevis viena pati, bet droši vien kopā ar to savu izkrāsoto draudzeni. Arī viņa taču šodien nav bijusi nodarbībās.

Bet kā tad īsti to draudzeni sauc? Atceros, Eleonora Mihailovna taču manā klātbūtnē nosauca viņas vārdu … Ļena? Nē … Ļera? … Ļaļa! Protams, ka Ļaļa! Tas jau kaut kas ir.

Kamēr es tā prātoju, pa studijas durvīm iznāk divas meitenes. Viņas moži sarunājas un smejas.

Es apņēmīgi dodos pie viņām. Kaut kas jādara. Kas — to es vēl neesmu izlēmis. Taču, kā reiz sacījis Napoleons, galvenais ir kauju sākt, gan jau tad redzēs, kā rīkoties.

Pieeju klāt un samulsis jautāju:

— Atvainojiet, meitenes, — vai jūs gadījumā neesat redzējušas Ļaļu?

—  Ļaļu? …

Viņas skatas manī ar nesleptu ziņkāri.

— Ļaļu Pirogovu? — viena no viņām pūlas noskaidrot.

Ļaļas uzvārdu es nezinu, tādēļ izliekos pārsteigts.

—     Vai tiešām jūs viņu nepazīstat? — es jautāju. — Tāda tieviņa, melnīgsnēja, lūpas koši sarkanas, un ap roku rokassprādze. Bet draudzene …

—     Ak tu kungs, kas tur tik daudz ko runāt! — Meitene smejas. — Būtu teicis — Pirogova, un cauri! Šodien viņas nodarbībās nebija.

—  Vai tiešām saslimusi? — es bēdīgi apjautājos.

—     Nē, nē, — sarunā iejaucas otra meitene. — Vakar vakarā es ar viņu runāju.

—     Cik žēl, — es saku. — Mēs bijām norunājuši satikties. Es… pat dabūju biļetes šodien uz Raikinu.

Lai būtu pārliecinošāk, es viņām parādu divas biļetes.

Meitenes sasit rokas. Bet tā, kura vakar vakarā bija runājusi ar Ļaļu, pēkšņi jautā:

—     Tad jūs esat tas, ar kuru viņu iepazīstinājusi Ella? Vakar.

—  Ella? … Vakar? …

Es uzreiz neapjēdzu, ka runa ir par Eleonoru Mihailovnu, un, kauna lieta, mirkli apjūku, nezinādams, ko lai atbildu. Meitenes nāk man palīgā. Mans neviltotais apmulsums rada līdzjūtību. Bez tam viņas taču nespēj pieļaut, ka iet zudumā biļete «uz Raikinu».

—     Piezvaniet taču viņai, — viena saka. — Tūlīt pat piezvaniet! Un viss kārtībā.

—  Nelaime tā, ka esmu aizmirsis viņas telefonu.

—     Tūlīt pateikšu. — Viņa steidzīgi izņem no somiņas piezīmju grāmatiņu. — Rakstiet!

Un diktē telefona numuru. Es pierakstu.

No tuvākā automāta piezvanu Ļaļai. Atsaucas skanīga meitenes balss.

—  Vai varētu palūgt Ļaļu?

—  Es klausos. Kas runā?

—     Atvainojiet, lūdzu! Runā Ellas paziņa. Man ļoti vajadzētu viņu satikt. Vai viņa gadījumā nav pie jums?

—     Iedomājieties tikai, nupat aizbrauca. Viņai uzlaikošana pie…

—  Kumraiša?

—  Jā. Kā jūs zināt?

—  Ella kādreiz man par viņu stāstīja. Bet vai jūs nevarētu pateikt viņa adresi?

—  Protams.

Ar plecu piespiedis pie auss klausuli, es neveikli uzrakstu uz papīra strēmelītes šī modernā drēbnieka adresi. Tad izmetos no telefona būdiņas un ķeru pirmo garāmbraucošo taksometru.

Un tagad es jau pastaigājos gar augstu, laika gaitā samelnējušu namu ar ciļņiem greznotām parādes durvīm un turpat sienā izveidotu kalēja figūru, zem kuras dižojas tāpat akmenī iekalts uzraksts: «Reiz valdīs taisnība un darbs.» Vecs, kādreiz par «ienesīgu» dēvēts nams, kam revolūcija uzspiedusi savu zīmogu. Nams atrodas kādā šķērsielā netālu no Kirova ielas.

Laiku pa laikam pametu acis uz dzelteno zaporožecu, kas stāv pie ieejas durvīm. Kad es jau pa taksometra lodziņu ieraudzīju šo zaporožecu, man kā akmens novēlās no sirds. Un tagad es mierīgi pastaigājos, jau iepriekš priecādamies par Eleonoras Mihailovnas pārsteigumu, un tai pašā laikā apsveru, kā lai ar viņu runāju. Tas nav nekāds joks. Pašlaik jau mēs meklējam ne tikvien veiklu viesnīcu apzadzēju, bet arī slepkavu, kura pirmais upuris palicis dzīvs tikai pavisam nejauši. Kas zina, ko viņš var sagudrot atkal rītdien!

Šad un tad paskatos pulkstenī. Laika vēl diezgan. Līdz koncerta sākumam vairāk nekā trīs stundas. Var nesteigties.

Interesanti zināt, ar ko gan Eleonora Mihailovna vakar iepazīstinājusi Ļaļu. Tomēr pats galvenais — kur ir Mušanskis? Vai tiešām viņš tā arī nav ticies ar savu draugu Semjonu Parfentjeviču? Bet, ja nu…

Te manu domu pavediens vienā mirklī pārtrūkst. Pa durvīm izsteidzas Eleonora Mihailovna, nu jau ģērbusies jaūnā, elegantā mētelī ar kažokādas apkakli, galvā moderna, augsta zvērādas cepure, gar kuras malu spraucas ārā bronzas krāsas matu cirtas. Viņai rokā liels sainis. Es eju pretī. Eleonora Mihailovna mirkli apstājas, vērīgi paskatās manī, un viņas sejā atplaukst apburošs smaids.

Viņa metas man klāt un pastiepj brīvo roku,

—     Vitālik! Kā lai to saprot? Kur jūs te rādāties? Es gluži vienkārši esmu satriekta!

Nekā darīt, būs vien atkal jātēlo tā pati idiotiskā loma.

—     Kas meklē, tas vienmēr atrod, es pašapmierināts saku. — Šis vēl nav tas grūtākais gadījums.

—     Nē, nē, tas ir apbrīnojami! — Eleonora Mihailovna nespēj nomierināties. — Jūs esat burvis. Un vispār te kaut kas slēpjas.

Viņa šķelmīgi lūkojas manī un draud ar pirkstiņu.

—     Slēpjas gan, — es labprāt apstiprinu, — Un kā vēl! — Tad es savukārt jautāju viņai; •— Vai tad 2ora jums nekā neteica?

Eleonora Mihailovna pēkšņi pārvēršas sejā un stomīdamās saka:

—     Viņš ir tik savāds,, s Viņš šausmīgi pārvērties …

Tagad sāku uztraukties arī es, kaut gan visiem spēkiem pūlos to neizrādīt. Pēc iespējas bezrūpīgi jautāju:

—  Kāpēc jums tā liekas?

—  Ak, Vitālik, vai sen, kopš jūs viņu redzējāt?

—  Ne visai.»,

—  Bet es vēl vakar.

Oho! Tātad vakar viņa to redzējusi. Un es tikpat bezrūpīgi uzdodu citu jautājumu:

—  Ceru, ka laiku pavadījāt jautri?

Eleonora Mihailovna piepeši saķer mani aiz rokas un izbijusies čukstf

—     Vitālik, viņš vakar… es pati viņam redzēju… man taisni šermuļi pārskrēja pār kauliem … es pavisam nejauši… redzēju viņam … pistoli!

—  Ko-o?

Acīmredzot arī es pārvēršos seja, jo pēkšņi Eleonora Mihailovna spēji atkāpjas no manis un sāk vērīgi skatīties acīs.

—  Jūs to nezinājāt? Bet jūs taču…

—  Kur viņš pavadīja šo nakti? — es asi noprasu.

Es vairs nejaudāju izlikties. Man vairs nepietiek

spēka pat šai spēlei. Un tad es neviļus visu sabojāju.

Eleonorai Mihailovnai piepeši sāk rasties aizdomas. Ne velti viņai visu laiku ir darīšana ar vīra noslē- purniem, ar visādām nelikumīgām un riskantām kombinācijām. Un viņa man salti saka:

—     Tas viss ir ļoti dīvaini. Jūs esat viņa draugs, un jūs… Akr man kaut kas nav īsti skaidrs par mūsu tikšanos, man tā liekas!

—     Tūlīt būs skaidrs. Bet vispirms atbildiet uz manu jautājumu!

Jā, esmu izlēcis no eņģēm. Un tagad vairs nekā nevar darīt. Tā man arī vajadzēs ziņot Kuzmičam. Un viņš…

—     Tā nav jūsu darīšana, — pa to laiku saka Eleonora Mihailovna. — Tā ir viņa paša darīšana, kur viņš pavadījis nakti. — Un viņa zobgalīgi piemetina: — Vismaz ar mani ne, varat būt drošs.

Te nu man pēkšņi iešaujas prātā laba doma. Re, kā! Velns parāvis, vajag to izmantot, vajag glābt visu, kas vēl glābjams! Man nav tiesību pašlaik sevi atšifrēt. Mušanskis vēl ir brīvībā, ir bīstams, apbruņojies noziedznieks, tagad pat vēl bīstamāks nekā agrāk.

Es drudžaini meklēju izeju no šīs ārkārtīgi smagās situācijas, kurā pats savas vainas dēļ esmu nokļuvis. Beidzot es saku:

—     Lieta tā, ka Zora pamatīgi mani iegāza. Vakar vakarā viņam vajadzēja atnākt uz satikšanos, bet neatnāca.

—     Interesanti zināt, kur tad jums vajadzēja tikties, kurā vietā. — Eleonora Mihailovna vērīgi un aizdomīgi skatās man acīs, it kā jau iepriekš to vietu zinātu un tikai gribētu mani pārbaudīt.

Es paraustu plecus.

—     Piedodiet, tā gan ir mūsu darīšana. Man liekas — jums tas nepavisam nav jāzina.

—  Bet ja nu tomēr? — viņa neliekas mierā.

Tagad savukārt es vērīgi skatos uz viņu un caur zobiem izgrūžu:

—  Protams, pie Ļaļas jau nu ne. Pavisam citā vietā.

Eleonora Mihailovna piesarkst. Viņa nervozi knibina

sava saiņa auklu.

—     Jūs jau zināt? — viņa jautā, acis nolaidusi. — Kāpēc tad prasāt?

Bet manī pa to laiku atgriežas miers. Es atkal esmu spējīgs saprātīgi domāt. Beidzot. Tā, pirmā mazā uzvara ir gūta, tagad jāparūpējas par jauniem panākumiem.

—  Tas jau tikai minējums. — Es atkal paraustu plecus. — Taču, spriežot pēc visa, 2ora jums pateicis, kur mums vajadzēja satikties.

—  Jā, pateica. Tagad pasakiet jūs!

Viņai vēl palikušas aizdomas. Tās nekavējoties jāizkliedē. Bet vai Mušanskim patiešām bijusi norunāta satikšanās? Neticami. Taču, lai vai kā, man kaut kas viņai jāpasaka.

—  Nu labi, — es nelabprāt nosaku. — Acīmredzot 2ora jums milzīgi uzticas. Lai gan tas nemaz neizskatās pēc viņa.

Pilnīgi iespējams, ka viņa mēģina apvest mani ap stūri un Mušanskis nekā nav viņai pateicis. Tad es izskatīšos pēc lētticīga vientieša. Bet galu galā tā nav nekāda nelaime.

—  Jā, viņš man uzticas, — Eleonora Mihailovna nosaka pat ar tādu kā lepnumu. — Un es gribu, lai arī jūs man uzticaties. Vai dzirdat?

Ahā, kaut kāda pārmaiņa tomēr jūtama! Labi, labi. Nu tik jāturpina!

—  Stacijā, — es saku klusinātā balsī. — Vienā stacijā.

U-uh! Beidzot ledus viņas acīs izkusis. Viņa smaida un māj ar galvu.

—  Vai šodien jūs viņu satiksiet? — es lietišķi apprasos.

—  Nezinu, — Eleonora Mihailovna atbild jau gluži mierīgi un, kā liekas, pavisam atklāti. -— Šorīt viņš aizgājis no Ļaļas un apsolījis, ka piezvanīšot. — Pēc tam viņa ar man tik pazīstamo, valšķīgo smaidu piemetina: — Ļaļa, starp citu, viņam patika. Pat ļoti.

Arī es pasmaidu itin šķelmīgi.

—  Un droši vien viņš atstājis Ļaļai kaut ko par piemiņu? — es apjautājos. — Es taču zinu, kas viņš par plaša vēriena cilvēku.

—  Atstājis gan, atstājis! — Eleonora Mihailovna pasmejas. — Jūs pat iedomāties nevarat, ko! 2ora ir kolosāli oriģināls cilvēks.

—  Nu, ko tad? — es lūkoju izdibināt.

—  Iedomājieties tikai, ļoti jauku lādīti ar kaut kādiem dīvainiem gliemežvākiem, Viss kopā izskatās stipri efektīgi.

To dzirdot, man sāk dauzīties sirds. Tūlīt ienāk prātā bārdainais puisis — paleontologs. Tā, dārgo biedri, ceru, tagad tu sapratīsi, ko nozīmē mūsu darbs, protams, visai aptuveni, un varbūt sāksi to pat cienīt.

— Ek, ko tur! — Es nevērīgi atmetu ar roku. — Galvenais, ka satiku jūs.

—  Tikai uz brītiņu, — Eleonora Mihailovna koķeti atsaka un sagriež taisnāk saiņa aukliņu. — Es ļoti steidzos. Droši vien Semjons Parfentjevičs jau dusmojas. Viņam nepatīk, ja es nokavējos. Bet jūs vienmēr uz- rodaties tik pēkšņi.

Tagad mēs jau smaidām abi, viens otru ļoti labi saprazdami. Es pazemīgi samierinos.

—  Labi. Pacietīšos līdz rītdienai.

—  Jā, jā, līdz rītdienai.

Un mēs šķiramies.

Eleonora Mihailovna iekāpj savā zaporožecā, un tas rūkdams uzņem gaitu. Viņa laipni māj man ar roku. Es smaidīdams atbildu. Pēc tam paskatos pulkstenī.

Laiks man vēl ir. Varu aizbraukt atpakaļ uz daļu, brīdināt Igoru, ka biļetes man jau rokā. Un vēl es paspēšu ieskriet mājās pārģērbties un noskūties.

Nav vārdam vietas — Raikina koncerts ir īsti svētki. Un svētkiem jāgatavojas.

Raikins ir izcils aktieris. Man viņš, piemēram, atgādina Čaplinu. Viņa smieklos es bieži vien jūtu asaras, cauri humoram skan asa satīra. Vai atceraties viņa izpildījumā dzērāja monologu muzejā? Vai atceraties to karojošās tumsonības un bezkaunības triumfu, kuru redzot smejies locīdamies, taču tai pašā laikā gribas arī kaukt. «Grieķu zālē, grieķu zālē…» Man vēl joprojām skan ausīs Raikina intonācija, ļauni, izsmējīgi izrunājot šos vārdus ar sava piedzērušā varoņa lūpām, kad tas ņirgājas par veco muzeja eksponātu glabātāju. Un es neviļus sažņaudzu dūres, es to nespēju mierīgi noklausīties.

Taksometru šoferi man reiz pastāstīja brīnišķīgu epizodi. Kādu vakaru dispečers saņēmis izsaukumu no Peredelkinas. Tā ir apmēram divdesmit kilometru no

Maskavas, kur atrodas rakstnieku ciemats un rakstnieku Jaunrades nams, viņi tur strādā. Tā nu no turienes saņemts taksometra izsaukums vēlu vakarā, turklāt vēl milzīgā lietus gāzē. Protams, dispečers atbildējis, ka ārpus pilsētas viņš mašīnas nesūtot, bez tam neviens šoferis nebūšot ar mieru tādā laikā braukt. Tad viņam pēkšņi pateikuši, ka taksometrs esot vajadzīgs Raikinam. Zināt, kāds jampadracis tur sacēlies? Visi šoferi, kas tai brīdī bijuši pie dispečera punkta, paziņojuši, ka braukšot. Lai redzētu Raikinu!

Ikreiz, kad man paredzama iešana uz šī mākslinieka, koncertu, es eju kā uz svētkiem. Tādēļ šovakar, kad aizbraucu uz mūsu daļu un lepni paziņoju Igoram, ka solītās biļetes esmu dabūjis, es pirmajā brīdī pat neievēroju, cik dīvaini viņš uz mani paskatās un kādā dīvainā balsī pasaka:

—  Tevi izsauc Kuzmičs. Tūliņ pat.

Jau pēc mirkļa es atkal sajūtu visas savas rūpes un raizes. Satraukts jautāju Igoram:

—  Vai nezini, kas par lietu?

—  Zvanījusi Varvara.

—  Ko-o?! …

— Kā tad. Mušanskis viņu izsaucis uz satikšanos.

—  Tas tik ir vareni!

—  Nekā varena nav. Viņa atsakās iet.

—     Un nevajag ar. Mums tikai jāzina, uz kurieni viņš nāks. Gan mēs paši aiziesim uz šo satikšanos.

—     Viņš nav vis no muļķu mājām. Bet nu ejam! Kuzmičs tevi gaida.

Mēs izejam gaitenī.

Patiesi — Kuzmičs mani gaida un ar plaukstu berzē pakausi, bet tas, kā jūs zināt, kaut ko nozīmē,

—  Kur tu biji pazudis? — viņš jautā.

Es ziņoju par tikšanos ar Eleonoru Mihailovnu.

—     Nav slikti, — Kuzmičs nosaka mazliet pielaidīgāk. — Braši gan tu viņu sameklēji! Tu tomēr esi apķērīgs. Tātad viņš bija palicis pa nakti pie tās jaunkundzes? Tā, tā …

—     Tagad viņam ir pistole, Fjodor Kuzmič, — es atgādinu.

—  M-jā… — Kuzmičs domīgi pamāj ar galvu.

—- Un vispār, kā saka tā Eleonora, viņš stipri pārvērties. Acīmredzot tagad no šā mazliet baidās pat viņa.

Igors klusi smīn, bet es piemetinu:

—  Ka pārvērties, to arī mēs esam ievērojuši.

—     M-jā… — Kuzmičs atkal nogrimst domās, bet tad pēkšņi pajautā: — Kā tu teici, ar kādu mašīnu viņa brauc?

—     Ar zaporožecu, — es atbildu, taču lāgā nesaprotu, kādēļ Kuzmičam tas vajadzīgs. — Dzeltenu. Pareizāk sakot, sinepju krāsas. Sērija MOF. — Un es nosaucu automašīnas numuru.

Visu laiku es valdos, lai nepajautātu par Varvaras zvanīšanu. Bet tad Kuzmičam tas ienāk prātā pašam.

—     Zvanīja tava Varvara, — viņš saka. — Mušanskis viņu aicinājis uz satikšanos. Taču viņa atsakās iet. Bet mēs bez viņas nevarēsim iztikt.

—      Kāpēc nevarēsim, Fjodor Kuzmič? — es nesavaldīgi iesaucos. — Viņa pazīmes mēs taču zinām. Lai tik viņš parādās!

—     Tur jau ir tas joks, ka bez viņas Mušanskis neparādīsies. Nolicis satikšanos uz Gorkija ielas pie «Berjozkas». Ļaužu tur, ka biezs. Ja viņš neieraudzīs Varvaru, tad neies tuvumā, un beigta balle. Bet ieraudzīt viņš to var, no kurienes vien vēlies. Mums nekā neizdosies viņam uzglūnēt.

—  Kad viņš nolicis to satikšanos? — es jautāju.

—     Šodien. Septiņos vakarā. Sai laikā pie «Berjozkas» gaišs kā dienā.

Mēs ar Igoru saskatāmies. Koncerts vējā! Svetkai es to visu vēl kaut kā ieskaidrošu, bet viņš Alkai — diez vai.

—     Varvara vēl ir darbā, — turpina Kuzmičs. — Līdz sešiem. Tev vajag ar viņu aprunāties! So te viņa negribēja klausīties. — Kuzmičs pamāj uz Igora pusi.

—  Bet ko viņa Mušanskim teikusi?

—  Ka nevarot aiziet, ka pie viņas atbraucis brālis.

—  Un ko viņš?

—     «Gan atnāksi,» viņš sacījis, «es gaidīšu.» Un nolicis klausuli.

—  Nekauņa, — strupi nosaka Igors.

—     Bet ko tev Varvara teica? — es jautāju Igoram. — Kāpēc viņa negrib iet?

—  Viņai pie. telefona uznāca īsta histērija. Briesmīgi pārskaitusies uz Mušanski un, protams, baidās arī.

Es skatos pulkstenī. Pāri pieciem. Vēl pagūšu sastapt Varvaru fabrikā.

—  Pacentīšos pierunāt, — es ne visai pārliecināts apsolu. — Tūlīt aizbraukšu. Vai drīkstu paņemt mašīnu, Fjodor Kuzmič?

—  Ņem! Tikai vispirms gan sastādīsim aptuvenu plānu gadījumam, ja viņa uz satikšanos aizies.

Bīstama noziedznieka aizturēšanas operācija, kā jūs paši saprotat, vienmēr ir sarežģīta. Šoreiz tā ir īpaši sarežģīta vēl arī tādēļ, ka, pirmkārt, Mušanskis ir apbruņojies un, bez šaubām, jebkurā brīdī laidīs ieroci darbā. Psiholoģiski viņš jau ir tam sagatavojies. Turklāt viņš ir saniknots un nobijies. Šādā gadījumā par upuriem var kļūt ne tikvien mūsu darbinieki, kuriem, kā mēdz sacīt, pats dievs nolicis riskēt, bet arī nejauši pagadījušies cilvēki, garāmgājēji, un to nu nekādā ziņā nedrīkst pieļaut. Otrkārt, operācija ir sarežģīta tieši tādēļ, ka tā jāveic uz ielas, pilsētas centrā, tādā laikā, kad tur visvairāk cilvēku. Tādā burzmā arī aizbēgt ir vieglāk, tas tāpat jāņem vērā.

Vārdu sakot, mēs visi lauzām galvu pie šī «nelielā plāna» veselu pusstundu, kamēr es esmu spiests braukt projām. Kuzmičs kopā ar Igoru un Vaļu Deņisovu paliek gudrot tālāk. Tādēļ es plānu zinu tikai gluži vispārējos vilcienos.

Pie fabrikas vārtiem es piebraucu piecas minūtes pirms maiņas beigām. Palūdzu šoferi atpakaļceļā aiz-, vest Svetkai divas biļetes uz koncertu un uzrakstu viņai īsu zīmīti, pēc tam dodos uz caurlaides telpu.

Kad uzrādu savu apliecību, mani, protams, ielaiž bez kavēšanās, pat ar zināmu godbijību, kurā jūtama ziņkāre un mazdrusciņ arī izbailes. Pie tā es jau esmu pieradis. Mūsu «firma» aizvien modina cilvēkos šādu emociju «buķeti».

Nonācis lielā, vāji apgaismotā un tukšā pagalmā, es paskatos apkārt. Gar malām stiepjas fabrikas garie divstāvu korpusi. Caur platajiem logiem pagalmā ieplūst spilgta neona gaisma. Tālāk redzamas tumšas vienstāva ēkas bez logiem. Virs durvīm vientulīgi deg sarkanās signālspuldzītes. Droši vien tur ir noliktavas.

Pagalmā cilvēkus tikpat kā neredz, maiņa vēl nav beigusies. Tikai šad tad kāds, uzmetis uz pleciem mēteli, pārskrien no viena ceha uz otru. Es apturu kādu sievieti un pajautāju, kā var aiziet uz šūšanas cehu. Viņa pamāj ar roku, norādīdama ceļu, un skrien tālāk. Viņai ir auksti, tādēļ arī tā steidzas.

Bet es dodos uz norādīto korpusu. Man jāsatiek Varvara. Taču pašlaik es savu apliecību negribu izmantot. Tas varētu nākt par ļaunu Varvarai. Kāpēc gan pēkšņi par viņu interesējas kriminālās meklēšanas darbinieks? Vislabāk būs, ja pagaidīšu, kamēr beigsies maiņa.

Un es pacietīgi staigāju pagalmā gar durvīm, kas ved uz šūšanas cehu. Mans mūžīgais ienaidnieks vējš, ledains, brāzmains, neatstāj mani mierā arī šeit, brāžas virsū no tumsas un lien zem mēteļa. Taču šoreiz es vēju nemanu. Es domāju par Varvaru. Pēc dažām minūtēm viņa nāks. Ko es viņai teikšu? Kā lai pierunāju iet uz satikšanos ar Mušanski? Vēl jo sevišķi tādēļ, ka pats ļoti labi saprotu, cik viņai ir pretīgi un baigi. Nē, vajadzēs nevis viņu pierunāt, ne lūgties, bet gan pierādīt viņai, ka šī satikšanās ir ļoti nepieciešama. Viņai Mušanskis ir pretīgs, viņai no tā bail? Bet kas gan tas ir salīdzinājumā ar to nelaimi, ar to postu, ko viņš sagādājis un vēl sagādās citiem cilvēkiem, ja paliks brīvībā? Vārdu sakot, jāmodina Varvarai principā tās pašas jūtas, kas vada arī mūs. Viņai ir pretīgi un baigi? Bet mums? Varbūt domājat, ka mums nav pretīgi, bet reizēm arī baigi?

Visu šo manu cēlo domu gaitu pēkšņi pārtrauc spalga — pat pagalmā sadzirdama zvanīšana. Maiņa beigusies.

Drīz vien pagalms pienāk pilns ļaužu. Galvenokārt tās ir sievietes. Pavecas, nogurušas un nerunīgas, ar somām rokās — pa ceļam uz mājām viņas vēl dabūs izstāvēties rindās — un pavisam jaunas, bezrūpīgas či- vinātājas… Spilgtās gaismas kvadrātā pie durvīm pazib sejas un tūlīt pat nozūd pagalma blīvajā tumsā.

Es skatos vērīgi, baidīdamies palaist garām Varvaru. Pats stāvu ēnā, mani neviens nepamana. Bet tad parādās Varvara. Viņa nāk viena, seja viņai drūma un satraukta.

— Varja, — es paklusi uzsaucu.

Viņa aši paskatās apkārt, acīs manāmas izbailes. Es sveicinādams pamāju ar roku. Varvara pienāk klāt un tikai tad mani pazīst.

—  A-a, ieradāties gan, viņa saka naidīgi. — Mēģināsiet pierunāt? Tik un tā neiešu! Ka viņu piķis parautu, to sātanu!

To sakot, viņas milzīgās acis tā zvēro, ka es pat tumsā saskatu, cik tās niknas. Droši vien viņa vēl tagad nespēj sev piedot to gadījumu.

— Varja, — es saku pēc iespējas mierīgi, — piespiest jūs neviens nevar, un es nedomāju jūs arī pierunāt. Iesim! Es tikai pa ceļam jums kaut ko pastāstīšu.

—  Zinu, kāda tā jūsu stāstīšana, — Varvara dusmīgi atcērt.

Klausīties viņa tomēr neatsakās.

Ieejam caurlaides telpā, no tās nokļūstam uz ielas.

Es sāku Varvarai stāstīt par Mušanski, kā viņš apzadzis vienu, otru, trešo cilvēku, kā apzadzis to sirmo aktrisi un kā viņa vientulīgi raudāja savā viesnīcas istabā. Beidzot izstāstu, ka viņš gandrīz nogalinājis istabeni. Pastāstu arī to, kā mēs viņu stacijā gaidījām un kā viņš mums izmuka. Es viņai izstāstu visu, turklāt ar tik neviltotu niknumu un sašutumu, ka Varvara, kurai pašai niknuma pārpārēm, beidzot atcērt:

—  Jūs par katru cenu gribat viņu noķert, bet es priekš jums esmu sīka vienība!

—  Ak vai, — es saku un nopūšos, — nekā jūs neesat sapratusi!

Kādu laiku ejam klusēdami. Tad Varvara pēkšņi saka, itin kā atbildētu pati savām domām:

—  Sapratu gan, neesmu jau muļķe.

Pēc tam atkal klusējam. Satraukts gaidu, ko viņa vēl sacīs. Man pašam vairs nav ko teikt. Un es slepus skatos pulkstenī. Pusseptiņi.

—  «Atnāc,» viņš saka, — Varvara dusmīgi murmina. — «Tavs brāļuks pagaidīs!» Iedomājies tikai! Ieķēries, maitas gabals. Bet man šis vajadzīgs kā…

—  Varja, — es piepeši saku. — Vai gribat, es būšu jūsu brālis, un mēs iesim abi kopā? Jūs mūs abus sapa- zīstināsiet.

Varvara apstājas un paskatās manī.

—  Brālis? — viņa pārvaicā un iespurcas smieklos. >— Kas jums ienācis prātā?

—  Un kas par to? — es saku un izgāžu krūtis. — Kāpēc nevarētu būt brālis?

—  Nē, jūs tomēr esat drusciņ… — viņa jau sāk runāt nebēdnīgāk un pagroza pirkstu pie deniņiem.

Es redzu, ka mana ideja Varvarai tomēr aizvien vairāk iepatīkas.

—  Tātad, pirmkārt, mēs pārejam uz «tu», — es svinīgi paziņoju. — Otrkārt, varbūt pateiksiet, kā mani sauc?

—  Oļegs. — Viņa iespurcas atkal. — Tikai jūs esat dikti garš.

—  Nav nekāda nelaime, — es atsaku. — Braucam! Vai jūs… vai tu esi ar mieru?

Un es nevilšus smaidu. Viņas pārgalvīgais, pārdrošais raksturs beidzot gūst virsroku pār visām bailēm un šaubām. Arī viņa skatās uz mani un smaida.

—  Ko lai dara! Braucam … Oļežka! .

Taču vispirms es ieskrienu tuvākajā telefona būdiņā un par visu paziņoju Kuzmičam. Tas acīmredzot par šo jauno situāciju nemaz nav pārsteigts un bez liekām runām pasaka:

— Brauciet! Mūsējie jau ir tur. Ņems ciet pēc tava signāla, ja reiz tādas tās lietas. Ņem to vērā! Tūlīt viņiem viss tiks paziņots pa rāciju.

—  Kas vada grupu?

—  Otkaļenko.

Es pakaru klausuli. Viss kārtībā. Ja Igors, tad varu būt mierīgs. Man patīk strādāt ar viņu kopā, esmu pieradis. Bet psiholoģiskā saderība mūsu darbā vispār un šāda veida operācijās jo sevišķi ir ļoti svarīgs faktors.

Mums ar Varvaru atlikušas kādas piecpadsmit minūtes. Ja tūlīt noķersim taksometru, tad pagūsim. Taču taksometra nav. Garām joņo automašīnas. Pēkšņi vienai aiz vēja stikla pazib zaļa uguntiņa. Es jau metos klāt, taču mašīna ir nedomā apstāties. Pēc mirkļa garām pabrauc vēl viens taksometrs, arī brīvs, un ari neapstājas, lai vai kā es māju ar roku.

Bet tad pēkšņi mūsu priekšā uzrodas melna volga. Es mehāniski ievēroju: sērija MOK, Dienesta mašīna.; Acīmredzot puisis nolēmis piepelnīties. Mēs iekāpjam.

Mašīna drāžas tālāk pa ielu, tad pa otru, trešo, iejoņo centrā, un, apmetuši līkumu pa Manēžas laukumu, mēs gar viesnīcu «Maskava» izbraucam uz Gor- kija ielas. Netālu no veikala «Berjozka» es lūdzu apstāties.

Platā ietve pilna gājēju. Uz brauktuves gar ietves malu sastājušās automašīnas, daudz automašīnu, brīvu vietu starp tām tikpat kā nav. Taču mūsu mašīnu es neredzu, tāpat kā neredzu arī Igora grupas puišus. Kaut gan viņi, esmu par to pārliecināts, atrodas šeit un mūs jau ir fiksējuši. Starp citu, pie mums tikai tā vien arī var strādāt: uzticēties biedram un pašam izpelnīties biedru uzticību.

Es stāvu ar muguru pret skatlogu un ar seju pret ielu. Tā vajag. Man Mušanskis jāierauga, pirms viņš būs ieraudzījis Varvaru. Saspringtās gaidās paiet kādas desmit minūtes, tad pēkšņi…

No šādiem «pēkšņi» arī sastāv mūsu darbs. Tāda ir vēl viena šī darba specifika. Tādēļ ka visu iepriekš paredzēt nemaz nav iespējams.

Tā notiek arī pašlaik.

Es redzu, kā pie «Berjozkas» lēni piebrauc sinepju krāsas zaporožecs. Eleonora Mihailovna sēž pie stūres. Viņas ceļabiedru es lāgā nevaru saskatīt, tomēr ne mirkli nešaubos, ka 'tas ir Mušanskis. Nu gan esmu iekūlies ķezā!

Zaporožecs apstājas, pēc tam mazliet pagriežas un ar pakaļgalu sāk virzīties uz ietves pusi, spraukdamies starp divām blakusstāvošām automašīnām. Es vēl ceru, ka izkāps tikai Mušanskis. Bet kas to deva! Izkāpj abi divi. Tā. Pagalam esmu. Un pats galvenais tas, ka šeit nav iespējams viņu saņemt. Labā roka viņam kabatā. Tur ir pistole. Un viņš šaus momentāni ~~ tieši caur mēteli.

Tagad es pazīstu, ka tas ir Mušanskis. Viņš ir tieši tāds, kādu mēs bijām iedomājušies. Es viņu pazītu starp tūkstošiem citu cilvēku. Neliela auguma, slaids, melnīgsnēju seju, melnas, kopā saaugušas uzacis, ļoti lielas acis, brūna platmale, moderns mētelis. Paskat, kāds viņš ir, šis artists!

Palicis stāvam turpat pie mašīnas, Mušanskis, pieturēdams Eleonoru Mihailovnu pie elkoņa, sāk skatīties apkārt. Viņš meklē Varvaru. Tūlīt viņš to ieraudzīs. Un mani arī.

Es pagriežos pret skatlogu un steigšus saku Var- varai:

—  Viņš ir atbraucis. Kopā ar viņu ir sieviete, kas mani pazīst. Viņa to atveda savā mašīnā. Es uz mirkli paiešu tālāk. Pasaki viņam, ka tev jāsagaida brālis! Tiklīdz tā sieviete aizbrauks, es ieradīšos.

Aiz uztraukuma es jau bez kādām pūlēm saku Var- varai «tu».

—  Ej, — viņa strupi atsaka. — Es gaidīšu.

Es pasperu soli sāņus un nozūdu garāmgājēju drūzmā. Kad no tās vietas, kur atrodas Mušanskis un Eleonora Mihailovna, mani vairs nevar redzēt, es sāku viņus novērot.

Varvara joprojām pēta krāšņo «Berjozkas» skatlogu. Viņai blakus nostājas divas sievietes, viena no tām ir ļoti resna, ar brillēm, pēc tam apstājas kāds vīrietis. Es redzu, kā Mušanskis nepacietīgi un vērīgi ar acīm tausta garāmgājēju sejas. Labā roka joprojām kabatā. Vai viņš tiešām šaus?

Bet tad Mušanskis pēdīgi ierauga Varvaru un, kaut ko pateicis Eleonorai Mihailovnai, apņēmīgi dodas uz «Berjozkas» skatloga pusi. Eleonora, mazliet satraukta un mazliet apmulsusi, viņam seko. Skaidrs, ka ari Mušanskim ir savs plāns. Tūlīt sadursies divi plāni. Pagaidām iniciatīva ir viņa rokās, un mums nāksies pārslēgties, acumirklī pielāgojoties situācijai.

Arī es nemanāmi eju tuvāk skatlogam. Pašlaik mani no Varvaras šķir vienīgi resnā sieviete ar brillēm, un es lūdzu dievu, lai viņa pēc iespējas ilgi aplūko skatlogā izliktās greznuma lietiņas. Aiz šīs sievietes es jūtos pilnīgā drošībā un, mazliet paliecies uz priekšu, uz skatloga pusi, ļoti labi dzirdu, ko runā Varvara.

—  … nevaru, — viņa saka Mušanskim. — Vispirms man jāsagaida brālis … — Un pēkšņi piemetina: — Jāatdod viņam atslēga.

Mušanskis bezrūpīgi apjautājas

—    Vai tad viņš apmeties pie jums?

—    Tikai divas dienas vien nodzīvoja, — smīnēdama atbild Varvara. — Bet šodien nolēmis pārcelties pie drauga.

Es vienīgais saprotu, ar kādām pūlēm viņa spēj izmocīt šo smīnu. Bet cik vareni izdomājusi par to atslēgu! Viņa atstāj Mušanskim cerības, viņa to piesaista pie sevis un tātad arī pie manis.

—    Kad tad viņš atnāks? — pulkstenī skatīdamies, neapmierināts jautā Mušanskis.

—    Mihail Semjonovič, mums jāpasteidzas, — negaidot sarunā iejaucas Eleonora Mihailovna, uzrunājot Mušanski tajā vārdā, kuru viņš iepazīstoties uzdevis Varvarai.

—    Zinu, — Mušanskis sapīcis atbild un pēkšņi attopas: — Ak tā, es neesmu jūs iepazīstinājis! Nu, tā ir Varja. Bet tā — Ņina, viņas vīrs man ir labs draugs. Tūlīt viņa mūs aizvedīs, uz kurieni vajadzēs. Vai ne, Ņinočka?

—    Ja Varjas brālis neaizkavēsies pārāk ilgi. Tu taču zini…

Ak, ja šis brālis būtu kāds cits, nevis es! Viņš jau varētu iet klāt, un beidzot mēs visi aizvāktos no šejienes projām. Aizturēšanai kura katra vieta būtu labāka par šo. Taču tagad vairs nekā nevar līdzēt.

Šai mirklī kāds apstājas man blakus un es dzirdu pie pašas auss klusu čukstu:

—    Kas noticis?

Tas ir Igors.

Es tikpat klusu, galvu nepagriezis, īsos vārdos aprakstu radušos situāciju.

Mēs esam iemācījušies apbrīnojami labi sarunāties šādā veidā. Skatoties no malas, ne iedomāties nevar, ka cilvēki sarunājas, ka vispār tie viens otru pazīst. Mums ir pilnīgi vienaldzīga sejas izteiksme, mēs skatāmies katrs uz savu pusi, un mūsu lūpas ir gandrīz nekustīgas.

—    … Tā ka vajadzēs pagaidīt, — es beidzu un no- pūšos.

Igors brīdi klusē, acīmredzot sevī kaut ko prātodams. Tad pēkšņi saka:

—    Negaidīsim!

Un izklāsta man savu plānu.

Mēs ātri visu norunājam, saprazdami viens otru no pusvārda, un es varu palikt uz vietas un paklausīties, kas notiks tālāk, jo resnā, briļļainā sieviete kā liptin pielipusi pie skatloga. Mana loma nospēlēta.

Pa to starpu Igors nozudis pūlī un pēc brītiņa jau no citas puses nedroši tuvojas Varvarai. Tā pārsteigta skatās uz viņu. Mušanskis vienā mirklī saspringst, un es gandrīz vai fiziski sajūtu, kā viņa labā roka sažņaudz pistoli. Eleonoras Mihailovnas skatiens, manuprāt, liecina vairāk par ziņkāri nekā par bailēm.

—           Piedodiet, — samulsis ierunājas Igors. — Vai jūs nebūtu Oļega māsa? Viņam vajadzēja pie jums atnākt.

—           Esmu, — Varvara atbild un neviļus ieprasās: — Kas tad noticis?

Man liekas — bažas viņas sejā izpaužas ar zināmu novēlošanos. Par laimi, Mušanska domas šobrīd nav pie Varvaras, viņš cieši skatās uz Igoru.

—           Nekā sevišķa nav, — Igors minstinās. — Jums laikam vajadzēja atdot viņam atslēgu?

—    Jā, bet kas tad ir? — jautā Varvara.

Viņas piesardzība un satraukums ir pavisam dabisks un Mušanskim nekādas aizdomas nevar radīt.

—    Redzat, viņš atsūtīja pēc atslēgas mani.

—           Kas vēl nebūs! — Varvara dusmīgi iesaucas. •— Kur tad viņš pats?

Es jūtu, ka Varvara jau iejutusies lomā, ka sāk izpausties viņas bezbēdīgais, pārgalvīgais raksturs.

Igors, nu jau pavisam samulsis, sāk stāstīt:

—           Šitāda lieta. Viņš vienā bundulā drusciņ par daudz ierāva. Mēs tur mazlietiņ pasēdējām. Nu, un… atvainojos, tagad viņam no turienes aiziet… Kā lai to pasaka — grūti. Prasa, āre, atslēgu…

Es jūtu, ka Varvara valdās, lai nesāktu skaļi smieties, kā viņa to prot. Tomēr viņas balss skan dusmīgi:

—           Tā jau nu es došu viņam atslēgu! Es vēl aizrakstīšu mātei. Un sievai, — viņa piemetina, lai liktos vēl pārliecinošāk. — Uzgāzās man kā sniegs uz galvas!

—    Šitā nu gan nevajag! — Igors jūtas sarūgtināts.

Viņš taču ir puisis uz goda. Nu, tā gadījās. Kuram katram var gadīties, vai ne? — Un viņš skatās uz Mušanski, kā atbalstu meklēdams.

Tas parausta plecus.

—           Es viņu tūliņ vedīšu pie sevis. — Igors kļūst mundrāks. — Man tikai viņš jādabū laukā no tā bunduļa. Protama lieta, ja jūs palīdzētu …

—          Kā tad es varu palīdzēt? — Varvara apmulsusi saka un arī skatās uz Mušanski.

Tas aizvien biežāk sāk mest skatienus apkārt. Šeit, centrā, viņam bīstami kavēties, to viņš saprot, un nervi tāpēc saspringti līdz pēdējai iespējai.

—          Kur tas jūsu bunduls atrodas? — viņš īgni noprasa, vēl aizvien turēdams kabatā labo roku, it kā tā būtu tur ieaugusi.

—           Pavisam tuvu, pavisam… nu, tepat blakām. — Igors sarosās un pēkšņi pagriežas pret Eleonoru Mihailovnu. — Droši vien jūs arī zināt. Skaidrs, ka zināt.

Tad mani gluži vai satriec kāda detaļa, ko pamanu visā šai skatā. Eleonora Mihailovna piepeši saviebjas un ar riebumu saka:

—    Jūs, kā skatos, arī esat krietni iemetis.

Igors! Pirms mirkļa bija skaidrs kā kristāla gabaliņš. Aiz pārsteiguma es gandrīz Vai nobūkšķinu pieri pret «Berjozkas» skatlogu.

—          Kur tad ir tas bunduls? — Mušanskis nepacietīgi atkārto savu jautājumu.

—    Tepatās… — , Igors turpina tikpat saraustīti.

—   Blakām. Pie Sandunoviem.

—    Kur tas ir? — Mušanskis pagriežas pret Eleonoru.

—    Sandunova pirtis. Patiešām tas nav tālu.

—          Nu labi, — Mušanskis izlemj un atkal nemanot paskatās apkārt. — Piebrauksim, izvilksim to brālīti no turienes, bet jūs viņu ar taksi aizvediet pie sevis — norunāts? — viņš saka Igoram.

Igors, novēzis gaisā roku, piespiež to pie krūtīm.

—    Kā tad, kā tad, — viņš aizraudamies atbild.

—   Savāksim viņa mantiņas, un •— aiziet!

Bet es, slepus pašķielējis sānis, pamanu, kā pēc tā rokas vēziena no garās automašīnu rindas, kas stāv gar ietves malu, pēkšņi izslīd pazīstamā volga un, uzņemdama ātrumu, aizbrauc uz Puškina laukuma pusi.

Pa to laiku Varvara, Igors, Mušanskis un Eleonora Mihailovna dodas pie netālu stāvošā zaporožeca.

Kāds piebiksta man pie pleca.

—    Ejam, — čukst Vaļa Deņisovs. — Mums te ir vēl viena mašīna.

Kad mēs kāpjam mašīnā, es nenociešos un pajautāju l

—    Kur tad Otkaļenko paspēja ieraut?

Vaļa tikai klusi nosmejas, bet Petja Šuhmins pašapmierināts paskaidrot

—» Tepat netālu restorānā man viens draugs ir administrators. Viņš vienā momentā dabūja visu gatavu. Igors paskaloja muti — un kārtībā.

Ir gan tam Petjkam draugi visās malās! Taisni fantastiski.

Mēs lēni virzāmies uz priekšu automašīnu straumē, neizlaizdami no acīm dzelteno zaporožecu. Puškina laukumā pagriežamies un pa bulvāri nobraucam lejā līdz Trubnajas ielai, tur apmetam loku ap skvēru, un tad jau mūsu priekšā redzama pustumša, šaura šķērsiela, kas stiepjas stāvā kalnā.

Līdz šai vietai Mušanskis starp citām automašīnām nevarēja mūs pamanīt. Taču šeit, šķērsielā, sekot zaporožecam ir bīstami. Mēs apstājamies pie šķērsielas stūra. Priekšā blāvo kādas bufetes caurspīdīgās sienas. Pie tās redzama automašīna. Zaporožecs lēni brauc tai tuvāk. Mēs ar Vaļu, atstājuši Šuhminu uz stūra, skriešus metamies pa šķērsielu uz augšu. Lai uzturētu sakarus, Petjam Šuhminam jāpatur acīs gan mūs, gan automašīna, kas atstāta aiz stūra.

Es redzu, kā zaporožecs nobremzē pie bufetes. Mums vēl līdz turienei atlikuši kādi četrdesmit metri. No mašīnas izkāpj Varvara, pēc viņas Igors un… vairāk neviens. Mušanskis paliek mašīnā.

Apstākļi sarežģās. Acīmredzot izvilināt Mušanski no mašīnas neizdotos. Un viņš no turienes var uzsākt šaušanu. Bez tam ar mašīnu viņš var arī mēģināt aizmukt. Eleonora Mihailovna taču palikusi pie stūres.

Mēs ar Vaļu skriedami saskatāmies.

— Slikti, — es saku.

Viņš pamāj ar galvu.

Mēs redzam, kā Igors noliecas pie mašīnas nolaistā stikla. Droši vien lūdz Mušanski palīgā izvest aprei- bušo brāļuku no bufetes. Taču Mušanskis atsakās, kategoriski atsakās, un Igors pagriežas pret Varvaru. Acīmredzot viņš gluži vienkārši vilcinās un prāto, kā rīkoties. Blakus mašīnā ir mūsējie, bet viņi nedrīkst rādīties, nedrīkst tik neizdevīgā situācijā mesties pie zaporožeca. Mušanskis nekavējoties sāktu šaut.

Igors bija pieļāvis kļūdu. Viņam vajadzēja turpat mašīnā uzgāzties virsū Mušanska labajai rokai un neļaut viņam izšaut. Tūlīt arī būtu pieskrējuši puiši. Bet Igors droši vien baidījās. Protams, ne jau sevis dēļ. Viņš baidījās par sievietēm. Nejaušs šāviens… un kas zina, ko tas varētu nodarīt… Bet tagad par to domāt jau ir par vēlu. Pašlaik dārga katra sekunde.

Mēs ar Vaļu jau esam pavisam tuvu.

Un tad es izšķiros. Zinu, ka Mušanskis visu uzmanību tagad pievērsis Igoram un Varvarai. Es pieeju klāt 110 otras puses, kur sēž pie stūres Eleonora Mihailovna. Apstājies pāris soļu no mašīnas mazliet uz aizmugures pusi, tā, ka Mušanskis nevar mani ieraudzīt, es sveicinādams māju ar roku. Eleonora Mihailovna tūlīt mani pamana, atver savas durtiņas un steidzīgi izkāpj no mašīnas. Uzbudinājumā viņa pat saķer mani aiz rokas.

—    Vitālik! Atkal brīnums? Ir gan laime, ka jūs esat šeit! Mēs esam nonākuši muļķīgā situācijā. 2ora galīgi pārskaities.

—    Vai tad viņš ir'šeit? — es pārsteigts jautāju.

—    Nūja. Mašīnā. Pieejiet pie viņa!

Es pabīdu Eleonoru Mihailovnu sāņus un, ne mirkli nedomādams, pa atvērtajām durtiņām metos iekšā tumšajā, pēc ādas dvakojošajā mašīnā.

Viss norisinās tik strauji un negaidīti, ka Mušanskis nepaspēj ne galvu pagriezt. Es pārveļos pār priekšējā sēdekļa atzveltni un uzgāžos Mušanskim virsū. Mušanska kreisā roka ir piespiesta, bet labo es saķeru un pagūstu izgriezt tā, ka tagad viņš var šaut vienīgi pats uz sevi.

Izrādās, ka Mušanskis nepavisam nav vārgulis, viņš lūko mani nogrūst nost, un es jūtu, ka ar vienu roku nevarēšu viņu noturēt. Bet mašīnā jau ielēcis Igors.

Tagad ir vieglāk. Iebāžu roku Mušanska kabatā, gandrīz automātiski sataustu uz viņa plaukstas pamatnes vajadzīgo vietu, un viņa krampjaini sažņaugtie pirksti atlaižas. Izķeru no viņa rokas pistoli. Arā kaut ko kliedz Eleonora Mihailovna.

No visa notikušā Mušanskis ir gluži apstulbis un tik drīz nevar attapties. Viņu ne visai laipni izvelk no mašīnas uz ietves. Mušanskis pretojas no visa spēka, acīmredzot nav spējīgs aptvert, ka tam vairs nav nekādas jēgas. Viņa niknajā sejā zvēro acis, viņš rēc, mēģina atkauties, pat kost. Divi mūsu puiši tikai ar pūlēm spēj viņu saturēt. Blakus stāv un skaļi raud Eleonora Mihailovna.

No lejas lēni piebrauc otra mūsu mašīna.

Igors jau paguvis pa radio uzņemt sakarus ar Kuzmiču un ziņo par operācijas pabeigšanu. Tiek saņemta pavēle nogādāt daļā ne tikvien Mušanski, bet arī Eleonoru Mihailovnu. Arī Varja brauks mums līdzi. Viņa ir klusa un izskatās nobijusies.

Kuzmičs ziņo, ka devis pavēli arestēt Hudišu un izdarīt kratīšanu viņa dzīvoklī. To visu paveiks novērošanas grupa. Viņi jau no rīta saņēmuši prokurora orderi. Piesardzīgais Semjons Parfentjevičs droši vien pats nemaz nenojauš, cik daudz viņa dzīvoklī saviesies zagtu mantu. Dāvanas laulātai draudzenei viņš taču par tādām neuzskata, un slavenā atslēga joprojām karājas pie sienas.

Es sēžos mašīnā, kurā iegrūž Mušanski. Nokļuvis uz aizmugurējā sēdekļa starp Petju Šuhminu un vēl vienu mūsu darbinieku, viņš norimst. Petja tādos gadījumos vienmēr atstāj uz aizturētajiem pienācīgu iespaidu.

Igors ar Varju iekāpj otrā mašīnā. Eleonora Mihailovna nonāk savējā un droši vien pirmoreiz brauc tajā kā pasažiere. Viss notikušais viņu galīgi apstulbinājis un viņa nez kādēļ nemitīgi visiem prašņā: «Kur ļ r itāliks?»

Tā, nu mēs savu tiesu šai lietā esam paveikuši. Esam atraduši un aizturējuši Mušanski, atklājuši viņa pazīšanos, savākuši un fiksējuši pirmos pierādījumus. Tagad lieta nonāks izmeklētāja rokās. Bet pēc tam būs tiesa.

Es apmierināti uzelpoju, ieklausīdamies klusumā, kas valda aiz manas muguras, un pat sāku pamazām apdomāt visādus kārtējos darbus. Tas viss ir pilnīgi dabiski. Tobrīd es taču nevarēju iedomāties, kas atklāsies jau pašā pirmajā Mušanska nopratināšanā.

Mašīnas viena pēc otras iebrauc pagalmā. Pirmo mēs izvedatn Mušanski, uzejam ar viņu otrajā stāvā un atstājam manā istabā Petjas Šuhmina un vēl viena darbinieka sabiedrībā.

Ļoti pieklājīgi lūdzam ieiet blakusistabā Eleonoru Mihailovnu. Viņa jau atguvusies, met koķetus skatienus uz darbiniekiem, mēģina pat jokot. Par mani viņa demonstratīvi neliekas ne zinis. Viņas uzmanības centrā nokļūst Vaļa Deņisovs. Eleonorai Mihailovnai šķiet, ka Vaļa vieglāk padosies viņas valdzinājumam. Viņa met uz to izteiksmīgus skatienus, palaikam grūtsirdīgi nopūšas un visādi liek saprast, cik netaisni pret viņu izturas un cik pateicīga viņa būs par līdzjūtību un palīdzību. Vaļa šo uzbrukumu stoiski iztur. Viņš pat ir ar mieru palikt pie Eleonoras Mihailovnas, kamēr mēs ar Igoru iesim pie Kuzmiča ar ziņojumu.

Kuzmičs mūs sagaida mierīgi, pat gluži ikdienišķi.

—    Nu, braši, — viņš saka. — Mušanski nopratināsim rīt no rīta. Šitento Eleonoru — to var tūlīt pat. Tikai kāds cits, nevis jūs. Un tad lai tik dodas mājās. Tiklīdz tur būs pabeigta kratīšana un vīriņš atvests šurp. Tas putniņš paliks pie mums. Sankcija viņa arestēšanai saņemta.

—    Bet Varja? — es jautāju.

—    Varju aizved mājās! Pasaki no mums visiem paldies! Kad vajadzēs, ataicināsim.

—    Un ko es lai daru, Fjodor Kuzmič? — vaicā Igors.

—    Tu? — Kuzmičs tikko manāmi pasmīn. — Ej vien mājās! No tevis nāk tāda kā šņabja smaka. Ka tik tava Alla nenodomā diezin ko!

Tikai tagad mēs ar Igoru atceramies koncertu, kuru, bez šaubām, esam jau nokavējuši. Mūsu skatieni mirkli sastopas, un mēs gandrīz reizē ceļamies kājās.

—    Vai atļaujat iet? — jautā Igors.

—    Ejiet!

Bet Kuzmičs man bija teicis «aizved», tāpēc es uzdrīkstos palūgt mašīnu, tā mums ar Igoru pašlaik ļoti noderēs.

—    Ņem! — Kuzmičs ir ar mieru.

Viss risinās tā, ka labāk nevar vēlēties. Mēs aizvedam mājās Varvaru — nogurušu, apmierinātu, briesmīgi lepnu par to lomu, kāda viņai bijusi visā šai operācijā. Mēs abi pēc kārtas atvadoties cieši paspiežam viņai roku un drāžamies uz teātri.

Tur jau tuvojas beigām koncerta pirmā daļa. Zālē mūs nelaiž, un mēs dodamies uz bufeti. Nopērkam pa pudelei alus un veselu kaudzi sviestmaižu. Abi esam izbadējušies kā vilki. Pēkšņi apjēdzu, ka tūlīt sāksies starpbrīdis, un ar gudru ziņu paņemu vēl pudeli augļ- ūdens un kūkas. Igors atzīst šo akciju par pilnīgi pareizu un savukārt nopērk, vēl šokolādes tāfelīti. Viņš norūpējies par to, kāda būs tikšanās ar Allu pēc šārīta konflikta. Situāciju vēl vairāk sarežģī tas, ka viņš nokavējis koncertu. Es viņu ļoti labi saprotu.

—   Vari būt mierīgs, — es viņam saku. — Pie viņas taču kā nekā ir Svetka.

Igors neatbild, vienīgi parausta plecus.

Mēs paspējam apēst tikai katrs divas sviestmaizes, kad sākas starpbrīdis. No zāles plūst laukā ļaužu straume, nepacietīgākie jau skrien uz bufeti, un tur vienā mirklī izveidojas rinda. Igors paliek pie galdiņa, bet mani viņš pilnvaro tikties ar dāmām. Starp citu, tādā pūlī viņas atrast nebūt nav tik vienkārši.

Beidzot es viņas pamanu foajē, kur ļaudis staigā un staigā pa apli gluži kā nebeidzamā rotaļā. Pareizāk sakot, redzu vienīgi gaišo, mazliet paspurušo Svetkas galvu un tai blakus augstu uzbužināto, bronzas krāsā vizošo, kārtīgo Allas frizūru.

Izspraucos cauri burzmai pie viņām.

Viņas par kaut ko jautri sarunājas. īstenībā runā Svetka, bet Alla, tāda stalta, baltiem zobiem, melnām, možām acīm un melnīgsnēju seju, manuprāt, tikai smaida. Skaistule, kas nu ir, tas ir. Bet Svētku, to es, redzat, nespēju aprakstīt, Svetka ir kaut kas tik dārgs un tuvs, ka man trūkst vārdu.

Svetka ierauga mani pirmā.

—          Vitjuk! — viņa priecīgi iesaucas, apķeras man ap kaklu, pievelk sev klāt un noskūpsta uz vaiga.

Mazliet samulsis saņemu šo skūpstu. Svetka ir šausmīgi nemākslota, un viņai viss iznāk tik vienkārši un jauki, ka nekā nevar pārmest. Taisnību sakot, man jau arī ļoti patīk gan viņas prieks, mani ieraugot, gan viņas skūpsts.

—          Bet kāpēc tu mani nenoskūpstīji? — es jautāju Allai.

—    Par kādiem nopelniem? — Viņa pasmaida.

—    Varbūt es šodien esmu izglābis tavu Igoru.

—          Kā tā — «izglābis»? — Acumirklī smaids pagaist no viņas sejas, un melnajās acīs jau vīd bažas.

Man sametas kauns. Ar mūsu sievām tā nedrīkst jokot, tas ir pārāk cietsirdīgi.

—          Pag, pag, — es saku. — Tieši otrādi. Viņš izglāba mani — no brāziena. Es šo to nebiju pratis paredzēt. Nu, vispār nieki.

—          Kur tad viņš ir, tas tavs glābējs? — ieprasās Svetka.

—          Ejam, — es saku. — Viņš ir tur, bufetē. Esam sagatavojuši tikšanos pienācīgā līmenī.

Un mēs dodamies uz bufeti.

Ieraudzījusi uz mūsu galdiņa sviestmaižu kaudzes, Svetka šausmās sasit rokas.

—          Ak tu tētīt! Jūs taisāties te nosēdēt visu koncertu?

—           Neraizējies, —« es saku. — Pašlaik tas viss mums vienam kampienam.

Pēkšņi Igors izvelk no pagaldes sausā vīna pudeli un nesatricināmā mierā pielej glāzes.

Es skatos viņā ar apbrīnu. Svetka priecīgi aplaudē. Smaida pat Alla. Bet tad es attopos un pārņemu iniciatīvu savās rokās.

—           Dāmas un kungi, — svinīgi saku, — lūdzu pacelt kausus! Atzīstos, šodien mums ir tādi mazi svētki. Beidzot esam aizturējuši vienu ļoti bīstamu cilvēku, un viņš vairs nenodarīs nevienam nekā ļauna. Tā ka šodien mēs esam varoņi, mēs esam malači, lai priekšniecība saka ko sacīdama.

—          Par varoņiem, kurus mēs mīlam! — Svetka paziņo un smejas.

Alla skatās uz Igoru, tas drūmi novērš acis.

—    Esi iemācījies skaisti runāt, — viņš noburkšķ.

Pēc vīna mēs ar Igoru bez kādām ceremonijām metamies virsū sviestmaizēm. Svetka un Alla pieklājīgi skrubina savas kūkas, mezdamas uz mums līdzjūtīgus skatienus. Kad starpbrīdis tuvojas beigām, sviestmaizes ir pieveiktas. Mēs dodamies uz zāli.

Tā, te nu ir Raikins! Elegantais, sirmais, pievilcīgais Raikins. Mēs ar Svētku brīžam skaļi smejam kā negudri, brīžam pieklustam, kad piepeši dvēselē sūri iesmeldzās kāda stīdziņa. Un līdz ar mums smejas un pieklust visa milzīgā zāle.

Raikins maina maskas, Raikins iegūst aizvien jaunu veidu. Vīrieši un sievietes, veci un jauni! Tipi! Mūsu acu priekšā mainās tips pēc tipa. Dažiem mēs draudzīgi uzsmaidām, par citiem smejamies, bet vēl citus … tos mēs ienīstam!

Koncerts beidzas.

Mēs izejam no teātra un pa ceļam, cits citu pārtraukdami, atceramies te vienu ainiņu, te otru, te atkal kādu mākslinieka repliku, intonāciju vai žestu.

—    Labi gan, ka atnācām, — saka Igors.

—    Paldies Vitālijam, — piebilst Alla. — Un Svētai.

Jā, Alla ir divkārt apmierināta — to var redzēt jau

no viņas sejas. Un es metu ar acīm Svetkai. Protams, arī viņa visu saprot.

Mēs atvadāmies. Otkaļenko pārim šeit jākāpj trolejbusā. Bet mēs ar Svētku ejam kājām. Rokās saķērušies, ejam un ejam pa bezgalīgajām ielām. Mums ir labi, tik labi kā nevienam!

Kad es atvados no Svetkas, kad apskauju viņu un skūpstu kāpņu telpā pie viņas dzīvokļa durvīm, man pēkšņi pasprūk:

—     Svetka, saproti, līdz decembrim taču ir pārāk ilgi!

Viņa klusēdama pamaj ar galvu un piespiež seju pie manām krūtīm.

No rīta Kuzmiča kabinetā ieved Mušanski. Pirmā nopratināšana. Tajā piedalāmies arī mēs ar Igoru.

Jā, pamatīgi gan tas artists noplucis pagājušās nakts laikā. Melnie, iesirmie mati sasukāti nevīžīgi, lielās, izteiksmīgās acis tagad ir blāvas un raugās saspringti, mute tā sakniebta, ka lūpas nemaz nav redzamas. Vaigus un zodu klāj pasirmi rugāji. Uzvalks saburzīts. Taču izturēties Mušanskis pagaidām izturas mierīgi, pat mazliet nicīgi.

—           Sēdieties, — tāpat ļoti mierīgi saka Kuzmičs. — Bez protokola, — viņš brīdina, — tiks ierakstīts arī magnetofonā.

—          Tehniskā revolūcija. — Mušanskis nosmīn. — Izrādās, ka arī pie jums. Apsveicu!

Un viņš ākstīgi paklanās.

—           Māžoties neieteicu, — Kuzmičs brīdina. — Un sākumam nosauciet savu uzvārdu, vārdu!

—    Krotkovs Georgijs …

Taču Kuzmičs viņu pārtrauc:

—          Nevajag! Visus septiņus uzvārdus nevajag nosaukt! Pietiks ar vienu pašu — ar pirmo.

Kuzmiča tonis ir ikdienišķi mierīgs, no dusmām ne vēsts, viņš drīzāk dod padomu nekā pavēl. Mušanskis brīdi vērīgi, acis nemirkšķinādams, skatās viņā, pēc tam aprauti noprasa:

—    Vai tad visi septiņi jums neinteresē?

—           Nē, — Kuzmičs atbild. — Vajadzīgs, lai šoreiz jūs tiesā ar īsto uzvārdu. Pēdējoreiz, es ceru.

—           Kāpēc tad pēdējo? — Mušanskis kļūst piesardzīgs.

—    Es tā ceru.

—          Kāpēc jūs tā cerat?! — Mušanskim pasprūk kliedziens. — Kāpēc, es prasu?!

Oho, kā viņam sabendēti nervi, kā viņš baidās no šīs jaunās tiesas, kurā figurēs ne vien kā zaglis, bet varbūt arī kā slepkava! Taču Kuzmičs par to neliekas ne zinis.

—           Jautāšu es, — viņš mierīgi saka. — Vienīgi es. Bet jūs atbildēsiet. Turklāt taisnību. Brīdinu, ka ar meliem cauri netiksiet. Tātad — jūsu īstais uzvārds?

—    Nu labi, Mušanskis. Georgijs Fiļipovičs.

—           Lūk, tas ir pavisam kas cits, — Kuzmičs nesatricināmi mierīgi atzīst. — Ejam tālāk! Kur un kad esat dzimis, kur mācījāties?

Mušanskis turpina Sacīt taisnību. Tas viņam rada pat zināmu atvieglojuma sajūtu. Saspringums izgaist, viņš pārmet vienu kāju pār otru, lūdz uzsmēķēt.

—    Tātad kļuvāt aktieris, — Kuzmičs konstatē. — Un kur jums bija pirmā zādzība, ko apzagāt?

—    Penzā, — Mušanskis nevērīgi atbild, eleganti kūpinādams cigareti. — Teātra galveno režisoru. Tas, es jums teikšu, bija neiedomājams lops. Bez tam vēl ša-ausmīgi neapdāvināts. Starp mums runājot, tā tas ir lielākajā daļā teātru. Nejēgas, karjeristi — tie rāpjas uz augšu. Turpretim patiess, īsts talants vienmēr ir neaizsargāts. To spaida un kājām bradā. — Viņš teatrāli nopūšas un ar roku novelk pār pieri. — Es to nespēju izturēt. Es viņus visus nicināju, neieredzēju. Un cietu. Ak, kā es cietu! Ja kādreiz kāds pasaulē…

Viņa balss kļuvusi spēcīgāka, sāk trīcēt, acis spīd iedvesmā. Mušanskis aizvien vairāk iejūtas cietēja un neatzīta ģēnija lomā. Taču Kuzmičs diezgan nekautrīgi viņu pārtrauc:

—    To visu vēlāk! — Viņš kategoriski uzsit ar plaukstu pa galdu. — Par tām ciešanām. Pagaidām nodarbosimies ar jūsu noziegumiem. Bez tam nevis ar vecajiem, bet ar pēdējiem. Starp citu, agrāk jūs arestu starplaikos tomēr strādājāt teātros, bet vēlāk vairs ne. Kāpēc tā?

—    Es pārliecinājos, cik cilvēki ir nenovīdīgi un ļauni, — patētiski atbild Mušanskis. — Ak, ja mani jel kur būtu pienācīgi novērtējuši! Kaut jel kur. Bet kas to deva! Un izmisīgā, nevienlīdzīgā cīņā gāja bojā mans talants. Jūs to nevarat saprast. Jūs nevarat saprast mākslinieka dvēseli. Jūs …

—    Kas tur ko nesaprast, — Kuzmičs rāmi iebilst. — Mums nākas saprast visādas dvēseles. Sapratīsim arī jūsējo.

Interesanti, vai Mušanskis tiešām uzskata, ka viņa izcilo talantu kāds pazudinājis, vai arī tā ir tikai skaudība, parasta skaudība, kādu izjūt cilvēks, kas apzinās, ka ir neapdāvināts. Kā jūs zināt, dzīvē sastopami abi varianti. Bet ir vēl arī trešais. Spriedelēšana par pazudinātu talantu vajadzīga tikai kā aizsegs, bet runas par citu cilvēku, turklāt vispārēju netikumību — lai

attaisnotu savējo. Sīka, nelietīga dvēselīte bez tā nemaz nevar eksistēt.

-— Labi, — Kuzmičs nosaka. — Pietiek runāt par teātri un talantu! Tagad būs jautājums citā sakarībā. Agrāk jūs nodarbojāties ar dzīvokļu apzagšanu, vai ne?

—    Pieņemsim, — Mušanskis augstsirdīgi apstiprina.

—    Kāpēc tagad esat sācis apzagt viesnīcas?

—    Es?… — Mušanskis brīnās gaužām dabiski.

—   Jūs jaucat mani ar kādu citu.

—          Varbūt ar 2oru Krotkovu? — Kuzmičs pasmīn. — Hudišu laulātais pāris ir pārliecināts, ka jūs esat Krotkovs.

—    Tas nav asprātīgi, — Mušanskis strupi atcērt.

Viņam jūtami bojājas garastāvoklis.

—           Bet vai noliegt to, ko mēs jau zinām, ir asprātīgi? — Kuzmičs jautā. — To jums uzreiz vajadzēja saprast.

—          Es nekā negribu saprast, — Mušanskis izaicinoši atbild. — Atkārtoju, jūs jaucat mani ar kādu citu.

—          Nē, mēs ne ar vienu jūs nejaucam! — Kuzmičs purina galvu. — Jūs uzzīmēs darbinieki visās Maskavas viesnīcās, kurās esat bijis. Pēc tam mēs jūs aizvedīsim uz Ļeņingradu un Harkovu. Varat būt drošs, ka arī tur jūs uzzīmēs. Jūsu izskats ir tāds, kas ļoti paliek prātā. Un noziegumi arī. Jo sevišķi pēdējais.

Es ievēroju, kā Mušanskim sāk nervozi raustīties mutes kaktiņi. ,

—    Jā-a, — nesatricināmā mierā turpina Kuzmičs.

—     Pēdējoreiz jūs nonācāt līdz slepkavībai. Bet pēc tam sagādājāt arī pistoli.

—           Pūlis! — Mušanskis nikni kliedz. — Pūlis var novest personību līdz ārkārtējiem pašaizsargāšanās līdzekļiem! Un tad personība ķeras pie ieroča! Vai jūs to varat saprast?!

—          Ja katra personība ķersies pie ieroča, kas tad būs? — Kuzmičs jautā.

—           Es nerunāju par katru personību. — Mušanskis nicīgi parausta plecus. — Es runāju par personību ar lielo burtu.

—          Ar lielo burtu sākas vārds, kas prasa cieņu, — Kuzmičs mierīgi nosaka. — Ikviena cilvēka vārdu raksta ar lielo burtu. Bet var zaudēt cieņu un palikt tikai ar lielo burtu vien.

—           Kādu cieņu, ja drīkst zināt? — Mušanskis ironiski apjautājas.

—    Cilvēku cieņu. Citu jau nav no kā to gaidīt.

Mušanskis parausta plecus, ar visu savu izskatu

pauzdams visdziļāko nicinājumu.

—           Labi, -— Kuzmičs saka, — pietiek vaibstīti es! Pagaidām jūs esat zaglis, Mušanski! Visparastākais zaglis. Un šis vārds ar lielo burtu nekad nav rakstīts ..; tāpat kā vārds «slepkava».

—           Es neesmu slepkava! … — Mušanskis kliedz un zveļ ar dūri pa galdu.

—          Mēs nonāksim arī līdz šai epizodei. Bet pagaidām — vai jūs atzīstaties sešās zādzībās, ko esat izdarījis Maskavā?

Mušanskis strupi izlabo:

—    Piecas!

—          Kuras piecas tad jūs atzīstat? — Kuzmičs mierīgi apprasās.

Mušanskis steidzīgi uzskaita pirmās piecas zādzības. Tās viņš «uzņemas». Glābiņa taču nav — to viņš saprot. Bet kāpēc viņš «neņem» sesto? Protams, tur ir arī slepkavības mēģinājums. Taču arī no tās nav glābiņa.

Acīmredzot to visu saprot arī Kuzmičs.

—    Bet sestā? — viņš jautā.

—           Sestās nav bijis, — Mušanskis paziņo kategoriskā tonī.

Pēkšņi es atceros nozudušo tā luksusnumura iemītnieku. Atceros, ka mēs tā arī nezinām, ko Mušanskis tai numurā paņēmis. Tādēļ pagaidām šo zādzību nav iespējams viņam inkriminēt. Bet kā to var zināt Mušanskis?

—           Jūs esat bijis tur, tajā sestajā viesnīcā, — saka Kuzmičs. — Jūs tur esat redzēts un iegaumēts. Labi iegaumēts. Tur jūs pirmo reizi ķērāties pie slepkavības.

—           Tā nav slepkavība!… Es negribēju nogalināt! … — Mušanskis atkal kliedz, un viņa lielajās, melnajās acīs vīd bailes. — Tā ir tikai… pašaizsargāšanās, ja vēlaties zināt… Es negribēju! Negribēju, vai saprotat?!

—           Labi, — Kuzmičs nosaka. — Ar to visu nodarbosies izmeklētājs. Man jūs pasakiet tikai vienu: kādas mantas jūs paņēmāt sestajā viesnīcā, tai pašā luksus- numurā, kurā uzbrukāt sievietei? Pats taču saprotat, ka par to jums nekāds papildu sods nedraud. Vai nu viena zādzība vairāk, vai mazāk. Jums jau tāpat to ir pietiekami. Bez tam tā kā tā jau atzināties, ka esat bijis tai numurā. Esat taču bijis?

—    Biju … — Mušanskis izdabū pār lūpām.

—    Ko tad jūs tur paņēmāt?

—    Neko nepaņēmu.

Man par pārsteigumu, viņš pēkšņi kļūst mundrāks.

—    Nu, nu, — saka Kuzmičs, — es taču jums

teicu …

—    Es ārkārtīgi labi sapratu, ko jūs man teicāt.

Mušanskis atgāžas krēslā un palūdz vēl vienu cigareti.

Viņš atkal gatavojas spēlēt kārtējo lomu. Viņam šķiet, ka ir vispiemērotākais brīdis. Kā nu ne! Mēs kaut ko nezinām, bet viņš, redz, zina un, ja viņam labpatiksies, tad pateiks. Bet, ja negribēs, tad neteiks arī. Un mēs tur nekā nevarēsim darīt.

Tomēr Kuzmičs joprojām paliek nesatricināmi mierīgs.

—    Kāpēc tad jūs sakāt nepatiesību? — viņš vaicā.

—          Es saku vistīrāko patiesību, — Mušanskis noskalda tādā tonī, it kā savu mūžu nebūtu melojis un aizdomas viņu apvainotu.

—           Tātad jūs nobijāties no tā, kas bija noticis, un steidzāties aizmukt, nekā nepaņēmis, vai ne? — Kuzmičs jautā atkal.

—    Es? Nobijos?

Mušanskis liek saprast, ka atkal tiek apvainots. Pretīgi skatīties uz šiem kumēdiņiem, un es brīnos, kādēļ gan Kuzmičs nesauc viņu pie kārtības.

