Borns Sems

Armagedons

Sems Borns

Armagedons

1. nodaļa

Piektdiena, plkst. 21.10, Manhetena

Nakts, kad notika pirmā slepkavība, bija mūzikas pieskandināta. Svētā Patrika katedrāle Manhetenā drebēja Hendeļa "Mesijas" skaņās; diženais kora meistardarbs vienmēr uzmundrināja pat vismiegaināko auditoriju. Balsu skaņas cēlās pretī katedrāles jumtam. Šķita, ka tās vēlas izlauzties un ietiekties debesīs.

Gandrīz pašā priekšā sēdēja tēvs un dēls. Vecākais vīrs bija aizvēris acis, sava iecienītākā skaņdarba aizkustināts, kā tas notika vienmēr. Dēla skatiens šaudījās starp izpildītājiem melnā ģērbtiem dziedātājiem un diriģentu, kas mežonīgi kratīja savu sirmot sākušo matu ērkuli, un vīru sev blakus. Viņam patika skatīties uz tēvu, pētīt tā reakciju; viņam patika atrasties tik tuvu.

Šis bija svinību vakars. Pirms mēneša Vils Monro jaunākais bija ieguvis darbu, par ko sapņoja kopš ierašanās Amerikā. Vēl nepārsniedzis trīsdesmit gadu slieksni, viņš jau bija reportieris un nokļuvis uz straujas karjeras taciņas laikrakstā The New York Times. Monro vecākais dzīvoja citā pasaulē. Viņš bija advokāts, viens no savas paaudzes veiksmīgākajiem šajā jomā, un patlaban veica federālā tiesneša pienākumus Savienoto Valstu Apelācijas tiesas otrajā iecirknī. Monro vecākajam patika izteikt atzinību par sasniegumiem, kad viņš tos redzēja, un šis jaunais vīrietis tepat blakus, kura zēnības gadus viņš praktiski bija palaidis garām, bija sasniedzis pagrieziena punktu. Viņš sataustīja dēla roku un to paspieda.

Tajā pašā mirklī ne vairāk kā četrdesmit minūšu metro brauciena attālumā, tomēr pavisam citā pasaulē, Hovards Makrī izdzirdēja pirmos soļus sev aiz muguras. Viņš nebaidījās. Svešinieki netuvotos šim Bruklinas rajonam, ko sauca par Braunsvilu, bēdīgi slavenam ar narkotiku pārpilno nabadzību, bet Makrī te pazina ikvienu kaktu un ielu.

Viņš piederēja pie šīs ainavas. Būdams suteners ar divdesmit gadu pieredzi, viņš bija saaudzis ar Braunsvilu. Turklāt viņš bija rīkojies gudri, vienmēr paliekot neitrāls bandu karos, kas postīja šo apvidu. Grupējumi cīnījās un mainījās, bet Hovards palika savā vietā. Neviens nebija metis aci uz vietu, kur jau gadiem ilgi savam darbam nodevās viņa padauzas.

Tāpēc Makrī nemaz nesatraucās par skaņu aiz muguras, tomēr viņam šķita dīvaini, ka soļi neapstājas. Viņš juta, ka tie jau ir tuvu. Kāpēc lai kāds viņam sekotu? Makrī pagrieza galvu, lai pamestu skatienu pār kreiso plecu, un spēji ievilka elpu, tūlīt pat paklupdams. Tādu ieroci viņš vēl nekad nebija redzējis, un tas bija notēmēts pret viņu.

Koris katedrālē bija saliedējies par vienu būtni, plaušām atveroties un aizveroties kā milzīgu, varenu ērģeļu kliedzienam. Mūzika bija uzstājīga.

Lai parādītos Tā Kunga godība un lai visa cilvēce to kopā redzētu, jo Tā Kunga mute to tā ir runājusi.

Hovards Makrī bija pagriezies atpakaļ un instinktīvi metās bēgt, bet sajuta dīvainu, asu sāpi labajā augšstilbā. Kāja ļodzījās, ļima zem viņa svara, atteicās klausīt pavēlēm. Man jābēg! Tomēr ķermenis neatbildēja. Viņš šķietami kustējās palēnināti, it kā censtos skriet zem ūdens.

Dumpim pievienojās arī rokas, kas sākumā kļuva stīvas un pēc tam ļenganas. Smadzenes drudžaini strādāja, cenšoties aptvert notiekošo, bet arī tās likās apjukušas, it kā nogremdētas zem piepeši uzplūdušas straumes. Viņu pārņēma nogurums.

Makrī atjēdzās, gulēdams zemē un turēdams labo kāju, apzinādamies, ka tā kopā ar pārējiem locekļiem padodas nejutīgumam. Viņš pacēla skatienu un neredzēja neko citu, tikai asmens tērauda mirdzumu.

Vils katedrālē juta sirdi iepukstamies straujāk. "Mesija" tuvojās kulminācijai, to sajuta visi klausītāji. Virs viņiem cēlās soprāna balss.

Ja Dievs par mums, kas būs pret mums?

Kas vēl apsitdzēs Dieva izredzētos?

Vai Dievs, kas mūs taisno?

Makrī spēja tikai lūkoties, kā nazis kavējas virs krūtīm. Viņš mēģināja saskatīt seju aiz tā, bet nespēja. Metāla spožums viņu žilbināja; tas šķita uztvēris visu naksnīgo mēness gaismu uz savas cietās, pulētās virsmas. Viņš zināja, ka vajadzētu padoties šausmām; balss galvā teica, ka tas jau noticis. Tomēr tā izklausījās dīvaini tāla kā komentētājs, kas apraksta kaut kur notiekošu futbola spēli. Hovards redzēja nazi tuvojamies, bet viss likās notiekam ar kādu citu.

Priekšnesums bija sasniedzis augstāko punktu, Hendeļa mūzikai plūstot baznīcā ar spēku, kas varētu pamodināt dievus. Alts un tenors saplūda vienā, jautājot: "Kur, nāve, tavs dzelonis?"

Vils nebija klasikas piekritējs kā tēvs, bet mūzikas majestātiskums un spēks lika saslieties matiņiem uz viņa skausta. Lūkodamies tikai uz priekšu, viņš centās iztēloties tēva sejas izteiksmi; viņš to iedomājās aizgrābtības pārņemtu un cerēja, ka zem šīs svētlaimīgās maskas varētu slēpties arī prieks, daloties šajā mirklī ar savu vienīgo dēlu.

Asmens nolaidās un pāršķēla krūšu ādu. Makrī redzēja sarkano līniju, ko tas atstāja, it kā nazis būtu tikai sarkans flomāsters. Āda šķietami uzmeta burbuļus un tulznas; viņš nesaprata, kāpēc nejūt sāpes. Nazis atkal laidās lejup, uzšķērzdams viņa vēderu kā labības maisu. Saturs izkrita laukā silts, mīksts viskozu

iekšu murskulis. Hovards to visu vēroja līdz mirklim, kad nazis beidzot tika pacelts. Tikai tad viņš ieraudzīja sava slepkavas seju. Viņa balsene paguva izgrūst dvesienu, kas pauda šoku un pazīšanu. Asmens atrada viņa sirdi, un viss satumsa. Misija bija sākusies.

2. nodaļa

Piektdiena, plkst. 21.46, Manhetena

Dziedātāji paklanījās, un diriģents nosvīdis tiem pievienojās. Bet Vils dzirdēja tikai vienu skaņu tēva aplausus. Viņš apbrīnoja decibelus, ko spēja radīt šīs abas lielās plaukstas, saskaroties ar plīkšķi, kas atgādināja koka sišanos pret koku. Tas atmodināja Viļā gandrīz zaudētas atmiņas. Skolas balvu izsniegšanas diena Anglijā, vienīgā reize, kad tur bija arī tēvs. Viļam bija desmit gadu, un, iedams uz paaugstinājuma pusi pēc savas dzejas balvas, viņš bija pārliecināts, ka caur tūkstoš vecāku radīto troksni dzird tēva tālos aplausus. Todien viņš bija lepojies ar šā svešinieka varenajām ozolkoka plaukstām, stiprākām nekā visiem citiem visā pasaulē.

Tēvam tagad bija mazliet pāri piecdesmit; jau iegājis pusmūžā, bet viņa aplausu skaņa nebija mainījusies. Arī pats tikpat spēcīgs kā vienmēr, slaids, īsi apcirptiem, baltiem matiem. Tēvs neskrēja un nevingroja viņam formu saglabāt palīdzēja nedējas nogales izbraucieni jūrā no Sāga ostas. Vils pagriezās, lai palūkotos uz viņu, nepārtraucot aplaudēt, bet tēvs nekustējās. Ieraudzījis apsārtumu ap tēva degunu, Vils pārsteigts apjauta, ka vecākā vīra acis ir mitras. Mūzika bija tēvu aizkustinājusi, bet viņš nevēlējās rādīt dēlam savas asaras.

Vils nemanāmi pasmaidīja. Vīrs, kura rokas ir spēcīgas kā koki, sāk raudāt, dzirdot eņģeļu kora skaņas. Tieši tajā brīdī viņš sajuta vibrāciju. Paņēmis savu BlackBemj plaukstdatoru, viņš izlasīja sūtījumu no pilsētas ziņu nodaļas.

Tev darbs. Braunsvila, Bruklina. Slepkavība.

Vila kuņģis apmeta kūleni aerobikas trikā, kas apvieno sajūsmu un izbīli. Viņam bija iedalīta nakts policistu maiņa laikraksta pilsētas ziņu nodaļā. Tā bija ierasta rūdīšanās topošajām zvaigznēm. Laikraksts uzskatīja, ka viņam nākotnē varbūt paredzēts būt par Vidējo Austrumu korespondentu vai Pekinas biroja priekšnieku, bet vispirms jāapgūst žurnālistikas pamati. Tāda bija Times domāšana. Glens Hārdens, ziņu nodaļas redaktors, bija teicis:

-   Vēl būs pietiekami daudz laika komentēt militāros apvērsumus. Vispirms tev jāzina, kā stāstīt par puķu izstādi. Tev jāiemācās runāt par cilvēkiem, un to tu izdarīsi šeit.

Korim izbaudot ovācijas, Vils pagriezās pret tēvu un atvainodamies paraustīja plecus, norādot uz telefonu.

-   Darbs, viņš nočukstēja, paņemdams mēteli. Sī mainīšanās lomām sniedza viņam slepenu prieku. Pavadījis daudzus gadus tēva izcilās karjeras mestajā ēnā, Vils tagad pats varēja uzklausīt darba aicinājumu.

-    Uz tikšanos, vecākais vīrs klusi atbildēja.

Izgājis laukā, Vils apturēja taksometru. Tā vadītājs klausījās NPR stacijas ziņas. Vils palūdza pagriezt radio skaļāk. Viņš gan necerēja izdzirdēt kaut ko par Braunsvilu. Vils tā rīkojās vienmēr taksometros, veikalos un pat kafejnīcās. Viņš bija atkarīgs no ziņām jau kopš pusaudža vecuma.

Viņš bija nokavējis galveno sižetu, un diktors jau pievērsās ārzemju ziņām. Stāsts no Lielbritānijas. Vils vienmēr saausījās, dzirdot kaut ko par valsti, kuru vēl joprojām izjuta kā mājas. Viņš gan bija dzimis Amerikā, bet savas dzīves svarīgāko posmu starp astoņiem un divdesmit vienu gadu pavadīja Anglijā. Tagad, izdzirdis, ka Gevinam Kērtisam, finanšu ministram, radušās nepatikšanas, Vils uzmanīgi klausījās. Apņēmies pierādīt Times, ka viņa spējas sniedzas tālāk par ziņu nodaļu, un gribēdams pārliecināties, ka augstākstāvošie zina par viņa ekonomikas studijām Oksfordā, Vils bija iesniedzis rakstu "Nedēļas apskata" sadaļai jau otrajā darba dienā. Viņš pat bija uzmetis virsrakstu "Meklē pasaules baņķieri". Starptautiskais Naudas fonds meklēja jaunu vadītāju, un tika minēts, ka Kērtiss atrodas saraksta augšgalā.

-    …pirmais apsūdzību izvirzīja britu laikraksts, runāja diktors, kas apgalvoja, ka pamanījis "nesaskaņas" valsts kases atskaitēs. Kērtisa kunga pārstāvis šodien noliedzis jebkādas runas par korupciju. Vils uzmeta kādu piezīmi un juta, ka prātā ataust atmiņas. Viņš tās steidzīgi apspieda.

Bija darāms kaut kas steidzamāks. Iebāzis roku kabatā, viņš sameklēja telefonu. Jānosūta ziņojums Betai, kura bija pārņēmusi viņa anglisko patiku pret īsziņām. Izmantodams īkšķi, kas bija kļuvis nedabiski straujš, viņš nospieda ciparus, kas pārvērtās par burtiem.

Mana pirmā slepkavība! Mājās būšu vēlu. Mīlu.

Viņš jau redzēja savu galamērķi. Septembra nakts tumsā bez skaņas griezās sarkani signāllukturi. Tie bija uztupināti divām Ņujorkas policijas departamenta mašīnām, kuru priekšgali gandrīz saskārās, veidojot bultu, it kā ar nodomu slēpt skatienam daļu ceļa. Tām priekšā vīdēja steidzīgi novilkts iežogojums no dzeltenās policijas lentes. Vils samaksāja taksometra šoferim, izkāpa un pārlaida skatienu apkārtnei. Nolaisti īres nami.

Viņš tuvojās pirmajai lentes līnijai, līdz klāt pienāca policiste un Viļu apturēja. Viņa izskatījās garlaikota.

-    Pieeja nav atļauta, ser.

Vils neveikli pavandījās savas lina žaketes krūšu kabatā.

-   Prese? viņš jautāja, zibinādams, kā pats cerēja, atbruņojošu smaidu, un rādīja policistei savu nupat saņemto preses karti.

Viņa novērsās un parādīja skopu žestu ar labo roku. Uz priekšu.

Vils pieliecās, izgāja zem lentes un nokļuva apmēram pusduci lielā ļaužu pulkā. Tie bija pārējie reportieri. Vils aizkaitināts nodomāja, ka ir aizkavējies. Tur bija arī vīrietis apmēram viņa vecumā ar neiespējami taisniem matiem un nedabiski oranžu ādu. Vils bija pārliecināts, ka viņu pazīst, bet nespēja atcerēties, kāpēc. Tad viņš ieraudzīja spirālveida vadu vīrieša ausī. Nu protams, Karls Makgiverings no NY1, Ņujorkas kabeļtelevīzijas diennakts ziņu kanāla. Pārējie reportieri bija vecāki, un apbružātās žurnālistu kartes, uzmestas kaklā, vēstīja par viņu darbavietām: Post, Neiusday un vairākas vietējās avīzes.

-    Esi nedaudz nokavējies, sīkais, noteica skarbākais no visiem, acīmredzot noziegumu grupas galvenais. Kur tad biji?

Savā pirmajā darbavietā, Ņūdzersijas Bergen Record, Vils bija uzzinājis, ka veco, pieredzējušo žurnālistu izteiktie indīgie komentāri ir kaut kas tāds, kas jaunajiem gluži vienkārši jānorij.

-    Lai nu kā, nekas svarīgs jau nav, Lielais Zinošais Vecis no Newsday piebilda. Pavisam parasta bandu kara slepkavība. Izskatās, ka pēdējā laikā naži ir cieņā.

-   Asmeņi jaunās pistoles. Varbūt tā tagad ir mode, piebilda žurnālists no The Post, izraisīdams smieklu vētru Reportieru Veterānu Kluba locekļos; Vils jutās kā iejaucies to ikmēneša sanāksmē. Radās aizdomas, ka tas ir pret viņu vērsts izsmiekls, norādot, ka viņš (un varbūt arī The Times) ir pārāk smalks, lai spētu pienācīgi novērtēt slepkavību vīrišķo dabu.

-   Vai esat redzējuši līķi? Vils jautāja, zinādams, ka noteikti ir kāds amata brāļu vidū izplatīts termins, ko viņš par uzjautrinājumu visiem neizmanto. Varbūt stīvais.

-   Jā, tas ir tur, galvenais noteica, pamājot uz policijas mašīnu pusi un paceļot pie mutes plastmasas glāzīti ar kafiju.

Vils devās uz laukumu starp abām mašīnām, līdzīgu cilvēka radītam izcirtumam šajā pilsētas mežā. Apkārt klīda daži ne pārāk sajūsmināti policisti, vienam rokā bija mape; policijas fotogrāfu nekur nemanīja. To Vils laikam jau palaidis garām.

Un tur zemē, zem segas gulēja līķis. Vils pagāja uz priekšu, lai varētu to labāk apskatīt, bet viens policists nostājās viņam ceļā.

-   No šejienes tālāk drīkst iet tikai autorizēts personāls, ser. Visus jautājumus uzdodiet SIV, lūk, tur.

-SIV?

-    Par sabiedrības informēšanu atbildīgajai virsniecei. Policists izturējās tā, it kā runātu ar bērnu, kas piemirsis visvienkāršāko reizrēķinu.

Vils klusībā sevi nolamāja. Vajadzēja tēlot, ka viņš visu zina.

Virsniece stāvēja līķim otrā pusē un runāja ar televīzijas reportieri. Viļam bija jāiet apkārt, līdz viņš atradās tikai dažu pēdu attālumā no Hovarda Makrī līķa. Viņš cieši lūkojās uz segu, cerēdams zem segas saskatīt tā seju. Varbūt sega iezīmēs apveidu kā māla maskas, ko izmantoja skulptori. Viņš skatījās ilgi, bet vienmuļais, tumšais līķauts neko neatklāja.

Virsniece jau runāja pilnā sparā:

-    …mēs uzskatām, ka tā ir vai nu rēķinu nokārtošana no SVS puses pret "Demolētajiem", vai ari Hjūstonas prostitūcijas tīkla centieni pārņemt Makrī teritoriju.

Tad viņa pamanīja Viļu, un policistes sejas izteiksme nekavējoties mainījās, paužot, ka viņa šo cilvēku nepazīst. Priekškars bija kritis. Vils uztvēra mājienu nepiespiestā pļāpāšana bija domāta tikai Karlam Makgiveringam.

-   Vai jūs nevarētu man pavēstīt galvenos faktus?

-   Viens afroamerikāniskas izcelsmes vīrietis, četrdesmit trīs gadus vecs, sver apmēram simt astoņdesmit mārciņas, identificēts kā Hovards Makrī, atrasts miris uz Saratogas un Svētā Marka avēnijas stūra divdesmit septiņas minūtes pāri astoņiem šovakar. Policijai ziņoja apkaimes iedzīvotājs, kurš piezvanīja neatliekamās palīdzības dienestam, jo atrada līķi, iedams uz diennakts veikalu. Viņa ar galvas mājienu norādīja uz Makrī līķi. Nāves cēlonis pagaidām šķiet artēriju pārgriešana, iekšējā asiņošana un sirds apstāšanās pēc nežēlīgas, atkārtotas saduršanas. Ņujorkas policijas departaments šo noziegumu uzskata par slepkavību un nežēlos pūles, lai noziedznieks stātos taisnās tiesas priekšā.

Virsnieces vienaldzīgais tonis ļāva Viļam manīt, ka tas ir oficiālais formulējums, kas jānoskaita visiem SIV. To noteikti izveidojusi ārštata padomnieku komanda, kas droši vien pie viena uzrakstījusi arī Ņujorkas policijas departamenta zvērestu. Nežēlot pūles…

-   Vai ir jautājumi?

-   Jā. Ko jūs teicāt par prostitūciju?

-    Vai mēs jau runājam par pamata informāciju?

Vils pamāja, piekrizdams, ka virsnieces sniegtās ziņas var izmantot, ja vien neatsaucas uz viņu.

-   Mirušais bija suteners. Labi pazīstams mums un visiem, kas dzīvo šeit. Vadīja bordeli Atlantijas avēnijā netālu no Plezentpleisas. Tas ir tāds kā vecmodīgs priekanams. Meitenes, istabas viss zem viena jumta.

-   Skaidrs. Ko jūs varat pateikt par to, ka viņu atrada ielas vidū? Vai tad nav nedaudz dīvaini, ja līķis netiek slēpts?

-      Bandu izdarītās slepkavības notiek tieši tā. Piemēram, šāvieni no garāmbraucošas mašīnas. Tas tiek darīts pavisam atklāti, neslēpjoties. Nav jēgas censties slēpt līķi, jo tā ir daļa no viņu nolūka. Raidīt ziņojumu. Viņi grib, lai visi saprot: "To izdarījām mēs, mums vienalga, kurš to zina. Un mēs to izdarītu arī ar jums."

Vils rakstīja, cik ātri vien spēja, pateicās virsniecei un sniedzās pēc telefona. Viņš pavēstīja pilsētas ziņu nodaļai, ko ieguvis; viņam lika ierasties darbā, jo vēl varēja pagūt ievietot rakstu izdevumā. Vajadzēšot tikai dažas rindkopas. Viļu tas nepārsteidza. Viņš Times bija lasījis pietiekami ilgi, lai zinātu, ka tas nav pirmās lapas materiāls.

Ne ziņu nodaļai, ne informācijas virsniecei, ne kādam citam no apkārt klīstošajiem žurnālistiem Vils neļāva manīt, ka patiesībā šī ir pirmā slepkavība, par ko viņš rakstīs. Avīzē Bergen Record slepkavības parādījās retāk un netika šķiestas tādiem jauniņajiem kā viņš. Tomēr žēl, ka tā, jo bija kāds sīkums, kas Viļam iekrita acīs, bet viņš gandrīz tūlīt pat to izmeta no prāta. Pārējie žurnālisti bija pārāk notrulinājušies, lai to vispār pamanītu, bet Vils to redzēja. Diemžēl viņš pieņēma, ka tas ir kaut kas pierasts.

Tobrīd viņš to neaptvēra, bet patiesībā tas bija pavisam kaut kas cits.

3. nodaļa

Sestdiena, plkst. 0.30, Manhetena

Vils sēdēja birojā, nospieda taustiņu "Sūtīt", atstūma krēslu no galda un izstaipījās. Bija trīsdesmit minūtes pēc pusnakts. Viņš palūkojās apkārt. Vairums galdu bija tukši, vēl strādāja tikai nakts notikumu apskata nodaļa, kas īsināja un grozīja, pārrakstīja un noslīpēja pabeigto produktu, kas jau pēc dažām stundām izpletīsies uz Manhetenas brokastu galdiem.

Viņš mazliet pastaigāja, vēnās riņķojot jau mazliet noplakušajai pacilātības izjūtai, adrenalīna un atvieglojuma uzplūdam, kas parādās, kad sižets ir pabeigts. Viņš klīda pa biroju, zagšus uzmezdams pa skatienam savu darbabiedru galdiem, un viņu apspīdēja tikai CNN vārgā gaisma. Televizoram bija izslēgta skaņa.

Birojam bija atklātais plānojums, bet starpsienu sistēma sadalīja galdus nodalījumos, katrā pa četriem. Būdams jaunpienācējs, Vils bija saņēmis vietu tālākajā stūrī. No viņam tuvākā loga pavērās skats uz ķieģeļu sienu Brodvejas teātra sētas pusi ar jau izbalojušu plakātu, kas reklamēja vienu no pilsētas visilgāk izdzīvojušajiem mūzikliem. Blakus nodalījumā sēdēja Terijs Voltons, kādreizējais Deli biroja priekšnieks, kurš atgriezies Ņujorkā, kaut kāda skandāla mākoņa nospiests; Vils vēl nebija atklājis, kā biedrs noziedzies. Viņa galds sastāvēja no pedantiski saliktām papīru kaudzēm ap vienu vienīgu dzeltenu piezīmju bloknotu. To sedza tik ciešs un sīks rokraksts, ka to varētu izlasīt, tikai ļoti uzmanīgi ielūkojoties. Viļam bija aizdomas, ka tas ir savdabīgs drošības paņēmiens, ko Voltons izgudrojis, lai nejautu ziņkārīgajiem bāzt degunu viņa darbā. Vils vēl joprojām nezināja, kāpēc cilvēks, kura pazemināšana līdz pilsētas ziņu nodajai nozīmēja, ka viņš vairs nestrādā pie valsts aizsardzībai bīstamiem sižetiem, tā sargā savas piezīmes.

Nākamais bija Dens Švarcs. Izskatījās, ka viņa galds teju, teju sabruks. Dens nodarbojās ar pētniecisko žurnālistiku. Viņa darba vietā tik tikko pietika vietas krēslam, jo grīdu klāja kartona kastes. Dokumenti krita laukā no citiem dokumentiem, un pat Švarca datora ekrāns gandrīz nebija redzams, aizslēpies aiz simtiem līmlapiņu, kas bija saliktas visapkārt gar malām.

Eimijas Vudšteinas galds nebija ne slimīgi kārtīgs kā Voltonam, ne bīstams apkārtējo veselībai kā Švarcam. Tas bija nedaudz haotisks, bet šāda darba vieta pilnībā atbilda sievietei, kura strādā pati pēc savu termiņu grafika un vienmēr steidzas prom, lai palaistu mājās auklīti, sagaidītu bērnu pieskatītāju vai izņemtu savu atvasi no bērnudārza. Viņa nebija izmantojusi nodalījuma sienas, lai piespraustu vēl vairāk papīru kā Švarcs, vai elegantas, novecojušas pastkartes, kā to darīja Voltons. Viņas pusē sienas sedza ģimenes fotogrāfijas. Viņas bērniem bija sprogaini mati un plati, baltzobaini smaidi; spriežot pēc Vila redzētā, bērni vienmēr bija notraipījušies ar krāsu.

Vils atgriezās pie sava galda, vēl neatradis sevī drosmi to padarīt personiskāku. Pie nodalījuma vēl joprojām bija piesprausti tie paši biroja ziņojumi, kas sagaidīja viņu ierodamies. Vils ieraudzīja lampiņu mirgojam savā telefonā. Atstāta ziņa.

Sveiks, mīļais. Zinu, ka ir vēls, bet man vēl nenāk miegs. Man ienāca prātā jauka doma, tāpēc piezvani man, kad būsi beidzis. Pulkstenis ir gandrīz viens. Zvani drīz.

Vils nekavējoties atplauka. Viņš bija rēķinājies ar iezagšanos dzīvoklī uz pirkstgaliem, kam sekos bļoda ar brokastu pārslām. Kas Betai padomā? Viņš piezvanīja. Kāpēc tu vēl esi nomodā?

-    Nezinu gan, varbūt tāpēc, ka manam vīram gadījusies pirmā slepkavība? Varbūt tikai viss notiekošais. Lai nu kā, es nespēju aizmigt. Varbūt satiekamies un iekožam kādu smalkmaizīti?

-    Tagad?

-Jā. "Kārnegija delikatesēs".

-   Tagad?

-    Es iesēdīšos taksometrā.

"Kārnegija delikatešu" ideja Viļam patika tikpat ļoti un droši vien pat vairāk nekā tās realitāte. Doma par kafejnīcu, kas nekad neguļ, kur seno laiku Brodvejas komedianti un kordebaleta meitenes ar čīkstošām locītavām varētu satikties pēc izrādes un iekost sviestmaizi ar žāvētu gaļu; kur ļaudis lasa rīta laikrakstu pirmos izdevumus, meklējot lappusēs ziņu par savu pēdējo uzvaru vai izgāšanos, un viņu tases tiek nemitīgi uzpildītas ar kūpošu, brūnu šķidrumu tas viss tik ļoti piestāvēja Ņujorkai. Viņš gribēja, lai viesmīles izskatītos noskrējušās, viņam patika cilvēki, kas bezkaunīgi ielīda rindā pa priekšu tas viss apstiprināja tūristu fantāzijas par lielo pilsētu. Viļam bija aizdomas, ka šai aizrautībai jau vajadzētu pāriet, jo viņš galu galā dzīvoja Amerikā vairāk nekā piecus gadus. Tomēr viņš nespēja izlikties par iedzimto.

Vils ieradās pirmais un ieņēma galdiņu aiz trokšņaina pusmūža pāru bara. Viņš uztvēra daļu no to sarunām, pietiekami daudz, lai saprastu, ka tie ir nevis Manhetenas iedzīvotāji, bet gan iebraucēji no Džersijas. Vils sprieda, ka viņi noskatījušies izrādi, gandrīz noteikti kādu ilgspēlējošu mūziklu, un tagad papildināja savu pieredzi Ņujorkā ar ēdienreizi pēc pusnakts.

Tad viņš ieraudzīja Betu. Vils brīdi kavējās, pirms pamāja viņai, gribēdams vēl paskatīties. Viņi bija satikušies pašās pēdējās nedēļās, ko Vils pavadīja Kolumbijas universitātē, un viņš bija iemīlējies spēcīgi un strauji. Betas izskats vēl joprojām lika viņa kuņģim sažņaugties garie, tumšie mati, kas ieskāva bālu seju, un platas, zaļas acis. Jau pēc viena skatiena vairs nebija iespējams atrauties. Šīs acis līdzinājās dziļiem, vēsiem ezeriem, un viņam gribējās tajos ienirt.

Viņš pielēca kājās Betai pretī, nekavējoties sajuzdams viņas smaržu. Tā sākās matos, kur kavējās saules un kazeņu smarža, kas reiz nākusi no šampūna, bet kopā ar viņas ādu radījusi jaunu aromātu, kas piederēja tikai viņai. Šīs smaržas epicentrs atradās dažās ādas collās zem auss. Viļam pietika tikai pielikt degunu šai vietai, lai ievilktu plaušās Betas smaržu.

Tagad Viļu pievilka viņas mute. Betas lūpas bija pilnīgas un skaistas; viņš sajuta to apaļumu, tās skūpstīdams. Lūpas pavērās bez brīdinājuma un tieši tik daudz, lai viņas mēle varētu skart viņa lūpas un tiekties pretī viņa mēlei. Beta izgrūda klusu vaidu, tik klusu, ka to dzirdēja tikai Vils; baudas apliecinājumu, kas viņu nekavējoties uzbudināja. Beta to sajuta un izdvesa vēl vienu vaidu, šoreiz pauzdama pārsteigumu un apbrīnu.

-   Tev tiešām ir prieks mani redzēt. Viņa apsēdās Viļam pretī, aicinoši noslidinādama no pleciem mēteli. Viņa pamanīja, ka Vils to vēro. Vai tu mani pēti?

-   Tā varētu teikt.

Beta pasmaidīja.

-    Ko mēs ēdīsim? Man bija padomā siera kūka un karsta šokolāde, kaut gari varbūt mums noderētu tēja…

Vils vēl joprojām skatījās uz savu sievu, vērodams, kā džemperis stiepjas pāri viņas krūtīm. Viņš prātoja, vai nevajadzētu pamest kafejnīcu un steidzīgi atgriezties lielajā, siltajā gultā.

-    Kas ir? viņa tēlotā sašutumā jautāja. Klausies manī!

Vila dubultā sviestmaize ar žāvētu gaļu, piekrauta ar kaudzi

un noziesta ar sinepēm, tika atnesta brīdi, kad viņš stāstīja Betai par veco žurnālistu attieksmi slepkavības vietā.

-    Un tā nu Karls kā-nu-viņu-tur-sauc…

-   No televīzijas?

-Jā, viņš runā ar policisti un tēlo Reimondu Čendleru, visu to vecā, pieredzējušā slepenpolicista lomu…

-    "Esi nu draugs, tu taču zini, ka es pazīstu labu advokātu centrā."

-   Tieši tā. Un es esmu jauniņais no mīkstpēdiņu laikraksta Neio York Times…

-   Tu nemaz neesi tik mīksts, vismaz spriežot pēc tā, ko es redzēju pirms dažām minūtēm. Viņa viegli sarauca uzacis.

-   Vai es drīkstu pabeigt?

-   Atvaino. Viņa atkal ķērās pie siera kūkas, nevis knābādama to, kā darīja vairums Vila redzēto sieviešu Ņujorkā, bet gan izbaudīdama lielus, pamatīgus kumosus.

-    Lai nu kā, bija diezgan skaidri redzams, ka viņš uzzinās kaut ko no slepenās informācijas, bet es ne. Tāpēc es sāku domāt. Varbūt jāveido pamatīgi sakari policijā.

-   Vai tu grasies sadzert ar leitnantu O'Rurku, līdz nokritīsi zem galda? Man to ir grūti iedomāties. Turklāt tu ilgi nepaliksi šajā nodaļā. Karls kā-nu-viņu-tur-sauc vēl joprojām stāstīs par satiksmes sastrēgumiem Steitenailendā, bet tu jau runāsi par, nu, Balto namu vai Parīzi, vai kaut ko ļoti nozīmīgu.

Vils pasmaidīja.

-   Tava ticība man ir ļoti aizkustinoša.

-   Es nejokoju, Vil. Es zinu, ka tā izskatās, jo man ir pilna mute ar kūku. Bet es runāju nopietni. Es tev ticu. Vils saņēma viņas roku, un Beta turpināja runāt: Vai zini, kādu dziesmu es šodien dzirdēju darbā? Tas ir dīvaini, jo parasti tādas dziesmas neskan radio, bet tā bija ļoti skaista.

-    Kas tā bija?

-    Džona Lenona dziesma. Nosaukumu es neatceros. Bet viņš uzskaita visu, kam cilvēki tic, un saka: "Es neticu Jēzum, es neticu Bībelei, es neticu Budam," un ir vēl daudz kas cits, zini, Hitlers un Elviss, un vēl kaut kas, un tad viņš saka: "Es neticu "Bītliem". Es ticu tikai sev, Joko un sev." Un tas man lika apstāties slimnīcas uzgaidāmajā telpā. Tu domāsi, ka tas ir sentimentāli, bet man šķiet, tas notika tāpēc, ka arī es ticu tieši tam.

-   joko Ono?

-   Nē, Vil. Ne jau Joko Ono. Es ticu mums tev un man. Lūk, kam es ticu.

Vila instinkts lika šādus brīžus neņemt vērā. Viņš bija pārāk anglisks tik neslēptiem jūtu apliecinājumiem. Viļam bija pārāk maz pieredzes mīlestības izpaušanā, tāpēc viņš nezināja, ko darīt, ja tā viņam tika pasniegta. Bet tagad viņš apspieda vēlmi pajokot vai mainīt tematu.

-    Vai zini, es tevi diezgan stipri mīlu.

-    Zinu. Abi apklusa, klausīdamies skaņās, kas radās, Betai velkot dakšiņu pāri šķīvim.

-   Vai darbā notika kaut kas tāds, kas tev lika…

-   Vai atceries to bērnu, ko es ārstēju?

-    Bērnu X? Vils sievu ķircināja. Beta uzcītīgi ievēroja likumu par konfidencialitāti ārsta un pacientu starpā. Ārpus slimnīcas par savām lietām viņa runāja pavisam reti, turklāt kodētā valodā. Vils to, protams, saprata un pat cienīja. Tomēr bija grūti Betu atbalstīt tāpat, kā viņa atbalstīja vīru, veltīt līdzvērtīgu enerģiju viņas karjeras apspriešanai. Brīdī, kad slimnīcas personāla attiecības kļuva nejaukas, viņš bija iepazinis visus galvenos personāžus un sniedzis padomus attiecībā uz kolēģiem, kurus pieņemt par sabiedrotajiem, un tiem, no kuriem labāk vairīties. Pirmajos kopā pavadītajos mēnešos viņš bija iztēlojies garus vakarus, kuru laikā abi pārrunās smagus gadījumus, Beta lūgs viņam padomu par mīklainu klientu, kurš nevēlas atklāties, vai sapni, kas nepakļaujas tulkošanai. Viņš redzēja sevi masējam sievas plecus un pieticīgi izklāstām lielisku ideju, kas nekavējoties liks klusējošajam klientam runāt.

Tomēr Beta nebija tāda. Viņai tādas sarunas nebija tik nepieciešamas kā Viļam. Viņam notikums neeksistēja, līdz nebija pārrunāts ar Betu. Viņa šķita spējīga visu paveikt viena pati un smelties enerģiju sevī.

-    Jā, protams. Bērns X. Tu taču zini, kāpēc es ar viņu tiekos, vai ne? Viņš ir apsūdzēts… nu labi, pavisam noteikti vainīgs daudzos ļaunprātīgas dedzināšanas gadījumos. Skolā. Kaimiņa mājā. Viņš nodedzināja rotaļu laukumu. Es ar viņu runāju jau vairākus mēnešus, un viņš nav izrādījis ne mazākās nožēlas pazīmes. Nevienu dzirksti. Man bija jāķeras pie pašiem pamatiem, jāmēģina likt viņam izprast atšķirību starp labo un ļauno. Un vai zini, ko viņš šodien izdarīja?

Beta bija novērsusies un lūkojās uz galdu, pie kura divi viesmīļi ēda savas vēlās maiņas vakariņas.

-   Vai atceries Mēriju, reģistratori? Viņa pirms mēneša zaudēja vīru un ir ļoti nobēdājusies, mēs visi par to runājām. Šis puisis, bērns X, droši vien kaut ko dzirdējis, jo zini, ko viņš šodien izdarīja? Viņš ienāca ar puķi rokā un pasniedza to Mērijai. Brīnišķīgu, sārtu rozi ar garu kātu. Viņš nevarēja to izvilkt no kaut kāda krūma, tā noteikti bija pirkta. Pat ja zēns to nozadzis, tam nav nozīmes. Viņš pasniedz Mērijai rozi un saka: "Tas ir jums, lai jūs atcerētos savu vīru."

Mēriju tas neizsakāmi saviļņoja. Viņa paņēma rozi, izstomīja pateicības vārdus un aizskrēja uz vannas istabu, kur ilgi raudāja. Un visi, kas to redzēja visas māsiņas, viss personāls, sāka raudāt. Es izgāju laukā un ieraudzīju, ka visa komanda pārdzīvo kopīgu aizkustinājuma mirkli. Un tā visa vidū ir šis mazais zēns, kurš piepeši arī izskatās tikai pēc maza zēna, un viņš nesaprot, ko ir izdarījis. Un tieši tas mani pārliecināja, ka viņš rīkojies no sirds. Viņš neizskatījās apmierināts ar sevi kā cilvēks, kurš aplēsis, ka tā iegūs dažus papildu punktus. Viņš tikai likās apmulsis.

Līdz tam es šo zēnu uzskatīju par sīku bandītu. Zinu, zinu, man jau nu vajadzētu atmest visus aizspriedumus un tā tālāk. Viņa ar pirkstiem attēloja pēdiņu zīmes ap vārdu aizspriedumi, parodēdama cilvēkus, kuri aizraujas ar tādiem žestiem. Bet, ja gribu būt pret sevi atklāta, es viņu redzēju tikai kā mazu, nešpetnu riebekli. Man viņš itin nemaz nepatika. Un tad viņš izdarīja tādu sīkumu, kas bija tik ļoti jauks. Vai saproti, ko es gribu teikt? Vienkārši labu darbu.