—          Kāpēc tad jūs nekā nepaņēmāt? — Kuzmičs turpina prašņāt ar neizprotamu pacietību.

Ko viņam vajag? Kāpēc viņš visu laiku riņķo ap šo zādzību? Būtu labāk atstājis to visu izmeklētājam, gan tas izdibinās pats. Spriežot pēc Igora sejas, skaidrs, ka arī viņš nevar saprast šo neatlaidību.

—          Kāpēc nepaņēmu? — Mušanskis nevērīgi pārjautā un akurāti nokrata cigaretes pelnus. — Izņemot nožēlojamas lupatas, nekā vairāk tam kungam nebija.

Viņš nicīgi saviebjas.

—    Bet nauda?

—          Naudas nebija, — Mušanskis atcērt un pēkšņi iesit sev pa pieri. — Ak nē! Piedošanu! Biju piemirsis. Divas mantiņas es tomēr tur pakampu. Divas gaužām jaukas jaciņas.

—    Un? …

—    Un iegrūdu Elločkai. — Mušanskis vēlīgi smaida.

— Vai ārzemju? — Kuzmičs prašņā tālāk.

—    Iedomājieties tikai — mūsējās!

Pēkšņi Kuzmičs beidz nopratināšanu.

—          Viss, — viņš paziņo. — Šodien jūs iepazīsieties ar izmeklētāju, kas nodarbosies ar jūsu lietu.

—          Piedodiet, — pieklājīgi jautā Mušanskis, — bet kas ir ar cienījamo Semjonu Parfentjeviču?

—          Mazcienījamais Semjons Parfentjevičs ir arestēts. — Kuzmičs pasmīn. — Viņa dzīvoklī atrastas zagtas mantas. Starp citu, jūsu nozagtas.

Tad viņš izsauc konvoju un Mušanski aizved.

Pēc tam Kuzmičs kādu laiku klusē, braucīdams ar plaukstu pakausi. Tad aizsmēķē. Tagad viņš smēķē reti un tā piesardzīgi, negribīgi.

—          Nu tad, mani mīļie, — Kuzmičs saka. — Tagad man kaut kas jums jāpaziņo. Liekas — ir pats īstais laiks. Vai jūs pilsoni Nikolovu atceraties?

—          Kā nu ne! — mēs ar Igoru gandrīz reizē atbildam.

Kā gan lai mēs viņu neatcerētos? Aizdomīgi steidzama bija viņa aizlidošana uz Penzu. Bet galvenais — mūsu Kuzmiča mīklainā rīcība pēc piezvanīšanas uz lidostas ziņu biroju, kad viņš mums paziņoja, ka ar visu to nodarbošoties pats. Kā lai kaut ko tādu aizmirst?

Bez šaubām, arī Kuzmičs ir pārliecināts, ka mēs šo pilsoni Nikolovu ļoti labi atceramies, tomēr viņš drošības pēc vēl precizē:

—          Tas bija viņa numurs, kur Mušanskis neatrada nekā cita kā vien divas jaciņas. Tad nu tā. Vispirms būs interesanti tās redzēt. Vakar Hudiša dzīvokļa kratīšanā mēs nezinājām, ka tās ir zagtas. Šī kļūda jāizlabo. — Viņš skatās uz Igoru. — Varbūt tu aizbrauksi? Tomēr ne, — viņš pats sevi pārtrauc. — Tev nebūs ērti. Tu tikies ar Eleonoru… citādos apstākļos.

Protams, mēs Kuzmičam piekrītam. Ne es, ne Igors nedrīkstam braukt uz turieni, lai izdarītu kratīšanu.

—   Brauks Deņisovs, — Kuzmičs nolemj, tūlīt pat izsauc pa telefonu Vaļu, bet mums pasaka: — Jūs pagaidiet! Būs runāšana.

—    Lai vēl aizbrauc arī pie Ļaļas, — es atgādinu. — Viņai ir lādīte ar ārkārtīgi retiem izrakteņiem. Vai atceraties — no tās zādzības viesnīcā.

Kuzmičs pamāj ar galvu.

Pēc mirkļa kabinetā ienāk Vaļa Deņisovs. Viņš saņem no Kuzmiča sīku instrukciju, pēc tam Kuzmičs zvana prokuroram, sarunā ar to par orderi atkārtotai kratīšanai, pēc tam Vaļa aiziet.

Kuzmičs pievēršas mums un turpina pārtraukto sarunu:

—    Tagad par to Nikolovu. Pirmkārt. Kā jūs atceraties, viņš bija paziņojis, ka steidzoties uz lidmašīnu. Pat biļeti novicinājis. Un vēl jūs droši vien atceraties, ka es šai sakarībā ievācu šādas tādas izziņas. — Viņš pagriežas, izņem no blakus stāvošā seifa mums jau pazīstamo mapi un paņem no tās lapu ar savām piezīmēm, pēc tam uzliek brilles un turpina: — Man iedeva šitādu izziņu. Mums, pāreizāk sakot, Nikolovam vajadzīgajā laikā lidmašīna uz Penzu nav lidojusi, un vispār tajā laikā no Maskavas izlidojušas tikai septiņas lidmašīnas. Neskaitot ārzemju un specreisus. Es palūdzu pārbaudīt šo septiņu lidmašīnu pasažieru sarakstus. Nikolova tur nebija. Tātad viņš neko nevarēja nokaēt. Un tur, viesnīcā, viņš bija vicinājis kaut kādu citu biļeti. No tā varam secināt: viņš gluži vienkārši steidzās aizlaisties no viesnīcas, nozust. Kāpēc? Pagaidām nav zināms. Tomēr tas viss ir aizdomīgi.

—    Viņš varēja nopirkt biļeti uz cita vārda, — ierunājas Igors. — Un uzrādīt svešu pasi.

—    Protams, ka varēja, — Kuzmičs piekrīt. — Bet tas būtu pavisam aizdomīgi. Vai nav tiesa?

Mēs klusēdami pamājam ar galvu un ar interesi gaidām, ko viņš vēl sacīs. Protams, šai gadījumā viss ir aizdomīgi. Pat ļoti aizdomīgi,

—   Tagad otrkārt, — Kuzmičs turpina. — Pats galvenais. Kas jums nav zināms. Jurijs Anatoļjevičs, mūsu eksperts, atrada Nikolova numurā zīmīti. Es jums to nerādīju, lai jūs pirms laika nelauzītu par to galvu. Un nenovirzītos no sava uzdevuma. Redzat, te tā ir. — Kuzmičs izņem no mapes saburzītu papīra gabaliņu un saudzīgi to nogludina. — Te uzrakstīti kaut kādi skaitļi, lieli skaitļi, tūkstoši, desmittūkstoši, āre, pat simttūkstoš! Skaidrs, ka Mušanskim tā nav izkritusi. Bez tam ar viņa roku tā nav rakstīta. Jurijs Anatoļjevičs pārbaudīja. Mušanska rokraksta paraugs jau bija lietās atrodams. Tātad to rakstījis Nikolovs. Kas tie par skaitļiem, to grūti saprast. Bez tam viņš te ar šiem skaitļiem izdarījis visas četras aritmētiskās darbības. Kaut ko saskaitījis, kaut ko dalījis un tā tālāk. Bet, redzat, kas ir interesanti. Tas viss nav rakstīts ar vienu roku. Arī to Jurijs Anatoļjevičs konstatēja. Kāds šos skaitļus Nikolovam pārlabojis, izsvītrojis un ierakstījis citus. Vai arī, protams, otrādi: kāds tos uzrakstījis, bet labojis Nikolovs. Iznāk tā, ka sēdējuši divatā, pūlējušies, strīdējušies. Viņiem bijis kaut kāds komerciāls strīds, konkrēts, izteikts skaitļos. Turklāt tie visi uzrakstīti steigā, nevērīgi. Tādēļ mēs varam pieņemt, ka viņi abi tos rakstījuši strīdēdamies, mēģinādami viens otram kaut ko pierādīt, un tūlīt jau kaut ko aprēķinājuši. Un ne jau tādēļ, lai atcerētos, ne jau domādami par priekšdienām. Ja tā, tad Nikolovs būtu šo zīmīti paslēpis. Bet viņi bija vienojušies, un zīmīte itin kā vairs nebūtu vajadzīga. Kas viņus zina, varbūt uz priekiem turpat arī iedzēra! Vārdu sakot, tas papīriņš mani ļoti ieinteresēja. Are, paskatieties!

Kuzmičs sniedz mums zīmīti. Mēs to uzmanīgi apskatām. Jā, ļoti aizdomīgs papīrs. Sevišķi pēc visa, ko par to stāstīja Kuzmičs.

—    Un vēl kas, — Kuzmičs pa to laiku turpina. •— Es arī runāju ar tās viesnīcas stāva dežuranti. Pēc viņas teiktā iznāk, ka tovakar Nikolovs atgriezies viesnīcā mierīgs, sasveicinājies un par prombraukšanu nekā neesot teicis. Iegājis savā numurā, bet pēc kādām desmit minūtēm pēkšņi paziņojis, ka esot steidzami jābrauc projām. Viņš ļoti steidzies un nervozējis. Tāpēc dežurante, nevarēdama atrast istabeni, pati, kā viņa saka, stipri pavirši apskatījusi numuru. Tik ļoti viņš steidzinājis. Ko mēs varētu no tā visa secināt? Visvairāk ticams, ka viņš nolēmis bēgt projām no viesnīcas, kad pamanījis zādzību. Tieši zādzību, nevis slepkavību. Viņš taču vispirms pats bija meklējis istabeni. Pēc tam viņš nevis vienkārši aizbēga, bet nozuda. Ko gan tas savukārt varētu nozīmēt? Sākumā es nospriedu tā: viņam kaut kas svarīgs nozagts, tāpēc izbijies. Vienīgi Mušanskis varēja mums pateikt, ko tajā numurā nozadzis. Tagad nu izrādās, ka tikai divas jaciņas. Vai tad tādēļ bija vērts celt tādu paniku?

—   Bet ja nu viņš tomēr atklājis, ka notikusi slepkavība? — es pajautāju.

—   Tā taču nebija slepkavība, — Kuzmičs iebilst. — Viņš varēja atklāt, ka istabā guļ ievainota sieviete. Tādā gadījumā vajadzēja sniegt palīdzību, sacelt trauksmi. Bet viņš aizbēga un nozuda.

—   Ir gan izveidojusies interesanta ainiņa, — noraizējies saka Igors.

—   Tumša bilde, — Kuzmičs atbild. — Man tāda nojauta, ka Nikolovs ir bīstamāks putns nekā Mušanskis. Un steidzīgi jāķeras pie šīs lietas, mani mīļie!

OTRĀ DAĻA

SAREŽĢĪTĪBAS KVADRĀTS

I nodaļa

TUMSA, KURĀ TOMĒR KAUT KO VAR SASKATĪT

Tātad pēc tam, kad bija arestēts Mušanskis, šis neizdevies artists un pilnīgi izveidojies slepkava, uzradās jauna persona — nozudušais iemītnieks ar uzvārdu Nikolovs, kas bija dzīvojis pēdējā luksusnu- murā, kurā iekļuva Mušanskis. Nikolovs dzīvo Penzā, bet līdz šim vēl nav tur ieradies. Pēc visa spriežot, viņš ir tumša persona. Precīzi runājot, šāds secinājums mums rodas no sekojošiem apstākļiem: viņa steidzīgā aizbraukšana no viesnīcas, tiklīdz viņš bija konstatējis, ka numurā notikusi zādzība; acīm redzamie meli par lidmašīnas biļeti, jo, pirmkārt, neviena lidmašīna. todien Ivanu Haritonoviču Nikolovu nav aizvedusi, otrkārt, ja Nikolovs aizlidojis ar viltotu pasi vai vispār nav aizlidojis, bet gan aizbraucis, pieņemsim, ar vilcienu, tad arī tas ir tikpat aizdomīgi, un, beidzot, viņa numurā atrastā dīvainā zīmīte ar skaitļiem.

Tomēr mums viņš jāatrod galvenokārt tādēļ, lai pierādītu Mušanska sesto zādzību. Un Kuzmičs to uzdod man. Esmu apmierināts. Man arī pašam ļoti interesē uzzināt, kas tad tas Ivans Haritonovičs Nikolovs īstenībā ir vai arī, kā mēdz sacīt kāds mans draugs, «kādā sfērā mīt viņa vitālās intereses».

Šai ziņā Penza mums nekā interesanta nepavēstīja un aprobežojās tikai ar formālu izziņu. Tātad viņiem citu materiālu nav. Bet tas savukārt nozīmē to, ka pilsonis Nikolovs vai nu ļoti izmanīgi maskē savus tumšos darbus, īsto «savu interešu sfēru», vai arī tā atrodas ārpus Penzas, vai varbūt galu galā tās vispār nemaz nav un tas viss ir blēņas un nejaušas sagadīšanās.

Tātad Penza mums pagaidām nekā nedeva.

Bet ir vēl otra vieta, kur var smelties šādas tādas ziņas par noslēpumaino pilsoni Nikolovu. Tā ir viesnīca, kurā viņš bija dzīvojis. Lai gan jau pagājušas divas nedēļas, kopš viņš no turienes pazudis, tomēr tur ir cilvēki, kas viņu atceras. Konkrēti — kāds Viktors Sbokijs, blakusnumura iemītnieks. Tas ir ļoti jauks puisis, kādas pazīstamas «B» klases futbolkomandas treneris. Komandai atgadījušās nepatikšanas, un viņš atbraucis, lai komitejā visu nokārtotu. Viņš tad arī pastāsta man šo to interesantu par bijušo blakusnumura iemītnieku.

—    Zini, — viņš saka, — taisni traks var palikt, kāda meitene vienreiz bija pie viņa atnākusi. Vārdu es diemžēl nezinu. Nu, bet skaista… — viņš sapņaini piebilst. — Tas arī viss, ko es_tev varu pateikt.

Mēs sēžam jau pusstundu. Arā akla tumsa. Viktors sniedz man konjaka glāzi, es pateicos, tomēr viņa roku atvairu. Dienests!

—    Saproti, kas par lietu, — es saku. — Taisnību sakot, man tas Nikolovs vajadzīgs tikai viena iemesla dēļ. Viņš aizbrauca, nepaspējis paziņot par zādzību. Un mēs pat nezinām, kādas mantas viņam pazudušas. Bet bez tā, pats saproti, grūti atrast zagli.

—    Vai tad jūs nezināt, kur viņš dzīvo, kādā pilsētā? — Viktors ieinteresēts jautā. — Viņš taču bija nodevis pasi, izpildījis reģistrācijas lapiņu.

—    Tas viss ir zināms. Viņš dzīvo Penzā. Taču vēl līdz šim nav tur ieradies. Bet mums viss jānoskaidro pēc iespējas drīzāk. Vai tu nezini, uz kurieni viņš taisījās no Maskavas braukt?

Viktors nogrimst domās, un vienu mirkli viņa skatiens šķiet aizklīstam tālumā. Tad viņš parausta plecus.

—    Kas viņu zina! Manā klātbūtnē viņš zvanīja uz dažādām pilsētām.

—    Vai neatceries, uz kurieni?

—    Zvanīja uz Rostovu, uz Odesu. Vēl uz kaut kurieni. Nosauca vienu tādu pilsētu, kādu nekad pat dzirdējis neesmu. Kaut gan mēs izbraukumos esam spēlējuši daudzās pilsētās.

—    Vai viņš nesolīja pie kāda aizbraukt?

—    Neatceros. Kaut gan… —« Viktors pasmīn. — Liekas, viņu aicināja uz Odesu.

—    Bet kādi cilvēki nāca pie viņa uz šejieni, vai neatceries? Protams, neskaitot to meiteni.

—    Nāca visādi. Taču manā klātbūtnē neviens nesēdēja. Un viņš nav mani ne ar vienu iepazīstinājis. Reiz es gan vienu pie viņa sastapu, tas jau gāja projām. Tāds resns, gandrīz nevar aiztaisīt žaketi, biksītes īsiņas, kuļājas ap stilbiem. Taisni jāsmejas! Tas bija par kaut ko uzbudināts.

—    Vai neatceries, kā sauc?

—    Ivans Haritonovičs kaut kā viņu sauca gan. Paga … Grigorijs … bet tālāk … liekas — Semjono- vičs. īsti neatceros. Viņi jau atvadījās. Tas resnis visu laiku ņaukstēja: «Tikai nepazudini…» Riebās klausīties. Un vēl vienu es sastapu gaitenī. Pa dienu…

Viktors jau noskaņojies kavēties atmiņās. Liekas — viņam pat dara prieku tas, ka viņā tik uzmanīgi klausās.

—    … Interesanti zināt, kāpēc visi no viņa tā baidās, — Viktors turpina, automātiski aizpīpēdams jaunu cigareti. — Tas otrs, tāds tieviņš, portfeli rokā, ieraudzīja, ka es iznāku no blakusnumura, pienāk pie manis un, zini, tā laipnīgi, bikli jautā: «Vai nezināt, jūsu kaimiņš Ivans Haritonovičs mājā?» Es saku: «Pieklauvējiet! Var būt, ka mājā.» — «Mēģināju,» šis atbild. «Neatsaucās. Domāju, varbūt nolicies atpūsties. Tad neērti traucēt… Vajadzēs pienākt vēlāk.» Es viņam saku: «Parasti viņš ir mājā vakaros.» — «Vai nezināt, kā viņu varētu satikt pa dienu? Vakarā es nekādi nevaru.» — «Dienā gan viņa te nav,» es atsaku. Vispār mēs tā kulturāli aprunājāmies.

Šī saruna dara friani uzmanīgu. Tas cilvēks gaitenī nez kādēļ neiziet man no prāta, un neviļus domas atkal un atkal atgriežas pie viņa. Patiesi — viņš izturējies dīvaini. Kāpēc viņš var atnākt tikai dienā? Kāpēc vakarā nevar pat piezvanīt? Un kāpēc viņš prasa kaimiņam, nevis stāva dežurantei? Viņai taču skaidri zināms, vai Nikolovs ir mājā vai nav.

Es nolemju, ka laiks atvadīties no Viktora un izdarīt vēl kaut ko. Izeju gaitenī un paskatos pulkstenī. Ir jau seši vakarā. Tātad pie Viktora esmu nosēdējis vismaz divas stundas. Taču tas nebija velti, nē, velti tas nebija!

Tagad jāaprunājas ar stāva dežuranti. Bet vispirms es ieeju viesnīcas direktora vietnieka kabinetā un lūdzu atļauju izmantot viņa telefonu. Viņš zina, no kurienes esmu, un, ar plašu žestu norādījis uz telefonu, smalkjūtīgi iziet no istabas. Es zvanu Vaļam Deņisovam, viņš ir mans palīgs šai jaunajā lietā. Dodu Vaļam uzdevumu un norunāju tikties pēc divām stundām.

Tad es atkal uzeju trešajā stāvā un sameklēju stāva dežuranti nelielā, mājīgā hallē ar mīkstām mēbelēm un obligāto televizoru. Pie galdiņa blakus liftam ne visai jauna, tukla sieviete ar brillēm un sniegbaltu, čaukstošu virsvalku kaut ko raksta burtnīcā. Mēs sasveicināmies kā seni paziņas. Protams, viņa mani atceras, bet es viņu vēl jo sevišķi. Uzklausījusi manus jautājumus, Jekaterina Osipovna iegrimst domās, noņem brilles, un tikai tad es redzu, kāda viņai veca, nogurusi seja.

—    Pie viņa nāca visādi, — viņa saka. — Vai tad var paturēt prātā? Reiz bija atnācis viens cilvēks — tas man palicis atmiņā —, tāds solīds, sārts, mētelis, zināt, neaizpogāts, žakete arī, droši vien viņam bija karsti. Bet nu tik jautrs, laipns, runīgs, ka vai nu! Sākumā viņš man dikti patikās. Es pat aizvadīju viņu līdz tam «luksusam».

Pēkšņi Jekaterina Osipovna nopūšas.

—    Pēcāk, — viņa saka, — nezinu, kas viņiem tur bija noticis, bet viņš iznāca no turienes tāds, jāsaka skaidri, pavisam cits cilvēks. Balts kā krīts, tikko velk kājas, bet ar roku, zināt, zem mēteļa visu laiku berzē kreisajā pusē krūtis. Atvilkās līdz manam galdam, smagi atkrita krēslā un sacīja: «Vai jums nebūtu sirds pilieniņi? Manam draugam nav.» Nezinu, kā viņš vispār tika līdz mājām. Pāris dienu viņš man neizgāja no prāta.

Viņa bēdīgi šūpo galvu un atkal nopūšas.

—    Reiz pie viņa bija atnākusi meitene, — es saku. — Pavisam jauniņa, skaista, ar gariem matiem. Vai jūs neredzējāt?

— Meitene? — Jekaterina Osipovna pārjautā. — Nē, neatceros.

— Un vēl kas. Reiz dienas laikā viņu meklējis kāds cilvēks. — Es turpinu atsaukt atmiņā savu sarunu ar Viktoru. — Prasījis

Te pēkšņi man iešaujas prātā jauna doma, tik negaidīta un dīvaina, ka es neviļus apklustu, baidīdamies, lai tā nepagaist, un tai pašā laikā neatrazdams tai vietu jau zināmo, konstatēto faktu virknē.

Izmantodama klusuma brīdi, Jekaterina Osipovna painteresējas:

—    Bet kad būs tiesa tam neģēlim, kas bija ielīdis luksusnumurā?

— Ne tik drīz, — es izklaidīgi atbildu. — Viņš daudz kur ielīdis, tas viss vēl jānoskaidro.

Un, ātri atvadījies, es gandrīz skriešus atgriežos numurā, kur dzīvo Viktors. Par laimi, viņš nav paspējis aiziet projām. Protams, Viktors par manu pēkšņo atgriešanos ir pārsteigts un pat mazliet uztraucies.

—    Vai tu varētu pazīt to cilvēku, kuru pa dienu satiki gaitenī? — es bez vilcināšanās noprasu. — Nu, to, kas negribēja Nikolovu traucēt.

—    Laikam jau varētu, — Viktors nedroši atbild.

Vai tiešām tas bijis Mušanskis?! Bet tad … tad rodas

vesels tūkstotis dažādu jautājumu. Nē, pagaidām labāk par to nedomāt! Norunāju ar Viktoru, kurā laikā viņš rītdien atnāks pie mums uz daļu.

Es steidzos uz daļu, kur mani gaida Vaļa Deņisovs. Pa ceļam pārdomāju šai dienā iegūtās ziņas. To ir diezgan daudz. Tās raksturo Nikolovu samērā uzskatāmi, kaut arī ne «gluži precīzi. Šī persona kļūst aizvien interesantāka. Taču par to, kur viņš palicis, pagaidām nav nekādu ziņu. Varbūt Vaļa būs kaut ko izdibinājis?

Kad steidzos, man vienmēr šķiet, ka trolejbuss velkas neiedomājami lēni. Es esmu ejā tā iespiests — kā nekā ir taču maksimumstunda! — ka nav pat nekādas vajadzības turēties pie augšējā stieņa, jo gluži vienkārši nebūtu kur nokrist arī tad, ja trolejbuss spēji nobremzētu. Savā ziņā ērti. Par augumu nevaru sūdzēties, tādēļ pāri visām galvām vēroju vadītāja kabīni un pasažierus, kas pieturās kāpj ārā.

Pavisam negaidot tālu priekšā ieraugu Igoru. Negaidot tādēļ, ka, cik man zināms, pašlaik viņam jābūt pavisam otrā pilsētas malā. Vēl jo dīvaināk ir tas, ka Igoram blakus pamanu diezgan simpātisku un tā kā mazliet pazīstamu kādas meitenes sejiņu, — nekādi dienesta pienākumi nevarētu savest kopā šo meiteni ar Igoru, kaut gan savā ziņā viņa ir mūsu kolēģe. Viņi klusē un pat skatās katrs uz savu pusi kā sveši. Hm… Es labi varu saskatīt sava drauga profilu. Igors ir nesatricināmi mierīgs. Tomēr esmu pietiekami izpētījis viņa seju gan profilā, gan pretskatā. Nē, Igors nav mierīgs, viņš ir drūms, sasprindzis un tai pašā laikā ar kaut ko apmierināts. Dīvains noskaņojums.

Man ļoti gribas aizspraukties uz priekšu, es pat nemanāmi sakustos, lai šo nodomu īstenotu. Taču velti, esmu pamatīgi ieķīlēts. Bet pārāk stumdīties, grūstīt cilvēkus un pievērst sev uzmanību patiesībā nav iemesla. Gan jau ļaužu straume tāpat vien pamazām un neatlaidīgi pievirzīs mani pie Igora, mums taču jākāpj ārā vienā pieturā.

Bet drīz vien es redzu, kā Igors un viņa ceļabiedre — neapšaubāmi ceļabiedre, kaut gan viņi joprojām izturas kā sveši, — pēkšņi sāk spraukties uz izejas pusi labu laiku pirms tās pieturas, kas vajadzīga man. Ko tur! Tiksimies ar Igoru rītdien, un tad es, bez šaubām, visu uzzināšu.

Šī negaidītā tikšanās kādu laiku novirza mani no domām. Bet tad arī mana pietura ir klāt.

Vaļa sēž istabā, kā vienmēr, akurāts, elegants un nopietns. Viņš pie mana galda kaut ko uzmanīgi lasa. Man ienākot, Vaļa paceļ galvu, un tagad redzamas viņa lielās, zilās acis. Taču skatiens ir stingrs un atturīgs, tas uzreiz maina priekšstatu par Vaļas raksturu. Es zinu, ka Vaļa klusībā errojas par savu mazliet sievišķīgo, trauslo izskatu. Ar to izskaidrojama viņa trakā aizraušanās ar sambo un peldēšanu, ar to izskaidrojama arī viņa pirmā sporta klase šajos sporta veidos. Tomēr Vaļas ārējais izskats tādēļ nepavisam nav mainījies, tas kļuvis tikai vēl maldinošāks, un neviens, protams, neticēs, ka dažreiz Vaļa uzvar pat Petju Šuhminu, Maskavas «Dinamo» čempionu sambo cīņā. Taču Vaļas īstenā aizraušanās ir šahs, un arī šahā viņam ir pirmā klase. Kad viņš to visu paspēj — tā man ir un paliek mīkla. Tiesa gan, ģimenes Vaļam nav, bez tam, kā esmu novērojis, viņš maz lasa.

—    Tev zvanīja Svetlana, — viņš atturīgi paziņo.

Petja Šuhmins katrā ziņā būtu arī piemiedzis aci

un izmetis kādu jociņu savā gaumē. Bet Vaļa ir nopietns un smalkjūtīgs, viņš šādā gadījumā nekā lieka neatļausies.

Es neviļus paskatos pulkstenī. Ir tikai astoņi.

—   Nu, kas tev jauns? — es jautāju Vaļam. — Kas labs ķēries?

Viņš pasniedz man papīru, kuru pirms manas ierašanās bija tik rūpīgi pētījis.

Vaļa ir šausmīgi pedantisks un akurāts. Reizēm tas ļoti nāk par labu, kaut gan daudzus, piemēram, Petju Šuhminu, tas kaitina un smīdina. Par to gan nav ko brīnīties. Petja nespēj pat kaklasaiti kārtīgi uzsiet tajos retajos un svinīgajos gadījumos, kad viņš to vispār izvelk no kabatas.

Šoreiz Vaļa sastādījis veselu tabulu.

—    Paskaties, — viņš saka. — Te ir pilsētas, ar kurām tas tips runājis, šite sarunas ilgums minūtēs, šie — telefona numuri, kurus viņš tur izsaucis, tālāk dienas un laiks, kad sarunas notikušas. Bet šī te ir pagaidām tukša aile, tajā es tev rītdien ierakstīšu to personu uzvārdus, ar kurām viņš visās pilsētās runājis.

Nu, vai tas Vaļa nav malacis? Tādu palīgu dabūt ir tīrā bauda. Ja man jānodarbojas ar šo lietu, bet nevaru strādāt kopā ar Igoru, tad dabūt labāku par Vaļu nav ko domāt. Salīdzinājumā ar Igoru viņam ir tikai viena vaina — viņam trūkst iniciatīvas, fantāzijas, nav savu ideju un arī prasmes likt fantazēt citiem. Vaļa ir izpildītājs, ideāls izpildītājs. Saņēmis konkrētu uzdevumu, viņš parādīs velnišķīgu attapību un sīkumainību, lai to paveiktu, taču dot uzdevumu citam, pārdomāt vai, pareizāk sakot, izdomāt visu operāciju kopumā vai arī atrast kādu jaunu ceļu meklēšanā — to viņš laikam gan nespēs. Vārdu sakot, Vaļa nav stratēģis, viņš ir taktiķis, turklāt lielisks taktiķis.

Mēs abi sākam pētīt Nikolova starppilsētu telefona sarunu tabulu. Viesnīcā nodzīvoto vienpadsmit dienu laikā viņš runājis ar piecām pilsētām. Starp tām ir

Odesa un Rostova, kuras man bija minējis Viktors, Ļeņingrada un Kuibiševa, kā arī gan Viktoram, gan man nezināmā pilsētiņa ar savādu nosaukumu — Pu- ņeža. Norādījis uz šo pilsētiņu, Vaļa saka:

— Rajona centrs.

—    Ļoti svarīgi zināt, ar ko viņš tur runājis, — es piemetinu.

—    Pieprasīju ziņas. Rītdien zināsim.

Izņemot Odesu, ar visām pilsētām saruna ilgusi trīs minūtes, ar Odesu — septiņas. Varbūt tādēļ, ka ode- sieši runīgāki, vai? Bet saruna ar Puņežu Nikolovam prasījusi tikai pusotras minūtes. Tabulā blakus šim skaitlim ir burts «s».

—    Steidzama, — īsi paskaidro Vaļa.

Hm.,, Tas jau ir interesanti. Steidzamo sarunu gan var izskaidrot ari ar gaužām vienkāršu iemeslu: teiksim, todien Nikolovs steidzies citās darīšanās, bet saruna ar Puņežu bija divos dienā, vai arī, pieņemsim, ar šo pilsētiņu parasto sarunu vispār bijis grūti dabūt, bet tas nozīmē ari to, ka Nikolovam saruna, kaut vai pavisam īsa, bijusi ļoti nepieciešama.

Es pastāstu Vaļam par savām aizdomām attiecībā uz Mušanski. Rītdien mēs viņu parādīsim Viktoram. Bet pagaidām mums jāizdara vēl kaut kas — steidzami jāpieprasa Ziņas no visām piecām pilsētām, vai tur kādā viesnīcā nav apmeties pilsonis Ivans Haritonovičs Nikolovs vai varbūt viņš atrodas pie kāda no tiem cilvēkiem, ar kuriem viņam bijušas telefona sarunas no Maskavas. 2ēl, ka Vaļa to nav izdarījis uzreiz, taču es arī, dodams viņam uzdevumu, par šīm svarīgajām detaļām nebiju iedomājies.

Visu pārrunājuši, šķiramies. Vaļa dodas pie speciālo sakaru aparātiem, bet es sāku zvanīt Svetkai. Starp citu, tas nebūt nav tik vienkārši. Svetkai briesmīgi patīk pļāpāt pa telefonu ar draudzenēm. Kad tas notiek manā klātbūtnē, es nevaru vien nobrīnīties par to, cik daudz pārspriežamu tematu viņas spēj atrast. Vārdu sakot, es zvanu vienā zvanīšanā, kaut kad taču Svetkai sava pļāpāšana jāpārtrauc.

Drīz vien man tomēr laimējas sazvanīt.

—    Vitjuk! — Svetka priecīgi iesaucas. — Labi ātri brauc šurp, es tev kaut ko pastāstīšu! Un vispār esmu šausmīgi noilgojusies. Zini, cik ilgi neesmu tevi redzējusi? Bet vai tu neesi noguris?

Nē, protams, es neesmu noguris. Vienā mirklī uzvelku mēteli, paķeru cepuri un jau grasos nodzēst istabā gaismu, kad pēkšņi ievēroju uz galda palikušo papīru. Tā ir Vaļas tabula.

Nekā darīt, būs vien vēl jāuzkavējas. Ātri paķeru no seifa plāno mapi ar Nikolova lietu un tik strauji atveru to vaļā, ka no turienes izkrīt maza papīra lapiņa un virpuļodama nolido uz grīdas. Es uzreiz pazīstu, ka tur ir Nikolova neizprotamie aprēķini, kaut gan lapiņa nokrīt ar skaitļiem aprakstīto pusi uz leju. Noliecos, lai to paceltu, un pēkšņi ieraugu tās otrā pusē nez kādas neskaidras, juceklīgas līnijas.

Tas mani tā ieinteresē, ka es tāpat ar mēteli mugurā un cepuri galvā apsēžos pie rakstāmgalda un iededzu lampu. Taču, tiklīdz es to piebīdu tuvāk, līnijas uz lapiņas pazūd. Es attopos, ka tas ir nospiedums no raksta uz iepriekšējās lapiņas, jo tā, ko es turu rokā, ir izplēsta no piezīmju grāmatiņas, šai lapiņai tikai viena mala ir nelīdzeni apspurusi.

Tad es pagrūžu galda lampu pēc iespējas tālāk, nodzēšu spilgto griestu lampu, un tagad slīpajos gaismas staros diezgan skaidri var saskatīt… burtus!

Un es, kaut gan ar pūlēm, tomēr saburtoju kaut kādas zīmītes nospiedumu. Izrakstu pat uz tīras papīra lapas atsevišķus uzminētos vārdus. To nav daudz, pavisam tikai pieci. Taču to nozīme, savādā un visai baigā nozīme pamazām nokļūst līdz manai apziņai. Steigšus paskatos pulkstenī. Par vēlu! Par vēlu, lai drāztos uz pārvaldes zinātniski tehnisko daļu, kur speciālisti izlasītu visu zīmīti no sākuma līdz beigām. Arī Kuzmičs jau aizbraucis. Tātad viss jāatliek līdz rītam.

Jā, kriminālās meklēšanas ķēdē ieplūdusi strāva, tagad jūtams spriegums. Man liekas — meklēšana tagad iegūst ne tikai jēgu, bet arī skaidru, neatliekamu nepieciešamību. Es neparasti saudzīgi salieku papīrus mapē un ieslēdzu to seifā. Pamanu, kā man aiz uztraukuma mazdrusciņ trīc rokas. Bet acu priekšā vēl joprojām stāv no lapiņas izrakstītie vārdi! «maitu… no ,,, gal… sapulcēsies visi.»

II nodaļa

VISI, KAS MUMS VAJADZĪGI, IR NOZUDUSI

Un es atkal esmu uz ielas. Laiks man vairs neliekas tik riebīgs kā pirms divām stundām, lai gan asais vējš sāpīgi kapā seju ar slapju, pat tādu kā stiklainu sniegu.

Ielecu tagad jau pustukšā trolejbusā un ērti apsēžos pie loga. Protams, sasodītais trolejbuss velkas kā bruņurupucis, lai gan tagad, kad sastrēgumstundas ir garām, tas, šķiet, varētu braukt arī ātrāk. Par laimi, man nekur nav jāpārsēžas, un pietura ir pie Svetkas mājas.

Durvis man atver viņas māte Anna Mihailovna. Viņas dzīvo divas vien, Svetkas tēvs miris jau sen, kad Svetka vēl bija pavisam maza. Pēc tam gan bija patēvs, bet tikai īsu brīdi. Vārdu sakot, Annai Mihailov- nai dzīvē nav veicies, un tas ir netaisni, jo viņa ir brīnišķīga sieviete.

Viņu visi mīl, gluži vienkārši nav iespējams viņu nemīlēt, jo Anna Mihailovna ir ļoti labsirdīga un dzīvespriecīga, kaut gan ar veselību nepavisam nav labi — viņa ir slimīgi resna, ar slimām, pietūkušām kājām, bet sirds niķojas vienā gabalā. Tēvs jau daudzreiz ieteicis iet pie viņa klīnikā ārstēties, bet Anna Mihailovna tikai atmet ar roku. Es nekad neesmu dzirdējis, ka viņa par kaut ko sūdzētos un kaut kur ārstētos. Patiešām neciešama bezrūpība. Taču tur nekā nevar līdzēt.

Toties viņa nemitīgi uztraucas citu dēļ. Par visu ko. Piemēram, kad Svēta aizkavējas darbā, Anna Mihailovna zvana man, protams, arī uz darbu, un it kā pa jokam prasa: «Vitjuk, vai var jau sākt uztraukties?» Taču, kā zināms, ikviens joks ir joks tikai pa daļai. Es tādos gadījumos kategoriskā tonī atsaku: «Par agru. Kad būs jāsāk, piezvanīšu.» Lai gan ļoti labi zinu, ka pēc piecām minūtēm Anna Mihailovna, vairs nespēdama izturēt, dosies gaidīt Svētku uz ielas. Jebkuros laika apstākļos. Tāda jau viņa ir.

Svetka viņu dievina. Un es, starp citu, arī. Šķiet — Anna Mihailovna man iepatikās pat agrāk nekā Svetka. Tā vismaz apgalvo mana māmuļa, atcerēdamās, ko es pirmajā laikā esmu stāstījis par šo ģimeni. Jau toreiz viņa smiedamās jautāja: «Kuru tad tu galu galā tur aplido?» Vārdu sakot, lai dievs dod visiem tādu sievasmāti, kāda būs man!

—    Re nu, Vitjuks klāt! — Anna Mihailovna iesaucas, aizvērdama aiz manis durvis. — Ej labi mudīgi nomazgā rokas, mēs tevi gaidām vakariņās!

Te jau es jūtu savas māmuļas runas veidu. Viņas, starp citu, apbrīnojami ātri iedraudzējās un, manuprāt, šo to viena no otras aizguvušas. Manas māmuļas runāšanā tagad, piemēram, reizēm pavīd pavisam bezbēdīga pieskaņa.

Svetka, protams, pļāpā pa telefonu. Izdzirdusi, ka esmu atnācis, viņa nomet klausuli un izskrien pie manis. Anna Mihailovna smalkjūtīgi aiziet uz virtuvi un no turienes sauc:

—    Svēta, laid vaļā Vitjuku, viņš ir izsalcis! Diezgan, diezgan, pagūsiet vēl izbučoties! It kā veselu mūžību nebūtu redzējušies!

Pie vakariņu galda Svetka skatās uz mani noslēpumaini un satraukti, tad pēkšņi paziņo:

—    Zini ko, Alla taisās iet projām no Igora.

Es pavīpsnāju.

—    Viņa jau simtiem reižu ir taisījusies. Tā jau nu viņš šo laidīs projām, kā tad!

—    Nē, nē! — Svetka purina galvu. — Šoreiz ir pavisam nopietni. — Un, mirkli klusējusi, daudznozīmīgi piebilst: — Vakar viņš oda pēc svešām smaržām — vai saproti? Un uz vaiga bija lūpu krāsa.

—    Ko-o? — es brīnos. — Kas par smaržām un lūpu krāsu?

—   Blēņas! — Anna Mihailovna kategoriski nosaka. — Allai jau rādās velns zina kas.

—    Kā tad, — es piebalsoju. — Nez kādu lūpu krāsu arī vēl izdomājusi.

Man nāk smiekli. Svetka mehāniski atglauž no pieres savu spītīgo matu šķipsnu. Te es atkal atceros šīsdienas tikšanos ar Igoru un dusmīgi piebilstu:

—    Ja tāda traka sieva, tad sāksi bučot ne vien sievietes, bet pat laternas stabus!

»— Vai tu dzirdi, māt, ko viņš saka?

Svetka aizvainoti uzmet lūpu, bet viņas acīs lēkā tādi velniņi, ka es neviļus sāku smaidīt.

— Jā! Ir jau taisnība. — Anna Mihailovna atmāj ar roku. — Tu tikai neesi tāda muļķe, pielūko! Citādi mēs aizbēgsim no tevis abi ar Vitjuku.

Es nodzīvoju pie viņām līdz vēlam vakaram. Man tā negribas iet projām! Skaidrs, arī Svetkai negribas, ka es aizeju.

Kāzas un viss pārējais — tas taču galu galā ir tīrās formalitātes, es domāju,,, Kāpēc gan… Es lūkojos Svetkas šķelmīgajās acīs un nopūšos. Bet Svetka smejas … Anna Mihailovna izliekas, ka nekā nemana. Taču man šķiet, ka viņa būtu ar mieru pati man piedāvāt, lai palieku. Viņa ir tāda.

Pēc tam mēs ar Svētku apkampušies vēl ilgi čukstamies priekšnamā.

No rīta es ierodos darbā pacilātā garastāvoklī. Igors jau sēž pie sava galda, iebāzis degunu kaut kādā dokumentā. Viņš izskatās neizgulējies un drūms. Varu iedomāties, kā vakar ticis svētīts. Viņš tik tikko sasveicinās ar mani, it kā arī es būtu vainīgs viņa nepatikšanās.

—    Paklausies, vecais, «— es saku, cenzdamies viņu kaut. mazliet izklaidēt un sasmīdināt. —• Vai zini, ka tu smaržojot pēc sveša odiera?

—    Ej pie velna! — Igors drūmi nosaka.

—    Paga, paga! Kāpēc tad tā? — es miermīlīgi iebilstu.

Šajā brīdī istabā ienāk Vaļa Deņisovs.

Viņš, kā vienmēr, nesatricināmi mierīgi un pieklājīgi sasveicinās, pēc tam sniedz man jau pazīstamo tabulu. Es ievēroju, ka aile, kas vakar vakarā bija tukša, tagad gandrīz pavisam aizpildīta. Taču es nepaģūstu to izskatīt, uz mana galda zvana telefons.

—    Vai var palūgt biedru Losevu? — jautā nepazīstama sievietes balss.

—    Es klausos.

—   Te runā Jekaterina Osipovna … Jūs vakar pie mums bijāt… viesnīcā .,,

—   Ja, jā! Es klausos, Jekaterina Osipovna! Labrīt!

—    Te ir pienākusi vēstule, ,, Nu, tam ,,, kurš aizbrauca ,.. Vispār jau mums ir jāpārsūta.T ? bet es tomēr vispirms jums ,,, jūs taču interesējāties .,, — viņa juceklīgi stāsta.

—    Pareizi, — es atbildu. — Mēs dabūsim prokurora atļauju un paņemsim šo vēstuli. Nesūtiet vis projām!

Tātad sākusies darbadiena, mūsu parastā darbadiena.

Vaļa brauc pēc vēstules. Bez tam vēl viņš ved īpašu aploksni uz mūsu zinātniski tehnisko daļu. Tur izlasīs zīmītes nospiedumu, pilnīgu tās tekstu. Bet es zvanu mūsu izmeklētājam Sašam Gračovam, kura ziņā ir Mušanska lieta.

Pēc tam es pagūstu apskatīt jaunos ierakstus Vaļas Deņisova tabulā. Tur norādīti uzvārdi, adreses un pat darbavietas Nikolova sarunu biedriem četrās pilsētās, nav vienīgi abonenta no man nepazīstamās pilsētiņas Puņežas. Taču četri konstatētie cilvēki ir visai interesanti.

Man savas pārdomas tomēr jāpārtrauc, jo atgriežas Vaļa. Viņš pat nepagūst man atdot viesnīcā dabūto vēstuli un kaut ko šai sakarā paziņot, kad durvis atkal atveras un ierodas futbola treneris Viktors Sbo- kijs. Es piezvanu Sašam Gračovam, pēc tam instruēju Viktoru. Mēs esam nolēmuši, ka Mušanska uzzīmēšanai jānotiek oficiāli, pēc visiem likumiem.

Un tā nu kādā no mūsu istabām gar vienu sienu nostājas četri cilvēki, starp kuriem ir arī Mušanskis. Visi četri ir apmēram viena vecuma, vienāda garuma, ar vienādu miesas uzbūvi, visi, tāpat kā Mušanskis, bez bārdas un ūsām, bez brillēm, tumšiem matiem. Ir klāt arī divi pieaicinātie liecinieki — nejauši daļas apmeklētāji, kuriem bijis iespējams aizkavēties šeit mazliet ilgāk.

Mušanski, kā man šķiet, gaidāmā procedūra uztrauc, lai gan ārēji tas ne visai duras acīs, viņš izskatās sa- sprindzis un tikko manāmi saīdzis. Kad beidzot viss ir sagatavots, mēs lūdzam ienākt Viktoru.

Viņš vērīgi aplūko pie sienas stāvošos cilvēkus. Es degu aiz nepacietības, protams, cenšoties to nekādi neizrādīt. Mirkli valda sasprindzināts klusums, un beidzot

Viktors, gana iztīksminājies par sev pievērsto uzmanību, smīnēdams saka:

—    Pazīstu, lūk, šo pilsoni.

Un norāda uz Mušanski. Tas vienaldzīgi parausta plecus.

—           Varējāt arī veicīgāk, — viņš atsaka. — Es, piemēram, jūs pazinu uzreiz.

Drīz vien uzzīmēšanas procedūra beidzas — un es ierosinu, lai Saša Gračovs nopratina Mušanski sakarā ar šo epizodi. Taču Mušanskis negaidot paziņo:

—    Iebilstu. Esmu noguris, un ir laiks pusdienot.

Bet es ļoti labi saprotu, kāpēc viņš iebilst. īstais

iemesls nav ne nogurums, ne pusdienas. Acīmredzot viņam gluži vienkārši vajag pārdomāt radušos situāciju, kurai, kā redzams, ir kāda nozīme. Ko tur, lai jau pārdomā! Un Saša Gračovs izsauc konvoju. Mēs ar Vaļu atgriežamies savā istabā.

Pirms atveru aploksni un izlasu vēstuli, es jautāju Vaļam:

—    Ko tu gribēji man teikt?

—           Uz viesnīcu atkal bija aizgājis tas cilvēks, kuram Jekaterina Osipovna toreiz devusi sirds pilienus. Vai atceries?

—    Protams. Un kas tad ir?

—           Jekaterina Osipovna viņam pateikusi par vēstuli. Viņš piedāvājis savus pakalpojumus — solījis pārsūtīt vēstuli Nikolovam. Jekaterina Osipovna atbildējusi, ka viņi nosūtīšot paši. Un tad viņš par vēstuli piedāvājis … simt rubļu. Vai vari iedomāties?

Kādu mirkli Vaļa pat zaudē savu parasto nesatricināmo mieru.

Es paņemu aploksni. Sūtītāja adreses uz tās nav. Izsūtīšanas vietas pasta zīmogs neskaidrs. Jāņem palīgā lupa. Un mēs ar mokām izburtojam pilsētas nosaukumu. Tas jau ir kaut kas jauns.

—    M-jā …

Es šupoju galvu un, ieverodams parasto piesardzību, atveru aploksni. Vēstule ir īsa un nesaprotama.

«Sveiks! Labi, ka Tu man paziņoji, kur esi apmeties. Manai vēstulei vajadzētu Tevi sasniegt. Tu esi ļoti vajadzīgs. Tante nopietni saslimusi. Nezinu, ko lai iesāku. Tēvocis Petja.»

—    Pazīstam mēs tādas tantes, — Vaļa žultaini piezīmē.

—    Tā jau ir tā nelaime, ka mēs viņas nepazīstam, — es iebilstu. — Un parasti viņu vispār nemaz nav.

—    Kā tad, — apstiprina Vaļa. — Vai. no šis pilsētas arī pieprasīsim ziņas?

Vajadzēs gan.

Es šaubīdamies kratu galvu. Man šī pilsēta nez kādēļ nerada uzticību. Vaļa domā, ka Nikolovs droši vien aizbraucis pie tēvoča Petjas, kas bez viņa nezina, ko iesākt. Tomēr man tas liekas apšaubāmi. Vēstule taču nav Nikolovu sasniegusi. Un nosūtīta tā ir tikai pirms trim dienām, tātad vajadzība pēc viņa braukšanas bija radusies tikai tad — un tikai tad bija «saslimusi tante».

Es uzmanīgi pārlasu pēdējo aili Vaļas tabulā. Ar ko gan Nikolovs bija runājis? Odesā — ar kādu Gaļinu Ostapovnu Kočergu, komisijas veikala pārdevēju. Rostovā — ar Leonīdu Vasiļjeviču Palatovu, rūpnīcas kapitālās celtniecības daļas priekšnieku. Ļeņingradā — ar Orestu Antonoviču Sokoļski, kāda rūpniecības preču tirdzniecības uzņēmuma direktora vietnieku, Kuibi- ševā — ar Oļegu Ivanoviču Kļačko, pilsētas poliklīnikas ārstu. Taču mazajā, nepazīstamajā Puņežā steidzamā un īsā saruna notikusi ar nezināmu cilvēku, starppilsētu centrālē abonents nez kāpēc nebija atzīmēts. Kāpēc tā iznācis, telefonistes nebija varējušas Vaļam izskaidrot. «Gadās jau», viņas teikušas. Var jau būt, ka tā arī ir, caur viņu rokām taču iet tūkstošiem sarunu, visādas nejaušības var gadīties. Un ja nu tā nav nejaušība? Bet kas tad? Darbs mani pieradinājis neuzticēties nejaušībām. Būs vien jālūko tikt pie kādas skaidrības!

Mēs ar Vaļu atkal un atkal pārskatām personas, ar kurām runājis Nikolovs. Viens vārds visu laiku piesaista manu uzmanību. Kur es esmu šo vārdu redzējis? Kad, kādos apstākļos! Nevaru atcerēties. Tas mani uztrauc arvien vairāk, gluži kā māmuļas kaktusa neredzamā adatiņa, kas man bija iedūrusies pirkstā un lika sevi manīt tikai tad, kad es ar šo pirkstu kaut kam pieskāros.

Nu labi. Bet pārējie šajā sarakstā — kas ir šie cilvēki? Nav zināms. Vai tiešām par katru no viņiem būs jāievāc ziņas? Taču visvairāk mani intriģē mazāPuņeža. Kas no turienes runāja ar Nikolovu? Mēs visu laiku maldāmies kā pa tumsu un ar izstieptām rokām uzduramies kaut kādiem nepazīstamiem priekšmetiem.

—    Nē, tā nekas neiznāks, -— es sapīcis šalcu Vaļam. •— Vai nu jāķeras pie šīs lietas klāt, kā nākas, vai arī jāmet tā vispār pie malas.

Vaļa parausta plecus.

— Kā priekšniecība nolems.

Man nepatīk viņa mūžīgais miers. Viņu šī meklēšana nemaz nav aizrāvusi, ieinteresējusi. Vaļa tikai ir apzinīgs un precīzs kā vienmēr. Es nekad neesmu redzējis, ka viņš uztrauktos, iekarstu, kaut ko pārdzīvotu. Varbūt viņš tik dziļi to visu noslēpis, tik labi prot savaldīties? Nē, tā viss neliekas. Lai gan Vaļa, manuprāt, nevienu sevišķi tuvu sev nepielaiž. Es, piemēram, visu laiku jūtu starp mums zināmu distanci, tuvāk sākas tāds neizprotams vfgums un maiga, taču nepielaidīga atstumšanās, vai.

—    Jā, kā priekšniecība nolems, — es dusmīgi atkārtoju. — Vakarā ziņosim.

Uz galda zvana telefons. Zvanītājs ir Saša Gračovs.

—    Ienāci — viņš strupi pasaka.

Mušanskis, plaukstas starp ceļiem iespiedis, sakumpis sēž blakus Sašas Gračova galdam un cieši lūkojas grīdā. Biezās, melnās uzacis sarauktas, pa viņa neskūtajiem vaigiem nemitīgi kustas muskuļu puni.

Mēs kādu brīdi klusējam. Tad Mušanskis sāk runāt — lēni un nopietni, joprojām raudzīdamies grīdā, delnas starp ceļiem iespiedis.

—    Labi. Es jums atzīšos vienā lietā. Dievs mans liecinieks, es negribēju to cilvēku iegāzt. Bet jūs, — viņš uzmet man ātru un izsmējīgu skatienu, — jūs jau esat sameklējis taciņu, kas ved pie viņa, un, saprotams, vairs no tās nenovirzīsieties. Vai ne?

Es paraustu plecus.

—    Kādu cilvēku jūs domājat?

—    Tūlīt dabpsiet zināt. Un vēl… — Viņš pasmīn.

—    Varu iedomāties, kādu jautājumu jūs man tūlīt uzdosiet. Es taču ļoti labi atceros to tikšanos viesnīcā un līdz pēdējam vārdam atceros savu sarunu ar jauno cilvēku. Jūs jautāsiet, kā es zinu, — viņš atkal, nu jau cieši, raugās man acīs, — kā sauc to cilvēku, kurš dzīvoja luksusnumurā. Vai ne?

—    Jā gan, — es pamāju.

—    Nu, vai redzat? — Mušanskis pašapmierināti smaida. *— Es, piedodiet, nemaz tik liels muļķis neesmu. Jā, viņa vārds man bija zināms. Un, starp citu, ne tikai vārds vien. Es biju cerējis atrast tajā «luksusā» šo to vairāk nekā divas draņķa jaķeles vien. Ticiet man! Un būtu atradis, ja neizjauktu tā istabene, kura ienāca numurā. Nebiju domājis viņu aiztikt. Pats nespēju saprast, kas ar mani pēkšņi notika. Varat man neticēt, tā ir jūsu darīšana. Taču viss bija tieši tā. Mani apņēma neizprotams baiļu vilnis, kaut kas manī it kā pārtrūka ,..

Es viņu nepārtraucu, lai izrunājas vien. Negribu izbojāt šo viņa noskaņojumu, viņa nodomu visu izstāstīt.

—    Nu tā, — Mušanskis turpina. — Pateikšu jums to, ko vēl nevienam neesmu teicis. — Un viņš pamet ironisku skatienu uz nomaļus sēdošo Sašu Gračovu.

—    Man šajā lietā bija palīgs, starp citu, visai vērtīgs palīgs. — Pēkšņi viņš, pats sevi pārtraukdams, noprasa: — Kāpēc jūs ņepierakstāt?

—    Pierakstīšu, — es atbildu.

—   Jā, jā, vajadzēs, — Mušanskis apstiprina tādā savādā tonī. — Lai gan šito jums nemaz negribēsies pierakstīt. Tāpēc ka mans palīgs bija .., Varja Glotova.

Tagad viņš nenolaiž acis no manis. Bet es jau esmu saņēmies un ārēji izturos pilnīgi mierīgi. Mušanskis ir acīm redzami neapmierināts ar manu reakciju un nekaunīgi jautā:

—    Vai jūs šo skaistuli negribat atcereties?

—   Tagad jautājumus uzdodu es. Ko Glotova jums pastāstīja par to pilsoni?

—    Glotova man pastāstīja, — Mušanskis mierīgi saka, — kur šis Ivans Haritonovičs apmeties, sacīja, ka viņam naudas papilnam, un ieteica viņu… apciemot.

—   Vai jūs apstiprināt savu sākotnējo liecību par to, ka tur paņēmāt tikai divas jaciņas? — es jautāju.

Un to pašu brīdi atceros, ka tieši tādu jaciņu esmu redzējis Varvarai.

—    Protams. Pēc… incidenta ar istabeni man jau vairs nebija laika.

—    Ko jūs zināt par šo īvanu Haritonoviču?

Mušanskis kā ņirgādamies atbild:

—    Piedošanu! Es netaisos jums palīdzēt. Meklējiet, ķeriet! Jums par to maksā. Vai varbūt jūs man arī samaksāsiet? Tad lūgtum. Tad es esmu ar mieru. Cik dosiet? Personisku simpātiju dēļ es jums daudz neprasīšu.

Jci, viņš var atļauties tā runāt. Turpretim es to novaru atļauties. Es nevaru un nedrīkstu atbildēt viņam tādā pašā garā.

Uz visiem laikiem esmu ielāgojis gadījumu, kas notika gandrīz vai pirmajā mēnesī, kad biju sācis strādāt. Mēs bijām aizturējuši bandītu, kas bija ar nazi uzbrucis sievietei tumšās parādes durvīs. Kad mēs, vēl ausmās iekaisuši, ķērāmies pie šī neķītrā kustoņa nopratināšanas, tas iespļāva man sejā. Un es zaudēju pašsavaldīšanos. Apstulbis, pretīguma un naida pārņemts, es atvēzējos un iesitu viņam. Tad metos pie izlietnes. Man trīcēja rokas un kaklā kāpa nelabums. Pēc stundas mani izsauca Kuzmičs un teica apmēram tā: «Tu, puis, mums nederi! Nervozs. Bet galvenais, ka necieni ne pats sevi, ne mūs. Kam tu tagad līdzinies? Līdz kā līmenim esi nolaidies? Viņš taču tagad to zilumu nēsās kā ordeni, rādīs visiem: re, kāda tā milicija! Kauns un negods. Nemaz nerunājot par to, ka tagad viņš muti vaļā nepletīs. Bet mums ar viņa starpniecību jātiek uz pēdām visai šo bandai. Vārdu sakot, paldiesl Ej uz kadru daļu! Tu mums nederi.» Apmēram tā man Kuzmičs toreiz sacīja. Un piebilda: «Pacelt roku pret cilvēku, kas nav spējīgs tev atdarīt, kas atrodas tavā varā, spēj tikai gļēvulis, nelietis vai muļķis. Iegaumē to un ej!» Un es iegaumēju. Bet to, kas notika nākamajā dienā, man līdz šim brīdim kauns atcerēties. Kā es lūdzos Kuzmiču, kā puiši lūdza par mani..,

Tāds bija šis .gadījums. Tāpēc es nevaru Mušanskim uz viņa ņirgāšanos atbildēt ar to pašu.

Vispār man nav arī laika, man vesels lērums darīšanu. Tādēļ es nopratināšanu beidzu. Nekā interesanta Mušanskis jau vairs nepateiks. Domāju, vairāk viņš pats nekā nezina. Lai gan arī tas, ko pateica, ir diezgan svarīgi. Un galvenais visā — tā ir Varvara.

Taču vēl svarīgāks, izrādās, ir zinātniski tehniskās daļas ekspertīzes secinājums. Restaurēts pilnīgs tās zīmītes teksts. Ja izceļ vietas, kuras es biju uzminējis, tas izskatās tā: «Atnāc, aprunāsimies! Ar to MAITU būs jāNOrēķinās GALīgi, kad SAPULCĒSIES VISI.»

Lūk, tieši tā vārds vārdā!

Par to es pievakarē ziņoju apspriedē pie Kuzmiča. Ir klāt arī Igors, Vaļa, Petja Šuhmins un vēl daži daļas darbinieki.

—    M-jā… — domīgi novelk Kuzmičs, kad esmu beidzis savu ziņojumu. — M-jā… Tiešām viss iegūst interesantu pavērsienu. Bet pagaidām viena vienīga tumsa.

Viņš izņem no galda atvilktnes aizsāktu cigarešu paciņu un lēni, kā rēķinādams, cik jau šajā dienā izsmēķējis, izvelk vienu cigareti.

—    Piektā, Fjodor Kuzmič, — saka Petja Šuhmins, noklikšķinādams šķiltaviņas.

—   Liecies nu mi^rā, rēķinvedi! — Kuzmičs aizsmēķēdams noburkšķ un, ievilcis dūmu, atkal sāk skaļi domāt: — Tomēr šajā tumsā šis tas jau ir samanāms. Kā jūs domājat?

—    Kas tiesa, tas tiesa, — es atsaku. — Ir samanāms. Taču tas prasīs daudz darba, Fjodor Kuzmič! Te ir jāizlemj principā.

—    Principā? — Kuzmičs novīpsnā. — Nu, tad lemsim vispirms principā! Kādi būtu apsvērumi?

Pirmais izsakās Petja Šuhmins:

—    Starp citu, neviens mūs nespiež viņu meklēt, to Nikolovu. Te jau pat nekādu lietu nevar ierosināt, ja reiz esam sākuši par to runāt. Cilvēks neko nav nodarījis, nekādus likumus nav pārkāpis. Aizlaidies no viesnīcas? Laikā nav atgriezies mājās? Kaut ko rēķinājis uz papīriņa? Nu, un tad? Kur te, jājautā, iznāk kriminālnoziegums? Vēl jau nevar arī zināt, kam tā eksperta izlasītā zīmīte pieder. Bez tam nozīmēt tā var visu, ko vien vēlaties. Tikai Losevam te nez kāpēc rēgojas slepkavība. Bet šī Mušanska mājieni vispār nav nekā vērti.

Petja mums ir reālists un pragmatiķis, netic nekādām sajūtām, nojautām, intuīcijai un citām iracionālām kategorijām. Viņš vienmēr nostāda jautājumu krasi, viņa uztverē visam jābūt skaidram līdz pamatu pamatiem. Jā vai nē? Nenoteiktība viņam krīt uz nerviem, tāpat arī šaubīšanās. Darbā tam visam nav vietas. Citādi, pēc viņa domām, būs haoss un viens vienīgs sajukums.

—   Tā … — Kuzmičs māj ar galvu. — Kam vēl ir kādi apsvērumi? — Un viņš skatās uz Igoru. — Ko teiksi, Otkaļenko?

Es kļūstu uzmanīgs. Bet Igors, acis nepaceldams, izspiež caur zobiem:

—    Piekrītu Šuhminam.

Tas nemaz neizskatās pēc Igora. Kas ar viņu notiek?

Arī Kuzmičs ir neapmierināts, viņš rauc pieri un dusmīgi saspaida pelnu traukā neizsmēķēto cigareti. Tad pagriežas pret Vaļu un strupi saka:

—    Runā tu, Deņisov!

Vaļa nesatricināmi mierīgi parausta plecus.

—   Meklēšanai formāla iemesla, protams, nav, — viņš saka. — Izņemot vienu: vajadzīgs liecinieks Mušanska sestās zādzības lietā. Bet vēl ir arī aizdomas. Tur Losevam taisnība. Ja pavēlēsiet, var ķerties klāt, Fjodor Kuzmič! Bet var arī izvilkt tukšu lozi.

—   Tā-a, — Kuzmičs lēni novelk un ar plaukstu berzē galvvidu. — Tu saki, tukšu lozi…

—   Ne jau nu katrā ziņā, — Vaļa viņu piesardzīgi izlabo.

r— Saprotams, ka ne katrā ziņā. Bet pavēlēt, Deņisov, ir vienkāršāk par vienkāršu! Taču lietu, pie kurām jāstrādā, mums jau tā ir bez jēgas, pavisam konkrētu lietu, kā tu pats zini.

-— Fjodor Kuzmič, — es neizturu. — Tomēr atļaujiet man satikties ar Varju!

—         To var, — Kuzmičs piekrīt. — Pat vajag. Bet šīs te pilsētas.  — Viņš kļūst domīgs. — Atkārto nu, ar ko viņš tur sarunājies!

Tās pilsētas viņam neliek miera. Un man nez kāpēc arī.

Kad es beidzu lasīt Vaļas tabulu, Kuzmičs kādu brīdi klusē, tad domīgi saka:

—           Jā, ar Varju, protams, vajag satikties. Bet tu, —viņš vēršas pie Vaļas, — tomēr esi tik labs, noskaidro, kas tie tajās pilsētās par cilvēkiem! Varbūt mūsu turienes biedri viņus pazīst? Acīmredzot ar katru no viņiem būs jāaprunājas par Nikolovu. Protams, uzmanīgi.

— Kas tad runāsies? — es greizsirdīgi jautāju.

—          Ja vajadzēs, arī mēs aizbrauksim, — Kuzmičs atbild. —-Tad jau redzēs. Kaut kam taču šajā tumsā jākļūst samanāmam.

Un kļūst arī. Nākamajā dienā. Ap diviem mani un Igoru pēkšņi izsauc Kuzmičs. Izrādās, ka pie viņa sēž Vaļa Deņisovs.

—- Atkārto nu vēlreiz! — Kuzmičs viņam saka.

—          Dīvains jaunums, — Vaļa paziņo. — Visi tabulā minētie pilsoņi ir nozuduši.

III nodaļa

JAUNI FAKTI

Todien es uz dar^u atnāku mazliet vēlāk nekā parasti. Tas tāpēc, ka vispirms braucu pie Varvaras. Taču, izrādās, biju jau paguvis aizmirst viņas «sarakstu». Tajā dienā Varvara strādāja rīta maiņā, un apmeklējumu vajadzēja pārcelt uz vakaru.

Gaitenī es saskrienos ar Petju Šuhminu, viņš ir satraukts un, kā man šķiet, arī tāds kā apjucis.

—          Paklau, >— viņš saka. — Man te, saproties, tā nelabi sanāca.

Un Petja man izstāsta diezgan nepatīkamu gadījumu.

Izrādās, no rīta pie dežuranta ieradies kāds pilsonis un pārbijies paziņojis, ka piedraudēts nogalināt viņa meitu. Atnācējs runājis juceklīgi, nesakarīgi, un ļdežurants nekā nevarējis saprast — jo vairāk tāpēc, ka Viņu nepārtraukti traucējuši. Pa to laiku atnācis Petja, un dežurants lūdzis viņu ar pilsoni aprunāties.

Petja bijis ar mieru un aicinājis svešo pie sevis. Tad pilsonis vēlreiz atkārtojis savu stāstu.

—   Iedomājieties tikai, — viņš teicis. — Tas taču ir velns zina kas! Zvana manai Nadjušai, draud. Vienu režzi, otru, trešu …

—   Kad tad zvanīja pirmo reizi? — apjautājies Petja.

—    Pirmo? Es vēl pat mājās nebiju pārnācis.

—    No kurienes?

- — Kā — no kurienes? — Pilsonis vērīgi paraudzījies Petjā. — Ak dievs, kāda tam nozīme? Nu, pieņemsim, ka no darba.

—   Nevis «pieņemsim», bet pasakiet precīzi, — Petja nelicies mierā.

Pilsonis esot rādījis nepatiku un dīvainu intuitīvu neuzticību. Resns, nosvīdis, skaļš, pat kašķīgs un piedevām vēl tik ļoti nevīžīgs, ka tas dūries acīs pat Petjam, kurš, kā zināms, pats nav īpaši kārtīgs. Turklāt pilsonis runājis patiešām juceklīgi. Petja nez kāpēc neņem vērā viņa noskaņojumu un to nopietno iemeslu, kas viņu skubinājis steigties pie mums.

—    Man tas nav katrā ziņā jāsaka! — pilsonis runājis spiedzīgā balsī. — Kāda tam nozīme, no kurienes es pārnācu?! Nogalināt draud — vai saprotat?! Nogalināt! Manu meitu — saprotat?! Re, par ko jums jājautā! Nevis…

—   Es pats zinu, ko jautāt, — Petja viņu nelaipni pārtraucis. — Nemāciet mani! Tātad no kurienes jūs todien pārnācāt?

Šī pilsoņa intonācijā, viņa neizprotamajā ietiepībā, visā šajā spiegšanā un kliegšanā Petjam kaut kas nebija paticis. Tomēr tas viņam nedod nekādas tiesības runāt tādā tonī. Taču Petja nebija varējis savaldīties.

—    Bet es jums vēlreiz saku, ka tam nav nozīmes! — pilsonis piesarcis un gandrīz vai kliedzis. — Jūs par mani ņirgājaties, vai?!

Vārdu sakot, izcēlies nejauks tracis.

Pirmais atjēdzies Petja un attapies samierinoši teicis:

—          Labi. Es pārsteidzos. Lūdzu, atvainojiet! Mēģināsim mierīgā garā tikt skaidrībā, kas un kā.

—           Par tādām lietām jūs vajag nevis atvainot, bet sodīt! — pilsonis nikni izgrūdis. — Visstingrākajā veidā! Es tūlīt iešu pie jūsu priekšniecības.

—    Tik tiešām nomierinieties taču beidzot!

—           Es negribu nomierināties. Kas ir jūsu priekšnieks? -

—    Nu, majors Cvetkovs.

—    Tad es iešu pie viņa. Es to tā vis neatstāšu!

Pilsonis pielēcis no krēsla un kā bumba izvēlies no

kabineta.

Petja īgns un apjucis noskatījies viņam pakaļ, pēc tam vilcies pie dežuranta. Ceļā viņš sastop mani.

— Kur tad ir tas pilsonis? — es pajautāju.

—           Sēž, gaida Kuzmiču, — atbild pagalam uztrauktais Petja. — Vari iedomāties, kas tagad būs? Varbūt tu aprunāsies ar viņu, ko?

—           Labi, — es Petjam saku. — Rauj tevi piķis! Mēģināšu. Bet tu arī esi labais, nav vārdam vietas!

Petja tikai skumīgi atmet ar roku un aiziet, bet es, uzkāpis otrajā stāvā, dodos uz gaiteņa galu, kur samanu vientuļu stāvu sēžam uz sola.

Piegājis tuvāk, redzu resnu, nosvīdušu cilvēku atpogātā mētelī, zem kura saskatāma atpogāta žakete, greizi sagriezusies kaklasaite un baltā virskreklā cieši iespīlēts milzīgs vēders. Viņa noļukušie, melniem, mazliet iesirmiem sariem'apaugušie vaigi ir zilgansārti, bet starp tiem iespiestais mazais deguntelis pavisam nobālis. Brilles ar bieziem stikliem tievā zelta ietvarā, aiz tiem pelēkas, satrauktas acis, lielas kā pūcei. Man tuvojoties, cilvēks pielec kājās. īsās, platās bikses smieklīgi kūļājas ap tievajām kājelēm. Vienu mirkli tas modina manī kaut kādas neskaidras atmiņas, kuras gan tūlīt pat pilnīgi izgaist.

—           Vai jūs esat priekšnieks? — pilsonis man sirdīgi noprasa, un viņa skatiens caur brillēm kļūst vienlaikus kareivīgs un mulss.

—           Nē, es neesmu priekšnieks, — es atbildu. — Bet dežurants man teica, ka jūs esot ieradies svarīgā jautājumā. Varbūt, kamēr nav majora Cvetkova, jūs man pastāstītu, kas noticis? — Un es stādos priekšā:

—    Kriminālās meklēšanas inspektors vecākais milicijas leitnants Losevs.

Mans tituls acīmredzot atstāj labvēlīgu iespaidu, tāpat arī mans laipnais, mierīgais tonis. Un pilsonis atbild, tiesa, vēl joprojām nervozi, tomēr jau ar jūtamu uzticēšanos:

—    Jā, jā, jā! Tūlīt es jums visu izstāstīšu.

—    Tad aiziesim uz manu istabu!

Kad esam iegājuši istabā un apsēdušies, es ierosinu:

—     Vispirms iepazīsimies! Ar ko man tas gods runāt? — Un, redzēdams, ka viņš steigšus sakustas, piemetinu: — Pase man nav vajadzīga. Tikai pasakiet — kā lai jūs uzrunāju?

—     Saprotu, saprotu. — Svešais māj ar galvu, un no viņa tuklās sejas nozūd sasprindzinājums, vaigi un, starp citu, arī deguns pamazām atgūst normālu krāsu.

—    Ļoti patīkami. Grigorijs Sergejevičs Pirožkovs.

—    Redzat, cik jauki, — es saku. — Kas tad noticis, Grigorij Sergejevič? Kas piedraud jūsu meitai?

—    Ja es. to zinātu! Tur jau ir tā bēda …

—    Varbūt jums ir kādas aizdomas vai pieņēmumi?

—    Redzat… kaut kas noteikts… — Pirožkovs pēkšņi saminstinās. — Grūti gan pasacīt…

Es redzu, ka viņam ir ko teikt, taču viņš nevar sadūšoties. Tā jau mēdz būt, un es viņu gluži labi saprotu. Cilvēks, kas nokļuvis tik sarežģītā situācijā, parasti nezina, kā rīkoties. Viņš baidās kādu nepamatoti turēt aizdomās, baidās, ka izskatīsies muļķīgs, naivs vai gļēvs, visbeidzot, baidās uzvedināt mūs uz nepareizām pēdām un traucēt mūsu kvalificēto, profesionālo izmeklēšanas darbu, uz kuru viņš tā paļaujas.

—     Grigorij Sergejevič, — es saku pēc iespējas mierīgāk un iespaidīgāk, — ja jūs esat patiesi norūpējies šo draudu dēļ, tad pirmām kārtām jums jābūt absolūti atklātam pret mums. Citādi nebūs mūsu spēkos jums palīdzēt. Nebaidieties, jums par ļaunu mēs neko neiz- tulkosim un neko tādu neuzsāksim.

—    Ak, ja tā būtu… — Pirožkovs bēdīgi murmina un ar saburzīto mutautu slauka pieri un kaklu. — Ja tā būtu! … Bet jūsu biedrs, piemēram..,

Viņš uzmet man pārmetošu skatienu. Pelēkās acis aiz briļļu stikliem ir nedabiski palielinātas, izplūdušas un, šķiet, pilnas asaru.

—   Bet, kas attiecas uz manām aizdomām… — Pirožkovs turpina un nervozi berzē tuklās rokas, — tādu paziņu Nadjeņkai nav. Tas ir noteikti. Tas ir neapšaubāmi. Viņa ir prātīga. Viņa ir laba meitene…

—    Cik viņai gadu?

—    Deviņpadsmit.

—    Tātad nekādu aizdomīgu pazīšanos nav?

—   Nu protams! Tādu paziņu viņai nav. Tas ir noteikti … Bet man gan … kā liekas …

Pirožkovs apmulsis pieklust, mēģinādams savākt vienkopus savas klīstošās domas.

Man ir tāda sajūta, ka tūlīt viņš izspers laukā kādu galīgu muļķību. Viņš, kā redzams, no bailēm pavisam sajucis. Vai tad šim gluži pieklājīgajam pusmūža vīram varētu būt paziņas, kas draudētu viņa meitai? Ja nu vienīgi kāda paziņas dēls vai, pieņemsim, gados jauns darbabiedrs, kas luncinās viņai klāt, bet tiek atraidīts. Taču tādā gadījumā tas viss droši vien ir tīrās blēņas.

—    Ak tu kungs! — Pirožkovs pēkšņi iesaucas. — Es tā esmu noguris no šīs dzīves! Ja vien jūs zinātu…

Man patiesi kļūst viņa žēl, pat tādā gadījumā, ja visas šīs briesmas būtu viņam tikai rēgojušās.