Viņa apklusa. Vils negribēja neko teikt, domādams, ka sievai varētu būt vēl kas sakāms. Pēc brīža Beta pārtrauca klusumu.

-   Nezinu, viņa kā atvainodamās sacīja, dodama mājienu, ka epizode ir beigusies.

Viņi vēl nedaudz parunājās, pārmaiņus ķeroties gan pie Vila, gan Betas dienas. Viņš ne vienu reizi vien pieliecās, lai sievu noskūpstītu, vienmēr cerēdams gūt atkārtotu pavērtās mutes priekšnesumu. Viņa to liedza. Kad Beta pieliecās, Vils redzēja viņas muguras pamatni un gandrīz nemanāmu apakšveļas maliņu spraugā starp sievas ādu un džinsiem. Viņš dievināja Betas kailumu, bet sievas augums apakšveļā vienmēr lika viņam zaudēt prātu.

-    Rēķinu, lūdzu! viņš uzsauca, degdams vēlmē aizvest sievu mājās. Kad abi izgāja laukā, viņš ieslidināja roku Betai zem krekla uz muguras gludās ādas un virzīja to lejup. Viņa vīru neapturēja. Viņš nezināja, ka atsauks atmiņā šo brīdi vēl tūkstošiem reižu līdz nedēļas beigām.

4. nodaļa

Bruklina, sestdiena, plkst. 8.00

Šis ir nedēļas nogales izlaidums. Šā rīta virsraksti. Māju īpašnieki varētu saņemt palīdzību pēc procentu celšanās par ceturtdaļpunktu. Floridas gubernators pasludina daļu teritorijas par katastrofas punktiem pēc tropu vētras "Alfrēds". Notiek skandāls britu gaumē. Sākumam ziņas…

Astoņi no rīta. Vils nejutās īsti pamodies, un prāts strādāja ar pusjaudu. Viņi bija aizmiguši tikai krietni pēc trijiem. Acis neatvēris, Vils izstiepa roku pāri vietai, kur vajadzēja būt viņa sievai. Kā jau gaidāms, Betas puse bija tukša. Viņa jau bija devusies ceļā, jo vienu sestdienu mēnesī darbojās nedēļas nogales klīnikā, un šī bija tieši tā sestdiena. Betas izturība Viļu pārsteidza. Viņš zināja, ka bērniem un to vecākiem nenāksies sajust, ka viņus ārstējošā psihiatre darbojas ar ceturtdaļu jaudas. Būdama kopā ar pacientiem, viņa atguva visus spēkus.

Vils ar piespiešanos piecēlās un devās uz brokastu galda pusi. Viņš negribēja ēst; viņš vēlējās aplūkot avīzi. Beta bija atstājusi zīmīti "Labs darbs, mīļais. Šodien ir liela diena, vakarā nosvinēsim!" un atlocījusi avīzi līdz pilsētas ziņām. Sadaļa B3. Vils nodomāja, ka varētu būt ari sliktāk. "Braunsvilas slepkavība saistīta ar prostitūciju", vēstīja virsraksts, zem kura stiepās tikai desmit rindkopas. Un pa vidu bija viņa vārds. Sākot darboties žurnālistikā, viņam nācās pieņemt lēmumu, ko viņš patiesībā jau bija pieņēmis

Oksfordā, kad rakstīja studentu laikrakstam Chenoell. Kļūt par Viljamu Monro junioru vai gluži vienkārši Viļu Monro? Lepnums bija čukstējis, ka jābūt neatkarīgam, un tas lika pieņemt pašam savu vārdu Vils Monro.

Vils palūkojās uz pilsētas ziņu sadaļas pirmo lapu un pārējo avīzi, gribēdams redzēt, kurš no viņa jaunajiem darbabiedriem un attiecīgi arī konkurentiem ir nokļuvis slavas saulītē. Iegaumējis vārdus, viņš devās mazgāties.

Viļam prātā veidojās doma, kas kļuva arvien skaidrāka, viņam apģērbjoties un izejot ārā garām jaunajiem pāriem, kas stūma ratiņus vai laiskojās brokastīs ar kafiju Korta ielā. Koblhila bija pilna ar tādiem ļaudīm kā viņš un Beta divdesmit un trīsdesmit gadus veciem profesionāļiem, kas pārveido reiz nolaisto Bruklinas apvidu par japiju paradīzes daļu. Dodamies uz Bergena ielas metro staciju, Vils nokaunējās, sapratis, ka iet ātrāk nekā visi pārējie. Arī viņam šī nedēļas nogale bija jāpavada darbā.

Nokļuvis birojā, viņš velti netērēja laiku un devās tieši pie Hārdena, kurš šķīra Nav York Post lapas tādā ātrumā, kas liecināja par izsmieklu.

-Glen, ko tu saki par "Slepkavības anatomiju: patieso noziegumu statistikas upura dzīvi"?

-   Es klausos.

-    Nu, kaut kas tamlīdzīgs: "Hovards Makrī ir tikai kārtējais īsais ziņojums iekšlapās, kārtējais slepkavības upuris Ņujorkā. Bet kāds viņš bija? Kā ritēja viņa dzīve? Kāpēc viņu nogalināja?"

Hārdens meta mieru avīzes šķirstīšanai un pacēla skatienu.

-   Vil, es esmu Dienvidoranžas dzīvojamo rajonu puisis, kura lielākās rūpes ir no rīta aizvest abas meitas uz skolu. Tas bija nevis hipotētisks pieņēmums, bet gan patiesība. Kāda man daļa gar beigtu suteneru Braunsvilā?

-   Tev taisnība. Viņš ir tikai vārds policijas sarakstā. Bet vai tev nešķiet, ka mūsu lasītājus varētu interesēt, kas patiesībā notiek, kad šajā pilsētā kāds tiek noslepkavots?

Vils redzēja, ka Hārdens nespēj izšķirties. Viņam trūka reportieru. Šis bija ebreju Jaunais gads, un tas nozīmēja, ka The Tinies ziņu telpa ir krietni paplicināta pat pēc nedēļas nogales standartiem. Avīzē strādāja daudz ebreju, un tagad viņu lielākā daļa bija paņēmuši brīvdienas, lai atzīmētu savus reliģiskos svētkus. Bet viņš arī nevēlējās atzīt, ka ir pārāk noguris, lai ieinteresētos par slepkavību.

-    Teiksim tā. Piezvani šur tur, aizbrauc uz turieni. Paskatīsimies, ko vari uzzināt. Ja no tā kaut kas sanāks, mēs turpināsim runāt.

Vils lūdza taksometra vadītājam nedaudz pakavēties. Dažu turpmāko stundu laikā viņam vajadzēs brīvi pārvietoties, un tas nozīmēja, ka tuvumā jābūt mašīnai. Vils bija pret sevi pilnīgi atklāts un atzina, ka jūtas drošāk, ja tepat pa rokai ir mašīnas iedrošinošais svars. Sajās ielās viņš nevēlējās būt viens.

Jau pēc dažām minūtēm viņš vairs nejutās pārliecināts, ka brauciens bijis tā vērts. Federiko Penelass, pirmais policists, kurš ieradās nozieguma vietā, bija negribīgs iztaujājamais un atbildēja pavisam īsi.

-    Vai brīdī, kad jūs ieradāties, jau bija savācies pūlis?

-Nē.

-   Kas tur bija?

-   Tikai daži cilvēki. Dāma, kura mums piezvanīja.

-    Vai jūs ar viņu runājāt?

-   Tikai pierakstīju, ko viņa redzējusi, kad redzējusi. Pateicos, ka viņa piezvanīja Ņujorkas policijas departamentam. Atkal konsultantu sagatavotais teksts.

-    Un vai jūsu darbs ir pārklāt upurim pāri segu?

Penelass pirmo reizi pasmaidīja, bet šī izteiksme vairāk pauda izsmieklu nekā siltumu. Neko tu nezini.

-   Tā nebija policijas sega. Mēs izmantojam ar rāvējslēdzēju aizvelkamus līķu maisus. Kad nokļuvu nozieguma vietā, viņam virsū jau bija sega.

-   Kurš to uzklāja?

-   Nav ne jausmas. Droši vien tas, kurš atrada mironi. Izrādīja cieņu vai kaut ko tamlīdzīgu. Un aizvēra upurim acis. Cilvēki tā dara, jo ir redzējuši to filmās.

Penelass atteicās nosaukt sievietes vārdu, kura bija atradusi līķi, bet informācijas virsniece, kad Vils viņu sazvanīja, bija pretimnākošāka protams, bez atļaujas atsaukties uz viņu. Beidzot Vils uzzināja vārdu un varēja ķerties pie darba.

Lai atrastu liecinieci, viņam nācās iziet cauri dzīvojamo ēku labirintiem. Būdams sešas pēdas un divas collas garš Augšīstsaidas puisis ar angļu akcentu, tērpies biksēs un zilā lina žaketē, viņš jutās muļķīgs un ļoti balts, iedams pa šo nabadzīgo, melnādaino apdzīvoto apkaimi. Ēkas nebija gluži sabrukušas, tomēr izskatījās slikti. Grafiti, pēc urīna smirdošas kāpņutelpas un daudz izdauzītu logu. Viņam nāksies notvert kādu, kas pastaigājas laukā, un cerēt, ka tas runās.

Vils nekavējoties izvirzīja sev noteikumu runāt tikai ar sievietēm, apzinādamies, ka tā ir gļēvulīga dziņa, tomēr pārliecināja sevi, ka par to nav jākaunas. Reiz viņš bija lasījis kāda laurus plūkuša ārzemju korespondenta izteikumu, ka labākie kara reportieri esot gļēvuļi. Drosmīgie rīkojas pārgalvīgi un mirst. Šie gan nebija Vidējie Austrumi, tomēr ielās norisinājās karš par narkotikām, bandām vai rasi.

Pirmā sieviete, kuru Vils uzrunāja, neko nezināja, tāpat arī nākamā. Trešā bija dzirdējusi liecinieces vārdu, bet nevarēja atcerēties, kur. Viņa ieteica kādu citu, līdz viens kaimiņš uzsauca citam un beigu beigās Vils nonāca aci pret aci ar sievieti, kura bija atradusi Hovardu Makrī.

Piecdesmit gadu slieksni pārkāpušo afroamerikānieti sauca Roza. Viļam šķita, ka viņa varētu būt baznīcas apmeklētāja, viena no tām melnajām sievietēm, kas neļauj šādu rajonu iedzīvotājiem nogrimt pavisam. Viņa piekrita pavadīt Viļu līdz nozieguma vietai.

-    Nu, es biju veikalā, pirku maizi un limonādi, bet tad ieraudzīju lielu kaudzi uz ietves. Es atceros, ka sadusmojos; man likās, ka atkal kāds nometis uz ielas mēbeles. Bet, ejot tuvāk, sapratu, ka tas nav dīvāns. Nepavisam. Tas bija zems un tāds kā kunkuļains.

-    Vai jūs sapratāt, ka tas ir līķis?

-   Tikai tad, kad biju jau pavisam tuvu. Līdz tam tas izskatījās tikai pēc… nu, pēc kaut kāda apveida.

-    Bija tumšs.

-Jā, diezgan tumšs un diezgan vēls. Lai nu kā, es stāvēju tam blakus un domāju, ka tas nav dīvāns, nav arī krēsls. Zem tās segas ir līķis.

-    Atvainojiet, es gribētu, lai jūs atgrieztos pie tā, ko redzējāt pašā sākumā. Pirms līķim tika uzklāta sega.

-    Bet es jau par to runāju. Es redzēju tumšu segu, zem kuras bija miroņa apveids.

-   Sega jau bija tur? Tātad jūs nebijāt pirmā, kas viņu atrada. Nolādēts.

-   Nē, es biju pirmā. Es piezvanīju policijai. Neviens cits to neizdarīja. Viņi neko vēl nezināja.

-    Bet līķis jau bija apklāts?

-   Tā gan.

-    Policija laikam domā, ka segu uzklājāt jūs, Roza.

-Viņi maldās. Kur tad es dabūtu segu nakts vidū? Varbūt jums liekas, ka melnie ļaudis visu laiku nēsā sev līdzi segas katram gadījumam? Es zinu, ka šeit klājas smagi, bet ne jau tik ļoti. Viņa to visu pateica bez rūgtuma balsī.

-    Skaidrs. Vils bridi klusēja, nebūdams pārliecināts, kādu ceļu izvēlēties. Kurš tad uzklāja viņam virsū segu?

-   Es jums stāstu to pašu, ko teicu tam policistam. Tādu es viņu atradu. Turklāt sega bija laba. Tāda mīksta. Varbūt no kašmira. Katrā ziņā no kaut kā smalka.

-   Atvainojiet, ka atkārtojos, bet vai pastāv kāda iespēja, ka jūs nebijāt pirmā?

-   Nevaru iedomāties, kā. Policisti jums noteikti visu pastāstīja. Kad pacēlu segu, es pamanīju, ka viņš vēl ir silts. Tas vēl nebija līķis. Tur bija cilvēks. Vai saprotat, ko es saku? Viņš vēl bija silts. It kā tas būtu noticis nupat. Asinis vēl joprojām tecēja. Burbuļoja kā ūdens, kas plūst no caurules. Drausmīgi, pavisam drausmīgi. Un vai zināt, kas bija dīvainākais? Viņam bija aizvērtas acis, it kā tās kāds būtu aizspiedis.

-   Tikai nesakiet, ka to neizdarījāt jūs.

-   Nē. Es to nekad neesmu apgalvojusi.

-    Kā jums šķiet, kurš to izdarīja? Tas ir, aizvēra viņam acis.

-   Jūs droši vien domāsiet, ka esmu traka, tas nabaga vīrs taču bija sadurts līdz nāvei, bet likās… Nē, jūs mani noturēsiet par jukušu.

-   Lūdzu, turpiniet. Es jūs neuzskatu par traku, nepavisam. Runājiet. Vils instinktīvi uzrāva plecus. Garais augums parasti bija priekšrocība, iebiedējot cilvēkus, bet šobrīd viņš nevēlējās slieties pāri sievietei. Vils gribēja, lai viņa justos ērti, tāpēc saliecās vēl vairāk, lai varētu ielūkoties tai acīs, nespiežot sievieti pacelt skatienu. Turpiniet.

-   Es zinu, tas vīrs bija nežēlīgi noslepkavots. Bet viņš izskatījās kā… nu, kā godbijīgi novietots savā atdusas vietā.

Vils klusēja un grauza pildspalvas uzgali.

-   Nu re, es taču teicu. Jūs domājat, ka esmu traka. Un varbūt ari esmu!

Vils pateicās sievietei un turpināja ceļu gar mājām. Nogājis tikai dažus kvartālus, viņš nokļuva īstā zaņķī. Ar dēļiem aiznaglotie īres nami bija kļuvuši par narkomānu perēkļiem. Jauni vīrieši apmainījās zaglīgiem skatieniem un brūnām paciņām, neskatīdamies viens uz otru, bet gluži sāņus. Šie bija īstie ļaudis, kam uzdot jautājumus par Hovardu Makrī.

Vils jau bija novilcis žaketi šajā siltajā septembra dienā tas bija nepieciešams -, bet tik un tā sastapās ar pretestību. Viņa seja bija pārāk balta, akcents pārāk atšķirīgs. Daudzi viņu uzskatīja par policistu civildrēbēs, visticamāk, no narkotiku apkarošanas nodaļas. Tiem, kuri to pamanīja, ne īpaši patika arī mašīna, kas viņam sekoja dažu kvartālu attālumā. Vairums devās prom, tiklīdz ieraudzīja viņa piezīmju bloknotu.

Pirmo plaisu ledū, kā parasti, iesita tikai viens cilvēks.

Vils atrada vīru, kurš bija pazinis Makrī. Viņš šķita diezgan nemierīgs, bet vairāk par visu bija garlaikots, un viņam nebija nekā labāka, ko darīt, kā pavadīt dažas stundas, runājot ar žurnālistu. Viņš ilgi tarkšķēja, aprakstot jau sen pagājušus un pavisam nesvarīgus vietējos strīdus un pretrunas, it kā The Neiv York Times nebūtu nekā interesantāka, par ko rakstīt. To tu gribēsi ielikt savā avīzē, draugs! viņš vairākas reizes atkārtoja un nosēca savus smēķētāja smieklus. Khe-he-he. Vils secināja, ka šādu indivīdu paciešana pieder pie darba ēnas pusēm.

-   Tātad kas bija šis Hovards Makrī? Vils jautāja, kad viņa jaunais paziņa beidzot ievilka elpu, analizējot Fultona ielas neefektīvo luksoforu sistēmu.

Izrādījās, ka viņš nemaz tik labi nav pazinis Makrī, toties zināja citus, kas nelaiķim bijuši tuvāki. Viņš piedāvāja aizvest Viļu pie tiem un katru reizi iepazīstināja ar nenovērtējamo rekomendāciju: Šim nav ne vainas.

Drīz vien Viļam prātā veidojās kopaina. Makrī jau izsenis bijis nenoliedzams salašņa. Par to nebija nekādu šaubu. Viņš jau ilgus gadus vadīja bordeli. Glumiķu sabiedrība viņu vērtēja augstu; acīmredzot viņam labi padevās sutenera amats. Viņa priekanams funkcionēja un bija kārtīgs; Makrī pat nesa meiteņu drēbes uz veļas mazgātavu. Vils devās izlūkot telpas. Labākais, ko viņš varēja par tām pateikt, bija atzinums, ka tās nebūt nav tik pretīgas, kā viņš bija iztēlojies. Bordelis nedaudz atgādināja nabadzīga rajona klīniku. Adatas uz grīdas nemētājās. Viņš pat ieraudzīja dzeramā ūdens aparātu.

Visas prostitūtas atklāja viņam vienu un to pašu stāstu.

-   Ser, es jums varu pateikt tikai to pašu, ko jau teica tā meiča, viņš pārdeva pakaļu. Tā nu tas ir. Viņš savāc naudu, dod mums daļu, pārējo patur sev.

Likās, Hovards bijis ar sevi apmierināts suteners. Bordelis bija viņa valstība, un viņš acīmredzot bija laipns namatēvs. Vils uzzināja, ka naktīs viņš mēdzis uzlikt skaļu mūziku un dejot.

Tikai vēlu vakarā Vils beidzot atrada to, ko bija meklējis visu dienu, kādu, kurš patiesi sērotu pēc Hovarda Makrī. Viņš bija sazinājies ar apbedītājiem, kuri gaidīja, kad policijas morgs viņiem atsūtīs līķi. Viņš taksometrā aizbrauca uz bēru namu nolaistu ēku, kas bija nomācoša, pat salīdzinot ar pārējo apkaimi. Vils prātoja, cik lielu daļu šo "parasto bandu slepkavību" viņiem jāsakopj.

Iekšā bija redzama tikai apmeklētāju pieņēmēja jauna melnā sieviete ar garākajiem, viskliedzošāk dekorētajiem nagiem, kādus Vils savā mūžā bija redzējis. Tie bija vienīgie gaišie plankumi visa namā.

Viņš painteresējās, vai kāds ir organizējis Hovarda Makrī bēres. Vai ar apbedītājiem runājuši kādi radinieki? Nē, neviens. Meitenei, kas sēdēja pie galda, bija radies iespaids, ka Hovardam Makri nav bijis ģimenes. Vils pašūpoja galvu; viņam vajadzēja vairāk personisku sīkumu, vairāk krāsu, lai izveidotu šo rakstu.