—    No kādas dzīves, Grigorij Sergej evič? — es līdzjūtīgi apjautājos.

—    Vai nu visu var izstāstīt! — Viņš atmet ar roku.

Bet pēkšņi roka gaisā sastingst, it kā viņam negaidīti būtu ienākusi prātā kāda jauna doma. Pirožkovs uzmet man izbiedētu un tai pašā laikā savādi pētošu skatienu, kā turēdams mani aizdomās par kaut kādu viņa domu nolasīšanu, tad steigšus saka:

—    Man laikam tomēr nebūs taisnība. Par to cilvēku. Viņš… viņš jau ir aizbraucis no Maskavas. Un nav zināms, kad atgriezīsies. Jā, jā … Vispār … nu, ko es tā, patiešām …

—    Vai jūs kopā strādājāt? — es jautāju tāpēc vien, lai vispār kaut ko jautātu, jo tiešām grūti iedomāties kaut ko tamlīdzīgu.

—    Nē, nē … Viņš, zināt, tāpat… caurbraucot… —

Pirožkovs juceklīgi atbild. — Bija apmeties viesnīcā .., bet nu aizbraucis … Man taisni galva griežas riņķī…

Vārds «viesnīca» gluži neviļus dara mani tramīgu. Tas jau ir gandrīz reflekss. Es tagad to vispār nespēju mierīgi noklausīties. Šis vārds man tūlīt asociējas ar Mušanski, zādzībām, pratināšanām, vārdu sakot, gatavā velna būšana. Bet es nekā nespēju ar sevi padarīt. Un es mehāniski jautāju:

—    Kur tad viņš caurbraucot bija apmeties?

—   Ak, kāda tam nozīme! — Pirožkovs īgni novicina ar roku, bet viņa tonī jūtama nedrošība, un viņš, kā pats sevi pārliecinādams, piemetina: — Viņš ir aizbraucis, un cauri. Tā zvanīšana bija jau pēc viņa aizbraukšanas. Zvanīja man un draudēja. Vai jūs saprotat? Ak dievs! Ja ar Nadjeņku manas vainas dēļ kaut kas notiks, es to nepārdzīvošu! Es sev kaut ko nodarīšu!

Tagad es vairs nesaprotu galīgi nekā.

—    Kāpēc tad jūsu vainas dēļ? — es pārsteigts jautāju. — Jūs pats sakāt…

Viņš izskatās galīgi nomocījies, es pat teiktu — tāds kā notramdīts.

—    Jā, jā, jā! Es zinu, ko saku! … Bet vispār — blēņas, blēņas! Es gluži vienkārši jūku prātā! Un sirds, re… — Viņš paberzē krūtis zem žaketes. — Sāp katru dienu. Vienreiz viesnīcā tā uznāca… ja nebūtu dežurantes…

Pirožkovs pēkšņi pielec kājās un skrien uz durvīm.

—    Uz kurieni, Grigorij Sergejevič?

Viņš tikpat steidzīgi nāk atpakaļ. īsās bikšeles smieklīgi kūļājas ap tievajām kājām. Mētelis un žakete, šķiet, tūlīt noslīdēs no pleciem, aizpogāt tos nav iespējams, liekas — tie nemūžam neietu ciet uz milziga, apaļā vēdera.

—    Nē, nē, es nekur neiešu, — Pirožkovs murmina, bezspēkā smagi atkritis krēslā. — Man likās — es biju aizmirsis …

Bet man pēkšņi iešaujas prātā savāds minējums. Pārliecos pāri galdam un klusi jautāju:

—   Grigorij Sergej evič, viņa uzvārds taču ir Nikolovs, vai ne?

Pirožkovs satrūkstas un cauri brillēm izbijies skatās mani.

—    Vai tad… jūs … piedošanu, kāds Nikolovs?

—    Tas pats, Grigorij Sergejevič, — es saku nu jau stingri, tomēr vēl tā īsti neticēdams, ka var tik kolosāli veikties. — Mēs domājam vienu un to pašu cilvēku.

—    Bet… dieva dēļ…

—    Vai jūs zināt, kāpēc viņš tik pēkšņi nozuda?

—    Ne jausmas … nav ne jausmas. Bet kā tad jūs …

—    Viņu tur, viesnīcā, apzaga.

—    Nevar būt!

Pirožkovs pat sasit īsās, tuklās roķeles un ar patiesu izbrīnu raugās manī.

—    Redzat nu, — es saku un atkārtoju savu jautājumu: — Kur gan viņš tik pēkšņi nozuda?

Pirožkovs novērš acis un mirkli klusēdams berzē rokas, acīmredzot pūlēdamies sakopot domas. Viņā risinās kāda nežēlīga cīņa. Vaigi atkal kļūst zilgansārti, un plānais deguns starp tiem pamazām savādi nobāl.

Taču beidzot Pirožkovs ir izlēmis. Milzīgās, ūdeņainās, pelēkās acis aiz briļļu stikliem tagad raugās manī skumji un atsvešināti. Pirožkovs sāk runāt — piesardzīgi, nedroši, taču pilnīgi sakarīgi:

—    Redzat, es ar viņu iepazinos nesen. Bija ieradies pie mums trestā, mēģināja dabūt ļoti deficītus celtniecības materiālus. Tas viņam neizdevās. Un tad viņš man piedāvāja… kā lai jums pasaka… diezgan šaubīgu darījumu. Vārdu sakot, negodīgu, kā gan citādi. Es atteicos. Man jau tā, zināt, darba dēļ nakti miegs nenāk. Tad viņš lika saprast, ka viņam esot kaut kādi mani kompromitējoši dokumenti, un ierosināja satikties, lai tos parādītu. Es aizgāju pie viņa uz viesnīcu. Lai gan sapratu, ka tādi dokumenti neeksistē, tomēr, zināt… vai maz kas var gadīties! Neviens negrib liekas nepatikšanas. Un viņš man tiešām šo to parādīja. Nē, nē! — Pirožkovs izstiepj rokas uz priekšu, it kā kaut ko atgrūzdams. — Nekādas krimināllietas nav! Bet reiz… es piekāpos kāda cilvēka priekšā… viņš bija mans priekšnieks. Viņa dēļ pārkāpu ļoti stingru galvenās pārvaldes pavēli… Kukulis tas nebija, varu jums apzvērēt. Vienkārši… viņš pavēlēja, bet es…

vārdu sakot, es paklausīju. Saprotiet, nebija spēka turēties pretī! Viņš mani būtu ? ,. Vēlāk viņš pavēlēja vēl vienu reizi,,, Vārdu sakot, tā. Tad tas priekšnieks aizgāja. Viss atkal bija, kā nākas. Un nu pēkšņi ši3 cilvēks… Bet tas nav galvenais! To es vēl kaut kā varētu paciest. Bet viņš teica.,, teica, ka es par maz mīlot Nadjeņku. Un… un ļoti ar viņu riskējot. Tā jau bija nekaunība!

—    Jūs nobijāties?

—           Jā, protams. Visvairāk, zināt, no pārsteiguma. Kā viņš zina par Nadjeņku?

—    Patiešām — kā?

—           Nav ne jausmas. Varbūt kāds no maniem darbabiedriem ,,t To dokumentu kopijas viņš taču kaut kā bija mācējis sadabūt. Nu, tā. Viņš man teica, ka uz Maskavu atbraukšot kāds, kas pazīstot Nadjeņku, un ja … Nu, vārdu sakot, blēņas, blēņas, blēņas!.,,

—    Bet uz kurieni viņš pats aizbrauca?

—    Kā lai es to zinu?

—    Jūs taču solījāties pārsūtīt viņam vēstuli.

—           Ak tad tā! Teikšu jums godīgi: es tai dežurantei sameloju. Nospriedu, ka no vēstules uzzināšu, kas atbrauks. Es biju gatavs uz visu, lai tikai iegūtu to vēstuli. Saprotiet mani! Es taču tomēr baidos. Es tā baidos Nadjeņkas dēļ!… Viņa ir tik lētticīga, tik viegli aizraujas. .. Es nezinu, ko lai tagad dara. Pasakiet, dieva dēļ!..,

Jā, gadījums, protams, ir savāds un visai aizdomīgs. Bet pats galvenais ir tas, ka es jūtu: Pirožkovs runā vaļsirdīgi, runā taisnību, un viņš patiesi ir ļoti nobiedēts.

—    Tātad jums zvanīja trīs reizes? — es jautāju.

—      Jā, jā, trīs.

—    Visas trīs reizes pēc Nikolova aizbraukšanas?

—          Nē, pirmo reizi vēl viņa laikā. Es tikko biju paguvis atgriezties no viesnīcas.

— Vai zvanīja Nikolovs?

—           Nē, nē. Kāds cits. Zināt, jauna cilvēka balss,_ tāda rupja. Mazliet piesmakusi. Kaut kāda tāda ♦,. kā huligānam.

—    Ko viņš teica?

—«Vai papucis?» viņš man prasa. Es saku: «Kam papucis?» — «Pats zini, kam. Redzi, ja tu tielēsies, mēs to_ tavu skuķi nostiepsim gar zemi. Varbūt nodarīsim vēl ko ļaunāku. Vai saprati?» Tieši tā arī teica. Varat iedomāties? Tas taču ir kaut kas šausmīgsl

—    Vai otrreiz zvanīja tā pati balss?

—    Jā. Vispirms piegāja sieva. Bet viņš pasauca mani, neģēlis tāds! Ak nē! Tas bija trešoreiz, vakar vakarā. Otrajā reizē bija piegājusi Nadjeņka. Zvanījis no rīta, es biju darbā. Viņa man vakarā pastāstīja. Viņš bija īpaši pieteicis izstāstīt man par zvanīšanu. Varat iedomāties?

— Ko tad viņš bija teicis?

—    Apmēram to pašu, ko man. Nadjeņka bija tā nobijusies. Lūgtin lūdza mani, lai tiekot vaļā no tā tipa. Es taču varēju to izdarīt.., nu, jūs jau saprotat, par kādu cenu … Un, kad viņš piezvanīja trešoreiz, es neizturēju. Es atskrēju pie jums. Esmu galīgi zaudējis galvu. Un… un negribu ielaisties darīšanās ar šo ne- krietneli, šo…

Es klausos saraustīto, satraukto Pirožkova stāstījumu, redzu, kā dreb viņa lūpas, kā pa deniņiem uz resnajiem vaigiem tek nepārtrauktas sviedru straumītes, un jūtu, ka tas viss tā arī bijis, kā viņš stāsta: gan izspiešana, gan šantāža, gan draudi, gan viņa izbailes. Tas viss ir tīra patiesība. Bet viņa Nadjeņku neviens netaisās nogalināt… Visprimitīvākā šantāža. Taču Pirožkovs izskatās pēc tāda cilvēka, uz kuru tā var iedarboties. Un it jau iedarbojusies, lai gan ne tā, kā bija cerējis Nikolovs. Interesanti, ka zvanīts arī pēc viņa aizbraukšanas. Iznāk tā, ka viņš vēl atgriezīsies un tagad psiholoģiski sagatavo savu upuri, lai tas padotos šantāžai. Vēl tas nozīmē arī to, ka Nikolovam Maskavā ir līdzzinātājs. Nu, kā tad! Zīmītē jau arī bija teikts: «Atnāc, padomāsim…» Taču Pirožkovam nezvana tas cilvēks, ar kuru Nikolovs bija taisījies «padomāt». Zvana, spriežot pēc leksikas, neapšaubāms kriminālais. Nav nekāds brīnums, Nikolovam var būt pie rokas arī tāds tips.

Šķiet, ka no Pirožkova stāstījuma pagaidām nav skaidrs tikai viens punkts. Vai tiešām Pirožkovs tikai nupat iepazinies ar Nikolovu, vai arī viņi jau agrāk bijuši pazīstami? Vai šajā punktā Pirožkovs ir patiess vai nav? Man nāk prātā Jekaterinas Osipovnas stāsts.

—    Grigorij Sergejevič, — es saku, — kad jūs gājāt projām no Nikolova, tad lūdzāt, lai viņš jūs nepazudinot.

Pirožkovs atmet galvu un caur briļļu stikliem mirkli apstulbis raugās manī, pēc tam ar drebošā rokā sažņaugtu mutautu pārvelk pār pieri un kaklu.

—    Vai jūs.., vai tad jūs,,, to cilvēku pazīstat? — viņš aizsmakušā balsī prasa un noklepojas.

—   Nē, pagaidām nepazīstu. Jūs bija ievērojusi dežurante, kad bijāt pie viņa.

—    Bet tad jau…

—    Jā, — es pamāju. — Mēs par jūsu tikšanos zinājām. Tikai nezinājām, ka tas bijāt tieši jūs. Es taču juras jau teicu, ka Nikolova numurā notikusi zādzība. Mēs interesējāmies par visiem, kas pie viņa bija nākuši. Dežurante atcerējās arī jūs.

—    Ceru, ka jūs nedomājāt…

—    Nē, nedomājām. Jo vairāk tāpēc, ka zaglis drīz vien tika aizturēts. — Es pieķeru sevi, ka ir gaužām patīkami skaļā balsī konstatēt šo faktu. — Taču Nikolovs ir pazudis, bet mums vajadzētu, lai viņš sazīmē nozagtās mantas.

—    Man nav ne jausmas, uz kurieni viņš aizbraucis. — Pirožkovs parausta plecus un, atkal sākdams uztraukties, raugās manī. — Bet tas jau tagad nav galvenais: es esmu nobažījies par meitas drošību. Kas tagad būs, biedri Losev? Ko lai mēs darām?

Es, kā vien varu, cenšos viņu mierināt. Pierādu, ka viņa meitai nekas nedraud, ka tā ir tikai sīka, rupja šantāža un vairāk nekas. Es atsaucos uz savu un savu biedru pieredzi, es minu veselu lēveni dažādu piemēru. Un, liekas, savu panāku. Pirožkovs mazliet nomierinās, pat tikko manāmi smaida — tā mulsi un vainīgi. Tad es pāreju pie galvenā.

—    Zināt ko, ķersimies pie viltības, — es ierosinu.

—    Radīsim tādu iespaidu, ka esat uzķēries uz viņa makšķeres, ka padodaties, kapitulējat un esat ar mieru pakļauties viņa prasībām. Tā arī pasakiet, kad tas tips jums vēlreiz piezvanīs! No nožēlojamām zivtelēm pārvērtīsimies par makšķerniekiem. Un paši izmetīsim makšķeri. Lai tik viņš parādās, tas Nikolovs! Tad mēs aprunāsimies ar viņu, kā nākas, tad mēs uz visiem laikiem atņemsim viņam katru patiku blēdīties un gandēt cilvēkiem dzīvi.

—    Nu labi, — Pirožkovs ne visai pārliecināti piekrīt.

Es cenšos viņu uzmundrināt, pierādu, ka tas nekādā ziņā viņam nekaitēs un ka Nikolovs nekad neuzzinās, kāda loma tā atmaskošanā bijusi viņam — Pirožkovam. Galvenais tagad ir sameklēt Nikolovu, sameklēt par katru cenu.

Beigu beigās mēs par visu vienojamies — un Pirožkovs, smagi pūzdams, aiziet.

Bet es izvelku tīru papīra lapu un, kamēr viss vēl ir svaigā atmiņā, pierakstu galveno no tā, ko nupat dzirdēju. Taču to visu pārdomāt es nepagūstu. Istabā ienāk Igors.

Arēji mans draugs, kā vienmēr, ir nesatricināmi mierīgs un savaldīgs, viņa platā seja ar mazliet plakano degunu un izvirzīto zodu pauž nelokāmu pārliecību. Kustības rāmas un mazliet nevērīgas. Vārdu sakot, jebkuram svešam skatienam vajadzētu tīksmināties ap šo mierīgo un stipro cilvēku. Taču es neesmu svešs, mans skatiens ir īpašs, turklāt man ir ar ko salīdzināt. Tāpēc es uzreiz ievēroju, ka viss šis mierīgums un ši pašapziņa ir ar tikko manāmu uzspēli. Bet vertikālā rieviņa starp uzacīm Igoram ievelkas tikai īpašos un turklāt visai grūtos apstākļos. ,

Pamājis man ar galvu, Igors sēžas pie sava galda un norūpējies, raukdams pieri, velk ārā no galda kaut kādus papīrus, ar visu savu izskatu demonstrēdams, ka vēlas tos nekavējoties kārtīgi izpētīt. Taču mani tas nespēj maldināt. Un Igors to acumirklī ļoti labi noprot.

Viņš sadrūmis cieši raugās manī, tad novērš skatienu sānis un saka: — Es šķiros no Allas.

—    Ej nu? — man neviļus izsprūk. — Vai tu esi jucis?

—    Domāju, ka tā mums abiem būs labāk.

—    Nē, tu patiešām esi jucis! — es kliedzu, ar krūtīm uzzvēlies uz galda. — Vai Alla jau zina?

—    Viņa pati ierosināja.

To viņa ierosinājusi jau tūkstoš reižu. Tās ir blēņas!

—    Nē, šoreiz jau nopietni.

Tagad es paskatos viņam tieši acīs.

—    Vecais, tu man neesi pateicis visu!

—    Ko tad tev vēl vajag?

—    Pats zini.

Kādu brīdi mēs klusējam un diezgan nervozi smēķējam.

—          Katra cilvēka pacietībai un izturībai ir sava robeža, — Igors beidzot saka. — Arī man tā ir.

—           Katram cilvēkam vēl ir arī galva, — es atbildu. — Arī tev tā ir.

Igors nomākts raugās sāņus un izspiež caur zobiem:

—    Tukša runāšana.

—          Bet Alka tevi mīl. Un tad vēl Dimka. Ko tu dari?

—    Es visu saprotu.

—    Taču visu man nestāsti,

Igors klusē.

—    Vai tu Allai pateici par savu lēmumu?

—    Viņa pateica man par savu lēmumu.

—          To viņa tev ir teikusi jau tūkstoš reižu. Ko tu viņai atbildēji?

—    Sacīju, ka esmu ar mieru.

Nu jau mēs klusējam abi.

Jā, situācija ir nopietna. Vēl nekad uz Alkas izlēcieniem Igors nebija atbildējis piekrītoši. Agrāk viņš vienmēr atjokojās un pūlējās Allu nomierināt. Nu es nezinu, ko lai saku. Patiesībā neesmu arī pārliecināts, ka Igors tiešām būtu jucis. Ar Allu dzīvot ir grūti, viņa ir neiedomājami nesavaldīga, aizdomu pilna un nomocījusi Igoru ar savu greizsirdību.

Kad es domāju par šādu konfliktu mierīgi un abstrakti, tad saprotu, ka šķiršanās gadījumi mēdz būt dažādi un reizēm tā ir labākā izeja. Bet tagad es nespēju domāt par to mierīgi un vēl jo vairāk abstrakti. Igors ir mans draugs, vistuvākais draugs. Viņa šķiršanās nozīmē to, ka tiek izpostīta kāda manas paša dzīves daļiņa, kas ir pierasta, zināma un tāpēc, kā man liekas, pareiza, nepieciešama. Un vēl man liekas, ka Igoram būs slikti, slikti būs arī Allai, arī Dimkam. Vi- šiem! Un arī man. Kaut gan varbūt man nav taisnība un Igoram būs labāk? Taču tajā pašā laikā es jūtu, ka manos vārdos un padomos nav svarīgu argumentu un nevar arī būt. Man gluži vienkārši trūkst dzīves pieredzes un tāpēc šajā sarežģītajā konfliktā nav skaidras nostājas. Kādu padomu es varu Igoram dot? Ko man vajadzētu no viņa prasīt?

Taču tagad mani uztrauc kas cits. Un es neveikli jautāju kā no grāmatas:

—    Vai tu esi iemīlējis citu? Tikai godīgi!

Igors parausta plecus.

— Es neierosināju šķirties. Alla ierosināja.

— Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

— Es neierosināju šķirties, — Igors spītīgi atkārto, un viņa balsī manāmas dusmas.

Pēkšņi sāk zvanīt telefons. Runā Kuzmičs. Viņš pavēl man un Igoram ierasties pie viņa.

Priekšnieka kabinetā mēs atrodam Vaļu Deņisovu.

—     Atkārto nu, — Kuzmičs viņu mudina, kad mēs ar Igoru apsēžamies pie viņa galda.

Vaļa mierīgi atkārto:

—     Visi tabulā uzskaitītie pilsoņi, kā es jau sacīju, izbraukuši nezināmā virzienā. Vārdu sakot, nozuduši.

—    Izbraukuši vienā laikā?

—    Gandrīz.

Ilgi valda klusums. Mēs ar Igoru cenšamies apjēgt šo negaidīto un savādo jaunumu. Jā, savāds jaunums. Pareizāk sakot, pat fievis savāds, bet aizdomīgs. Es tūlīt atceros tās zīmītes nobeigumu: «… kad sapulcēsies visi.»

—     Iznāk, ka Nikolovs izziņojis sapulcēšanos, — es saku.

—     Vai ari pats izsaukts, — Vaļa iebilst un piemetina: — Katrā ziņā tā lieta nav tīra.

—     Nu tad tā, — Kuzmičs beidzot saka un griežas pie Vaļas: — Sazinies ar visām četrām pilsētām! Lai mūsu puiši tur paurķējas! Droši vien kāds no šiem cilvēkiem aizbraucis komandējumā vai arī, teiksim, pie radiem. Viņi nevarēja aizbraukt nevienam nezināmā virzienā.

—    Klausos, — īsi atbild Vaļa.

— Uz to Puņežu arī piezvani, — Kuzmičs zīmīgi piebilst. — Teorijas paliek teorijas, pats saproti.

Es paskatos pulkstenī. Man jāiet. Droši vien Varvara no fabrikas jau pārnākusi.

Un es atkal braucu pie Varvaras. īsā, pelēkā diena nemanāmi un ātri iet uz galu. Pulkstenis vēl tikai pieci, bet debesis jau necaurredzami tumšas, ielās lēni iedegas laternas, sāk mirdzēt veikalu skatlogi. Vējš pierimis, lielām un pavisam retām pārslām snieg slapjš sniegs. Zem kājām bieza sniega putra, to tikai rīt sāks šķūrēt nost no ietvēm. Slapjie dubļi kā vēdeklis šļācas no garāmtraucošo automašīnu riteņu apakšas, un gājēji norūpējušies spiežas tuvāk namiem.

Beidzot ir klāt arī mana pietura. Es steidzīgi izlecu no trolejbusa un paskatos apkārt. Pretī, ielas otrā pusē, tumst pazīstamā nama milzenis ar melno vārtu caurumu. Varvaras logos caur aizkariem jaušama dzeltenīga gaisma. Kādu brīdi es novēroju šos logus un apdomāju, kā risināt sarunu.

Tātad Varvara pazīst Nikolovu. Kas viņai par šo cilvēku zināms, no kā viņa par to uzzinājusi? Lūk, tas arī jānoskaidro! Tas ir pats galvenais. Es nolemju, ka bez īpašas vajadzības par Mušanski viņai neatgādināšu. Galu galā tas, kā viņš uzzinājis manu vārdu, pašlaik nemaz nav tik svarīgi. Bez tam es neticu, ka Varvara būtu devusi Mušanskim mājienu, tīši norādījusi uz Nikolovu. Drīzāk gan izpļāpājusies par to nejauši. Taču Nikolovu viņa pazīst, un tas ir svarīgi.

Es ieeju pavārtē un uzreiz iegrimstu tās biezajā un staignajā tumsā. Tūlīt pat kaukdams man uzklūp vējš. Es jau esmu uz to sagatavojies, tomēr tā spiedienu pārvaru ar lielu piepūli, saliecies, cepuri pieturēdams. Apbrīnojama vieta ir šī pavārte. Es velkos uz labu laimi, taustīdamies gar auksto, izroboto sienu labajā pusē. Nevaru vien atrast ar vecu vaskadrānu apsistās durvis. Pēc tam ilgi pūlos sataustīt mazo, auksto zvana pogu.

Durvis atveras spēji un, kā man liekas, pavisam klusi. Apgaismotajā durvju ailē redzu Varvaru. Viņa salīgi tīstās lakatā un uzreiz mani nepazīst. Pazinusi jautri sakai

—       Nāciet iekšā, ātrāk nāciet iekšā! Taisni šausmas, kā pūš! Sen neesam redzējušies. Es jau domāju, ka esat aizmirsis.

Un mēs atkal dzeram tēju līdz sīkumiem pazīstamajā virtuvē. Pēc visādām nenozīmīgām sarunām un atmiņām — Varvara bezgala lepojas ar savu lomu tā nelieša Mušanska aizturēšanā, un atmiņas par to, izrādās, viņu nemaz nenomāc — es, izvēlējies piemērotu brīdi, it kā nejauši pajautāju!

—   Starp citu, vai jūs nepazīstat cilvēku ar uzvārdu Nikolovs?

Varvara raugās manī pārsteigta.

—    Nav ne jausmas. Pat dzirdējusi neesmu.

Es jūtu, ka viņa nemelo, viņa šo uzvārdu patiesi dzird pirmo reizi. Bet tad… viss ir ļoti savādi.

—        Pamēģiniet atcerēties, Varja, — es lūdzu.

—    Viņš droši vien ir lakstojies ap jums vai vismaz mēģinājis to darīt.

—   Tādu jau bijis vai cik! — Varvara bezrūpīgi atmet ar roku. — Atliku likām. Varbūt bija arī šis. Pases viņi man neuzrāda. Tur stāv zīmogs. Bet viņi visi ir vieninieki. — Viņa aizrautīgi smejas. — Kā jūs teicāt — Nikolovs?

—      Viņu sauc Ivans Haritonovičs, — es steigšus piemettnu, aptvēris savu kļūdu.

—    A-a… — Varjas acīs pazib jautras dzirkstīt es.

—    Atceros, atceros.e Esam tikušies, kā tad!

—    Kas viņš tāds ir?

—   Bija atbraucis pie mums uz fabriku. Piemirsies jau, no kādas pilsētas. Turienes tirdzinieki bija šo atsūtījuši, vai. Tāds garš, tievs un pliku pauri. Neko teikt, varens kavalieris, vai ne? — Viņa smejas aizgū- damās.

—    Vai viņš jūs neaicināja kaut kur aiziet?

Varvara mulsi novīpsnā, mazliet piesarkst, tomēr

noliedzoši purina galvu.

—    Es nekur negāju.

—    Bet ja nu pavisam godīgi, Varja?

—    Nu, biju restorānā. Kas tur sevišķs?

—    Vai par sevi viņš jums nekā nestāstīja?

—   Nekā netika stāstījis, — Varvara dusmīgi atbild. — Lēja tik vīnu un runāja par jūtām, vecais kraķis. Kaut viņš nosprāgtu! Naudas viņam kā spaļu. Pati redzēju. Bet vēlāk viņš sadabūja kārbiņu. Vai zināt, kas tur bija iekšā? Rokassprādze! Ai, kāda! — No sajūsmas Varvara pat piespiež delnas pie vaigiem un aizver acis. — Beigts var palikt!

—    Un viņš jums to rokassprādzi uzdāvināja?

—   Bāzās virsū, lai ņemu, — Varvara atbild ar negaidītu riebumu. — Tikai es neesmu pērkama. Man cilvēks jāmīl. Tad mani var paņemt arī bez šiem akmentiņiem.

Man neviļus nāk prātā milzīgais, cekulainais, pašapmierinātais dulburis Toļiks, viņa pārsistā dūre un asinīm pieplūdušās acis. Varvara, kā redzams, arī viņu atceras un tumši nosarkst.

—   Es nepaņēmu to rokassprādzi, — viņa klusi saka, nolaidusi acis. — Godavārds, nepaņēmu.

—    Un kā jūs abi šķīrāties?

—   Tāpat vien arī šķīrāmies, — Varvara, acis nepaceldama, zobgalīgi pasmaida. — Ar biedrisku sveicienu, Un aizgājām katrs uz savu pusi.

— Vai viņš jums atstāja adresi vai telefona numuru?

—    Kā ta! Telefonu uzrakstīja. Lūdza piezvanīt. Tikai baigi man viņš vajadzīgs, tas telefons! Aizmetu projām.

Iestājās neveikls klusums. Lai nu kā, saruna mums tomēr bija iznākusi delikāta.

Pēc tam es jautāju:

—   Vai jūs nevienam par šo tikšanos neesat stāstījusi?

—    Kam tad lai es stāstītu?

Labi. Neatgādināšu viņai Mušanski un to vakaru, kuru viņa bija pavadījusi ar to kopā. Varja, protams, to vakaru neatceras, tāpat kā neatceras arī, ko pļāpājusi. Tas jau pašlaik nav tik svarīgi. Taču par Nikolovu viņa man vairāk nekā nepastāstīs, tas ir skaidrs. Viņš ir piesardzīgs, ļoti piesardzīgs. Tikai ar rokassprādzi, kā liekas, nošāva buku.

Mēs atsveicināmies. Es pateicos par tēju. Varvara jau nomierinājusies, smaida atturīgi, kautrīgi, acis nodūrusi. Viņai pašlaik tāds noskaņojums. Tikai par Pašu gan šoreiz netika bilsts neviens vārds. Šādas runas ari nebūtu iederējušās. Un Varvara to juta.

Es braucu atpakaļ uz daļu.

Pa ceļam domāju par Varvaru. Kas tas par jokainu raksturu! Viņu gluži kā magnēts pievelk visādi piedzīvojumi un dēkas, viegla rakstura kārdinājumi un riskantas situācijas. Citu interešu viņai nav. Pats galvenais, ka nav ģimenes. Bet viņai būtu vajadzīga ģimene, māja, bērni, raizes un rūpes par viņiem, visi ar tiem saistītie prieki un uztraukumi. Varvara gluži vienkārši nav izaugusi līdz citām interesēm, piemēram, līdz grāmatām, mūzikai, teātrim, līdz domām par pasauli, kurā viņa dzīvo. Viņai galvu reibina pašas skaistums, panākumi, neskaitāmie pielūdzēji. Protams, viņai laimi tie neatnesa, bet gan bija to atņēmuši.

Patiesību sakot, kas tad ir laime? Es bieži vien lauzu galvu par to. Laime — tas taču ir milzīgi plašs jēdziens, neaptverams un daudzpusīgs. Katram cilvēkam ir sava laime, pareizāk sakot, savs priekšstats par to. Saka, laime esot tas, ko iegūst ar darbu un ar sapņiem. Nekā nebija! Sapņi mēdz būt dažādi un dažāds arī darbs.

Dažam laime ir nauda, vara. Tur ietverti viņa sapņi un darbs. Lai iedzīvotos mantā, pieviltu, apkrāptu, piespiestu citus pie zemes. Mums vēl ir tādi cilvēki. Kādam gan jābūt, lai to uzskatītu par laimi, lai tas būtu dzīves saturs?

Es neieredzu tādus cilvēkus. Tāpēc ka blakus redzu citus. Uz to rēķina šie cenšas dzīvot, uz īsta darbarūķa, atklāta un laba cilvēka rēķina. Un lai tie, pirmie, nečūkst, lai nedomā, lai nesaka man, ka nav iespējams dzīvot citādi kā vien ar blēdību, izveicību un rupju spēku, ka visi, sak, liekot cits citam kāju priekšā, blē- doties, kombinējot, čiepjot un krāpjot… Meli!

Un tad es domāju par sevi pašu. Es taču esmu pavisam parasts cilvēks. Kas man ir laime? Te manu acu priekšā tūlīt nostājas Svetka savā gaišzilajā, pieguļošajā svīterī, ļoti slaida, viegla, šauriem pleciem, paju- kušiem matiem un šķelmīgu, draisku skatienu. Viņa noteikti zina, kas ir laime, viņa — mana Svetka. Arī es zinu. Un vēl labāk zināšu, kad mēs būsim kopā, divatā, pavisam. Kad es aizmigšu un līdzās būs Svetka. Kad es pamodīšos un viņa atkal būs blakus. Tā ir laime. Citas man nevajag.

Un vēl man ir mans darbs. Es ar to lepojos un mīlu to. Man ir briesmīgi interesanti strādāt, bet galvenais — es katru dienu, katru stundu jūtu, cik nepieciešams šis darbs ir cilvēkiem. Kriminālā meklēšana — es teiktu tā — tas ir taisnības instruments jeb, precīzāk, tās pirmais ierocis. Jo katrs noziegums ir nekaunīgs izaicinājums visai sabiedrībai, tas ir sarūgtinājums un apvainojums, tas ir zaudējums, un turklāt vēl zināma sociāla mikrokatastrofa. Tāpēc to nepieļaut, darīt visu iespējamo, lai to novērstu, ir svarīgs un svēts uzdevums. Bet, ja tas tomēr ir noticis, tad atrast, par katru cenu atrast noziedznieku un nodot to tiesas rokās. Tā bija ar Mušanski. Tā būs arī ar Nikolovu, kurš iecerējis ar kādu izrēķināties. Tā ir jābūt!

No cēlajām domām par laimi es neviļus nonāku pie saviem šīsdienas darbiem un rūpēm. Jā, šis Nikolovs ir jāatrod un pēc iespējas ātrāk, kamēr nav noticis kas nelabojams. .

Taču saruna ar Varvaru tikpat kā nekā nav devusi. Tikpat kā nekā …

Es atgriežos daļā, durvīs saskrienos ar Vaļu Deņi- sovu.

Oho! Vaļa nemaz vairs neizskatās pats pēc sevis, Vaļa ir satraukts. Viņš, kas vienmēr ir tik savaldīgs, pat nogrābj mani aiz mēteļa atloka un saka:

— Klausies, Vitāliji Tikko saņemta šifrēta telegramma no Penzas. Nikolovs atgriezies mājās! Atgriezies, un beigta balle! Vai vari aptvert?

Es apstulbis raugos viņā.

IV nodaļa TAS TIK IR NUMURS!

No rīta man viss krīt no rokām ārā. Es nekā nespēju koncentrēties. Prātā tikai viena doma: Nikolovs ir atradies, atgriezies mājās, atgriezies pats, it kā nekas nebūtu noticis! Ko tas varētu nozīmēt? Nu, pirmkārt, mums tagad nevajadzēs šaudīties apkārt pa dažādām pilsētām, viņu meklējot, nevajadzēs dzenāt rokā un pratināt neskaitāmus cilvēkus un lauzīt savas galvas. Te nu viņš ir, šis Nikolovs, pats personiski! Protams, ar viņu būs diezgan ko noņemties, vajadzēs uzdot ne mazums visai kutelīgu jautājumu. Zināms, viņš blēdīsies, centīsies padarīt visu neskaidru, jauks pēdas, darīs to izmanīgi, jau iepriekš pārdomājis, taču tas viss nemaz nav salīdzināms ar to, kas mūs gaidītu tad, ja Nikolovs nebūtu pārradies mājās. Otrkārt, viņa atgriešanās nozīmē, ka noslēpumainā «visu» tikšanās jau beigusies un ar to «maitu» viņi acīmredzot ir izrēķinājušies. Bet tas jau ir nopietni. Var izrādīties, ka nekas vairs nav vēršams par labu. Un, beidzot treškārt, mūsu uzdevums šā vai tā tuvojas atrisinājumam. Tagad ātrāk jātiek šim Nikolovam klāt, jāpalūkojas uz viņu, jāaprunājas. Man jābrauc uz Penzu, tik tiešām, un pēc iespējas drīzāk!

Visus šos apsvērumus es izklāstu apspriedē pie Kuzmiča, kad viņš beidzot ir pārradies savā kabinetā. No rīta viņš bija aizsaukts pie priekšniecības, un tāpēc mūsu apspriede notiek tikai dienas vidū.

Pēc manas kaismīgās un steidzīgās runas, ar kuru arī iesākās mūsu apspriede, — es gluži vienkārši nespēju nociesties pēc iespējas ātrāk neizspēris laukā visus savus apsvērumus, — Kuzmičs pavīpsnā un saka Vaļam Deņisovam:

—    Bet tagad tu tā prātīgi un labi sīki dari mums zināmu, kādas vēstis saņemtas no Penzas!

Un Vaļa aukstasinīgi ziņo:

—    Nikolovs atgriezies pirms divām dienām. Vakar viņš pats ieradies milicijā un iesniedzis ziņojumu par pases nozaudēšanu. Viņš to esot pazaudējis ceļā, braucot no Maskavas atpakaļ uz mājām. Milicijā viņš laipni un uzmanīgi, tā, lai nenobaidītu, iztaujāts par šo gadījumu un, protams, arī par viņa apzagšanu viesnīcā. Tā nav bijusi nopratināšana, bet tāpat vien aprunāšanās.

—    Ko tad viņš atbildējis? — es nepacietīgi jautāju.

—    Par pasi neko sevišķu. Pazaudējis, un cauri. Bet iespējams arī, ka tā nozagta. Vilcienā.

—    Tātad viņš atbraucis ar vilcienu?

—    Teicis, ka ar vilcienu.

Interesanti. Turpini!

—      Bet par viesnīcu —< par to viņš jau mēģinājis izlocīties, «— Deņisovs turpina savu ziņojumu. — Tiesa, viesnīcu viņš nosaucis pareizi, to pašu. Taču apgalvojis, ka nekādas zādzības viņa numurā nav bijis un neviena no viņa. mantām neesot pazudusi.

—    Kā tad tā, bija taču jaciņas? — es atkal iejaucos.

—    Teicis, ka nekādu jaciņu viņam neesot bijis.

Visi ir apjukuši. Arī es. Kas tad tas par numuru?

Kāda Nikolovam jēga noliegt acīm redzamu faktu, kas viņam, šķiet, nekā nevarētu kaitēt?

—     Vairāk nekā neesot viņam prasījuši, — nobeidz Vaļa. — Pieņēmuši iesniegumu par pasi, un cauri.

—      Tā ir pareizi. — Kuzmičs pamāj ar galvu un piemetina: — Bet tagad ziņo mums par otru lietu, par visiem šiem klejojošajiem un ceļojošajiem pilsoņiem no četrām pilsētām!

—    Klausos!

Vaļa atsien plānu mapīti, ko visu laiku bija turējis uz ceļiem, un izņem no tās man jau zināmo tabulu. Es uzreiz pamanu, ka tajā uzradusies vēl viena aile, kas jau gandrīz aizpildīta.

—     Tātad, — Vaļa saka, laiku pa laikam ieskatīdamies tabulā, — noskaidrots, kas uz kurieni braucis. Izrādījās, ka tas nav grūti.

—     Redzat nu, — savā vietā sēdēdams, norūc Petja Šuhmins. — Tā tik uzreiz: «pazuduši». Liekas — džungļos taču nedzīvojam.

Vaļa viņa aizrādījumu palaiž gar ausīm un nosvērtā balsī turpina:

—      Iegūtas sekojošas ziņas. Leonīds Vasiļjevičs Pala- tovs devies komandējumā no Rostovas uz Sverd- lovsku.

—     Pie viena atgādini arī viņu darbavietas, — ieminas Kuzmičs.

—      Klausos! Palatovs ir Rostovas rūpnīcas kapitālās celtniecības daļas priekšnieka vietnieks. Tālāk. Gaļina Ostapovna Kočerga, Odesas komisijas veikala pārdevējā, paņēmusi nedēļu bezalgas atvaļinājuma un aizbraukusi uz Krasnodaru pie saslimušās mātes. Starp citu, uzrādījusi telegrammu ar izsaukumu. Orests An- tonovičs Sokoļskis, Ļeņingradas tirdzniecības uzņēmuma direktors, ari aizbraucis komandējumā — uz Harkovu. Beidzot, Oļegs Ivanovičs Kļačko, ārsts no Kuibiševas, izbraucis uz Astrahaņu ar visbēdīgāko iemeslu — apbedīt tēvu.

Pēkšņi, es beidzot atceros šo uzvārdu. Ar šī cilvēka pasi stacijā tranzītpasažieru istabā bija dzīvojis Mušanskis. Nu, kā tad! Tiesa, tagad tam nav sevišķas nozīmes. Tomēr es izjūtu atvieglojumu.

—    Bet par Puņežu, Fjodor Kuzmič, nekā nevaru pateikt, — Vaļa gatavojas savu ziņojumu beigt. — Tur Nikolova abonents pagaidām nav noskaidrots.

Tagad gan tam visam nav nekādas nozīmes, ja jau Nikolovs ir atradies. Tagad jāķeras klāt viņam pašam. Un lieta būs galā.

Kuzmičs tā nenoteikti novelk «hm» un pievērš skatienu Igoram.

—    Bet ko tu, Otkaļenko, vari teikt?

—    Esmu vienis prātis ar Losevu, — viņš saka, pieri raukdams, un piebilst: — Uz Penzu jālDrauc viņam pašam.

—    Jā, jābrauc ir, — Kuzmičs piekrīt un, bridi klusējis, negaidot saka: — Bet tagad, Losev, pastāsti mums, kas tas par pilsoni Pirožkovu un kāpēc viņš tā plēsās aprunāties ar mani.

Es neviļus uzmetu skatienu Petjam Šuliminam. Tas novērš acis.

Bet es stāstu par Pirožkovu, izstāstu visu, arī to, kā Petja ar viņu apgājās un kā tas bija sataisījies par Petju sūdzēties Kuzmičam. Es to visu stāstu dedzīgi un pat, šķiet, nesavaldīgi, asi. Tāpēc ka. man žēl Pirožkova, man pret šo resnīti radušās pat zināmas simpātijas. Es redzu, kā Kuzmičs kļūst arvien drūmāks, kā saspringst puiši, un tāpēc iekarstu vēl vairāk.

Kad es beidzot apklustu, Kuzmičs vēsi saka:

—    Galvenais jau nav tas, vai tas Pirožkovs ir labs vai ne visai labs, vai pavisam slikts, draņķīgs cilvēks. Svarīgākais pašlaik ir tas, ka šis cilvēks atskrēja pie mums pēc palīdzības. Vai skaidrs? Pie mums atskrēja, pie mums pirmajiem. Lūdza no mums aizstāvību. Bet kam uzdūrās? Rupjībai, vienaldzībai, velns zina kam!

Mūsu Kuzmičs saniknojas arvien vairāk. Tā Kuzmičs iekarst ārkārtīgi reti, un tad nav zināms, ar ko viss var

beigties.

—    Kādam nolūkam mēs te esam nolikti, kā jūs domājat? — viņš bargi turpina. — Par ko ēdam valsts maizi? Vai blēžus ķert? Bet kā labā? Viņu pašu labā, jūs domājat, vai tāpat smukuma pēc? Nē, mani mīļie! Tā tā lieta mums neies! Šuhmins jātriec prom, ja jau viņš nav izpratis mūsu darba būtībul Un arī jebkurš cits no mums! Tāpēc ka mēs blēžus, slepkavas un visādus neģēļus ķeram ne jau ķeksīša vai kaut kādas prēmijas dēļ. Bet cilvēku dēļ — to pašu, kuri gaida mūsu palīdzību, aizstāvību. Visu cilvēku, vienalga, kādu; vai jums skaidrs? Ja mēs paši sāksim šos cilvēkus apvainot un tiem pāri darīt, tad pārvērtīsimies par dūres varoņiem. Mēs iemantosim bailes un nicināšanu, nevis cieņu. Un es tad pats pirmais aiziešu, un šo darbu uzskatīšu sev par apkaunojumu. — Kuzmičs bargi skatās uz Petju, kas pietvīcis sarkans kā vēzis, un nobeidz:

—    Tu, Šulimin, neapkauno mūs, neiedrošinies modināt nicinājumu pret mums! Un mūsu darbu arī neapkauno! Es tev saku to pirmo un pēdējo reizi. Un visiem citiem, protams, arī. Patrieksim, Šuhmin, ņem vērā! Bez žēlastības patrieksim, ar negodu!

Viņš apklust un uzbudināts izņem no galda atvilktnes neaizsāktu cigarešu paciņu. Šoreiz Petja neuzdrošinās noklikšķināt savas šķiltavas. Neuzdrošinās neviens. Mēs visi nomākti klusējam. Kuzmičs aizsmēķē un, ar roku izkliedējis dūmu strūkliņu, saka jau mierīgāk:

—    Bet tagad ķersimies pie darba! Ko tad šis Pirožkovs mums ir devis?

—    Iznāk, ka nekā sevišķa, — es klusi saku, vēl pilnīgi neatjēdzies pēc Kuzmiča dusmīgajiem vārdiem.

—    Tāpēc ka Nikolovs… es ceru, ka tagad viņš Maskavā ieradīsies tikai konvoja pavadībā. Tad Pirožkovs mums vairs nav vajadzīgs.

—    Es ari ceru, — Kuzmičs atturīgi piekrīt. — Bet Pirožkovs mums ir devis pirmo tiešo pierādījumu pret Nikolovu. Tas, redzat, ir svarīgi. Mēs tagad varam Nikolovu apsūdzēt šantāžā, kā arī par to, ka viņš gribējis piespiest otru cilvēku izdarīt nelikumīgu darījumu.

Viņš apklust, kā redzams, kaut ko sevī pārdomādams. Arī mēs klusējam. Mums visiem ir sabojats garastāvoklis pēc šī viņa negaidītā dusmu uzliesmojuma. Tādu brāzienu sen nebijām dabūjuši. Un nevienam negribas pirmajam sākt runāt.

Taču Kuzmičs nekā no mums ari negaida. Viņš jau ir izlēmis un saka:

—    Tad nu tā. Uz Penzu lido Losevs un Otkaļenko. Tu, Otkaļenko, būsi vecākais! Lidosiet rīt naktī! Līdz tam lai Losevs precizē šādus tādus neskaidrus apstākļus! Par luksusnumuru un citus. Vai tev viss ir skaidrs, Losev?

Es klusēdams pamāju ar galvu.

—    Tā, — Kuzmičs turpina. — Tālāk. Tu, Deņisov, tūlīt nodibini sakarus ar visām četrām pilsētām! Lai tur ātrāk savāc par aizbraukušajiem kaut vai pirmatnējās ziņas! Sāksim ar viņiem iepazīties. Pēc tam uzņem sakarus ar tām pilsētām, uz kurām šie pilsoņi aizbraukuši! Lai viņus tur uzmeklē! Vai skaidrs? Tam es tev dodu divas dienas, ne vairāk. Tas ir viss. Varat būt brīvi. Un tai brīvībā pie viena vēlreiz padomājiet par to, ko es jums te sacīju. Sevišķi tu, Šuhmin! Tu jo sevišķi.

Mēs visi, joprojām klusēdami, izklīstam. Gaitenī es paraugos pulkstenī. Šķiet — vēl šodien pat pagūšu noskaidrot dažus apstākļus. Bet tas, ka lidošu uz Penzu kopā ar Igoru, mani pat iepriecina. No visiem viedokļiem.

Tātad pirmais, ko vajadzētu noskaidrot, ir viesnīca. Patiesi — kā Nikolovs tur dabūja luksusnumuru? Es ļoti labi atceros savil sarunu ar piemīlīgo meiteni administratori todien, kad bija notikusi zādzība pie Nikolova, tas ir, pirms kādām divām nedēļām. Kā to meiteni sauca? Liekas — Nadja. Jā, jā. Nadja! Tāpat kā Pirožkova meitu. Un šī Nadja man pateica, kā sauc otru administratoru, arī sievieti, kuras dežūras laikā Nikolovs bija apmeties luksusnumurā. Nadja pat izteica pieņēmumu, ka bijis «robs». Kā gan sauc šo otru administratori? Nadja vienu pašu reizi bija minējusi viņas vārdu un arī tikai tā starp citu.

Kamēr aizeju līdz savai istabai, uzvelku mēteli un uzlieku cepuri, es atceros arī šo vārdu. Redzat, ko nozīmē profesionālā atmiņa! Tātad otru administratori sauc Vera Mihailovna. Protams, to viegli varētu noskaidrot, kad aizbrauktu uz viesnīcu, taču es esmu apmierināts, ka atcerējos pats.

Man laimējas. Kad ierodos viesnīcā, izrādās, ka Vera Mihailovna šodien dežurē. Tā ir majestātiska pusmūža dāma ar brillēm raga ietvarā, ģērbusies nopietnā, tumšā kostīmā, ap tuklo, sārto kaklu sniegbaltas mežģīņu putas. Vera Mihailovna eleganti smēķē garu ārzemju cigareti, un, kad viņa to tur starp pirkstiem, uz tās redzami košsarkani lūpu krāsas traipi.

Kā parasti, pie lodziņa drūzmējas cilvēki, kas kāro dabūt numuru. Redzu, kā Vera Mihailovna ar nepieejami stingru sejas izteiksmi atbild uz viņu jautājumiem. Brīvu numuru, protams, nav. Par to var pārliecināties, ja paskatās, ar kādām vilšanās un satraukuma pilnām sejām cilvēki iet projām no lodziņa. Man viņu patiesi žēl. Velns parāvis, kad mēs šo problēmu beidzot atrisināsim!

Kādu laiku es iztālēm vēroju šo nepatīkamo atteikšanas procedūru. Tikai vienu pašu reizi Veras Mihailovnas seja kļūst mazliet maigāka — un tajā uzrodas tāds kā labvēlīgs smaids, drīzāk pat tikai smaida ēna. Viņa pasniedz kādam cilvēkam reģistrācijas lapiņas kvadrātiņu. Acīmredzot šim laimīgajam numurs bijis pasūtīts.

Notvēris brīdi, kad pie lodziņa neviena nav, es ieeju aiz šķērssienas un uzrādu neapmierinātajai Verai Mi- hailovnai savu apliecību. Mans smaids gan nemaz uz viņu neiedarbojas. Liekas pat gluži otrādi: Vera Mihailovna kļūst vēl piesardzīgāka.

Mēs iepazīstamies. Tad es atgādinu par neseno luksusnumura iemītnieku. Vera Mihailovna vēsi atbild, ka vairs neatceroties, kā šis cilvēks numuru dabūjis. Es tomēr lūdzu to noskaidrot. Vera Mihailovna nopūzdamās parausta plecus un ar visu savu izskatu demonstrē milzīgu iecietību pret visādām cilvēciskām vājībām un muļķībām, tomēr sāk pārlūkot ierakstus reģistrācijas grāmatā un kaut kādos bloknotos un burtnīcās, kā arī pārlapot diezgan brangu žūksnīti ar dažā- diem pieprasījumiem uz solīdām veidlapām ar vissolīdāko iestāžu zīmogiem.

Ierakstu par to, ka Nikolovs dzīvojis luksusnumurā, mēs atrodam samērā ātri, taču pieteikums par viņu gan nav uzejams. Vienlaikus konstatējam, ka viņš apmeties uz dzīvošanu tādā dienā, kad strādājusi Vera Mihailovna. Tas viņai, kā jūs paši saprotat, nav nekāds patīkamais atklājums. Vera Mihailovna brītiņu cītīgi smēķē, vai nu pūlēdamās atcerēties, vai arī gudrodama apstākļus, kā Nikolovs varējis apmesties šai numurā. Beidzot viņa kategoriskā tonī pavēstī:

—• Acīmredzot bija nejauši gadījies robs.

Tiešām — «robs» bija: izrādās, ka iepriekšējais iemītnieks bija izbraucis dažas stundas pirms Nikolova ierašanās. Turklāt tas nebija naktī vai agri no rīta, bet pulksten divpadsmitos dienā, pašā, tā sakot, «sastrē- gumstundā», kad visvairāk sarodas numuru tīkotāju. Bet Vera Mihailovna nez kāpēc vairākas stundas, kamēr nebija ieradies Nikolovs, turēja numuru tukšu. Un tas vēl nav viss. Viņa pat neapmierināja divu visai solīdu iestāžu pieprasījumus pēc luksusnumura un tajos norādītos cilvēkus ievietoja parastajos numuros.

Tas viss izrādās viegli konstatējams, pietiek man tikai kādu pusstundu palauzīt galvu ap visādiem ierakstiem un dokumentiem, kamēr Vera Mihailovna «likvidē» pie sava lodziņa sastājušos rindu. Kad viņa atkal pievēršas man, esmu spiests uzdot viņai veselu virkni nepatīkamu jautājumu, kas man radušies.

Vera Mihailovna brīdi klusē, domīgi raudzīdamās tālumā, tad kā attapusies ar pirkstu pabīda taisnāk brilles uz deguna, enerģiski nošvirkstina sērkociņu un lēnā garā aizsmēķē, pēc tam mazliet klusākā balsī saka:

—    Atcerējos. Jā, jā, kā tad! Sakarā ar šo pilsoni bija zvans no augšas. — Viņa uzmet man daudznozīmīgu skatienu. — Tādos gadījumos mēs esam spiesti uzklausīt.

—    Un kas zvanīja?

— To atcerēties nav manos spēkos. Tādi zvani mums ir desmitiem katru dienu.

—    Bet jūs tos, liekas, pierakstāt, — es iebilstu un atšķiru vienu burtnīcu. — Lūdzu, piemēram! Tajā dienā jūs arī esat pierakstījusi. Vai redzat? No Ministru Padomes zvanīts sakarā ar kādas Sibīrijas rūpnīcas direktoru Voloviku, no Zinātņu akadēmijas prezidija — sakarā ar akadēmiķi Sorokinu. Bet par pilsoni Nikolovu nav nekāda ieraksta.

—    Tātad neesmu paguvusi pierakstīt. Mums te ir nevis darbs, bet trako māja. Jūs taču redzat.

Tātad visparastākā nolaidība?

Ak dievs, nu protams! Arī šodien man jau no paša rīta ir neciešamā migrēna.

Vera Mihailovna piespiež delnas pie deniņiem, un viņas kalsnējā sejā atspoguļojas ciešanas.

Nē, viņa vairs nekā neteiks. Un izvedināt viņu uz vaļsirdīgu sarunu nav iespējams. Jo vairāk tāpēc, ka pati ļoti labi saprot — vaļsirdība viņai sola vienas vienīgos nepatikšanas.

—    Redzat, Vera Mihailovna, — arī es runāju visai daudznozīmīgi. — Tā nav nejaušība, ka mēs esam sākuši interesēties par šo pilsoni. Viņš ir iejaukts stipri neglītos darījumos. Tāpēc «no augšas» jums nevarēja par viņu zvanīt. Tas ir pirmkārt. Tagad otrkārt. Ja jau nu mēs esam sākuši par viņu interesēties, tad, kā jūs saprotat, galu galā visu celsim gaismā. Ja neizstāstīsiet man visu, kā bija, jūs, protams, mūs aizkavēsiet, taču …

Te es esmu spiests pārtraukt. Pie lodziņa pienāk interesanta, gados jauna persona un pieliekusies saka:

—    Mammu, es tev atnesu , t .

Bet tūlīt pat samulsusi apklust. Jo Vera Mihailovna uzmet viņai gaužām izteiksmīgu skatienu un tajā pašā laikā uzsvērti vienaldzīgā tonī saka:

—    Labi, labi, Innočka! Pagaidām atstāj! Es taču saprotu, ka tev grūti ar tādu pirkumu iet vēl uz pārtikas veikalu. Bet Stasiks tā kā tā pēc darba ienāks pie manis. Es atdošu viņam. Tā jādara katram labam vīram. Vai nav tiesa?

Jaunā sieviete māksloti pasmaida un steidzīgi nodod Verai Mihailovnai diezgan prāvu saini.

—    Paldies, mamma! Uz redzīti! Es steidzos.

Pirmajā brīdī es tāpat vien izklaidīgi klausos viņu

sarunā, kaut arī Veras Mihailovnas atbilde domāta vienīgi man. Es nevaru uzreiz saprast, kas mani saista pienākušās sievietes ārienē. Tikai pēc kāda brīža beidzot aptveru: viņai zem atpogātā modernā mēteļa ar ļoti skaistu zvērādas apkaklīti redzama jauka, gaišzila jaciņa, uz mata tāda pati kā tās, kas bija nozagtas Nikolovam.

Es aizmirsu jums pateikt, ka vienu no šīm jaciņām es reiz nolēmu parādīt Svetkai. Tas bija pirms pāris nedēļām. Ieraudzījusi jaciņu, Svetka sasita roka3.

—   Ai, Vitjuk, kur tu ņēmi šo skaisto mantiņu? — viņa iesaucās. — Māmiņ, paskaties, ko Vitjuks atnesis! Tā droši vien ir franču, vai ne?

Svetka veicīgi pielika jaciņu sev klāt, pēc tam metās aplūkot sevi spogulī.

Vārdu sakot, iespaids bija spēcīgs. Jutos pat neērti par visu šo skatu. Taču iespaids kļuva vēl satriecošāks, kad es paziņoju, ka jaciņa ir ražota pie mums. Sākumā Svetka neticēja, tad sameklēja fabrikas zīmi un visbeidzot apgalvoja, ka pārdošanā nekad nekā tāda neesot, redzējusi. Izrādījās, ka jaciņa ir visīstākā ^ deficīta manta, un man bija briesmīgi neērti paskaidrot Svetkai, ka šajā gadījumā viņai bijusi tikai eksperta loma.

Un nu es atkal redzu tādu pašu jaciņu šai jaunajai sievietei. Parastos apstākļos es šādam faktam nepiešķirtu nekādu nozīmi, bet tagad ir īpašs gadījums.

Tomēr domas par šo jaciņu mani novirza sāņus tikai uz mirkli, pēc tam es jau ieklausos sarunā diezgan uzmanīgi un, protams, nevaru nepamanīt tās saspringto un ne visai dabisko toni. Tāpat arī abu sieviešu acīm redzamo apmulsumu, ko radījusi sveša cilvēka, tas ir, mana klātbūtne. Tik pēkšņi pārsteigtas, viņas ne visai prasmīgi spēlē manā priekšā šo teātri.

Ar interesi noskato's pakaļ arī lielajam sainim, kuru Vera Mihailovna diezgan steidzīgi nobāž apakšā zem sava gaida. Kad jaunā persona aiziet, es jau grasos nobeigt savu augstākajā mērā daudznozīmīgo runu, taču Vera Mihailovna ar cēlu žestu mani pārtrauc un nopūzdamās saka:

—    Varat neturpināt, jaunais cilvēk! Man tāpat viss ir skaidrs. Laikam taču labāk atzīties mazā grēkā nekā radīt aizdomas par lielu. Runāšu ar jums absolūti atklāti. Absolūti. Un, ja jums gribēsies sagādāt man nepatikšanas darbā, tad man tās, protams, arī būs. Bet tikai darbā. Savu mūžu man nav bijis nekāda sakara ai krimināllietām. Šai ziņā es esmu sīkumaina. Es pat par liecinieci nekad neesmu bijusi. Bet darbā… Taču jūs,

kā liekas, esat inteliģents cilvēks, jūs spēsiet mani

saprast.

—    Es nepavisam neesmu ieinteresēts sagādāt jums nepatikšanas, — es apgalvoju mazliet izvairīgi.

—    Vai patiesi? Tā es arī domāju. Bet redzat, kas par lietu! — Vera Mihailovna nopūšas tik smagi, ka, liekas, varētu iežēlināt pat akmeni. — Tas vīrietis atstāja uz mani iespaidu. Viņa manieres, balss, visbeidzot, pats izskats — sirmi deniņi, angļu mētelis. Pie tam viņš uz mani tā paskatījās… Es pat nospriedu, ka tas ir Mesings vai kaut kas uz to pusi. — Viņa mazlietiņ nosarkst un nervozi spaida pelnu traukā neiz- smēķēto cigareti. — Vārdu sakot, es nolēmu, ka man vajag viņam palīdzēt.

—    Man šķiet, — es smaidīdams aizrādu, — ja nu rribām būt pilnīgi atklāti, tad jāatzīst, ka mūsu gadsimtā materiālie argumenti vienmēr ir spēcīgāki par mistiskām izjūtām.

—    Ak, ir dažādas dabas cilvēki! Es visu mūžu ciešu sava lētticīgā rakstura dēļ. — Viņa uzmet man ātru, pētošu skatienu un, vēlreiz smagi nopūtusies, turpina: — Lai gan, ko tur liegties, viņš man vēlāk atlīdzināja. Nē, nē, nedomājiet ko ļaunu! Gluži vienkārši viņš deva man iespēju iegādāties ļoti jaukas mantiņas.

—    Starp tam arī jaciņu, kas bija mugurā jūsu meitai? — es diezgan tieši uzprasu.

Vera Mihailovna mirkli apstulbst, tad pamāj ar galvu.

—    Jā, ari jaciņu es nopirku. Innočkai tā tik labi

piestāv.

Vārdu «nopirku» viņa manāmi uzsver. Tagad es zinu visu, kas man vajadzīgs. Un atvadoties saku Verai Mihailovnai:

-— Es domāju, ka mūsu kopējās intereses prasa, lai pagaidām šī saruna paliek starp mums.

—    Jā, jā. Protams.

Ceļā uz daļu, braukdams aukstā un līdz pēdējai iespējai piebāztā trolejbusā — sastrēgumstundas jau sākušās —, es prātā pārcilāju visas notikušās sarunas detaļas.

Tātad Nikolovs iedeva kukuli, parastu, vulgāru kukuli, kas iedarbojās pirmklasīgi. Gan viņa manieres, gan izskats tikai garantēja administratorei šīs operācijas drošumu un izdevīgumu. Tas arī viss. Pie viena viņš pasniedza Verai Mihailovnai arī to jaciņu. Atkal jaciņa…

Šajā brīdī trolejbuss pēkšņi bremzē un pasažieri neatturami gāžas uz priekšu, spiezdamies cits citam virsū. Tad visi atkal atgūst līdzsvaru un mēs braucam tālāk.

Taču manas domas negaidīti iegūst pavisam citu raksturu. Nesenajā sarunā man viss sāk likties aizdomīgs. Vai tiešām Nikolovs būtu atstājis uz viņu tik neatvairāmu iespaidu? Es varu iedomāties, cik daudz iebraucēju centušies tādā veidā tikt pie numura. Kāpēc Vera Mihailovna nenoturējās tieši šajā gadījumā? Vai Nikolovs būtu piedāvājis tik lielu kukuli? Bet tad viņa pārāk riskējusi, ielaizdamās ar pilnīgi nepazīstamu cilvēku. Jo vairāk tāpēc, ka runa taču bija par luksusnumuru, pēc kura bija oficiāli pieprasījumi. Nē, Vera Mihailovna nav vieglprātīgs skuķēns un pirmajam pretimnācējam neuzticēsies! Tātad Nikolovs nav bijis pirmais pretimnācējs …

Piepeši man iešaujas prātā sainis, kuru Verai Mihailovnai nodeva viņas meita, šī Innočka. Sainis bija apsiets pilnīgi profesionāli, taču ne tā, kā sien veikalā, bet stingrāk un kārtīgāk. Vārdu sakot, arī sainis man sāk likties aizdomīgs. Turklāt vēl abu sieviešu — sevišķi meitas apmulsums… Pēkšņi es skaidri sajūtu:. Vera Mihailovna man samelojusi, Visu samelojusi. Un, ja tas ir tā, tad es, paziņodams viņai, ka kriminālā meklēšana interesējas par Nikolovu, esmu pieļāvis nopietnu kļūdu. Apzinādamies savu vainu un nojauzdams kaut kādas neizbēgamas sekas, es atbraucu uz daļu un ieeju Kuzmiča kabinetā. Viņam uz galda ievēroju pazīstamo mapi ar Nikolova lietu.

Es piesēžos pie galda un stāstu visu no viena gala līdz otram, visos sīkumos, kā Kuzmičs parasti arī pieprasa. Pie tam es neslēpju savas aizdomas un jo sevišķi bažas.

Kad esmu beidzis, Kuzmičs vienu brīdi vēl klusē, pēc tam krata galvu.

— Jā, pilnīgi iespējams, ka tu esi nošāvis buku.

Viņš atkal kaut ko pārdomā un beidzot apņēmīgi paziņo:

—    Tad nu tā. Uz Penzu jālido nekavējoties! — Un raugās pulkstenī. — Tagad ir tieši divdesmit. Paskaties, kad ir nākamais reiss!

Es pieceļos un pieeju pie sienas, kur piekārts lidmašīnu reisu saraksts. Izrādās, ka nākamā lidmašīna izlido pēc četrām stundām.

Rezervē ir trīs stundas, un man viss jāpagūst. Domās iedalu laiku. Tūlīt palūgšu mašīnu un pēc divdesmit (minūtēm būšu mājās, pusstunda, ko sakravāties un atvadīties, vēl piecpadsmit minūtes ceļā pie Svetkas, tur es varu palikt stundu, un tad stunda un piecas minūtes atliks braukšanai uz lidostu. Jāprot tikai ievērot grafiku.

Kuzmičs man atļauj paņemt mašīnu. Tā mani vēlāk nogādās arī lidostā.

Grafika pirmos posmus es izturu nevainojami — jo vairāk tāpēc, ka mājās nevienu nesatieku un atsveicināšanās vietā jāuzraksta īsa zīmīte. Savu lielo ceļojumu portfeli es sakravāju vienā mirklī, jo nepieciešamo lietu saraksts izstrādāts jau sen. Pagūstu pat piezvanīt Svetkai un brīdināt, ka tūlīt braukšu pie viņas. Man šķiet — viņa pat nesadzirdēja, ka es braucu projām un ka man ir pavisam maz laika.

Svetkas mājās es negaidīti sastopu Allu.

Svetka sasveicinās ar mani neparasti atturīgi, un tikai viņas šķelmīgās, mirdzošās acis mani pārliecina, ka tas ir piespiedu atturīgums. Viņai, protams, neērti no Allas, es saprotu. Tāpēc ari pats sasveicinos ar visiem vienādi mierīgi un it kā ikdienišķi.

Allai pietūkuši plakstiņi un vēl miklas acis, deguns viegli apsārtis. Eez šaubām, viņa nupat raudājusi. Skaistās mutes kaktiņi vēl dreb, un uz mani viņa skatās, kā man Šķiet, ar slēptu pārmetumu, it kā arī es viņas priekšā būtu kaut kā nogrēkojies. Vārdu sakot, situācija te nav nekāda jautrā, tas ir skaidrs. Anna Mihailovna skaļi nopūšas un, ar pūlēm piecēlusies, dodas uz virtuvi.

—    Metiet mieru, — viņa saka. — Ēdīsim vakariņas! Nekādu pārdzīvojumu dēļ nedrīkst palikt bez vakuri- ņām. Vitjuk, tu, vispirms atpūties! Bet vai tad ar tām trakajām skuķēm var atpūsties?

—           Ar mani arī nevar atpūsties, — es atbildu. — Un nevar paēst vakariņas. Pēc stundas lidoju projām.

—           Lido projām? — bažīgi pārjautā Svetka, un es jūtu, ka visas citas domas viņai acumirklī pagaisušas no prāta. — Uz kurieni tu lidosi?

—    Uz vienu lielu pilsētu, — es bezbēdīgi atbildu.

—           Ai, Vitjuk.,. — Svetka pienāk man klāt un, pacēlusies pirkstgalos, apķeras man ap kaklu. — Es vienmēr tā baidos, kad tu lido projām.

—    Nieki…

Es savukārt baidos pakustēties, lai neaiztramdītu viņu, baidos ar neuzmanīgu kustību viņai atgādināt, ka pati bija gribējusi būt atturīga.

—           Nieki, kā tad… — Svetkai dreb lūpas, un viņa vēl ciešāk piespiežas pie manis. — Iepriekšējā reizē, kad biji aizlidojis, tevi taču ievainoja.

—    Visai rets gadījums, — es atbildu.

Un uzmanīgi glāstu viņas izpūrušos matus.

—          Bet pirms tam Sņežinskā tu nonāci slimnīcā, vai atceries?

Viņa pavērš pret mani satraukto seju.

—          Es taču biju saslimis. Kuram katram tā var gadīties.

—           Nūja. Bet kāpēc tu toreiz mani uz ielas nepazini, kāpēc baidījies pienākt klāt? Un pats biji… Ai, nemaz negribas atcerēties!

Un tad es pats apkampju viņu un cieši piekļauju pie krūtīm. Ak tu kungs, kāda laime, ka man viņa ir, viņa, mana Svetka!

Bet Svetka jau ir pārvarējusi uztraukumu un izraujas no manām rokām.

—           Kāpēc Fjodors Kuzmičs vienmēr sūta tevi? — viņa dusmīgi saka un tūlīt pat ar pūlēm pasmaida. — Visi jūs esat vienādi. Vai tu lido viens pats?

—    Ar Igoru.

Mēs abi neviļus paskatāmies uz Allu,

Tagad ar pūlēm pasmaida viņa.

—          Man jau ir vienalga. Man pietiek, — Alla saka, un viņas lūpas dreb. — Lai uztraucas .., cita.

—    Nu, beidziet jel, patiešām, — iejaucas Anna

Mihailovna, atkal ienākdama istabā. — Vitjuk, laid gar ausīm! Ar tiem sieviešiem traks var palikt. Redzi nu, kas tevi gaida, nabadziņ, — vai vari iedomāties?

— Varu iedomāties, — es sapņaini saku un lūkojos uz Svētku.

Viņa nez kāpēc nosarkst un ar pārmetumu saka Annai Mihailovnai:

—          Māt, nu ko tu tā, patiešām — labāk ēdīsim vakariņas!

Es gluži vienkārši nepagūstu izsekot viņas garastāvokļa maiņai. Acis Svetkai jau nožuvušas un atkal draiski mirdz. Viņa ir enerģijas pilna.

— Vitjuk, — Svetka komandē, — ej mazgā rokas!

Izceļas kņada. Pat Alla tiek ierauta šajā virpulī un sāk palīdzēt klāt galdu. Uzrodas vakar aizsāktā sausā vīna pudele.

Kad esam sasēdušies pie galda, Anna Mihailovna paziņo:

—          Pirmais tosts par klejotājiem un ceļotājiem. Tā ir pieņemts visās grāmatās.

Un viņa apņēmīgi paceļ glāzīti.

— Māmiņ, tev nav brīv! — iejaucas Svetka. — Un vispār tā ir mana glāzīte.

—          Ak, blēņas! Par Vitjuku man jāiedzer. Bet sev ielej citu!

Es zinu, ka tādos gadījumos ar Annu Mihailovnu strīdēties ir veltīgi, Svetkai nevajadzēja celt galdā vīnu.

Mēs visi saskandinām, lai gan Alla to dara acīm redzami nelabprāt.

—          Alločka, — Svetka saka, — tu redzēsi, gan viss nokārtosies! Igors tevi mīl.

Tieši par to es sāku stingri vien šaubīties. Sevišķi, ja ņem vērā to, ko es nesen uzzināju.

—          Tas mani galīgi neinteresē, — Alla asi atbild. — Absolūti. Lai par to uztraucas cita!

—           Nu labi! — Anna Mihailovna bezrūpīgi pamāj ar roku. — Tad nedomā vairs par to! Tikai, redz… — Viņa uz mirkli apklust, un viņas tuklā, pietūkuši seja bēdīgi saviebjas. — Dimočkas gan žēl.

Viņa paceļ augstāk brilles un ar plaukstu pārvelk pār acīm.

—          Bet es jums saku, ka viss būs labi. — Svetka stūrgalvīgi krata galvu.

Te Alla pēkšņi noliec galvu — un viņas pleci sāk drebēt nedzirdamās elsās. Šaj ā brīdī priekšnamā atskan zvans.

—          Tur nāk man pakaļ, —es saku un ceļos augšā.

—          Tūlīt noēd visu līdz galam, — Anna Mihailovna piekodina, smagnēji pagriezdamās uz manu pusi. — Svēta, atver!

Svetka pietrūkstas no krēsla.

—    Tas ir Volodja! Es tūlīt viņu palūgšu uzgaidīt. Viņa jau zina, kā sauc visus mūsu darbiniekus,

ieskaitot šoferus. Un man šķiet, ka visi viņu dievina. Volodja, piemēram, tagad gaidīs mani kaut vai līdz rītam. Tomēr pēc piecām minūtēm es jau sēžu mašīnā, bet man liekas, ka vēl visu laiku apskauju un skūpstu Svētku, un man mazmazlietiņ reibst galva.

Pie lidostas ieejas kustīgajā ļaužu drūzmā es uzreiz ievēroju Igoru. Ģērbies mētelī, žokejcepuri galvā, viņš stāv ar portfeli rokā un smēķēdams sarunājas ar man nepazīstamu milicijas virsnieku.

Es pieeju klāt. Izrādās, ka virsnieks ir lidostas milicijas nodaļas darbinieks. Viņš pasniedz mums biļetes, novēl laimīgu lidojumu un, militāri pasveicinājis, aiziet.

—    Vai Penza ir brīdināta? — es jautāju Igoram.

Viņš parausta plecus.

—    Protams.

Mēs lēnā garā pastaigājamies pa gaužām garo pirmā stāva uzgaidāmo zāli. Beidzot paziņo iekāpšanas sākumu arī mūsu reisatm.

Šaurajā lidmašīnas vēderā mēs spraucamies uz savām vietām, tad, mēteļus nenoģērbuši, pēc iespējas ērtāk apsēžamies krēslos un izvelkam sev no apakšas piesprādzējamās siksnas.

Es paņemu no mājām līdzi paķerto žurnālu. Blakus drūmi klusē Igors, stingi blenzdams uz priekšu. Ko gan viņš visu laiku domā?

Lidojums sācies.

Es atveru žurnālu. Lasīt negribas, acis izklaidīgi slīd pār garlaicīgajām rindiņām. Es pāršķirstu lapas. Un stūrgalvīgi klusēju. Negribu uzbāzties Igoram ar savām sarunām.

Man nemanot sāk krist ciet acis.

—           Es viņu mīlu, — pēkšņi dobjā balsī nosaka Igors. — Pa īstam mīlu. Nevaru bez viņas dzīvot.

—    Nojaušu.

Snaudiens vienā mirklī kā ar roku atņemts.

—    Nekā tu nenojaut. Tu to nevari saprast.

—    Kāpēc tad ne? Nav grūti to saprast.

Es runāju, nepaceldams acis no žurnāla.

—    Grūti gan. Viss ir briesmīgi grūti.

Igors tāpat neskatās man virsū, runā kā tukšā gaisā. Tā mums abiem vieglāk sarunāties.

—    Vai Ļenai arī ir grūti?

Igors pirmo reizi pašķielē uz manu pusi.

—    Kā tu domā?

Viņš ir mazliet apmulsis par to, ka es zinu.

—          Domāju, ka arī ir grūti. — Man nav pamata strīdēties. .

—           Nūja. Un tad vēl Dimka, — Igors domīgi turpina. — Galvenais ir Dimka. Vēlāk varbūt sapratīs. Tomēr tas būs vēlāk. Pēc divdesmit gadiem. Bet ko viņš domās līdz tam?

—          Jā, Dimka ir galvenais cietušais, — es apstiprinu.

Un, lai arī cik smaga ir mūsu saruna, es jūtu, ka esmu laimīgs, it kā no jauna būtu iemantojis draugu.

Igors manus nelielos pārdzīvojumus nepamana.

—          Ko lai es daru? — viņš pēkšņi grūtsirdīgi iesaucas.

Patiešām — ko lai viņš dara?

—          Man šķiet, — es lēni saku, — ka galvenais ir — būt pārliecinātam par to cilvēku, par savām jūtām pret viņu un vienmēr būt Dimkam labam tēvam.

—    Un tad? … — Igors kļūst uzmanīgs.

—    Un tad šķiršanās.

—    Bet Alka?

—    Laiks palīdzēs, — es nobeidzu neparasti prātīgi.

—    M-jā …

Igors atkal apklust.

Šajā brīdī priekšā pie pilotu kabīnes sienas iedegas tablo: «Nesmēķēt. Piesprādzēt siksnas». Pēc kāda laika stjuartes balss pa radio paziņo: — Pilsoņi pasažieri, musu lidojums ir beidzies… Mirkli vēlāk lidmašīna drebinādamās ripo pa plato betona ceļu, blakus gar tā malām skrien sarkanas Uguntiņas.

No rīta mūs pamodina telefona zvans. Laukā vēl tumsa. Pulkstenis ir septiņi. Tieši šajā laikā mēs arī bijām lūguši stāva dežuranti mūs pamodināt. Astoņos mums pakaļ atbrauc Rogozins un ved pie sevis uz pilsētas kriminālās meklēšanas daļu.

Rogozins ir liela auguma un plecīgs. Bet seja viņam apaļa un parasta, nu pavisam parasta. īsie, tumšie mati jau krietni sirmi, bet tas viņu nebūt nepadara solīdāku un ievērojamāku. Rogozins ir bijušais jūrnieks, un viņa rokas līdz pat pirkstiem ir no vienas vietas noklātas ar tetovējumiem. Viņš par tiem kaunas un cenšas rokas slēpt. Varu iedomāties, kāds mudžeklis ir uz krūtīm! Rogozins ir pilsētas kriminālās meklēšanas priekšnieks. Viņš ir teicams darbinieks un, neraugoties uz vienkāršo ārieni, tāds gudrinieks, ka vai nu.

Mēs jau ne vienu reizi vien esam tikušies. Mani viņš uzrunā vārdā, Igoru arī, bet mēs viņu — vārdā un tēva vārdā, kā nekā viņš ir gadus piecpadsmit par mums vecāks, un arī dienesta pakāpe viņam augstāka.

Mēs apsēžamies viņa kabinetā uz diezgan veca ādas dīvāna un aizsmēķējam.

Rogozins apjautājas:

—    Nu, puiši, kā atpūtāties, kā ieturējāties?

—    Tīri labi, — es atbildu par abiem.

—    Pusdienas ēdīsim kopā, — Rogozins izgudrēm brīdina. — Bet tagad klausieties! Redzat, kādas tās lietiņas! Sakarā ar to jūsu Nikolovu.

Izrādās, ka šajās divās dienās pagūts savākt par Nikolovu samērā daudz ziņu. Taču mums tās nemodina nekādu interesi. Tai skaitā arī bēdīgie darbavietas raksturojumi. Var jau būt, ka viņam ir nepietiekama kvalifikācija specialitātē,* bez tam viņš neizrādot arī īpašu centību, toties citā — mums zināmā jomā gan kvalifikācijas, gan centības viņam, šķiet, ir atliku likām. Mūsu uzmanību saista tikai viena detaļa — tie ir biežie braucieni uz Maskavu, bet, iespējams, ne uz Maskavu vien. Reizēm viņš pat izprasījis dažas dienas uz sava rēķina. Bet citādi Nikolova dzīvē viss ir ikdienišķs un nepavisam nav ievērības cienīgs: precējies, dēlam vienpadsmit gadi, dzīvo, šķiet, samērā pieticīgi, un nav nevienas pat mazdrusciņ aizdomīgas pazīšanās. Cik krasa atšķirība no Nikolova dzīves Maskavā! Sievai droši vien ne sapņos nav rādījusies tāda dzīve, kādu viņš bija gatavojies sagādāt Varvarai. Starp citu, ar sievu Nikolovs bieži vien ķildojoties, un tad viņa, paķērusi dēlu, uz dažām dienām pārvācoties pie vecākiem.

Tas' arī būtu viss, kas vietējiem biedriem zināms par šo afēristu. Kā redzat, paskopi. Mēs zinām daudz vairāk.

—   Kā viņš izturējās šīs divas dienas? — jautā Igors.

—    Normāli. No mājām uz darbu, no darba uz mājām. Vakar ar sievu pat uz kino bija aizgājis. — Rogozins novīpsnā. — Viņiem pašlaik ir miers.

Pēc tam mēs izskatām dažādas izziņas, ziņojumus un paši savus pierakstus, kopā ar Rogozinu precizējam atsevišķas detaļas. Pēkšņi izrādās, ka pulkstenis jau ir desmit. Zvana telefons, un dežurants ziņo, ka atnācis pilsonis Nikolovs.

Tā, nu sākas pats galvenais. Laipni lūdzam, pilsoni Nikolov, būs ļoti interesanti iepazīties ar jums un paklausīties, kā jūs izskaidrosiet dažas savas izdarības. Diez vai pēc tā visa mums būs lemts no jums šķirties. Mēs vienojamies, ka ar Nikolovu runāšu es, jo es labāk pārzinu visus šīs lietas materiālus.

Ak tā, es piemirsu pastāstīt, ka pirms brauciena mēs izdarījām interesantu ekspertīzi, pareizāk sakot, tā tika izdarīta pēc mūsu lūguma. Rokrakstu zīmītē, kuras nospiedumu es biju atradis, salīdzināja ar Nikolova rokrakstu reģistrācijas lapiņā, kuru viņš bija izpildījis, apmetoties viesnīcā. Un viss sakrita. To savādo, aizdomīgo zīmīti bija rakstījis viņš, Nikolovs.

Vārdu sakot,  mums ir par ko ar viņu aprunāties.

Rogozins lūdz dežurantu atsūtīt Nikolovu pie viņa.

Mirkli vēlāk pie durvīm atskan pieklājīga klauvēšana un uz sliekšņa parādās liela auguma kalsns cilvēks ar sirmiem deniņiem un augstu, pliku pieri, ausis tā ērmīgi atļukušas, seja smaidīga un, gribētos teikt, samērā patīkama. Mugurā viņam vienkāršs uzvalks, īsais ārzemju neilona mētelis atpogāts, ap kaklu spilgta mohēras šalle, rokā plakans, pašlaik visai moderns, tumšs čemodāniņam līdzīgs portfelis. Spriežot pēc izskata, N; kolovs noskaņots pilnīgi mierīgi, gandrīz vai optimistiski. Tomēr viņa skatienā es pamanu sasprindzinājumu.

Es pieceļos, viņu sagaidot. Igors un Rogozins sēž nomaļus uz dīvāna un sarunājas. Nav ko radīt Nikolovam iespaidu, ka mēs visi te esam sanākuši viņa dēļ. Nikolovs sasveicinās ar mani bez mazākā saspīlējuma un dāvā man pievilcīgu smaidu. Sākas saruna.

—    Ivan Haritonovič, — es saku, — gribētos noskaidrot dažus jūsu Maskavas brauciena apstākļus.

—    Lūdzu, — Nikolovs labprāt piekrīt.

Taču es jūtu, kā viņš iekšķīgi saspringst un smaids kļūst mazliet samocīts.

—    Kur jūs apmetāties, būdams Maskavā?

Nikolovs nosauc man jau zināmo viesnīcu.

—    Kad jūs to atstājāt?

Un nu Nikolovs, man par pārsteigumu, nosauc pavisam citu dienu, nevis to, kad viņš īstenībā bija atstājis viesnīcu. Pēc viņa vārdiem, tas noticis tikai pirms četrām dienām. Savādi, kāpēc viņš nebija sagatavojies tik elementāram jautājumam.

—    Nē, Ivan Haritonovič, — es laipni iebilstu. — Jūs aizbraucāt no turienes divas nedēļas pirms šīs dienas. Lūk, viesnīcas izziņa!

Es pāri galdam pastiepju viņam šo izziņu.

Nikolovs uzmanīgi un, kā man šķiet, ar tādu kā pārsteigumu un ziņkāri izpēta to, pēc tam kaut ko pārdomā un beidzot gaužām mierīgi jautā:

—    Bet kāda tam galu galā nozīme, kad es no turienes aizbraucu? Nu, pieņemsim, divas nedēļas agrāk; un kas par to?

—    Kur tad jūs visu šo laiku bijāt?

Nikolovs vairs nesmaida un pikti atbild:

—    Gar to nevienam nav nekādas daļas, kur es biju!

Tā, tas nu ir precīzs gājiens. Patiešām — kamēr nav

ierosināta krimināllieta un nav iesākta oficiāla izmeklēšana, viņam ir tiesības uz tādiem jautājumiem neatbildēt.

—          Jā, protams, — es piekrītu. — Pagaidām jūs varat uz šo jautājumu neatbildēt. Atgriezīsimies pie viesnīcas. īstajā jūsu aizbraukšanas dienā luksusnumurā, kurā bijāt dzīvojis, notika zādzība.

—          Es nezinu ne par kādu zādzību, — Nikolovs nervozi protestē, liekas — pat pārāk nervozi. — Es jau teicu. Un man nekas nav pazudis. Bet pasi man nozaga vēlāk ceļā.

—          Jā, pasi jums acīmredzot nozaga vēlāk, — es piekrītu. — Taču zaglis, kas bija ielavījies jūsu numurā, jau aizturēts un, varat iedomāties, ir atzinies.

—          Par to man nav ne jausmas, — Nikolovs spītīgi atkārto. — Pie manis nav bijusi zādzība, un punkts.

—          Bet mēs viņam konfiscējām jūsu mantas. Skatieties! Vai pazīstat?

Es paņemu nelaimīgās jaciņas, ko Mušanskis bija nozadzis numurā, un rādu Nikolovam. Viņš mierīgi, lai gan ar zināmu nepatiku skatās uz tām un purina galvu.

—    Tās nav manas mantas.

Neko teikt, jāatzīst, ka viņa izraudzītajā izturēšanās līnijā zināma loģika ir, lai gan ne pie kā laba tā nenovedīs.

—          Tās paņemtas jūsu numurā, — es saku. — Un ir zādzības liecinieki. Stāva dežurante, istabene.

—          Pilnīgi iespējams. Bet es par liecinieku nevaru būt.

—          Protams. Jūs esat cietušais. Jūs, tā sakot, esat upuris.

Es ar pūlēm apvaldu smaidu.

—          Es neesmu nekāds upuris! — Nikolovs eksplodē, — Par šo zādzību dzirdu pirmo reizi! Un nesaprotu, ko jūs galu galā no manis gribat! Nez kādas jaķeles! ,,.

—          Nu labi, — es samierinoši saku. —* Lai nu tā zādzība pagaidām paliek. Aplūkosim citu faktu, ja jūs neiebilstat.

—    Iebilstu! —> Nikolovs noburkšķ.

—           Un tomēr būs vien jāaplūko. Tā kā jūs dzīvojāt tajā numurā, tad tas attiecas uz jums. Pēc jūsu aizbraukšanas mēs tur atradām lapiņu ar kaut kādiem aprēķiniem. Vai jūs nevarētu mums paskaidrot, ko tie nozīmē?

Es pastiepju viņam lapiņu. Taču Nikolovs, uzmetis tai paviršu skatienu, atstumj manu roku.

—          Atvainojiet, bet es neko tamlīdzīgu neesmu rakstījis.

—    Ak tā? Tomēr uzmetiet vien acis otrai pusei!

Nikolovs nelabprāt paņem lapiņu un apgriež to otrādi.

—    Nu, un tad? — viņš ērcīgi jautā. — Te nekā nav.

Es mazmazlietiņ pašķiebju lapiņu viņa rokā.

—    Kaut kādas līnijas, — Nikolovs saka.

—          Tas ir iepriekšējā lappusē rakstītās zīmītes nospiedums, — es paskaidroju. — Un te ir tās palielināta fotogrāfija, kas izgatavota pie slīpās gaismas.

Es parādu to Nikolovam.

Viņš ar interesi to aplūko un iesaucas:

—    Bet te taču ir kaut kas rakstīts!

—          Tieši tā. Un mūsu eksperti to ne tikai izlasīja, bet arī konstatēja autoru. To esat rakstījis jūs, Ivan Haritonovič!

—     Es?! …

—    Jā, jūs. Te ir zīmītes teksts. Izlasiet!

Nikolova sejā atspoguļojas nemiers. Bet, kamēr viņš lasa zīmīti un aptver tās saturu, nemieru nomaina acīm redzams satraukums.

—           Es to neesmu rakstījis, — viņš saka un atstumj tālāk papīrus, kas atrodas viņam priekšā uz galda.

—          Esat gan, Ivan Haritonovič! Te ir ekspertu slēdziens. Izlasiet!

—           Nevēlos lasīt! — Nikolovs gandrīz kliedz. — Un tādā gadījumā no tiem Jūsu ekspertiem nav nekādas jēgas!

Tas nu ir par traku! Viņš taču ir gudrs cilvēks. Galu galā var arī atgādināt viņam dažus vārdus. Visus, izņemot Pirožkovu, viņu gan nevajadzētu pieminēt. Pirožkovs bez tam ir Nikolovam paredzētās lamatas, tās lai paliek rezervē. Kaut gan tagad tās varbūt arī nebūs vajadzīgas. Nikolova acīs saskatāmas arvien lielākas bailes, pirksti nervozi bungo pa čemodāniņu, kas atrodas viņam klēpī. Jā, es viņu biju iedomājies pavisam citādu, šo Nikolovu, tādu gudrāku un spēcīgāku, vai.

—           Ivan Haritonovič, — es saku. — Lieta ir daudz nopietnāka, nekā jūs iedomājaties. Paklausieties, lūdzu! Pēc zādzības jūs pēkšņi ar skubu pazūdat, paziņojis dežurantei, ka jums steidzami jāatgriežas Penzā. Tie bija meli, uz Penzu jūs nebraucāt. Maskavā jūs arī uzve- dāties pietiekami aizdomīgi. Par to liecina kaut vai blakusnumura iemītnieks, ar kuru jūs iepazināties, vārdā Viktors; vai jūs viņu atceraties?

—          Tādu es nepazīstu! — Nikolovs izaicinoši atbild.

—          Bet Varju, ar kuru jūs iepazināties trikotāžas fabrikā, arī nepazīstat? Starp citu, ļoti skaista sieviete.

—    Arī nepazīstu!

—          Viņa gan jūs atceras ļoti labi. Jūs viņai taisījāties dāvināt tādu lepnu rokassprādzi. Kā tad tā, Ivan Haritonovič?

—          Saku jums vēlreiz, ka nekādu Varju nepazīstu un trikotāžas fabrikā nekad neesmu bijis.

—          Taču tas vēl nav galvenais, — es saku ar īpašu uzsvaru. — Pats galvenais — šī jūsu zīmīte. Tajā ir atklāti draudi ar kādu izrēķināties. Un mēs …

—          Bet es to neesmu rakstījis! — Nikolovs iesaucas, un viņa balsī pavisam negaidot ieskanas izmisums.

—     Godavārds, neesmu rakstījis! Tā… tā ir kļūda, ticiet man!

—    Zīmīte rakstīta ar jūsu roku, — es pacietīgi saku.

—   Ar jūsu. Tādā pašā rokrakstā, kādā jūs izpildījāt reģistrācijas lapiņu viesnīcā. Saprotat?

—          Tā ir kļūda! Skatieties, kur mans rokraksts! Re! Skatieties!

Nikolovs ar drebošiem pirkstiem attaisa savu čemodāniņu un drudžaini rakņājas papīros.

Es smīnēdams jautāju:

—          Vai tad Maskavā jūs rakstījāt citā rokrakstā? Varbūt atļausiet uzzināt, kāpēc?

—    Nē jau, nē! …

Te Nikolovs acīmredzot par kaut ko izšķiras, beidz rakņāties pa čemodāniņu un, pametis acis uz Igoru un Rogozinu, klusākā balsī saka:

—    Nu labi. Vai var ar jums aprunāties divatā?

Es noraidoši papurinu galvu.

—    Nē. Šis biedrs kopā ar mani atbraucis no Maskavas. — Es norādu uz Igoru. — Bet tas ir Penzas kriminālās meklēšanas priekšnieks. Viņiem viss jāzina. Tā ka saruna divatā neiznāks.

—    Labi jau, labi! — Nikolovs uzbudināts iesaucas. — Bet vai jūs vismaz protat glabāt noslēpumus?

Es pārsteigts raugos viņā un mehāniski atbildu:

—   Jā, protams, — bet tūlīt pat smaidīdams piemetinu: — Taču svarīgi zināt, no kā.

—    Piemēram, no manas sievas.

—   Jā, par to jūs varat būt drošs, esiet bez rūpēm!

Mani pārņem neizskaidrojams nemiers. Liekas, ka

Nikolovs taisās izspēlēt jaunu triku, un es nez kāpēc neesmu pārliecināts, ka mēs varēsim to ātri atšķetināt. Nikolovs, šķiet, nemaz nav tik vienkāršs, kā man sākumā bija licies.

—    Tātad… — viņš steidzīgi saka, ar krūtīm atspiedies pret galdu. — Tātad, — viņš atkārto un pārvelk ar delnu pār pieri, — ja gribat zināt, es nekad neesmu dzīvojis tai viesnīcā, nevienu pašu dienu! Un pasi man nozaga uzreiz, tikko biju iebraucis Maskavā, nozaga restorānā, stacijā. Bet dzīvoju visu laiku … nu, pie vienas paziņas, vārdu sakot. Ja jau nu tā ir iznācis, varat pārbaudīt! Es jums iedošu adresi. Kaimiņdzīvokļu iedzīvotāji arī apliecinās. Lūdzu! Un jūs varat sarīkot jaunu ekspertīzi manam rokrakstam! Un varat parādīt mani viesnīcā! Kāju es tur neesmu spēris!

Es apstulbis raugos te uz viņu, te uz Igoru un Rogozinu. Viņu sejas pauž tādu pašu pārsteigumu kā manējā. Un nemieru arī.

Tas tik ir numurs! Es nešaubos, ka Nikolovs tagad runā taisnību. Tātad viesnīcā ar viņa pasi ir dzīvojis pavisam cits cilvēks, šī Nikolova dubultnieks. Bet viņš pats visu laiku atradies pie savas draudzenes, baidīdamies pat ieminēties par pases nozaudēšanu, un, tā sakot, «baudījis dzīvi»,

V nodaļa SLEPKAVĪBA

Un tā viss atkal būs jāsāk no gala. Visa meklēšana, visa ārkārtīgi sarežģītā kamola atšķetināšana. Mums nezināmais cilvēks kļuvis daudzkārt bīstamāks. Jābūt nopietniem iemesliem, lai dzīvotu ar viltotu, zagtu pasi; vai nav tiesa? Bet pagaidām jādabū zināt no Nikolova — šoreiz īstā Nikolova, kā tad viņa pase galu galā nonākusi tā cilvēka rokās, varbūt viņš mums iedos kādu pieturas punktu.

Pa to laiku Nikolovs sāk manāmi nomierināties: viņš jūt, ka imēs viņam ticam un ka, liekas, aizgājušas garām briesmas izrādīties iejauktam kādā viņam nezināmā noziegumā. Bet tie grēciņi, kuros viņš atzinās, acīmredzot mūs neinteresē.

—   Sakiet, Ivan Haritonovič, — brīdi klusējis, es viņu uzrunāju, — kā tad jums to pasi nozaga? Jūs taču pat atceraties, tieši kur tas notika.

—    Tā jau ir tā lieta, ka atceros. Ļoti labi atceros, — Nikolovs labprāt apstiprina. — Stacijā, restorānā. Bet, kā tas notika, tur nu es nevaru tikt gudrs. Visu jau esmu pārdomājis, tik tiešām visu. Kaut gan.,, — Viņš šaubīdamies apklust. — Varbūt.,, pēc tā, ko jūs man pastāstījāt…

—    Un kas tas būtu?

—   Redzat, braucot uz Maskavu, es vilcienā iepazinos ar vienu cilvēku. Starp citu, ļoti pieklājīgu, varētu pat teikt — inteliģentu un solīdu cilvēku.

—    Vai viņš arī brauca no Penzas?

—   Nē. No Kuibiševas. Tā jocīgi iznāca. Es eju uz savu vagonu, bet pie tā kopā ar kādu nepazīstamu cilvēku stāv mans draugs, viņš bija atgriezies no Kuibiševas. Nu, apkampāmies, un tad viņš saka: «Vaņa, nododu tev savu ceļabiedru! Iepazīstieties! Nebūs garš laiks.» Tā nu tas iznāca.

—    Un kas ir jūsu draugs?

—    Seva Strahovičs, mans darbabiedrs.

Es paskatos uz Rogozinu, un tas nemanāmi pamāj man ar galvu. Tātad ņēmis vērā šo Sevu. Bet vēl pēa mirkļa Rogozins iziet no kabineta.

—   Nu, kad vilciens atgāja no stacijas, mēs sākām runāties, — Nikolovs pa to laiku turpina. —• Viņš stāstīja visādus jocīgus gadījumus. Kādu brīdi sitām trumpas, izrādījās, ka viņam līdzi arī konjaciņš. Vārdu sakot, bija itin patīkami. Bet Maskavā vilciens pienāca dienas vidū. Mēs nolēmām uz šķiršanos kopā paēst pusdienas — turpat stacijā, restorānā. Nosēdējām tur savas pāris stundas, kaut gan, protams, restorāns diezin kāds labais nemaz nav, Un tā, saprotiet, pase… Pasarg dievs, Mihailu Aleksandroviču es neturu aizdomās nevienu mirkli..,

—    Vai viņš teica, ka tā viņu saucot?

—    Jā, jā. Tieši tā. Es jums vēlreiz saku — pat iedomāties nevaru to, ka viņš… Un, vai tas maz iespējams, spriediet pats! Viņš taču nevarēja iebāzt roku manā kabatā? Bez tam dzēruši mēs bijām pavisam maz.

—    Bet kāpēc jūs domājat, ka pase nozagta? — es jautāju. Un tieši restorānā? Varbūt jūs bijāt to pazaudējis vilcienā? Vai arī tā nozagta tur?

—    Nē, nē, — pārliecināts iebilst Nikolovs. Pirms pašas Maskavas vagona pavadone man atdeva biļeti, un es to ieliku kabatas portfelī. Pase atradās savā vietā. To es atceros labi.

—    Sakiet, — pēkšņi iejaucās Igors, — vai jūs nenorunājāt ar to Mihailu Aleksandroviču, ka pazīšanos turpināsiet? Vai neiedevāt viens otram savu adresi, telefona numuru? «

—    Kā nu ne! Protams, iedevām.

— Vai viņš ir maskavietis?

—    Nē, arī atbraucējs. Iedeva telefona numuru no tā dzīvokļa, kurā apmetīšoties. Iedomājieties, — Nikolovs atļaujas pasmīnēt, — arī pie draudzenes! Pats viņš esot no Odesas. Odesas adresi tad arī iedeva.

—   Vai jums viņa adrese pašlaik ir līdzi? — es apvaicājos. — Un tas telefona numurs?

Jā, jā. Vienu mirklīti.

Nikolovs veicīgi sameklē vecu, nobružātu piezīmju grāmatiņu ar alfabētu un sāk šķirstīt cieši pierakstītās lapiņas.

—   Zināt, esmu aizmirsis viņa uzvārdu «»» Tūlīt.., tūlīt Nez pie kāda burta es viņu ierakstīju?.»*; — viņš murmina. — Te nav… Te arī ne… Af re kur! Mihails Aleksandrovičs Zurihs, tas pats ir …

Nikolovs man nodiktē sava nejaušā paziņas Odesas adresi un viņa telefona numuru Maskavā.

—          Vai jūs viņam savu Maskavas telefona numuru iedevāt?

—           Iedevu gan, — Nikolovs apjūk. — Un pat brīdināju, ka tas patiesībā ir privāts dzīvoklis, kaut gan visiem saku, ka esmu apmeties viesnīcā. — Viņš nosauc to pašu viesnīcu, kurā ar viņa pasi bija dzīvojis Zurihs. — To izdzirdis, viņš nez kāpēc noteica: «Ļoti izdevīgi.» Kādēļ tas tik izdevīgi, to es, taisnību sakot, nesapratu.

Toties mēs saprotam.

—    Vai drīkst apskatīties jūsu ierakstu?

—    Lūdzu. Te būs.

Nikolovs pasniedz man atšķirto piezīmju grāmatiņu un ar pirkstu norāda pēdējo rindiņu. Tā jau es domāju. Šis ieraksts stipri atšķiras no pārējiem. Rokraksts ir plašāks, lielākiem burtiem, nevīžīgāks. Acīmredzot pusdienodami viņi krietni iedzēruši. Un jaunais paziņa mācējis kaut kā izzagt Nikolovam pasi. Bet pase bijusi kabatas portfelī, tas žaketes iekškabatā, bet žakete… Restorānā viņi nosēdējuši divas stundas, bagātīgas pusdienas, daudz dzerts…

—           Sakiet, — es atkal jautāju, — varbūt atceraties, vai jūs, pusdienas ēdot, žaketi noģērbāt?

—          Jā. Bija ļoti karsti un neciešami smacīgs gaiss. Mēs abi bijām noģērbuši.

—    Un bijāt kaut kur izgājis?

—          Uz kurieni tad? — Nikolovs pasmaida. — Kaut gan … atceros, patiešām bijām izgājuši. Bijām abi pēc kārtas. Piedošanu, uz tualeti.

Tā, nu viss nostājies savā vietā.

—           Vēl viens jautājums, — saka Igors. — Vai jūs zvanījāt Zuriham uz to numuru, kuru viņš jums

iedeva?

—           Šķiet, ka ne., .Nē, nē, nezvanīju, tagad es atceros droši. Viņš piezvanīja pats. Uzaicināja pasēdēt restorānā. Bet mēs ( ,, nu, mēs nevarējām,

— Vairāk viņš nezvanīja?

— Nē. Solījās atrakstīt.

Turpmākā saruna ar Nikolovu mūsu zināšanas par nepazīstamo pilsoni Mihailu Aleksandroviču Zurihu vairs nekā nepapildina. Starp citu, mēs nopietni šaubāmies, vai arī šis uzvārds ir īstais, tāpat kā šī tipa Odesas adrese, nemaz nerunājot par telefonu Maskavā.

Mēs atvadāmies no Nikolova.

—   Pielūkojiet, — es beigās saku, — mūsu kopējās intereses prasa, lai jūs par šo sarunu pārāk nepļāpātu!

Nikolovs piespiež rokas pie krūtīm kā lūgšanā, un es no viņa acīm redzu — viņš cer, ka tikpat mēmi būsim arī mēs.

—    Par to jūs varat būt pilnīgi droši, — viņš dedzīgi apgalvo.

—   Un, ja saņemsiet no Zuriha vēstuli, — piebilst Igors, — esiet tik laipns un, pirms sūtīsiet atbildi, parādiet viņa vēstuli mums.

—    Varat nešaubīties!

Un Nikolovs aiziet, uzmanīgi aizvērdams durvis. Dodas saņemt jaunu pasi.

Bet pēc kāda laika ienāk Rogozins. Viņš jau paguvis aprunāties ar Strahoviču. Tas atkārtojis Nikolova stāstīto, teicis, ka viņš kopā ar Zurihu Kuibiševā iekāpis vilcienā un ka stacijā Zurihu pavadījis kāds jauns, kalsns vīrietis, kuru vajadzības gadījumā Strahovičs varētu sazīmēt, viņš to labi paturējis prātā. Ceļā Zurihs nekā tāda, kas mūs varētu interesēt, Strahovi- čam nebija pastāstījis.

Tā, mūsu komandējums beidzies. Ar dienas lidmašīnu izlidojam uz Maskavu. Mēs vedam ārkārtīgi nepatīkamus jaunumus. Pašlaik mēs gluži vienkārši ne par ko citu nespējam domāt.

—    Varu derēt, — es saku, — ka Zurihs — arī tā ir krāpšana. Viņš nav nekāds Zurihs. Iedomājies tikai, kāds nekauņa! Nozadzis cilvēkam pasi, dzīvo ar šo pasi un vēl iedrošinās uzaicināt savu upuri uz restorānu. Tas nu ir vienreizēji!

—    Ar gudru ziņu. — Igors nogroza galvu. — Nākotnē viņš varētu būt noderīgs. Piemērots cilvēciņš. Turklāt vēl arhitekts, sakaros ar celtniecību. Tā jau nu šis ne par šo, ne to būtu viņu aicinājis, kā tad!

—    Kur lai tagad meklē un ko lai meklē — tāds ir jautājums.

—   Starp citu, būs jāmeklē arī Mihails Aleksandrovičs Zurihs. Droši vien šitais tips nozadzis dokumentus arī viņam.

—   Tas vēl nav teikts. Varēja šo uzvārdu arī izdomāt.

-— Vienalga, — Igors stūrgalvīgi atkārto. — Jāpārbauda ir!

—    Cik vēl būs tādu pārbaudīšanu, — es nopūzdamies saku un, acis samiedzis, skatos laukā pa iluminatoru. Lidmašīna sāk nolaisties.

Kuzmiča kabinetā mēs sastopam Vaļu Deņisovu.

Galvenais viņam jau zināms, galveno mēs ar speciālo sakaru aparātiem paziņojām jau no Penzas. Tagad izklāstām visus sīkumus un detaļas. Kad es nosaucu Zuriha atstāto Odesas .adresi, Vaļa mierīgi piezīmē:

— Tā ir tā pati adrese.

Es kā dzelts pagriežos uz viņa pusi.

—    Kāda «tā pati»?

—    Vai tad tu esi aizmirsis? — Vaļa brīnās. — Tā taču ir Gaļinas Kočergas — komisijas veikala pārdevējas adrese,

Mēs uzreiz atceramies Vaļas tabulu, protams, viņš to zina labāk par mums visiem, un starp četriem, nē, pieciem cilvēkiem — tabulā taču sava vieta ir arī nezināmajam no mazās Puņežas pilsētiņas — iznirst šī Gaļina Kočerga. Nez kāpēc Zurihs iedevis tieši viņas adresi? Varbūt tāpat vien atcerējies un pateicis? Nē, tā vis nebūs! Diez vai tā ir nejaušība. Un, ja jau tā, tad varbūt arī Maskavas telefona numurs nav izdomāts? Bet no tā izriet, ka Zurihs bija nolēļmis nodibināt ar Nikolovu abpusējus sakarus, Tātad Nikolovs viņam vajadzīgs, Bet kāpēc?

—    Šis telefons jāpārbauda, saka Kuzmičs un pagriežas pret maņi. — Pārbaudi pats rīt no paša rītaļ — Un jau savādākā toni turpina; — Nu, ko vēl šī epizode mums devusi?

Kuzmičs sabozies vaicājoši skatās pāri brillēm,

—    Viņš bija atbraucis uz Maskavu no Kuibiše- vas, *— domīgi saka Igors. — Bet Kuibiševā dzīvo kāds tabulā minētais tur dzīvo?

—    Oļegs Ivanovičs Kļačko, — bez mazākās stomīšanās paskaidro Vaļa. — Pilsētas poliklīnikas ārsts.

—   Tā, tā. — Kuzmičs māj ar galvu. — Arī to mēs paturēsim prātā. Un kas vēl?

Vēl šī epizode papildina mūsu zināšanas par Zuriha izskatu, par viņa manierēm, taktiku. Kaut gan šī materiāla mums jau tāpat ir pietiekami. Mēs zinām, kā viņš izturas pret sievietēm — piemēram, pret Varvaru, kā pret nejaušiem paziņām — piemēram, Viktoru Sbokiju, bet tagad arī pret Strahoviču, pret viņam vajadzīgiem cilvēkiem, tādiem kā Pirožkovs, Nikolovs vai viesnīcas administratore Vera Mihailovna. Tagad jāuzzina, kā viņš saietas ar saviem draugiem un līdzdalībniekiem, kādas viņam attiecības ar tiem. Jāuzzina viss, ko vien var uzzināt, arī par viņiem pašiem, jo viņi var mūs novest, viņiem jānoved mūs arī pie paša Zuriha. Tādu pavedienu mums Maskavā pagaidām vēl nav. Bet šo cilvēku starpā pagaidām visinteresantākā persona laikam gan ir Gaļina Kočerga no Odesas.

Apmēram tā mēs prātojam, un, kad esam nonākuši līdz šai pēdējai domai, Kuzmičs pirmo reizi iejaucas sarunā un saka Vaļam:

—   Izņem nu to savu slaveno tabulu!

Vaļa atsien mapi, un uz Kuzmiča galda tiek nolikta mums visiem pazīstamā tabula. Kuzmičs pārlaiž tai acis un neapmierināts aizrāda:

—    Kur tad ir ziņas par šiem četriem?

—    Jūs man devāt divas dienas laika, — nesatricināmā mierā atbild Vaļa. — Ir pagājusi tikai viena. Rītdien ziņas būs. Bet pagaidām noskaidrots, ka trīs no šiem četriem jau ieradušies noteiktajā vietā. Turklāt visi ieradīsies tur trīs dienas vēlāk, skaitot no tā brīža, kad viņi izbraukuši no mājām, un, protams, ņemot vērā ceļā pavadīto laiku, pat ja braukuši ar vilcienu,; Pagaidām aina ir, lūk, tāda, Fjodor Kuzmič!

—    Hm,.. Interesanti, — Kuzmičs domīgi nosaka un pāri brillēm skatās uz mums ar Igoru. — Ko teiksiet, mani mīļie?

Man nez kādēļ sāk nākt smiekli.

—   Tātad konference ilgusi trīs dienas, Fjodor Kuzmič, — es saku. — Ja atbraukšanas un aizbraukšanas dienu skaitītu par vienu, kā pienākas, tad divas dienas aizgājušas apspriedei. Dienas kārtība gara, un referentu daudz…

—   Pārāk vis nepriecājies, — Kuzmičs negaidīti nopietni mani pārtrauc un jautā Vaļam: — Kas uz noteikto vietu vēl nav aizbraucis?

—   Gaļina Kočerga, — es pasteidzos atbildēt. — Uz galvošanu.

—    Neuzminēji vis! — Vaļa papurina galvu. — No Kuibiševas uz Astrahaņu vēl nav aizbraucis pilsētas poliklīnikas ārsts Oļegs Ivanovičs Kļačko.

—   Vai tiešām viņa tēvs tur nomiris? — ieinteresēts apvaicājas Igors.

Liekas — mūsu straujais izrāviens uz Penzu un atpakaļ iedarbojies uz viņu labvēlīgi. Igors jūtami sapurinājies un sācis interesēties par apkārtējo pasauli un, starp citu, arī par mūsu darbu.

—   Bet kā tad tu domāji! — Es pasmīnu. — Tavuprāt, večuks izlicies, vai?

—   Vai tik viņš vispār tur ir, — Igors ērcīgi iebilst. — Redz, no kā es būtu sācis!

—   Rītdien ziņošu, — Vaļa apsola un akurāti atzīmē to savā tabulā.

— Tad jāpārbauda arī pārējie, — es saku un, pievilcis tabulu sev tuvāk, sākņ uzskaitīt: — Arī Orestu Antonoviču Sokoļski no Ļeņingradas, rūpniecības preču tirdzniecības uzņēmuma direktora vietnieku, kas aizbraucis … uz kurieni tad viņš aizbraucis? … A! Redz, kur ir! Uz Harkovu, komandējumā. Tālāk. Leonīdu Va- siļjeviču Palatovu no Rostovas, rūpnīcas kapitālās celtniecības daļas priekšnieka vietnieku. Viņš arī it kā devies komandējumā — uz Sverdlovsku. Interesanti, ar kādu datumu viņiem atzīmēs ierašanos. Nu, un tad Gaļina Kočerga — braukusi uz Krasnodaru pie slimās mātes. Tad jānoskaidro tas arī. Piemēram, vai māte ir slima vai nav.

—    Kas tur pavisam? — stūrgalvīgi saka Igors. — Ko vajag, to vajag. Grūti, vai?

Vaļa nestrīdas, viņš tikai kaut ko raksta savā tabulā, pareizāk sakot, ievelk tur vēl vienu aili. Iepriekšējā aile skan: «Uz kurieni izbraucis 28. oktobrī?» — bet jauno Vaļa apzīmē tā — «Izbraukšanas iemesla pārbaude». Tā, starp citu, ir jau pēc skaita vienpadsmitā aile. Vaļas tabula kļūst unikāla un gaužām vērtīga. Bez tās mēs jau sen būtu sapinušies, godavārds. No vertikālajām ailēm pagaidām pavisam tukšas ir divas: «Vietējās milic. nod. ziņas» par visām piecām tabulā uzrādītajām personām un jaunā aile «Izbraukšanas iemesla pārbaude». Toties no horizontālajām rindiņām tikai viena pati ir aizpildīta mazāk par pusi — tā, kur ailē «Dzīves vieta» ir rakstīts «Puņeža». Šeit tukšums rēgojas arī svarīgajās ailēs. «Uzv., v., t. v.», «Ieņemamais amats», kā arī «Uz kurieni izbraucis 28. okt.». Jā, ar Puņežu vēl būs jānodarbojas īpaši.

Un Kuzmičs, itin kā nolasījis manas domas, uzsvērti nosaka:

—    Neaizmirstiet vēl arī Puņežu! Interesanti zināt, ar ko tas Zurihs tur pusotras minūtes runājis.

—    Steidzamā saruna, — piebilst Vaļa. — Ar izsaukumu uz sarunu vietu. Un dienas laikā. Bet visas pārējās sarunas bijušas vakarā un pa personiskajiem telefoniem.

—    Var jau aizlaist uz turieni, uz to Puņežu, — es ierosinu.

—    Pagaidām pārbaudi to telefoniņu, — saka Kuzmičs. — Rīt no paša rīta pārbaudi! Bet tu, — viņš pagriežas pret Igoru, — pārdomā, kas īsti ar šo Puņežu varētu būt! Nu tā. Šai dienai pietiks.

Svetka mani sa<gaida pārsteidzoši vēsi, varētu teikt — pat dusmīgi. Viņa nez kādēļ pat nemetas man ap kaklu. Man liekas — viņas acīs nevar manīt arī nekādu prieku. Atturīgi pagriezusi vaigu skūpstam, viņa, kamēr es ģērbju nost mēteli, saka:

—    Cik tu ātri pārbrauci! Nu, nāc iekšā!

—    Svetka, — es nobažījies saku, — kāpēc tu esi tik savāda? Un nemaz nepriecājies par mani? Kas noticis?

Es taču zinu — ilgi Svetka nespēj bozties un klusēt, viņai katrā ziņā visos jautājumos vajadzīga skaidrība, nekavējoties jābūt saliktiem visiem punktiem uz «i».

—    Tu rīkojies slikti, — Svetka saka. —_ Neglīti.

Viņa tīstās spilgtā, zilā mohēras šallē, kas viņai

briesmīgi labi piestāv, un ar visām kājām uzraušas uz tahtas pēc iespējas tālāk no manis.

Viņas vārdi man ir absolūti negaidīti.

—          Rīkojos neglīti? — apsēzdamies uz tahtas maliņas, izbrīnījies pārjautāju.

—          Jā, neglīti. Kad tu vakar aizbrauci, Alla man visu pastāstīja. Nu, kā tu tā varēji?

—    Ko īpašu tad viņa tev pastāstīja?

Es gluži neviļus smaidu. Man jau ir skaidrs, ka tās ir tikai blēņas, ka Alla gluži vienkārši būs kaut ko izdomājusi, viņas sakairinātā iztēle mūžam uzbur visnejēdzīgākās ainas.

Taču Svetka pat piesarkst aiz sašutuma — un viņas acis jau raugās pavisam dusmīgi.

— Lūdzu, nesmejies, — viņa skarbi saka. — Nekā smieklīga te nav. izrādās, ka Igoram ir cita — kaut kāda sieviete. Kuru sauc Ļena. Un tu viņus esot iepazīstinājis. Kā tev nav kauna!

—          Tā nu gan nav taisnība, — es apmulsis turos pretī.

Esmu apmulsis tādēļ, ka to meiteni patiešām sauc Ļena un es viņu pazīstu. Protams, visu pārējo Alka ir izdomājusi. Nevar tikai saprast, no kā viņa dabūjusi zināt par Ļenu, Igors taču nav viņai nekā teicis.

«— Kas tad nav taisnība? — Svetka dusmīgi lūko izdibināt.

Ka es esot viņus iepazīstinājis.

—    Bet pārējais?

— Pārējais, Svetka, ir taisnība,

— Kāpēc tad tu man nekā neteici?

Tāpēc, ka Igors pats man pateica tikai vakar lidmašīnā.

— Nav tiesa! Tu jau sen to zināji.

Agrāk es tikai nojautu.

— Kāpēc tad tu par savām nojautām nepastāstīji man?

— Tāpēc, ka tas nav nopietni.

Nē, Vitjuk, tas ir ļoti nopietni! Svetka sadrū- musi purina galvu. — Ģimeni izārdīt ir viegli, bet saglabāt .., Te nu īsta drauga pienākums ir palīdzēt. Un vēl es domāju, ka tā sieviete rīkojas negodīgi. Viņa taču zina, ka Igoram ir ģimene, ir bērns. Kā nu tā var?

—    Es nezinu, kā var. — Ari es kļūstu drūms.

Zinu tikai to, ka tādās lietās nedrīkst jaukties, kamēr neviens nav lūdzis to darīt.

— Redzi, Alla jau man lūdza,

— Ko viņa lūdza?

—          Aprunāties ar tevi. Lai tu mēģinot Igoru ietekmēt. Tu taču esi viņa vistuvākais draugs.

— Svetka, tas nu ir smieklīgi!

—           Smieklīgi? — Un Svetkas acīs pēkšņi sariešas asaras. — Bet vai atstāt Dimku bez tēva arī ir smieklīgi? — Tad viņa tikko dzirdami piemetina: — Ez zinu, kā ir bez tēva .

Nu es vairs neizturu, pievirzos Svetkai tuvāk un klusēdams viņu apskauju. Mirkli viņa sēž kā sastingusi, tad atstumj mani nost.

—           Dimka naktīs neguļ, — Svetka saka, un lūpas viņai dreb. — Mostas augšā, kliedz, sauc tēvu. Vai to tu zini?

—          Jā. Igors man stāstīja. Naktī. Viesnīcā. Viņš arī negulēja.

—    Redzi nu!

—           Pie tā vainīga Alla. Viņa visu laiku iestāsta Dim- kam: «Tavs tētis ir slikts, viņš mūs atstāj, palūdz tēti, lai paliek.» Saki — vai nav muļķe?

Es nespēju slēpt dusmas.

—           Viņa zaudējusi lepnumu, — sarūgtināta atbild Svetka. — Viņa pārāk mīl Igoru. Vai tad par to drīkst nosodīt? Viņa mīl, saproti taču!

Man sāk likties, ka pašlaik Svetka necīnās par Allu vien un ka arī bail viņai ne tikai par Allu. Un man sametas tā nelāgi, nez kādēļ kļūst auksti un arī baigi.

—           Nē, — Svetka pārliecināta saka, — pie visa vainīga tā sieviete. Es nesen lasīju stāstu, kurā sieviete atraidīja precētu cilvēku, kurš jau sen viņu mīlēja un kuru mīlēja arī pati, un tā saglabāja viņa ģimeni. Kaut arī viņa sieva bija riebīga.

—           Kas tur par labumu? — Arī es šo stāstu atceros. —- Lika viņam visu mūžu mocīties, dzīvot bez mīlestības, Un laupīja mīlestību arī sev pašai. Tas gan, paldies dievam, pārāk maz izskatās pēc patiesības.

Jā, tiesa, — Svetka skumīgi piekrīt.

Kādu laiku klusējam. Es aizsmēķēju un atkal jūtu, kā pa šo dienu esmu piekusis.

—    Kas nu būs? — jautā Svetka, skatīdamās nez kur tālumā. — Vai tiešām nekā nevar darīt?

Un atkal es neizturu, apskauju viņu, piespiežu sev klāt, it kā cenzdamies no kaut kā aizsargāt. Šoreiz Svetka nepūlas izrauties.

—   Man bail, — viņa čukst un salīgi nodrebina plecus.

Un atkal mēs klusējam. Ilgi klusējam. Mēs domājam vienu un to pašu. Varbūt pirmo reizi domājam par to tik nopietni. Tajā pašā laikā es domāju arī par Igoru, par to, kā tad lai viņš rīkojas, ko lai izlemj. Es taču mīlu viņu, mīlu šo nerunīgo un spītīgo tipu. Tādēļ es neviļus domāju vienlaikus gan par viņu, gan par mums ar Svētku.

Kāds tēva draugs reiz teica: «Dažkārt .es sāku domāt reizē divos slāņos. Un tad nespēju koncentrēties. Zinātniekam šāds stāvoklis ir gaužām nevēlams.» Pēc tam es nez cik reižu esmu sevi pieķēris, ka ar mani notiek tas pats. Arī pašlaik ir tā, tomēr domāt, nopietni domāt tas mani netraucē.

Vai tiešām vispār neviens nekad nav nodrošināts pret to, kas gadījies Igoram, un arī mēs ar Svētku ne? Vai tiešām Svetka reiz pēkšņi tā iemīlēs kādu citu, ka tagadējā mīlestība viņai liksies nieks vai — vēl ļaunāk — pat mokas? Vai arī, piemēra pēc, tā notiks ar mani? Neticami! Un tik briesmīgi, ka es kaut ko tādu nespēju ne iedomāties. Bet visumā taču lielākā daļa vai vismaz daudzi atrod viens otru uz visu mūžu. Un ir laimīgi. Kaut vai, piemēram, mani vecāki. Bet vai gan es zinu, kā viņi nodzīvojuši visus šos gadus? Varbūt arī viņu draugi kādreiz viņiem palīdzējuši? Bet kā lai es palīdzu Igoram? Vai pierunāt, lai paliek? Tas būs pareizi, ja viss, kas ar viņu noticis, ir acumirklīga apmātība. Bet ja nu ne? Un es, pieņemsim, viņu pierunāju. Vai viņš vēlāk teiks man paldies?! Vai tad var visu mūžu nodzīvot kopā ar sievieti, nejūtot no tā nekādu prieku, nodzīvot tikai ar domu, ka tā vajag, ka tur nekā nevar līdzēt? Visu mūžu! … Nē, neiespējami! Un nepieļaujami! Manuprāt, pat bērni jutīs šādas ģimenes divkosību. Nē, jādzīvo tikai aiz mīlestības un

vienīgi tik ilgi* kamēr tā ir. Bet tā var pastāvēt arī visu mūžu, esmu par to pārliecināts. Tikai jābūt ļoti pareizai izvēlei.

Es atvirzos mazdrusciņ nost un raugos uz Svetkas smalko profilu, tveru viņas neparasti domīgo skatienu, un mani pārņem tāds maigums, ka sāk tirpas skriet pa pirkstiem. Es spēcīgi piekļauju Svētku sev klāt un čukstu viņai ausī:

—    Es nespēju dzīvot bez tevis — vai dzirdi?

Svetka klusē, bet es jūtu, ka viņa smaida, un vēl es

jūtu, ka pašlaik viņa domā to pašu.

Zvana telefons. Svetka negribīgi atraujas no manis un lēni nokāpj no tahtas.

—    Droši vien Zoja, — viņa saka.

Taču izrādās, ka gluži vienkārši nepareizi savienots. Nez kāpēc tagad tā gadās ļoti bieži. Un Svetka pacietīgi kādam skaidro, ka šeit nav slimnīca, bet ir privāts dzīvoklis. Un beidzot noliek klausuli.

—          Jā, zini ko, — viņa saka, nākdama atpakaļ uz tahtu, — Zoja dabūjusi tieši tādu jaciņu, kādu tu man vienreiz rādīji; vai atceries?

Es neviļus sāku ausīties.

—    Kur viņa dabūjusi?

—           Kur tad vispār dabū? — Svetka šķelmīgi smaida, ar abām rokām kārtodama matus. — Protams, no spe- kulantes.

—    Un cik samaksājusi?

—    Liekas, ka trīsdesmit piecus rubļus.

Oho! Gandrīz desmit rubļu vairāk nekā valsts cena.

—    Bet vai tu to spekulanti pazīsti?

Svetka smejas.

—    Arī gribi pirkt? Vai varbūt gribi viņu arestēt?

—          Tāpat vien interesanti zināt. — Es vienaldzīgi paraustu plecus.

—           Vitjuk, mani gan nekad nemāni! Es tevi pārāk labi pazīstu. — Svetka smaidīdama padraud man ar pirkstu. — Tas, ko es teicu, tevi ļoti ieinteresējis.

—    Pieņemsim.

—           Redzi nu! Es viņu nepazīstu. Tikai vienreiz esmu redzējusi pie Zojas.

Atkal zvana telefons. Svetka sniedzas pēc klausules.

Drīz vien pārnāk Anna Mihailovna, aizelsusies,

piekususi un, protams, ar smagu iepirkumu somu rokā. Viņa cenšas somu slēpt, lai Svetka neredz. Es noģērbju Annai Mihailovnai mēteli un izņemu no rokām nelaimīgo somu.

Viņa ieiet istabā un smagi atsēžas uz tahtas. Platā, pietūkuši seja ir bāla, uz pieres izspiedušās sviedru lāsītes.

—    Tās sapulces mani nobeigs, — viņa sūdzas. Svetka beidz pļāpāt pa telefonu un sāk virtuvē klāt

galdu.

Pēc vakariņām eju projām. Svetka priekšnamā apskauj mani un čukst ausī:

—    Vitjuk, aprunājies ar to Ļenu! Varbūt tev nav neērti? Tu taču uzreiz jutīsi, kā ir. Es zinu.

Es pamāju ar galvu, kaut gan nepavisam nespēju iedomāties, kā šāda saruna varētu notikt.

No rīta es vispirms sazinos ar telefona mezglu, kurā ietilpst Nikolova pateiktais telefona numurs. Mazliet vēlāk saņemu uzziņu: šis numurs ir kaut kādam Burla- kovam Svetozaram Jeremejevičam. Telefona mezgla kartotēkā minēta arī abonenta adrese.

Pagaidām šis vārds man nekā neizsaka. Jārakņājas dziļāk. Lai gan pilnīgi iespējams, ka es velti izšķiedīšu laiku un Zurihs šo numuru gluži vienkārši izdomājis, lai iedotu Nikolovam. Kaut gan diezin vai. Man liekas — Nikolovs bija viņu ieinteresējis. Kādēļ gan citādi viņš būtu devis Nikolovam Odesas adresi, kādēļ būtu zvanījis, ierosinājis satikties un, visbeidzot, solījis rakstīt?

To visu es domāju ceļā, braucot uz tā rajona milicijas nodaļu. Tur es tiekos ar iecirkņa inspektoru, vēl ar vienu otru darbinieku, apskatu šādus tādus materiālus. Pēc tam eju uz namu pārvaldi, kuras pārziņā ir kooperatīvais nams, kur dzīvo Burlakovs, un iepazīstos ar divām visai simpātiskām un pļāpīgām personām, grā* matvedi un darbvedi, tām es itin drīz iepatīkos un galu galā iegūstu par pilsoni Burlakovu diezgan interesantas ziņas.

Es jums gribētu teikt, ka vākt par kādu cilvēku zi* ņas un rakņāties pa tā «netīro veļu» nav nekāda pati-.

kamā nodarbošanās. Taču ir savi nepārkāpjami tikumiskie principi un cieša pārliecība par to, ka mūsu cīņa ir taisnīga. Kādi tad ir šie principi? Pirmkārt, jāinteresējas tikai par to cilvēka personiskajā dzīvē, kas tieši attiecas uz izmeklējamo lietu, ar kuru pašlaik nodarbojies; otrkārt, neviens šo interesēšanos nedrīkst manīt, starp citu, vēl arī tādēļ, ka tas var nepelnīti mest uz šo cilvēku ēnu un kaut kā viņam kaitēt; beidzot, treškārt, nedrīkst iegūtās ziņas izmantot ļaunprātīgi un pat kaut vai tikai izpļāpāt tās nepiederošām personām. Galu galā var izrādīties, ka cilvēks, par kuru ziņas vāktas, nebūt nav noziedznieks, un tās gluži automātiski kļūst par dienesta noslēpumu, un to mēs glabājam tikpat stingri, kā, piemēram, mediķi glabā savējos.

Reiz man bija par šo tematu saruna ar tēvu. Viņi taču abi ar māmuļu ir mediķi un tāpat spiesti glabāt ne mazumu savu pacientu visintīmāko noslēpumu. «Ir viena ārkārtīgi būtiska atšķirība,» teica tēvs. «Cilvēks man uztic savus noslēpumus pats, bet jūs tos izdibināt bez viņa ziņas.» — «Un kas, tavuprāt, no tā izriet?» es jautāju. «Jābūt īpašai takta izjūtai,» padomājis atbildēja tēvs. «īpašam pedantismam, vai. Nezinu, vai jums to māca.» Protams, labāk būtu vispār ar to nenodarboties. Arī tēvs, manuprāt, sirds dziļumos domā tāpat. Jā, labāk gan, ja vien… ja vien mūsu cīņa nebūtu tik taisnīga.

Šobrīd es nerunāju par to, ka būtu iznīdējami noziedzības cēloņi un pati noziedzība kā sociāla parādība. Tas ir visas sabiedrības uzdevums. Bet, lūk, mūsu — manai un manu biedru — cīņai ir tikai divi, toties visai svarīgi un pavisam konkrēti uzdevumi. Pirmais — nozieguma novēršana tā gatavošanas stadijā, otrais — jau izdarītā nozieguma obligāta atklāšana un noziedznieku aizturēšana. Šī cīņa ir taisnīga un augstākā mērā tikumiska — vai nav tiesa? Jūs teiksiet, ka šādā cīņā nedrīkst izmantot netikumiskas metodes, bet bez paša cilvēka ziņas rakņāties pa viņa dzīvi — tas taču ir netikumiski. Vai vispār? Vienmēr? Jebkādos apstākļos? es jums jautāju. Taču, kā zināms, abstraktu patiesību nav, patiesība vienmēr ir konkrēta. Kas tad ir labi? Un kas ir ļauni? Vai noteiktos, konkrētos apstākļos viens nepārvēršas par otru? Brūce no bandīta naža ir ļaunums, bet brūce no ķirurga naža jau ir labums. Brīva griba — tas ir labi; bet cik gan bieži tā pārvēršas par ļaunumu! Netikumiska ziņkārība zināmos apstākļos pārvēršas par tikumiski nepieciešamām zināšanām. Viss jāaplūko konkrēti, viss jāvērtē, ņemot vērā dzīves un cīņas apstākļus. Un, ja mūsu cenšanos izdibināt cilvēku dzīvi novērtētu, vadoties no tiem principiem un tiem uzdevumiem, par kuriem es stāstīju, tad redzētu, ka tā ir laba rīcība, nevis ļauna, ka tas ir tikumiski. Neviens nespētu man pierādīt, ka tā nav.

Tā nav nejaušība, ka es šodien atceros to vakaru un savu sarunu, gandrīz vai strīdu ar tēvu, atceros tieši šodien, kad sāku iepazīties ar pilsoņa Burlakova dzīvi un raksturu.

Jā, ārēji tur viss izskatās pavisam pieklājīgi. Nu jau gads, kopš Burlakovs aizgājis pelnītā atpūtā. Viņa sieva vēl strādā. Laulātais pāris dzīvo klusi un saticīgi savā lielajā kooperatīvajā dzīvoklī dzīvokļu celtniecības kooperatīvā «Celtnieks». Svetozars Jeremejevičs šausmīgi mīl mazus bērnus, viņam kabatā vienmēr krājumā lētas ledenes bērnu cienāšanai. Viņam patīk arī spēlēt šahu ar citiem veciem pensionāriem no tās pašas kāpņu telpas dzīvokļiem, viņš skaitās čempions un ar to ļoti lepojas. Visi iedzīvotāji atceras, kā Svetozars Jeremejevičs bija palīdzējis viņu mājas celtniecībā. Ja nebūtu viņa, diez kad vēl šī māja tiktu gatava. Gandrīz katru dienu taču gadījās pārtraukumi: te iegāza tehnika, te pietrūka materiālu. Un Svetozars Jeremejevičs izlīdzēja — viņš bija kaut kāds priekšnieks celtniecības nozarē. Paju biedru sapulcēs valdes priekšsēdētājs mūžīgi viņam pateicās, atzīmēja viņa nopelnus. Bet Svetozars Jeremejevičs sēdēja pirmajā rindā, izslējies visiem pāri, liels, sirms, vienmēr skaisti, moderni ģērbies, un, visžēlīgi, labsirdīgi smaidīdams, uzņēma aplausus. Arī tagad bieži jo bieži viņu apmeklē jaunais valdes priekšsēdētājs, lūdz atbalstu gan remontdarbos, gan nez kādu darīšanu kārtošanā rajona izpildkomitejā. Un Svetozars Jeremejevičs nekad neatsakās, viņam visur vēl saglabājusies pazīšanās. Tādēļ viņš atkal un atkal tiek vienbalsīgi ievēlēts valdē un ir visu cienīts un godāts. Svetozaram Jeremejevičam un viņa dzīvesbiedrei ir trīs pieauguši bērni — divi dēli, abi precējušies, kā liekas, ir inženieri, un arī meita precējusies. Tiesa, dēli sirmgalvjus apmeklējot reti, toties meita ar vīru braucot pie viņiem vienā braukšanā: pie parādes durvīm bieži vien stāvot viņu pelēkais žigulitis. Vārdu sakot, viss, kā nākas, pat prieks skatīties.

Redzat, kā dzīvo un kas ir šis Svetozars Jeremejevičs Burlakovs, kura telefona numurs dīvaina gadījuma pēc bija nokļuvis Penzas iedzīvotāja arhitekta Nikolova rokās.

Pēc visa, kas par pilsoni Burlakovu uzzināts, gribas kaunīgi noņemt viņa priekšā cepuri un pavisam neliekuļoti no visas sirds atvainoties par nepamatotu iejaukšanos viņa personiskajā dzīvē. Man neļauj to darīt tikai tādi pavisam sīki grumbulis i un tikko jūtamas nesakritības.

Sāksim ar to, ka JJurlakovam paja par dzīvokli ir četrdesmit procentus mazāka nekā citiem kooperatīva biedriem, bet viņa dzīvoklis pēdējā stāvā, nerēķinoties ar sākotnējo projektu, tā sakot, vēl turpinās bēniņos, kur izveidota vēl viena visai plaša un tikpat kā par velti dabūta istaba, uz kuru ved skaistas iekšējas kāpnes. Taču to visu pilsonim Burlakovam bija oficiāli atļāvusi paju biedru kopsapulce par viņa nopelniem kooperatīva labā, kaut gan tagad to daudzi jau bija pat aizmirsuši.

Tāpat varēja arī palaist gar ausīm nelāgās baumas par to, ka Svetozaram Jeremejevičam esot visai saspīlētas attiecības ar dēliem, tiesa, nevienam nezināma iemesla dēļ un viņi nu jau nez kuru gadu nebraucot pie tēva arī uz dzimšanas dienu. Stāsta pat, it kā viņš gribējis vienam dēlam uzdāvināt automašīnu, bet tas nez kāpēc atteicies. Bet tas jau izklausās pavisam apšaubāmi un neticami.

Un neviens gan nebūtu pievērsis uzmanību tam, ka vēl pirms gada, kad Svetozars Jeremejevičs bija savā augstākajā postenī celtniecībā, viņam, izrādās, bijis padots kaut kāds Pirožkovs.

Taču maņī visi šie sīkie apstākļi tomēr nomāc vēlēšanos noņemt Svetozara Jeremejeviča priekšā cepuri, un dīvains mulss nemiers skubina turpināt iepazīšanos ar viņu, arvien vairāk paplašinot izmeklējamo faktu loku. Oho, liekas — mums nezināmais pilsonis Zurihs pieļāvis lielu kļūdu, iedodams penzietim Nikolovam Svetozara Jeremejeviča telefona numuru. Bet vai gan iespējams visu paredzēt, ja dzīve ir tik nemierīga un bīstama, kāda tā acīmredzot ir pilsonim Zuriham?

Pirmais nopietnais atklājums man ir tad, kad mājas grāmatā atrodu Svetozara Jeremejeviča dzīvesbiedri. Izrādās, ka viņu sauc. , * Vera Mihailovna un viņa strādā viesnīcā par administratori. Jā, tieši tā. Un tagad es sevišķi skaidri saprotu, kādu muļķību izdarīju, pirms divām dienām, runājoties ar viņu. Nu gan viņa atradīs iespēju, kā brīdināt Zurihu, ka Maskavā par viņu interesējas kriminālā meklēšana. Jā, šovakar man pie Kuzmiča gaidāma jauka izskaidrošanās. Tomēr, lai nu kā, šīs sakarības atklāšana ir ļoti svarīgs fakts.

Es priecājos par gaidāmiem jauniem atklājumiem, kad dienas vidū braucu uz trestu, kur bija strādājis Svetozars Jeremejevičs un kur vēl līdz šim strādā Gri- gorijs Sergejevičs Pirožkovs.

Tur man būs jāveic visai grūts uzdevums. Nekādā ziņā nevaru izprašņāt par Burlakovu tieši, nevienam nedrīkst rasties pat vismazākās aizdomas, ka interesējos par viņu, un tomēr man daudz kas par viņu jāuzzina. Vajadzīga maskēšanās, lai cilvēki nekļūtu piesardzīgi, lai neceltos liekas runas, minējumi un baumas, lai man stāstītu par Svetozaru Jeremejeviču bez jebkādiem aizspriedumiem, nevis speciāli, bet it kā garām ejot, kā starp citu, nepiešķirot tam nekādu īpašu nozīmi. Jo vairāk tāpēc, ka pagaidām, kaut gan jūtu pret Burlakovu aizvien lielāku nepatiku, konkrēti es tomēr nevaru viņu nekā apsūdzēt un tādēļ man nav ne tikai manas profesijas dotu, bet arī morālu tiesību radīt kādreizējiem Burlakova darbabiedriem par viņu kaut vismazākās aizdomas.

Protams, īpašas cerības es lieku uz Pirožkovu, mums taču nodibinājušās labas attiecības, mēs pilnīgi uzticamies viens otram, esam gandrīz vai sabiedrotie.

Man jābrauc ar trolejbusu diezgan ilgi.

Trests atrodas veclaicīgas tirgotavu rindas telpās pašā pilsētas centrā.

Pie trešajām vai ceturtajām ieejas durvīm es beidzot atrodu vajadzīgo izkārtni, ieeju skanīgā, pustumšā iekštelpā un, pa platām koka kāpnēm nonācis otrajā stāvā, sāku meklēt un pTašņāt.

—    Nāciet, nāciet, — man saka kalsns cilvēks ar iesirmiem matiem, zvērādas nagacepuri galvā, ģērbies brūnā plikādas kažokā ar baltiem aitādas atlokiem, rokā viņam piestūķēts portfelis. — Es arī eju uz turieni.

Saruna mums iesākas pavisam dabiski un brīvi — vēl jo vairāk tāpēc, ka, izrādās, mums paredzams itin tāls ceļš. Vispirms vajadzēs pa citām kāpnēm atkal nokāpt līdz pirmajam stāvam un noiet pa to no viena gala līdz otram, bet pēc tam vēlreiz uzkāpt otrajā stāvā.

Izrādās, ka mans ceļabiedrs ir pasūtītāja pārstāvis un šis pasūtītājs jau vairākus gadus sakarā ar dažādiem objektiem saistīts ar šo trestu. Tādēļ mūsu sarunā par trestu pārstāvis jautājuma vēsturiskās puses izgaismošanai pievienojas visai labprāt un kompetenti. Gluži dabiski, ka robežlīnijas iezīmē agrāko vadošo biedru vārdi, un tā Burlakova uzvārds uzpeld it kā pats no sevis.

—    Dalienas kņazs Svetozars. — Mans ceļabiedrs pasmīn. — Kā tad, kā tad. Bija tā laime pazīt. Viņš no- nēmās ar lieliem darījumiem. Uz visām pusēm.

—    Kā tā?

—    Gan pa labi, gan pa kreisi. Ha, ha! Bez tam pazīšanās malu malās. Stingri turējās savā krēslā. Un īstajā laikā aizgāja pensijā. Aizvadīt vēl paguva ar godu. Bet pēc tam… Tagad, āre, tiek lamāts jaunais. Tas ir jauns cilvēks, enerģisks, darbu pieprot. Vakar viņš man saka: «Desmit gadus trestu tikai gremdēja, bet tagad grib, lai es viena gada laikā visu ievadu sliedēs.» Gatavie pekstiņi! Bet no kurienes esat jūs pats?

—   No kooperatīva «Celtnieks», — es bez stomīšanās atbildu.

Ahā! Svetozaram kooperatīvi patika.

Kas tur īpaši ko patikt?

—    Pats zināt! — Mans ceļabiedrs zobgalīgi piemiedz aci. — Jūs var pamatīgi piespiest pie sienas, ja tik ir gribēšana. Un tad nu kooperatīvam jālūko izgrozīties, jāmeklē visādi caurumi. Te, izrādās, vajag palabot projektu, te sadabūt un laikā pievest deficīta materiālus, te apgādāt ar tehniku, kuras jau tā ir par maz. Vai ta nezinām, kā jums iet! Tad Svetozars arī saņēma jūs aiz dziesmas. Esmu bijis ar viņu saistīts vairāku objektu celtniecībā, kad strādāju darbu apakšuzņē- muma trestā. Dabūju izredzēties visu ko.

Vārdu sakot, pamazām sāk noskaidroties ārkārtīgi interesanti fakti. Es uz vienām kāpnēm pat ierosinu atvilkt elpu un uzsmēķēt.

—    He, he! Atceros, bija vēl arī tāds gadījums, — mans ceļabiedrs turpina, ar baudu aizsmēķēdams, kā rādās, apmierināts, ka dabūjis tik uzmanīgu klausītāju, acīmredzot galīgu nejēguli. — Svetozars aizgrūda caurules pat uz citu pilsētu; vai varat iedomāties? Un tām līdzi trīs metinātājus. Tur kāds draugs bija lūdzis palīdzēt, viņam gāja grīstē ar plānu. Re, kādus trikus dabūja gatavus! Bet kur nu vēl tās darīšanas tepat pilsētā, par piemēru, ar tiem jūsu kooperatīviem!

—    Un nevienu reizi nav iekritis? — es jautāju naivā ziņkārē.

—    Cik atceros, savas trīs reizes OBHSS viņu plucināja gan. Izlocījās. Stāsta, bijusi aizmugure. Citus bāza cietumā, bet viņš par liecinieku. Vienreiz gan, rādās, tiesa tomēr pieņēma par viņu blakuslēmumu. Par to, ka bija radījis labvēlīgus apstākļus. Bet tas viņam kā pīlei ūdens. Bet, kad nu sāka smirdēt tā pa nopietnam, mūsu Svetozars — viens un divi! — pensijā.

Tā runādamies, beidzot nonākam pie tām istabām, kurās atrodas trests. Tur mēs sirsnīgi atvadāmies. Es sāku meklēt savu draugu Pirožkovu. Un cieši jo cieši ielāgoju valodīgo un erudīto Viktoru Borisoviču Ste- paņenko, pašlaik kāda institūta kapitālās celtniecības nodaļas inženieri.

Viktors Borisovičs nozūd kādās durvīs.

Bet es ātri vien noskaidroju, ka Pirožkovs ir slims un trešo dienu nav ieradies darbā. Turklāt, iedomājieties, man to paziņo ar gluži negaidītu cieņu pret Pirožkovu, ar tādu kā, gribētos teikt, uzmanību, pat sirsnību. Un es jūtu, ka iemesls tam ir ne tik vien un pat ne tik daudz tas, ka Pirožkovs patlaban vada vienu no tresta nodaļām (kaut arī pavisam nesen, tikai jaunās priekšniecības laikā), cik kaut kādas viņa individuālās īpašības, kuras šeit visiem acīmredzot ļoti patīk, bet kuras es droši vien tikai nebiju pratis saskatīt.

Ja tas ir tā, tad vēl jo vairāk žēl, ka Pirožkovs saslimis. Es taču tieši ar viņa palīdzību biju domājis sākt iepazīšanos ar «dalienas kņaza» Svetozara Jeremejeviča daudzveidīgo, kā nupat pārliecinājos, un rosīgo darbību. Pirožkovs man vajadzīgs katrā ziņā, pirmām kārtām tieši viņš!

Sameklēju varen garajā gaitenī telefona automātu un zvanu Pirožkovam. Vispirms klausuli noceļ, liekas, meita, balstiņa jaunavīga un visai moža. Pēc tam pienāk arī pats Pirožkovs. Viņš par mani neizsakāmi priecājas. Tādu reakciju nebiju pat gaidījis.

—    Vai tad ir kas jauns, Grigorij Sergejevič? — es jautāju.

—    Tā jau ir tā lieta! Un, redzat… — balss, kurā jūtama ciešanu pieskaņa, aizlūst, — redzat, esmu pat apslimis.

—    Tad es aizbraukšu pie jums.

Un Pirožkovs steigšus diktē man savu adresi.

Pēc tam es piezvanu Kuzmičam un īsi, bet stipri vien alegoriski ziņoju par savām darīšanām, jo blakus jau mīņājas divi nepacietīgi pilsoņi, kas tīko parunāt pa telefonu. Kuzmičs manu tikšanos ar Pirožkovu atzīst par pareizu.

Atkal mani riņķu riņķiem vadā pa Maskavu trolejbusi — vispirms viens, tad otrs. Bet manas domas riņķo ap Pirožkovu. Cik tomēr dzīvē viss ir likumsakarīgs, cik loģiski cits ar citu saistās un vienai rīcībai neizbēgami seko nākamā, to var pat iepriekš paredzēt, tikai jāatrod kāds posms notikumu ķēdītē un pareizi jānosaka sadzīviskās un psiholoģiskās sakarības. Piemēram, Pirožkovs…

Es degtin degu nepacietībā viņu satikt.

Tā, beidzot man vajadzīgā māja ir klāt, tā ir milzīgi liela, gaiša, pilnīgi jauna un izstiepusies visa kvartāla garumā.

Durvis atver meitene pūkainā, brūnā jaciņā un pavisam īsos smilškrāsas svārkos. Taisnie, gaišie mati krīt uz pleciem. Meitene ir gaužām pievilcīga un acīmredzot ļoti labi to apzinās. Viņa mazliet zobgalīgi smaida un, mani aplūkojusi, sakaj

—          Sveicināts! Tādu es jūs biju iedomājusies. Nāciet iekšā!

—           Kas tad jums par mani stāstījis? — es jautāju, mazā un šaurā priekšnamā ģērbdams nost mēteli.

—    Protams, tētis. Starp citu, viņš jūsos iemīlējies.

—    Nu, tas nav bīstami, — es pajokoju.

—          Neuztraucieties, es neiemīlēšos! Jūs neesat manā gaumē. Pārāk gara auguma.

Sprigana meitene, nudien! Atceros, tētiņš bija viņu raksturojis pavisam citādi. Kaut gan tas jau nav nekas jauns.

—          Mani sauc Nadja, — viņa saka. — Bet jūs? Biedrs Losevs?

—    Vitālijs.

—          Jūs taisāties mani aizsargāt? t* Nadja ironiski apvaicājas.

—    Vai tad jums vajadzīgs sargātājs?

Viņa nevērīgi parausta plecus. v

—    Tētis nez kādēļ tā doimā.

—    Bet kā jūs pati domājat?

—          Es? — Nadja koķeti smaida. — Nu, dabūt tādu sargātāju vienmēr ir patīkami.

—    Pateicos. Bet vai tad viņš jums vajadzīgs?

Nadja smejas.

—          Tūlīt tētis jums piestāstīs pilnu galvu. Man liekas — viņš šai ziņā ir drusciņ Viņa pagroza pie deniņiem manikirēto pirkstiņu. — Kā vienmēr, visvisādas briesmu lietas.

—    Tātad jums par to ir savi uzskati?

— Savi uzskati man ir vienmēr, Bet, ja klausītos, ko saka tētis .

Šai mirklī priekšnamā ienāk Pirožkovs. Viņš ģērbies pidžamā, kājās čības, šķidrie, sirmie mati izpūruši, brilles uz plānā deguntiņa sagriezušās šķībi, tuklajā rokā sažņaugta avīze.

—          Nadjeņka, kāpēo turi viesi priekšnamā? — viņš dusmīgi saka un pagriežas pret mani. mt Lūdzu, atvainojiet! Esiet tik laipns!

Viņš atver istabas durvis. Nadja nevērīgi parausta plecus un aiziet.

Mēs ar Pirožkovu ieejam diezgan mājīgi iekārtotā istabā — čehu mēbeļu garnitūra, pie griestiem ļoti moderna kristāla lustra — un apsēžamies zemos atzveltnes krēslos pie apaļa žurnālu galdiņa.

—    Kas tad noticis, Grigorij Sergejevič? — es jautāju.

—    Noticis tas, ko es jau paredzeju, — nervozi atbild Pirožkovs, mazais deguntiņš zem brillēm aiz uztraukuma metas bāls. — Tas cilvēks atkal piezvanīja.