Viņš uzspieda stiprāk. Vai neviens nebija neko jautājis par Makrī kungu, patiešām neviens?

-   Jā, vispār, ja jūs tā sakāt… Nagu Karaliene ieminējās. Nu beidzot, Vils nodomāja. Viena sieviete piezvanīja ap pusdienlaiku. Jautāja, kad notiks bēres. Gribēja apliecināt savu cieņu.

Viņa sameklēja līmlapiņu ar informāciju. Vils tūlīt pat sastādīja telefona numuru. Kad sieviete atbildēja, viņš paskaidroja, ka zvanot no bēru nama un gribot aprunāties par Hovardu Makrī.

-    Atnāciet pie manis, viņa aicināja.

Iesēdies taksometrā, Vils nekavējoties pasniedzās pēc plaukstdatora un ātri uzrakstīja Betai elektronisko vēstuli. Viņu elektroniskajai komunikācijai bija savs ritms vēstules pa dienu, kad viņš zināja, ka sieva atrodas pie datora, īsziņas vakarā, kad tā nebija.

Man vajag īso kursu psiholoģijā. Jāintervē sieviete, kas pazina upuri. Es devu mājienu, ka strādāju pie apbedītājiem. Tagad jāatklāj patiesība. Kā to izdarīt, lai viņa nesadusmojas un neizmet mani ārā? Ātri vajag tavu viedokli, būšu klāt pēc dažām minūtēm. Skūpstu, Vils.

Viņš gaidīja, bet atbilde nesekoja.

Jau krēsloja, kad Vils pieklauvēja pie vieglajām durvīm. Augšstāva logā parādījās kāda galva. Vils lēsa, ka melnādainajai, pievilcīgajai sievietei varētu būt ap četrdesmit. Viņas mati bija iztaisnoti un iekrāsoti viegli kastaņbrūni.

-   Tūlīt nonākšu lejā.

Viņu sauca Letīcija. Uzvārdu nosaukt viņa nevēlējās.

-   Mans vārds ir Vils Monro, un man jāatvainojas. Viņš sāka vervelēt, ka šis esot viņa pirmais lielais raksts, ka viņš melojis tikai tāpēc, ka izmisīgi vēlējies izpatikt saviem priekšniekiem, bet drīz vien pamanīja, ka sieviete neko nedara un nerunā. Viņa nedzina Viļu projām, tikai klausījās, izskatīdamās nedaudz apjukusi. Pieklusinājis balsi, Vils nobēra jau iepriekš sagatavotu frāzi:

-    Letīcij, lūdzu. Varbūt šis ir vienīgais veids, kā atklāt pasaulei patiesību par Hovardu Makrī. Tomēr viņš redzēja, ka daiļrunība nebūs nepieciešama. Tieši otrādi Letīcija šķita priecājamies par iespēju izrunāties.

Viņa ar mājienu lika Viļam doties uz dzīvojamo istabu, kuru bija izmētātas bērnu rotaļlietas.

-   Vai jūs esat Hovarda radiniece? Vils jautāja.

-    Nē, Letīcija ar smaidu atbildēja. Nē, es to vīru sastapu tikai vienu reizi. To vīru. Te nu mēs esam, Vils nodomāja. Tagad es uzzināšu patiesību par šo Makrī. Bet ar to pilnīgi pietika.

Viļu pārņēma aizrautīgu gaidu vilnis. Varbūt Letīcija zina kādu pietiekatni tumšu noslēpumu par Makrī, lai izskaidrotu viņa slepkavību. Esmu soli priekšā policijai.

-    Kad tas notika?

-    Pirms gandrīz desmit gadiem. Mans vīrs viņš drīz atgriezīsies nokļuva cietumā. Viņa ieraudzīja Vila sejas izteiksmi. Nē! Viņš neko nebija izdarījis. Viņš nebija vainīgs. Bet mēs nespējām samaksāt drošības naudu, lai viņu izdabūtu laukā. Viņš tajā kamerā pavadīja daudzas naktis. Es vairs nespēju to izturēt. Nonācu izmisumā. Viņa paskatījās uz Viļu, acīs vīdot cerībai, ka viņš pārējo sapratīs. Tad viņai nevajadzētu to izteikt skaļi.

-    Visi zina, ka šeit ir tikai divas iespējas, kā ātri iegūt naudu. Pārdot narkotikas vai…

Tagad Vils saprata.

-   Vai arī pārdot… Vai arī doties pie Hovarda.

-   Jā. Es sevi ienīdu jau par to, ka man ir radušās tādas domas. Bērnībā es dziedāju baznīcas korī, Monro kungs.

-   Sauciet mani par Viļu. Es saprotu.

-    Mani audzināja labi. Bet man bija jāizdabū vīrs no cietuma. Tāpēc es gāju uz… Hovarda namu.

Nenolaizdams skatienu, Vils piezīmju bloknotā ierakstīja: "Acīs mirdz asaras."

-   Es grasījos pārdot vienīgo, kas man piederēja. Asaru kļuva vairāk. Es pat nespēju ieiet iekšā, tikai slēpos ēnā un vilcinājos. Hovards Makrī mani tur pamanīja. Viņam rokās bija slota, viņš kaut ko slaucīja. Viņš man jautāja, ko es vēlos, kā var man palīdzēt kaut ko tamlīdzīgu. Es pateicu, kāpēc man vajadzīga nauda. Negribēju, lai viņš nodomātu kaut ko sliktu. Un tad šis cilvēks, kuru redzēju pirmo reizi mūžā, izdarīja kaut ko dīvainu.

Vils paliecās uz priekšu.

-   Ne mirkli nevilcinādamies, viņš aizsoļoja uz istabu, kas laikam bija viņējā tajā… tajā namā. Viņš to atslēdza un sāka ņemt nost visas gultasdrēbes.

-   Gultasdrēbes?

-Jā. Sākumā es nobijos, nesapratu, ko viņš ar mani darīs. Viņš salika segas kaudzē un ķērās pie naktsgaldiņa. Sāka to izkravāt. Izvilka no kontakta kompaktdisku atskaņotāja vadu, noņēma savu pulksteni. Visu salika lielā kaudzē. Un tad sāka vilkt mēbeles, likdams man paiet malā. Gulta bija ļoti laba, liela, ar biezu, spēcīgu matraci; smalka gulta. Tā bija smaga, bet viņš to vilka un stūma, līdz izdabūja to laukā. Un tad viņš atvēra savu kravas auto, tādu vecu, nobružātu mašīnu, un iekrāva gultu iekšā ar visiem spilveniem. Pēc tam visu pārējo. Zvēru, ka man nebija ne jausmas, ko tas cilvēks darīja. Tad viņš nolaida logu un lika man viņu gaidīt turpat netālu, uz Fultona ielas stūra. "Tiksimies pēc piecām minūtēm," viņš teica.

Es biju pavisam apjukusi un aizgāju līdz stūrim, kā viņš lika. Un es ieraudzīju to mašīnu pie lombarda. Un Hovards Makrī rādīja uz savām mantām, vīri iznāca no lombarda un tās izkrāva, bet īpašnieks pasniedza Makrī naudu. Un nākamajā mirklī Makrī jau deva to man.

-   Jums?

-    Jā. Tieši tā. Man. Tas bija ļoti dīvaini. Es nesapratu, kāpēc viņš man gluži vienkārši neiedeva naudu, ja tā vēlējās, bet nē viņš uzstāja, ka jānes šis lielais upuris, it kā viņš pārdotu visu savu mantu. Un es nekad neaizmirsīšu, ko viņš man teica. "Ņemiet naudu. Atbrīvojiet savu vīru un nekļūstiet par padauzu." Un es viņā ieklausījos. Es atbrīvoju savu vīru un nepārdevu savu ķermeni, nemūžam. Pateicoties tam vīram.

Pie parādes durvīm atskanēja troksnis. Vils atskatījās. Viņš dzirdēja vairākas balsis trīs vai četrus mazus bērnus un vīrieti.

-   Sveika, mīļā!

-   Vil, šis ir mans vīrs Mārtiņš. Un šīs ir manas meitas, Davīnija un Brendija, un mans puika Hovards. Letīcija veltīja Viļam nopietnu skatienu, likdama tam klusēt. Mārtiņ, šis cilvēks strādā avīzē. Mēs jau atvadāmies.

Kad viņi nonāca pie parādes durvīm, Vils čukstus jautāja:

-   Vai jūsu vīrs neko nezina?

-   Nē, un es negrasos viņam to atklāt. Nevienam nebūtu jāzina kaut kas tāds par savu sievu.

Vils jau gribēja teikt, ka viņa uzskati ir tieši pretēji, ka vairums vīriešu justos pagodināti, zinot, ka sieva spējīga uz tik lielu upuri, tomēr pārdomāja.

-    Un tomēr viņa dēlu sauc Hovards.

-    Es teicu, ka man vienmēr paticis šis vārds. Bet es zinu īsto iemeslu, un ar to pietiek. Mans bērns šo vārdu varēs nēsāt ar lepnumu. Varat man ticēt, Monro kungs. Tas vīrs, kuru pagājušajā vakarā nogalināja, grēkoja katru savas Dieva dotās dzīves dienu, bet viņš bija vistaisnākais cilvēks, kādu es pazinu.

5. nodaļa

Sestdiena, plkst. 21.50, Bruklina

Tovakar virtuvē, kur vienmēr norisinājās viņu sarunas, Vils turpināja šo paradumu. Beta gatavoja makaronus, un viņš vilkās sievai līdzi, nomazgādams visas pannas un karotes, kad viņa bija beigusi tās lietot. Tā bija prātīga rīcība rūpīga plānošana novērsa lielo netīro trauku kaudzi pēc vakariņām. Vils stāstīja Betai par savu dienu.

-   Šis vīrs ir draņķa suteners, bet, ieraudzījis patiesi nobēdājušos sievieti, viņš pārdod savu personisko īpašumu, lai viņai palīdzētu. Sievietei, kuru viņš pat nepazīst. Vai tas nav neticami?

Beta klusēdama kaut ko maisīja.

-   Es īsti nezinu, ko par to teiks Glens, bet šī sieviete, Letīcija, uzskata, ka Makrī izglābis viņai dzīvību. Izglābis viņu. Tas taču ir kaut kas, vai ne? Tas būs raksta sāls.

Beta vērās kaut kur tālumā. Vils to uztvēra kā liecību par panākumiem, it kā viņa teiktais būtu trāpījis mērķī, liekot sievai iegrimt apcerīgā klusēšanā.

-   Lai nu kā, pietiks par to. Kā veicās tev?

Beta pacēla skatienu, apturējusi roku, kas maisīja ēdienu. Viņa ilgi, cieši lūkojās uz vīru.

-   Ak, Jēzus! Es tikai nupat atcerējos… Beta no rīta bija atstājusi zīmīti. Šodien ir liela diena. Viņš to bija izlasījis un aizmirsis. Nekavējoties.

Beta neko neteica, tikai gaidīja, kad viņš kaut ko paskaidros.

-   Es taisnā ceļā devos uz darbu un aizrāvos ar šo sižetu. Laikam biju izslēdzis telefonam skaņu, kamēr intervēju sievieti. Vai tu man zvanīji?

-    "Tikai nupat atcerējos." Kā tu vari tā teikt? Tu nevari to "nupat atcerēties", Vil. Tā tas nenotiek. Tikai ne šoreiz.

Viņa runāja tajā dzelžaini rāmajā balsī, kas Viļu gandrīz biedēja. Tā tika taupīta brīžiem, kad Beta patiesi bija neprātīgi nikna. Šādu tērauda savaldību viņa droši vien bija attīstījusi psiholoģisko apmācību laikā, lai nezaudētu kontroli pār sevi. Vils to apbrīnoja, bet nespēja izturēt mirkļus, kad nācās ar to sastapties.

-   Es jau nedēļām ilgi nespēju domāt ne par ko citu, bet tu "nupat atcerējies". Tu to pilnīgi aizmirsi! Viņa pacēla balsi. Tev bija visa diena…

-   Es strādāju…

-   Tu vienmēr strādā vai domā par darbu. Tu pat neatceries to, kam vajadzētu būt vissvarīgākajam mūsu dzīvē, un es nespēju ne ēst, ne gulēt, ne mazgāties, ne darīt jebko citu, par to nedomājot. Viņas acis kļuva sārtas.

-    Pastāsti, ko viņi teica.

-    Tev neizdosies tik viegli norauties no āķa, Vil. Ja gribēji zināt, ko viņi teica, tev vajadzēja kopā ar mani nākt uz slimnīcu. Tev vajadzēja būt man blakus.

Katrs no šiem pieciem vārdiem bija smags kā enkurs. Protams, Betai taisnība. Kā viņš varēja to aizmirst? Jau kopš pamošanās brīža Vils tiešām domāja tikai par savu sižetu.

Viņš zināja, ka jābeidz šīs sarunas nopratinošā daļa kāpēc viņš nokavējis tikšanos? un steidzīgi jāķeras pie satura ko teica ārsti? Bet kā veikt šo pāreju? Viņam bija pazīstams tikai viens cilvēks, kurš bez pūlēm spētu izdarīt šādu manevru un zinātu, kādu psiholoģisko viltību izmantot. Tā bija Beta.

-   Mīlā, es, protams, esmu vainīgs. Nespēju noticēt, ka palaidu garām vizīti. Un neesmu pelnījis zināt, kas noticis. Bet es to patiešām vēlos. Mēs parunāsim par visu pārējo, par manu apsēstību ar darbu, es apsolu. Bet šobrīd, manuprāt, tev vajadzētu pastāstīt, ko tu uzzināji.

Beta bija apsēdusies, vēl joprojām turēdama rokā koka karoti. Kad viņa beidzot ierunājās, no mutes plūda tik tikko sadzirdams čuksts, it kā no viņas būtu izsūknēts viss gaiss.

-   Viņi mani neapskatīja. Tā bija tikai papļāpāšana. Un viņi teica, ka mums jācenšas tikt galā saviem spēkiem vēl trīs mēnešus, pirms viņi domās par ārstēšanu. Viņa skali nošņaukājās, sniegdamās pēc salvetes. Viņuprāt, mēs abi esam absolūti veseli, tāpēc jādod mums vēl nedaudz laika un tikai tad "jāsper nākamais solis".

-    Tās taču ir labas ziņas, vai ne? Vils ierunājās, apzinādamies, ka tā ir kļūda, ka viņš pārsteidzīgi ķēries pie uzmundrināšanas, pirms beigusies klusēšanas un klausīšanās fāze. Ar prātu viņš saprata, ka šobrīd Betai visvairāk nepieciešams izrunāties, visu izliet no sevis laukā, nevis iebilst, paskaidrot vai aizstāvēties. Viņš to zināja, bet mēlei bija pašai savas domas un tā gribēja sievu uzmundrināt.

-   Nē, Vil, es gan nedomāju, ka tās ir labas ziņas. Nepavisam. Tas tikai visu padara sasodīti nesaprotamu. Ja manas olšūnas ir tik ideālas un tava sperma ir tik brīnišķīga, kāpēc, velns un elle, kāpēc MĒS NEVARAM DABŪT BĒRNU?

Viņa svieda koka karoti pret sienu, izšļakstīdama tomātu mērci abstraktā zīmējumā, pagriezās un metās uz guļamistabas pusi. Vils skrēja sievai pakaļ, bet viņa aizcirta durvis. Viņš dzirdēja Betu raudam.

Vils nesaprata, kā spējis tik ļoti visu sabojāt. Viņš bija apsolījis, ka abi dosies uz klīniku kopā, ka viņš pēcpusdienā paņems brīvu stundu vai divas. Tā vietā viņš bija aizgājis uz darbu un līdz pat vakaram pilnīgi aizmirsis visu pārējo. Viņš pat bija nosūtījis Betai vēstuli par darbu laikā, kad notika vizīte. Vils zināja, ko domā viņa sieva psiholoģe. Ka viņš ar pilnu krūti metas karjerā, lai nevajadzētu domāt par īsto problēmu. Četri laulībā pavadīti gadi, divus gadus sekss bez izsargāšanās un viens gads nopietnas cenšanās un Beta vēl joprojām nebija stāvoklī. Vils zināja, pēc kā tas izskatās, bet viņai nebija taisnība. Tā nebija jauna fāze. Viņš vienmēr bijis godkārīgs. Pat koledžā viņš bija smagi strādājis un brīžos, kad nerediģēja Cherivell, pūlējās pārdot stāstus par universitātes dzīvi lielajiem laikrakstiem. Tāds nu viņš bija.

Iezvanījās telefons.

-Vil?

-   Sveiks, tēt.

-    Es tikai gribēju pavaicāt, vai tev patika koncerts.

-   Jā, protams. Ļoti patika, Vils apliecināja, izlaizdams pirkstus cauri matiem un lūkodamies grīdā. Kā viņš varēja rīkoties tik muļķīgi? Man vajadzēja piezvanīt. Brīnišķīgs koris.

-   Tu izklausies nomākts.

-   Nē, es tikai esmu noguris. Šī bija gara diena. Vai atceries to notikumu, kura dēļ mani aizsauca prom pēc koncerta, to slepkavību? Man radās ideja pievērsties gadījumam, ko visi uzskata par pavisam parastu nāvi, un noskaidrot, kas patiesībā noticis. Noziegumu statistikas upura portrets, dzīve, kas slēpjas aiz nāves kaut kas tamlīdzīgs.

Betas gailošā esamība aiz guļamistabas aizcirstajām durvīm uzkarsēja dzīvokļa gaisu. Viņam vajadzētu doties turp, runāt caur durvīm, vilināt viņu ārā. Vai vismaz ar viltu iekļūt iekšā.

-    Laba doma. Ko tu noskaidroji?

-    Ka viņš bijis draņķa suteners.

-   Nu, tas laikam nav nekāds pārsteigums. Tikai ne tajā rajonā. Lai nu kā, es nepacietīgi gaidu tavu rakstu, droši vien pat vairāk nekā tu. Paklau, Vil, man māj Linda. Šodien notiek "Mājvietas" vakariņas, te ir, nu, tu jau zini, kurš, un mums jārunā ar viesiem. Parunāsim vēlāk.

Vils nodomāja, ka pat savos brīvajos vakaros tēvs un viņa partnere šo vārdu Vils nespēja izrunāt bez uzsvara nodarbojas ar kaut ko morāli augstvērtīgu. "Cilvēces mājvieta" bija viena no tēva iemīļotajām labdarības organizācijām. Vecākais Monro ne vienu reizi vien bija sacījis, ka viņam patīkot doma par mērķi, kura vārdā jāziedo laiks un pūles, ne tikai nauda. Šī organizācija vēloties, lai tās biedri atver savu sirdi, nevis čeku grāmatiņu. Tiesneša kabinetā pie sienas karājās fotogrāfija ar viņu un bijušo prezidentu "tu jau zini, kuru". Abi stāvēja uz kāpnēm, tērpušies mežacirtēju kreklos, un prezidents rokā turēja āmuru. Viņi piedalījās vienā no "Mājvietas" plaši zināmajiem pasākumiem uzcelt māju bezpajumtniekiem vienas dienas laikā. Kaut kur Alabamā.

Viļu izbrīnīja tēva dedzīgā interese par labdarību. Patiesībā tā raisīja viņā aizdomas. Ciniskākais izskaidrojums būtu tas, ka šī aizraušanās ir tikai karjeras uzspodrināšanas līdzeklis, lai veicinātu Viljama Monro vecākā sabiedriskā tēla izveidi labs cilvēks, ļoti piemērots vietai uz Amerikas augstākā sola. Vairāk iedziļinoties, Vils prātoja, vai tēvs mēģina uzlabot savas attiecības ar evaņģēlisko kristiešu vēlētājiem, kas spēlēja tik lielu lomu Augstākās tiesas tiesnešu ievēlēšanā. Daži tēva sāncenši bija uzticīgi kristieši, kas skaļi apliecināja savu piederību baznīcai. Viljams Monro vecākais, būdams pasaulīgs liberālis, nespēja ar to mēroties, bet, ja izdotos nogludināt dažus skarbos, bezdievīgos stūrus, tas nāktu par labu. Tāds vismaz bija viņa dēla minējums.

Vils uz pirkstgaliem piegāja pie guļamistabas un nedaudz pavēra durvis. Beta bija cieši aizmigusi. Viņš aizvēra durvis, izglāba atlikušos makaronus un apēda tos tieši no katla. Viņam šķita, ka dzīvoklī nupat tikusi uzslieta augsta siena. Sieva atradās tai otrā pusē.

Viņš pasniedzās pēc tālvadības pults un ieslēdza savu iecienīto kanālu CNN.

Esam nonākuši pie starptautiskajām ziņām. Londonā atkal radušās nepatikšanas britu finanšu ministram Gevinarn Kērtisam, pret kuru šodien savu nepatiku izteikusi arī baznīca. Birmingemas bīskaps vērsies pie Lielbritānijas Lordu palātas ar lūgumu izdarīt lielāku spiedienu.

Vils izslējās taisnāk krēslā, gribēdams labāk redzēt ekrānu. Kērtiss izskatījās noguris un daudz vecāks, nekā Vils viņu atcerējās. Viņš bija apciemojis Oksfordu, kad Vils tur vēl mācījās. Toreiz Kērtiss bija opozīcijā un strādāja vides departamentā. Viņš bija ieradies, lai uzstātos kā galvenais referents Oksfordas apvienības debatēs. "Šī palāta uzskata, ka pasaules gals ir tuvu." Vils toreiz strādāja Chenvell par ziņu redaktoru un bija piešķīris pats sev kāroto uzdevumu intervēt politiķi.

Viņš jau gadiem ilgi nebija par to domājis, bet Kērtiss atstāja uz viņu lielu iespaidu. Politiķis bija uztvēris Viļu nopietni un izturējies pret studentu kā pret īstu žurnālistu, kaut gan viņam tolaik nebija vairāk par deviņpadsmit gadiem. Visdīvainākais šķita tas, ka Kērtiss nebūt neatgādināja politiķi un vairāk līdzinājās skolotājam. Viņš nemitīgi piebārstīja sarunu ar atsaucēm uz grāmatām un filmām, interesēdamies, vai Vils lasījis kāda nezināma holandiešu teologa darbus vai redzējis jaunu un pretrunīgu poļu filmu. Pēc sarunas Vils bija juties jauns un nepieredzējis, bet arī guva pārliecību, ka Kērtisam lemts nogrimt aizmirstībā. Viņš likās pārāk inteliģents lielās politikas asiņainajām spēlēm. Kad viņa intervējamais kāpa arvien augstāk un iekļuva Ministru kabinetā, Vils sāka kaunēties par savu neeksistējošo politikas izpratni.

CNN rādīja kadrus ar sirmu garīdznieku pelēkā uzvalkā, zem kura rēgojās purpura krāsas strēmele. Bīskapa seja, niknumā piesarkusi, likās sacenšamies košumā ar kreklu. CNN nosauca viņu par līderi kristiešu organizācijai, kas līdzvērtīga Amerikas Atdzimušā Jēzus baznīcai, kristiešu evaņģēlisma dedzīgi moralizējošam atzaram. "Tas ir grēcinieks!" viņš runāja par ministru, apkārt skanot piekrītošai un nepiekrītošai murdoņai. "Ja taisnība, ka viņš piesavinājies līdzekļus no sabiedrības maka, viņš jāizraida!"

Vils izslēdza televizoru un piegāja pie datora. Beta gulēs līdz rītam. Viņš prātoja, vai nevajadzētu sievu pamodināt un turpināt sarunu. Viņiem bija vienošanās, ka nekad nedrīkst aizmigt, neatrisinot strīdu. Bet Beta bija tik cieši aizmigusi, ka Vils diezin vai iegūtu viņas labvēlību, izraujot sievu no miega. Viņš bija redzējis, kā viņa izskatās. Beta nakts gaitā spēja savilkt seju desmit dažādās izteiksmēs, kas pauda rāmu mieru, dusmas, pat ironisku uzjautrinājumu. Ne vienu reizi vien Vils bija pamodies, jo sieva miegā smējās par kādu slepenu joku. Bet tagad, kaut gan viņas seju klāja rudenīgi brūnie mati, Vils viņas pierē bija pamanījis rūpju rievu, it kā viņa kaut kam uzmanīgi koncentrētos. Viņš iztēlojās, kā to izgludina ar vienu vienīgu pieskārienu. Varbūt vajadzētu atgriezties un tā izdarīt. Tomēr nē. Ja nu viņa pamostos un atsāktu strīdu? Labāk likt Betu mierā.

Tādā gadījumā Vils varētu strādāt visu nakti, uzrakstīt stāstu par Makrī un nosūtīt to jau no rīta. Tas vismaz atstātu iespaidu uz Hārdenu. Un kalpotu par attaisnojumu neiet guļamistabā.

Apsēdies pie klaviatūras, viņš prātā turpināja klaiņot tālu no Letīcijas, Hovarda un Braunsvilas ielām. Viņš zināja, ko Beta vēlas, bet bioloģija vai kaut kas cits aizšķērsoja viņiem ceļu. Slimnīcas attieksme bija viņu iedrošinājusi jādod tikai sev vairāk laika. Bet viņa sieva nebija pieradusi būt pacientes lomā. Viņai patika sēdēt otrā krēslā. Un viņa vēlējās skaidrību, diagnozi, rīcības plānu.

Turklāt Vils zināja, ka grūtniecība nav vienīgā problēma. Betu sāka kaitināt viņa profesionālā aizrautība, apņemšanās atstāt savu vārdu vēsturē. Kad abi iepazinās, Beta mēdza teikt, ka viņa dedzīgā dzīšanās uz priekšu viņai patīk un šķiet seksīga. Viņa apbrīnoja Vila atteikšanos peldēt pa dzīvi, izmantojot tēva prestižu. Viņš bija izvēlējies grūtāko ceļu, jo varēja pēc astoņpadsmit gadu sasniegšanas atgriezties Amerikā un izmantot ģimenes uzvārdu, lai bez pūlēm iestātos Jeilā, un Beta cienīja šo lēmumu. Tomēr tagad viņa vēlējās, lai godkāre nedaudz apdziest. Bija citas prioritātes.

Kad pulkstenis jau rādīja četri naktī, Vils beidzot aizmiga. Viņš sapņoja, ka atrodas uz ezera plakandibena laivā, ko stumj ar kārti kā banāls gondoljers. Viņam pretī sēdēja sieviete un virpināja saulessargu. Tā droši vien bija Beta, bet viņš nevarēja saskatīt seju. Vils samiedza acis, pūlēdamies kaut ko ieraudzīt, bet viņam pretī spīdēja saule.

6. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 10.47, Manhetena

"Labais grēcinieks: stāsts par Ņujorkas dzīvi un nāvi."

Vils neticīgi lūkojās uz to; nevis lapā B6 vai Bil, vai pat B3, bet gan AI The New York Times pirmajā lapā. Viņš bija skatījies uz to metro, kamēr brauca uz darbu, vēl nedaudz, kamēr aizgāja līdz birojam, un pavadījis lielāko daļu laika pie galda, cenšoties uz to neskatīties.

Ierodoties darbā, viņu gaidīja apsveikuma vēstuļu pārpilnība elektroniskajā pastkastītē no kolēģiem, kas sēdēja trīs pēdu attālumā, un veciem draugiem citos kontinentos, kuri par viņa sasniegumu bija uzzinājuši no avīzes izdevuma internetā. Viņš patlaban uzklausīja uzslavas pa telefonu, kad juta vilni pāršalcam viņa mazo nodalījumu, klusējošu enerģijas kustību kā magnētisko lauku, kas iziet cauri dzelzs sienām. Tas bija Taunsends Makdugals, retu reizi nokāpis no Olimpa kalna, lai pastaigātos padoto vidū. Visi piepeši izslējās un uzlika sejai platu smaidu. Vils ieraudzīja, ka Eimija Vudšteina instinktīvi paceļ roku pie pakauša, lai uzbužinātu matus. Pieredzējušais pilsētas dzīves slejas žurnālists mēģināja sakārtot savu galdu, ar vienu vienīgu rokas vēzienu notraukdams dažas sagumzītas Marlboro paciņas zīmuļu atvilktnē.

Avīzes darbinieki vēl nebija paguvuši pierast pie Makdugala. Viņš bija ieņēmis galvenā redaktora amatu tikai pirms dažiem mēnešiem, un šāda izvēle daudziem šķita dīvaina. Viņa priekšgājēji bija nākuši no Ņujorkas sabiedrības atzara, kas radījis daudzus pilsētas slavenākos vārdus un piešķīris tai lielu daļu humora un valodas, ar ko tā bija slavena. Šis atzars bija liberālie ebreji. Iepriekšējie The Neiv York Times redaktori izskatījās un izklausījās pēc Vudija Alena vai Filipa Rota.

Taunsends Makdugals piederēja pie citas pasaules. Būdams Jaunanglijas aristokrāts ar Mayflower saknēm un anglosakšu manierēm, viņš vasarā nēsāja Panamas cepuri un ziemā valkāja kurpes ar rotājumiem. Bet ne jau tas lika The Times veterāniem satraukties, kad tika paziņots par viņa iecelšanu amatā. Nē, starp redaktoru un laikrakstu varēja rasties nepatikšanas tikai tā vienkāršā fakta dēļ, ka Taunsends Makdugals bija anabaptists.

Viņš vēl nebija ieviesis obligātas Bībeles stundas un nelūdza žurnālistus sadoties rokās pirms avīzes nosūtīšanas uz tipogrāfiju. Tomēr tas bija kultūršoks tādam laicīguma templim, kāds bija The New York Times. Avīzes sleju autori un kritiķi bija pieraduši pie toņa, kas nebija gluži izsmējīgs, tomēr ieturēja distanci. Evaņģēliskā kristietība bija kaut kas tāds, kas pastāvēja citur, tālu prom plašajā rietumu vidienē vai arī tālajos dienvidos starp abiem krastiem. Neviens to neteiktu skaļi un nekādā ziņā nerakstītu, bet vārdos neizteiktais uzskats liecināja, ka baptisms ir vienkāršo ļaužu mierinājums. Ticēšana Jēzum bija domāta sievietēm poliestera biksēs, kas visu dienu pavada pie televizora, vai alkoholiķiem, kam jāpagriež dzīve citā virzienā un ar uzlīmi uz automašīnas bufera jāpaziņo par savu glābšanu. Tas nebija paredzēts Efeju līgas* inteliģentiem.

Taunsends Makdugals apgāza visus šos pieņēmumus. Tagad The Times žurnālistiem bija jāpārbauda vispārpieņemtā matemātika, kas apgalvoja, ka pasaulīgs pielīdzināms gudrībai. Turpmāk reliģija vairs netiks uzlūkota kā slikta gaume, liekama vienā plauktā ar lielām frizūrām un vakariņām pie televizora. Pret to būs jāizturas ar cieņu. Izmaiņas rakstos visā avīzē, sākot no modes lapām un beidzot ar sporta sadaļu, parādījās jau dažas nedēļas pēc Makdugala ierašanās. Jaunais redaktors nebija izsūtījis apkārtrakstu. Tas nebija nepieciešams.

* Efeju līga koalīcija, kurā apvienojušās ASV ziemeļaustrumu reģiona privātās universitātes, kas uzskatāmas par visprestižākajām valstī.

Tagad viņš gāja caur pilsētas ziņu nodaļu, lūkodamies tikai uz priekšu.

-    Paklau, man jābeidz runāt, Vils paziņoja cilvēkam līnijas otrā galā, cerēdams, ka runā čukstus. Tiklīdz viņš nolika klausuli, Makdugals sāka savu runu.

-   Esi sveicināts vissvētākajā laukumā, Viljam! Pasaules dižākā laikraksta pirmajā lapā. Vils juta, ka nosarkst. Viņu nemulsināja saņemtais kompliments un pat ne Makdugala bazūnei līdzīgā balss, kas izauroja uzslavu pa visu kantori tik aristokrātiskā izrunā, ka to varētu pat noturēt par angļu akcentu, kaut gan tā bija pietiekami mulsinoša. Viņam piesarkt lika uzruna "Viljam". Viņš bija domājis, ka tēvs panācis vienošanos ar Makdugalu par izvairīšanos no abu draudzības pieminēšanas sabiedrībā. Vils zināja, ka tāpat tiks neieredzēts kā jaunais, dedzīgais žurnālists, kas strauji rāpjas augšup, un nevēlējās, lai darbabiedri uzskatītu, ka viņš izmantojis veco labo karjeras paātrināšanas metodi pazīšanos.

Tagad tas bija izskanējis, pateicoties Makdugala balss decibeliem. Visi sūtīs iekšējās vēstules uzminiet nu, kuru lielais boss uzrunā vārdā? Patiesībā Vils bija pieteicies šim darbam tāpat kā visi pārējie, tas ir, iesūtījis autobiogrāfiju un ieradies uz interviju. Bet tagad tam neviens vairs neticēs. Viņš juta, ka piesarkst arī kakls.

-   Tev izdevies lielisks sākums, Viljam. Tu ņēmi mazsvarīgu jēlmateriālu un pārvērti to par pirmās lapas vērtu rakstu. Man dažreiz gribētos, kaut tavi pieredzējušākie biedri izrādītu tādu pašu strādīgumu un kvēli.

Vils prātoja, vai Makdugals tīšām cenšas padarīt viņa dzīvi neizturamu. Vai tas bija Galvaskausa un kaulu biedrības iesvētīšanas rituāls Jeilā, kur redaktors bija tik cieši sadraudzējies ar Vila tēvu? Viņš tikpat labi varētu uzzīmēt Viļam uz muguras mērķi un pārējiem izdalīt lokus ar bultām.

-   Pateicos.

-   Es no tevis gaidīšu vēl kaut ko, Viljam. Un ar interesi sekošu šim sižetam.

Nošvīkstēja labi j&gt;ašūtais pelēkais uzvalks, un Taunsends Makdugals aizgāja. Žurnālisti, kuri bija sēdējuši miera stājā, visi kā viens saguma krēslos. Pilsētas dzīves slejas autors atvēra augšējo atvilktni, pasniedzās pēc cigaretēm un devās uz kāpņutelpas pusi.

Arī Viļu pārņēma līdzīga dziņa. Viņš nedomādams sastādīja Betas telefona numuru, bet pēc otrā signāla meta mieru. Zvans, lai paziņotu par uzvaru darbā, tikai apstiprinātu visu, ko sieva par viņu bija teikusi. Nē, vēl bija jāizcieš sods.

-    Nu, nu, Viljam. Voltons bija pagriezis krēslu pret kopējo telpu, kas viņus saistīja ar Vudšteinu un Švarcu. Viņš bija pacēlis skatienu augšup, un sejas apakšdaļu rotāja uzpūtīgs smaids. Viņš atgādināja nerātnu skolnieku.

Terensam Voltonam jau bija gandrīz piecdesmit, tomēr viņā bija kaut kas infantils. Viņam piemita kaitinošs paradums darbā spēlēt datorspēles, klabinot taustiņus un šaujot dažādas citplanētu dzīvības formas, lai tiktu nākamajā līmenī. Viņa pirksti šķita mūžam meklējam kādu nodarbošanos; viņš beidza vienu telefona sarunu un nekavējoties sāka nākamo. Viņš nemitīgi veica papilddarbus, piedalījās radioraidījumos, uzņēmās nolasīt labi apmaksātu lekciju. Viņa darbs no Deli bija saņēmis augstu novērtējumu, tāpēc viņš diezgan bieži tika aicināts uzstāties eksperta lomā. Viņa grāmata "Terensa Voltona Indija" tika slavēta par Amerikas iepazīstināšanu ar valsti, par ko tā bija tikai dzirdējusi.

Avīzes ēkā Voltons bija ieguvis mazāk cieņas. Vils to jau bija pamanījis. To apstiprināja arī sēdvietu izkārtojums no ārzemēm atgriezies korespondents bija nosēdināts blakus pilsētas ziņu nodaļas jaunākajam darbiniekam. Pret zvaigzni tā parasti neizturas. Tomēr Vils vēl nezināja, ko Voltons izdarījis, lai izpelnītos tādu attieksmi.

-   Mēs tieši nupat runājām par tavu triumfu pirmajā lapā. Malacis. Protams, būs šaubīgie, būs skeptiķi, kuri prātos, kādu apgaismību gan sniedzis šis stāsts, bet es pie tiem nepiederu. Nē, Viljam, es ne.

-   Vils. Mani sauc Vils.

-   Galvenais redaktors, šķiet, domā citādi. Tev vajadzētu ar viņu pārmīt kādu vārdu. Lai nu kā, mani interesē kas cits. Kāpēc šis mazais rakstiņš ir pirmajā lapā? Kādu lielo sabiedrības fenomenu tas pēta? Baidos, ka mūsu jaunais redaktors vēl neizprot, cik svēts ir apakšējais labais stūris. Tas nav domāts jautrām vai interesantām vinjetēm. Tam būtu jākalpo par logu uz jaunu pasauli.

-    Manuprāt, tas tieši to arī izdarīja. Mans raksts apgāza stereotipu par pilsētas dzīvi. Vīrs šķita salašņa, bet izrādījās labāks.

-    Jā, lieliski. Malacis! Brīnišķīgs darbs. Bet atceries, kas tiek teikts par iesācēja veiksmi. Kaut ko tādu ir ļoti grūti izdarīt divreiz. Šaubos, vai pat tev izdosies atrast daudz "stāstu par parastiem ļautiņiem", viņš izmēdīja Polliannas balsi, kas ieinteresētu The Neiv York Times. Vismaz ne to, kurā reiz strādāju es. Viena reize ir sasniegums, Viljam, bet divas jau ir brīnums.

Vils atgriezās pie sava datora un elektroniskās pastkastītes. Tajā bija ziņojums no Eimijas Vudšteinas ar jautājumu: "Kafija?"

Jau pēc piecām minūtēm Vils atradās plašajā Times virtuvē, kas tik agri bija gandrīz tukša. Viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ gar stikla vitrīnām, kurās glabājās Times preces: krekliņi, beisbola cepurītes, veclaicīgo Times piegādes mašīnu modeļi. Viņam blakus parādījās Eimija, rokā turēdama tasi zāļu tējas.

-    Es tikai gribēju atvainoties par to visu, kas notika. Tā ir šā darba ēnas puse daudz testosterona, ja saproti, ko gribu teikt.

-   Tas nekas…

-    Pār cilvēkiem valda sacensības gars. Un tas it īpaši attiecas uz Teriju Voltonu.

-   Es jau tā sapratu.

-   Vai tu zini, kas ar viņu notika?

-    Es zinu, ka reiz viņš strādāja Deli un pēc tam bija spiests atgriezties.

-   Viņu apsūdzēja par krāpšanos ar izdevumiem. Neko neizdevās pierādīt, un tāpēc viņš vēl ir šeit. Tomēr uzticība ir zaudēta.