Viņš noņem brilles un, tuvredzīgās acis samiedzis, sāk steidzīgi slaucīt stiklus lielā, zilā mutautā ar sarkanu maliņu, pēc tam uzliek brilles atpakaļ,

—    Un jūs? …

—   Un es viņam pateicu, kā bijām norunājuši. Ka esmu ar mieru tā pilsoņa labā visu izdarīt.

—    Brīnišķīgi!

—    Tiešām? … Jūs domājat, ka tas ir brīnišķīgi? ,,, Bet, ja nu… Kaut mirkli mēģiniet iedomāties.. ( Pirožkovs nervozi noklepojas, un viņa tuklie pirksti neviļus sāk bungot pa krēsla elkoņbalstu.

—   Nevajag neko fantazēt, — es viņu saudzīgi pārtraucu. — Viss būs tā, kā es jums apsolīju. Starp citu, kas zvanīja?

—    Tas pats huligāns, kas citām reizēm.

—    Vai viņš pateica, kad tas darbonis atbrauks?

—    Teica, ka drīz. Tas arī viss. Nu tik gaidi, nervozē … Zināt, — pēkšņi Pirožkovs nedroši saka, — es pēc viņa toņa sapratu: tas neģēlis ir apmierināts, ka mani iebiedējis un piespiedis kapitulēt. Tātad savu uzdevumu viņš izpildījis. Un es atļāvos uzdot viņam vienu jautājumu.

—    Kādu jautājumu? — Es kļūstu uzmanīgs.

—    «Vai jūs man vairs nezvanīsiet?» es apprasījos. Bet viņš atteica: «Es vairāk ne, es tinos projām, pa- pucīt, uz pilsētu-māmuļu! Patrāpījies foršais komandē- jumiņš. Adjē, papucīt! Tagad tev piezvanīs pats, tiklīdz atbrauks. Bet mēs, papucīt, vēl redzēsimies, kad vajadzēs iegrūst tev dunci ribās! Vai tam tavam skuķim.» Nu, varat iedomāties? Es iegaulmēju visu vārds vārdā. Taisni šausmas! Bet sakiet man — kas var šito huligānu sūtīt komandējumā?

Pirožkovs skatās manī apjucis un uztraucies.

—    Pienāks laiks, visu dabūsim zināt, — es mierīgi nosaku.

Taču īstenībā arī es esmu nesaprašanā. Nudien, kas var sūtīt komandējumā šito tipu? Vai tik tas nebūs Zurihs? Un uz kurieni? «Pilsēta-māmuļa» — visdrīzāk tā varētu būt Odesa. Atkal Odesa!

—   Bet pagaidām gaidīsim, kamēr piezvanīs… Ivans Haritonovičs, — es piemetinu, jo Zurihs bija viņam stādījies priekšā kā Nikolovs. — Jā, redzat, ko es gribu jums palūgt. Pastāstiet man, Grigorij Sergejevič, ar kādām nelikumīgām mahinācijām noņēmās jūsu bijušais priekšnieks Svetozars Jeremejevičs Burlakovs. Un ko jūs vispār atceraties par viņa nesolīdajiem darījumiem?

—   Ak tu kungs, nu kāpēc tagad tas atkal jāvanda augšā? — žēlabaini saka Pirožkovs. — Visi noilguma termiņi jau garām, ticiet man!

—   Tas nav svarīgi, — es rāmi iebilstu. — Redzat, Grigorij Sergejevič, toreiz jūs man teicāt, ka ar to tā saucamo Ivanu Haritonoviču — citiem viņš savu vārdu saka savādāk — esot ticies pirmoreiz, vai ne?

—    Ak tu tētīt, nu protams!

—    Un par viņu nekā nezināt?

—    Nūja, nūja. Es taču jums jau teicu.

—   Redzat nu! Bet Burlakovs, kā man liekas, viņu pazīst jau sen un daudz ko par viņu zina.

—    Ko jūs sakāt?! Viņš pazīst šito bandītu? …

—   Man tā liekas. Bet, lai Burlakovu piespiestu visu izstāstīt, mums šis tas jāuzzina par viņu pašu.

—    Nūja, nūja… Es saprotu… saprotu… — Pirožkovs murmina pavisam apjucis.

Taču pamazām viņš attopas, nomierinās un sāk stāstīt. Es redzu, ka viņš no visas sirds cenšas man palīdzēt tikt uz pēdām cilvēkam, kurš viņam sagādājis tādus uztraukumus un bailes. Pie viena Pirožkovs ļauj vaļu savām senajām dusmām pret Burlakovu.

Zināt, visos lielos kolektīvos vienmēr ir tāds neievērojams cilvēciņš, tāda maza mazītiņa «skrūvīte», kas tomēr visu redz un no kura pat diez ko neslēpj dažādos netīros darījumus un noslēpumus, reizēm pat izmanto par izsūtāmo un pakalpiņu, uzskatot viņu par pilnīgi mēmu, bezgala uzticīgu un turklāt vēl arī aprobežotu.

Taču šim cilvēkam, starp citu, dažkārt ir gan dvēsele, gan prāts, gan savs uzskats par visu un pie viena ir arī sirdsapziņa. Tāds līdz zināmam laikam tikai aizvainoti klusē un vai nu aiz bailēm, vai iedzimtas centības dara visu, ko viņam liek. Un viņa sirdī krājas aizvainojums un sašutums. Viņš jūt, ka radīts nevis dažādiem pakalpojumiem un skraidīšanai par izsūtāmo, bet ka spēj paveikt arī kaut ko lielāku, nozīmīgāku un var cerēt, ka pret viņu izturēsies nevis ar augstprātīgu laipnību, bet gan ar cieņu. Tomēr kautrība, pat biklums viņam neļauj par to runāt. Taču pietiek tikai mainīties, tā sakot, apkārtējam morālajam klimatam, un šis cilvēks pēkšņi sāk apzināties, ka ir cilvēks, rod iespēju sevi apliecināt un parādīt savu īsteno vērtību.

Apmēram tā iznācis ar Pirožkovu. Tagad viņš ir briesmīgi nokaunējies un sašutis par to lomu, kāda viņam bijusi Burlakova laikā* Un tad, kad dusmas kļūst stiprākas par kaunu, Pirožkovs man izstāsta visu, ko zina un atceras.

Es uzzinu daudz interesanta par Svetozara Jeremejeviča otru, tā sakot, neoficiālo darbību tolaik, kad viņš bija «daliēnas kņazs».

Tādus sīkumus kā bezmaksas ceļazīmes, dažādas necerēti lielas prēmijas, kā arī teātra biļetes uz pirmizrādēm, ārzemju pildspalvas, cigaretes, šķiltavas, pat importa aitādas kažociņus un pārējos krāmus, kurus pienesuši un pagādājuši centīgie pasūtītāji, cerēdami, ka viņu objekti tādēļ tiks drīzāk nobeigti, — to visu Pirožkovs, protams, tagad vairs nespēj atcerēties un uzskaitīt. Taču bijuši arī lielāki darījumi. Piemēram, veiklas mahinācijas ar celtniecības materiāliem un mehānismiem, kuru, zināms, vienmēr un visur bijis par maz, ar darba izpildes procentu aprēķiniem, ar papilddarbiem, kas nav ietilpuši tāmē, pēdīgi vēl manipulācijas ar pašām tāmēm, kuras gluži kā no gumijas gan uzpūtās, gan sarāvās atkarībā no tā, kā izturējās pasūtītājs, turklāt ikkatru reizi uz pilnīgi «likumīgiem» pamatiem, jo visvisādu rokasgrāmatu, kā arī lēmumu, instrukciju un pagaidu norādījumu, kas tās koriģē un papildina, vienmēr ir atliku likām.

Raksturīgi bija tas, ka daži Buriakovam tuvi cilvēki, kas sākumā likās gluži godīgi darbinieki, it kā nemanāmi iepinās visās šajās gaužām šaubīgajās operācijās, par kurālm varēja domāt, ka tās nepieciešamas paša tresta, plāna, prestiža interesēs, pat sacensībā ar citiem trestiem. Vēlāk jau izveidojās zināma pastāvīga, ierasta, visai noderīga un itin kā visu atzīta «prakse», bez kuras, šķiet, vairs nebija iespējams ne soli paspert. Un tad vēl no «dalienas kņaza» galda pasviestie kumosi, uzbudināto pasūtītāju rosīšanās, kā arī daudzie kārdinājumi, ar kuriem viņi nemitīgi uzmācās, vainagoja šo postošo procesu.

Taču tagad mani sevišķi uzmanīgu dara kāda cita iezīme Svetozara Jeremejeviča pagrīdes darbībā, to savā laikā bija atklājis Pirožkovs. Proti, tas, ka mahinācijas, kas sākumā bija notikušas pilsētas robežās un trestam pakļautajos objektos, kopš kāda brīža sāka iegūt citus ģeogrāfiskos ietvarus. Un tad Pirožkova stāstījumā cits pēc cita parādās pilsētu nosaukumi, kas man jau zināmi no Vaļas tabulas: Rostova, Ļeņingrada, Odesa. Pirožkovs atceras, ka caurules aizsūtītas tieši uz Rostovu, bet divdesmit tonnas deficītā keramzīta uz Odesu. Kādu citu reizi bija nosūtītas uz Ļeņingradu vairākas tonnas tikpat deficītā ruberoīda un no ārzemēm ievestā plastmasas sienu apdares materiāla.

—    Iznāk, ka tā jau bijusi skaidra piesavināšanās.

—   Ek! — Pirožkovs bezcerīgi atmet ar roku. — Vai tad tur varēja kaut ko saprast? Es taču visās šajās lietās nepinos, es baidījos no tām kā no uguns. Nezināju, kā pateikties dievam, kad Svetozars beidzot aizvācās no mums projām.

Un es viņam ticu. Pirožkovs nebija pinies šajās mahinācijās ne tikai aiz gļēvulīgām bailēm vien, viņam nebija ļāvusi to darīt arī sirdsapziņa. Viņš ne vien baidījās no Burlakova, bet viņu arī nicināja. Gļēvums, savas pazemojošās atkarības un mazvērtības sajūta Pirožkovam neļāva atmaskot visas šīs mahinācijas, bet nicinājums un sirdsapziņa neļāva tajās piedalīties.

Burlakova mahinācijas citās pilsētās vedina mani uz domām par iespējamiem viņa šāda rakstura sakariem ar šķietamo Nikolovu-Zurihu. Es tikai nevaru saprast, kāda loma tam šādos darījumos varētu būt. Bet par to es vēl aprunāšos ar kompetentiem puišiem no sociā

listiskā īpašuma aizsardzības un spekulācijas apkarošanas daļas.

Šai mirklī priekšnamā atskan zvans. Es dzirdu, kā Nadja aizskrien pa gaiteni, un pēc brītiņa viņa pabāž glīto galviņu pa durvju spraugu istabā, kur mēs sēžam.

— Tēt, pie tevis atnākusi Anna Ignatjevna!

—           Ak, tā ir mana rajonārste! — Pirožkovs attopas un samulsis skatās uz mani.

—           Ejiet vien, ejiet, — es saku. — Bet pa to laiku es aprunāšos ar Nadju. Protams, ja viņai nav iebildumu. — Un es pagriežos pret viņu.

—          Protams, ka nav. — Nadja smaida un ienāk istabā. — Pat interesanti.

Pa to laiku Pirožkovs, pamājis ar galvu, iziet pa durvīm, un viņa balss jau atskan no priekšnama. Nadja, īpaši piedomādama, lai izskatītos eleganti, atsēžas krēslā, kur nupat bija sēdējis viņš. Mēs sākam smēķēt.

—           Par ko tad mēs tā runāsim? — Nadja diezgan ironiski apvaicājas.

—           Par jums draudošajām briesmām, — es atbildu tādā pašā garā. — Vai jūs tās neuztrauc?

—           Mani? — Nadja pasmīn. — Zināt, es jau neesmu muļķe!

—           Bet ir taču zvanīts pa telefonu? Un, liekas, arī draudēts?

—           Un kas par to? Kaut kāds šizo ākstās; bet man, pēc jūsu domām, vajadzētu psihot?

—    Bet vai jūs zināt, kas ir tas šizo?

—    Nav ne jausmas.

—    Varbūt viņš gluži vienkārši ir uzsūtīts?

Pēkšņi viņas skatienā pavīd kaut kas jauns, es tikai nepaspēju aptvert, kas īsti. Nadja, tā dīvaini pasmaidījusi, domīgi saka:

—    Varbūt kāds arī uzsūtījis. Kā lai es to zinu!

Taču man sāk likties, ka viņa kaut ko zina vai vismaz nojauš. Savādi. Zvanīts taču bija Zuriha uzdevumā? …

Pēkšņi manās smadzenēs kaut kas notiek — rodas tāds kā savienojums, kā uzliesmojums, it kā būtu salikti kopā divi pārtrūkušā vada gali un izveidojusies ķēde, iedegusies spuldze, tumsā šo to izgaismodama.

—   Nadja, — es saku, — kādēļ jūs bijāt aizgājusi uz viesnīcu pie tā cilvēka?

Spītīgi izslējusi zodu, viņa atgāžas pret krēsla atzveltni, pārmet vienu kāju pār otru, un svārciņi pa- raujas uz augšu, taču Nadja ir nedomā tos pavilkt zemāk. Patiesi — viņas kājas ir gaužām skaistas. Nadja dziļi ievelk dūmu un joprojām demonstratīvi cieš klusu. Tādas spītīgas skuķes es pazīstu. Ar tādām ir grūtāk nekā ar jebkuru puisi.

—    Tā arī klusēsim? — es jautāju.

—    Ko tad lai dara? — Nadja bezrūpīgi atsaka un smaida. — Ja jums nekā cita nav par ko ar mani runāt.

—   Visam savs laiks. — es saku. — Bet pagaidām es gaidu atbildi uz manu jautājumu.

—    Jums būs jāgaida ļoti ilgi.

—    Tas nekas. Es esmu pacietīgs. Un jautājums ir pietiekami nopietns. Ja jums tomēr gribēsies uz to atbildēt, piezvaniet man. Te būs mans numurs. — Es izņemu pildspalvu, uzrakstu uz piezīmju bloka lapiņas savu telefona numuru un, izplēsis lapiņu, nolieku to uz galdiņa. — Es nu iešu. Ar Grigoriju Sergejeviču mēs visu jau pārrunājām. Uz redzēšanos, Nadja!

Es pieceļos un eju uz durvīm.

Tūlīt pieceļas arī Nadja. Viņa uzsvērti nevērīgi paņem no galda lapiņu, sak, tāpat vien, lai nemētājas tāds lieks papīriņš, vēlāk varēs arī aizsviest projām. Diezgan naiva spēlīte. Es saprotu, ka telefona numuru viņa projām nesviedīs.

Tā, Zuriha sakari Maskavā sāk pamazām noskaidroties. Taču, protams, vēl nebūt ne visa. Piemēram, diez vai tas būs bijis Burlakovs, kuram adresēta zīmīte: «Atnāc, aprunāsimies…» Citādi arī viņš būtu aizbraucis no Maskavas uz to «salidojumu». Tomēr viņš nekur nav braucis. Un vēl viena detaļa. Burlakovam nav vasarnīcas. Bet Zurihs bija aicinājis Varvaru uz vasarnīcu pie drauga, acīmredzot tuva drauga. Tas jāatrod! No tā katrā ziņā aizvedīs pēdas līdz Zu- riham.

Uzmanība jāpievērš vēl vienam pavedienam. Ar ko gan Zurihs bija ticies fabrikā, kur strādā Varvara?

Tieši tur taču viņa bija Zurihu ieraudzījusi, tur Zu-

rihs arī bija viņai piesējies. Bet, pie kā viņš bija uz turieni atbraucis, to Varvara, kā viņa pati saka, nezina. Pilnīgi iespējams, ka tā. Taču viens ir skaidrs: Zurihu uz turieni bija aizveduši kaut kādi tumši darījumi, citādi nevar būt.

Tāds ir otrs cejš, pa kuru Zurihs jāmeklē Maskavā. Bet trešais — Nadja. Kādēļ viņa bija gājusi uz viesnīcu? Skaidrs, ka tieši viņa ir tā, kuru tur bija redzējis Viktors Sbokijs un par kuru bija tā sajūsminājies. Starp citu, tagad būs viegli to noskaidrot. Atceros, Viktors teica, ka Zurihs nepavisam neesot ap meiteni lakstojies. Tātad viņiem bijušas kādas citas darīšanas? Bet varbūt Viktors maldās? Nē, diezin vai. Uz šādām situācijām viņam ir ievingrināta acs. Tādā gadījumā viss izskatās ļoti aizdomīgi.

Jā, ar Zurihu pietiek ko noņemties jau Maskavā vien. Bet ir taču vēl piecas citas pilsētas un tur pieci cilvēki. Interesanti gan, ko Vaļa Deņisovs par šiem cilvēkiem uzzinājis, kādus faktus viņam paziņojuši mūsu biedri no turienes.

Bet, tiklīdz es ierodos daļā, pār mani kā lavīna nogrūst satriecoša vēsts: nogalināts Oļegs Ivanovičs Kļačko, ārsts no Kuibiševas.

Tātad «galīgā norēķināšanās» tomēr ir notikusi.

VI nodaja JĀBŪT GATAVIEM UZ VISU

Tātad nogalināts Oļegs Ivanovičs Kļačko, ārsts no Kuibiševas. Šī ziņa bija saņemta jau no rīta, un līdz manai atbraukšanai Igors un Vaļa Deņisovs jau bija paguvuši daudz ko noskaidrot.

Līķis atrasts nejauši dzelzceļa stigas tuvumā, simt kilometru no apgabala centra, krietni vairāk uz ziemeļiem nekā Maskava. Tas bijis ierakts sniegā un, ja negadītos kāda turienes iedzīvotāja suns, tad droši vien būtu tā nogulējis līdz pavasarim. Kļačko nogalināts ar smaga priekšmeta sitienu pa pakausi. Pēc medicīnas eksperta slēdziena, Kļačko miris pirms trim dienām — nākamajā dienā pēc viņa izbraukšanas no

Kuibiševas. Ne dokumenti, ne nauda nav pie viņa atrasta. Vienā žaketes kabatā tomēr bijusi veca recepte uz Kuibiševas pilsētas poliklīnikas blankas. Vietējās milicijas darbinieki nekavējoties sazinājušies ar Kui- biševu. Bet tai laikā Vaļa Deņisovs bija pieprasījis no turienes ziņas par Kļačko. Viņam tūlīt paziņoja par slepkavību.

Pēc tam ar šo apgabala centru sakarus uzņēma jau Igors. Viņš no saņemtajām ziņām izdarīja pirmo svarīgo secinājumu: izrādās, Kļačko nogalināts dzelzceļa posmā no šī apgabala centra uz Puņežu.

Mēs sēžam piesmēķētajā Kuzmiča kabinetā, Igors pašlaik ziņo par visu šo notikumu.

—    Esmu apsvēris jautājumu par Puņežu, kā jūs pavēlējāt, — viņš saka Kuzmičam. — Un mainījis savas domas. Viņi sapulcējušies tieši tur. Lai gan tas ir muļķīgi. Mazā pilsētiņā katrs atbraucējs redzams kā uz delnas.

—   Viņi varēja sapulcēties tajā apgabala centrā, — paklusā balsī mierīgi ieminas Vaļa.

—    Nē, — Igors iebilst, liekas, pat pārāk skarbi.

—  Kāpēc tad Kļačko tūlīt brauc uz Puņežu? Drīzāk kāds būs viņu sagaidījis tajā pilsētā, tālāk viņi braukuši kopā. Un tas cilvēks …

—    Paga, paga! — es pēkšņi attopos. — Man liekas — vēstule uz Nikolova vārda viesnīcā bija pienākusi tieši no tās pilsētas. Vai atceraties? Kur ir tā vēstule?

Vēstule tūlīt atrodas Vaļas mapē.

—    Vienalga, — Igors stūrgalvīgi paliek pie sava.

—   To varēja uzrakstīt tas cilvēks no Puņežas, bet nosūtīt no apgabala centra.

—   Nu, Deņisov, stāsti, kādas ziņas dabūtas no Kuibiševas par to Kļačko, — saka Kuzmičs.

Vaļa nesatricināmā mierā izņem no mapes vēl vienu papīra lapu un, pa brīžam tajā ieskatīdamies, ziņo:

—   Kļačko … Trīsdesmit septiņi gadi… Pilsētas poliklīnikas ārsts, stomatologs… Neprecējies. Dzīvo plaši… Tas ir, dzīvoja, — Vaļa ļoti mierīgi pats sevi izlabo un tālāk stāsta par Kļačko jau pagātnes formā:

—   Turēts aizdomās par zelta uzpirkšanu un nelikumīgu protēžu un kronīšu izgatavošanu. Agrāk viņš bijis zobu tehniķis.

—    Visvairāk domājams, ka Zurihs braucis tieši pie viņa, — ieminas Igors. — Droši vien viņš arī bijis tas, ko uz perona redzējis Strahovičs.

—    Starp citu, — es saku, — ar Kļačko pasi trīs dienas Maskavā dzīvoja Mušanskis; vai atceraties?

—    Viss, kas attiecas uz Kļačko, tagad ir sevišķi svarīgi. Sevišķi, — domīgi nosaka Kuzmičs.

Viņš noceļ iekšējā telefona klausuli un uzgriež īsu numuru. Es vēroju Kuzmiča pirkstu un noprotu, ka viņš zvana mūsu izmeklētājam Sašam Gračovam.

—    Laba diena, — Kuzmičs dudina klausulē. — Te Cvetkovs. Ak jā, pareizi, vakars! Redzi, kas par lietu! Ir lūgums. Kā tev ar Mušanski, vai psiholoģisko kontaktu esi atradis? Tad esi tik labs, nopratini viņu par vēl vienu zādzību! Pase uz Oļega Ivanoviča Kļačko vārda. Vai pierakstīji?… Mušanskis Maskavā dzīvojis ar šo pasi…

—    Redzi, kas vēl jāizdara, — likdams nost klausuli, Kuzmičs saka un pagriežas pret Igoru. — Sazinies ar Kuibiševu! Lai viņi nekavējoties aizsūta uz Penzu Kļačko fotogrāfiju! Pēc tam piezvani Rogozinam! Lai viņš šo fotogrāfiju parāda Strahovičam! Vai viņš uzzīmēs cilvēku, kas bija pavadījis Zurihu, vai ne?

Igors atturīgi pamāj ar galvu.

—    Tad ej un zvani! Jā, vēl kas …

Igors, kas jau grasījās iet ārā no kabineta, pusceļā apstājas un klusēdams pagriežas pret mums.

Kuzmičs domīgi skatās uz viņu un saka:

—    Rītdien, tiklīdz saņemsim ziņas no Penzas un no Mušanska, brauksi uz Puņežu! Brauksi ar vilcienu!

Igors pamāj un tāpat klusēdams iziet no kabineta. Bet Kuzmičs rauc pieri, ar delnu berzē sirmo galvvidu un dusmīgi saka man:

—    Nu, tagad ziņo tu!

Es sīki izstāstu par Burlakovu, par to, ko man bija pateicis Pirožkovs, par viņa dārgo meitiņu un par tā tipa pēdējo zvanīšanu Pirožkovam.

—    M-jā… — Kuzmičs domīgi novelk. — «Pilsēta- māmuļa» — visdrīzāk tā, protams, varētu būt Odesa.

Pēc tam es izklāstu savus apsvērumus par fabriku, kur strādā Varvara, par iespējamo Zuriha pazīšanos šai fabrikā un par aizdomīgajām jaciņām.

—    Labi, — Kuzmičs atzinīgi nosaka. — Rīt no rīta aizbrauc aiz turieni! Tikai, pielūko, esi uzmanīgs! Bet

pēc tam aizej uz OBHSS.

Kad mēs jau rīkojamies iet projām, Kuzmičs kā šaubīdamies nedroši saka man:

—   Vēl kas … Tomēr brauc Otkaļenko pavadīt! — Un īdzīgi piebilst: — Man viņš nez kāpēc nepatīk.

Ierodos fabrikā, kad dienas maiņa jau sākusi darbu. Caurlaides telpa tukša. Es uzrādu sardzei savu dienesta apliecību un, viņas ziņkārīgo skatienu pavadīts, pāri visam pagalmam, garām kāda ceha varen garajai ēkai, no kuras skan nemitīga mašīnu rīboņa un kaukoņa, eju uz nelielu divstāvu māju, kurā atrodas fabrikas administrācija.

Pirmajā stāvā samērā ātri atrodu kadru daļu. Ne- pagūstu pastiept roku līdz dermatīnu apsistajām durvīm, kad tās blākš.ķēdamas atsprāgst vaļā un gaitenī izmetas mans senais paziņa — kādreizējais Varvaras drauģelis, spēka mitriķis Toļiks, ar kuru man, pirmoreiz tiekoties, bija izveidojušās tik nelāgas attiecības. Tā tik ir sastapšanās!

Toļika apaļā seja aiz dusmām tumši pietvīkusi. Viņš acīmredzot par kaut ko stipri uztraucies un pirmajā mirklī mani nepazīst. Es pats viņam uzsaucu:

— Sveiks, Toļik!

Es nepavisam negribu, lai mūsu starpā valdītu agrākās naidīgās attiecības un ne jau tādēļ, ka savā laikā dabūju no Kuzimiča pamatīgu brāzienu par to nejēdzīgo kautiņu, un pat ne tādēļ, ka Kuzmičs man toreiz sacīja: «Gan jau šis gadījums tev vēl atspēlēsies.» Protams, arī ne tādēļ, ka Toļiks man nez kāpēc pēkšņi liktos simpātisks. Eet toreiz es biju izturējies pret viņu nepareizi, varētu pat teikt — no profesionālā viedokļa nemākulīgi vai. Vajadzēja gan toreiz nodibināt kaut mazdrusciņ labvēlīgākas attiecības un aizvadāt viņu no Varvaras mājas, tā sakot, ar labu. Tāpēc tagad derētu .mūsu attiecības kaist cik normalizēt.

Pirmajā mirklī Toļiks apjucis skatās manī un beidzot pazīst. Viņa mazās ačeles ļauni samiedzas, un viņš dobjā balsī draudīgi saka:

—    Nu, sveiks …

—           Ko tu tāds saniknots? — es jautāju, it kā nekas nebūtu noticis. — Vai kādas nepatikšanas? — Un es pamāju uz durvīm, pa kurām viņš bija iznācis.

—           Kas tev par daļu? — Toļiks atbild vēl joprojām tikpat naidīgi.

—    Tāpat vien. Varbūt varu kaut kā palīdzēt?

—    Atradies palīdzētājs …

Toļiks paliek nepieejams un mieru līgt netaisās.

—           Nu, nu. Far ko tad tā, — es labsirdīgi saku. — Mums taču, kā rādās, nekāda tēvzeme nav dalāma.

—    Ir par ko …

Viņš acīmredzot cenšas tikt no manis vaļā, bet es vēlreiz mēģinu ar viņu izlīgt un jautāju:

—    Ak tad te tu strādā?

—           Biju un izbiju, — Toļiks ņirdzīgi atbild, it kā šim viņa paziņojumam vajadzētu mani ārkārtīgi apbēdināt.

—    Tātad esi aizgājis no darba?

—    Kaut vai tā. Un kas tev?

Nolemju mazliet viņam iedzelt.

—           Redzu,, ka negrib no tevis šķirties. Droši vien esi vērtīgs darbinieks.

Taču Toļiks manu ironiju neuztver. Viņu atkal pārņem niknums, seja tumši piesarkst.

—          Nsvienā likumā nav rakstīts, ka drīkst aizturēt, ar varu, — viņš rēc. — Viņi var gribēt diezin kol Es par to nospļaujos, velns viņus …

Toļiks sulīgi nolamājas un nu jau pavisam uzgriež man muguru. Es noskatos, kā viņš gāzelēdamies aiziet.

—           Vai tu re, kād's likuma zinātājs, — man aiz. pleca atskan kāda balss.

Es atskatos. Durvīs stāv nomazgātā zilā virsvalkā ģērbusies kalsnēja sieviete ar baltu lakatiņu ap galvu.

—    Ko- viņš taisa tādu traci? — es jautāju.

—           Sadomājis iet prom no darba, — sieviete paskaidro. — Bet viņam saka: «Divas nedējas vēl nostrādā!» Šis sāk bļaustīties. Vajagot, reku, jau šodien pat. Un cauri. Kaut kur viņu gaida atplestām rokām, šito lielo dārgumu.

—    Bet varbūt tiešām gaida?

—    Kā ta! Aiz vārtiem drauģeļi uz iedzeršanu. Gaida gan, tas tiesa. Viņš taču jau no rīta kaut kur iekampis. Uz to viņš vienmēr mudīgs, tas mūsu Toļiks. — Viņa zobgalīgi pasmīn un tūlīt pat nevilšus nopūšas: — Ak tu kungs, kā gan jūtas viņa māte? Viņš taču palicis vēl sliktāks, nudien.

—    Kas tad noticis?

—    Ko tur var zināt! Reku, agrāk, piemēram, cienāja viņu, bet tagad, kā rādās, viņš pats sācis uzcienāt. Kur gan šitādi ņem to naudu? Bet nav taču nekāda māksla novilkt Toļiku vēl zemāk.

Viņa atmet ar roku un dodas projām.

Jā, par Toļiku es nebiju tā īsti izdomājis, kaut ko nebiju izdarījis un, protams, daudz biju sabojājis. Ka viņu piķis parautu, to kautiņu!

Es atgrūžu kadru daļas durvis. Priekšnieka kabinetā mani sagaida skaisti un pat mazliet koķeti ģērbusies pajauna, smaidīga un gaužām laipna sieviete, Pirmajā mirklī es no tā visa drusku ap jūku.

Taču izrādās, ka šī sieviete ir ne tikvien jauka un laipna, bet arī lietišķa. Viņa ātri vien aptver, kas man vajadzīgs, un dod visai prātīgu padomu. Pēc tam viņa pati sazinās pa telefonu ar man vajadzīgo cilvēku. Un es dodos atpakaļ pāri pagalmam uz caurlaides telpu.

Mazajā sarga istabiņā mani jau gaida apsardzes priekšnieks, vecā — pēc armijas parauga šūtā šinelī ģērbies ūsains gara auguma tēvocis. Kaut gan tēvocis izskatās bargs un iespaidīgs, tomēr izrādās, ka viņš ir stipri vien ziņkārīgs, tāpēc nolemju ne vien pat aptuveni nestāstīt viņam savus nolūkus, bet pat mazliet sajaukt kārtis, un es tūlīt sagudroju pavisam citu sava nāciena iemeslu. Tēvocis vienā rāvienā uzķeras uz šī āķa un neparasti dedzīgi ņemas man palīdzēt. Viņš izvelk no galda caurlaižu pasakņus un reģistrācijas grāmatu, un mēs sākam pēc tiem pārbaudīt, kas pagājušā mēneša vidū ieradies fabrikā ar vienreizēju caurlaidi un pie kā šie cilvēki gājuši.

Un, iedomājieties, mēs diezgan ātri atklājam, ka septītajā oktobrī fabrikā bijis kāds pilsonis Zurihs M. A. Turklāt caurlaidi viņam pasūtījis personiski pats direktors.

—    Vai var būt tā, ka caurlaidi pasūta viens cilvēks,

bet apmeklētājs iet pie cita? — es jautāju apsardzes priekšniekam.

Tas sadrūmst, ar sarepējušo roku paplūkā ūsas, brīdi kaut ko saspringti apsver un pēdīgi izgrūž:

—    Nav pieņemts.

—          Es saprotu, ka nav pieņemts; bet vai kādreiz tā gadās vai ne? — es mēģinu izdibināt.

—    Jūs man … tā teikt… uzrādiet konkrēti!

—    Ko lai uzrādu?

—           Nu, to, kas jums interesē. Cilvēku uzrādiet! Konkrēti.

—    Labāk jūs uzrādiet man, ja tādi gadījumi bijuši!

—    Es nevaru zināt.

—    Bet kas var zināt?

—    Nu … tā teikt… kurš pasūta. Konkrēti.

—    Bet jums tādi gadījumi nav zināmi?

—    Man, vai? …

Apsardzes priekšnieku pārņem aizvien lielāks satraukums. Acīmredzot viņš baidās, ka tikai pats neiekuļas ķezā vai arī neiegāž kādu no priekšniecības.

—          Jā. Tieši jums, — es saku, labi apzinādamies, ka mani mēģinājumi ir bezcerīgi.

—           Kā tad lai es … Es to nevaru zināt… Varbūtās ja konkrēti…

Tas, šķiet, ir pats gudrākais vārds no visiem viņam zināmajiem.

—          Nu labi, — es nopūzdamies piekrītu. — Piemēram, te vairākiem pilsoņiem izrakstītas caurlaides pēc direktora norādījuma. Lūk, šim te … šim … šim arī…

Es rādu ierakstus grāmatā un starp tiem parādu arī Zurihu. — Vai tie visi gājuši tieši pie direktora?

Šinelī ģērbies tēvocis plūkā ūsas un truli skatās pakaļ manam pirkstam, pēc tam viņš īgni nosaka:

—    Es to nevaru zināt.

Mūsu sarunā ziņkāri klausās sardze — patukla sārtvaidze meitene ar pelēku, koķeti uz sāniem nošķiebtu karavīra ausaini galvā, ģērbusies melnā, ar platu siksnu cieši sajoztā šinelī ar zaļiem stūrīšiem uz apkakles.

—           Kas tad tur ko zināt, — viņa bezbēdīgi saka, acis draiski zibsnīdama. — Ja tik Zoja Fjodorovna viņam no rīta iedos sarakstiņu, viņš parakstīs, ka nu. Kas viņam!

—    Ciet nu klusu, Sazonova, — viņu dusmīgi pārtrauc apsardzes priekšnieks. — Tev neviens neprasa.

—    Kā ta lai cieš klusu, ja jūs pats nevarat cilvēkam atbildēt! — Meitene apvainojas.

Apaļās lūpiņas uzmetusi, viņa ar neatkarīgu sejas izteiksmi pagriežas pret galdu pie lodziņa, kur tiek izrakstītas vienreizējās caurlaides. Aiz lodziņa redzama caurlaides telpa un otra sardze, arī sieviete.

—    Bet vai jums šai dienai tāds sarakstiņš ir? — es jautāju meitenei.

—    Skaidrs, ka ir, — viņa atbild, galvu nepagriezdama.

—    Parādiet, — es palūdzu.

Un pārrakstu no tā savā bloknotā deviņus uzvārdus.

Šo to izrakstījis arī no reģistrācijas grāmatas, es atvados un atkal eju pāri pagalmam, garām garajam fabrikas korpusam. Pa platajiem logiem pašlaik pie griestiem redzamas spilgtās, gaišzilās dienas gaismas spuldžu caurulītes. Tālāk, aiz ceha ēkas, atrodas zemās noliktavu telpas, pie tām stāv kravas automašīnas, dažas ar piekabēm.

Es uzkāpju jau pazīstamā administratīvā korpusa otrajā stāvā un pēc brīža sasveicinos ar neliela auguma melnmatainu sievieti korektā kostīmā — ar direktora sekretāri Zoju Fjodorovnu. Tā ir visai darbīga un enerģiska persona. No visām pusēm viņu apstāj ar jautājumiem un lūgumiem, grūž rokā visādus papīrus, turpat uz skapīša pie viņas galda nemitīgi zvana gan viens, gan otrs telefons. Tomēr Zoja Fjodorovna atlicina laiku arī man. Atri pārlaidusi acis sarakstam, kuru es parādu, viņa saka:

—    Lūk, šis biedrs iet uz fabrikas komiteju, šis pie galvenā mehāniķa, šie divi uz grāmatvedību. Pārējie pie mums.

Taču, kā izrādās, visbrīnumainākā Zojai Fjodorovnai ir atmiņa. Viņa atceras itin visus apmeklētājus, kas bijuši pie fabrikas direktora pēdējā mēneša laikā. Es izsaucu dažnedažādus izrakstītos uzvārdus, starp tiem ari Zurihu.

—    Bet šis biedrs, — Zoja Fjodorovna par viņu saka, — bija atbraucis no Ļeņingradas. Viņu rūpniecības preču tirdzniecības uzņēmums gribēja noslēgt ar mums līgumu.

—    Un noslēdza? — es izbrīnījies jautāju.

Droši vien man nevajadzēja šo jautājumu uzdot, ne par vienu citu es nekā papildus nejautāju, taču mani pārlieku bija pārsteidzis negaidītais Zuriha darba lauks.

—           To var noskaidrot plānu daļā vai realizācijas daļā, — Zoja Fjodorovna lietišķi atbild un tūlīt pat uzgriež kādu telefona numuru. Pēc mirkļa izrādās, ka ar Ļeņingradas tirdzniecības uzņēmumu līguma nav.

—           Bet kas par to interesējas? — klausulē dzirdama ziņkārīga vīrieša balss.

—           Zvanīja no pārvaldes, — pat nepasmaidījusi Zoja Fjodorovna mierīgi atbild, acīmredzot negribēdama savus kolēģus velti uztraukt.

—          Vai sakarā ar tā biedra ierašanos no Ļeņingradas? — viņas sarunu biedrs nerimstas.

—    Laikam gan.

—    Es varu paskaidrot!

—          No jums nekādi paskaidrojumi nav vajadzīgi, — stingri atbild Zoja Fjodorovna.

Man šī saruna labi dzirdama, un es viegli uztveru saspīlējumu, ar kādu tā tiek risināta, vismaz vada viņā galā. Tādēļ, labodams savu kļūdu, uzdodu papildjautājumus arī par citiem apmeklētājiem, un viņai atkal jāzvana uz realizācijas daļu.

—    At ko jūs tur runājāt? — es beigās pajautāju.

—    Ar biedru Sivqkoņu, daļas priekšnieku.

Šo uzvārdu es iegaumēju.

Tā nekas, sākumam, šķiet, esmu itin daudz uzzinājis. Kamēr neesmu apspriedies ar saviem kolēģiem no OBHSS, vēl kaut ko pasākt ir bīstami.

Atvados no Zojas Fjodorovnas, kuru jau atkal no visām pusēm apstāj fabrikas darbinieki. Tomēr viņa atrod mirkli, lai man uzsmaidītu.

Un tā es atkal soļoju pāri milzīgajam fabrikas pagalmam un negaidot ieraugu Varvaru. Uzmetusi uz pleciem mēteli, zem kura redzams zils virsvalks, viņa izskrien no fabrikas korpusa. Vējš viņai norauj no galvas balto lakatiņu, un Varvara tik tikko paspēj to saķert.

—    Varja! — es viņai uzsaucu. — Sveicināta!

Varvara atskatās, pazīst mani un smaidīdama iesaucas:

—    Sveicināts! Sveicināts! Ir nu gan vējš!,,,

Es pieeju klāt, un mēs paglābjamies no vēja plašā vējtverī. Varvara pieglauž matus un jautā:

— Ko tad jūs te pie mums darāt?

—    Interesējos par vienu pilsoni, — es noslēpumaini pasaku. — Jūs, starp citu, viņu pazīstat.

—    Droši vien par Toļiku, manu nelaimīgo sirdsāķīti?

—   Nē, nē. Mani interesē pavisam cits pilsonis. Ivans Haritonovičs. Vai tādu atceraties?

—   Kā lai neatceros? Es taču saņēmu no viņa tādus piedāvājumus! — Varvara šķelmīgi skatās uz mani un piebilst: — Starp citu, arī viņam Toļiks bija par traucēkli. Taču viņš to aizvadīja projām drusciņ pieklājī- gāk nekā jūs. Tas notika te, pagalmā. Paveda viņu maliņā. Pačukstējās. Un Toļiks, rādās, šim pat paldies pateica. Redzat, kā jādara!

Varvara smejas. Bet es skatos pulkstenī. Oho! Jāsteidzas uz staciju pavadīt Igoru. Bez tam lieku reizi atcerēties Toļiku arī nav nekādas patikas. Tādēļ es ātri atvados.

Stacijā ierodos laikā. Vilciens tikko kā piebraucis pie perona, vagonu priekšā pasažieru nav daudz, un es atrodu Igoru diezgan ātri. Ģērbies tumšā mētelī, galvā gaiša, mīksta žokejcepure — tāds viņš ar portfeli rokā vientulīgi stāv pie vagona un smēķē. Viņa seja ir drūma un norūpējusies. Es diezin ko dotu, lai uzzinātu, ko viņš pašlaik domā. Igoram ir ārkārtīgi sarežģīts uzdevums: kopā ar vietējiem biedriem jāatklāj Kļačko noslepkavošana, ņemot vērā daudzus apstākļus, kas ļoti sarežģī darbu, bet kurus mēs pagaidām tikai nojaušam. Bet, vai Igors domā par to, kas viņu gaida, vai par to, kas paliek šeit, — tas vēl ir jautājums.

Pamanījis mani, viņš gausiem soļiem nāk pretī. Mēs sasveicināmies. Igors saraustīti pastāsta:

—    Zvanīja Rogozins. Strahovičs uzzīmējis, ka cilvēks, kas otrajā oktobrī Kuibiševas stacijā pavadījis Zurihu, bijis Kļačko. Tas pirmkārt. Otrkārt. Rogozins noskaidrojis, ka Kļačko līdz otrajam oktobrim katru dienu bijis darbā. Bet tad trešajā paņēmis četras dienas uz sava rēķina. Un kaut kur aizbraucis. Atgriezies septītajā.

—           Un septītajā vakarā viņam no Maskavas piezva* nīja Zurihs, — es piemetinu.

—          Tieši tā. Tagad tālāk. Pats interesantākais. ** Igors kļūst mazliet mundrāks. — Mušanskis atzinies vēl vienā zādzībā.

—    Kļačko pase? — es aši pajautāju.

—    Jā. Bet vai zini, kur viņš šo zādzību izdarījis?

—    Kā es to varu zināt?

—    Odesā.

—    Odesā? — es izbrīnījies pārjautāju.

—    Iedomājies, jā.

—          Tas nu ir kaut kas… Tātad Kļačko nez kādēļ aizspēries uz Odesu. Interesanti…

—          Jā, kur nu vēl interesantāk, — Igors drūmi apstiprina un raugās sāņus.

Un viņš atkal nogrimis savās skumīgajās domās. Kādu brīdi klusējam. Es pa to laiku neviļus apdomāju Igora pavēstīto jaunumu. Tātad atkal Odesa. Arī tur sasienas kaut kāds ciešs mezgls. Maskava, Puņeža, Odesa… Uz Puņežu tagad brauc Igors. Kas viņu tur gaida?…

Igors joprojām drūmi raugās man garām tālumā. Saruna mums vairs nevedas. Te es pēkšņi pamanu, ka Igoram rokā svešs portfelis.

—    Kam tas portfelis, kas tev līdzi? — es jautāju.

—    Tēva, — Igors negribīgi atbild.

Un es sāku kaut ko nojaust.

—    Vai tad tu nebrauc no mājām?

—    Tagad es dzīvoju pie vecīšiem.

Velns parāvis, vēl viens jaunums! Tātad viņiem ar Allu viss jau tik tālu. Un Igors acīmredzot aizgājis no mājām. Taču kaut kas mani attur izprasīt viņam visu bez aplinkiem. Un kas tur arī ko prasīt.. ,

Mēs atkal apklustam. Ak, cik man tagad grūti ar manu draugul Tā nekad nav bijis. Vai es agrāk domāju, ko viņam teikt un ko neteikt? Un kā pasacīt? Nekad ne. Bet tagad es katrreiz pieķeru sevi pie šādām domām.

—           Vai tu … jau esi izlēmis? — es ar lielu piespiešanos tomēr pajautāju.

Viss izšķiries pats no sevis … Jau sen … — Igors llkko izdabū pār lūpām, kaut ko uzmanīgi pētīdams sev zem kājām.

Liekas, viņš baidās sastapt manu skatienu — droši vien tādēļ, lai nesāktu svārstīties, lai negrozītu pieņemto lēmumu. Vismaz man nez kādēļ tā liekas.

—    Tas gan nevar izšķirties pats no sevis, — es iebilstu. — Nedrīkst pieļaut, ka izšķiras pats no sevis!

—    Ek  —Igors skatās manī ar iecietīgu nožēlu. — Daudz tu saproti…

—    Vajag simtreiz apdomāt, — es klusi saku, — lai vēlāk nav jānožēlo.

—    Esmu domājis jau tūkstošreiz .,,

—    Viens pats?

—    Erms tāds … — Igors rūgti pavīpsnā.

Bet es sāku skaisties un ar mokām apvaldu dusmas. Man tā gribas viņam pateikt: «Par to jādomā kopā ar draugu. Ar draugu, nevis vienam pašam.» Taču es to, protams, nesaku. Es saku pavisam ko citu:

— Tu mani nesaproti. Vai Ļena… arī tā domā?

—    Ļenai te nav nekādas nozīmes. Mums ar Allu tik un tā būtu beidzies šitā. Nu, kā lai tev izskaidro… Viņa no manis prasa verdzisku padevību — saproti? Pilnīgu padevību. Un sapņo arī pati kļūt par verdzeni. Es tā nevaru. .. Bet viņa nekā negrib saprast… Nē, nav iespējams to izskaidrot…

—    Bet es domāju …

—    Tu nekā nevari domāt, — Igors mani asi pārtrauc. — Neviens to nevar. Tikai es. Un vēl Alla. Tas vienmēr attiecas tikai uz diviem. Vienmēr! Saprotiet taču beidzot, vebis lai parauj! Tikai uz diviem!…

Igors tagad gandrīz kliedz. Jā, jā, pavisam klusu, tikpat kā čukstus, tomēr kliedz. Viņam vairs neiztur nervi. Spēka nepietiek pat cīņai pašam ar sevi, bet te vēl… To visu viņš taču kliedz ne tikai man, bet vēl kādam, visiem, kas viņam uzbāžas ar dažādiem muļķīgiem uzskatiem un padomiem.

Es uztveru sev pievērstu niknu, izmisīgu, tādu kā ievainotu skatienu un saprotu, cik viņam pašlaik grūti. Un pēkšņi man kļūst skaidrs, ka šādā stāvoklī Igoru nedrīkst laist projām, vispār nedrīkst laist ne uz kurieni, kur nu vēl uz Puņežu ar tādu uzdevumu… Taču tūlīt pat man iešaujas prātā pavisam pretēja doma, ka viņam katrā ziņā jāaizbrauc, jāpārsiēdzas uz kaut ko citu un, jo grūtāks un bīstamāks šis «kaut kas cits» būs, jo labāk, tāpēc ka Igoru vairs nevar gaidīt nekas ļaunāks un bīstamāks par to, kas ir pašlaik. Ja vien es varētu braukt viņam līdzi! Ja varētu. Būs jālūko aprunāties ar Kuzmiču, ieskaidrot viņam. Un tad es ar lidmašīnu ieradīšos pie Igora.

Šai mirklī peronu pārskan čērkstoša, griezīga balss no reproduktora:

—    Līdz vilciena atiešanai… lūdzam pasažierus .. ?

—   Nu tad… — Igors saka un pastiepj man roku. — Tikai nedusmojies uz mani!

Man tā gribas Igoru apkampt! Bet es tikai cieši paspiežu viņam roku. Laikam gan es tomēr esmu pārāk sentimentāls.

Pēcpusdienā es dodos pie puišiem uz OBHSS. Man ar viņiem par daudz ko jāapspriežas. Tur ir pirmklasīgi speciālisti. Piemēram, mans draugs Ediks Albanjans.

Pēc specialitātes Ediks ir ekonomists un, lai cik dīvaini tas būtu, beidzis ekonomikas fakultāti Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūtā. Sapņojis par kino. Pāris gadu nostrādājis studijā «Mosfiļm» par filmas direktora palīgu. Savu pēdējo direktoru viņš bija pieķēris darba uzdevumu safabricēšanā. Tomēr līdz tiesai nenonāca. Blēdis apbrīnojami veikli izlocījās. Tas atstāja uz Ediku ļoti spēcīgu iespaidu. Viņš vispār ir jūtīgs, temperamentīgs un enerģisks cilvēks. Turklāt arī patmīlīgs. Viņš aizgāja no darba studijā un, paklausot kāda drauga padomam, sāka strādāt sociālistiskā īpašuma aizsardzības un spekulācijas apkarošanas daļā. Manuprāt, viņu uz turieni aizvedušas aizskartās taisnīguma jūtas. Tagad Ediks kļuvis izcils speciālists. Viņš nosēdinājis uz apsūdzēto sola ne tādus vien blēžus kā viņa bijušais direktors.

Pēdējos gados Ediks strādā tieši «pa tām līnijām», kas mani pašlaik interesē. Šai ziņā viņš man varētu būt neaizstājams konsultants.

Ediks sākumā nespēj iejusties visā, ko es stāstu par savām darīšanām un savām rūpēm. Bet tad ievēroju, ka viņa lielajās, melnajās acis beidzot pavīd dzīva interese, šaurajā, gludi noskūtajā, melnīgsnējā sejā parādās saspringta izteiksme, kalsnais augumiņš salīkst uz priekšu. Jā, tagad viņš ir sagatavojies sākt lietišķu sarunu ar mani un «bārstīt idejas».

—    Pagaidi, dārgais, pagaidi, — Ediks steigšus saka. •— Zini, sadalīsim visu divos jautājumos. Celtniecība — tā pašlaik ir mana līnija. Fabrika nav mana. Vienu mirkli!

Viņš paķer telefona klausuli, uzgriež kādu numuru un kliedz:

—   Volodja? … Sveiks! Steidzīgi atnāc uz simt septīto! Ir kaut kas priekš tevis. Nu nāc, nāc veicīgāk! Kamēr cilvēks vēl nav aizgājis.

Kad viņš noliek klausuli, es pārsteigts jautāju:

—    Kur tu to rāvi, ka es taisos iet projām?

—    Ek! — Ediks atmet ar roku. — Viņu vajag paskubināt. Saproties, labs puisis, tikai tāds drusciņ miegains. Tā, redz! Tagad par to tavu «dalienas kņazu». Es tev šo to iedošu. Varbūt noderēs. Ar šo trestu, saproties, mēs esam strādājuši. Tūlīt redzēsi. Vienu mirkli!

Viņš atkal ķeras pie telefona.

—    Ņinočka? Vai zini, kā es tevi mīlu? … Nu, tas, ka steidzīgi jāpalīdz manam draugam. Vai atceries lietu sakarā ar septiņpadsmito trestu?.,. Gudriniece! Esi tik laba, sagatavo! Es tūlīt pieskriešu.

Šai laikā istabā gausiem soļiem ienāk liela auguma resns vīrs ar brillēm, gaišie mati gludi atsukāti atpakaļ, gaļīgā seja nesatricināmi mierīga, pat mazliet miegaina.

—    Reku nāk! — Ediks pielec kājās un griežas pie atnācēja. — Iepazīsties, Volodja! Tas ir mans draugs Losevs no kriminālās meklēšanas. Viņš tev visu izstāstīs. Bet es tūliņ .,.

Un Ediks strauji izmetas no istabas.

—   Vecākais inspektors Surkovs, — Volodja stādās priekšā un pastiepj lielu, tuklu roku.

Roka izrādās negaidīti spēcīga.

Es atkal izstāstu par fabriku, par Zurihu un par jaciņām.

—    Atbraucis, jūs sakāt, no Ļeņingradas… — domīgi atkārto Surkovs. — Hm, hm… Visdrīzāk domājams, ka Sokoļskis būs viņu tur apvārdojis.

—    Patiešām, — es apstiprinu. — Tieši ar viņu Zurihs arī runājis no Maskavas pa telefonu.

—    Tā, tā. Nu, šito nelieti Sokoļski mēs pazīstam! Ar Ļeņingradas biedriem arī uzturam sakarus. Ap Sokoļski viņi jau darbojas. Bet… Zurihs, jūs sakāt?

—    Jā, Zurihs.

—    Jauna persona. Kādus viņa sakarus esat atklājuši, kas attiektos uz mūsu darba jomu? Nu labi, Sokoļskis. Bet Maskavā?

—    Fabrika. Un tur acīmredzot realizācijas daļas priekšnieks. Sivokoņs.

—    Arī to mēs pazīstam. Tikai katru no viņiem atsevišķi. Bet izrādās, ka ķēdīte …

Surkovs brīdi sēž, domās iegrimis, tad atkal griežas pie manis.

—    Atkārtojiet vēlreiz, kam jūs Maskavā konstatējāt šīs jaciņas! Rudzupuķu zilās, nevis gaišzilās. Artikuls septiņdesmit divi septiņdesmit. Cena divdesmit seši sešdesmit. Pazīstama prece.

Es atkārtoju. Surkovs pieraksta. Pēc tam lēnā garā klusēdams pārlaiž acis sarakstam.

—    Zurihs — tas ir skaidrs, — viņš saka. — Fabrikas strādniece Varvara Glotova… Droši vien nopirkusi sev. Bet Innočka… Vai varat aprakstīt, kāda viņa izskatās?

Es mēģinu atsaukt atmiņā Veras Mihailovnas meitas ārieni. Man bija laiks Innočku apskatīt, kamēr viņa viesnīcā tik dīvaini sarunājās ar māti. Pie viena pastāstu arī, kāds izskatījās sainis, kuru viņa nodeva Verai Mihailovnai. Surkovs mani nepārtrauc. Kad esmu nonācis līdz sainim, Surkovs jautā:

—    Varbūt atceraties — kaut vai aptuveni — dienu un stundu, kad viņa to bija aiznesusi?

Protams, es to visu atceros.

Surkovs pieraksta, pēc tam saka:

—    Mēs šo spekulantu ķēdi esam satvēruši no otra gala. Innočka bija fiksēta. Es gan, taisnību sakot, visu laiku vēl šaubījos. Domāju — pieklājīga ģimene. Un pati arī… Ek!

Viņš sarūgtināts nopūšas un šūpo galvu. Pašlaik viņš man atgādina skolotāju, kam gribot negribot jāliek divnieks labam skolēnam.

—    Vai sarunā ar tēvu drīkst ieminēties par In- nočku? — es jautāju. — Mums paredzama nopietna saruna.

—    Nebūtu vēlams, — atbild Surkovs. — Tas var mums kaitēt.

—    Tad jau izslēgts, — es piekrītu un atkal jautāju:

—    Bet kā jūs domājat, kāda loma te varētu būt Zuri- ham?

Surkovs ar atbildi nesteidzas, redzams, ka sevī kaut ko apsver. No viņa gaļīgās, grumbainās sejas nekas nav noprotams. Acis piemiegtas, ar rokām atspiedies pret resnajiem ceļgaliem. Gluži kā statuja. Apbrīnojami, kā cilvēks prot norobežoties no visa, kas ir ap viņu.

—    Bīstama persona, — Surkovs beidzot nosaka,

—     Visvairāk domājams, ka organizators. Turklāt ar vērienu. Preces realizēšana citās pilsētās.

—    Vai tiešām ar to var tik milzīgi nopelnīt?

—    Kā tad jūs domājat? — Surkovs pavīpsnā. — Lūk, paskatieties! Vienkāršs aprēķins. Gada. laikā fabrika izlaiž šī artikula jaciņas, pieņemsim, pa trīssimt tūkstošiem gabalu partijā. No tām tikai ap piecdesmit tūkstošiem ir deficītā un, jāsaka, patiešām lieliskā rudzupuķu zilā krāsa. Lielākam daudzumam fabrikai pagaidām nepietiek krāsvielu. Ko dara blēdis, tāds kā šis realizācijas daļas priekšnieks? Viņš deficītās jaciņas nodod trim četriem «saviem» veikalu direktoriem, protams, arī blēžiem. Ar piecenojumu, teiksim, pa rublim uz jaciņas. Kā redzat, tas ir jau piecdesmit tūkstoši rubļu. Nu labi, ņemsim nevis piecdesmit, bet divdesmit piecus tūkstošus: pusi jaciņu viņš spiests nodot godīgiem direktoriem. Tālāk. Tie paši blēži direktori pēc tam šīs jaciņas pārdod tālāk spekulantiem, tādiem kā Innočka, arī pieliekot, teiksim, tikai pa rublim. Tā viņiem kabatā atkal jauns naudas žūksnis — vēl divdesmit pieci tūkstoši! Tagad tāds «šeptmanis» kā jūsu Zurihs organizē šo jaciņu realizāciju citā pilsētā, kur tās vispār neražo un to nav veikalos. Un viņš jau pieliek klāt pa trim, pat pa četriem rubļiem uz gabala. Redzat, kas par

traku naudu! Ar to var segt jebkurus izdevumus par pārvadāšanu un vietējo spekulantu pakalpojumiem. Tā, lūk, tas viss izskatās! Ņemiet vērā, tā nav tikai ekonomiska diversija vien, tas ir politisks un morāls trieciens valsts tirdzniecības sistēmai, ar to tiek grauta uzticība tai. Par to jāsoda bez kādas žēlastības!

Volodja Surkovs sažņaudz vareno dūri, un pirmoreiz viņa nesatricināmi mierīgajā, gandrīz vai miegainajā sejā pavīd satraukums.

—          Tātad, — Surkovs turpina, — esam noskaidrojuši, ka jaciņas ar šo artikulu tiek pārdotas ne tikai Ļeņingradā vien, bet arī Odesā. Es, protams, domāju spekulantus. Tādus signālus esam saņēmuši.

—    Vai ir konstatēts, pa kādiem ceļiem tas notiek?

—    Konkrēti kas, — Surkovs saka ar īpašu uzsvaru.

—           Gribētos izskatīt tos materiālus, kas attiecas uz Odesu un Ļeņingradu.

Surkovs lēni pamāj ar apaļo galvu.

—          To var. Tūlīt nokārtosim. Tas pagaidām būtu viss? — Un, paslējis resno pirkstu, piemetina: — Starp citu, tāda pati aina ir ar celtniecības materiāliem. Tikai, ņemiet vērā, tur ir vēl vairāk deficīta.

Viņš smagnēji pieceļas no krēsla. Mēs atvadāmies, un es atkal sajūtu viņa stingro rokas spiedienu.

—          Arī jums paldies, — Surkovs saka. — Dokumentus es tūlīt atsūtīšu.

Šai brīdī istabā iebrāžas Ediks. Viņam padusē trīs varen biezas mapes..

—          Ak atradāt gan kopīgu valodu? — viņš līksmi saka, izdzirdīs Surkova pēdējos vārdus.

—    Šis tas ir. — Es smaidu.

Surkovs mierīgi pamāj un aiziet.

—           Man gan droši vien ir vēl vairāk, — elpu atvilkdams, saka Ediks un liek savas mapes uz galda.

Tad viņš atlaižas atzveltnī, ātri iesprauž mutē cigareti un, braši noklikšķinājis skaistās šķiltavas, saka:

—           Ir gan tev, draugs, pagadījies slīpēts zellis! Pa pirmo zorti, saproties! Saki skaidri un gaiši, kas tevi interesē: mahinācijas Maskavā vai citās pilsētās?

—    Citās, — es bez kādas domāšanas atbildu.

—           Tā jau es domāju. Ņinočka, saproties, arī tāpat sprieda. Mēs sagatavojām tev vairākus dokumentus,

taisni mēli var norīt. — Viņš pamāj ar galvu uz mapēm, kas guļ priekšā uz galda, un es ievēroju, ka tajās ieliktas vairākas zīmītes. — Ir pieminēts, saproties, pat uzvārds «Zurihs».

Es gandrīz vai palēcos uz krēsla.

—    Kur pieminēts?

—    Šeit, šeit! — Ediks apmierināts smaida. — Tikai .. . dīvaini, saproties. — Tagad viņš izskatās norūpējies. — Vienā vietā viņš saucas kādas Rostovas kapitālās celtniecības daļas pārstāvis, citur nez kādas celtniecības pārvaldes pārstāvis no Odesas. Re, paskaties!

Ediks pielec kājās, atver vienu mapi, un mēs sākam cītīgi pētīt tur iešūtos dokumentus. Jā, Zurihs tiešām ir minēts. Tikai citu personu nopratināšanās. Turklāt pieminēts garām ejot, kā maz pazīstams un arī nenozīmīgs cilvēks. Spriežot no šīm nopratināšanām, šajos sociālistiskā īpašuma izlaupīšanas gadījumos, par kuriem bijusi runa, viņš pats nav piedalījies.

Kā liecinieks bijis nopratināts arī pats Burlakovs. • Bet vienīgi kā liecinieks. Arī viņš kādā vietā pieminējis Zurihu. Tas nu ir ļoti vērtīgs atklājums. Tātad viņi tomēr ir pazīstami!

Sevišķi uzmanīgi lasu attiecīgo vietu Burlakova no- pratinājumā.

Viņš apgalvoja, ka Zurihs bijis pie viņa kabinetā, kad ienācis viens no apsūdzētajiem. To Burlakovam vajadzēja minēt tāpēc, lai pierādītu, ka viņš nebūtu varējis sveša cilvēka klātbūtnē ņemt kukuli. Šai gadījumā bija runa par cauruļu nelikumīgo nosūtīšanu uz Ros- tovu. «Kas bija šis cilvēks?» izmeklētājs jautā par Zurihu. Un Burlakovs nevērīgi atbild: «Kāds kolēģis no Odesas.» Tālāk izmeklētājs uzdod citu ļoti interesantu jautājumu: «Vai jūs pazīstat Rostovas rūpnīcas kapitālās celtniecības daļas priekšnieka vietnieku Palatovu?» Un Burlakovs acīmredzot spiests atbildēt, ka pazīst. Taču epizodi ar caurulēm nav izdevies pierādīt. Pala- tovs visu noliedzis. Citi pierādījumi nav atrasti, un Burlakovs laimīgi izlocījies. Tāpat arī no citām viņam gaužām kutelīgām situācijām. Starp citu, kāds no apsūdzētajiem pieminējis arī epizodi ar divdesmit tonnām keramzīta, kas nelikumīgi nosūtīts uz Odesu. Taču

arī šai gadījumā nebija izdevies nekā pierādīt. Šai sakarā bija pieminēts kāds Bogdans Teļašs no Odesas.

Es jau laikam savas četras stundas ņemos ar šīm mapēm un izrakstu daudz interesanta. Ediks sen aizgājis, viņam gana daudz neatliekamu darīšanu. Viņš tikai laiku pa laikam ienāk istabā, kur esmu apmeties, un aizelsies apjautājas:

— Nu, kā ķeras? — Tad, apmierināts ar to, ka es tā ņemos vaiga sviedros un esmu jūtami uzbudināts, jautri met man ar acīm. — Re, kādi mēs esam, saproties! Nekad neatstājam draugu nelaimē. — Un atkal aši aizmetas projām.

Atnes dokumentus arī no Surkova, es tos pagaidām atlieku sāņus. Vēlāk izskatu arī tos. Arī tur atrodas šis tas interesants, it īpaši daži uzvārdi. Starp tiem es pēkšņi ieraugu kādu man gaužām pazīstamu: Gaļina Kočerga! Ar viņas starpniecību realizēts krietni daudz «mūsu» jaciņu. Vienu no šīm jaciņām nopirkusi Inga Sivolapa, kādas celtniecības pārvaldes darbiniece Odesā. Liekas — tās pašas pārvaldes, kurā strādā iepriekš minētais Bogdans Teļašs.

Es tūlīt pārbaudu šo visai svarīgo apstākli un pārliecinos, ka tā tiešām arī ir. Pēc tam ar prieku atzīmēju arī šo Bogdanu Teļašu.

Šai pasaulē viss ir saistīts, visam ir savas likumsakarības, sava loģika. Cilvēkus saista kopīgas intereses un apstākļi. Blēžus arī. Tur nu nekā nevar darīt.

Es paskatos pulkstenī.

Ir vēls. Jāatdod dokumenti un jābrauc mājās. Jau pavisam vēls. Izrādās, ka OBHSS darba nav mazāk kā pie mums.

Šķiet — es tomēr vēl varu piezvanīt Svetkai un kaut vai pateikt viņai labunakti.

No rīta es par visu ziņoju Kuzmičam.

Kuzmičs klusē, laiku pa laikam paraugās pāri brillēm un spaida pirkstos cigareti.

Petja Šuhmins, kas arī atrodas turpat kabinetā, beidzot noklikšķina viņa priekšā šķiltavas.

— Pirmā, Fjodor Kuzmič, — viņš uzskata par savu pienākumu atzīmēt.

—    Pats zinu, — aizsmēķēdams norūc Kuzmičs. — Atradies rēķinvedis!

Kad esmu beidzis, Kuzmičs kādu laiku cieš klusu, Kā vienmēr, gaida, lai savas domas pasaka pārējie. Taču arī Petja un Vaļa Deņisovs klusē. Tad Kuzmičs dziļi ievelk dūmus, ar roku tos izdzenā un domīgi nosaka:

—   M-j ā… Paldies dievam, sasienas vēl viens mezgliņš! — Un pagriežas pret Vaļu, — Kādas tev ziņas par … nu, par to … kā viņu sauc?… Gaļinu Kočergu no Odesas?

Vaļa lēnā garā atšķir savu mapi, bez kuras viņš Kuzmiča kabinetā vairs nerādās, un izņem no tās kaut kādus pierakstus.

—    Ziņas ir tādas, — viņš saka. — Divdesmit pieci gadi. Tēvs mehāniķis «Slavā». Māte šuvēja. Plaša un stipri aizdomīga pazīšanās. Daudz pielūdzēju. Viņas dēļ notiek kautiņi. Redzēta spekulējot, starp citu, arī ar kontrabandu. Bieži mēdz iet uz internacionālo kluba. Pinas ar daudziem. Bijusi precējusies. Tagad šķīrusies. Vīrs spēlē viesnīcas restorānā. Nav sodīta. Iesaukas: «Mademuazele Gala», «karaliene Gala», «Galka — gar- dumiņš», «Galka — skūpstīt alka» … Un tā tālāk. Tas tad laikam arī viss.

—   Varens meitietis, — apmierināts konstatē Petja Šuhmins. — Ar tādu var garu izlaist.

—    Grūts objekts, — Vaļa piekrīt un rūpīgi saliek papīrus mapē.

—    Vai tik tas nabadziņš no Kuibiševas nebūs drāzies pie viņas? — Petja turpina skaļi prātot. — Tad jau laikam viņiem būs bijis romāns. Ar tādu ir nedomā iztikt bez romāna!

—   Jautājumu sakarā ar Odesu mums ir daudz, — es sapīcis saku. — Ņemiet vērā, tur ganās arī Zurihs!

—    Tad nu tā, — mūsu runām pieliek punktu Kuzmičs un daudznozīmīgi brīdina: — Vakarā kaut ko izlemsim. Bet pagaidām, — viņš pagriežas pret mani, — brauc pie . .. nu, pie . .. Burlakova! Interesanti, ko tu no viņa dabūsi zināt par Zurihu, Un par Odesu arL Tie ir divi galvenie punkti. Vai saprati?

Viņš pāri brillēm pētoši raugās manī.

—    Sapratu, — es noburkšķu. — Kas tur ko nesaprast?

—          Tad jau labi, — Kuzmičs apmierināts nosaka un uzplāj ar plaukstām pa galdu. — Jūs esat brīvi, mani mīļie!' Bet tu, — viņš griežas pie manis, — vēl brīdi paliec L

Kad pārējie izgājuši, viņš jautā:

—    Vai Otkaļenko pavadīt biji?

—           Biju>, — es neapmierināts saku un pēkšņi nesavaldīgi piebilstu: — Lūk, ko es jums teikšu, Fjodor Kuzmič, tādā stāvoklī nedrīkstēja viņu sūtīt!

—    Kādā tad īpašā stāvoklī?

—    Nu, vispār viņam nav kārtībā nervi.

Kuzmičs pasmīn.

—    Ari tev, kā skatos, nervi nav kārtībā.

—          Mums vajadzēja braukt abiem kopā, — es stūrgalvīgi palieku pie sava.

—           Vienmēr un visur kopā? — Kuzmičs sarauc pieri. — Vai nav apnicis strādāt aiz cita muguras?

—    Ne jau tas.

—           Tas gan, kā nu ne. Vakarā vēl parunāsim! Bet tagad brauc pie tā. ,. Burlakova! Un savaldi savus nervus — vai saprati? Kamēr tie nav tevi iegāzuši.

Es īpaši oficiāli atbildu:

—    Klausos.

Un izeju no kabineta. Manī viss vārās. Reizēm Kuzmičs īr tik truls un nejūtīgs kā koka gabals.

Aizgājis uz savu istabu, es tomēr sēžos pie teiefona un zvanu Burlakovam, kamēr tas pensionārs nav izgājis kaut kur pastaigāties. Man atsaucas zema, pašapzinīga balss.

—    Var Svetozars Jeremejevičs?

—    Tieši tā. Ar ko man tas gods?.

Es pieklājīgi stādos priekšā un paskaidroju:

—           Gribētos ar jums tikties un par šo to aprunāties. Vai jums atradīsies brīvs bridis?

—    Ko turi Esmu jūsu rīcībā.

:— Teiksim, pēc kādas stundiņas?

—    Laipni lūdzu. Pašam jau nu tā pagrūti.

—          Saprotu, saprotu. Es aizbraukšu. Kāda ir jūsu adrese?

Izliekos, ka pierakstu adresi, un nolieku klausuli. Pēc tam vēlreiz izskatu savus daždažādos pierakstus un šo to pārdomāju. Tādai sarunai tomēr jāsagatavojas»

Tukšais Igora galds pretī visu laiku novirza manas domas no darba, visu laiku nez kāpēc uztrauc.

Tieši pēc stundas es piebraucu pie pazīstamā nama.

Burlakovs pats atver man durvis. Patiesi — milzīgais, neaptverami resnais tēvainis aizņem gandrīz vai visu durvju aili. Sārta, plata seja ar dziļām krokām, stāvus apgrieztie, sirmie mati apņem galvu kā sudrabains nimbs. Burlakovs ģērbies saburzītās, stipri nomazgātās, bālganās pidžamas biksēs un lepnā mājas jakā no tumši sarkana samta, ar zelta trosēm uz vēdera.

—   Lūdzu, lūdzu, — Burlakovs rūc un pie tam smaida tik priecīgi, kā ieraudzījis sengaidītu ciemiņu.

Viņa smaids ir žilbinošs, līdzenie, koši baltie zobi pārlieku uzbāzīgi liek domāt par zobārstu. Es novelku mēteli un nopakaļ saimniekam ieeju ēdamistabā. Jau priekšnamā pievēršu uzmanību koka vītņu kāpnēm, kas ved uz otro stāvu, un skaisti stiklotajām durvīm uz citām istabām.

Ēdamistaba pieblīvēta ar mēbelēm. Senlaicīgi, ērmīgi krēsli ar augstām atzveltnēm, milzīga bufete, kas aizņem pusi sienas, stingri, ar zīdu apvilkti pufiņi, kaktā divi pamatīgi, ar zaļu tūku pārvilkti Voltēra krēsli ar skaistiem, grieztiem rokbalstiem, apaļš galds uz meistariski veidotām lauvas ķepām, virs galda kristāla lustra kā cukurots jubilejas pīrāgs ar iespraustām baltām svecēm. Pie sienām cieši cita citai blakus sakārtas gan milzīgi lielas, gan pavisam maziņas apšaubāmas vērtības gleznas zeltītās ietvarlīstēs. Ja nemaldos, franču un itāliešu atdarinājumi.

Taču gleznas apskatīt es nepagūstu. Burlakovs mani nosēdina vienā krēslā, pats atlaižas otrā. Izrādās, ka tepat blakus pulēts, pavisam mūsdienīgs žurnālu galdiņš uz tievām, drebelīgām kājiņām. Uz galdiņa stāv lielas šaha figūras, divas raibas cigarešu kārbiņas, viena no tām ir «Kent», skaistas gāzes šķiltavas un varens pelnu trauks no krāsaina čehu stikla.

Mēs aizsmēķējam.

—    Es klausos, jaunais cilvēk, — labsirdīgi dudina Burlakovs, atspiezdamies pret krēsla atzveltni.^

Taču viņa mazās, gaišās ačeles zem pietūkušajiem plakstiņiem diezgan atklāti pēta mani. Viņa skatienā tikko manāma ironija. Liekas — viņš mani neņem nopietni. Puišelis, nekas vairāk. «Vēl jo labāk,» būtu sacī-« jis Kuzmičs. Tomēr mani tas aizskar.

—   Redzat, Svetozar Jeremejevič, — es piesardzīgi saku, — mūs interesē kāds cilvēks, kurš kādreiz pagadījies jūsu ceļā. Varbūt jūs viņu atcerēsieties. — Tad es it kā starp citu vēl piemetinu: — Jūs viņš, protams, ak ceras.

—   Kas gan tas varētu būt? — Burlakovs mierīgi painteresējas.

—    Kaut kāds Zurihs Mihails Aleksandrovičs.

—   Zurihs … Zurihs … — Burlakovs murmina, vilkdams dūmu un domīgi raudzīdamies nez kur tālumā.

Uzreiz atbildēt viņam neļauj mans nepatīkamais, kaut arī ne visai skaidrais mājiens uz to, ka Zurihs viņu atceras. Droši vien pašlaik Burlakovs cenšas apdomāt, ko tas īsti varētu nozīmēt.

Beidzot viņš izdabū pār lūpām:

—    Taisnību sakot, kaut kā neatceros vis.

—    Nesen atkal bija atbraucis uz Maskavu, — es lūkoju pateikt priekšā. — Tiesa, šoreiz viņa uzvārds bija Nikolovs.

—    Vai tu re! — Burlakovs pasmīn. — Ir nu gan aktieris …

—   Arī nevarat atcerēties?

—    Nikolovu? Kā lai es zinu?

—    Tad vispirms atgādināšu jums uzvārdu Zurihs, — es saku. — Bez tam nevis ar tiem faktiem, kurus viņš varētu pastāstīt, bet ar tiem, kurus esat pastāstījis jūs pats. Droši vien tā jums būs vieglāk atcerēties.