-    Naudas dēļ?

-   Ak nē, runa nav tikai par naudu. Viņa rūgti iesmējās.

-   Tātad ir kaut kas cits?

-    Klau, tu neesi to dzirdējis no manis, vai skaidrs? Bet es tev iesaku turēt savas piezīmes zem atslēgas, kad tuvumā ir Terijs. Un pa telefonu rīmā klusi.

-   Es nesaprotu.

-   Terijs Voltons zog sižetus. Viņš ar to ir slavens. Vidējos Austrumos viņu sauca par Bagdādes zagli.

Vils pasmaidīja.

-   Patiesībā tas nemaz nav smieklīgi. Pasaulē ir žurnālisti, kuri par Terensa Voltona noziegumiem spētu runāt kaut vai visu nakti. Vil, es runāju nopietni. Ieslēdz savas piezīmes, dokumentus, pilnīgi visu. Viņš tos izlasīs.

-   Tad tāpēc viņš tā raksta.

-    Kā tad?

-    Voltonam ir ļoti sīks rokraksts. Neatšifrējams. Tas ir tīšām, vai ne? Lai pārliecinātos, ka neviens nevarēs izlasīt viņa piezīmes.

-    Es tevi tikai brīdinu.

Atgriezies ziņu telpā, viņš ieraudzīja Glenu Hārdenu, kurš patlaban lika pie viņa datora ekrāna līmlapiņu ar uzrakstu: "Atnāc pie manis aprunāties."

-   Ā, te nu tu esi. Man ir vēsts no nacionālajām ziņām. Uz rietumiem, jaunekli.

-    Kā, lūdzu?

-   Brauc uz Sietlu! Beitsa sievai sākušās dzemdības, un nacionālo ziņu nodaļai nepieciešams aizstājējs. Šķiet, ka viņiem nav savu reportieru, tāpēc viņi pastiepuši ubaga tarbu. Hārdens pacēla balsi. Es ielūkojos pašā dīķa dibenā un piedāvāju viņiem Voltonu, bet viņš izgudroja kaut kādu dumju aizbildinājumu un ieteica tevi. Voltons runāja pa telefonu un neklausījās. Parunā ar Dženiferu, viņa tev rezervēs vietu lidmašīnā.

-    Pateicos, Vils izstomīja, ar pūlēm apvaldīdams priekpilno smaidu. Viņš zināja, ka tas ir pamatīgs izrāviens, iegūtās uzticības apliecinājums. Protams, viņš bija tikai aizstājējs, tikai īslaicīgs darbinieks. Tomēr Hārdens nevēlētos apkaunot pilsētas ziņu nodaļu Efeju līgas snobu acīs, kuri strādāja nacionālajās ziņās. Viņš gribētu parādīt savas nodaļas labāko no labākajiem. Vils norīstījās, iedomādamies, ka tas taču ir viņš.

-   Ak, un neaizmirsti paņemt līdzi galošas.

7. nodaļa

r

Otrdiena, plkst. 10.21, Vašingtonas štats

Un es esmu jums rādījis, ka Jēzus Kristus ir gaisma un ceļš. Šodien mēs redzējām brīnumu…

Kristiešu radio un kantrimūzika bija vienīgie, uz ko vienmēr varēja paļauties. Pat tālākā nomale, kur nebija nevienas citas stacijas, vienmēr tika pagodināta ar Svētajiem Rakstiem, kas tika raidīti pa gaisa viļņiem. Tas pats attiecās uz Vašingtonas štata kalnu pārejām.

Vils manīja, ka tuvojas applūdinātajai teritorijai. Ceļi bija piesārņoti, un drīz vien viņš ieraudzīja neatliekamās palīdzības transporta zibošās gaismas. Pēc tam parādījās pēdējais pierādījums baltu un izkrāsotu satelītfurgonu rinda no vietējām televīzijas stacijām -, apliecinot, ka viņš ieradies notikuma vietā.

Viņš pieslējās fotogrāfam, kurš šķita zinām, kas jādara. Pirmkārt, viņam bija viss nepieciešamies aprīkojums. Ne tikai parastā fotogrāfa jaka ar pietiekami daudz kabatām, kurās sabāzt vidēja izmēra ģimenes mantību, bet arī īpaši izturīgi Velington zābaki līdz augšstilbiem, ūdensdrošas bikses, vilnas zeķes un cimdi, kas izskatījās kā NASA ražoti.

Vils iesoļoja plūdu ūdenī viņam pakaļ, juzdams vēsumu, kas zagās augšup pa kājām. Drīz vien abi jau bija sarunājuši vietu policijas laivā un brauca no vienas applūdušas mājas uz citu. Vils redzēja sievieti, kas tika izcelta drošībā, nesot to, ko vērtēja visaugstāk savu kaķi. Kāds vīrietis stāvēja pie sava veikala vitrīnas un šņukstēja, skatīdamies uz mūža ieguldījumiem, kas aiztraucās kā lapas notekā.

Pēc dažām stundām Vils bija atgriezies savā īrētajā mašīnā, izmircis līdz ādai, un noliecies virs datora tastatūras. "Ziemeļrietumu ļaudis ir pieraduši pie dabas mainīgā noskaņojuma, bet šī pēdējā kaprīze viņus nogāzusi no kājām," viņš iesāka un aprakstīja individuālos ciešanu stāstus. Vēl daži citāti no ierēdņu puses, interesanta noslēguma frāze par klimata untumiem, ko bija izteicis vīrs, kas zaudējis savu rakstāmlietu veikalu, un raksts bija pabeigts.

Atgriezies viesnīcas istabā, viņš piezvanīja Betai. Sieva jau bija gultā. Viņa pastāstīja par savu dienu; Vils izklāstīja visu par savu piepešo ceļojumu uz applūdināto zemes nostūri. Abi bija pārāk noguruši, lai atsāktu sarunu, kas tā arī nebija pabeigta.

Vils ieslēdza vietējo ziņu kanālu un redzēja Snohomišas plūdu attēlus, manīdams pazīstamas sejas. Viņš juta līdzi žurnālistam, kurš vadīja tiešo reportāžu; tas nozīmēja, ka viņš vēl joprojām ir tur.

Atgriezīsimies pēc reklāmas ar ziņām par Pīta Bekstera slepkavību. Vils pievērsās datoram, tikai ar vienu ausi klausīdamies vārdos, kas skanēja televīzijā.

Piecdesmit piecus gadus vecais upuris atrasts miris savā būdā… Policijai aizdomas par ielaušanos… Liels grautiņš, bet nekas nav nozagts… Beksters gadiem ilgi ticis novērots… Neilgu laiku galvenais aizdomās turētais Vientuļā spridzinātāja lietā… Nav ģimenes un radu…

Vils apsviedās apkārt. Viņš bija uztvēris vienu vārdu. Ierakstījis interneta meklētājā vārdus "vientuļais spridzinātājs", viņš dažās minūtēs atsvaidzināja savas zināšanas par dīvainu lietu, kas jau divdesmit gadus mulsināja FIB. Kāds bija nosūtījis vēstuļbumbas uz korporāciju adresēm Austrumu krastā, atstājot mīklainu vēstījumu sliedi. Vēlāk vainīgais izsūtīja manifestu, pusakadēmisku traktātu, ko šķita uzrakstījis vientuļnieks ar dziļi sakņotām aizdomām pret tehniku. Viņā mājoja arī neizdzēšams naids pret valdību. The Seattle Times mājaslapā nupat bija ielikts raksts.

***

Šie uzskati vienoja Vientuļo spridzinātāju ar deviņdesmitajos gados populāru kustību, kuras uzticams biedrs bija nelaiķis Pīts Beksters. ļo tas bija ieročus vicinošo zemessargu laiks amerikāņi apbruņojās, jo ticēja, ka ASV valdība grasās viņiem uzbrukt. Ar laiku šis uzskats izplatījās pa visu Ameriku, bet tas sākās ziemeļrietumos, Klusā okeāna krastā.

Vils sāka lasīt The Neiv York Times ziņu arhīvu. Viņu izbrīnīja pirmie raksti, kas bija diezgan labvēlīgi, tēlojot zemessargus kā "nedēļas nogales karotājus", resnus un pāraugušus skolēnus, kas elsdami un pūzdami spēlē karu. Bet drīz vien tonis mainījās.

Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit otrā gada notikums Rubīridžā, kur baltais ekstrēmists zaudēja sievu un bērnu apšaudē ar federālajiem aģentiem, tāpat kā ielenkums Vako Teksasas štatā pēc gada atklāja pasauli, par ko vairums amerikāņu, it īpaši Ņujorkas preses birojos sēdošie, nekad nebija dzirdējuši. Vašingtona viņu skatījumā bija nonākusi ēnainas, jaunas pasaules kārtības centrā, ko iemiesoja nīstā Apvienoto Nāciju Organizācija, apņēmības pilna paverdzināt brīvos cilvēkus visā pasaulē. Kā citādi lai izskaidro noslēpumaino, melno helikopteru parādīšanos virs Amerikas laukiem? Ko citu varētu nozīmēt skaitļi ceļa zīmju otrā pusē? Tās taču noteikti bija koordinātas, kas reiz palīdzēs ASV armijai sadzīt savus pilsoņus koncentrācijas nometnēs.

Jo ilgāk Vils lasīja, jo vairāk viņš aizrāvās. Šie civilie karotāji ticēja visneprātīgākajām teorijām par brīvmūrniekiem, par vienoto banku sistēmu, par šifrētiem ziņojumiem, kas tiek drukāti uz dolāru banknotēm, par noslēpumainām saiknēm ar Eiropas bankām. Daži bija tik ļoti pārliecināti, ka valdības nežēlīgie birokrāti ir pret viņiem sazvērējušies, ka devās uz kalniem un apmetās būdās tālajā Aidaho vai Montānas mežos. Viņi bija pārcirtuši visas saiknes ar valdību, atteikušies no autovadītāja apliecības, nekad neparakstīja oficiālus dokumentus. Daži vārda tiešā nozīmē pameta civilizāciju un ražoja paši savu elektrisko strāvu, negribēdami izmantot valsts elektroapgādes sistēmu.

Un tās nebija nekaitīgas spēlītes. Vako ugunsgrēka otrajā gadadienā Alfrēda R Mjureja valdības ēka Oklahomā sabruka putekļos, spēcīgas, mašīnā paslēptas bumbas sagrauta, un bojā gāja simt sešdesmit deviņi cilvēki. Izrādījās, ka vainīgie ir nevis islāma radikālie ekstrēmisti, bet gan amerikāņu puiši, kuriem galva bija pilna ar naidu pret savu valdību.

The Seatle Times arhīvā bija Bekstera attēls kādā Montānas mītiņā tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā. Tas gan vairāk izskatījās pēc gadatirgus, jo visapkārt bija stendi, kuros tika izrādītas preces. Beksters stāvēja stendā ar gatavā ēdiena kārbām, kādas izmantoja armija. Izskatījās, ka viņš nodarbojas ar plaukstošu sausās pārtikas, pārnēsājamu telšu un tamlīdzīgu lietu tirdzniecību, pārdodams izdzīvotāju aprīkojumu, kas ļaus brīvību mīlošam amerikānim nodrošināties ar pārtiku un pajumti gaidāmajā sadursmē. Pret valdību vērsto kustību atsvešinātajā pasaulē Beksters varbūt ari nebija zvaigzne, toties nenoliedzami ieņēma īpašu vietu.

"Viņš bija īsts patriots, un viņa nāve ir trieciens visiem, kuri mīl brīvību," saka Bobs Hils, pašpasludināts Montānas zemessardzes komandieris.

Trešdiena, plkst. 9.00, Sietla

Telefons nezvanīja, un tas Viļu satrauca. Pamodies deviņos, kas Ņujorkā bija pusdienlaiks, viņš ieraudzīja, ka mobilajā telefonā nav neviena neatbildēta zvana. Viņš palūkojās otrā telefonā, ar ko varēja ieiet internetā. Tur bija tikai dažas nesvarīgas vēstules. Kaut kas nebija labi.

Viņš pasniedzās pēc pārnēsājamā datora un novilka to no galda uz gultas, izstiepdams kabeli līdz pēdējai iespējamajai robežai. Viņš atvēra The Times mājaslapu viņa raksta tur nebija. Vils uzspieda uz nacionālo ziņu sadaļas; tur bija norādes uz rakstiem no Atlantas, Čikāgas un Vašingtonas apgabala. Viņš spieda un spieda. Lūk, kaut kas par Sietlu. Bet tas bija tikai ziņu aģentūras izlaidums, uzrakstīts no rīta. Viņa paša raksts nekur nebija manāms.

Vils piezvanīja Betai. Viņa strādāja, nācās viņu izsaukt no kabineta.

-   Sveika, mīļā, vai tu redzēji šodienas avīzi?

-   Jā, pateicos, man iet labi. Cik jauki, ka apvaicājies.

-   Piedod, es tikai… Vai tev ir avīze?

-   Pagaidi. Ilgs klusums. Nu labi, kas man jāmeklē?

-   Jebkas ar manu vārdu.

-    Es jau skatījos no rīta. Neko neredzēju. Nodomāju, ka tu to pabeigsi šodien.

Vils noklakšķināja mēli; protams, viņš negrasījās turpināt to rakstīt vēl nākamajā dienā. Tās bija karstās ziņas par laika apstākļiem. Žurnālistikā nebija neviena cita tik gaistoša temata.

-   Vai tu ielūkojies nacionālo ziņu sadaļā? Visās lapās?

-   Jā, Vil. Man ļoti žēl. Vai tas nozīmē, ka viņi to neizmantoja?

Tieši to tas arī nozīmēja. Viņa raksts bija nogremdēts.

Viņš saņēmās, gatavodamies zvanīt uz ziņu nodaļu. Ja atbildētu kāds cits, nevis Dženifera, viņš noliktu klausuli.

-    Nacionālās ziņas, Dženifera sacīja.

-   Sveika, Dženifer, te runā Vils Monro no Sietlas.

-   Ā, sveiks. Vai gribi runāt ar Sūzanu?

-   Nē! Nē. Nevajag. Vai zini to rakstu par plūdiem, ko es vakar iesniedzu? Kas ar to noticis?

Dženifera piepeši pieklusināja balsi.

-    Es dzirdēju viņus par to runājam. Viņi teica, ka raksts esot labs, bet tu neesot vispirms ar viņiem apspriedies. Tādā gadījumā viņi tev paskaidrotu, ka raksts nebija nepieciešams.

-    Bet es taču apspriedos… Nu protams. Viņš bija runājis tikai ar Dženiferu, ziņojot par savām koordinātām un plāniem. Viņš bija uzskatījis, ka nepieciešams raksts. Vai tad Hārdens nebija ieteicis paņemt līdzi galošas?

Tagad viņš saprata, ka braucis uz Sietlu katram gadījumam. Viņš turēja siltu Beitsa vietu. Visa tā mirkšana ūdenī bijusi veltīga. Viņš jutās samulsis, nokaunējies, kā pārlieku uzcītīgs māceklis. Tā bija muļķīga kļūda.

-   Pagaidi, Sūzana grib kaut ko pateikt.

Trīs laika zonu attālumā Vils gatavojās brāzienam.

-   Sveiks, Vil. Paklau, man šķiet, vajadzētu izvirzīt noteikumu neiesniegt rakstu, pirms neesam par to apspriedušies. Labi? Varbūt pameklē kaut ko, kas tevi interesē, nedaudz palūkojies apkārt, varbūt atradīsi kaut ko vērtīgu. Neizslēdz telefonu, mēs tev zvanīsim, ja būs kādas karstas ziņas;

Brokastis bija drūmas. Vils bija pieļāvis nopietnu kļūdu. Dženifera jau noteikti izplatījusi šo stāstu nelielajā divdesmitgadīgo The Tinies darbinieku lokā; tie gardi pasmiesies par viņu. Zelta puisēns ar slaveno tētiņu smagi atsities pret zemi.

Bija tikai viens risinājums. Jāsameklē kāds kārtīgs sižets. Gan viņš no šā tālā sniega, koku un kartupeļu lauka izgrebs pierādījumu, ka Ņujorka nav kļūdījusies. Un viņš zināja, kur to meklēt.

8. nodaļa

t

Trešdiena, plkst. 15.13, Vašingtonas štats

Lidojums pāri Vašingtonas štatam bija īss, kaut arī nemierīgs, un brauciens no Spokeinas ļoti gleznains. Kalni bija līdz sāpēm skaisti, katrs ar sniega cepuri galvā, kas izskatījās pēc tīra pūdercukura. Koki bija taisni kā zīmuļi, saauguši tik ciešās rindās, ka starp tiem tik tikko iespīdēja gaisma.

Vils brauca uz austrumiem un drīz šķērsoja štata robežu, nokļūdams Aidaho vai vismaz izstieptajā štata augšdaļā, kur Amerika šķietami rāda vidējo pirkstu savam ziemeļu kaimiņam Kanādai. Viņš pabrauca garām Coeur d'Alene, kas izklausījās pēc Šveices slēpotāju ciemata, bet patiesībā bija pazīstama kā mājvieta rasistu organizācijai ar nosaukumu "Āriešu tauta". Vils bija redzējis attēlus avīžu izgriezumos. Vīri bija ģērbušies nacistu stila uniformās, un uz pilsētas zīmes bija uzraksts "Tikai baltajiem". Tur iegriezties būtu ļoti interesanti, tomēr Vils nepameta ceļu. Viņam bija cits mērķis.

Tas atradās otrā Aidaho pirksta pusē, Montānas rietumos. Ceļi bija šauri, bet Viļu tas nekaitināja. Viņam patika braukt pa Ameriku, nebeidzamā ceļa zemi. Viņam patika reklāmas dēļi, kas vēstīja par mēbeļu veikaliem trīsdesmit piecu jūdžu attālumā, benzīntanki, buferu uzlīmes, kas vēstīja par pārējo šoferu politiskajiem, reliģiskajiem un seksuālajiem uzskatiem. Turklāt viņam bija laiks izplānot uzbrukumu.

Viņš jau bija runājis ar Bobu Hilu, kurš viņu gaidīja. Hils bija uzcītīgi pielāgojies presē izplatītajai ne pārāk gudra, ieročus mīloša lauka karikatūrai. Viņš noprasīja Viļam pilnu vārdu un personas kodu. "Tā es varēšu tevi pārbaudīt. Zināšu, vai esi tas, par ko uzdodies." Vils mēģināja iedomāties, ko Hils uzzinās. Anglis? Tas droši vien nekaitēs. Amerikāņiem parasti patika angļi. Viņi gan ienīda mīkstmiesīgos eiropiešus ar gļēvu rokasspiedienu, bet angļiem nebija ne vainas. Tie bija tādi kā goda amerikāņi. Tēvs federālā tiesneša amatā? Tā varētu būt problēma valsts ierēdņus viņi nicināja. Bet tiesneši ne vienmēr tika samesti vienā maisā ar visiem pārējiem nīstajiem birokrātiem, kas simbolizēja valdību. Dažus pat uzskatīja par brīvības aizstāvjiem, kas atvaira politiķu zaglīgās rokas. Tomēr, ja Hils pameklēs cītīgāk, viņš tiesneša Monro pagātnē atradīs daudz ko tādu, kas viņu aizvainos. Vils cerēja, ka viņš neraksies pārāk dziļi.

Kas vēl? Šķirti vecāki tas varētu zemessargus aizkaitināt. Šī tomēr nebija Alabama, un brīvības cīnītāji nebija labējie kristieši. Viņi bija diezgan līdzīgi, tomēr ne identiski.

Sapņošana vaļējām acīm beidzās brīdī, kad viņš ieraudzīja zīmi "Laipni lūdzam Noksonā. Iedzīvotāju skaits 230". Viņš palūkojās uz ātru roku uzkricelētajā zīmītē, ko turēja uz ceļgaliem, Hila dotajos norādījumos. Bija jānogriežas pa kreisi pie degvielas uzpildes stacijas un jābrauc pa ceļu, kas drīz vien kļūs par taku. Mašīna sāka gāzelēties virs dziļajām rievām dubļos, bet noturējās, tā atpelnot papildu izdevumus, ko prasīja no Vila un līdz ar to The Times kabatas. Vismaz viņam gribējās tā domāt.

Drīz vien viņš nonāca pie vārtiem. Nekādas plāksnes nebija. Viņš jau grasījās zvanīt Hilam, kā norunāts, bet vēl nebija paguvis sastādīt numuru, kad aiz vējstikla parādījās vīrietis. Nedaudz pāri sešdesmit gadiem, džinsi, kovboja zābaki, veca jaka. Smaida nebija. Vils izkāpa.

-   Vai Bobs Hils? Es esmu Vils Monro.

-   Atradāt mūs bez problēmām?

Vils sāka slavināt Hila dotos norādījumus, gribēdams nolīdzināt ceļu ar bezkaunīgiem glaimiem. Hils piekrītoši ieņurdējās, brizdams augšā pa sacietējušu dubļu krastu bieza meža virzienā. Sekodams viņam, Vils pamanīja gaismu; tā izrādījās ar izdomu nomaskēta būda.

Hils pameta skatienu lejup uz savu siksnu, pie kuras bija piestiprināts resns cietumsarga atslēgu riņķis, un atslēdza durvis.

-   Te ir krēsls. Iekārtojieties. Man jums kaut kas jāparāda.

Vils izmantoja dažas pēdējās atlikušās sekundes, lai aplūkotu būdu. Pie sienas bija pielikts metāla vairogs ar neskaidri pazīstamu armijas simboliku. Samiedzis acis, viņš izlasīja burtus MZS Montānas zemessargi. Bija arī dažas ierāmētas fotogrāfijas, vienā no tām namatēvs turēja rokās nošauta brieža galvu. Metāla plauktā bija kaste ar brošūrām. Vils tajā ieskatījās: "Jaunā pasaules kārtība. Operācija "Pārņemšana"."

-   Nekautrējieties, paņemiet sev vienu. Vils apsviedās apkārt un nonāca aci pret aci ar Bobu Hilu. Izbijušais jūras kājnieks un Vjetnamas veterāns, protams, zināja, kā nemanītam piezagties tādam nepieredzējušam civilajam. Es to visu uzrakstīju pats. Ar nelaiķa Bekstera kunga palīdzību.

-   Tātad viņš bija… iesaistīts?

-    Kā jau teicu pa telefonu, viņš bija labs patriots. Gatavs darīt visu, lai nodrošinātu šīs nācijas brīvību pat ja nācija bija pārāk piemuļķota, smadzenes pārāk pieķēzītas ar Holivudas elites propagandu, lai saprastu, ka brīvība ir apdraudēta.

-   Visu, kas nepieciešams?

-   Ar jebkādiem līdzekļiem, Monro kungs. Jūs zināt, kurš to teicis, vai ne? Vai arī tas notika pirms jūsu laika?

-   Taisnība, bet es to zinu. Tas bija "Melno panteru" sauklis.

-    Ļoti labi. Un, ja tas derēja viņiem cīņā pret balto varu, tas noderēs arī mums cīņā par Amerikas brīvību.

-   Vai jūs runājat par vardarbību? Spēku?

-   Nesteigsimies, Monro kungs. Varat man uzdot visus jautājumus, kas jūs interesē, man ir daudz laika. Bet vispirms man jums kaut kas jāparāda. Paskatīsimies, vai tas interesēs The New York Times diženos intelektuāļus.

Hils jau bija apsēdies pie veca, apdauzīta metāla galda, kas lieliski iederētos automašīnu remontdarbnīcas administrācijas telpās. Viņš pasniedza kājās stāvošajam Viļam divas kopā sastiprinātas papīra lapas.

Pagāja tikai dažas sekundes, līdz Vils saprata, uz ko skatās. Uz Pīta Bekstera līķa autopsijas piezīmēm.

-   Misūla to šorīt atsūtīja pa pastu. Tā bija tuvākā lielā pilsēta.

-    Kas tur rakstīts?

-   Es negribu sabojāt pārsteigumu. Domāju, ka jums tas jāizlasa pašam.

Vils juta uzvilnījam panikas lēkmi. Viņš nekad vēl nebija redzējis autopsijas ziņojumu. To atšifrēt bija gandrīz neiespējami. Visi virsraksti bija formulēti mulsinošā medicīnas valodā, rokraksts zem tiem bija nesalasāms. Vils miedza acis, pūlēdamies kaut ko saprast.

Beidzot parādījās teikums, kas šķita izskaidrojams. "Spēcīga iekšējā asiņošana, atbilstoša šaujamieroča radītai traumai; ādas un iekšējo orgānu kontūzija. Vispārējas piezīmes: adatas dūriena pēdas uz labā augšstilba liecina par nesenu anestēziju."

-    Viņu nošāva, Vils nepārliecināts ieminējās. Un šķiet, ka pirms tam viņš saņēmis anestēziju. Jāatzīst, tas tiešām ir ļoti dīvaini.

-   Ak jā, bet tam ir izskaidrojums. Turpiniet lasīt, Monro kungs.

Vils pārskatīja dokumentu, meklēdams pavedienus. Rokraksts,

turklāt vēl atsūtīts pa faksu, nepadarīja šo uzdevumu vieglāku.

-   Otrajā lapā, Hils sacīja. Vispārējās piezīmēs.

-     "Iekšējo orgānu bojājumi: aknas, sirds un niere (viena) smagi. Pārējie orgāni fragmentāri."

-   Kas jums šķiet interesanti, Monro kungs? Kurš vārds šeit lec laukā un grābj jūs aiz rīkles?

Viļam gribējās teikt orgāni tāpēc vien, ka tas bija tik nenoliedzami iedarbīgs vārds. Tomēr viņš zināja, ka ne jau to Hils vēlas dzirdēt.

-   Viena.

-    Ak vai, Oksfordas zēni tiešām ir tik gudri, kā paši domā. Hils nebija jokojis, sakot, ka veiks izmeklēšanu. Tieši tā. Viena. Kā jums šķiet, kas te notiek, Monro kungs? Kas ir tas lieliskais faktu krājums, ko Montānas varenie ir nolēmuši ignorēt? Es jums pateikšu.

Viļu pārņēma atvieglojums. Šī minēšana lika viņam svīst.

-   Mans draugs Pīts Beksters saņēma anestēziju, pirms tika nogalināts. Un viņa līķim trūkst vienas nieres. Ja saskaita divi plus divi, kas sanāk?

Vils klusi nomurmināja:

-   Slepkava izoperējis viņam nieri.

-    Ne tikai; tas bija viņa nāves iemesls. Viņi to gribēja nomaskēt kā laupīšanu, "ielaušanos, kas izvērtusies slikti", kā saka televīzijā. Bet tas viss ir tikai dūmu aizsegs. Vienīgais, ko šie gribēja nozagt, ir Pīta Bekstera niere.

-   Kāpēc gan lai viņi to gribētu?

-    Monro kungs, nelieciet man darīt visu jūsu vietā. Atveriet acis! Šī ir valdība, kas veikusi eksperimentus ar biočipiem. Viņš manīja, ka Vils nesaprot. Svītru kodiem, kas ieoperēti zem ādas! Lai viņi varētu novērot mūsu pārvietošanos. Ir pierādījumi, ka viņi to dara ar jaundzimušajiem tieši dzemdību palātā. Tā ir elektroniska novērošanas sistēma, kas ļauj valdībai mums sekot no šūpuļa līdz kapam vārda tiešā nozīmē.

-    Bet kāpēc viņi gribēja tieši Pīta Bekstera nieri?

-    Valdības ceļi ir neizprotami, Monro kungs, un tā dara visādus brīnumus. Varbūt viņi gribēja kaut ko ieoperēt Pītam iekšā, bet plāns neizdevās. Varbūt viņš pamodās un mēģināja pretoties. Varbūt viņi kaut ko ielika iekšā pirms daudziem gadiem un tagad gribēja to atgūt. Kas to lai zina? Varbūt valdība tikai gribēja izpētīt disidenta DNS, atklāt gēnu, kas rada īstu, brīvību mīlošu amerikāni, un to izskaust.

-   Tas šķiet nedaudz pārspīlēti.

-   Piekrītu. Bet mēs runājam par militāri industriālu kompleksu, kas tērē miljoniem dolāru prāta kontroles tehnoloģijām. Vai zinājāt, ka Pentagonā ir slepens projekts, kas pēta, vai cilvēki var nogalināt kazas ar skatienu? Es to neizdomāju. Varbūt tas ir pārspīlēti. Tomēr esmu nācis pie secinājuma, ka pārspīlēts un nepatiess nav viens un tas pats.

Viļam izdevās ievirzīt Hilu nedaudz saprātīgākās sliedēs, uzdodot jautājumus par Bekstera dzīves biogrāfiskajiem sīkumiem, kas vēlāk būs nepieciešami. Viņš dažus arī uzzināja, to skaitā stāstu par mirušā tēvu. Izrādījās, ka Beksters vecākais bijis Otrā pasaules kara veterāns, kurš zaudējis abas plaukstas. Nespēdams strādāt, viņš grima izmisumā, jo ar savu armijas pensiju tik tikko varēja uzturēt ģimeni. Pēc Hila domām, Beksters uzaudzis ar naidu pret valdību, kas spēj sūtīt jaunu vīrieti nogalināt un mirt savas valsts vārdā, bet pamet viņu, kad tas atgriežas mājās. Vēsturei atkārtojoties ar paša Bekstera paaudzi Vjetnamā, rūgtums sasniedza augstāko punktu.

Šī informācija lieliski noderēs, kalpos par viegli sagremojamu psiholoģisko atslēgu, kas nepieciešama visiem labiem stāstiem arī avīzēs, ne tikai filmās. Raksts sāka veidoties.

Viņš lūdza Hilu aizvest viņu uz Bekstera būdu. Vīrieši iesēdās Vila mašīnā, kuras dzinējs vienmērīgi rūca, vedot viņus augšup pa izdangāto taku. Drīz vien Vils pamanīja policijas ierobežojuma dzelteno lenti.

-    Tālāk mēs nevaram braukt. Tā ir nozieguma vieta. Vils iebāza roku kabatā. It kā lasīdams viņa domas, Hils piebilda: Pat jūsu elegantā Ņujorkas preses karte neatvērs durvis. Viss ir noslēgts.

Vils tik un tā izkāpa no mašīnas, gribēdams izjust apkārtni. Bekstera māja izskatījās pēc šķūņa, kas uzbūvēts tikai no baļķiem. Turīga ģimene tādā varētu glabāt malku. Būdas izmēri neļāva noticēt, ka šeit kāds patiešām dzīvojis.

Vils vaicāja, vai Hils nevarētu pastāstīt par namiņa iekārtojumu.

-   Tas būs vienkārši, viņa pavadonis noteica. Tur nav gandrīz nekā. Bekstera mājā bija tikai šaura metāla gulta, krēsls, plīts un īsviļņu radioaparāts.

-   Izklausās pēc cietuma kameras.

-    Atcerieties armijas sadzīves apstākļus, tad izpratīsiet to labāk. Pīts Beksters dzīvoja kā karavīrs.

-   Tas ir, spartiski?

-   Jā, ser.

Vils pajautāja, ar ko vēl viņam vajadzētu aprunāties, vai nelaiķim bijuši radi vai draugi.

-   Montānas zemessargi viņam bija vienīgā ģimene, Hils nedaudz par steidzīgu atcirta. Un pat mēs viņu īsti labi nepazinām. Es viņa būdu pirmo reizi ieraudzīju tad, kad mani šurp atveda policija. Viņi gribēja noskaidrot, kuras drēbes pieder Pītam un kuras varētu būt atstājuši slepkavas.

-    Slepkavas daudzskaitlī?

Jūs taču nedomājat ka tādu operāciju kāds varētu veikt viens pats, vai ne? Viņiem nepieciešama komanda. Katram ķirurgam vajadzīga medmāsa.

Vils aizveda Bobu Hilu atpakaļ uz viņa būdu. Viņam bija aizdomas, ka zemessarga kabinets gan ir vienkārši iekārtots, bet viņa īstās mājas atrodas kaut kur citur un ir daudz ērtākas par Bekstera spartisko dzīvesvietu. Nelaiķis acīmredzot bijis radikāls radikālis.

Viņi atvadījās, apmainījās elektroniskā pasta adresēm, un Vils sāka garo braucienu prom. Bobs Hils neapšaubāmi bija ķerts disidentu DNS? Protams! -, bet viss šis notikums ar nieri bija dīvains. Un kāpēc lai Bekstera slepkavas viņam dotu anestezējošu injekciju?

Vils nobrauca no lielās šosejas, lai uzpildītu bāku un kuņģi. Viņš atrada ēstuvi, kurā pasūtīja limonādi un sviestmaizi. Tur bija ieslēgts televizors, kurā rādīja Fox ziņas.

…un vairāk par skandālu, kas draud gāzt Lielbritānijas valdību…

Ekrānā bija redzami kadri, kuros noguris Gevins Kērtiss izkāpj no mašīnas zibspuldžu un televīzijas starmešu gaismā.

Viens no Lielbritānijas laikrakstiem šodien vēsta, ka valsts kases arhīvs uzrāda skaidras neatbilstības, kas autorizētas pašā varas augšgalā. Opozīcijas politiķi pieprasa arhīvu atklāšanu sabiedrībai, bet Kērtisa kunga pārstāvis tikai paziņojis, ka "nav izdarīts nekas slikts"…

Vils nedomādams uzmeta piezīmes, kaut gan tās nekad nebūs nepieciešamas. Kērtisa iespējas vadīt Starptautisko naudas fondu jau bija gandrīz izgaisušas. Vērojot ainas, kurās Kērtisu veda garām aurojošajam preses pūlim, ko televīzijas puiši dēvēja par kazu baru, Vils domās aizmaldījās daudz triviālākos laukos. Kāpēc viņa mašīna ir tik parasta? šim Gevinam Kērtisam jābūt otrajam varenākajam vīram Lielbritānijā, bet viņš pārvietojas automobilī, kas izskatās pēc necila pārdevēja īpašuma. Vai visi britu ministri dzīvo tik vienkārši, vai arī tas ir raksturīgs tikai Gevinam Kērtisam?

Vils piezvanīja uz Sendersa apgabala šerifa kantori un saņēma atbildi, ka pēc visām izmeklēšanām un intereses par Vientuļo spridzinātāju Beksteram tik un tā nav bijis nekādas kriminālās vēstures. Viņš tika novērots, bet tas neko nedeva. Bija daži neizskaidroti braucieni uz Sietlu, bet neatklājās nekādi pierādījumi. Nelaiķis nekad nebija apsūdzēts. Vils pāršķirstīja savu piezīmju bloknotu. Viņš bija pierakstījis visu iespējamo no autopsijas ziņojuma, arī vārdu dokumenta beigās. Doktors Elans Rasels, medicīniskais izmeklētājs, tiesu medicīnas nodaļa, noziegumu laboratorija. Varbūt šis doktors Rasels varēs viņam pateikt to, ko nevarēja Bekstera kunga biedri zemessardzē kā miris Pīts Beksters un kāpēc?

9. nodaļa

/

Trešdiena, plkst. 18.51, Misula, Montana

Viņš ieradās pārāk vēlu, noziegumu laboratorija jau bija slēgta. Situāciju glābt nevarētu nekādi lūgumi; darbinieki bija devušies mājās. Viņam vajadzēs atgriezties no rīta, un tas nozīmēja, ka nakts jāpavada Misūlā. Vils devās uz viesnīcu jau trešo nakti viņam nācās iztikt ar apkalpošanu numurā, televīzijas pulti un telefona sarunu ar Betu.

-   Tu visu pārāk sarežģī, sieva paziņoja, un Vils dzirdēja, kā viņa izkāpj no vannas.

-   Bet tas ir sarežģīti. Upurim nebija nieres.

-   Tev jāielūkojas medicīniskajā vēsturē. Varbūt šis… kā viņu sauca?

-   Beksters.

-    Varbūt Beksteram bija kāda nieru slimība. Ja vēsturē būs pieminēta dialīze vai problēmas ar nierēm, tu dabūsi izskaidrojumu.

Vils klusēja.

-   Es visu sabojāju, vai ne?

-    Kas varētu būt interesantāks vecs vīrs ar slimām nierēm vai mēģinājums nozagt orgānus? Bet tev droši vien taisnība. Zādzība tādā sacensībā varētu uzvarēt.

Vils jutās atvieglots, ka abi atkal spēj viegli pļāpāt. No strīda viņus šķīra jau vairākas dienas, un brūce šķita dzīstam.

Ceturtdiena, plkst. 10.02, Misula, Montana

Nākamajā rītā Viļu ieveda doktora Rasela kabinetā. Jau tajā pašā mirklī viņš pamanīja pie sienas karājamies diplomu ar pazīstamu emblēmu atvērtu grāmatu ar latīņu vārdiem, virs kuras dižojās divi kroņi.

-   Redzu, ka mācījāties Oksfordā. Es arī. Kad jūs tur bijāt?

-    Droši vien vairākus gadsimtus pirms jums.

-   Tas nevar būt, doktor Rasei.

-   Sauciet mani par Elanu.

Viļam beidzot bija paveicies.

-   Vai zini, Elan, es pat vēl neesmu pārliecināts, ka par to rakstīšu avīzei, bet šis notikums ar Pītu Beksteru mani interesē, viņš iesāka, it kā gatavotos patīkamai sarunai pie bridža galda, un dzirdēja savu britu izrunu pieņemamies spēkā.

-    Atļaujiet, es paskatīšos dokumentos, Rasels atbildēja un pievērsās savam datoram. Nu jā. "Smaga iekšēja asiņošana, atbilstoša šaujamieroča brūcei; ādas un iekšējo orgānu kontūzija. Vispārējas piezīmes: adatas dūriena pēdas uz labā augšstilba liecina par nesenu anestēziju."

-   Kā tu šajā gadījumā izproti jēdzienu nesens, Elan? Vils cerēja, ka viņa tonis pauž tikai akadēmisku interesi.

-   Droši vien kā vienlaicīgu.

-    Redzi, tieši tas mani interesē. Kāpēc lai kāds cilvēkam dotu anestēziju pirms nogalināšanas?

-    Varbūt viņi centās samazināt upura justās sāpes.

-    Vai slepkavas tā dara? Tam nav nekādas jēgas. Ja vien…

-   Ja vien slepkava nebija mediķis. Apmācīts iedurt pretsāpju līdzekļus pirms procedūras. Varbūt tas ir ieraduma spēks.

-    Vai arī viņš pirms slepkavības gribēja izdarīt kaut ko citu. Veikt citu operāciju.

-   Piemēram?

-   Nu, cik sapratu, Beksteram nebija vienas nieres.

Rasels sāka smieties. Viļam bija jāpiepūlas, lai te saskatītu kaut ko smieklīgu.