Burlakova acīs redzu pavīdam saspringumu, pat zināmu piesardzību. Protams, tādēļ, ka es ierunājos par faktiem, kurus Zurihs varētu pastāstīt. No tā acīmredzot var secināt, ka Burlakovs droši vien nezina, kur Zurihs pašlaik atrodas, iespējams arī, ka viņš jau ir pie mums. Bez tam, kā liekas, Burlakovs nav pārliecināts, ka Zurihs, nokļuvis pie mums, cietīs klusu.

Tas, ka Burlakovu māc visas šīs šaubas, ir gan labi, gan arī slikti. Viss atkarīgs no tā, vai viņš nospriedīs, ka Zurihs ir pie mums vai arī ka nav. Ja nospriedīs, ka ir, tad, protams, sāks aizsargāties un šo to pateiks par Zurihu. Bet, ja ne, tad baidīsies mums palīdzēt nonākt Zuriham uz pēdām un nekā neteiks.

Kā man pašreiz gribas «apvest viņu ap stūri» un paziņot, ka Zurihs ir pie mums! Taču nekādā ziņā nedrīkst to darīt. Un ne jau tāpēc vien, ka, gadījumā ja es maldos un Burlakovs zina, kur īstenībā Zurihs pašlaik atrodas, tad mūsu saruna būs nesekmīga un es neuzzināšu pilnīgi neko. Galvenais iemesls ir cits, proti, man nav tiesību Burlakovu mānīt, tas ir negodīgs paņēmiens un ne pie kā laba nenovedīs. Toties modināt Burlakovā nedrošību un satraukumu, panākt, lai viņš kļūst visnotaļ piesardzīgs, un tā izvedināt uz kādu neapdomātu, neuzmanīgu rīcību, pamudināt izpļāpāties — tādas tiesības man ir un jācenšas to visu likt lietā. Vārdu sakot, pārspēt viņu viltībā es drīkstu, bet mānīt — ne.

—    Nu, nu, pat interesanti, — saka Burlakovs. — Ko gan es par to Zurihu varētu būt pastāstījis? Var jau būt, ka es viņu arī atcerēšos. Savā mūžā taču esmu sastapis melno tūkstoti visādu cilvēku. Pat interesanti…

Tomēr es jūtu, ka viņam tas nebūt neliekas interesanti, viņam tas viss ir augstākā mērā nepatīkami un modina pat izbailes.

—    Tad vajadzēs jums, Svetozar Jeremejevič, atgādināt vienu lietu.

Un es viņam izstāstu to pašu prāvu. Turklāt ļauju noprast, ka es ticu gan tam, ka pats Burlakovs šai darījumā nekādu dalību nav ņēmis gan arī tam, ka viņš kā liecinieks ir teicis absolūtu taisnību. īpaši pakavējos pie tās epizodes, kur Burlakovs bija pieminējis Zurihu.

Gluži dabiski, ka visi šie mani gājieni Burlakovu pilnīgi apmierina un pat rada pret mani simpātijas. Taču tas ari it kā uzliek viņam par pienākumu nākt man pretī, nesagraut manu priekšstatu par viņa lomu šajā tiesas lietā — un viņam minētā epizode gribot negribot jāatceras.,

—    Zurihs, Zurihs .».. Jā, jā… tāds bija gan, — Burlakovs ar manāmām, pat pārspīlētām pūlēm atceras.

—    Kas viņš tāds ir? — es jautāju. — Pastāstiet savus iespaidus, Svetozar Jeremejevič! — Un ar īpašu uzsvaru piebilstu:' — Mēs uz jums ļoti paļaujamies.

—   Diez ko nepaļaujieties vis, — jau miermīlīgāk no- dudina Burlakovs. — Atmiņa, zināt, tagad tāda…

—    Nekas. Es jums palīdzēšu.

Tūlīt pat ievēroju, ka mani pēdējie vārdi Burlakovam diez ko nepatīk. Ko lai dara, nevar taču viņu visu laiku glaudīt pa spalvai! Lai nedomā, ka es ticēšu katram viņa vārdam.

—    Nu, ko es par viņu atceros… — Burlakovs lūko sakopot domas un acīmredzot drudžaini prāto, ko varētu par Zurihu pastāstīt, lai neiekultos ķezā un lai ne- izgvelztu arī kaut ko lieku.

Es viņu nesteidzinii, lai padomā vien.

—    Nu tā, viņš bija atbraucis tā kā no Odesas, vai… — Burlakovs sāk runāt. — Jā, jā, no Odesas. Viņam vēl bija komandējums, atceros. Ja nemaldos, kaut kas sakarā ar pieredzes apmaiņu. Bet mums tai laikā galvassāpes sagādāja kas cits. Bija atklājušās visādas mahinācijas, deficīta materiāli aizgāja pa kreisi. Arī tās pašas trīsdesmit tonnas keramzīta. — Burlakova balss aiz cēla sašutuma skan metāliski skarbi, viņš aizraujas ar atmaskošanu un, kā redzat, šo to pat pārspīlē. — Blēžus jau mēs, protams, ņemam aiz apkakles. Un nododam tiesai, lai citreiz vairs tā nedara. Bet šitas te Zurihs … Tagad man liekas, ka arī viņš būs pielicis savu roku šajos darījumos. Toreiz gan atstāja vispatīkamāko iespaidu. Mācēja tik gudri sarunāties, ka vai nu.

—    Un bieži bija pie jums mājās, — es tā kā jautāju, kā pasaku priekšā.

—   Vcii tad puvi uzreiz var pamanīt? — Burlakovs sašutis turpina. — Ar tādu nelieti vispirms kopā jāapēd puds sāls, Vēl jo vairāk tāpēc … — Bet te viņš attopas un steidzīgi piebilst: — Taisnību sakot, vienreiz bija atnācis pie manis uz mājām, pats uzplijās.

—   Vai Odesā viņam ir ģimene? — es jautāju, izlikdamies, ka viņa atrunu neesmu ievērojis.

—    Kas nu par ģimeni! — Burlakovs plati pasmaida. — Tāpat, zināt.. . tikai mīlestība. Ar viņu kopā arī bija atbraucis uz Maskavu. Tas tik ir meitietis … Priekš sievas, es teikšu, par glītu.

Viņa resnajā ģīmī parādās sapņaina izteiksme, un viņš kārīgi nočamstina lūpas.

—    Kā tad viņu sauca? — es apprasos nevis kā amata persona, bet aiz tīri vīrišķīgas intereses, pielāgodamies Burlakova tonim.

—    Gaļina Ostappvna… — viņš atbild aizvien vēl tikpat sapņaini.

Tas tik ir atklājums! Bija vērts nākt pie Burlakova kaut vai tāpēc vien.

—    Bet varbūt tomēr sieva? Skaistums, zināt, nekā vēl nenozīmē, — es tādā pašā garā turpinu apspriest šo aktuālo tēmu.

—    Kur nu! Nekāda sieva… — Burlakovs atmet ar roku, vēl joprojām atrazdamies patīkamo atmiņu varā. ■— Vai tad sievai kāds pasniedz tādas dāvanas, kādas pasniedza viņš?

—    Kādas tad? — es ziņkārīgi pajautāju.

—    Nu, piemēram, zelta gredzenu ar akmeņiem, katrs vismaz divi karāti. Senlaicīgs izstrādājums. Akmentiņi karājas pie kātiņa kā odziņas. Neredzēti skaists gredzens, ticiet man!

—    Oho … — es jūsmīgi noelšos.

—    Bet iekšpusē, zināt, iztaisījis uzrakstu, — aizrautīgi turpina Burlakovs. — Atceros kā šodien: «Galoč- kai no M. Z. uz mūžu.»

Otrs fakts — tikpat vērtīgs kā pirmais!

—    Redzat nu! — es saku. — «… uz mūžu.» Iznāk, ka viņa tomēr ir sieva.

Burlakovs raugās manī ar neslēptu ironiju.

—    Ek, jaunais cilvēk, ko nu jūs saprotat! — Viņš nopūšas. — Vispār, ja gribat zināt, stāsta, ka viņš to Ga- ločku jau esot pametis. Te tev nu bija «uz mūžu»!

Tomēr es jūtu, ka viņš ir apmierināts nevis tikai tādēļ, ka brīdi kavējies tīksmajās atmiņās par skaisto Ga- ļinu Ostapovnu, bet arī tādēļ, ka tik veikli novirzījis sarunu no bīstamās tēmas par visādām nelikumībām un mahinācijām uz rāmajiem mīlas prieku ūdeņiem. Pagaidām es viņa ilūzijas neizpostu. Starp citu, tas fakts, ka viņš personiski pazīst Gaļinu Kočergu, mums arī var noderēt. Viņš to, protams, nenojauš.

—    Droši vien jūs arī atstājāt viņai kādu piemiņu no sevis? — es šķelmīgi pavaicāju. — Nevarējāt nociesties? Jo vairāk tāpēc, ka nav sieva.

—   Kur nu es, vecs vīrs! … — Burlakovs atmet ar roku.

Viņš aizsmēķē jaunu cigareti un svētlaimīgi atgāžas krēslā.

Un tad viņš, šķiet, pēkšņi attopas, ka laikam gan pārāk skaidri attēlojis savu pazīšanos ar Zurihu, un negaidīti asi nosaka:

—          Bet uz kāda pamata lai es būtu viņai kaut ko dāvinājis? Esam taču sveši cilvēki, nepazīstami.

Viņa ačeles kļūst saltas un tagad raugās manī svešādi, pat aizdomīgi. Es saprotu, ka sarunas liriskā daļa beigusies, un paraustu plecus.

—           Pareizi jau ir, — es piekrītu un jautāju nu jau lietišķi: — Vai neatceraties, kur Zurihs tolaik strādāja?

—          Velns viņu zina kur tas nelietis strādāja! Vai tad visu var paturēt prātā?

—          Nesen viņš Maskavā piedzīvoja lielas nepatikšanas, — es saku.

—         Kādas tad nu? — bažīgi sasprindzis, apprasās Burlakovs.

—    Viesnīcā viņu apzaga.

—          Te tev nu bija! — Burlakovs ne visai prasmīgi notēlo pārsteigumu. — Saki viens cilvēks!

Protams, tas viss viņam sen jau zināms, iespējams pat, ka ne tikai no Veras Mihailovnas stāstījuma vien.

Es jūtu, ka no Burlakova vairs nekā neuzzināšu. Viņš jau ierāvies sevī un, iespējams, pat mokās ar sirdsapziņas pārmetumiem par savu pļāpīgumu.

VII nodaļa

MĀSIŅAS NEIZVĒLAS

Ir vēls vakars. Es vēl arvien sēžu pie Kuzmiča. Viņš, kā paradis, ar plaukstu berzē sirmo galvvidu un, pieri saraucis, saka:

—    Ko nozīmē «pazudis»? Kas tās par muļķībām? Viņš ir dusmīgs un uzbudināts. Es to ļoti labi redzu.

Arī es esmu uzbudināts — pat vēl vairāk par viņu. Un dusmīgs arī.

—    Kaut kas tomēr ir noticis, — es saku.

—          Viņi ceļ paniku. Nakti nav gulējis viesnīcā, nav ziņojis, kur atrodas. Kas par to? Mūsu darbā var gadīties visādi.

—    Tur jau ir tā lieta, — es zīmīgi apstiprinu.

—    Ek, liecies mierā! — Kuzmičs atmet ar roku.

—    Saki, lūdzams, — kas tas tev par nelāgu noskaņojumu?

—    Fjodor Kuzmič, es jums teicu, ka nevajadzēja viņu vienu pašu sūtīt. Noskaņojums ir viņam, nevis man.

—    Velna milti! — Kuzmičs eksplodē. — Jāstrādā ar tādām memmesmeitiņām! Iedomājieties, šiem esot noskaņojums! Palikuši dikti nervozi. — Viņš savaldās un dzestri nosaka: — Nu, diezgan! Lai man tas vairs nebūtu jādzird!

—    Ļaujiet man braukt uz Puņežu, Fjodor Kuzmič, — es saku cik iespējams mierīgi.

—    Neļauju. Tu brauksi uz Odesu! Gan Otkaļenko atradīsies, nebaidies! Bet, ja viņš būs pastrādājis muļķības … Nē, kur nu! It kā mēs viņu nepazītu!

Kuzmičs izņem no galda atvilktnes cigareti, aizsmēķē un ar roku atgaiņā dūmus.

Es redzu, cik viņam grūti nomierināties. Tāpat vairs netur nervi. Bet arī es esmu satraukts. Nez kādēļ man visu dienu ir tāda sajūta, it kā gaidāms kas ļauns.

—    Labāk ķersimies pie darba, — saka Kuzmičs.

—    Tātad Odesa. Kādi fakti mūs noveda pie Odesas?

—    Lūdzu, — es negribīgi atbildu. — Nu, tā. Ja sākam hronoloģiskā kārtībā. Zurihs zvanījis uz turieni Gaļinai Kočergai un runājis ar viņu ilgāk nekā ar citiem. Pēc tam viņa aizbraukusi it kā pie slimās mātes. Deņisovs noskaidrojis: māte nav bijusi slima, tikai mēnesi dzīvojusi pie vecākās meitas un tagad kopā ar Gaļinu atgriezusies Odesā. — Es nemanot aizraujos un nu jau stāstu itin dedzīgi: — Tālāk. Zurihs mēģinājis uzdāvināt Varjai Glotovai rokassprādzi, kas nopirkta Odesā komisijas veikalā, iespējams, tai pašā, kur strādā Gaļina Kočerga. Viņš arī bija iedevis Nikolovam sakaru uzturēšanai viņas adresi, viņas, nevis kādu citu. No tā var secināt, ka viņu starpā saglabājas vismaz lietišķas attiecības.

— Tā, tā.., — Kuzmičs atzinīgi māj ar galvu.

—   Tad vēl. Uz Odesu steidzīgi lidojis Kļačko. Nolūks pagaidām nav skaidrs. Turpat Odesā droši vien dzīvojis un strādājis Zurihs. Vismaz tur viņš bija dabūjis komandējumu uz Maskavu un, protams, uz turieni arī nelikumīgi nosūtījis vagonu ar deficīto ke- ramzītu. Kas tad vēl? Kočerga pamanīta spekulējam ar jaciņām, kas atrastas pie Zuriha. Beidzot — Zurihs bijis ar šo sievišķi tuvās attiecībās un Maskavā viņai uzdāvinājis dārgu gredzenu ar uzrakstu. Tā, laikam tas arī viss … Ak jā! Iespējams, ka Zurihs aizsūtījis uz Odesu to bandītu, kurš zvanījis Pirožkovam. Tie tad būtu visi fakti, kas attiecas uz Odesu.

—    Tas nav maz, nudien… — Kuzmičs domīgi saka un spaida pelnu traukā neizsmēķēto cigareti. — Nepavisam nav maz… Cerams, ka saproti arī pats. Tātad jābrauc! — Viņš enerģiski uzsit ar plaukstām pa galdu. — Katrā ziņā jābrauc! Stāvoklis tur ir ļoti nopietns.

—    Protams, Fjodor Kuzmič!

—    Nu, tad brauc projām! Kopā ar Deņisovu.

—    Nē, Fjodor Kuzmič, — es saku stingrā balsī. — Man ar Deņisovu negribētos braukt.

—    Kāpēc tā?

Kuzmičs skatās manī dusmīgi un pārsteigti.

—   Tieši tāpēc, ka stāvoklis tur ir ļoti nopietns.

—   Es tevi lāgā nesaprotu, mans mīļais. Varbūt Deņisovs ir slikts darbinieks?

—    Ne jau tas. Gluži vienkārši psiholoģiska nesavienojamība. Bez tam… man nepatīk vienaldzīgi cilvēki.

Esmu pieradis vienmēr runāt ar Kuzmiču atklāti. Viņam, mūsu Kuzmičam, es ļoti ticu. Un viņš to zina.

—   Tā-a… — Kuzmičs domīgi saka. — Interesanti. Tomēr vienam pašam tev arī būs grūti.

—    Tur ir lieliski puiši.

—    Tiesa gan. Tomēr vajadzīgs kāds cilvēks līdzās … Tas taču ir sarežģīts mezgls. Kaut vai Gaļina un tie, kas ap viņu… Hm … Un tam cilvēkam jābūt gudram, pieredzējušam un… savādākam, lai spētu paskatīties uz visu citādi, pamanīt to, ko tu vari nepamanīt…

Kuzmičs, ar krūtīm atspiedies pret galdu, skaļi prāto un sarniegtām acīm raugās uz priekšu:

—    Bet, ja nu… Hm… ja sūtītu tev līdzi sievieti?

—    Sievieti?! — es izbrīnījies pārprasu vēlreiz.

—   Kāpēc tad tā? Kuzjjūčs smīn.

—          Skaistu, jaunu sievieti, Protams, mūsu darbinieci.

—    Uz vīrieti var drošāk paļauties.

—           Hm… redzams, ka tu ar sievietēm neesi strādājis, — Kuzmičs ļoti nopietni saka. — Bet viņas, mans mīļais, var būt ārkārtīgi vērtīgas darbinieces. Viņām ir tādas īpašības, kādu mums nav. Vai neesi ievērojis? Piemēram, īpaša intuīcija un īpaša novērošanas spēja. Ar viņām dažkārt drīzāk sāk runāt atklātu valodu un vieglāk iepazīstas.

Es neviļus pasmaidu.

—          Apvārdojāt, Fjodor Kuzmič! Tikai jāatrod piemērots cilvēks, — es piemetinu.

—          Protams, — Kuzmičs piekrīt. — Atradīsim! Tāds cilvēks mums ir.

—    Kurš tad?

—    Kaut vai Ļena Zlatova. Ļoti laba darbiniece.

—    Ļena?!

Acīmredzot es šai brīdī izskatos ļoti muļķīgi. Un Kuzmičs tikko manāmi pavīpsnā.

Nolemju viņam nekā nepaskaidrot. Kuzmičs atkal sacīs, ka tas viss ir tikai manas iedomas, ka esmu pārāk nervozs.

—    Celies, ejam nu, — Kuzmičs staipīdamies saka.

—    Jau vēls. Rīt no rīta visu pārspriedīsim, kā nākas. Es automātiski pieceļos un gurdeni berzēju pieri.

Velns parāvis, sanācis gan pārāk daudz iespaidu vienā dienā!

No rīta sastopu Kuzmiča kabinetā slaidu, jaunu sievieti, gaišie, rudi mirdzošie mati pakausī kārtīgi saņemti ciešā grīstē, iekritušie vaigi tikko manāmi sārti, starp šaurajām uzacīm iegulusi stingra, vertikāla rieva, pelēkās acis raugās vēsi un vērīgi. Vēl tikai derētu brilles raga ietvaros. Tipiska «skolmeistariene», vairāk nekas.

Es pirmo reizi redzu Ļenu tik tuvu. Toreiz trolejbusā viņa man likās daudz simpātiskāka.

Kuzmičs mūs iepazīstina lietišķi un pavisam oficiāli.

—          Vecākais leitnants Vitālijs Pavlovičs Losevs. Leitnants Jeļena Pavlovna Zlatova …

Te viņš, pārsteigts par negaidīto sakritību, uz mirkli apraujas, pārlaiž mums skatienu un pasmīn.

Neviļus arī mēs pasmaidām, kaut gan visai attu- rīgi.

—          Nudien līdzīgi, — Kuzmičs saka. — Abi gara auguma, vāji, gaišmataini. Arī pēc sejas, šķiet, esat līdzīgi.

—          Vecumdienās esmu iemantojis sev māšeli, — es pajokoju, tiesa gan, bez kādas lielās sajūsmas.

Arī Ļenu šī doma, liekas, neaizrauj.

—          Kas vainas? Arī šāda leģenda kādreiz var izrādīties noderīga, — Kuzmičs nopietni apstiprina. — Pagaidām uzrunājiet viens otru vārdā! Pierodiet no paša sākuma!

—    Labrīt, Ļenočka, — es mazliet zobgalīgi saku.

—    Labrīt, Vitālij, — viņa man atturīgi atbild.

Nē, tāda māšele man nepavisam nav pa prātam. Gatavā «zilzeķe». Nez ko tas Igors viņā atradis? Liekas — arī es viņai diez cik labi vis nepatīku. Starp citu, tādas izjūtas gandrīz vienmēr ir abpusējas.

Manuprāt, Kuzmičs visu to pamana, taču neizrāda.

—           Tad nu tā, mani mīļie, — viņš saka. — Lidojiet projām rīt! Dodu vienu dienu, lai sagatavotos. Tu, Vitālij, tūlīt pat gādā, lai Ļena būtu pilnīgi lietas kursā! Visu pārrunājiet! Sadomājiet leģendu, kas jūs esat, no kurienes un tā joprojām! Gadījumam, ja iznāk nodibināt kontaktus. Un neaizmirstiet, ka jūsu uzdevums nebūt nav tikai sameklēt un aizturēt Zurihu! Var gadi- ties, ka viņa tur vispār nav. Vēl jums jānoskaidro visas viņa pazīšanās, jāatrod pavedieni, kas ved uz slepkavību, bet šie pavedieni tur ir, ne velti Kļačko bija lidojis uz Odesu. Vakarā satiksimies un visu galīgi precizēsim. Tā, redz! Vai ir jautājumi?

—          Viens ir, — es saku. — Vai jūs uz Puņežu vairs neesat zvanījis, Fjodor Kuzmič?

—    Nē, — Kuzmičs atturīgi atbild. — Ejiet nu!

Mēs izejam no kabineta. Es galanti palaižu Ļenu pa priekšu.

Pa ceļam iegriežos istabā, kurā sēž Vaļa Deņisovs. Par laimi, viņš tur ari ir.

—           Ejam, — es viņam saku. — Un paķer līdzi savu mapi! Vajag iepazīstināt biedru ar lietas apstākļiem.

Trijatā dodamies tālāk pa gaiteni un ieejam manā istabā.

Kad ieraugu tukšo Igora galdu, man uzmācas smel- d2īga grūtsirdība. Aši uzmetu skatienu Ļenai. Viņas pelēkās acis joprojām raugās atsvešināti un saspringti. Viņa pilnīgi iegrimusi sevī un nepavisam necenšas nodibināt kaut jel kādu kontaktu ar mani. Ir nu gan cilvēks!

Mēs apsēžamies pie mana galda, un Vaļa atver mapi.

—          Sāc nu, — es saku. — Arī man nebūs par ļaunu atsaukt atmiņā visas detaļas.

Starp citu, Vaļa ir ideāls visādu ziņu krājējs. Viņam ir fenomenāla atmiņa, turklāt viņš prot arī grupēt faktus, atrast starp tiem sakarības un ārkārtīgi pedantiski salikt tos pa plauktiņiem. Šai ziņā viņa tabula vien jau ir ko vērts.

Vaļa mierīgā balsī sāk atreferēt visu lietu no paša sākuma — no pēdējās zādzības viesnīcā un Zuriha pazušanas.

Kādu laiku mēs trijatā pārrunājam visādas detaļas, un, spriežot pēc Ļenas īsajām replikām un jautājumiem, es pārliecinos, ka viņa visu lieliski izpratusi un vispār mūsu darbā nav nekāda iesācēja. Tāpēc es sāku kaut cik ar viņu samierināties. Tad Vaļa iziet ārā un mēs paliekam divatā.

—           Kā tad ir, — es saku, — vai variants «brālis un māsa» ārējo kontaktu gadījumiem tiek pieņemts? Man liekas — viss cits būtu sarežģītāk.

—    Labi! — Ļena ir ar mieru.

—          Tad jau tūlīt pāriesim uz «tu», — es mundri saku un nenoturējies piebilstu: — Var noderēt arī nākotnē.

Ļena uzmet man vērīgu skatienu un pēkšņi prasa:

—    Vai Otkaļenko ir Puņežā?

—    Jā.

—    Vai kada ziņa ir no viņa saņemta?

—    Pagaidām nē.

Viņa joprojām vērīgi skatās manī.

—    Kādēļ jūs …

—    Tevi, — es izlaboju.

—    Jā. Kādēļ tevi tas uztrauc?

—    Kas tad?

—    Tas, ka viņš klusē.

—    Kur tu ķēri, ka tas mani uztrauc?

—    Man tā likās. Vai tad nav taisnība?

—    Ne gluži.

Ļena cieši skatās man acīs un salti nosaka:

—           Ja negribi teikt, nesaki. Tikai mani mānīt gan nevajag. Ņem to vērā arī turpmāk … Vi tāli j.

Man kļūst neērti, taču tai pašā laikā pārņem ari dusmas. Tik tiešām — kas tas par pamācošu toni? Šitā «skolmeistariene» mani mācīs, kā uzvesties!

—           Labi, — es atturīgi atbildu. — Ņemšu vērā, — un piemetinu: — Tagad izdomāsim to leģendu līdz galam! Kas ir mūsu vecāki? Piemēram, kas tavējie?

—           Man nav vecāku, — Ļena klusi saka. — Un es viņus nepazīstu. Lai paliek tavējie.

—    Kā tā — nepazīsti? — man pasprūk jautājums.

Ļena novērš acis un aprauti stāsta:

—           Viņi krituši. Abi. Māmiņa bija radiste. Bet tētis… viņš bija izlūks. Viņi gājuši bojā abi reizē. Kad karš jau bija beidzies. Es nezinu, kā. Man bija divi gadi…

Ļena apklust. Man pēkšņi kļūst neērti. Pats nezinu, kāpēc. Par to, ka jūtu pret viņu nepatiku, vai? Vai varbūt tāpēc, ka man ir vecāki, ir Svetka, tāpēc, ka es vispār esmu laimes luteklis un man viss ir tik labi? Bet viņai…

—           Kas ir tavi vecāki, es zinu, — saka Ļena. — Un, kā viņus sauc, arī zinu. Lai tad mums paliek viņi! Tā būs vieglāk. Nu, gudrosim tālāk!

Es mirkli padomāju, tad ierosinu:

—          Mēs esam atbraukuši pa svētkiem uz Odesu apskatīt pilsētu un apmetušies viesnīcā.

—    Jā. Tā labāk.

Vārdu sakot, mēs izveidojam gluži labu leģendu. Vakarā kopā ar Kuzmiču to vēl precizēsim.

Ļena skatās pulkstenī un sāk atvadīties. Es viņu pavadu un beigās vēl pasaku:

—          Zini, kad brauksim, apģērbies kaut kā… vieglprātīgāk!

Pirmo reizi Ļena pasmaida. Smaids viņai ir jauks.

—    Katrā ziņā …

Es vēl lāgā neesmu pārkāpis pār savas istabas slieksni, kad jau zvana telefons. Satraukta un it kā ļoti pazīstama meitenīga balss lūdz:

—    Vai varētu biedru Losevu?

—    Es klausos.

—          Ai, sveicināts! Runā Nadja Pirožkova. Zināt, nupat es viņu, to puisi, satiku!

—    Kādu puisi?

—    Nu, to, kas mums zvanīja.

—    Un runājāt ar viņu?

—    Jā, jā! Taisni šausmas!

—    Vai varat atbraukt pie manis?

—          Es jau… Zināt, es stāvu tepat pretī telefona būdiņā …

—    Ko tad jūs tā? Tūlīt nāciet šurp!

—    Eju …

Klausulē atskan īsi signāli.

Pēc pāris minūtēm Nadja ienāk manā istabā. īsais ādas mētelis atpogāts, acis satraukti spīd, mati izpūruši, rokā skaista soma ar garu siksnu, lai var nēsāt uz pleca. Nadja smagi elpo. Acīmredzot skrējusi. Apsēdusies pie galda, viņa mazliet nomierinās un sāk steidzīgi stāstīt:

—           Vai varat iedomāties? Nāku tieši no stacijas. Biju pavadīt draudzeni. Viņa brauca uz Kijevu pie savējiem nosvinēt svētkus. Tā nu mēs stāvam pie vagona. Visapkārt cilvēki. Pēkšņi pienāk viens puisis. Pilns kā mārks. Un saka: «Ak te tu esi, kucīt? Staigā vien pagaidām, staigā!» Es saku: «Ko jums vajag?» Bet pašai rokas un kājas trīcēt trīc. Viņš tik smejas. «Pasaki paldies, ka nenoliku tevi gar zemi! Savam papucim pasaki!» — «Liecieties mierā,» es viņam atbildu. «Es jūs nepazīstu.» Bet viņš saka: «Toties es pazīstu tevi. Āre, kad atbraukšu atpakaļ, tad mēs abi salaidīsim!» Un vēl šo to tādā pašā garā. Kaut kas traks! Es gandrīz galu dabūju aiz bailēm.

—    Kāds tas puisis izskatījās? Kā ģērbies?

—    Kāds? Milzīgs — tāds viņš ir. Gatavais bullis.

Acis lai sarkanas. Bet ģērbies… Nē, neatceros, kā ģērbies. Kā jau visi.

Nekā vairāk man neizdodas no viņas uzzināt. Nadjai acis pilnas asaru, lūpas dreb, un viņa nekā nevar attaisīt somiņu, lai izņemtu mutautu. Es viņai palīdzu. Pēc tam pasniedzu glāzi ar ūdeni. Beigu beigās abi uzsmēķējam.

—           Bet tagad, — es saku, redzēdams, ka viņa mazliet nomierinājusies, — pastāstiet — kāpēc bijāt aizgājusi uz viesnīcu pie tā cilvēka?

—    Kāds tam …

—          Vistiešākais, — es viņu pārtraucu. — Vistiešākais sakars ar to, kas noticis. Nu, stāstiet…

—          Es… pati nezinu … — Nadja minstinās. — Viņš bija atnācis pie mums mājās … Paps vēl nebija pārnācis … Mēs sākām runāties… Vēlāk viņš teica, ka viņam esot viena manta… un… un viņš man to uzdāvināšot.

—          Esat nu gan jūs, piedodiet par izteicienu, muļķe! — es sadusmots saku.

—    Skaidrs, ka muļķe, — Nadja padevīgi apstiprina.

Bet man neviļus ienāk prātā Varvara, viņas naidīgais

skatiens, nicinājums, ko varēja just viņas balsī, runājot par Zurihu.

—          Vai tik viņš jums nesolīja uzdāvināt rokassprādzi? — es smīnēdams pajautāju.

—    Jā. Kā jūs to zināt?

Nadja sēž, tumši piesarkusi, acu nepaceldama.

—          Viņš… viņš nemaz netaisījās man uzmākties, godavārds … Gluži vienkārši gribēja, lai es ietekmēju papu…

—    Un jūs ietekmējāt arī?

Es nespēju apslēpt dusmas un nicinājumu. Nadja nokar galvu vēl zemāk.

—          Es mēģināju… — viņa tikko dzirdami čukst. — Paps šausmīgi sakliedza uz mani… un arī sacīja … ka es esot… muļķe …

—          Ejiet un nekavējoties atvediet to rokassprādzi, — es saku. — Nekavējoties! Mēs visu noformēsim, kā pienākas.

Nadja pieceļas un iziet no istabas. Viņa izskatās pēc nopērta šuneļa, turklāt nekrietna šuneļa.

Pēc pāris stundām viņa atgriežas. Es viņu aizvedu pie Kuzmiča. Tur viņa mums nodod rokassprādzi. Bez šaubām, ir klāt arī pieaicinātie liecinieki un juvelieris, kas rokassprādzi apskata un novērtē. Tad es braucu pēc Varvaras. Viņa rokassprādzi pazīst. Mēs arī to rūpīgi dokumentē j a m.

Pievakarē atbrauc Ļena.

Mēs ilgi sēžam pie Kuzmiča. Pārbaudām, cik «izturīga» ir mūsu «leģenda». Mums taču katrā ziņā iznāks satikties ar ļoti aizdomīgiem cilvēkiem, kas ir ap Ga- ļinu Kočergu, bet varbūt arī ap pašu Zurihu. Te nu nedrīkst kļūdīties, sava loma jānospēlē precīzi. Mums ir darīšana ar gudru un bīstamu ienaidnieku.

Pēc tam Kuzmičs piezvana uz Odesu.

Kad saruna beigusies, es uzmanīgi apprasos:

—          Vai jūs vairāk nekur nezvanīsiet, Fjodor Kuzmič? Piemēram, uz Puņežu?

—          Jau zvanīju, — pieri saraucis, atbild Kuzmičs. — Tur nekā jauna nav.

Es mazlietiņ pašķielēju sāņus.

Ļena izskatās pilnīgi mierīga un lēnā garā smēķē. Tomēr es pamanu, kā, dzirdot Kuzmiča pēdējos vārdus, viņas smalki veidotās nāsis iedrebas, Ļena uz mirkli iekož apakšlūpu zobos. Liekas — viņa tomēr kaut ko noprot. Taču viņas savaldība ir gluži apskaužama.

Vēlu vakarā aizbraucu pie Svetkas.

—          Atkal jālido projām, — es vainīgi saku, priekšnamā ģērbdams nost mēteli. — Atkal, Svetka!

—          Ak vai, ir nu gan tev darbs, — viņa piktojas. — Tava nabaga sieva!

—          Nē, mgna sieva ir ļoti laimīga, — es dedzīgi Iebilstu un cieši piekļauju Svētku sev klāt.

Svetka lūko izrauties.

— Pagaidām tev sievas vēl nav. — Viņa smejas. — Un šķiet, ka viņai vēl krietni jāpadomā.

Mēs ieejam istabā.

Es pieķeru sevi, ka noraugos Svetkā ar lielu labpatiku. Viņa to jūt un, man liekas, tādēļ kļūst vēl skaistāka. Esmu pārliecināts: sievieti daiļu dara vienīgi apziņa, ka viņu mīl, bet, nejūtot pretmīlu, viņa kļūst neglīta. Piemēram. Alla taču bija daudz neglītāka, kad es viņu pēdējoreiz redzēju.

Kā parasti, Svetka ar visām kājām uzrāpjas uz tahtas, ērti ierīkojas tur starp spilveniem un, tīstīdamās gaišzilajā šallē, jautā:

—    Uz kurieni tu lidosi, Vitjuk?

Atsēdies uz tahtas maliņas, es smaidu un lēnā garā aizsmēķēju.

—          Ek! — Svetka īdzīgi atmet ar roku. — Protams, ka uz vienu lielu N. pilsētu. Nieka ekskursija, vai ne? Es nevaru un nevaru pierast. Bet kas vēl brauc?

—    Tā pati Ļena, — es atbildu.

—    Kāda Ļena? … Ak tā …

Svetka ilgi noraugās manī un pēkšņi saka:

—    Cik tev būs grūti, Vitjuk …

Agri no rīta man pakaļ atbrauc Volodja. Laukā vēl pavisam tumšs. Ar skubu notiesāju brokastis.

Noskūpstu māmuļu. Viņa vēl ģērbusies rītakleitā un ir gluži miegaina. Tomēr viņa pagūst pasacīt veselu virkni norādījumu, kā brauciena laikā sevi pietaupīt. Tēvu negribu modināt. Viņiem institūtā pašlaik notiek kaut kāds starptautisks kolokvijs, un tēvs šajās dienās jūtas briesmīgi noguris. Priekšnamā paķeru lielo čemodānu, kuru sakravāju jau vakar, pie tam nebūt ne piecās minūtēs — kā parasti savu mūžīgo portfeli. Šoreiz mans «džentlmeņa komplekts» būtiski mainījies un stipri vien palielinājies.

Svīterim virsū uzģērbju vieglu un siltu neilona jaku ar rāvējslēdzi, uzlieku galvā gaišu, pūkainu žokejcepuri, ap kaklu apsienu ļoti skaistu un spilgtu zīda lakatu, kuru man vakar iedeva Svetka. Aši paskatos spogulī un esmu ar savu švītīgo izskatu apmierināts.

Kad izeju ārā, Volodja mani sagaida pavisam mierīgi. Viņš pieradis pat pie lielākām pārvērtībām. Es biju paguvis no mājām piezvanīt Ļenai, un tagad mēs braucam viņai pakaļ.

Pa Pesčanajas ielu sākam braukt lēnāk, lai nepa- skrietu garām vajadzīgajai mājai. Tad, saskatījuši numuru, apstājamies pavisam.

Tūlīt pa parādes durvīm izmetas ārā slaids, lokans stāvs un skrien pie mums. Tā ir Ļena. Nē, tā ir viņa un tai pašā laikā arī nav. Es nespēju noslēpt savu pārsteigumu un laikam gan smaidu pavisam muļķīgi. Jo Ļena jautri smejas, kamēr es viņai atveru mašīnas pakaļējās durtiņas. Bet varbūt viņu uzjautrinājis mans izskats?

Ļena ģērbusies spīdīgās, manuprāt, gandrīz vai ādas biksēs ar platiem galiem, atpogātā, spilgti sarkanā jakā ar kapuci uz muguras, zem jakas redzams skaists, rakstains svīteris, rudie mati izklaidus krīt pār pleciem, ap kaklu apsieta plāna neilona šallīte, bet rokā viņa tur lielu, skaistu, uzlīmētām zīmītēm izraibinātu ādas somu ar rāvējslēdzi. Galvenais — viņai tas viss ārkārtīgi labi piestāv. Ļena izskatās nebēdnīga, koķeta un gaužām jaunavīga.

— Ei, zēni, labi ātri aizraujiet mani uz lidostu! — kamēr es ņemos ap durtiņām, Ļena bravūrīgi uzsauc.

—       Paskat, kas mums par virsniekiem, — es nomurminu, aizvien vēl nespēdams attapties no pārsteiguma.

Ļena veikli apmetas uz sēdekļa mums aiz muguras un aizcērt durtiņas. Volodja strauji uzsāk braucienu un trenc mašīnu kā ārprātīgs.

Ļena skaļi smejas.

Nē, es viņu tik tiešām vairs nevaru pazīt un, šķiet, sāku saprast Igoru. Starp citu, lai nu kā ar to māšeli, bet tāds palīgs man droši vien būs varen noderīgs.

Līdz Vnukovai aizbraucam rekorda ātrumā. Te atvadāmies no Volodjas, un viņš, pārlaidis mums vērtējošu skatienu, saka:

—      Jūs izskatāties kolosāli, nudien, — un, pamirkšķinājis man ar acīm, piemetina: — Pielūko, ja nu šā vai tā, es visu pastāstīšu Svetlanai!

Un atkal man visapkārt tik pazīstamā lidostas kņada. Iekāpšana. Pacelšanās. Lidojums sācies.

—      Kas tā par Svetlanu? — vaicā Ļena. — Vai tava sieva?

—    Būs sieva.

—    Viņas fotogrāfijas tev nav?

— Kā tad nav!

Izņemu no kabatas portfeļa Svetkas fotogrāfiju.

Svetka smaida, un arī Ļena neviļus pasmaida.

—    Ļoti jauka, — Ļena saka.

—          Tas nav īstais vārds, — es pārliecināti iebilstu un paņemu fotogrāfiju atpakaļ.

Kādu laiku klusējam. Tad Ļena mierīgi, gandrīz vai vienaldzīgi apjautājas:

—          Vai tu ar dežurantu pirms prombraukšanas nerunāji?

—    Runāju gan.

—    Kas ar Puņežu?

Es jūtu, kā viņa saņem visus spēkus, lai slēptu uztraukumu. Un man sametas nelāgi ap sirdi.

—          Klusē… — es atbildu aizsmakušā balsī un noklepojos.

Mēs sākam smēķēt.

—          Ļena, kā tu atnāci pie mums uz kriminālo meklēšanu? — es jautāju.

— Tāpat kā citi. — Viņa parausta plecus. — Beidzu juridisko fakultāti. Starp citu, arī tu man esi palicis prātā. Tāds burvīgs šķeista. Bez tam vēl kursa biroja sekretārs. Un vareni tu toreiz dauzīji basketu. Mēs gājām skatīties.

—           Ko tu neteiksi… — Es pasmīnu. — Bet kas tacl īsti tevi atvilināja pie mums? Vispār šis nav nekāds sievišķīgais darbs.

—    Vispār varbūt. Bet ne konkrēti…

Ļena sadrūvējas.

—    Un kas tad konkrēti?

—           Bija viens tāds gadījums. Mēs nācām no kino. Trīs skuķēni. Mums piesējās huligāni. Mēģināja ievilkt kādā pagalmā. Kad tas viņiem neizdevās, viens izrāva nazi un sadūra Veru… Es, neapjēgdama, ko daru, metos viņam virsū. Viņš aiz pārsteiguma izlaida no rokām nazi. Un es to paķēru… Tai mirklī man nez kāpēc ienāca prātā tētis, kuru es nepazinu… Es arī dūru… Ar nazi — vai saproti? Viņš sāka kliegt. Aiz bailēm. Nazis bija viņu tik tikko ieskrambājis… Bet Vera nomira …

Ļena apklust un zemu noliecas pie iluminatora. Es ciešu klusu un smēķēju. Nezinu, ko sacīt. Domāju tikai, cik liels naids un cik liela labsirdība mīt šīs meitenes sirdī, ikviena mūsējā sirdī.

Stjuarte iznēsā brokastis. Ļena tām gandrīz nepieskaras, taču es notiesāju visu, pat maizi. Pēc tam šķirstu avīzes. Šī nodarbošanās man aizņem laiku tieši līdz tam brīdim, kad no skaļruņa atskan stjuartes balss:

—    Uzmanību! Mūsu lidmašīna sāk nosēsties. Lūdzu …

Mēs vēl nepagūstam noiet lejā pa trapu, kad tieši uz lidlauka ātri uzbrauc jauna, melna volga, no tās izkāpj divi plānos lietus mēteļos ģērbušies puiši un bez kādas šaubīšanās nāk mums klāt.

—    Sveiciens brālītim un māsiņai, — viens no viņiem jautri saka. — Varbūt domājāt, ka šajās lupatās jūs nepazīsim?

Viņi cieši spiež mums rokas. Es ievēroju, ka viņu skatieni tā vien tiecas pakavēties pie Ļenas.

Vispirms braucam uz viesnīcu.

—   Saskaņā ar norādījumu jūs dabūsiet «prima-luk- susu», — možā balsī saka Stasis.

Stasis ir neliela auguma, drukns, ar apaļu, smaidīgu seju un viltīgām actiņām, gaišie mati sasukāti ar akurātu šķirtni, pakausī tie jau jūtami plānāki. Stasis sēž priekšā blakus šoferim.

Kopā ar mums, Ļenai otrā pusē, sēž Ļova. Viņš ir kalsns un stiegrains, seja asiem vaibstiem, stūraina, izspīlēti vaigu kauli, plāns, kumps deguns, biezas, melnas, kopā saaugušas uzacis un no skūšanas zilgani vaigi. Ļova ir nerunīgs un bikls.

—    Pie mums ir burvīgs laiks, — turpina mēļot Stasis. — Odesa sadomājusi mūs palutināt. Meitenes zied kā magnolijas. Gluži vienkārši nav iespējams strādāt. Deribasa iela dun vienā dunēšanā. Bet Arkādijā var tikt pie jūras vienīgi pār varen resnu Odesas dāmu rumpjiem. Jaunie plunčājas ūdenī. Vai varat iedomāties šitādu dzīvi? Tīrie smiekli un asaras.

Odesā tiešām ir ļoti silts. Uz ielām sievietes raibās kleitās ar dziļiem izgriezumiem, daudzām rokā saul- sargi, vīrieši ģērbušies plānos, gaišos uzvalkos. Arī mums siltie svīteri būs jāvelk nost.

Tā, klāt viesnīca.

Visas trīs luksusa istabas ir tik lepni iekārtotas, ka jūtamies gluži satriekti. Nekā moderna, viss ir senlaicīgs un solīds, pat klavieres un milzīgā dekoratīvā vāze uz marmora postamenta viesistabā, bet kabinetā sarkana koka dīvāns ar, augstām, liektām kājiņām un varens rakstāmgalds ar zaļa tūka kvadrātu un pamatīgu bronzas tintnīcu. Pie gaužām augstajiem logiem skaists, caurspīdīgs tills un gar sāniem smagi, apdrukāti aizkari. Man no šādas ārkārtīgas greznības pat sametas tā jokaini ap sirdi.

Puiši atvadās. Norunājam tikties pēc stundas pārvaldē. No mašīnas mēs atsakāmies.

Pēc tam lēnā garā ejam pa saulainajām, trokšņainajām ielām. Skatāmies apkārt, pakavējamies pie veikalu skatlogiem, koncertu afišām un kioskiem. Es pat uzcienāju Ļenu ar saldējumu.

Beidzot pieejam pie neliela komisijas veikala un kopā ar dīkdieņu pūli sākam aplūkot skatlogā izliktās mantas, pie tam dzīvi pārspriežam savus iespaidus, pat strīdamies. Tas mums gluži labi izdodas. Tai pašā laikā es redzu arī visus, kas atrodas veikalā, un cenšos pārdevēju vidū sazīmēt Gaļinu Kočergu. Tomēr neviena no meitenēm neatbilst man zināmajām pazīmēm.

Ejam tālāk.

-— Pie tā veikala uz tevi visai izteiksmīgi šķielēja viens tips, — es saku. — Vai tu ievēroji?

—      Kā nu ne! — Ļena pamāj ar galvu un mierīgi paziņo: — Viņš mani uzaicināja uz satikšanos. Septiņos Piejūras bulvārī pie Rišeljē.

—    Pa kuru laiku viņš to paguva? — es brīnos.

Ļena smejas.

— Kamēr tu biji piebāzis degunu pie skatloga.

—    Interesants puisis …

— Patiesi? — Ļena mundri atsaucas. — Iedomājies, tas puisis man pačukstēja: «Atstājiet brāli un pavadiet vakaru ar mani! Būs inters.» Kas tas ir — «inters»?

—     Jūrnieku internacionālais klubs. Starp citu, Gaļai tur ir daudz paziņu.

Mēs saskatāmies. Mums iešāvusies prātā viena un tā pati doma.

Bet nu esam nonākuši pie pārvaldes. Ejam iekšā pavisam bezrūpīgi, it kā mums ar šo iestādi nebūtu nekāda sakara. Vestibilā dežurējošais milicis neticīgi apskata'mūsu apliecības.

Staša kabinetā sākas apspriede.

Izrādās, ka Stasis ir majors un pilsētas kriminālās meklēšanas priekšnieka vietnieks. Cik gan mānīga dažkārt mēdz būt āriene! Un viņš uzreiz vis neminēja savu dienesta pakāpi, viltnieks tāds! Es sīki ziņoju par visiem apstākļiem, kas mūs atveduši uz Odesu. Pie viena arī par mūsu pirmajiem iespaidiem šeit.

—    Starp citu, mēs pārbaudījām, — saka Stasis. — Gaļina šodien ir darbā. Tā ka neminstinies! Iepazīsties šodien pat!

—    Noderēs arī «inters», — piebilst Ļova. — Kā saka kinoļaudis, šis laukums ir jāapgūst. Bet par to bandītu, kas atkomandēts pie mums, vēl pagudrosim. Pie mums te ir viena tāda vieta, kas šitādus pievelk no visas pilsētas kā magnēts. Šajās dienās mēs to paturēsim acīs.

—    Patiešām. — Stasis pamāj ar galvu. — Ļovuškam ienākusi prātā pareiza doma.

—    Kas tā ir par vietu? — es jautāju.

—    Gan redzēsi, — noslēpumaini atbild Stasis. — Šodien lai tad būtu «inters». Jums abiem, ja izdosies. — Tad viņš griežas pie Ļenas. — Tu, māsiņ, neraizējies! Mēs uzraudzīsim. Starp citu, tas zēns, kas ar tevi sapa- zinās, ir švauksts un sīkaļa. Mēs viņu pazīstam. Taču šādi tādi sakari viņam ir.

—    Es nemaz neraizējos. — Ļena pasmaida un it kā starp citu apjautājas: — Vai ar Maskavu sazināties viegli?

—    Normāli, — pārsteigts atbild Stasis. — Un kas tad ir?

—    Tāpat vien … Katram gadījumam.

Es jau gan saprotu, kāpēc viņa to jautā, un saku:

—    Vēlāk būs jāpiezvana. Iespējams, ka saņemsim kādas jaunas ziņas.

Ļena uzmet man pateicīgu skatienu. Viņa no tiesas sāk man patikt.

Kad apspriede beidzas, mēs ar Ļenu šķiramies. Viņa dodas paklejot pa pilsētu, bet es eju uz komisijas veikalu.

Gaļina Kočerga pagaidām mums šeit ir vienīgais pavediens, kas ved pie Zuriha. Jābūt ļoti uzmanīgam, lai šo pavedienu nepārrautu vai, vēl ļaunāk, netīšām nenosūtītu pa to visai šai bandai trauksmes signālu. Paša Zuriha gan, kā redzams, pagaidām šeit nav. Citādi Gaļina kaut vai reizi pa šīm dienām būtu ar viņu tikusies. Pēdējā laikā Staša puiši cītīgi viņu uzmana. Vispār Gaļina, atgriezusies Odesā, uzvedas dīvaini. Viņa gandrīz nekur neiet, ne ar vienu nesatiekas, gluži vienkārši izvairās satikties un vakaros sēž mājās ar māti. Tiesa gan, kā stāsta Ļova, kas, izrādās, viņu gluži labi pazīst, Gaļina ir garastāvokļa cilvēks, var pēkšņi sākt uzdzīvot, un tad viņai viss bijis — nebijis, bet var arī ieslīgt grūtsirdībā, un tad vina nevienu nelaiž sev tuvumā. Acīmredzot pašlaik viņai ir tieši šāds garastāvoklis. Protams, manu uzdevumu tas sarežģī.

Pārdomās iegrimis, es nesteigdamies soļoju pa ielām un drīz vien nonāku pie komisijas veikala.

Gar to vēl joprojām mīņājas dīkdieņi, aplūkodami skatlogā izliktās mantas.

Pēkšņi man blakus parādās veikls zeņķis ar bereti galvā, ģērbies ārkārtīgi raibā kreklā, zem kura redzams svītrains jūrnieku krekls. Trīsstūraina sejiņa, apaļas, tumšas brilles, šaura ūsu svītriņa un varena vaigu- bārda.

—   Vai gumiju gribat? — Viņš, sāņus skatīdamies, paklusi jautā. — Paragvajas. Varu piespēlēt.

—    Ko? — es pārjautāju.

—   Ha! Pienapuika! Košļeni gribi vai negribi? — viņš pasmīn. — Man ir ārzemju prece, luksuss.

—    A-a, košļājamā gumija? — es attopos.

—   Ķenguram pielec ātrāk. Nu, tad jā vai ne? Citādi es…

Viņš nepagūst pabeigt. Viņam blakus kā no zemes izaug divi jauni puiši ar sarkanām lentām ap piedurknēm.

—    Mēs interesējamies par ārzemju precēm, — viens no viņiem zobgalīgi saka. — Iesim pakaulēsimies! Čāpo nu, čāpo kājiņām, sauszemes žurka!

—   Družīna… — tas izspiež caur zobiem. — Ārprāts, ne dzīve!

Un viņš padevīgi seko puišiem. Šī žanra aina mani uzvedina uz interesantām domām.

Es ieeju veikalā. Pēc saulainās ielas šeit liekas tumšs. Pamazām acis tomēr pierod — un es sāku orientēties apkārtējā situācijā. Ļaužu ir daudz. Kreisajā pusē stiepjas lete, kur pārdod traukus un visādus antīkus nieciņus, tālāk, šķiet, ir juvelierizstrādājumu nodaļa un pulksteņi. Pa labi gar sienu sakārti uzvalki, kleitas, mēteļi.

Es vērīgi aplūkoju pārdevējas. Nē, pēc Gaļinas neviena neizskatās. Par viņu apjautāties neuzdrošinos. Kā tad viņa varētu būt man pazīstama? Mums jāiepazīstas tikai tagad.

Kādu laiku mīņājos pie letes starp pircējiem, pat apprasos par vienas otras mantas cenu. Esmu gandrīz galvas tiesu garāks par pārējiem, un man viss ļoti labi pārredzams. Bet nu parādās arī Gala. Viņa iznāk no palīgtelpas. Es viņu tūlīt pazīstu.

Jā, tā tik ir meituška! Sekss strāvo no viņas pa gabalu. Izaicinoši nekaunīgas, melnas acis, košas, pilnīgas lūpas, zem pieguļošā zīda virsvalciņa — augstas, kuplas krūtis un smuidri, ārkārtīgi kairinoši gurni, bet gaita tāda, it kā viņa pati sevi piedāvātu. Man ienāk prātā vecais Burlakovs un tīksmīgā sajūsma, ar kādu viņš attēloja Gaļinu.

Nekas, vel jo labāk. Mēģinājums iepazīties ar šādu meiču neradīs nevienam aizdomas, arī pašai Gaļinai ne. Kaut gan, protams, mans uzdevums nav no vieglajiem. Varu iedomāties, cik šādu mēģinājumu Gaļinai katru dienu jāpiedzīvo. Tiešām — te nu vajadzīgs kāds negaidīts gājiens! Un tas, kas man uz ielas bija ienācis prātā, liekas, būs vispiemērotākais.

Nemanāmi virzos tuvāk letei, kur stāv Gaļina. Kaut gan «nemanāmi» nav īstais vārds. Protams, mani pamana. Tādu garu šķeistu, pie tam vēl tik nevērīgi un «ārzemnieciski» ģērbušos, nevar nepamanīt. Bet Gaļai ir ievingrināta acs.

Kad jau esmu nokļuvis pie viņas un mūs šķir vienīgi lete, es pieliecos un, bezdievīgi kropļodams valodu, paklusi saku:

—    Mademuazel parādīt man kaut kas interesant un absolūt aziātisks?

—   Ko tad lai jums parāda? — Viņa valdzinoši pasmaida.

—    O-o! Kur vēlas, mademuazel!

Gala iespurcas aiz smiekliem.

—    Kur vai ko? — viņa jautā.

—           Es ne labi saprast jautājums. Jūs apburīga, mademuazel. Tāda meitene… es aizmirst vārdus. Drīkst es iedot dāvana personiski jūs? Vai tas… kā pateikt? … varēt jūs apvainot?

—          Nav brīv, — Gala stingrā balsī nosaka, taču viņas acis joprojām smejas.

—    Likums tāds, ja?

—    Jā, jā. — Nespēdama valdīties, viņa pasmaida.

—           Kāds žēlums! Es tā gribēt. Es atveda vienu jaukums …

—    Bet kas man jādod pretī? — rotaļīgi pavaicā Gala.

—          O-o! Viens pastaiga pa skaistule Odesa. Un viens pusdienošana. Viss!

—    Vai patiesi? …

Gala raugās manī tik šķelmīgi, ka es vienu mirkli jūtu neviltotu satraukumu. Velns, ne meitietis!

—    Vārds! — es saku un kā zvērēdams paceļu roku.

—    Es padomāšu.

—    Un ilgi? Mūžību?

—    Bet es taču esmu darbā.

—    O-la-lā! Saprot. Mūžību — tātad līdz vakars, ja?

Gala mirkli smaidīdama samiedz acis, likdama saprast, ka esmu uzminējis.

—    Cikos?

Es redzu, ka viņa sāk svārstīties. Un redzu ari to, ka esmu pratis viņu ieinteresēt. Taču var manīt, ka svārstīšanās ir nopietna. Viņas acis piepeši kļūst domīgas, starp skaistajām uzacīm ievelkas stingra rie- viņa. Viņa pat iekož zobos apakšlūpu. Acīmredzot viņā notiek cīņa. Pēdīgi Gala nopūšas, pasmaida, uzmet man starojošu skatienu un saka:

—           Labi. Kas būs — būs! — Viņa klusina balsi un ātri paskatās apkārt. — Atnāciet septiņos pie operte- ātra! Vai zināt, kur tas ir?

—    O jā! Zinu, zinu. Gran mersī, mademuazel!

Viņa smaidīdama pamājjnan ar galvu.

Lavierēdams starp pircējiem, eju uz durvju pusi. Pašķielējis sāņus, redzu, ka Gala mani vēro, un manas kustības gluži neviļus kļūst veiklas un lokanas. Arī man gribas atstāt labu iespaidu.

Atgriežos viesnīcā.

Ļenas vēl nav. Lēnā garā pastaigājos pa mūsu «luksusa» plašajām istabām un smēķēju cigareti pēc cigaretes. Paši saprotat, ir par ko padomāt.

Beidzot ierodas Ļena, pietvīkusi un uzbudināta. Viņa novelk jaku un sūrojas:

—           Ir nu gan te neciešams karstums! Stāsta, ka šitādā laikā pavisam nepieredzēts.

—           Pagaidi tik, — es zīmīgi brīdinu. — Drīz būs vēl karstāk. Gan redzēsi!

Ļena saspringst.

—    Patiesi? Ko tģid tu uzzināji?

Es pastāstu par savu iepazīšanos ar Galu. Pasaku pat dažus teikumus izgudrotajā valodā.

—          Ak vai! — Ļena skaļi smejas. — Tu nu gan esi aktieris! Un viņa noticēja?

—    Vai tad tu nebūtu noticējusi?

—           Nu nē! — Ļena purina galvu. — Kaut gan, ja to visu saka tik skaists un dižens puisis …

Es galanti paklanos un jautāju:

—           Vai mademuazel nebūt mierā sekot uz pusdieno- šans iekš restorāns? Brokastot mēs jau iekš lidmašīns.

Ļena sāk plaukšķināt.

—           Bravo! Tikai ņem vērā, ka esmu ļoti izsalkusi! Un ievēro arī to, ka mani jau uzaicināja, bet es atteicos!

—          Tevi nedrīkst vienu pašu laist uz ielas, — es norūcu. — Jo sevišķi šitādās satraucošās biksēs.

—          Un kas par to? — Ļena atgāžas atpakaļ un iespiež rokas sānos.

Vakarā mēs abi dodamies uz satikšanos.

Ļenai viss ir skaidrāks par skaidru: viņas puisis ir sīkaļa, taču viņam ir interesantas pazīšanās. Viņš bieži iet uz internacionālo klubu un tur visus pazīst. Iespējams, ka pazīst gan Galu, gan viņai tuvos cilvēkus.

Man veicams daudz sarežģītāks uzdevums. Kā izturēties pret Galu — tas man vēl nav galīgi skaidrs un nav arī skaidrs, kā iemantot viņas uzticību. Neviens arī nevar dot man nekādus padomus. Būs vien jāorientējas uz vietas atkarībā no situācijas. Tas viss ir satraucoši un pat noslēpumaini.

Norunājam tikai vienu: Ļena nekur no kluba projām neies, lai ari kā tas puisis mēģinātu viņu aizvilkt. Bet es, ja vien izdosies, aiziešu uz turieni kopā ar Galu. Un tad viņu iepazīstināšu ar Ļenu. Atceros, ko teica Kuzmičs. Ja es kaut ko nevarēšu saprast vai nemācēšu uzzināt, varbūt tas izdosies Ļenai.

Pie teātra nonāku kādas desmit minūtes pirms norunātā laika. Jāpagūst aptvert situāciju.

Teātra priekšā uz platānu ieskautā nelielā, ērtā laukuma drūzmējas krāšņi ģērbušies cilvēki. Visi skaļi un dzīvi sarunājas, smejas, sasaucas.

Es ļoti uzmanīgi apskatu visu apkārtni, taču nekā aizdomīga nepamanu. Tiesa, ļaužu pūlī staigā pārlieku izlaidīgu puišu kompānijas, dažiem plecā pakārtas ģitāras, citi, šķiet, noņemas ar sīku spekulāciju. Taču tas viss nav īpašas uzmanības vērts.

Tikai tur tie divi gan. Viņi nekustīgi stāv koku ēnā. Pēc izskata tie ne ar ko neatšķiras no puišiem, kas staigā pūlī. Arī ģērbušies stipri raibi. Šauras, apspīlētas bikses ar milzumplatiem galiem un platām, inkrus- tētām siksnām, atpogāti krekli, raibi lakati ap kaklu, galvā mazas žokej cepurītes ar apgrieztiem nagiem. Smēķē, pa brīžam klusi sarunājas. Un, liekas, šķielē uz manu pusi, Kāpēc arī viņi negrozās pūlī, neklaigā, neaiztiek citus, nesmejas kopā ar pārējiem? Un kāpēc neviens neiet viņiem klāt? Vai gan mazums iemeslu, kāpēc! Varbūt viņi gaida savas meitenes?

Nu, lūk, klāt arī Gala! Viņa parādās man līdzās pēkšņi. Uz pleciem viņai viegls apmetnis, mugurā skaista, tumša kleita ar spīguļiem, granātu virkne ap (kaklu, ausīs lieli auskari — arī granātu. Acis izkrāsotas un noslēpumaini spulgo. Gala ir ļoti skaista, tikai viņas skaistums ir pārāk uzkrītošs, izaicinošs, tīši demonstrēts.

—    Sveicināts, dārgais Odesas viesi, — viņa saka mazliet zobgalīgi un sniedz man roku.

Viņas pirkstā mirgo gredzens. Pie zelta kātiņa karājas trīs briljantiņi kā tris odziņas. Tas pats gredzens!

—    O, mademuazel! Jūs apburīga, — es saku un tīksminos par viņu bez kādas izlikšanās. — Vai var iet ārā uz šitā laukuma? Es nostāšos ceļos un lūgšu jūs piedošana.

— Paskat tik! Tātad jūs esat nogrēkojies? — Viņa smaida tik šķelmīgi, ka es vienu mirkli jūtos pavisam nelāgi.

—    O jā! Nogrēkojos. Pret jums.

—          Stāstiet taču! — Gala novicina roku un uzmet man dīvainu, vērtējošu skatienu.

—           Bet vai jūs pēc tam nedzīsiet mani projām? — es apprasos jau bez akcenta, tā sakot, skaidrā krievu valodā.

Gala tik skaļi smejas, ka citi sāk uz mums skatīties.

—          Es visu laiku gaidīju … kad jums … apniks … — viņa saka un smejas atņemdamās. — Atradis, kur tēlot… Odesā… _

Esmu apmierināts. Gala nedomā skaisties un arī, šķiet, ir apmierināta.

—           Iesim projām no šejienes, — viņa saka un paņem mani zem rokas.

Izejam uz Deribasa ielas. Pa platajām ietvēm plūst gājēju straume. Troksnis, izsaucieni, smiekli. Liekas — šeit apūsties un papriecāties sanākusi visa Odesa.

Gala mani ieved kādā sānielā. Visapkārt jau valda klusums, ir tukšs un tumšs. Uz akmens plāksnēm skaļi klaudz mūsu soļi.

—    Vai jūs ilgi paliksiet te, pie mums? —jautā Gala.

—          Man vispār negribas braukt no šejienes projām, — es atbildu.

—    Vai tiešām esat iemīlējies?

Gaļas balsī jūtama ironija.

—    Vai tad jūs neesat pie tā pieradusi?

—    Pat apnicis. — Gala liekulīgi nopūšas.

Šai brīdī sadzirdu mums aiz muguras ātrus soļus. Nāk vairāki cilvēki. Steidzas.

Atskan svilpiens.

—    Ei, puišeli! — kāds uzsauc.

Es atskatos. Mums dzenas pakaļ bariņš puišu, kādi pieci cilvēki. Pie manis pienāk gara auguma plecīgs puisis raibā kreklā, uz pleciem uzmesta žakete. Tas taču ir tas pats, kas stāvēja pie teātra zem koka, tikai nez kādēļ bez žaketes.

—           Uz kurieni tu šļūc ar mūsu Halku? — viņš nekautrīgi noprasa, runādams ar jūtamu ukraiņu akcentu. — Klenderi, tu… Vai arī es kaut ko nesaprotu?

Pārējie mēģina mani ielenkt. Es pakāpjos atpakaļ līdz mājas sienai.

—    Nevajag, zēni, — Gala tā nedroši ierunājas.

—    Pazūdi, — garais puisis viņai pavēl. — Te būs vīriešu runāšana.

—    Kaut ko tu nesaproti gan, — os viņam saku pēc iespējas mierīgi, — vajadzēs paskaidrot.

—    Šis vēl vankšķēs, — atskan kāda cita balss.

—    Vai kausimies? — es jautāju.

—    Ha! Šis kaušoties! — garais ņirgājas. — Dzirdējāt? Krupi! — Viņš griežas pie manis. — Tūlīt mēs tevi izķidāsim; vai saproti?

Pēkšņi pamanu kādas rokas atvēzienu. Rokā sažņaugts nazis. Oho! Es saķeru šo roku, prasmīgi izgriežu un ar plaukstas sānu spēcīgi iesitu. Puisis bļaudams noveļas uz bruģa. Varu būt drošs, ka pēc šāda sitiena viņš tālākajā notikumu gaitā nespēs iejaukties. Pārējie metas man virsū.

Es krītu un tai pašā acumirklī ar abām kājām iesperu garajam puisim pa vēderu. Sitiens ir briesmīgs. Puisis saliecas, krūtis, pie ceļiem piespiedis, lēni noslīgst zemē un ar muti kampj gaisu. Tūlīt pat saņemu no kreisās puses asu, taču ne visai prasmīgu belzienu pa vaigu.

Pieiecu kājās. Tagad manā priekšā ir trīs. Garais lādēdamies vārtās pa zemi. Piecelties viņš nespēj. Otrs puisis guļ pie nama sienas un klusi kunkst.

Bet es metos uz prieķšu. Mani pārņēmis niknums. Divi atlec sāņus. Bet trešais nokļūst manā dzelžainā apkampienā. Kāds no mugurpuses sit man pa muguru. Es apgriežos, un otrs sitiens ķer puisi, kuru esmu cieši iemiedzis rokās. Viņa ķermenis sašļūk. Dziļa bezsamaņa. Palaižu roku vaļā. Tūlīt atvairu jaunu sitienu. Šai mirklī ielas galā parādās automašīna. Žilbinoša prožektoru gaisma, motoru rūkoņa un spalgi, biedējoši sirēnas kaucieni.. .

Pametu acis apkārt. Gala izbīli piespiedusies pie sienas. Es saķeru viņu aiz rokas un ierauju tumšajā nama vārtu telpā. Tā tik vēl trūka, iai mēs abi nokļūtu milicijā! Esam nonākuši kādā pagalmā, pārskrienam tam pāri, un es ar brīkšķi atrauju vaļā durvis, virs kurām piestiprināts blāvs lukturis. Mums aiz muguras, uz ielas,

dzirdami svilpieni. Skaidrs, tā ir patrulējošā milicijas mašīna. Mēs ar Galu apskatāmies apkārt. Augstu pie griestiem deg spuldzīte. Mēs atrodamies kāpņu telpā pie parādes durvīm. Pretī ir izeja uz ielu.

—    Jūs gan esat īsts vīrietis, — atzinīgi saka Gala.

—    Ar jums kopā nav jābaidās.

Viņas balss skan mierīgi un pat mazlietiņ jautri. Liekas — tur, uz ielas, viņa nemaz nebija tik pārbijusies, kā man šķita.

— Bet vai ar jums kopā nav jābaidās? — es jautāju.

Gala pasmīn.

—          Jums nē. Un jūs šodien esat nodrošinājis trīs slimības lapas, tas nu ir skaidrs.

— Bet neko citu es neesmu nodrošinājis?

— Vai tad es neesmu sieviete? — Gala smaida.

—    Varbūt domājat, ka es spēju palikt vienaldzīga?

Viņa paceļas pirkstgalos un maigi apskauj manu

kaklu.

Pēkšņi man ienāk prātā viņas dīvainais skatiens, kad tikāmies, un divi nerunīgie stāvi koku ēnā pie teātra. Jā, ir par ko padomāt.

Es klusēdams nopurinu bikses, sakārtoju jaku, pieglaužu matus un pagriežos pret Galu.

—          Kāds es izskatos? Vai jums nav neērti iet man blakus?

—          Tagad man ne uz kurieni nav neērti iet jums blakus.

Viņa izņem no somiņas mutautu un, atkal pacēlusies pirkstgalos, sāk uzmanīgi slaucīt man vaigu. Vaiga kauls sāpīgi smeldz.

—          Zināt ko, man gribas aiziet uz kādu vietu, — es saku. — Tikai nezinu, kā tur var tikt. Jūrnieku inter- klubs. Vai jūs tādu zināt?

—          Un kā vēl! — atsaucas Gala. — Ejam! Viss tiks izdarīts.

Mēs izejam uz ielas. Man sāp mugura, taču es to neizrādu.

Nonākam krastmalā. Uz abām pusēm stiepjas Piejūras bulvāris. Mums tieši priekšā uz laukuma vientulīgi stāv Rišeljē — Odesas dibinātāja piemineklis. Rišeljē drūmi lūkojas uz jūru un uz slavenajām kāpnēm, kas līdzīgi viļņiem ■ noslīgst lejup līdz ostai, uz platajām, skaistajām, simt deviņdesmit divus pakāpienus garajām kāpnēm, kuras, manuprāt, pazīst visa pasaule.

No mums pa labi spīd interkluba ugunis, tā logi ir Piejūras bulvāra pusē. Pa kluba logiem skan mūzika.

—    Tūlīt tev būs viss, — spiezdamās man klāt, saka Gala. — Vai arī es neesmu «mademuazele Gala».

Pieejam pie kluba. Gala kaut ko pačukst cilvēkiem, kas stāv pie ieejas, un mūs acumirklī ielaiž.

Klubā ir skaisti, jautri, trokšņaini. Zālē dārdina orķestris. Pie bāra letes un bufetē drūzmējas jūrnieki, kopā ar viņiem ir krāšņi ģērbušās sasārtušas meičas, turpat ir arī puiši ar moderrii gariem matiem, ģērbušies raibos kreklos un biksēs ar ārkārtīgi platiem galiem. Jūrnieku vidū daudz ārzemnieku, tos var pazīt pēc sejām, pēc jaku fasoniem, pēc sarežģītajiem uzšuvumiem uz piedurknēm.

Mēs ieejam zālē. Pa ceļam apskatu sevi spogulī. Taisnību sakot, nekāds labais izskats man nav. Uz vaiga izplūdis rūsgani violets zilums, kuram stiepjas pāri sarecējušām asinīm klāta skramba, jaka nosmērēta un saburzīta, bikses arī tāpat. Ek, ko tur!

—    Varbūt pamīņāsimies? — Gala ierosina. — Vai ko citu?

—    Katrā ziņā pamīņāsimies, — es jautri atbildu. Viņa strauji uzliek roku man uz pleca.

Orķestris dārdina, cik jaudas, gluži kā ekstāzē. Ar mikrofonu rokā pa mazo estrādi šaudās nosvīdis puisis melnā, viduklī pieguļošā frakā, viņa apdullinoši skaļās gaudas nav iespējams saprast, bet nav jau arī vajadzīgs. Zālē līksmība un skaļi smiekli. Ak tu kungs, ko tik te visu nedejo šīs trakās mūzikas pavadībā! Es ar acīm meklēju Ļenu.

Are, kur ir! Dejo ar kādu ārzemju jūrnieku. Kur tad viņas kavalieris? Ahā, re, kur nāk, pieiet pie Ļenas, atrauj nost no jūrnieka un cienā ar saldējumu. Es no sava auguma augstumiem visu varu labi pārredzēt. Nu, tagad, šķiet, ir pats īstais laiks.

—    Oho! Ko es redzu! — es saku. — Mana māšele!

—    Tu te esi kopā ar māsu? — brīnās Gala.

Viņa ļoti viegli un dabiski pārgājusi uz «tu». Galu galā tik daudz esam kopā pārdzīvojuši.

—   Nūja, — es atbildu. — Māšele ir burvīga. Tūlīt es tevi ar viņu iepazīstināšu.

Taču, izrādās, tas nemaz nav tik vienkārši. Kad mēs dejodami beidzot esam aizspraukušies līdz Ļenai un viņas kavalierim, viņi savus saldējumus jau pieveikuši un pašlaik aizrautīgi dejo. Puisis jūsmīgām acīm neno vērsdamies raugās Ļenā. Viņa ir pietvīkusi, rudie mati izklaidus guļ uz pleciem, bet šaurās ādas biksēs ieģērbtais lokanais augumiņš veido neiedomājamas kustības, kaut ko jau pavisam pārmodernu. Interesanti zināt, kur gan viņa to visu samācījusies. Man nāk smiekli.

— Ei! Ļenka! — es uzsaucu.

Ļena ierauga mani, pārtrauc dejošanu un velk savu kavalieri pie mums. Mēs iepazīstamies.

—    Goga, — puisis nosauc savu vārdu.

Ar Galu viņi, izrādās, jau pazīstami.

—    Čau, Goga! — Viņa smaida, bet es ievēroju, ka šī satikšanās viņu diez ko vis neiepriecina.

Arī Goga viņai atbild diezgan atturīgi.

—   Vitālij, kas tev noticis? — Ļena sasit plaukstas, aplūkodama manu krāšņo zilumu.

Es bezrūpīgi atmetu ar roku.

—   Nokritu, — es saku. — Līdzenā vietā paslīdēja kāja. Tā man kādreiz gadās, tu jau zini.

—    Kāvies, ja? — Ļena nerimstas. — Vai nav tiesa? — Viņa griežas pie Gaļas.

—    Šausmīgi steidzos uz satikšanos, — es ātri nosaku. — Gala mani tādu jau saņēma.

—    Kā tad, — Gala jautri apstiprina. — Un tāds viņš man ļoti patīk. Vai arī es no vīriešiem neko nesaprotu.

Mēs vēl kādu laiku dejojam. Galu vienā laidā sveicina, reizēm gluži nekautrīgi. Kāds puisis pat mēģina aizvest viņu no manis projām, taču Gala ne visai droši atsakās. Puisis uzmet man ļaunu skatienu. Ir gan grūti būt šīs «mademuazeles Gaļas» kavalierim! Tik vien trūkst kā viņas dēļ piedzīvot vēl vienu kautiņu. Bet tas pirmais, man liekas, nepavisam nebija sācies stihiski. Droši vien «Haločka» bija nolēmusi mani pārbaudīt ar saviem paņēmieniem. Bet interesanti zināt, kādēļ gan viņai to vajadzēja.

Pēc kāda laika mēs visi ejam uz bufeti.

Dzeram vīnu, piekozdami ābolus un konfektes.

Tad Ļena pieceļas no galdiņa.

—    Ak, kā es esmu nogurusi, — viņa saka.

—    Pavadi dāmu, Gogočka, — mīlīgā balsī pavēl Gala.

—          Vai tad tu nebaidies te palikt? — viņš ņirdzīgi apjautājas.

—    Nē, Gogočka, — Gala atbild tai pašā tonī.

—    Es eju. Vitaļka, nepaliec vēlu!

Meitenes mīlīgi atvadās. Ļenas kavalieris velkas viņai nopakaļ.

—          Tev ir māšele uz goda, — Gala ieminas. — Un jūs esat kolosāli līdzīgi.

—    Jā, tā jau saka. — Es pamāju ar galvu.

Mēs atkal ejam uz zāli, kur dārdina orķestris. Pūlī vairākkārt pazib puisis, kas gribēja aizvest projām Galu. Liekas — viņš mūs uzmana. Katram gadījumam vajag paturēt viņu prātā. Klusībā atzīmēju vēl kādu savādu apstākli. Liekas — Gala pavisam nopietni izbijusies no šī puiša. Toties par viņas izbailēm tur kautiņa laikā es neesmu pārliecināts. Tātad tomēr ir kāds, no kura viņa baidās pa īstam.

Mēs vēl ilgi dejojam. Un ilgi ap mums valda jautrība un smiekli. Jūrnieki prot atpūsties. Gala ir satraukta un met uz mani izteiksmīgus skatienus. Taču es nez kādēļ saviem panākumiem sevišķi neticu. Izrādās, ka viņa ir daudz viltīgāka un noslēgtāka, nekā biju domājis. Bez tam man ir tāda sajūta, ka es nez kādēļ esmu viņai vajadzīgs.

—    Vai tev te patīk? — Gala jautā.

—    Ļoti, — es atbildu. — Kaut gan… ne viss.

—    Kas tad nepatīk?

—          Piemēram, tas puisis, kas gribēja ar tevi čukstēties.

Gala smaida.

—    Jau esi greizsirdīgs?

—    Drusciņ esmu.

—           Nevajag! Tas, mīļais, nav īstais gadījums. Tas… Ai, nepiemini Seņečku! Negribu viņu ne redzēt.

—    Toties Seņečka, liekas, grib.

—    Gan tā gribēšana pāries ..,

Gaļas seja piepeši kļūst ļauna un noraizējusies. Tādu vēl nebiju viņu redzējis. Viņa gan tūlīt pat attopas un atkal sāk smaidīt.

—          Vai sāp? — viņa maigi apjautājas un ar roku noglāsta manu vaigu.

Jā, Gala viegli var sagrozīt galvu jebkuram puisim, un, ja viņa vēlāk to pametīs, tas skatīsies uz sāncensi tāpat kā šis Seņečka uz mani. Bet varbūt te ir vēl kas nopietnāks?

Vēlu vakarā mēs ejam projām no interkluba. Gala pa kādām nemanāmām durvīm izved mani pagalmā.

—    Kāpēc tā? — es brīnos.

—          Vai tad tev vajadzīgas vēl kādas sastapšanās? — viņa zobgalīgi apjautājas. — Varbūt tu domā, ka par katru zilumu tev kāds samaksās?

Mēs ilgi ejam pa tukšajām, pustumšajām ielām. Gala dzīvo tālu, uz Lielā Fontāna pusi, mazā koka namiņā. Pie vārtiņiem mēs atvadāmies.

Es mēģinu Galu apskaut, taču viņa negaidot izlokās un stingrā balsī saka:

—          Neaiztiec! Gan jau. Pašlaik man ir lielas bēdas. Esmu zaudējusi mīļu cilvēku.

—    Viņš tevi pameta? — es sašutis jautāju.

—          Nē. Viņu … nogalināja. Domā, tā nevar būt? Tad zini, ka var gan! — Un viņa klusi, pat domīgi piebilst: — Arī mani… var.

Pēkšņi viņa saķer mani aiz rokas, piekļaujas man klāt un čukst kā drudzī:

—          Tu mani neatstāsi?… Kaut vai vienu nedēļu neatstāsi? … Nu, zvēri man! …

Viesnīcā pārrodos pavisam vēlu.

Pa ceļam vēl iegriežos pārvaldē un sazvanos ar Maskavu. Mūsu dežurants man paziņo:

—          Saņemtas šifrētas ziņas no Puņežas. Otkaļenko atradies. Dzīvs. Bet viņa objekts aizbraucis pie jums uz Odesu. Tā ka ņemiet to vērā!

—    Kas noticis ar Otkaļenko?!

—          Izdarījis muļķības. Nav noturējies. Pārsteidzies, Rītdien saņemsiet sīku ziņojumu. Pagaidām viss.

VIII nodaļa

KĀDAS ĒNAS

No rīta Ļena saka:

—          Tūlīt pie manis atnāks Goga. Pakavējies kādu laiku kabinetā, ja?

Es pasmaidu.

—   Laikam baidies no sava kaislīgā pielūdzēja?

Ļena neatbild, tikai nicīgi parausta plecus.

—          Ņem vērā, ka es protu ne tikai dejot vieni Lai tik pamēģina …

—          Un pamēģinās arī, vari būt droša. Tas puika Ir no tādiem.

—   Jo ļaunāk viņam pašam.

—    Un arī mums. Ja tu viņu stipri aizvainosi.

—          Pacentīšos vispār neaizvainot. Un tu nebūt neesi man vajadzīgs tādēļ, lai mani aizstāvētu.

—   Bet kādēļ tad?

—          Saproti, — Ļena domīgi saka, skatīdamās laukā pa logu. — Vakar, kad mēs nācām no interkluba, viņš pateica tādu dīvainu frāzi: «Lai tavs brāļuks turas tālāk no tās meitas, citādi viņam var nodarīt kaut ko baigi nelabu.» Es plijos virsū, lai pasaka skaidrāk, bet viņš neparko ne. «Pateikšu tikai viņam pašam,» viņš saka. «Tā nav sieviešu darīšana.» Saproti, grib iztaisīties par briesmīgi svarīgu personu.

—          Un līda bučoties, vai ne? — es jautāju, mazdrusciņ juzdams pat tādu kā greizsirdību.

—    Vai tad tu pats pie Gaļas nelīdi? — Ļena smejas.

—          Mēģināju, — es atzīstos. — Un redz, kas no tā iznāca…

Es atstāstu savu dīvaino sarunu ar Galu pie viņas mājas vārtiņiem.

—          Var redzēt, ka viņa no kāda baidās, — es beigās saku. — Visdrīzāk ticams, ka no tiem, kas nogalinājuši viņas iemīļoto. Acīmredzot to pašu Kļačko. Un tur ir iejaukts Zurihs. Tā ka tavs Goga var mūs uzvest uz kādām pēdām vai vismaz dot par viņu kaut kādu mājienu. Paldies arī par to pašu.

Ļena purina galvu.

—          Diez vai. Viņš tiešām ir tikai knislis un pārtiek no baumām. Tomēr tev vajadzētu ar viņu aprunāties!

—    Jā, protams, — es piekrītu.

Šai brīdī zvana telefons. Es noceļu klausuli un pazīstu Staša šķelmīgo balsi.

—    Vai brāļuks? Sveiks! Kā labi dusējāt?

—    Lieliski. Sveiks, Stāsi!

Ar šo majoru mums nodibinājušās apbrīnojami vienkāršas un draudzīgas attiecības. To es saprotu, tas ir priekšnieks.

—           Es ceru, pagaidām jums neviens Odesā nav pāri nodarījis? — Stasis apvaicājas. — Pareizāk sakot, tev. Par māšeli es esmu lietas kursā.

—           Man jau mēģināja gan. Taču, liekas, pāri nodarīju es. Pie tam nopietni. Droši vien tas ir pat ierakstīts pārskatā.

—          Tiešām? — Stasis kļūst uzmanīgs. — Varbūt trim džentlmeņiem uz Grieķu ielas?

—          Iespējams. Es vēl labi nepārzinu jūsu ģeogrāfiju. Kad aiziešu, ziņošu visos sīkumos.

—    Vai mašīnu aizsūtīt?

—          Pagaidām vēl ir kājas. Būšu pie jums apmēram pēc pusotras stundas.

—    Labi, — saka Stasis. — Gaidu.

Es nolieku klausuli un uztveru Ļenas skatienu.

—    Vai no Maskavas viņiem nekā nav? — viņa jautā.

—          Šodien paši piezvanīsim uz turieni, — es atbildu pēc iespējas mierīgi.

Es nedrīkstu Ļenai stāstīt to, ko pagājušo nakti uzzināju no dežuranta, labāk jau pagaidām nervozēšu viens pats.

Šai mirklī atskan pieklājīga klauvēšana pie durvīm. Es eju projām. Ir atnācis Goga. Kādu laiku dzirdu tikai viņa balsi un murdoņu viesistabā un Ļenas jautro čivināšanu. Nekādas citas skaņas nesaklausu. Acīmredzot Goga uzvedas pavisam pieklājīgi. Tad Ļena atver durvis un skaļi man saka:

—          Vitālij, lūdzu, ienāc pie mums! Goga grib tev kaut ko pateikt.

Laiski staipīdamies, it kā viņa būtu mani pamodinājusi vai atrāvusi no kāda darba, ieeju kabinetā. Goga, mani sagaidīdams, pieceļas no krēsla. Tagad es varu viņu kārtīgi apskatīt dienas gaismā.

Viņš ir kalsnējs un gara auguma, lai gan jūtami

mazāks par mani, seja smalka, melnīgsnēja, asi veidotas lūpas, biezas uzacis un atpakaļ atsukāti melni, gari mati gandrīz vai līdz pleciem; platā vaigubārda stiepjas pāri iedegušajiem vaigiem. Viņš ģērbies šaurās biksēs un raibā kreklā tāpat kā vakar. Taču šodien viņa tērpu papildina zila džinsa auduma jaciņa ar metāla pogām, eleganti izceļot tievo vidukli un platos plecus. Neko teikt, skaists puisis. Tomēr Gogas melnajās, izvelbta- jās acīs es pamanu dīvainu nemieru un nedrošību, lai gan viņa kustības ir visai izlaidīgas. Vārdu sakot, viņš tik tiešām ir sika vienība — un laikam gan reti kāds viņu respektē.

—    Čau! — Goga saka un tīšuprāt cieši spiež manu roku. — Klausies, ko es tev teikšu! Odesa tevi sagaida ar aplausiem. Kur tad tu to Galu nocopēji, tu maigais, sprogainais iemīlējies zēn? Interesanti zināt.

—   Bija izlikta apskatīšanai komisijas veikalā, — es pašapmierinātā tonī paziņoju. — Un kas tad ir? Otru tādu skaistulīti es Odesā neesmu sastapis!

—   Ha! — Goga sāk pliķēt pa saviem apspīlētajiem gurniem. — Nē, tu nu gan esi galvu saspiedis! Vai apdauzīts! Klausies, ko es tev teikšu! Tu neesi izvēlējies īsto kārti. To tev saka Goga. Vai skaidrs? Izbeidz, kamēr nav par vēlu! Es tevi lūdzu.

—    Kāpēc tad tā?

—    Galka ir no zināmām. Vai saprati?

Es pavisam neliekuļoti atbildu:

—    Nekā nesaprotu. Paskaidro, lūdzu!

—    Kolosāli! Viņš nekā neesot sapratis; vai dzirdat? Nu tad paklausies! Teikšu vienīgi tavas māšeles dēļ. — Goga uzmet Ļenai izteiksmīgu, gaužām dedzīgu skatienu. — Lai viņai vēlāk nav par savu brāli jāraud. Man būs sāpīgi to noskatīties.

—    Labi. Pūcē tālāk, — es viņu skubinu.

—    Tad nu tā, lai tu zinātu! — Goga sataisa noslēpumainu seju un sāk runāt klusāk: — Galkai bija viena spīdoša pazīšanās. Kolosāls onkulis. Tūkstošu īpašnieks. Es viņu redzēju. Stāsta, ka šā dēļ viņa pametusi savu trieciennieku Grišku. Vīru. Bet pēcāk pati palikusi ar garu degunu. Un nolēmusi skaisti atriebties. Šitā dumjā zostiņa.

—    Nu, vai zini…

—    Aizveries! Es vēl neesmu beidzis, — Goga augstprātīgi mani pārtrauc. — Nesen pie viņas bija atšāvies no Krievijas viens tāds nepilnīgs. Viņas jaunais kadrs. Bet pēc tam, kā stāsta, šis personāžs tajā spēlītē novinnējis divus metrus apakš zemes. Arī Galkai tagad tiks gandēta dzīve. Lai mani pērkons nosper, ja tas tā nav! Nu, vai tev pielēca? «Aplam gan jūs ķerat, grāfiene!»

—    Uz kā tad viņa uzķērās?

—    Uz zelta, — Goga noslēpumaini atbild.

Es jūtu, ka viņš vairāk nekā nezina.

Pārvaldē Stasis mūs sagaida trokšņaini un priecīgi. Apaļajā sejā viltīgi spīd mazās actiņas, bet druknais, nelielais augums gluži kā ar dzīvsudrabu pieliets un ne mirkli nespēj nosēdēt mierā.

Tepat ir arī Ļova. Viņš ir kautrs un nerunīgs kā arvien, sēž nomaļus uz dīvāna un šķirsta papīrus. Viņš draudzīgi pamāj mums ar galvu, taču es pamanu viņa lielajās acīs neizprotamu satraukumu.

—    Sveicināti, sveicināti, — Stasis mundri saka. — Mēs esam sagatavojuši jums brīnišķīgus jaunumus. Kā labi gulēji, māšelīt? — Viņš pievēršas Ļenai un nez kādēļ raugās viņā līdzjūtīgi. — Tev tādas apsarkušas actiņas.

Tagad arī es ievēroju, ka Ļena izskatās nogurusi un tāda kā neizgulējusies. Nesenā jautrā izteiksme nemanot no viņas sejas nozudusi, bet acīs iezagušās bažas un nepacietība. Dīvaini. Es taču vēl neesmu viņai nekā par Igoru sacījis. Tātad bažām ir kāds cits iemesls.

—    Es gulēju labi, un vispār viss ir labi, — Ļena nīgri atbild un nepacietīgi jautā: — Kādus jaunumus jūs esat mumis sagatavojuši?

Šai mirkli viņas slaidais augums saspringst, lai gan rokas nevērīgi sabāztas pārmoderno ādas bikšu kabatās, bet galva ar rūsgano matu gubu atmesta un Viss viņas izskats, kā varētu likties, pauž bravūru un pašapziņu. Ļemas balsī un skatienā es tomēr pamanu tādu kā bezspēcību, nu, gluži vienkārši ciešanas, un viņai jau vairs nav spēka tās slēpt. Vai Ļena patiešām nojauš nelaimi? Kā tas tā var būt, velns lai parauj!

—    Tūlīt es visu noziņošu, kā pienākas, —• Stasis mundri saka, iedams pie seifa un, šķiet, Ļenas noskaņu nemanīdams. — Divi ļoti svarīgi ziņojumi no Maskavas. Sēdieties taču! — Viņš attopas, pēkšņi ievērojis, ka mēs kā sastinguši stāvam kabineta vidū. — Sēdieties! Jums taču lielākiem laikam vairs nav jāaug. Sevišķi jau tavam mīļajam brālītim ne.

Mēs apsēžamies. Bet Stasis izņem no seifa papīrus un atgriežas pie galda.

—    Nu tā, — viņš saka un izvieto papīrus sev priekšā uz galda. — Stāstīšu visu pēc kārtas. Pirmkārt Maskava paziņoja, kādas vēstis saņemtas no Puņežas ..,

Es neviļus paskatos uz Ļenu. Viņa sēž taisni, nekustēdamās, ar rokām ieķērusies krēsla elkoņbalstos, it kā grasītos lēkt kājās, bēgt kaut kur projām, un nenolaiž acis no Staša. Mute pavērta kā bērnam.

—    … No Puņežas, — Stasis atkārto. ««- Ceru, jūs šādu pilsētiņu pazīstat?

—    Un kā vēl, — es strupi atsaku. — Kas tad tur notiek?

—   Jūsu darbiniekam tur drusku misējies. Protams, par tādām lietām mums pašiem jāsamaksā. Nu, tad klausieties! Jāsaka, ziņojumā viss sīki pastāstīts.

Viņš sāk lasīt. Lūk, ko mēs uzzinām.

Igors, no rīta ieradies apgabala centrā, nekavējoties iepazinies ar visiem materiāliem Kļačko noslepkavošanas lietā. Līdz tam laikam to jau bijis sakrājies krietni daudz. Vietējās kriminālās meklēšanas darbiniekiem izdevies noskaidrot, kādi cilvēki stacijā redzējuši Kļačko, kad viņš iebraucis no Kuibiševas. Stacijā neviens nav viņu sagaidījis, un viņš interesējies, kad iet vietējais vilciens uz Puņežu. Pašā Puņežā, kā Igors jau bija domājis, diezgan ātri izdevies noskaidrot, pie kā bijuši viesi no citām pilsētām. Izrādījās, ka šāds cilvēks ir kāds Pjotrs Gorohovs, turienes kokizstrādā- jumu fabrikas strādnieks, agrāk divas reizes tiesāts par laupīšanu. Pēc Kļačko noslepkavošanas viņš nozudis. Viņa sieva paziņojusi, ka Pjotrs aizbraucis pie radiem uz Voroņežu. Taču pārbaudē konstatēts, ka tur viņš nav ieradies.

Tai pašā dienā Igors izbraucis uz Puņežu. Tur viņš nolēmis, ka pats aprunāsies ar Gorohova sievu, un viens devies pie viņas uz mājām. Puņežas daļas darbinieks, kas Igoru sagaidījis, bija devis padomu to nedarīt. Māja bija aizdomīga, vēl nebija izdevies noskaidrot visus Gorohova sakarus, nebija vēl skaidri arī apstākļi pašā mājā. Taču Igors palicis pie sava. Ziņojumā bija īpaši uzsvērts, ka kapteinis Otkaļenko bijis ārkārtīgi nervozā noskaņā un ļoti steidzies ar izmeklēšanu. Tonakt Igors viesnīcā nav atgriezies.

No rīta Gorohova mājā neviens nav atrasts. Māja bijusi tukša. Palikušas vienīgi nikna cīniņa pēdas un asiņu traipi uz grīdas. Meklēšanai visu dienu nav bijuši nekādi rezultāti. Bet vakarā raudādama uz daļu atskrējusi Gorohova sieva. Tur viņai uznākusi sirds lēkme. Atsaukts ārsts. Uz sievietes miesas atrastas sitienu pēdas. Viņa atguvusi samaņu tikai pēc krietna laika un tad varējusi paziņot sekojošo.

Tikai dažas minūtes pēc tam, kad Igors bija ieradies pie viņas, pārnācis mājās vīrs ar diviem nepazīstamiem cilvēkiem. Visi bijuši stipri piedzēruši. Sācies kautiņš. Aizskriet no mājām viņa vairs nav varējusi. Igors divus, liekas, bija ievainojis, bet pats saņēmis naža dūrienu un vēl sitienu ar smagu priekšmetu no mugurpuses. Pēc tam Igors bezsamaņas stāvoklī aizvilkts uz pamestu šķūni upmalā, turpat ieslēgta arī viņa. Kā stāstījusi Gorohova, vīrs un viņa draugi taisījušies nekavējoties atstāt pilsētu. Visu nakti viņa aprūpējusi Igoru, bet vēlāk pavisam nomocījusies aizmigusi. Atguvusies tikai pievakarē. Arī Igors tāpat. Viņi tai šķūnī gandrīz nosaluši. Ar pūlēm sasaukusi kaimiņus un tūlīt atskrējusi uz daļu.

Milicijas darbinieki nekavējoties steigušies uz to šķūni, kur arī atraduši ievainoto Otkaļenko. Viņš tūlīt aizvests uz slimnīcu. Steidzama pārbaude stacijā apstiprinājusi, ka visi trīs noziedznieki iepriekšējā vakarā aizbraukuši no pilsētas. Turklāt viens no viņiem, domājams, pats Gorohovs, nopircis biļeti līdz Odesai. Kasiere ievērojusi, ka viņiem bijis klāt daudz naudas. Pārbaudot vilcienu, kuram bijis tiešas satiksmes vagons līdz Odesai, Gorohovs tur nav atrasts. Jādomā, aizbraucis līdz apgabala centram, viņš nolēmis ar šo vilcienu tālāk nebraukt, jo ir noziedznieks ar lielu pieredzi. Droši vien Gorohovs ir arī Kļačko slepkava. Darbs šai virzienā tiek turpināts ar apgabala kriminālās meklēšanas darbinieku spēkiem.

Tālāk ziņojumā bija uzdotas Gorohova pazīmes. Beigās norādīts ņemt vērā, ka iespējama viņa ierašanās Odesā, un izteikts pieņēmums, ka viņš meklē satikšanos ar Zurihu.

Atsevišķi bija pievienota izziņa, kas liecināja, ka agrāk Zurihs tiesāts par plaša mēroga piesavināšanos Kuibiševas celtniecības organizācijās, kur viņš ilgāku laiku bija strādājis. Pievienota arī izziņa par Gorohova iepriekšējiem sodiem un sodu izciešanas vietām. No šīm izziņām bija secināms, ka Zurihs un Gorohovs kādu laiku atradušies vienā un tai pašā kolonijā.

Pēdīgi Stasis lasīšanu beidz.

Es skatos uz Ļenu. Viņa vēl aizvien sēž tikpat nekustīgi, saspringti, ar garajiem pirkstiem pieķērusies pie krēsla elkoņbalstiem. Tagad viņai lūpa iekosta zobos un acis samiegtas, it kā sargoties no dūmiem.

Stasis paceļ skatienu no dokumentiem un nobažījies jautā:

—   Kas tev kaiš, māšelīt? Vai kapteinis Otkaļenko gadījumā nav tavs vīrs?

Ir nu gan tie kriminālās meklēšanas puiši, nav taču iespējams neko no viņiem noslēpt!

—   Nē, — Ļena atbild aizsmakušā balsī un novērš acis.

Tad viņa izņem no bikšu kabatas cigaretes un aizsmēķē. Lai izņemtu cigarešu paciņu, viņai jāizstiepj kāja un jāatspiež mugura pret krēsla atzveltni, un mēs neviļus vērojam viņas kustības.

Stasis pievērš skatienu man, un es nepacietīgi atbildu uz viņa mēmo jautājumu:

—   Nē jau, nē! — Un, brīdi klusējis, piebilstu jau gluži citā tonī: — Otkaļenko ir mans… un viņas draugs.

Taču apbrīnojamais Stasis, šķiet, visu saprot. Ļova, starp citu, arī. Viņa melnās acis līdzjūtīgi raugās uz Ļenu. Šie cilvēki gaužām labi zina, ko mūsu darbā nozīmē zaudējumi, risks un draudošas briesmas.

Manuprāt, viņu jūtīgums ir rada tam, kāds frontē bija kareivjiem, kurus tāpat gaidīja sievietes — reizēm pavisam tuvu un arī tāpat kauju ugunīs.

Bet Stasis jau sadrūmst un aprauti nosaka:

—    Labi. Atlikt! Vēlreiz nosaukšu tā Gorohova pazīmes. Klausieties!

Šoreiz viņš lasa pavisam lēni. Bet es mēģinu pēc «mutiskā portreta» iztēloties šī bandīta izskatu.

—    Bet tagad, — saka Stasis, — nākošais paziņojums. Maskava pārraidīja ziņas no Saratovas, no Rogozina. Kāds Nikolovs… liekas, tev viņu vajadzētu pazīt, — Stasis pamāj uz manu pusi (ak tu tētīt, es lai nepazītu Nikolovu!), — tātad Nikolovs, — Stasis atkārto, — saņēmis vēstuli 110 Zuriha, no Maskavas. Un šis te kungs lūdz Nikolovu, lai neraksta uz Odesas adresi, kuru viņš pats tam iedevis. Šī adrese vairs neeksistējot. Lai rakstot uz to pašu laimīgo Odesu, tikai uz pastu, uz pieprasījumu. Tā tas ir, draugi, un nekā citādi! Vai jūtat?

—    Jūtam, jūtam, — es atsaucos arī pārējo vietā, jo Ļova klusē un Ļena tāpat. — Acīmredzot Zurihs galīgi sarāvis attiecības ar Galu, ja vien… ja vien savās domās nav viņu jau apbedījis.

—    Arī tas ir iespējams. — Stasis pamāj ar galvu. — Pēc visa spriežot, kungam apņēmības netrūkst.

—    Turklāt viņa šo mēģinājusi apvest ap stūri darījumos ar zeltu, — es piebilstu. — Nevis ar šo to citu.

—    Gluži pareizi. — Stasis pamāj atkal. — Bet, brālīt mīļo, ta§ nozīmē arī to, ka Zurihs ir Odesā!

—    Vai drīz atbrauks.

—    Nē, viņš ir Odesā, — Stasis tiepīgi atkārto un pat uzsit ar dūri pa galdu. — Man ir labs deguns, šitos šakāļus es saožu. Vai nav tiesa, Ļovuška? Tu gribi kaut ko teikt vai negribi?

—    JS, jā, — Ļova atsaka. — Gribu. Paldies dievam, pie mUffts ciemos ieradies vēl viens bandīts! Katrā ziņā viņš parādīsies tajā pašā vietā. Kas gan cits viņam atliek?

—   Tiešām, Ļovuška! Tur nu būs nopietni jāpastrādā, ja es esmu pareizi sapratis.

—    Kas tā ir par vietu? Pasakiet taču, — es mudinu.

—    Tur galvenais ir Ļovuška. — Stasis pasmīn. — Tu, lūdzams, nedomā, ka viņš vienmēr ir tik kluss! Viņš katrā vietā ir tāds, kādam jābūt. Vai nav tiesa, Ļovuška? Un tā ij viņa ideja, lieliska ideja. Gan pats redzēsi!

—   To vietu, «— atturīgi piebilst Ļova, — zagļi un citi tamlīdzīgi mūdži sauc nevis šā vai tā, bet par «dieva tā kunga azoti». Eleganta vieta. Parādīsim.

—    Labi, es saku. — Aiziesim uz turieni rīt, ja nav iebildumu! Šodien man satikšanās ar Galočku. Es viņai teicu, ka nemaz nevarēšu vakaru sagaidīt. Bet līdz tam laikam mums jānodara vēl viens delikāts daN biņš.

Tālu aiz Moldavankas kāda jauna nama pagalmā atrodas mums vajadzīgā celtniecības pārvalde, saīsināti — CP, Mēs ar Ļenu ilgi klimstam pa ielām, kamēr to atrodam.

Visu ceļu klusējam, vienīgi palaikam izklaidīgi atbildam viens otram ar «jā» vai «nē» vai ari īsos vārdos iztaujājam garāmgājējus. Es nemitīgi domāju par Igoru, arī Ļena tāpat, par to es esmu pārliecināts. Kā viņš varēja pieļaut tik šausmīgu kļūdu. Kā Varēja rīkoties tik nepiesardzīgi? Igors, vienmēr aukstasinīgais, apdomīgais Igors. Kāpēc viņš bija tā steidzies? Varbūt gribēja drīzāk atgriezties Maskavā pie visām savām nepatikšanām, vai? t Nē, viņš, protams, bija tiecies ātrāk tikt pie Ļenas, viņš nezināja, ka Ļena aizbraukusi kopā ar mani, un domāja, ka viņa gaida. Kaut gan diezin vai tas būs bijis īstais iemesls. Viņam gluži vienkārši nervi vairs nav izturējuši, visi beidzamā laika notikumi viņu sabeiguši līdz pēdējai iespējai. Ek, ja es būtu pie viņa… Kā viņam tagad klājas tur, slimnīcā, vienam pašam? …

Es nespēju atkratīties no šīm sasodītajām domām. Tās mani moka un ne mirkli nedod miera. Tagad taču vajadzētu domāt pavisam par ko citu. Par nez kādu tur Ingu Slvolapu, kas no Gaļinas Kočergas nopirkusi mums jau zināmo jaciņu, un par kaut kādu Bogdanu Teļašu, kas itin kā esot iejaukts divdesmit tonnu ke- ramzīta izlaupīšanā Maskavā. Šādas tādas ziņas par šīm divām personām mums iedeva Odesas biedri. Vadoties no šīm ziņām, es ne par vienu no viņiem sevišķas cerības neloloju. Inga pazīst vienīgi Galu, turklāt nebūt nav viņai tuva draudzene, tādēļ droši vien Gala savus noslēpumus nav Ingai uzticējusi. Bogdans Teļašs savukārt blēžu un šeptmaņu vidū nav tā figūra, lai kaut ko zinātu par Zurihu, nemaz jau nerunājot par to, ka viņam varētu būt ar Zurihu kādi tieši sakari, tas acīmredzot ir pilnīgi izslēgts. Arī toreiz Maskavā Teļašam taču bija darīšana ar pavisam citu cilvēku. Tomēr visas šīs pazīšanās ir jāizstrādā — kaut vai tādēļ, lai varētu tās atmest ar tīru sirdsapziņu.

Kā jau minēju, CP, kas mūs interesē, atrodas dziļi pagalmā neliela glīta nama pirmajā stāvā.

Ļena paliek mani gaidīt uz soliņa pie smilšu kastes, kurā knosās mazuļi. Pagalms pilns saules.

Šodien Ļena ģērbusies īsos, pelēkos svārciņos un slavenajā rudzupuķu zilajā jaciņā, kuru mēs īpaši bijām paķēruši līdzi no Maskavas. Starp citu, viņai šī jaciņa aprīnojami labi piestāv. Mums ar Ļenu darbības plāns ir aptuveni izstrādāts, vadoties no saņemtajām ziņām.

Tātad Ļena paliek sēžam uz soliņa un šķirsta jaunāko Rīgas modes žurnālu. Es ieeju vēsā, patumšā kāpņu telpā, sāku meklēt un taujāt.

Ingu atradu samērā drīz, tāpat arī Bogdanu Te- ļašu. Taču vispirms man vajadzīga Inga. Viņa ir būv- tehniķe un strādā tāmju nodaļā, vienpadsmitajā istabā garā gaiteņa galā. Dodos turp.

Es tūlīt noprotu, kura no sievietēm ir Inga, jo visas pārējās šeit ir krietni vien vecākas.

Inga ir gaužām kalsna gara auguma meitene, melnmataina, neglīta, ar apbrīnojami kustīgu sejiņu kā pērti- ķēnam un možām, tumšām acīm. Man par pārsteigumu un reizē arī prieku, izrādās, ka viņai ir mugurā pazīstamā rudzupuķu zilā jaciņa, artikuls septiņdesmit divi septiņdesmit, kura, lai cik tas liktos dīvaini, piestāv arī Ingai. Es pieeju pie viņas galda un jautri saku:

—    Sveicināta! Ja nemaldos, jūs esat Inga?

Viņa atraujas no tabulām un rokasgrāmatām, paskatās uz mani un arī neviļus sāk smaidīt.

—    Sveicināts! Kā jūs mani pazīstat?

—          Apbrīnojama sagadīšanās, — es saku. — Bez tam jums sveicienu sūta Zinočka Udaļcova ,..

—           Ejiet nu! — Inga sasit rokas. — Viņa jums par mani stāstījusi?

—    Tieši tā, — es jūsmīgi apstiprinu.

—    Ak šausmas! Tad es gribu ar jums aprunāties.

Viņa ātri pieceļas, norausta uz leju jaciņu un, ar

abām rokām matus kārtodama, saka kādai sievietei:

—          Oksana Petrovna, es tūlīt nākšu! Reku, pie manis atbraucis biedrs no Maskavas! Jūs patiešām esat maskavietis, vai? — Inga jautā.

—          Patiešām esmu maskavietis, — es apstiprinu. — Mēs ar māsu atbraucām uz dažām dienām šeit atpūsties. Pie viena, protams, ir arī šādas tādas darīšanas. Iesim, es jūs iepazīstināšu. Viņa gaida mani tur, pagalmā.

—    Vai dieniņ, kā tad!

Mēs izejam pagalmā, un es pievedu Ingu pie soliņa, kur ar savu žurnālu rokā sēž Ļena.

Brīdi meitenes pārsteigtas skatās viena uz otru un pēkšņi sāk skaļi smieties. Viņas tā sajūsminājušās par vienādajām jaciņām. Tad viņas iepazīstas.

—          Mēs te satikām vēl vienu jūsu draudzeni, — es saku. — Galu Kočergu, vai pazīstat?

Ingas sejiņa negaidot kļūst skarba.

—          Vai dieniņ, draugi! Par Galu es neko neteikšu, tikai turieties gan no viņas tālāk! Vispār viņa man nav nekāda draudzene, un es jau nožēloju, ka nopirku no viņas šito jaciņu, nudien.

—    Man gan šķiet… — es mēģinu iebilst.

—          Vai dieniņ, liecieties mierā! — Inga mani pārtrauc. — Viņa ir skaista — tas jā. Bet labāk gan klausiet mani!

Nolemju, ka pašlaik ir visizdevīgākais brīdis atstāt meitenes vienas, un saku:

—          Labi. Papļāpājiet vien! Bet man ir darīšanas. Tūlīt būšu atpakaļ.

Man vēl jāsatiek Bogdans Teļašs. Gan Ļena pati izdarīs visu, kas vajadzīgs. Tagad es uz viņu paļaujos. Viņa ir spējīga un uzticama darbiniece. Bet man ir cits uzdevums, un tas tāpat nav no vieglajiem.

Arī Bogdanu Teļašu atrodu samērā viegli. Viņš strādā apgādes daļā.

Teļašs ir maza auguma kustīgs, rudmatains vīrelis nenosakāmā vecumā, ar apaļām brillēm un atkarenām ausīm. Kad viņš runā, ausis tā ērmoti kustas.

—    Man pie jums darīšanas, — es viņam saku klusi un iespaidīgi, pārliecies pār galdu, pie kura viņš sēž.

Teļašs saprotoši pamāj ar galvu, un mēs izejam gaitenī uzsmēķēt.

Tur es vērīgi skatos viņa šaudīgajās, tramīgajās acīs aiz apaļajiem briļļu stikliem un vēsi saku:

—    Grigorijs Makarovičs ir atgriezies un sūta jums sveicienu.

—    Mersī, — Teļašs diezgan atturīgi atbild.

Tramīgums, kas vērojams viņa acīs, neizgaist.

—    Lika pateikt, — es saku. — To lietu ar keramzītu uzskatiet tikai par rokasnaudu! Tagad atradīsies kaut kas interesantāks.

—    Zinu, •— Teļašs negaidot attiild.

Tas nu ir pavisam dīvaini! Viņam pazīstamais Grigorijs Makarovičs, savus divus gadus nosēdējis, patiešām ir atgriezies, taču tagad strādā citā trestā un, pēc mūsu rīcībā esošam ziņām, noziedzīgus sakarus ne ar vienu no agrākajiem drauģeļiem neuztur. Bet citu paziņu Maskavā Teļašam nebija. Vai tiešām tagad tādi būtu radušies? Un izveidojusies jauna noziedznieku ķēde? Bet, ja viņš zina to, ko viņam var paziņot Grigorija Makaroviča sūtīts cilvēks, tad tai jābūt vēl tai pašai vecajai ķēdei. Agrāk tā stiepās no Teļaša pie Grigorija Makaroviča, tālāk pie Burlakova un no tā jau pie Zuriha. Taču divi vidējie posmi pašlaik ir izkrituši, kaut gan Teļašs var to arī nezināt. Kas tad atliek? Vai tiešām ar viņu būtu nodibinājis sakarus pats Zurihs? Tas nevar būt! Teļašs taču ir pārāk sīks gariņš.

—    Pie jums ir bijis ciemiņš? — es uzmanīgi apprasos.

—    Jeb vai varbūt nav? — Teļašs viltīgi nosmīn. — Jeb vai varbūt es jau vairs neko nenozīmēju, kā jums liekas? Tomēr, iedomājieties, nozīmēju gan!

Viņš vai plīst aiz pašapziņas,

—    Bija atnācis Tjoma? — nosaucu pirmo vārdu, kas iešaujas prātā.

—          Bija atnācis Sjoma. — Tagad Teļašs pau patiesi jautri atņirdz prāvos zobus.

—           Skaidrs, — es atbildu. — Tomēr vajadzīga nopietna tikšanās, lai visu lietišķi pārrunātu. Trijatā.

Teļašs steigšus apjautājas:

—    Kas trešais?

—    Pats, — es izgudrēm atbildu.

—           Pats nenāks, — Teļašs iebilst. — Lai tad os savā mūžā vairs ne rubli nenopelnu!

Es zobgalīgi uzprasu:

—          Vai viņš pats jums to sacīja? Vai varbūt esat tik ģeniāls gaišreģis?

—    Iedomājieties — pats!

—    Un sen jau?

Es tik tikko spēju apvaldīt uztraukumu.

—          Tikai pirms trim dienām. — Viņš pieliec rokas pirkstus. — Ak nē! Pardon! Pirms četrām.

—    Vai sakari ir? Tad es viņam kaut ko paziņošu.

—    Viņš … pa svētkiem man zvanīs.

—           Lieliski! Es arī jums piezvanīšu. Jūsu telefona numuri?

Es esmu uzstājīgs, stingrs un lietišķs. Nedodu viņam ne mirkli atelpas un apstulbinu ar to, ka tik daudz zinu.

īsu brīdi šaubījies, Teļašs nosauc savus telefona numurus — gan darba, gan mājas. Es pierakstu.

—    Kā jūs sauc? — viņš jautā. — Gadījumā, ja prasīs.

—           Oļegs Ivanovičs, — es atkal nosaucu pirmo vārdu, kas ienācis prātā, un pēkšņi apjēdzu, ka tas ir noslepkavotā Kļačko vārds.

Tā, tas nu vairs nav labi! Kāpēc gan tāda sakritība? Starp citu, man ir kaut kāda attāla līdzība ar nabaga Kļačko, tikai es varbūt esmu garāka auguma. Kaut tik nu šoreiz mans augums mani neiegāztu! Bet nekā jau vairs nevar darīt. Toties būs jo lielāks kārdinājums uz mani paskatīties.

—           Man iedeva rokasnaudu uz jūsu jaunā honorāra rēķina, — es beigās saku Teļašam. — Atdošu, kad tik- Simjies nākamreiz izdevīgākos apstākļos.

Es ievēroju, cik priecīgi šim nelietim iemirdzas acis. Viegli gan tādus plukatas var uzpirkt! Teļašs iztapīgi

smaida, savus zirga zobus rādīdams. Pie tam viņa ausis tā ērmīgi pavirzās atpakaļ.

—    Esmu jūsu rīcībā. Lai tad man cita prieka vairs nav!

Mēs atvadāmies.

—    Vissirsnīgākais sveiciens Mihailam Aleksandrovičam!

—    Jā, jā. Pats par sevi saprotams, — Teļašs varen rosīgi atsaucas.

Beidzot es eju projām.

Vems parāvis, nemaz negaidīju, ka tā veiksies! Taisni brīnums, cik daudz man patiesībā devis šis nieka vīrelis, kaut gan nekā liela es no mūsu tikšanās nebiju cerējis. Nekad jau nevar zināt, kas tev, cilvēkam, nāks par labu, kas par ļaunu.

Tcītad Stāsim taisnība. Zurihs ir šeit, Odesā. Šaubu nav. Lai gan pagaidām manā priekšā pazibējusi tikai viņa ēna.

Jā lieta kļūst nopietna, un jābūt gatavam uz visu. Zurihs — tas vis nav Teļašs …

Es izeju pagalmā. Meitenes atvadīdamās norunā atkal satikties. Šķiet — viņas viena otrai iepatikušās.

Bet Ļena pa ceļam pastāsta man tādus jaunumus, ka beigās es pat uz brīdi aizmirstu savu sarunu ar Te- ļašu.

—    Zini ko, — Ļena saka, — tā Inga ir pavisam laba meitene. Tiesa, vēl nesen viņa draudzējās ar Galu, taču pēdējā laikā sākusi no tās vairīties. Bet šodien viņas sastrīdējušās uz visiem laikiem. Viena puiša dēļ. No rīta Gala viņai piezvanījusi, teikusi, ka vajagot katrā ziņā ar Ingu aprunāties. Un tad pusdienas pārtraukumā, tas ir, pirms pāris stundām, viņas satikušās. Viss sācies ar to, ka Gala piedāvājusi, lai Inga viņai palīdz pārdot šīs jaciņas. Izrādās, ka pašlaik Gaļai to ir daudz. Turklāt nesen atvestas. No Maskavas. Taču pats interesantākais ir kas cits. Gala teikusi, ka visus ienākumus viņas ar Ingu sadalīšot savā starpā. Nekādu daļu viņa šoreiz nedomājot nevienam dot. Cilvēks, kas jaciņas atvedis, izrādījies, kā viņa teikusi, nelietis, un viņa taisoties reizi par visām reizēm tikt no tā vaļā. Viņa jau zinot, kā. Klausies uzmanīgi! —• Ļena uz mirkli apklust. Izrādās, ka uz Odesu atbraucis puisis, kas iemīlējies viņā līdz ausīm un gatavs darīt visu, ko viņa liks. Vai saproti, kas tas par puisi?

Ļena zīmīgi skatās uz mani. Es pasmīnu un pamāju ar galvu.

—      Kā tad! Viņas dēļ tas ies caur uguni un ūdeni. Vari nešaubīties.

—      Es jau nešaubos arī. Un tad būšot liels kautiņš. Gala to noorganizēšot. Tas viņas puisis, izrādās, varen labi mākot kauties. Gala jau pārbaudījusi. Bet es, iedomājies, to pat nezināju.

Šoreiz Ļena skatās manī ar sašutumu.

—     Jā, šo to viņš māk gan, — es apmulsis nomurminu.

—    Tas puisis māk vēl arī melot, — Ļena kā skaldīt

noskalda.

—    Viņš ziņojis par visu Stāsim, — es taisnojos.

—       Labi jau, labi. To es pieminēšu, — Ļena draudīgi nosaka un turpina: — Nu tā. Būs kautiņš. Un Gala parūpēšoties, lai abi nonākot milicijā. Viņas puisis dabūšot ne vairāk par desmit diennaktīm. Viņš esot pavisam kārtīgs cilvēks. — Šai brīdī Ļenas tonis ir neiedomājami dzēlīgs. — Bet tam cilvēkam velkoties pakaļ aste. Viņu ietupināšot uz ilgu laiku. Tīri labi izdomāts, vai ne?

—    M-jā, — es piekrītu. — Labi gan.

—      Tad Inga sastrīdējusies ar Galu, — Ļena turpina. — Teikusi, ka ir nekrietni tā izturēties pret to puisi* Visu citu, bez šaubām,5 arī. Un viņa negribot būt ar visu to nekādā sakarā. Vai tagad tu vari iedomāties, kas šovakar tiek gatavots?

Kādu laiku mēs ejam klusēdami. Tad es saku:

—      Zini, acīmredzot pie Zuriha Gala mani nenovedīs. Viņš kauties nelīdīs. Jaciņas arī pats neved. Tas ir kāds cits. Bet pie Zuriha mani novedīs Teļašs.

Un es pastāstu par savu sarunu ar šo tipu.

—      … Tiesa gan, kaut ko viņš, man liekas, nepateica. Vai pat šo to sameloja, — es nobeidzu. — Tāds viņš ir. Galvot par viņu nevar. Un, kur viņš īstenībā novedīs, nav skaidrs.

—      Tas, protams, ir taisnība, — Ļena piekrīt. — Tāpēc jo svarīgāka mums ir Gaļas līnija. Es tikai ļoti baidos par tavu šāsdienas satikšanos. Ja kaut kas gadīsies, ar zilumiem vien tu cauri netiksi. — Jā, laikam gan …

Visu atlikušo ceļu līdz viesnīcai mēs apspriežam plānu šim vakaram. Un cenšamies visu paredzēt. No viesnīcas es zvanu Stāsim.

Jau krēslo, kad es tuvojos mājiņai, kurā dzīvo Gaļina Kočerga. Tomēr man izdodas vērīgi apskatīt zemo puķu dārziņu, vārtiņus, nelielo, krūmiem apaugušo pagalmu, divas varen resnas, kuplas kastaņas un aiz tām neizskatīgu vienstāva mājiņu ar stiklotu verandu un mazliet nošķiebušos televīzijas antenu uz jumta.

Iela, kur šī māja atrodas, ir klusa un tukša. Ietves te ir kā tuneļi, pāri tām izpletušās milzumlielas, vecas akācijas. Asfalta plaisās aug zāle. Starp kokiem tikko saredzamais ielas vidus bruģēts ar akmeņiem. Jā, skaties, cik gribi, te nevienu neizdosies pamanīt.

Es pagrūžu vārtiņus. Izrādās, ka tie ir aizkrampēti. Bez sevišķām pūlēm pārliecos pār latiņām un ar roku sataustu garu krampi, to viegli var pacelt uz augšu.

Uz māju ved plakaniem akmeņiem noklāts celiņš*.

Taču es nepagūstu paspert pa to ne dažus soļus, kad manā priekšā parādās diezgan prāvs, pinkains suns. Savādi, ka Gala nebija mani brīdinājusi. Suns nikni rej, taču nez kādēļ virsū nemetas. Es miermīlīgi saku:

— Diezgan, vecais! Nedusmojies! Esmu atnācis ciemos — vai saproti?

Taču suns joprojām draudīgi rūc. Tad es lēni un apņēmīgi pasperu soli uz priekšu. Suns rūc vēl niknāk, tomēr atkāpjas. Es speru vēl vienu soli, pēc tam vēl. Tā mēs aizkļūstam līdz lievenim. Tur es noliecos, pastiepju roku un pabužinu suņa biezās krēpes. Rūkšanas vietā sākas klusa, apmierināta ņurdēšana. Suns atzinis mani par savu draugu.

Pats nezinu, kādēļ, taču suņi vispār izturas pret mani draudzīgi. Droši vien jūt, ka es no tiem nebaidos un ka man suņi patik. Nav bijis tāda gadījuma, pat bērnībā ne, kad kāds būtu man iekodis.

Nu tā, tagad es jau mierīgi uzkāpju lievenī un pieklauvēju. Durvis ātri atveras, it kā pa logu kāds būtu mani vērojis. Tā, protams, ir Gala. Viņai mugurā grezna kleita ar dziļu izgriezumu, izkrāsotās acis spīd, ap kailo roku skaista rokassprādze, bet ap kaklu noslēpumaini zaigo granātu krelles. Viņas augstās krūtis strauji cilājas, it kā Gala būtu skrējusi vai arī ļoti uztraukusies. Viņa saķer mani aiz rokas.

—    Vai, es aizmirsu tevi brīdināt par Delveri!

—    Ir gan labs delveris, — es pukojos. —Gatavais bandīts!

—   Ai, liecies nu mierā! Savējiem viņš nekož. — Gala smaida. — Viņš tikai rej, Tad es uzreiz zinu, ka pie manis atnācis ciemiņš.

Mēs ieejam istabā, kas pieblīvēta ar visvisādām mēbelēm, starp tām duras acīs plata, ar kristāla un porcelāna traukiem pārblīvēta vitrīna. Virs apaļā galda no griestiem nokarājas ar baltām spuldžu svecītēm piespraudīta un ar kristāliņiem kā ledus gabaliņiem apkarināta komplicēta bronzas lustra. īsts brīnumdarbs, ne lustra, droši vien sver savu pustonnu. Gaļai nopakaļ aizspraucos līdz dīvānam.

—   Mamma šonakt pārgulēs pie paziņām, — viņa šķelmīgi pavēsta. — Mēs būsim vieni. Vai tev nav iebildumu?

—    Esmu sajūsmā.

Mana balss skan pavisam neviltoti, un Gala, šķiet, ir apmierināta.

—   Tūlīt ēdīsim vakariņas, — viņa mundri saka. — Es taču vairāk nevienu negaidu.

Tas nozīmē, ka šodien mēs nekur neiesim. Tātad iecerētā operācija ir atlikta. Šodien, domājams, būs valdzināšanas un «piesaistīšanas» vakars, lai es pēc tam, aiz mīlestības zaudējis sajēgu, viņas dēļ mestos jebkurā cīniņā. Un dabūtu savas desmit diennaktis kā «kārtīgs cilvēks». Dioz cik oriģināli tas nav.

Gala pieceļas no dīvāna, droši vien rīkodamās klāt galdu, taču es, saņēmis aiz rokas, viņu atturu. Gala smaidīdama piekāpjas.

—    Cik skaists gredzens, — es saku, apskatīdams uz viņas pirksta trīs ar zelta stiebriņu savienotos brilj antiņus.

—   Tā ir dāvana. — Gala bēdīgi nopūšas.

—    No tā cilvēka?

—    Protams,,,

Viņa pat nenosarkst.

—    Kas tad viņu nogalināja, vai tu zini?

Gala pieliecas man tuvāk un gandrīz čukst:

—           Es tev parādīšu, kas to izdarīja. — Viņa salīgi sadrebina plecus. — Viņš ir šeit, Odesā. Tagad viņš atbraucis pie manis ..,

—    Kāpēc tad tu nepaziņo milicijai?

—    Ko tu runā! Es.,, baidos. Vai tu to nesaproti?

—    Muļķības.

—    Jā, jā, Viņš taču var nogalināt. Pats redzēsi.

—    Kur tad es viņu redzēšu?

—           Vēlāk. — Gala pielec kājās. — Es tev par viņu visu pastāstīšu. Tikai vēlāk. Varbūt ēdīsim vakariņas vai kā?

—    Vai kā? — Es smejos.

Gala jokodama padraud man ar pirkstu.

—          Tu esi dikti mudīgs zēns. Tomēr paēdīsim gan vakariņas. Bet pēc tam parunāsim par to lietu.

Tātad vismaz šodien nekādas nepatikšanas man nav paredzamas. Šitā skuķe jau nav tāda nejēga, lai tūlīt pirmajā mirklī ļautu man ienirt savu tumšo darījumu dziļumos. Acīmredzot šai dienai ieplānota tikai psiholoģiskā sagatavošana.

Pa to laiku Gala steigšus klāj galdu. Uz tā svarīgāko vietu ieņem pamatīga karafe ar degvīnu un konjaka pudele. Viegli dzērieni programmā nav paredzēti. Starp citām uzkodām parādās arī vesela bļoda lielisku ceptu skumbriju. Laikam taču direkcija izdevumus neierobežo.

Gala mani cienā aizrautīgi un visu laiku neatlaidīgi lej glāzēs degvīnu. Es viņas acu priekšā centīgi un ļoti pakāpeniski noreibstu. Tikpat centīgi es izrādu arī savas aizvien kvēlākās mīlestības jūtas. Taču no pārāk dedzīgiem jūtu izpaudumiem Gala, paldies dievam, spiesta vairīties. Kā nekā viņa pavisam nesen zaudējusi mīļu cilvēku. Tas viņai gribot negribot visu laiku jāpatur prātā un liek uzvesties kaut vai puslīdz atturīgi. Un es viņas jūtas respektēju.

Krietnu laiku mūsu starpā risinās parastā pļāpāšana par dzīvi, viegla un bezbēdīga saruna, tomēr tajā var samanīt Gaļas patiesā rakstura iezīmes.

—    … Ak, liecies mierā, — viņa man saka. — Ja gribēsi visus žēlot, pašai nekas nepaliks pāri. Bet, ja pati sevi nežēlosi, cits neviens to nedarīs. Katram savs krekls tuvāks, ievēro to!

—   Un tomēr… — es mēģinu iebilst, gribēdams mūsu strīdu vēl paildzināt.

—    Vai tad ne? — Gala nesavaldīgi mani pārtrauc. — Ak, tu man vēl esi muļķītis, nudien! Netici nevienam, nevienam pašam! Es jau sen esmu zaudējusi ticību. Ievēro to! Ir slikti cilvēki un ir ļoti slikti, nu, vēl arī ne šādi, ne tādi, tos es saucu par ņuņņām.

—    Bet tas, kuru tu mīlēji, — kāds tas bija?

—    Viņš? Ne šāds, ne tāds. Tā jau ir tā nelaime. Viņš bija gļēvs. Un mani neklausīja. Jābūt stipram un drošam. Arī mīlēt vajag tāpat. Vai tu māki mīlēt? Bet zini, kā? Tā, lai tev būtu tikai tava mīlestība. Lai mīļotās dēļ varētu kaut uz galvas mesties ūdenī. Vai tā tu māki?

—   Jā, māku, — es atbildu, no tiesas par to pārliecināts.

Ja Gala zinātu, cik tālu no viņas es šai brīdī atrodos! Tikai ar gribasspēku es sevi piespiežu atgriezties šai istabā.

—    Ak, tas gan ir brīnišķīgi,: — sapņaina un tvīksmes pilna čukst Gala. — Sievietei nekā vairāk no vīrieša nevajag, ievēro to, mīļais!

Kā tad! Es iztēlojos, cik viegli un ātri Zurihs bija viņu savaldzinājis ar savu naudu un dāvanām un padarījis vēl sliktāku, nekā viņa bija pirms tam. Viņš bija ievilcis Galu savās tumšajās mahinācijās, iztaisījis no viņas veiklu spekulanti, varbūt arī kaut ko vēl bīstamāku. Un tagad šī mazā plēsoņa acīmredzot gatavojas apšmaukt viņu pašu, apšmaukt pamatīgi — darījumos ar zeltu. Un pie viena pievākt arī jaciņu partiju. Tāpēc viņai esmu vajadzīgs es.

Lūk, par ko kļuvusi šī sieviete! Esmu pārliecināts, ka agrāk viņa gluži vienkārši bijusi muļķīte, glīta, ārkārtīgi kairinoša muļķīte, ap kuru luncinājušies visādi tipi, un Gaļas nožēlojamo likteni savu tiesu ietekmējuši arī viņi, šie visādie tipi. Vajadzētu viņai pajautāt par šo agrāko dzīvi.

Bet tad kādā brīdī Gala pēkšņi kļūst nopietna un iekšēji organizēta. Acīmredzot viņa nolemj, ka es esmu diezgan daudz dzēris un vairs nespēju izlikties.

—          Tu varētu manis dēļ izdarīt vienu kolosālu numuru. Jā vai nē? — viņa jautā un lūdzoši skatās man acīs, it kā cenzdamās no tām kaut ko nolasīt.

—    Varu, — es apņēmīgi paziņoju. — Kādu tad?

—          Es runāju… par to cilvēku. Viņš draud mani arī… nogalināt.

Viņas balss brīžam aiztrūkst un dreb. Liekas — viņa tiešām no tā cilvēka baidās.

—    Par ko? — es ieprasos.

Jautājums uzdots ātri, uzstājīgi un kaut kā nepiedienīgi. Es redzu, ka Gala mazliet apjūk un saka pirmo, kas iešaujas prātā:

—           Nu, es atraidīju viņa mīlestību. Viņš jau sen man bažas virsū. Un to slepkavību viņš arī izdarīja aiz greizsirdības, es zinu.

—    Es viņam parādīšu mīlestību, — draudīgi saku.

—           Parādi gan! Katrā ziņā parādi, — Gala čukst kvēli un lūdzoši, spiezdamās pie manis un it kā meklēdama aizstāvību. — Tu esi tik stiprs …

Tpū tu! Ir nu gan skatiņš! Un vēl stāsta, ka dzīvē tā nenotiekot. Man nāk smiekli, taču es savaldos. Nekā nevar darīt.

— Esi mierīga, — es aizsvilstos. — Kur tas tips ir?

—           Rītā, — Gala saka. — Ak nē! Rīt ir svētki. Parīt mēs aiziesim uz vienu vietu un es tev viņu parādīšu.

—           Kas tad tā nu vēl par vietu? — es parupji noprasu.

Tagad jau to var, esmu taču iedzēris, turklāt vēl arī satraukts.

—           Pie mums ir viena tāda vietiņa. — Gala pasmaida. •— «Dieva tā kunga azotē». Varbūt esi dzirdējis?

Es skatos uz viņu pārsteigts. Gala manu pārsteigumu saprot pēc sava prāta un skaļi smejas.

.., Vēlu vakarā eju mājās. Pagalmā Del vēris metas man pie kājām jau pavisam draudzīgi un klusi ņurd. Es iebāžu pirkstus suņa biezajā spalvā un murminu:

—            Nu, draugs, esi gan tu izvēlējies sev saimnieci! ' Nākāmajā dienā piepeši un spēji kļūst aukstāks. Gaisā sijājas retas sniegpārslas. Melni violeto mākoņu spraugās tikai lāgiem paspīd saule. Tomēr sarkaniem lozungiem rotātā, karogotā Odesa priecājas un līksmojas par svētkiem. Daudzbalsīgs troksnis, mūzika, dziesmas pludo iekšā pa viesnīcas logiem, sāpīgi mūs urda un steidzina.

Mēs ar Ļenu savelkam mugurā savus svīterus un jakas un dodamies paklejot pa pilsētu.

Mēs ejam pa Piejūras bulvāri, no kurienes redzama visa osta un flagām izrotātie sniegbaltie kuģi, ejam pa slaveno Deribasa ielu, kur trokšņainā un raibā ļaužu straume plūst pa pašu ielas vidu. Pie mēteļiem un jakām kvēlo sarkanās svētku nozīmju lentītes, virs galvām līgo karogi, portreti, transparenti, krāsaini baloni.

Pēc tam mēs ar Ļenu izejam uz Puškina ielas, laikam gan visskaistākās no visām ielām, un svētku noskaņas pārņemtajā ļaužu straumē virzāmies uz stacijas pusi. Mums apkārt tik daudz jautru, smejošu, apbrīnojami jauku seju. Un es jūtu, ka iemīlu Odesu, iemīlu no visas sirds, un pats pasmīnu par savām sentimentālajām domām.

Negaidot mūsu priekšā parādās Goga. Viņš ģērbies melnā ādas žaketē, ap kaklu spilgta šalle. Viņš izlec no pūļa kā velns no dozītes, un vienu mirkli mani pārņem nepatīkama sajūta. Pašlaik es esmu pavisam citu noskaņu varā.

—    Cau! — Goga iesaucas, vicinādams sarkanu karodziņu.

Viņš pielēkšo man gandrīz pavisam klāt un, galvu atmetis, čukst ausī:

—    Nāciet man līdzi! Es parādīšu vienu māju. Un basta! Jautājumus pēc tam. Bet pagaidām «mēs tikai paziņas, cik dīvaini tas». Tautas dziesma.

Tad viņš galanti palokās, sveicinādams Ļenu, un pat noskūpsta viņai roku. Neko darīt, mēs iegriežamies kādā klusā ielā un ejam nopakaļ Gogam, kurš ar neatkarīgu sejas izteiksmi soļo mums pa priekšu. Kaut kādu apsvērumu dēļ viņš acīmredzot negrib izrādīt, ka mūs pazīst. Es cenšos iegaumēt ielas, pa kurām mēs ejam.

Beidzot Goga iegriežas kādā pavārtē lielā un, kā redzams, vecā namā ar augstiem, smailiem logiem un akmens lauvu pie parādes durvīm.

Lielajā, pustumšajā vārtu velvē Goga mūs pagaida. Kad mēs tur ieejam, viņš paņem mani zem rokas, paved sāņus un norāda uz pagalma tālāko stūri, kur stāv neiiels_koka namiņš.

—          Are, tajā būdā, — Goga klusi saka un piesardzīgi skatās apkārt, — ir tā tipa pagaidu rezidence. Brīdinu, viņš ir bandīts. Viņš apstrādās Galku. — Tad it kā attapies steigšus piebilst: — Basta! Es pazūdu. Jūs pēc manis. Skaidrs? Tikai ne uzreiz.

Mēs atgriežamies pie Ļenas. Goga atvadās no viņas, valdzinoši smaidīdams.

—          Vai atļausiet vakarā jūs nofotografēt? — viņš galanti apjautājas.

Es nemanāmi pamāju Ļenai ar galvu.

—   Atnāciet, — Ļena jautri uzaicina.

Goga, kā redzams, jūtas atvieglots un visai steidzīgi laižas projām. Vai tiešām, vezdams mūs šurp, viņš tā riskējis?

Mēs ar Ļenu, apkampušies kā mīlētāji, kas beidzot atraduši klusu stūrīti, vēl kādu laiku nostāvam pavārtē. Pāri Ļenas galvai es uzmanīgi nopētu pagalmu un vientuļo namiņu tālumā.

—           Interesanti, kas ir tas tips… — es domīgi saku. •— No kurienes viņš atbraucis, un kas viņu saucis?

—          Saucis Zurihs, — pārliecināti atbild Ļena, slēpdama seju pie manām krūtīm. — Bet atbraucis… varbūt tas pats no Puņežas, kā tu domā?

—          Iespējams, — es piekritu. — Pilnīgi iespējams. Ek, ja varētu drusciņ uz viņu paskatīties!

—    Nekas. Paskatīsies citi.

—          Bet varbūt ieiesim pagalmā? — es ierosinu. — Viņš mūs nepazīst. Kaut vai apskatīsim tuvāk to būdu!

—          Nevajag, — Ļena kategoriski iebilst. — Drošības pēc nevajag. Vai nu maz kas var gadīties!

Un es, par laimi, viņu paklausu.

Lēnā garā atgriežamies viesnīcā. Tās mājas adresi es nekavējoties pa telefonu paziņoju Stāsim.

—          Viss tiks izdarīts, — Stasis saka. — Vakarā, kā norunāts, gaidi Ļovu. Vai tu saprati?

Ļova pie mums atbrauc pievakarē. Viņš ģērbies īpaši nevīžīgi. Ar nezin ko nosmērēts mētelis, sagumzīta, veca žokej cepure, zem grīstē savēlušās pelēkas šalles redzama savalkātā krekla atpogātā apkakle. Ģīmis noaudzis ar melniem sariem. Vārdu sakot, Ļova izskatās diezgan baigi.

—   Tev jāsataisa tāda pati tualete, — viņš, kautrīgi smaidīdams, saka.

Mēs ar Ļenu ķeramies pie darba. Šo variantu bijām paredzējuši jau Maskavā.

—    Man lika pateikt, ka tai mājā tiešām dzīvo kāds atbraucējs, — Ļova pa to laiku saka. «— Pagaidām noskaidrots tikai tas, ka viņš ir no Maskavas.

Vai tu re! Kas tas varētu būt? Cik labi, ka mēs nebijām iegājuši pagalmā!

Kad beidzot rīkojamies iet projām, pilsētā jau sāk krēslot. Pašās beigās Ļova mani kritiski apskata.

—    Tevi vēl vajadzētu pataisīt mazāku, un būtu uz goda, — viņš smīnēdams saka. — Lai nedurtos acīs. Tas mūsu darbā ir pirmais bauslis.

—    Diezgan grūti, — es atbildu. — Bet, ja nu tu pavēli …

—    Ek, lai paliek! — Ļova atmet ar roku. — Kropļi man arī nav vajadzīgi.

—    Tikai uzmanieties gan, zēni, — sak Ļena un, skatīdamās uz mani, piebilst: — Tā tik man vēl trūka, lai kaut kas notiktu ar tevi!

—    Māšelīt, man liekas — tev vairs netur nervi, — es maigi saku un glāstu viņai galvu kā bērnam. — Nu, nu. Viss būs kārtībā.

Tad Ļova, mūsu kautrīgais, nerunīgais Ļova pēkšņi notur veselu runu, starp citu, gaužām veiksmīgu.

—    Gandrīz vai aizmirsu, — viņš saka. — Šodien mēs piezvanījām uz Maskavu, uz jūsu saimniecību. Majors Cvetkovs apsveic jūs svētkos un lika pateikt, lai jūs strādājot mierīgi. Jūsu draugs kapteinis Otkaļenko jūtoties normāli. Arī viņš lūdzis nodot jums sveicienu. Pēc divām dienām viņu pārved uz Maskavu pie viņa vecīšiem. Tādas tās lietas.

Mēs ar Ļenu saskatāmies, un viņas sejā parādās mazliet samocīts smaids.

Mēs izejam no sava elegantā viesnīcas numura un steigšus noskrienam lejā pa platajām, ar tepiķi klātajām kāpnēm, garām valodīgam ārzemju tūristu pūlim un šveicaram ar zeltītām tresēm, kurš ir pārsteigts par mūsu izskatu. Pie parādes durvīm mūs gaida mašīna.

Kad apsēžamies, Ļova saka:

—   Tagad es tev apstāstīšu, uz kurieni mēs ejam, — viņš uz brītiņu apklust, it kā saņemdams spēkus tik garam stāstījumam, tad aizsmēķē un turpina: — Vispār tas ir diezgan nepievilcīgs alus bārs Peresos. Un tomēr! — Ļova brīdinoši paslien gaisā pirkstu. — Direktors ir absolūti uzticams cilvēks. Tas pirmkārt. Ļoti ērtas telpas, izejas, palīgtelpas. Tas otrkārt. Tūlīt redzēsi. Bet treškārt — pats galvenais! Tur vienam otram dod dzert uz parāda. Tāpat arī ēst. Muzikanti uz goda. Mēdz būt arī «karalienes» — taisni šausmas, kādas! Bez tam vēl visādas noderīgas un interesantas tikšanās. Vārdu sakot, reklāma ir pamatīga. Protams, tikai tās publikas vidū. No iebraucējiem neviens pats netiek šim punktam garām. Bet savējie jau nepavisam ne. Tur iegriežas arī visai bīstami tipi. Un tā ir viņu pēdējā plostošana. Mēs savā starpā tā arī to vietu saucam: «Punkts, un basta!» Tomēr tur mēs nevienu neaizturam. Kur nu! Šai ziņā tur gaiss ir tīrs un briesmas nedraud. Mēs viņus saņemam tālu no turienes, pavisam citās vietās, kad viņi jau aizmirsuši, ka reiz pavadījuši vakaru tajā ūķī. Ir taču vēl citas vietas, kur viņi «reģistrējušies» mūsu sarakstos. — Ļovas balss drīzāk skan nikni nekā ironiski. —- Neaizmirsti tikai vienu! Savā starpā gan viņi tur izskaidrojas un nokārto rēķinus.

—   Gala grib rītdien kopā ar mani aiziet uz turieni, — es saku. — Parādīt man kādu cilvēku.

—   Nūja, nūja. Kur tad citur lai rādītu, ja ne tur! — Ļova māj ar galvu. — Bet vispirms mēs paši visu apskatīsim un tu mazdrusciņ iejutīsies. — Tad viņš piebilst īpaši uzsvērti: — Sēdēsim atsevišķi! Mēs neesam pazīstami.

—    Skaidrs.

Pa to laiku mašīna tikai līkumo un līkumo pa spilgti apgaismotajām, trokšņainajām ielām. Visapkārt daudz ļaužu. Protams, visur smiekli un jautrība. Odesa nevar Svinēt svētkus klusi un cēli, odesiešiem ir cits temperaments.

Beidzot mašīna apstājas.

—    Tālāk iesim kājām, — paziņo Ļova. — Mums nav ko reklamēties, neesam nekādi švīti.

Noejam vēl divus trīs klusus kvartālus, pagriežamies gar stūri un pēkšņi iznākam uz laukuma, kur samērā daudz ļaužu.

Pretējā pusē redzu platus, aizkariem aizvilktus un no iekšpuses apgaismotus logus kāda nama puspagrabā, virs tiem sarkani zaļu neona izkārtni, dzirdu no turienes skanam mūziku un noprotu, ka tas jau arī ir tas «punkts».

Ne visai plati akmens pakāpieni ved lejup no ietves uz bāra durvīm. Taču Ļova nozūd blakusmājas vārtos, iziet cauri tumšam pagalmam un atgrūž kādas nemanāmas durvis. Es sekoju viņam kā ēna.

Mēs atrodamies šaurā gaitenītī. Pa nākamajām durvīm nokļūstam plašā telpā. Uz grīdas stāv mucas, maisi, gar sienām stiepjas plaukti, uz tiem sakrautas kastes, saiņi, kārbas. Degunā iesitas specifiskā pārtikas noliktavas dvaka.

—    Galvenā palīgtelpa, — saka Ļova.

Viņš veikli lavierē starp mucām un maisiem, un mēs nonākam pie citām durvīm. Atkal neliels gaitenītis, un mēs jau atrodamies otrā istabā, mazākā par iepriekšējo. Šeit ir samērā tīrs, logam cieši aizvilkti aizkari, istabā galds, daži krēsli un veca stiklota bufete.

—    īsām ražošanas apspriedēm. — Ļova smīn. — Reizē arī uzgaidāmā telpa.

Mēs izejam gaitenī, un Ļova man parāda durvis, pa kurām var tikt zālē, un pretim otras — uz virtuvi.

—    Tur pašlaik ir gatavais lērums, — Ļova saka. — Vai dzirdi?

Jā, es skaidri sadzirdu aiz šīm durvīm skaļus izsaucienus, šņākoņu, katlu un pannu šķindoņu.

—    Bet mēs iesim uz turieni! — Ļova norāda uz gaiteņa otru galu. — Iegaumē!

Tur es saskatu vēl vienas durvis. Atgrūduši tās vaļā, mēs atkal nonākam tumšajā pagalmā.

—    No šejienes var tikt gan uz laukumu, gan uz otru ielu, — Ļova paskaidro. — Pagalms ir caurstaigājams. Tad nu tā. Es iešu atpakaļ, bet tu izej uz laukuma un, kā visi mirstīgie, ieej bārā. Tur tu mani redzēsi. Nu, sveiks!

Ļova aiziet. Es kādu laiku vēl stāvu tumsā, lai pierod acis. Drošības pēc šis pagalms un visas izejas labi jāizpēta. Apstaigāju to un iegaumēju katru kaktu, tikai pēc tam piesardzīgi izeju uz laukuma.

Lēni nokāpju pa apdrupušajiem pakāpieniem un atgrūžu platās, stiklotās bāra durvis. Garderobē manu mēteli saņem zelta tresēm nošūtā frencī ģērbies vājš zēniņš ar kuplu matu cekulu. Viņa vērīgās actiņas uzmanīgi mani nopēta. Viss skaidrs, es taču šeit esmu pirmoreiz.

Ieeju zālē. Tā ir samērā liela telpa ar zemiem, jau samelnējušiem griestiem, juceklīgi pieblīvēta ar sarkaniem un pelēkiem plastmasas galdiņiem uz tievām metāla kājiņām. Ļaužu daudz, un brīvu vietu tikpat kā nav. Troksnis, cigarešu dūmi, karstums. Zāles viņā galā uz mazas estrādes izvietojies orķestrītis, tas braši dārdina kaut ko nebēdnīgu.

Beidzot pamanu pie loga brīvu vietu un pa galdiņu starpām spraucos uz turieni. Kāpju pāri sēdētāju kājām, kāds mani pagrūž, atskan skaļi dzērāja smiekli. Es paklūpu, netīši pieķeros kādam pie pleciem. Atvainoties te nav pieņemts. Tas pārējos tikai uzjautrina.

Bet es jau atgāžos uz brīva krēsla, it kā būtu pārnācis pats savās mājās un man te nebūtu ko kautrēties.

Pie mana galdiņa sēž kāds pārītis. Vīrietis mēģina savu draudzeni nobučot, ķeras viņai ap kaklu, velk sev klāt, bet viņa, uz mani skatīdamās, trokšņaini vairās un aizrautīgi smejas. Viņiem priekšā uz galdiņa stāv izdzerti alus kausi, kuros palikušas vienīgi putas. Abu kausu malas nez kādēļ notrieptas ar lūpu krāsu. Turpat nolikta ari saplēsta lētu cigarešu paciņa.

Pie manis pienāk jauna oficiante ar saburzītu, baltu priekšautu un koķetu, baltu cepurīti uz kuplajiem matiem. Viņas izkrāsotās acis ņipri šaudās apkārt. Man viņa uzmet ašu un pētīgu skatienu. Jā, ar jauniem ienācējiem šeit iepazīstas uzmanīgi un, protams, viņus arī labi iegaumē.

Es nevērīgā tonī pasūtu divus kausus alus un siera maizes, pēc tam aizsmēķēju. Manām garajām kājām zem galdiņa nepietiek vietas, un tās caur pagaldi izlī

dušas ārā. Visa mana poza liecina par bezrūpīgu noskaņojumu.

Taču iekšēji esmu gaužām sasprindzis un savilcies gluži kā atspere. Ārkārtīgi uzmanīgi nopētu apkārtējos cilvēkus un izdibinu apstākļus. Ap mani atrodas interesanti tipi, jauni un paveci, bārdaiņi un pavisam zaļi zēniņi, skuķēni un puiši, piedzēruši un skaidrā prātā, jautri un par kaut ko saniknoti, nekautrīgi un pieklājīgi, viņi sarunājas, strīdas, ķildojas un apkampjas, smejas un spiedz. Apkārt tāds troksnis un kņada, ka brīžiem pārmāc pat orķestri.

Pie kāda tālāka galdiņa pamanu Ļovu, viņš saskandina ar citiem alus kausus.

Zālē nāk un nāk cilvēki, tie trokšņaini pievienojas kompānijām pie galdiņiem. Kāds no ienākušajiem man pēkšņi liekas pazīstams. Manuprāt, esmu viņu kaut kur jau redzējis. Plecīgs, neliela auguma, briļļains, ar garu, bālu seju, strupām ūsiņām un kailu, olveidīgu galvaskausu. Bet, kur es viņu esmu sastapis, to man nez kādēļ neizdodas atcerēties. Dīvaini. Šādā ziņā man atmiņa taču ir laba. Es redzu, kā šis cilvēks uzmanīgi paskatās apkārt un pēkšņi uz mirkli nozūd aiz portjeras pie garderobes, it kā viņu kāds būtu spēji un negaidīti uz turieni aizrāvis. Pēc tam viņš atkal parādās, izspraucas cauri galdiņu rindām un apsēžas netālu no manis.

Šis cilvēks sēž klusi, sūc no kausa alu un runājas ar kādu blakussēdētāju. Taču laiku pa laikam es uztveru sev pievērstu viņa miglaino un vienaldzīgo, liekas, pat pārāk vienaldzīgo skatienu. Kāpēc man šis cilvēks pazīstams?

Bet viņš, redzams, stāsta kaut ko interesantu. Pie viņa galdiņa piesēžas vēl trīs vai četri puiši, starp tiem arī Ļova. No turienes atskan smiekli un sirdīgi izsaucieni. Tad kompānija pamazām izklīst. Aiziet arī tas cilvēks, aiziet laiski, nesteigdamies.

Vairāk nekas sevišķi interesants visā šai vakarā nenotiek. Es lēni beidzu dzert trešo alus kausu.

Beidzot Ļova padod man zīmi, ka jāiet projām. Es pasaucu oficianti un samaksāju. Meiča pie mana galdiņa pavada mani ar ziņkārīgu, nekaunīgu skatienu.

Garderobē Ļova par kaut ko sačukstas ar zēniņu šveicaru, kad tas viņam pasniedz mēteli.

Es izeju ārā pirmais. Ļova mani panāk, kad esmu jau paguvis pāriet pāri laukumam un iegriezties tumšajā šķērsielā, no kurienes mēs abi pirms kādām trim stundām bijām iznākuši.

—    Nu, kā likās? — viņš jautā. — Viss, ko sirds kāro?

—    Tā kā būtu.

—    Redzēsi, drīz mēs visus šos salašņas iznīdēsim, — Ļova saka nikni un pārliecināti. — Kurš pats nenostāsies uz pareizā ceļa, to mēs piespiedīsim. Bet dažu arī… nosūtīsim paārstēties. Lai cilvēkiem būtu vieglāk elpot.

—    Tas nebūs tik drīz.

—    Oho! Ņem vērā, Odesa ir ļoti pacietīga, bet, kad tā apskaišas… Ne tādus vien bandītus tā padarījusi rāmus. Tici man!

Ļova ir uzbudināts un kādu brīdi pretēji savam paradumam ir pat itin runīgs.

—    Starp citu, man tur kaut ko pačukstēja, — viņš saka. — Klausies uzmanīgi! Atnākuši divi. Viens jau pabāzis galvu zālē un uzreiz atrāvies atpakaļ. Sacījis otram: «Tur sēž mans vecais sirdsdraugs. Es viņu, riebekli, pazinu momentā, lai gan viņš nomaskējies. Ej un turi vaļā blenzenes! Ar viņu jānoslēdz rēķini. Bet man ceļš uz šejieni ciet.» Tad šis, tas otrs, ienāca iekšā un, man liekas, skatījās uz tevi.

—    Vai tāds briļļains, ar ūsiņām un pliku galvu?

—    Jā, tas pats bija.

—    Pazīstams ģīmis.

—    Nūja . ..

—    Bet kāds tas otrs?

—   Otru neesot paguvuši sazīmēt. Mētelis, žokejce- pure, pats tāds spēcīgs. Jābūt gatavībā, kad jūs ar Galu rītdien nāksiet uz šejieni, — Ļova noraizējies saka. — To vienu mēs nomakšķerēsim tūlīt, tiklīdz ieradīsies. Centīsimies to otru arī. Bet vispār ņem šito visu vērā! Te tev vis nav nekāds kultūras un atpūtas parks. Te var par kropli palikt — vai skaidrs?

IX nodaļa KO TAS VISS MAKSA

Nākamajā dienā es piezvanu uz mājām Bogdanam Teļašam.

Viņa balss skan laipni un pieglaimīgi.

— Viss ir norunāts uz to labāko, — viņš paziņo. — Mani interesē jūsu priekšlikums. Redzēsimies vai kā citādi?

Un mēs norunājam tikšanos. Pēc stundas kafejnīcā Deribasa ielā. Teļašs apņemas pasūtīt galdiņu.

Es nolieku klausuli. Un tūlīt zvanu atkal. Šoreiz Stāsim. Mēs abi nospriežam, ka diez vai Zurihs uz šo tikšanos nāks, lai gan šī tikšanās, protams, notiek ar viņa ziņu un pat ar viņa piekrišanu.

Aizmirsu jums pateikt, ka mēs jau Maskavā pārbaudījām Zurihu pēc visām mūsu uzskaites kartotēkām un ļoti brīnījāmies, atklājuši, ka viņš agrāk tiesāts visai nopietnā lietā. Brīnījāmies, dabiski, ne jau tādēļ, ka būtu uzskatījuši Zurihu par šķīstu un gaišu personu, bet gan tādēļ, ka mūsu atklājums liecina par šī vajātā vilka apbrīnojamu pašapziņu, pat par viņa nekaunību. Zurihs acīmredzot nospriedis, ka šoreiz viņš jau ir nenotverams un tādēļ var rīkoties, saucoties agrākajā uzvārdā. Tā sakot, pāršāvis pār strīpu.

Tā, starp citu, bieži mēdz būt ar dažnedažādiem cilvēkiem, kam netīra sirdsapziņa, kad viņi domā, ka visi pavedieni no viņu neglītās pagātnes ir droši noslēpti un viņu agrākie netīrie darbi nekad vairs nenāks gaismā.

Par to es arī domāju pēc sarunas ar Stāsi, kad dodos

uz kafejnīcu.

Kafejnīcu Deribasa ielā atrodu samērā ātri. Svētku dienā tā ir pārpildīta līdz pēdējai iespējai, pie durvīm redzama slavenā plāksnīte «Vietu nav», un uz ietves durvju priekšā mīņājas diezgan pamatīga rinda. Acīmredzot bārdainais šveicars ir brīdināts, un viņš godbijīgi ielaiž mani pa spoguļdurvīm.

Skaistajā, gaišajā zālē ar sniegbaltiem galdautiem un kristālu uz galdiem es sameklēju Teļašu. Viņš sēž stūrī blakus logam pie neliela divām personām paredzēta galdiņa un sveicinādams māj man ar roku.

Taču, pirms eju viņam klāt, es vēlreiz uzmanīgi pārlūkoju zāli. Ņemot vērā manu garo augumu, tas nemaz nav tik grūti. Tomēr nekā aizdomīga nepamanu. Acīmredzot šeit sastapšanās ar Zurihu nenotiks. Viņš, protams, atturas atklāti satikties ļaužu acu priekšā ar nepazīstamu cilvēku. Bet Teļašs pašlaik ir gluži kā ēsma, kā pīle—pievilinātāja un, protams, arī kā savdabīgs lakmuspapīrs, ar kuru pārbaudīt mani. Reizē pievilināšana un vēl viena pārbaude. Starp citu, tāds gudrs vīrs kā Stasis to visu jau bija paredzējis.

Teļašs dedzīgi spiež man roku un, kad mēs sēžamies pie galda, smalkjūtīgi un atzinīgi piezīmē:

—    Jūs gan esat uzmanīgs.

—    Gribu samaksāt ar rubļiem, nevis ar veselību.

—    Jā, jums tiešām ir taisnība, — Teļašs atzīst, un viņa lielās ausis izteiksmīgi kustas. — Ak dievs, vai gan kāds grib ko citu?

Oficiants pasniedz mums uzkožamos, atkorķē vīna pudeli, un mēs sākam mieloties.

—    Es jums teikšu tā, — Teļašs turpina pārtraukto sarunu. — Bizness, protams, nav iespējams bez riska. Mums it īpaši. Ak dievs, tas taču skaidrs. Jo! … — Viņš izslien gaisā pirkstu. — Viņiem ļaunākajā gadījumā — izputēšana, bet mums, atvainošanu, — cietums. Tās ir divas dažādas lietas, lai tad es izčibētu!

—    Tāpēc ka viņiem tas viss ir pēc likuma, bet mums pret likumu, — es piezīmēju pēc iespējas vienaldzī- gāk.

—   Skaidrs kā diena! Ak dievs, risks, saprotams, ir! Bet ienākumi arī ir. Vai ne? Ir taču jādzīvo! Un pēc iespējas labāk. Vai es pareizi runāju, ko?

—    Dzīvē katram ir savas intereses, — es mīklaini nosaku, neļaudams sarunai apsīkt. — Un savs darbs.

—    Kā tad! Bet mūsu darbs, es tā domāju, ir māksla. Gudrs cilvēks pie mums var visu, lai tad es krītu gar zemi un vairs neceļos, — Teļašs aizrautīgi turpina, sirdīgi notiesādams uzkožamos, un viņa ausis nemitīgi kustas. — Ak tu kungs, tikai pašam jāmāk izgrozīties! Kas tad ir galvenais? Kam dot, cik dot, kā iedot. Tam ir izšķiroša nozīme. Zināmos apstākļos ņem visi. Dieva vārds, visi! Es, protams, neesmu tik manīgs kā citi. Bet, zināt, arī ne tas pats sliktākais.

Teļašs apmierināts smaida, un viņa apaļais, briļļainais ģīmītis pārvēršas par ceptu ābolu.

Ir nu gan tips! Pat nevis tips, bet, gribētos sacīt, apstākļu radīts produkts. Tātad, pēc viņa domām, viss ir pērkams un pārdodams, protams, arī sirdsapziņa. Tā viņu interesē jo sevišķi. Un uzskats par to, kas tad ir galvenais, nav no gaisa grābts, nav tukša iedoma. Nē, to apstiprina fakti, redzat, kā tas ir. Viņš pats jau arī ir «devis» ne vienu reizi vien. Iedomājieties tikai, «es neesmu tik manīgs». Melo, suņa gabals, tēlo dzīves pabērnu. Protams, ka viņš ir manīgs un kā vēl! Pareizāk sakot, viņš ir blēdis. Turklāt ar savu neģēlīgu filozofiju. Sak, lai arī kādam ir sliktāk, toties man pašam būs labāk! Un ne par ko citu man nav nekādas daļas. Tādu vajag saķert aiz rokas un tad sadot pa šo roku, pamatīgi sadot. Bet pēc tam, protams, mēģināt viņu pāraudzināt. Tikai kaut kur tālāk no Odesas.

Teļašs ievēro, ka es klusēju, un saprot to pēc sava prāta. Acīmredzot uzskata, ka tik lietišķam cilvēkam, kāds esmu es, ar vispārējām sarunām nepietiek — vēl jo vairāk tāpēc, ka es, bez šaubām, no «biznesa» saprotu tikpat daudz kā viņš, bet viņš var man likties tukšs muldoņa.

Attapies Teļašs apklust, viņa ģīmītī parādās koncentrēta izteiksme, acīs — spraiga uzmanība.

—    Ja nav iebildumu, ķersimies pie lietas. Es gribētu dzirdēt jūsu priekšlikumus, — Teļašs saka, un viņa ausis kā divi lokatori tikko manāmi pavirzās uz manu pusi. — Bet, ja jūs uzskatāt par iespējamu, tad…

—    Nodot jums honorāru? — Es pasmīnu. — Šeit, vai?

—    Pāsarg dievs, — apjucis atbild Teļašs. — Atradīsim kādu citu vietu! Pašlaik mani interesē mūsu darīšanas.

—    Bet ko nozīmē «viss ir norunāts», kā jūs izteicāties pa telefonu? — es jautāju. — Kā lai to saprot?

—   Mihails Aleksandrovičs vakar man zvanīja, — Teļašs paziņo klusākā balsī.

—    Un kas tad ir?

—    Satikšanās, ja nav iebildumu, nolikta uz rītdienu. Vakarā. Pie manis mājās.

—    Iebildumu nav.

—          Bet par to jūsu priekšlikumu un… honorāru es pagaidām Mihailam Aleksandrovičam neteicu. Vai varbūt esmu sapratis aplam?

Teļašs skatās manī ar vļltīgānračelēm, un viņa ausis tikko manāmi atvirzās atpakaļ.

Arī es pasmaidu.

—          Jūs esat sapratis pilnīgi pareizi. Grigorijs Makarovičs pašlaik strādā patstāvīgi.

Teļaša skatiens atkal nez kādēļ kļūst piesardzīgs, bet ausis draudīgi padodas uz manu pusi.

—          Mihails Aleksandrovičs ieminējās, ka ar Grigo- riju Makaroviču jums nevarot būt sakaru, — viņš saka.

Interesanti zināt, kādēļ Zurihs tā domā. Varbūt viņš zina kaut ko tādu, kas mums nav zināms? Diezin vai. Tiesa, Ediks man teica, ka ne vienu reizi vien pie Gri- gorija Makaroviča piestaigājuši agrākie drauģeļi un viņš tos triecis projām. Iespējams, ka to vidū bijis arī Zurihs vai viņa sūtīts cilvēks. Taču tas vēl nekā nenozīmē. Tomēr jāpārbauda! Nedrīkst aizmirst, ka jāpārbauda!

Es iecietīgi pavīpsnāju.

—          Mihails Aleksandrovičs nav dievs un nav arī dieva vietnieks zemes virsū. Visu viņš nevar ne zināt, ne redzēt.

—          Hi, hi, hi, — Teļašs nosmej sīku smiekliņu. — Vai nu es to nesaprotu, lai tad es… Bet ja runājam konkrēti?

Esmu sagatavojies dzirdēt šādu jautājumu. Puiši no OBHSS piestūķēja man galvu ar visvisādām ziņām, jo sevišķi, protams, Ediks «pa savu celtniecības līniju».

—    Dzelzs, — es strupi nosaku.

—         O! — Teļašs noknikšķina pirkstus. — Kolosāli, lai tad es galu dabūju! Cik?

—   Cik tad jūs varēsiet pieveikt?

—   Es, vai? Ak tu kungs, cik tik dosiet!

—          Tad es šovakar runāšu ar Maskavu, — es svarīgā balsī saku. — Bet tas viss … jūs saprotat?

—         Absolūti tēta-a tēt. — Teļašs piespiež rokas pie krūtīm. — Es esmu lietišķs cilvēks.

—   Ar to vien nepietiek. Tagad jūs esat mūsu cilvēks, — es uzsveru vārdu «mūsu». — Un Mihails Aleksandrovičs… vai arī to jūs saprotat?

—    Absolūti! Jūs mani vēl nepazīstat. Starp mums runājot, — Teļašs sazvērnieciski pieklusina balsi, — Mihails Aleksandrovičs izturējās pret jūsu atbraukšanu ar lielu neuzticību. Viņš pat lika .. *

Un Teļašs man pastāsta par visai interesantiem pasākumiem, kādus Zurihs izdomājis, organizējot tikšanos ar mani.

Nervi man saspringti līdz pēdējai robežai, un es uztveru vissīkākās nianses sava sarunu biedra tonī un noskaņojumā. Un nu man pēkšņi sāk likties, ka Teļašs kaut ko noklusē vai arī mazdrusciņ sagroza. Taču man nav iespējams to pārbaudīt.

—    Hm… — es norūcu. — Nepatīkami kaut ko tādu dzirdēt. Bet, kā liekas, ar jums var sastrādāt. Tikai ievērojiet to, — es dzestrā balsī brīdinu, — ka divkosīga spēle darīs galu kopējai spēlei vispār!

— Es zvēru, — Teļašs izdveš, padevīgi skatīdamies man acīs. — Lai tad es galu dabūju!

—   Nu, redzēsim!

Es, stipri šaubīdamies, paspiežu viņa miklo roķeli.

Pēkšņi uznākušais aukstums acīmredzot vairs nedomā atkāpties. Rudens nav bijis, bet pilsētā vienā rāvienā iestājusies ziema. No debesīm birst sīks sniedziņš. Namu jumti un koki metas balti. Laiks ir salts un vējains, ielas slidenas. Jūra pelēka, zemas un pelēkas debesis, zem kājām šķidri dubļi.

Pievakarē pie mums atnāk Ļova.

Starp citu, viņš pastāsta, ka mums zināmais namiņš pagalmā tiek novērots, taču no Maskavas atbraukušais cilvēks nez kādēļ vēl joprojām nav tur ieradies. Toties tur divreiz bijis… Teļašs. Un izskatījies stipri vien noraizējies. Acīmredzot arī viņš meklējis to pašu cilvēku. Liekas — Zuriha plānos gadījies kāds misēklis.

Es rīkojos doties pie Gaļas. Mēs kopā iesim uz to bāru.

— Drošības pēc mēs tevi tur uzmanīsim, — saka Ļova. — Bet pirms jūsu ierašanās izpētīsim situāciju pie galdiņiem. Ja kaut kas sarežģīsies, gaidīsim ceļā netālu no bāra, kā norunājām. Ņem to vērā!

Metas jau pavisam tumšs, kad mēs ar Ļovu izejam no viesnīcas. Ļova aizved mani mašīnā līdz vajadzīgajai vietai. Tālāk es eju viens.

Nonāku pie pazīstamā žoga. Melnajā tumsā sataustu vārtiņus. Reto laternu gaisma nespēj izspiesties cauri ietves malā augošo koku biezajiem, piesnigušajiem zaru vainagiem. Gandrīz bez trokšņa atveru vārtiņus. Mājiņas logos aiz biezajiem aizkariem deg gaisma.

Pa akmeņiem klāto celiņu eju uz lieveņa pusi un gaidu, kad tumsā nožvarkstēs ķēde un atskanēs Delvera riešana. Taču suns mani pazīst un, klusi ņurdēdams, kā mīksts kamols atveļas pie manām kājām. Es priecīgi glaudu viņa biezo spalvu un izņemu no kabatas cukur- graudu. Delveris laiza man roku, baksta to ar mitro, auksto purnu. Viņš ir patiess savās draudzīgajās jūtās, šeit viņš ir vienīgā būtne, kam var ticēt. Suns klusi un uzticīgi pavada mani līdz pašam lievenim.

Viņa neparastā izturēšanās uzvedina mani uz citām domām. Es nekāpju augšā pa čīkstošajām kāpnītēm, kas ved uz durvīm, bet, piespiedies pie sienas, lēni un nedzirdami virzos gar apgaismotajiem logiem. No mājas atskan neskaidras balsis, iekšā sarunājas.

Pie kāda loga es apstājos. Šeit balsis dzirdamas skaļāk. Es paceļu galvu. Skaidrs! Ir atvērts vēdlodziņš.

Ar kāju sataustu pie sienas ērtu izcilni, ar rokām pieķeros pie loga apmales. Šoreiz mans augums lieti noder. Galva sniedzas gandrīz vai līdz vēdlodziņam, un tagad es varu saprast katru vārdu, kas atskan tur, istabā.

Gala runā ar kādu vīrieti,

—   Tūlīt viņš būs klāt, — viņa sapīkusi saka. — Ej projām!

—    Gan paspēšu. Delveris sāks riet. Nu, tad norunāts?

—    Jā, jā …

—    Ceru, ka tu tā muļķa pēc vairs nepinkšķēsi. Viņš, maita, gribēja mūs apšmaukt. Arī tevi, vari būt droša. Un, ja ar viņu nebūtu notikusi nelaime…

—    Ek, liecies mierā! Zinu, kas tā par nelaimi. Bet

raudāt es netaisos, nebaidies! Arī tevis dēļ es nerau- dāju.

«Zurihs! Vai tiešām tas ir Zurihs?» man iešaujas prata doma. «Varbūt tagad, uzreiz…» Tomēr es savaldos un sasprindzināti klausos tālāk.

—          Tātad zeltu tu atdosi, — mierīgi un valdonīgi saka vīrietis. — Pareizi, ka esi tā izlēmusi. Tad tu dzīvosi, Gala! Līksmi dzīvosi. Mierīgi. Visu es nepaņemšu. Kur tas ir?

—          Ne jau tagad. Viņš taču kuru katru brīdi būs klāt.

—    Delveris brīdinās. Un to var izdarīt ātri. Nu?

—    Rīta, — Gala iecērtas.

—        Nu! — vīrietis draudīgi atkārto. — Man arī nav aika.

—    Tūlīt viņš būs klāt. . .

—          Nekas. Sitas puika arī ilgi vairs nevazāsies pa pasauli, ja viss ir taisnība. Uz viņu stipri noskaitušies.

«Olio! Tas nu ir par mani. Velns parāvis, kāpēc viņi tā uz mani noskaitušies?» Tomēr man šķiet, ka Zuri- ham jaunais Gaļas pielūdzējs neasociējas ar to cilvēku, kas atbraucis no Maskavas darīšanās pie Teļaša. Paldies par to pašu!

—    Ko jūs esat sadomājuši? — Gala tramīgi ieprasās.

—    Gan redzēsi.

—          Šurp viņam jāatnāk un no šejienes jāaiziet sveikam un veselam, to tu ievēro! Bet pēc tam dariet ar viņu, ko gribat!

—    Tevi jau neiegāzīs. Nebaidies!

Mani pārņem dusmas. Nekas, mīļā, nu mēs spēlējam kā līdzīgs ar līdzīgu! Redzēsim, kurš kuru uzveiks. Tomēr es tūlīt pat aptveru, ka tagad stāvoklis ir pavisam nevienlīdzīgs. Mani acīmredzot pazīst.

—          Nes šurp… — vīrieša balss šņāc. — Nes šurp, citādi…

—          Ai! — izbijusies iekliedzas Gala. — Nevajag… nevajag…

Pie velna! Kaut varētu vai ar acs kaktiņu redzēt, kas tur notiek!

Tomēr jāsteidzas. Nedrīkst pieļaut, ka Gala viņam atdod to zeltu, kuru acīmredzot pie viņas bija noslēpis Kļačko. Nedrīkst, citādi tas var aiziet garu ceļu.

Es ātri nolecu zemē un izskrienu uz celiņa, kas ved uz lieveni. Delveris viegliem solīšiem tek man pakaļ. Tagad vajag, lai viņš sāk riet. Taču suns ir nedomā to darīt, viņš jūt pret mani padevīgu draudzību. Tad es viņu nogāžu zemē. Nospriedis, ka ar viņu spēlējas, Delveris līksmi pielec kājās un, ar krūtīm pieplacis pie zemes, sāk skaļi riet. Tā, vecīt, nu viss ir kārtībā, paldies!

Es uzkāpju lievenī un pieklauvēju. Šoreiz durvis atveras pēc krietna brītiņa. Gala smaidīdama aicina mani istabā. Viņas balss ir moža un pat priecīga. Ir gan laba aktrise! Viņai atkal mugurā jauna un dārga kleita, kas cieši kļaujas ap augumu un, protams, ir ar dziļu izgriezumu. Neko teikt, kairinošs sievišķis. Interesanti zināt, kura dēļ viņa tā ģērbusies — manis vai Zuriha dēļ? Bet cik viegli gan viņa mani pārdeva, velns lai parauj! Es pie sevis pasmīnu. Ko tu neteiksi, pat šādā situācijā pēkšņi ierunājusies vīrieša patmīlība. Taču tūlīt pat man iešaujas prātā citas — gluži satraucošas domas. Kas tad īsti tiek gatavots, kas gan šovakar tajā velna bārā notiks?

—   Tūlīt ejam, — Gala saka. — Es tikai paņemšu mēteli.

Starp citu, istaba pilnīgā kārtībā. Protams, tur arī neviena nav. Acīmredzot Zurihs aizgājis pa otrām durvīm.

It kā apstiprinot manas domas, pagalmā sāk nikni riet Delveris.

—    Kāpēc viņš rej? — es jautāju.

—   Ek! — Gala atmet ar roku. — Droši vien pagāja garām kaimiņš.

Viņa paņem no skapja mēteli. Es to laipni izņemu viņai no rokām un palīdzu uzģērbt. Esmu taču iemīlējies, pagaidām to nedrīkst aizmirst.

Gala visur nodzēš gaismu, mēs izejam uz lieveņa, un viņa rūpīgi aizslēdz durvis ar divām atslēgām. Mums laimējas — es netālu no mājas notveru taksometru.

Pēc dažām minūtēm mēs jau esam pazīstamajā laukumā. Kaut arī laiks ir slikts, visapkārt diezgan daudz ļaužu. Gala paņem mani zem rokas, un mēs dodamies uz bāru.

Grūti izstāstīt, ko es pašlaik pārdzīvoju. Protams, mans darbs ir šo to iemācījis. Piemēram, iemācījis riskēt. Taču tas man ari iepotējis spēju nojaust briesmas, kad nepieciešams līdz pēdējai iespējai sakopot visus garīgos spēkus. Tomēr, taisnību sakot, reizēm man kļūst mazliet baigi — un tad man par varēm šīs jūtas sevī jānomāc. Bez tam vēl dažkārt zaudēju aukstasinību, es zinu, ka man šāda vaina piemīt. Un tad es pieļauju kļūdas. Pašlaik manī par visu stiprākas ir bailes no kļūdīšanās.

Taču es gaiņāju šīs domas projām un stingrāk saspiežu Gaļas elkoni.

Viņa to saprot pēc sava prāta un palaikam koķeti pašķielē augšup uz mani. Vaigi viņai pietvīkuši vai nu no straujā gājiena, vai no uztraukuma un acis spīd.

—    Vai tev ir labi ar mani? — viņa jautā.

—   Jā, jā, — es steidzīgi atbildu.

Ar katru brīdi man grūtāk un grūtāk izlikties, ar katru brīdi pieņemas spēkā briesmu nojausma.

Ja vien man tagad izdosies ar skatienu uztaustīt savus puišus, tad mums nekā nevarēs padarīt. Tad stāvokļa noteicēji jau būsim mēs.

Arvien tuvāk un tuvāk nāk bārs ar saviem apgaismotajiem logiem un mūziku, kas laužas ārā uz laukumu. Paejam garām vārtiem, pa kuriem mēs ar Ļovu pa- gājušoreiz bijām nogriezušies, priekšā jau ir pakāpieni, kas ved lejup.

Šai mirklī mums aiz muguras atskan īss uzsauciens:

—    Ei, Galka! Panāc šurp, es tev kaut ko pateikšu!

Paskatāmies atpakaļ. Pie vārtiem stāv kāds puisis,

tumsā_man grūti viņu saskatīt.

—   A, tas esi tu, Seņečka, — Galka jautri atsaucas. — Tūlīt.

Un es padodos viņas bezrūpīgajam tonim. Mēs pieejam klāt. Puisis pakāpjas atpakaļ vārtos, it kā negribētu traucēt garāmgājējus, un mēs neviļus viņam sekojam. Un tad mani ķer apdullinošs sitiens.

Es kā nopļauts augšpēdu nokritu zemē. Ausīs asas sāpes, uz mirkli zaudēju redzi, nekā nevaru saskatīt. No manas atplestās mutes plūst apslāpēti gārdzieni. It kā es tiešām būtu kaut kur iegāzies.

Kad atveru acis, redzu pār mani pārlikušu seju, tā peld, dubultojas, lēkā..? Es saviebies ar milzīgām pūlēm pārvelku ar delnu sev pāT acīm, es gribu apturēt šo trako danci. Seja ir pazīstama, gaužām pazīstama …

—    Dzīvs, maita, — saka pār mani noliecies puisis.

Viņš atvēzē milzīgu, fantastiski milzīgu dūri, un es

tikai pēdējā mirklī aptveru, ka šai dūrē sažņaugta kas- tete. Tā ir nāve!…

—    Pagaidi, Toļka, — saka cita balss. — Pavilksim viņu tālāk!

Toļiks — re, kas viņš ir! Vecais paziņa. Tagad viņš atspēlējas. Bet nu pie manis noliecies jau kāds cits. Apaļas brilles. Usiņas. Garens, kails galvaskauss. Tas ir tas — no bāra!

—   Ātri, Petuh, ātri, — steidzina vēl kāds trešais. — Pavilksim viņu tālāk!

Viņi sagrābj mani aiz rokām un velk dziļāk pagalmā. Sāpes nejūtu, mani sargā jaka. Es vēl joprojām gārdzu. Taču visu jau redzu. JPa seju lēnām plūst kaut kas lipīgs, tek mutē. Asinis! Stipri sāļas. Manas asinis… Atkal sāk reibt galva. Un galvā sāpes, griezīgas, asas, pulsējošas, velns zina kādas. Nav spēka tās paciest … Un gurdums …

Bet tad es atkal redzu. Redzu! Viņi ir trīs. Gaidis nav. Viņa ir pazudusi, aizbēgusi. Un nevienu, protams, palīgā nesauks, riebekle …

Kāds no šiem trijiem ar visu spēku sper ar zābaku man pa ribām, es vaidēdams apveļos uz sāniem, vaidi kā .dīvaini šņuksti laužas no atsistajām plaušām kopā ar pēdējām gaisa driskām, jaunu gaisu ievilkt es vairs nejaudāju, es nespēju atgūt elpu…

Kādas rokas jau taustās pa jakas kabatām. Es pūlos piespiest savu roku pie krūtīm, pie paduses. Nošņirkst krekla apkakle, aizripo pogas.

—    Tukšs, draņķis… — nosēc Toļiks.

Tas ir viņš, kas apčamda manas kabatas.

Es cenšos izlocīties — lēni, smagi, neveikli. Ikkatra kustība sagādā sāpes. Toļiks atvēzeniski sit man pa seju, bet sitiens ir nevērīgs, šļūdens, tas nosprauc ādu. Es viņu traucēju, neļauju iebāzt roku bikšu kabatās.

Stūrgalvīgi stiepju savu drebošo roku uz azoti un, beidzot to aizsniedzis, ar galīgi nespēcīgiem, nepaklausīgiem pirkstiem pūlos attaisīt pistoles maksti. Toļiks iztukšo manu bikšu kabatas. Zemē nokrīt naudas maks, ķemmīte, mutauts.

—    Taisi gatavu! — uzsauc briļļainais. — Veicīgāk!

—    Aha …

Vēziens… Taču es pagūstu apvelties uz sāniem — un Toļika dūrē sažņaugtā kastete aizšvīkst man gar ausi.

Tad trešais puisis sagrābj mani aiz kājām un piespiež tās pie zemes. Pjotrs, tas briļļainais, ar visu ķermeni uzgāžas man uz vēdera.

—          Cauri ir, mēsls tāds! Dziesmiņa nodziedāta… — viņš šņāc un komandē Toļiku: — Nu! Tagad zvel!

Un tad es šauju.

Vienu reizi, otru, trešoī Kā pātagas cirtieni šmiukst šāvieni tukšajā, tumšajā pagalmā. Toļiks nogāžas zemē kā kolonna. Man pat liekas, ka zem manis nodreb zeme.

Tagad Pjotru… mazliet uz leju stobru..? Šāviens!

Pjotrs nepagūst piefēkt kājās. Viņš tikai noveļas nost no ma_nis un, ērmīgi_žagodamies, kliedz:

—    A-a… A! .. . A-a! … A! …

Un rapjas projām no manis. Rāpjas aizvien tālāk tumsā. Es redzu viņa čokurā sarauto ķermeni, sāpju izķēmoto seju bez brillēm.

Trešā puiša vairs nav. Viņš ir pazudis. Manas kājās ir brīvas. Un es mēģinu piecelties. Nespēju… Nē, es tomēr celšos… Un paceļos uz drebošajām, nevarīgajām kājām.

Pistole manā rokā lēkā. Ar muguru atslienos pret sienu. Kājām tagad vieglāk. Taču galva atkal sāk reibt un gluži vai pušu plīst no' sāpēm. Acu priekšā viss zvā- rojas, tumšais pagalms griežas.

—    Seņečka … — es kliedzu. — Seņečka ….

Taču tas ir tikai čuksts. Es pēkšņi biju atcerējies kā Gala pirmīt nosauca to trešo;

Elpa man ir gārdzoša, drudžaina un sekla kā šņuksti. Vai tiešām es raudu? Bet kādēļ tad acis tā sūrst? Kādēļ es nekā neredzu?! Nē, es redzu, es sāku redzēt!

No tumsas pie manis zogas Pjotrs. Tuvāk, tuvāk. v & Ar līkumu paiet garām zemē guļošajam Toļikam, pieliecas, kā gatavodamies lēcienam. Rokā nazis. Briļļu nav, zobi atņirgti… Viņš domā, ka es neredzu.

Ar pūlēm paceļu smago pistoli un aiztrūkstošā balsī čukstu:

— Stāt… Es šau … ju …

Un Pjotrs kā sastindzis paliek stāvam.

Bet es šauju! Gaisā, gaisā …

Tad dzirdu cilvēku soļus, daudzu cilvēku soļus. Viņi skrien pie manis …

Es iekritu kādam rokās.

Un atkal tumsa …

Aiz loga ir skaidras, palsi zilas debesis. Rīts. Slīpie saules stari piestrāvojuši istabu. Nepazīstamu istabu. Tukšu un baitu kā slimnīcā. Liekas — tā tiešām arī ir slimnīca.

Paslējies uz elkoņa, es paskatos apkārt. Balts skapītis, blakus balts ķeblītis, pretējā pusē balta, tukša gulta. Man mugurā no izturīga bjaza šūts svešs krekls ar saitītēm pie kakla šķēluma. Segas pārvalka kvadrātā redzama sarkanbrūna flaneļa sega. Tālāk ir metāla gultas gals.

Galva man iežņaugta apsējā. Pārvelku pār to ar roku. Marles saite. Visā ķermenī viegls gurdums. Tat u galva ir skaidra un nemaz nesāp. Vispār nekas nesāp. Es dziļi un brīvi ievelku elpu. Nē, tomēr dziļi elpot ir sāpīgi. Jā, tātad tomēr esmu nokļuvis slimnīcā.

Uz skapīša blakus gultai nolikts mans pulkstenis. Tas tikko dzirdami tikšķ. Tātad arī ir vesels. Pulkstenis rāda seši un piecpadsmit minūtes. No rīta, protams.

Atzveļos pret spilvenu un sāku atsaukt atmiņā visu, kas vakar vakarā bija noticis pie tā sasodītā alus bāra. Izrādās, ka es visu atceros ļoti labi.

Jā, es biju iekļuvis slazdos. Viss bijis sagatavots. Bet mēs ar šādu gājienu nebijām rēķinājušies. Puiši mani gaidīja iekšā, bārā. Mani un visus pārējos. Gaļai taču bija pavisam cits plāns. Viņa taisījās iepazīstināt mani ar kādu cilvēku, pēc tam mums abiem vajadzēja nonākt milicijā. Jā, mēs bijām rēķinājušies ar šo plānu. Taču acīmredzot pašā pēdējā brīdī viss bija mainījies. Iejaucās Zurihs. Viņi ar Galu vienojās. Un tad Gala mani atdeva viņam. Es taču pats visu dzirdēju. Pēc tam mani bija pazinuši, tagad tas ir skaidrs. Un pazina mani Toļiks.

Toļiks… Cik bīstamu un drausmīgu ceļu viņš bija nostaigājis! Un gājis bojā. Man vajadzēja uz viņu šaut. Kādēļ gan es toreiz pie Varvaras ar viņu sastrīdējos, varēju taču arī nestrīdēties. Kuzmičs sacīja: «Šis kautiņš tev vēl kādreiz atspēlēsies.» Atspēlējās arī. Gan man, gan Toļikam. Cilvēka dvēselē nevar būt tukšuma. Es taču nekā nebiju darījis, lai to aizpildītu, un cits neviens arī ne. To izdarīja Zurihs. Viņam pat bija vienkāršāk to izdarīt. Tomēr mūs visus tas nepavisam neattaisno. It īpaši jau mani ne. Šī paklīdušā puiša liktenis ir uz manas sirdsapziņas. Kā viņš vakar mani.., Ar nežēlīgu niknumu. Un tomēr… tomēr es biju pieļāvis kļūdu pirmais. Bet tur, pagalmā, viņš nokrita kā nopļauts. Es izšāvu trīs reizes 141 Ak dievs, vai tiešām es viņu nogalināju? . *»

Iedomājoties to, man caur sakostiem zobiem izlaužas vaids.

Tur bija vēl viens puisis — Pjotrs. Es izšāvu ari uz viņu. Taču viņš ir dzīvs. Vēlāk es uz viņu tēmēju. Viņš taču zagās man klāt ar nazi. Un bija bez brillēm. Kāpēc šis puisis man izskatās pazīstams? Kur esmu viņu redzējis? … Nē, nekur neesmu redzējis. Tas ir skaidrs. Bet kāpēc tad… Starp citu, bez brillēm viņš man vēl vairāk likās pazīstams. Varbūt… Jā, jā, es kaut kur esmu lasījis viņa pazīmes. Pjotrs, Pjotrs… Pag! Pjotrs Gorohovs! Lūk, kas viņš ir! No Puņežas! Nu, kā tad! . ..

Šai brīdī manas palātas durvis atveras un ienāk māsa pusmūža gados.

—    Actiņas vaļā? — viņa saka. — Esi tāds sasārtis. Pamērīsim nu, dēliņ, temperatūru!

Viņa nokrata un iebāž man padusē aukstu termometru.

—    Man taču nav temperatūras, — es mundri saku.

—    Ir vai nav, jāmēra tā kā tā. Tāda ir kārtība. Ne jau mūsu noteikta. Vai tu esi slimnīcā vai kur citur?

—    Praktiski esmu vesels. Laidiet nu mierīgi mājās!

—    Guli, guli! — Viņa smaida, rokas uz vēdera saņēmusi. — Dakteris apskatīs, atlaidīs. Tad māsiņa varēs ņemt līdzi.

—    Viņa bija pie manis?

—    Kā ta citādi? Bija turpat vai divi naktī, kad tik tikko aizdabūjām projām. Beidzās vai nost aiz bēdām. Laba māsiņa. Lai tik katram tāda būtu! Un skaista arī, nav vārdam vietas.

—    Jā, ar māsiņu man laimējies.

Drīz es sākšu ticēt, ka Ļena tiešām ir mana māsa, godavārds. Beigu beigās viņi man to iestāstīs.

—    Un vēl te bija sanākuši tavi biedri — vesels bars. Tā teikt, milicija. To vienu es pazīstu. Dzīvo mūsu mājā. Staņislavs Grigoričs. Viņa sieva arī ir ārste. Sēdēja pie tevis.

Tā mēs nopļāpājam visas desmit minūtes, kamēr es turu termometru.

Izrādās, ka man temperatūra ir normāla, un es saku, mēģinādams pielabināties:

—    Varējāt vismaz bikses atdot. Gribas celties augšā.

—   Teikts, ka jāguļ, — māsa atcērt. — Nekādā gadījumā! Saprati? Bet pīlīti es tev tūlīt atnesīšu, esi mierīgs!

—    Kur nu pīlīti! Es varu dancot, ne tik vien …

—   Ir nerunā! — Māsa sāk skaisties. — Pēc stundas būs vizīte, prasi tad tās savas bikses.

Viņa aiziet, bet pēc mirkļa tiešām atgriežas ar pīli. Nes to maigi, kā nez kādu dārgumu. Ir nu gan situācija, velns lai parauj!

Beidzot atkal palieku viens.

Guļot slimnīcā, ir laiks padomāt. Turklāt domas ievirzās kaut kādā, gribētos sacīt, filozofiskā gultnē. Piemēram, kas ir dzīve, un kas šai dzīvē esam mēs paši. Jādomā pat par to, vai visu šai dzīvē esi paspējis izdarīt. It kā taisītos uz miršanu. Jāsaka, reizēm arī mans darbs mudina uz šādām domām. Tikai parasti nav laika tām nodoties. Lai gan tik daudz likteņu aizslīd acu priekšā, tik dažādi un pa lielākajai daļai sarežģīti, smagi, pat traģiski likteņi. Reizēm liekas: nur ko tu, cilvēks, tā ņemies, kas tev vajadzīgs šai pasaulē un kas tev vispār pa spēkam? Protams, cīņa pret noziedzību, tās iznīdēšana — ko tur sacīt, tas ir cēls mērķis. Bet pret ko tas viss galu galā atduras?

Reiz mans tēvs pateica kādu gudru austrumnieku sakāmvārdu. Es to iegaumēju. Tas skanēja apmēram tā: «Ja tavi plāni paredzēti gadam — sēj prosu, ja tavi plāni paredzēti gadu desmitiem — stādi kokus, bet, ja tavi plāni paredzēti mūžu mūžiem, — audzini cilvēkus.» Manuprāt, tas ir vissvarīgākais un visgrūtākais uzdevums.

Cik gan laika un spēka vajadzēs, lai pāraudzinātu visus, kas jāpāraudzina? Daudz. Ļoti daudz. Vismaz ar manu mūžu nepietiks. Tas nu ir skaidrs. Ar to pietiks, lai kaut mazmazlietiņ attīrītu gaisu, kuru mēs elpojam. Un vēl, lai iedvestu ļaudīm pārliecību, ka tā, kā, piemēram, dzīvo šis Teļašs, ilgi nodzīvot nevar. Un tā labad, es jums teikšu, jau ir vērts papūlēties.

Cēlās domās iegrimis, es nemanu, kā pienāk slimnieku apstaigas laiks. Pavecs, sirms ārsts ar vecmodīgu pensneju, no vienas vietas mani aptaustījis ar negaidīti spēcīgiem pirkstiem un no visām pusēm izklausījis — viņam ir nevis šolaiku fonendoskops — no gumijas, bet veca, vietām ieplaisājusi taurīte —, beidzot atzinīgi nosaka:

—   Esat gan jūs laimīgi ticis cauri, jaunais cilvēk! Domāju, savu nedēļiņu dabūsim ar jums noņemties. Bet izrādās, ka varbūt pietiks ar pāris dieniņām.

—    Ko nu, dakter, — es saku tik moži, cik vien spēju. — Es taču jūtos lieliski. Un šodien man jātiek mājās!

—    E-e, ir nedomājiet!

—    Bet mājās es gulēšu, godavārds!

—    Nu, nu, jaunais cilvēk! Es atbildu par jums visai Odesas milicijai, bet tas nav nekāds joks. Šitādu rūpju man tikai vēl trūkst. Vakar pat komisārs bija atbraucis.

—    Bet, dakter …

Mana lūgšanās beidzas ar to, ka ārsts padodas.

—    Bet tikai tādēļ, ka uzticos jūsu māsiņai, — viņš saka. — Ļoti jauka un enerģiska meitene.

Atkal! Nē, taisni apbrīnojami!

—   Sagatavojiet izrakstīšanu pulksten divpadsmitos, — ārsts saka nu jau citai — pavisam jaunai un gaužām koķetīgai māsai, kas dežurēs pa dienu.

—    Māsiņa jau ir šeit, Averkij Spiridonovič, — viņa saka, tā vien šaudīdama uz manu pusi savas izkrāsotās actiņas.

—    Pulksten divpadsmitos, — skarbi un nepielūdzami

saka ārsts.

Es saprotu, ka viņš vismaz šajā gadījumā nedrīkst piekāpties.

—      Bet vai viņa pie manis ienākt drīkst? — es bikli pajautāju.

—    Lūdzu …

Viņi aiziet, un palātā ienāk Ļena. Viņai uz pleciem uzmests virsvalks. Ļena metas pie manis, apskauj, it kā es būtu atgriezies no viņpasaules. Un pēkšņi, seju pie manām krūtīm piespiedusi, sāk raudāt.

—      Nu, nu, nervi, māšelīt, nervi, — es saku un glāstu viņai galvu.

—      Tev … viegli… runāt… — Ļena caur asarām nomurmina un beidzot atvirzās no manis nost.

Pēc kādām pāris stundām mani aizved uz viesnīcu — un es samērā žirgti, turklāt pilnīgi saviem spēkiem tieku augšā pa kāpnēm un aizeju uz savu numuru. Tā, nu jau es kā tāds šahs atdusos spilvenos sava «luksusa» kabinetā. Apkārt sasēdušies Ļena, Stasis, Ļova un vēl divi puiši no viņu daļas. Esmu jau izstāstījis visu, ko atceros no vakarējā kautiņa pagalmā, un pateicis arī savus atklājumus par Pjotru Gorohovu.

—      Jā, tas ir viņš. — Stasis pamāj ar galvu. — Mēs viņu saņēmām ciet.

Es jau zinu, ka Toļiks ir dzīvs. Tiesa, pagaidām vēl dzīvs. Viņa stāvoklis ir smags. Kaut arī, izrādās, es biju apbrīnojami racionāli ietriecis viņā visas trīs lodes: divas kājās un vienu labajā plecā. Protams, tas ir brīnums.

—    Kas bija trešais? — jautā Stasis.

—     Trešais bija Seņečka, — es atbildu. — Viņš mani turēja aiz kājām.

Ļena sēž bāla un klusē.

Nē, sievietēm mūsu darbā tomēr ir pārāk grūti, te viņām nav vietas, vismaz šādās operācijās ne, tas ir nežēlīgi. Viņas visu uztver pārāk emocionāli. Arī vienlīdzībai ir savas robežas.

—      Kas ir Seņečka, to mēs konstatēsim ātri, — saka Stasis. — Uzzināsim no Gaļinas Kočergas.

—     Vai, draugi! — Man pēkšņi kaut kas iešaujas prātā, un es pat palēcos uz saviem spilveniem. — Viņai taču tagad ir tiešs kontakts ar Zurihu! Es aizmirsu jums pastāstīt!

Un es steidzīgi atstāstu zem Gaļas loga dzirdēto sarunu.

—    … Tagad šis tas kļūst skaidrs, — es nobeidzu.

—    Kļačko šo zeltu vajadzēja aizvest uz Puņežu. Bet, kad viņš ieradās tukšām rokām .. .

—          Nē. — Stasis purina galvu. — Zurihs viņam neuzticējās jau pirms tam, kaut ko bija uzodis un gatavoja izrēķināšos. Tajā zīmītē tas taču bija skaidri pateikts. Vai atceries? Bet Kļačko tomēr bija nolēmis apvest viņu ap stūri. Un paslēpis zeltu pie Gaļinas. Bet pēc tam braucis uz tikšanos ar Zurihu, uz tikšanos ar savu nāvi. Redzat, puiši, kā tas bijis, ka tevi nelabais!

—    Skaidrs kā diena, — Ļova ir ar viņu vienis pratis.

—    Vai jūs Gaļinu pieskatāt? — es bažīgi apprasos.

—          Kā gan citādi! — Stasis pavīpsnā. — Un māju arī. Nepārtraukti. Kā paši savējo. Vari būt mierīgs!

—          Sliktāk ir ar to Toļiku, — piebilst Ļova. — Viņš, nešķīstenis, vēl ilgi būs jāārstē.

—    Bet kā ar Gorohovu?

—    Tūlīt brauksim nopratināt. Ar viņu viss kārtībā.

—          Man arī jāpiedalās nopratināšanā, —- es apņēmīgi paziņoju. — Sevišķi par epizodi ar Otkaļenko.

—          Nekas nebūs, — laipni saka Stasis, iespiezdams manus plecus spilvenos. — Ir nedomā, draudziņ! Citādi vedīsim atpakaļ pie Averkija Spiridonoviča. Domā, ka ne?

—    Saproti taču …

—          Nekas nebūs! — Stasis ir nelokāms. — Pratināšanu vēl būs vai cik.

—    Nu labi, piķis jūs rāvis! — Es negribīgi piekāpjos.

—   Gulēšu. Tikai nekavējoties jāizdara kratīšana pie Gaļinas. Tur ir zelts. Viņa nepaspeja to atdot.

—    Kāpēc tad nekavējoties? — Stasis pasmaida.

—  Vispirms lai pie viņas aiziet Zurihs.

—    Aizies arī, — kāds no puišiem piemetina.

—          Kā tad, — apstiprina Stasis. Citādi, ko var zināt, Gaļina vēl kaut kā viņu brīdinās, ka bijusi kratīšana. Viņi jau tā ir uzbudināti. Gan Seņečka būs šo to paziņojis. Gorohovs arī nav atgriezies. Tāpat Toļiks.

—    Bet ja nu Zurihs neaizies? — es jautāju.

—    Ir vēl Teļašs, — atgādina Stasis. — Un vēl cilvēks, kas atbraucis darīšanās no Maskavas. Nepavisam ne tas, kas bija ieprātojies lakstoties ap Gaļinu. Piezvani tam Teļašam! Un norunā parīt vakarā tikšanos! Agrāk ne. Neaizmirsti, ka tev divas dienas jāguļ!

Puiši iet projām.

—   Vakarā dabūsi izsmeļošu atskaiti, — saka Stasis. — Neaizmirsti piezvanīt Teļašam!

Kad mēs ar Ļenu paliekam vieni, es vēl kādu brīdi kurnu, tad ķēros pie telefona. Ar Teļašu vienojos ātri.

—   Mihails Aleksandrovičs grib jūs redzēt, — viņš līksmā balsī paziņo. — Tomēr ceru, ka arī mūsu noruna paliek spēkā?

—    Katrā ziņā, — es apstiprinu. — Līdz parītdienai!

—    Gaidām. Ļoti gaidām.

Es nolieku klausuli.

Divas dienas aizrit drudžainā darbā.

Pa šo laiku pirmās liecības nodevis Gorohovs. Viņam nav citas izejas. Turklāt vēl atlidojis mūsu biedrs no Puņežas. Un Gorohovu piespieda pie sienas ar pierādījumiem. Vispirms viņš atzīstas uzbrukumā Igoram. Pēc tam Kļačko noslepkavošanā. Taču visu, ko vien var, viņš veļ virsū Zuriham. Un ne tik tā vien, bet, protams, Zurihu nodod pilnīgi un galīgi. Izrādās, ka viņi iepazinušies jau kolonijā, kamēr Zurihs izcietis savu pirmo sodu un Gorohovs arī. Kopš tā laika Gorohovs ne vienu vien reizi izdarījis Zuriham dažādus un stipri bīstamus pakalpojumus un reiz ticis par to iesēdināts, bet toreiz viņš Zurihu nav nodevis. Tagad ir cita lieta, tagad viņam, Gorohovam, draud «pielikšana pie sienas». Divreiz sodīts par laupīšanu, izdarījis slepkavību un mēģinājis izdarīt otru. Tagad viņam nav ko gaidīt žēlastību — un viņš ārdās, viņš gatavs uz visu. Baismīgs stāvoklis …

Saņemts ciet arī Seņečka. Viņš ir tikai tāds sīks huligāns. Nekā cita viņš nezina kā vien to, ka Gaļina viņu iepazīstinājusi ar Toļiku un tas viņam apsolījis krietnu naudas žūksni par piedalīšanos kautiņā. Zurihs tomēr pie Gaļinas nerādās. Ir gan reģistrēts Teļaša gājiens uz komisijas veikalu. Tur viņš par kaut ko ātri aprunājies ar Gaļinu. Spriežot pēc satikšanās, agrāk viņi nav bijuši pazīstami.

Un nu ir pienācis vakars, kad man jāiet pie Teļaša.

Jau divas diennaktis viņa dzīvoklis tiek novērots. Taču Zurihs nez kāpēc nerādās arī tur. Tātad viņš tur ieradīsies vēlāk, varbūt pat pēc manis. Nav izslēgts, ka Teļašs grib vispirms aprunāties ar mani divatā. Bet ja nu Zurihs pēkšņi kaut ko nojautis un no pilsētas pazudis? Protams, zelts ir varens magnēts. Taču Zurihs nav nekāds muļķis, viņš saprot, ka pēc tā, kas notika pie bāra, mums pret Gaļinu radušās aizdomas. Un Ga- ļina viegli var uzvest uz viņa pēdām.

Starp citu, tie visi ir tikai mūsu minējumi. Teļašs taču sacīja, ka Zurihs gribot mani redzēt.

Arī šoreiz es apģērbjos ļoti rūpīgi un pārdomāti. Vispirmām kārtām, lai būtu vienkārši un solīdi. Bez nekādām jakām un svīteriem. Tagad man ir mugurā sniegbalts krekls ar modernu kaklasaiti un tumšs, labi šūts uzvalks. Arī tas bija paredzēts jau Maskavā un paķerts līdzi, tāpat arī labs mētelis un platmale.

Es jūtos gluži ciešami. Tiesa, lāgiem tā viegli reibst galva — droši vien aiz nespēka. Uz vaiga Ļena man piepūderē vairākas skrambas, tagad tās gandrīz nav redzamas. Vēl tikai sāp, kad dziļi ievelk elpu. Bet tie jau ir sīkumi.

Norunātajā laikā man atbrauc pakaļ Ļova.

—    Vai Zurihs atnācis? — es nepacietīgi jautāju.

Ļova īgni papurina galvu.

—    Nē, kaut viņš nosprāgtu!

Tātad Zuriha pie Teļaša aizvien vēl nav. Es jūtu, kā mani sāk pārņemt nemiers.

Mēs atsveicināmies no Ļenas un ejam projām.

Ļena paliek. Un atkal, protams, uztrauksies. Viņa savu lomu ir nospēlējusi. Viņa man ļoti palīdzēja, šī jaukā meitene. Arī pašlaik Ļena man palīdz — pat ar savu klātbūtni vien, ja gribat zināt.

Mašīna joņo pa pazīstamām un nepazīstamām ielām. Esam šai pilsētā tikai kādas piecas vai sešas dienas, bet man reizēm liekas, ka mēs būtu atbraukuši no Maskavas turpat vai pirms mēneša.

Tā, beidzot mums vajadzīgā iela ir klāt. Mašīna apstājas. Ļova nozūd. Par visu esam vienojušies, norunāti ari signāli. Tālāk eju viens, nogriežos gar stūri un skatos uz apgaismotajiem namu numuriem. Ar plānajām kurpēm un vieglo mēteli ir auksti un drēgni, zem kājām šmakst dubļi.

Lūk, kur septiņpadsmitais numurs! Pabīdu cepuri mazliet vairāk uz acīm un atgrūžu vaļā smagās parādes durvis. Teļaša dzīvoklis atrodas trešajā stāvā. Ir zināms, ka viņa sieva un dēls pa svētkiem aizbraukuši pie vecākiem uz Luzanovku, kas atrodas netālu no Odfesas, un vēl nav atgriezušies. Tā nu Bogdans Osipo- vičs pašlaik ir viens un viņa mājā ir gaužām piemēroti apstākļi konfidenciālām sarunām.

Taču pati māja pašlaik ir ielenkta. Mūsu puiši kontrolē arī visus ceļus uz to, visas ieejas un izejas, kāpnes, bēniņus. Lamatās jāiekrīt ļoti lielam un bīstamam plēsoņam, viņu nedrīkst palaist garām. Esam norunājuši, ka puiši ienāks dzīvoklī, tiklīdz saņems manu pirmo signālu. Tas var būt gan citā vietā pabīdīts pu- ķupods — puķes stāv uz visām palodzēm un no ielas ir labi saredzamas —, gan jebkurš uz palodzes nolikts jauns priekšmets, gan rokas vēziens pie loga — uz plāno tilla aizkaru fona cilvēka siluets ir skaidri saskatāms —, gan, visbeidzot, mana piezvanīšana pa telefonu pārvaldes dežurantam un jebkuri vārdi, ko es viņam pateikšu. Pēdējā gadījumā signālu puišiem pārraidīs pa radio.

Vārdu sakot, viss sagatavots. Palicis pats galvenais — jāatnāk Zuriham. Ja viņš būs viens, viņu netraucēti ielaidīs dzīvoklī. Taču pagaidām Zuriha nav. Un nav zināms, kur viņš slēpjas. Un, vai viņš vispār pie Teļaša ieradīsies, arī nav zināms. Mūs visus tas ārkārtīgi uztrauc. Vai tiešām visa meklēšana būs jāsāk no gala? Tā taču bijis ne vienreiz vien.

Es lēni kāpju augšā uz trešo stāvu. Ar katru miesas audu sajūtu, ka mani vēro kādas acis. Bet tās ir mūsējās. Jebkāda cita izsekošana būtu vienā mirklī atklāta.

Piezvanu. Aiz durvīm dzirdami steidzīgi soļi. Noklikšķ atslēga, un durvis atveras. Uz sliekšņa stāv Teļašs. Viņš priecīgi smaida, dzeltenīgā seja savilkusies daudzās grumbiņās, acis aiz apaļajiem briļļu stikliem staro sajūsmā. Viņš iztapīgi spiež man roku un palīdz noģērbt mēteli. Es lēnā garā pie spoguļa saķemmēju matus. Tad mēs no priekšnama ieejam ēdamistabā.

Tā iekārtota skaisti un moderni. Caurspīdīgi neilona aizkari, aiz kuriem redzami puķupodi. Bufetē zaigo kristāls. Istabas vidū uz apaļa, pulēta galda stāv vāze ar augļiem un liels ķīniešu pelnu trauks. Pie sienām ērti atzveltnes krēsli un tahta, no sienas tai pāri klājas skaists tepiķis. Blakus tahtai durvis — droši vien uz guļamistabu.

Mēs apsēžamies uz tahtas un aizsmēķējam.

—          Kur tad Mihails Aleksandrovičs? — es painteresējos.

—          Būs. Bet pagaidām… Vai jūs uz Maskavu zvanījāt?

—    Un jūs šaubījāties?

—          Lai tad es galu dabūju, ja esmu šaubījies! Un kā tad ir?

—   Saņemtas septiņas tonnas tās mantas.

—          O-o! Gran mersī! — Teļašs, acis samiedzis, berzē rokas un pēkšņi viltīgi paskatās manī caur brillēm. — Bet Grigorijs Makarovičs, liekas, ir slims? Viņš guļ slimnīcā.

Re ko! Viņu sakari darbojas vareni. Bet tad iznāk, ka Teļašs izpļāpājies? Es aizdomu pilns skatos uz viņu un raucu pieri.

—    M-jā …

—          Vai kaut kas nesaskan? — Teļašs līdzjūtīgi apvaicājas.

—    Diezgan pamatīgi, — es atbildu.

—          Tātad rīkojaties uz labu laimi? — Teļašs noprasa. — Par tādām lietām pie mums Odesā, piedošanu …

—          Labāk klusējiet, — es viņu pārtraucu negaidīti skarbi. — Nekariet sev kaklā vēl vienu akmeni, godātais!

—          Ko tas nozīmē? — Teļašs ironiski pārvaicā. — Es varbūt pārklausījos, vai?

—          To pašu. Jūs Grigorijam Makarovičam zvanījāt aizvakar. Un runājāt ar viņa sievu. Vai ne?

—    Nu jā …

Teļašs apstulbis bola acis.

—           Bet es zvanīju vakar. Un, pieņemiet zināšanai, kopš vakardienas Grigorijs Makarovičs jau ir mājās. Varbūt jums labpatiktos pārbaudīt?

—           Esat nu gan jūs gudrinieks, lai tad es galu dabūju! — Viņš sasit rokas un jūsmīgi skatās manī.

—           Es esmu gudrinieks. Bet kas jūs tāds esat? — es draudīgi noprasu.

—           Es? Tikai piesardzīgs cilvēks, vairāk nekas. — Teļašs pavīpsnā. — Un nevienam es neesmu zvanījis, dieva vārds. Tāpat vien … Padzirdēju baumas.

—           Ak, tad šitā! Baumas? Un esat tikai piesardzīgs cilvēks? Bet bieži vien izrādās, ka pārāk piesardzīgs cilvēks ir nodevējs; vai to jūs zināt? — es bargi jautāju.

Es nepavisam neizliekos, es vāros aiz dusmām. Atsperīgi pielēcis kājās, iebāžu labo roku kabatā, it kā man tur būtu pistole. Teļašs izbailēs atsprāgst sānis.

—    Nu, nu! Uzmanīgāk! Ko jūs darāt?!

Viņš, kā sargādamies no sitiena, paceļ rokas.

Šai mirklī blakusistabas durvis atveras. Ēdamistabā mierīgi ienāk garš, ļoti taisns, pasirms cilvēks ar nodzīvotu un uzblīdušu seju, augumā gandrīz tāds pats kā es. Pinkainas, melnas uzacis pārkārušās pār vērīgām, ļoti možām acīm, zem kurām redzami zilgani maisiņi.

—           Nu, nu, pilsoņi, — viņš saka rāmi, taču valdonīgi. — Nevajag strīdēties! Pirmām kārtām tas ir muļķīgi.

Zurihs! Re, kāds tu esi!

Viņš griežas pie manis un ironiski apjautājas:

—    Tātad jūs esat Oļegs Ivanovičs?

—          Ar ko man tas gods? — es vēsi un īpaši neuzticīgi atbildu ar pretjautājumu.

—    Mihails Aleksandrovičs. Esmu jūsu rīcībā.

—    Izrādās, ka šis tips …

—           Nevajag apvainot mūsu namatēvu, — Zurihs mani pārtrauc joprojām tikpat valdonīgi. — Labāk apsēdīsimies un parunāsimies!

Viņš laiski atslīgst krēslā. Es, vēl tāpat pieri saraucis, apsēžos uz otra krēsla viņam pretī. Starp mums uz tahtas nosēžas Teļašs. Taču viņš tūlīt pietrūkstas kājās un skrien pie bufetes. Pēc mirkļa uz mazā galdiņa starp

mani un Zurihu tiek nolikta vīna pudele un trīs kristāla glāzes. Teļašs tās svinīgi piepilda. Viņam mazliet dreb roka.

Tātad Zurihs visas šīs dienas slēpies šeit. Un var būt, ka viņš nav viens. Un tas otrs pašlaik sēž blakusistabā un tikai gaida komandu . ..

—    Iedzersim! — jūsmīgi ierosina Teļašs. — Par sadarbību! Par draudzību! Par … par uzticēšanos!

Zurihs iecietīgi smaida. Mēs saskandinām.

—    Vēl, mani draugi, jāiedzer arī par uzņēmību, — pašapmierināti pasludina Zurihs, atgāzdamies krēslā. — Un īpaši par gudriem cilvēkiem. Tādu nav daudz. Jo sevišķi ļoti gudru cilvēku.

Viņš izņem cigareti, un Teļašs pakalpīgi pasniedz viņam aizdedzinātu sērkociņu.

—    Ko es ar to domāju? — ievilcis dūmu un pamājis ar galvu Teļašam, Zurihs turpina. — Dzīve ir gaužām sarežģīts stiķis, un kuram katram vis nav lemts tajā orientēties. Nu, Oļegs Ivanovičs to nespēj tāpēc, ka nav tādos gados. Jūs, cienījamais Bogdan Osipovič, tāpēc, ka, tā sakot, zināmā mērā atrodaties teritoriāli pārāk tālu no smadzeņu centriem. Tātad dzīves sarežģītība pastāv valdošās sistēmas sarežģītībā. Taču šai sarežģītībai ir arī otra puse. Jo sarežģītāka ir, pieņemsim, pārvaldes, ražošanas, ekonomisko sakaru sistēma, jo vairāk šādā sistēmā ir vārīgu, nestipru punktu un posmu. Gudrs cilvēks var šos posmus izmantot, ja iznāk ar tiem sadurties. Bet ļoti gudrs cilvēks tos atrod pats, viņš pat, ja gribat zināt, paredz, kur tie var atrasties. Tieši tā: paredz un atrod.

Esmu ievērojis, ka viņiem visiem, tā sakot, visu rangu blēžiem, patīk pafilozofēt, katram, protams, savā līmenī. Tas zināmā mērā ceļ šo cilvēku pašapziņu viņu pašu acīs. Bet cilvēkam, pat blēdim, nepieciešams pašaplie- cinājums. Blēdim jo sevišķi — lai vai kāds.

—   Jūs, Mihail Aleksandrovič, protat paredzēt un atrast tik labi kā neviens cits, — paziņo Teļašs un pat pārgriež acis.

—   Jā, es protu, — Zurihs mierīgi apstiprina.

«Kautrība nav tava stiprā puse,» es domāju. Tomēr

klusībā esmu spiests atzīt, ka viņa spriedumos ir sava jēga.

—           Un otra problēma — tie ir cilvēki. — Zurihs nebeidz tīksmināties ar to, ka mēs esam pievērsuši viņam uzmanību. — Cilvēks — arī tā ir sistēma, lai gan nebūt ne tik sarežģīta. Cilvēkam mērķis ir viens: viņš grib labi dzīvot. Ko nozīmē — labi? Skaisti, bagāti, neatkarīgi, ar baudu. Vai nav tiesa? Kas viņam to piesolīs, tam viņš arī sekos. Jebkurš cilvēks… gandrīz vai jebkurš, — Zurihs, mirkli padomājis, izlabo. — Kas ir gudrs, tas, šādu cilvēku saticis, to izmantos. Kas ļoti gudrs, tas viņu atradīs. Var teikt, es tā esmu atradis daudzus.

«Arī mēs viņus, tos daudzos, esam atraduši. Tevi arī, var teikt,» es dusmīgi domāju. «Tāpat atradīsim pārējos.»

Viņš turpina mani pētīt aizvien neatlaidīgāk. Ko tas varētu nozīmēt?

—          Bet tagad atļaujiet man uzdot dažus jautājumus, — Zurihs lēni saka. — Kā jūs pazīstat Grigoriju Makaro- viču, ja nav noslēpums?

—          Vai jūs viens pats ņemsieties ar noskaidrošanu? — es uz viņa jautājumu atkal atbildu ar jautājumu.

—          Vispirms es, — asi atsaka Zurihs. — Jūs meklējāt ar mums sakarus. Jūs esat atnācis pie mums. Vai tas ir loģiski?

—    Tā kā būtu, — es piekrītu.

—    Tad atbildiet uz jautājumu!

—          Grigorijs Makarovičs ir mana tēva vecs draugs. Pašlaik es strādāju viņa pārvaldē,

—   Jūsu uzvārds?

—    Simakovs. Oļegs Ivanovičs Simakovs.

—   Tā-a …

Zuriha skatiens kļūst smags un naidīgs.

—          Pēc manām domām, — viņš lēni saka, — jūs esat tas pats jaunais cilvēks, kas šajās dienās iepazinās ar Gaļinu. Es taču nekļūdos?

—          Iespējams. — Es ar varēm pašapmierināti pasmīnu. — Ļoti kairinoša sieviete.

—          Bet pirms divām dienām jūs ar viņu kaut kur bijāt aizgājis? — Zurihs izsmējīgi jautā. — Jums uz sejas redzamas pēdas.

Viss. Ar viņu vairs neizdosies spēlēt aklās vistiņas.

Viņš ir mani atšifrējis. Viņš jāņem ciet. Nekavējoties. Tagad viņam kaut kas aiz ādas.

Es cenšos piecelties no krēsla.

—    Sēdēt! — Zurihs pavēl.

Tas nu ir par traku! Es pieceļos un tai pašā laikā slepus šķielēju uz blakusistabas durvīm.

—          Kas tad nu, jūs jau esat mani arestējis? — es smīnēdams jautāju.

Zurihs paliek sēžam un, vērīgi skatīdamies manī no lejas uz augšu, lēni saka:

—    Nē, mēs netaisāmies jūs arestēt…

—    Kas tad par lietu?

Es ievēroju, ka lēni paveras blakusistabas durvis. Aiz tām kāds stāv …

—           Lieta tā, — Zurihs turpina, — ka jūs esat iepinies nejaukā padarīšanā, jaunais cilvēk. Un jūs mani stipri traucējat. Tāpat arī Gaļinu.

—          Gaļinu? — es pārjautāju. — Izslēgts! Ja gribat, es varu ataicināt viņu uz šejieni. Tad mēs šo to noskaidrosim!

—          Pat uz šejieni? — Zurihs ironiski pavaicā. — Tas ir interesanti. Un jūs domājat, ka viņa atnāks?

—   Tad, ja saukšu es.

—    Oho! Nu, tad pamēģiniet!

Viņš norāda uz telefonu pie priekšnama durvīm. Tā ir jebkuram gadījumam piemērota pozīcija. Es pieeju, ātri un nešaubīgi uzgriežu numuru. Pēc tam saku maigi, bet uzstājīgi:

—          Galočka? Atnāc, mīļā, tūliņ pie Bogdana Osipo- viča! Tu, protams …

Es nebiju pamanījis, kādu mājienu deva Zurihs. Tikai redzu, ka blakusistabas durvis pēkšņi atsitas vaļā, un es bez kādas domāšanas ar brīvo roku rauju no sienas slēdzi.

Dzīvoklis iegrimst tumsā. Liekas, ka esmu radījis dzīvoklī īssavienojumu. Vēl es paķeru krēslu, kas man pagadās pa rokai, un uz labu laimi sviežu pret griestiem, tur, kur jābūt lustrai. Stinkšķēdami birst stikli. Dzirdu, kā tumsā trakās dusmās lamājas Zurihs un kaut ko kliedz līdz nāvei pārbiedētais Teļašs.

Es izmetos priekšnamā, ar muguru atzveļos pret durvīm. Sirds dauzās tā, ka no tās sitieniem pat krūtis sāp.

Un es ar muti kampju gaisu. Ēdamistabā dzirdama jezga, gāžas mēbeles, un pēc mirkļa no otras puses sāk spiest vaļā durvis. Man nav spēka tās noturēt. Ak, cik maz man vēl, izrādās, spēka! Durvis lēni padodas. Aiz tām dzirdama trīs cilvēku smagā elpa.

Es jūtu, ka sāk reibt galva, un zaudēju orientēšanās spēju. Kur ir ārdurvis uz kāpņu telpu, kurā pusē? Kaut gan es tā kā tā nepagūšu tās attaisīt.

Šai mirklī nez no kurienes atskan metāliski šņirksti. Un priekšnamā negaidot ieplūst gaisma no kāpņu laukumiņa.

Pirmais dzīvoklī ielaužas Stasis. Aiz viņa vēl kāds. Pa tumšajām priekšnama sienām šaudās kabatas bateriju asie stari, atduras pret durvīm, kuras es turu.

— Stāt! — sauc Stasis. — Stāt! Šausim!

Es atlecu nost no durvīm. Tās brīkšķēdamas atsprāgst vaļā. Tieši Staša apkampienos nonāk Teļašs. Un tūlīt aizveļas kaut kur sāņus. Stasis metas virsū Zuriham. Dzīvoklī sarodas aizvien vairāk cilvēku.

Rīts. Es guļu savā viesnīcas numurā. Pa logu ieplūst saules gaisma. Zvana telefons. Zvani ir neparasti gari. Acis samiedzis, pieceļos no dīvāna, mazajās biksītēs un sporta kreklā pieeju pie rakstāmgalda un noceļu klausuli.

Ļena, tīstīdamās rītakleitā, izskrien no savas istabas. Klausulē skan pazīstama, šausmīgi pazīstama piesmakuši balss.

—   Vitālij, vai tu? — jautā Kuzmičs. — Nu, sveiks, mīļais! Kā jūties?

—    Viss kārtībā, Fjodor Kuzmič!

—    Kā klājas Ļenai?

—   Arī Ļenai labi. Operācija ir pabeigta, Fjodor Kuzmič!

Jā, kriminālā meklēšana savu uzdevumu paveikusi. Noziedznieks aizturēts. Tagad darbs izmeklētājam. Ak vai, viņa uzdevums būs ārkārtīgi grūts! Zurihs lūkos atvairīties visiem spēkiem. Viņš jauks pēdas, mānīsies, centīsies izprovocēt, apmelos, ievilks izmeklēšanā aizvien jaunus un jaunus cilvēkus, protams, dažus, kā pagaidām nepazīstamo Sokoļski no Ļeņingradas vai kādu tur Palatovu no Rostovas, tādēļ, ka būs spiests to darīt, bet citus tikai tādēļ, lai sajauktu galvu izmeklētājam, turklāt viņš simtreiz mainīs savas liecības, rakstīs neskaitāmas sūdzības, bet pēdīgi varbūt sāks pat filozofēt par to, kā viņš izmantojis «sistēmas trūkumus un kļūdas». Un būs jādara viss, lai viņš krietni «atpūstos» no šī «darba», lai turpmāk mūs netraucētu izlabot šos trūkumus un kļūdas.

Vārdu sakot, ja pastāstītu par visu to, kas vēl būs darāms, tad iznāktu jauns stāsts.

Taču es par to nevaru pastāstīt. Manuprāt, vispirms pašam viss jāpārdzīvo.

Labāk es jums izstāstīšu vēl kādu gadījumu, ko piedzīvojuši mani draugi no kriminālās meklēšanas. Šo darbu es saprotu un mīlu visvairāk.

SATURS

Pirmā daļa. «KLAIDONIS» . . …………………………………………………………………………………. 3

I   nodaļa. Pavisam banals sākums …………………………………………………………………………………. 5

II   nodaļa. Turpinājums vairs nav banāls …. 27

III   nodaļa. Dažādas versijas………………………………………………………………………………………… 48

IV    nodaļa. Liekas — vilks ir aplenkts……………………………………………………………………….. 76

V    nodaļa. Kuzmičs atklāj kārtis . 106

Otrā daļa. SAREŽĢĪTĪBAS KVADRĀTS …. 145

I nodaļa. Tumsa, kurā tomēr kaut ko var saskatīt . . 147

II nodaļa. Visi, kas mums vajadzīgi, ir nozuduši . . 156

III   nodaļa. Jauni lakti………………………………………………………………………………………… 167

IV    nodaļa. Tas tik ir numurs! ………………………………………………………………………….. 184

V    nodaļa. Slepkavība……………………………………………………………………………………….. 208

VI    nodaļa. Jābūt gataviem uz visu………………………………………………………………….. 235

VII    nodaļa. Māsiņas neizvēlas…………………………………………………………………………………. 261

VIII    nodaļa. Kādas ēnas……………………………………………………………………………………………. 289

IX nodaļa. Ko tas viss maksā……………………………………………………………………………… 317

Arkādijs Adamovs AR NIKNU VĒJU

Redakore B. Zubikaite Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore I. Klotiņa. Korektore I. Rudusa. Nodota salikšanai 20.06.80. Parakstīta iespiešanai 25.09.80. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs Ni 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 18,06 uzsk. iespiedi.; 18,28 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Pašūt. Ht 1311-D. Cena 1 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JV° 495/30768/Dt-801. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Adamovs Arkādijs Ar niknu vēju

PIRMĀ DAĻA «KLAIDONIS»

I nodaļa PAVISAM BANĀLS SĀKUMS

III nodaļa DAŽĀDAS VERSIJAS

IV nodaļa LIEKAS — VILKS IR APLENKTS

V nodaļa KUZMIČS ATKLĀJ KĀRTIS

OTRĀ DAĻA SAREŽĢĪTĪBAS KVADRĀTS

I nodaļa TUMSA, KURĀ TOMĒR KAUT KO VAR SASKATĪT

II nodaļa VISI, KAS MUMS VAJADZĪGI, IR NOZUDUSI

III nodaļa JAUNI FAKTI

IV nodaļa TAS TIK IR NUMURS!

V nodaļa SLEPKAVĪBA

VI nodaja JĀBŪT GATAVIEM UZ VISU

VII nodaļa MĀSIŅAS NEIZVĒLAS

VIII nodaļa KĀDAS ĒNAS

IX nodaļa KO TAS VISS MAKSA

SATURS