-    Ak, es saprotu, kas tev padomā. Rasels plati smaidīja. Saki man, Vil, vai esi redzējis līķi?

Viļam atmiņā uzplaiksnīja zem segas paslēptais Hovards Makrī līķis Braunsvilā. Pirmais.

-Jā. Manā darbā no tā ir grūti izvairīties.

-   Nu, tad jau tev nebūs iebildumu aplūkot vēl kādu.

Nebija tik auksts, kā viņš bija domājis. Vils iztēlojās morgu kā milzu ledusskapi, kā aukstās glabātavas lielās viesnīcās. Šis morgs vairāk līdzinājās slimnīcas nodajai.

Sanitāri stūma ratiņus ar aizkariem nodalītā zonā, kas, pēc Vila domām, bija izpētes telpa. Rasels nebrīdinot noņēma palagu.

Vils juta kuņģi sažņaudzamies. Līķis bija stīvs un līdzīgs vaskam iedzelteni zaļš. No tā cēlās nepatīkams aromāts, kas viļņiem vēlās uz viņa pusi. īsu mirkli šķita, kas tas nozudis vai Vils pie tā pieradis, un tad tas atgriezās, radot kārdinājumu iztukšot kuņģa saturu uz grīdas.

-   Pie tā nedaudz jāpierod. Atvainojos. Paskaties uz šo.

Vils paspēra soli tuvāk. Rasels rādīja uz kaut ko vēdera apvidū, bet Vils nespēja novērst skatienu no Pīta Bekstera sejas. Avīzēs nodrukātie fotoattēli bija graudaini un pārsvarā ņemti no televīzijas kadriem. Tagad Vils redzēja grumbainos vaigus, zodu, acis un muti, kas piederēja trūcīgam baltajam vīrietim pusmūžā. Viņam bija pagara bārda, kas citos apstākļos izskatītos eleganta, pat diženam vīram piederīga. (Viļam prātā iešāvās Čārlza Darvina vaibsti.) Tomēr šeit tā lika Pītam Beksteram līdzināties bezpajumtniekam, kādam dzērājam, kas guļ parku atkritumu tvertnēs.

Rasels noņēma palagu no Bekstera torsa. Vils redzēja, ka pataloganatoms cenšas slēpt vienu droši vien lodes ievainojumus un atklāt kaut ko citu.

-    Lūkojies labi cieši. Vai redzi?

Vils paliecās uz priekšu un skatījās, kā Rasela pirksts velk līniju uz mirušās, baltās miesas.

-   Tā ir rēta.

-    Vai nieres apvidū?

-    Tā izskatās.

-    Un tā nevarēja rasties tajā naktī, vai ne? Rētas taču izveidojas laika gaitā.

Rasels pārsedza nelaiķim palagu, novilka gumijas cimdus un devās pie izlietnes telpas stūri, kur sāka mazgāt rokas, runādams pār plecu. Viņš acīm redzami izbaudīja sarunu.

-   Protams, ir grūti kaut ko apgalvot, ņemot vērā ādas un iekšējo orgānu nopietnās traumas.

-    Bet kāds ir tavs profesionālais viedoklis?

-    Mans viedoklis? Šī rēta ir vismaz gadu veca. Varbūt pat divus.

Vils juta sirdi sažņaudzamies.

-   Tātad tas nenotika tonakt? Slepkavas neizņēma Beksteram nieri?

-   Diemžēl ne. Tu izskaties vīlies, Vil. Ceru, ka neesmu sabojājis tavu rakstu.

Esi gan, maitasgabals, Vils nodomāja. Visa šī pēdu dzīšana bija veltīga. Tad viņš atcerējās sarunu ar Betu.

-   Ir vēl kaut kas. Kā tev šķiet, vai mēs varētu ieskatīties Pīta Bekstera medicīniskajā vēsturē?

Rasels nolasīja nelielu lekciju par ārsta un pacienta konfidencialitāti, bet drīz vien piekāpās. Atgriezies savā kabinetā, viņš sameklēja dokumentu datorā.

-   Ko mēs meklējam?

-   Dienu, kurā Pītam Beksteram tika izņemta niere.

Rasels brīdi klusēja, pārlūkodams ierakstus, un beidzot ierunājās:

-    Dīvaini. Te nekas nav rakstīts par nieru operāciju.

Vils saausījās. Viņš atcerējās Betas stāstīto.

-   Vai tur ir kaut kas par problēmām ar nierēm, kādām slimībām, nieru mazspēju, dialīzi, jebko tādu?

Ārsts klusēja vēl ilgāk un beidzot apjucis sacīja:

-Nē.

Vils juta, ka viņiem abiem beidzot ir kaut kas kopīgs. Viņi bija vienlīdz apmulsuši.

-   Vai vēsturē ir minētas jebkādas veselības problēmas?

-    Viņam bijušas sūdzības par potīti saistībā ar karā gūtiem ievainojumiem. Laikam Vjetnamā. Nekā cita nav. Es pieņēmu kā faktu to, ka viņam bijušas slimas nieres un viena no tām izoperēta. Šķiet, ka šī vēsture ir pilnīga. Un tomēr nav nekā par nierēm. Jāatzīst, ka es to neizprotu.

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens. Tās atvēra sieviete, un Rasels iepazīstināja ar viņu kā noziegumu laboratorijas atbildīgo par attiecībām ar presi.

-    Atvainojiet, ka jūs traucēju, doktor Rasei. Mēs saņemam daudz zvanu par Bekstera lietu. Nelaiķa paziņa šodien piezvanījis uz sarunu raidījumu radiostaciju un paziņojis, ka viņš uzskata Bekstera kungu par orgānu zagšanas upuri.

Bobs Hils, Vils nodomāja. Te nu bija viņa īpašais raksts.

-    Protams, es tūlīt pie jums aiziešu, Rasels sacīja, saraucis pieri.

Tiklīdz durvis aizvērās, Vils jautāja, ko Rasels teiks žurnālistiem.

-   Nu, mēs nevaram sniegt vienkāršāko skaidrojumu, ka Bekstera vēsturē ierakstīta nieru slimība. Tikai ne šobrīd. Pie tā bija vainīgs Vils, kurš pārāk daudz zināja. Mēs kaut ko izdomāsim. Es jūs pavadīšu.

Vils patlaban brauca ārā uz ceļa, kad izdzirdēja klauvējienu pie mašīnas loga. Tur aizelsies stāvēja Rasels, tērpies tikai kreklā.

-   Es nupat saņēmu zvanu. Viņa grib runāt ar jums. Viņš pasniedza Viļam savu mobilo telefonu.

-    Monro kungs? Mani sauc Dženevīva Hantlija. Es esmu ķirurģe un strādāju Sietlas Zviedru medicīnas centrā. Es ziņās redzēju, ka Bekstera kungs ir miris, un Elans man nupat izskaidroja, ko jūs zināt. Domāju, mums jāaprunājas.

-   Protams, Vils piekrita, drudžaini meklēdams savu piezīmju bloknotu.

-    Es gribu saņemt no jums kādu solījumu, Monro kungs. Es uzticos The New York Times un ceru, ka nekļūdos. Reiz es zvērēju, ka nekad neatklāšu to, ko jums tūlīt teikšu. Es to daru tikai tāpēc, ka klusēšana nodarīs vēl lielāku postu. Nedrīkst pieļaut, ka cilvēki baidās no kaut kādas orgānu zagļu mafijas.

-    Es saprotu.

-   Par to es neesmu tik pārliecināta. Man liekas, neviens to nesaprot. Lūdzu, manis teikto izmantojiet ar godu un cieņu. Jo tā ir pelnīta, Monro kungs. Vai es izsakos pietiekami skaidri?

-   Jā. Viļam nebija ne jausmas, kas varētu sekot.

-   Labi. Bekstera kungs vēlējās pilnīgu anonimitāti. Tas bija vienīgais pakalpojums, ko viņš lūdza apmaiņā pret savu velti.

Vils klusēja.

-   Pirms diviem gadiem Pīts Beksters ieradās mūsu centrā. Vēlāk mēs uzzinājām, ka viņš mērojis tālu ceļu. Kad Bekstera kungs parādījās, medicīnas māsas noturēja viņu par neatliekamās palīdzības pacientu; viņš līdzinājās bezpajumtniekam. Tomēr viņš apgalvoja, ka esot pilnīgi vesels un gribot aprunāties ar ārstu no mūsu transplantācijas nodaļas. Viņš teica, ka vēloties ziedot vienu nieri.

Mēs tūlīt pat jautājām, kam viņš vēlas to atdot. Vai ir slims bērns? Varbūt transplants nepieciešams kādam ģimenes loceklim? Viņš atbildēja, ka tikai vēloties dot nieri kādam, kuram tā vajadzīga. Mani darbabiedri nekavējoties nolēma, ka šim cilvēkam ir garīga rakstura problēma. Par tādām operācijām gandrīz nekas nav dzirdēts, vismaz mums ar to nebija nācies saskarties.

Es aizsūtīju Bekstera kungu prom. Teicu, ka mēs nevaram kaut ko tādu darīt. Bet viņš atgriezās, un es atkal viņu aizraidīju. Trešajā reizē mēs ilgi sarunājāmies. Viņš man teica, ka vēloties, kaut būtu piedzimis bagāts. Tādā gadījumā es atceros viņa vārdus viņš varētu iepazīt baudu, ko sniedz lielu naudas summu atdošana. Viņš teica, ka pasaulē esot ļoti daudz cilvēku, kam nepieciešama palīdzība. Es atceros, ka viņš man jautāja: "Ko nozīmē vārds filantropija? Tas nozīmē sava tuvākā mīlēšanu. Kāpēc tikai bagātajiem ļauts mīlēt savu tuvāko? Arī es vēlos būt filantrops." Viņš bija apņēmības pilns atrast citu veidu, kā ziedot, pat ja tas nozīmētu, ka jāatsakās no saviem orgāniem.

Beigās es secināju, ka viņš runā no sirds. Es veicu pārbaudes, un no medicīniskā viedokļa nekas nebija iebilstams. Mēs pat veicām psiholoģiskos testus, un tie apliecināja, ka viņš ir pie skaidra saprāta un spējīgs pieņemt tādu lēmumu.

Viņam bija tikai viens noteikums. Viņš lika mums zvērēt, ka viss notiks pilnīgi slepeni, absolūti konfidenciāli. Pacients, kurš saņems nieri, nedrīkst zināt, no kurienes tā nākusi. Tas bija ļoti svarīgi. Viņš negribēja, lai šis cilvēks justos viņam parādā. Un presei mēs nedrīkstējām bilst ne vārda. Viņš ļoti uzstāja. Nekādas slavas.

Vils klusi, gandrīz kautrīgi jautāja:

-   Un jūs to izdarījāt?

-   Jā. Es pati veicu operāciju. Un varu atzīt, ka nekad vēl savā mediķes praksē nebiju jutusies tik lepna. To jutām mēs visi, ari anesteziologs un medicīnas māsas. Todien operāciju zālē valdīja neparasta gaisotne, it kā būtu noticis kaut kas patiesi apbrīnojams.

-    Un viss norisinājās bez aizķeršanās?

-Jā. Saņēmēja organisms lieliski pieņēma nieri.

-   Vai drīkstu jautāt, kas bija saņēmējs? Jauns, vecs, sieviete, vīrietis?

-   Jauna sieviete. Neko vairāk es neteikšu.

-    Un, kaut gan viņa bija jauna, bet viņš vecs, viss norisinājās labi?

-   Nu, tas bija pats dīvainākais. Protams, mēs pārbaudījām nieri, ļoti rūpīgi to novērojām. Un vai zināt, kas notika? Beksteram bija pāri piecdesmit, bet viņa niere darbojās kā četrdesmit gadus jaunāka. Tā bija ļoti spēcīga, pilnīgi vesela. Nevainojama.

-    Un šai jaunajai sievietei tas nāca par labu?

-   Tas izglāba viņai dzīvību. Mēs ar pārējiem darbiniekiem gribējām sarīkot kādu ceremoniju pēc operācijas, lai pateiktos Bekstera kungam par izdarīto. Jūs nejutīsieties pārsteigts, dzirdot, ka tas nenotika. Viņš aizgāja no slimnīcas, nedodams mums pat iespēju atvadīties. Gluži vienkārši pazuda.

-   Vai tā bija pēdējā reize, kad ar viņu sastapāties?

-   Nē, mēs runājām vēlreiz pirms dažiem mēnešiem. Viņš gribēja nokārtot pēcnāves…

-   Vai tiešām?

-   Nesatraucieties tik ļoti, Monro kungs. Nedomāju, ka viņš zināja par gaidāmo nāvi. Bekstera kungs gribēja pārliecināties, ka tiks izmantots viss viņa ķermenis. Hantlija rūgti iesmējās. Viņš pat jautāja, kāds būtu piemērotākais nāves veids.

-    Piemērotākais?

-   No mūsu viedokļa. Kas nodarītu mazāku kaitējumu, ja mēs gribētu nodot pacientam, piemēram, viņa sirdi. Domāju, ka viņš uztraucās, jo dzīvoja tik tālu prom. Baidījās, ka iekļūs satiksmes negadījumā un līdz brīdim, kad tiks aizvests uz slimnīcu, sirds vairs nebūs derīga. Protams, viņš nerēķinājās ar brutālu slepkavību.

-   Vai jums ir kāda nojausma…

-   Nē, man nav ne jausmas, kurš varētu vēlēties šā cilvēka nāvi. To pašu es nupat teicu doktoram Raselam. Vienīgais, kas man nāk prātā, ir pavisam nejaušs, drausmīgs noziegums. Jo neviens, kurš šo cilvēku pazina, nevarētu gribēt viņa nāvi. Neviens.

Viņa apklusa, un Vils nolēma viņu nepārtraukt. Viņš bija iemācījies, ka, neko nesakot, intervējamais aizpildīs klusumu ar frāzi, kas bieži vien izrādās labākā visā sarunā.

Pēc brīža doktore Hantlija, balsij aizlūstot, atkal ierunājās:

-    Kad tas notika, mēs to pārrunājām, runājām arī šodien. Es un mani kolēģi esam vienisprātis. Šī rīcība Pīta Bekstera ziedošanās cilvēkam, ko viņš nekad nav sastapis un nesastaps… Viņš bija vistaisnākais cilvēks, kādu esam redzējuši.

10. nodaļa

Piektdiena, plkst. 6.00, Sietla

Viņš pamodās sešos savā Sietlas viesnīcas numurā. Viņš bija nosūtījis savu rakstu no Misūlas un veicis ilgo ceļojumu pāri valstij. Rakstot stāstu, viņu dzina uz priekšu viena vienīga ārkārtīgi patīkama doma še tev, Volton! Kā tas maitasgabals bija teicis? "Viena reize ir sasniegums, Viljam, bet divas jau ir brīnums."

Vils lūdza Dievu, kaut viņam būtu izdevies. Tagad viņš tikai baidījās, ka avīzei jaunais sniegums šķitīs pārāk līdzīgs rakstam par Makrī, par vēl vienu labu cilvēku starp salašņām. Tāpēc viņš izmantoja stāstu par zemessardzi, piemeta nedaudz Klusā okeāna ziemeļrietumu krasta kolorīta un cerēja uz veiksmi. Viņš pat apdomāja iespēju izmest frāzi par Bekstera krietno rīcību to pašu vārdu, ko sieviete bija lietojusi Hovarda Makrī raksturošanai. Tas varētu izskatīties sadomāti. Tomēr muļķīgāk būtu to ignorēt.

Viņš pasniedzās pēc BlackBerri/, kura sarkanā lampiņa cerīgi mirdzēja. Bija jaunas ziņas.

Glens Hārdens. Labi pastrādāji, Monro. Tieši to viņš vēlējās dzirdēt. Tas nozīmēja, ka raksts ticis pieņemts. Tagad tikai vajadzētu ieraudzīt Voltona seju. Nākamā ziņa izskatījās pēc mēstules; sūtītāja vārds nebija skaidri uzrakstīts, tā vietā bija hieroglifu virkne. Vils jau grasījās to izdzēst, bet vienīgais vārds temata lauciņā lika viņam to atvērt. Beta. Vēl nepaguvis visu izlasīt, viņš jau juta asinis sastingstam dzīslās.

NEZVANI POLICIJAI. PIE MUMS IR TAVA SIEVA. JA IESAISTĪSI POLICIJU, TU VIŅU ZAUDĒSI. NEZVANI POLICIJAI, CITĀDI MŪŽAM TO NOŽĒLOSI.

11. nodaļa

Piektdiena, plkst. 21.43, Čenaja, Indija

Naktis kļuva vēsākas. Sandžejs Ramešs labprātāk kavējās vēsajā birojā, nevis riskēja iziet pilsētas smacējošajā tveicē. Viņš nolēma pagaidīt, līdz saule būs pilnīgi norietējusi, un tikai tad doties mājās.

Tā viņš varētu izvairīties ne tikai no mokošā karstuma, bet arī no ciešanām. Tas notika katru nakti viņa māte apmainījās tenkām un sūdzībām par veselību ar savām draudzenēm, līdz vēlam vakaram sēžot uz mājas lieveņa. Viņš šādā sabiedrībā un patiesībā arī jebkurā citā zaudēja valodu. Turklāt septembris Sandžeja izpratnē gan bija vēss, tomēr tik un tā neizturami tveicīgs un smacīgs. Šajā telpā atvērtā plānojuma biroja angārā, ko aizpildīja daudzas rindas trokšņus slāpējošu kabīņu apstākļi bija ideāli. Tam, ko viņš grasījās darīt, šī bija nevainojama vide.

ŠI bija zvanu centrāle, viena no tūkstošiem tādu iestāžu, kas bija parādījušās visā Indijā. Četri stāvi bija piebāzti ar jauniem indiešiem, kas pieņēma zvanus no Amerikas vai Lielbritānijas, no cilvēkiem Filadelfijā, kas vēlējās samaksāt telefona rēķinu, vai viesiem Meklsflldā, kuri gribēja noskaidrot vilcienu atiešanas laikus uz Mančestru. Tikai daži (varbūt pat neviens) aptvēra, ka viņu zvans tiek nosūtīts uz otru pasaules malu.

Sandžejam diezgan labi patika šis darbs. Astoņpadsmit gadus vecam jaunietim, kurš dzīvo mājās pie vecākiem, tā bija laba alga. Un viņš varēja strādāt vēlās maiņās, lai savienotu darbu ar mācībām. Lielākā priekšrocība tomēr slēpās tieši šajā mazajā nodalījumā. Te bija viss, kas vajadzīgs: krēsls, galds un vissvarīgākais dators ar ātru pieslēgumu pasaulei.

Sandžejs vēl bija pavisam jauns, toties interneta pasaulē jau veterāns. Viņš to atklāja, kad abi vēl bija zīdaiņa autiņos. Toreiz bija tikai daži simti mājaslapu, varbūt tūkstotis. Augot viņam, auga arī internets. Milzīgais tikls izpletās kā bināro skaitļu virkne 1, 2, 4, 8,16, 32, 64, 128 un divkāršojās katru dienu, līdz pat šim brīdim, kad daudzkārt aptvēra zemeslodi. Sandžejs, protams, fiziskā ziņā nevarēja ar to mēroties viņš bija kalsns un vājš puisis -, bet uzskatīja, ka viņa prāts ir pieņēmies spēkā līdz ar internetu. Tam augot, puisis auga līdzi, nemitīgi atklājot jaunus zināšanu un intereses apgabalus. No savas otrā stāva guļamistabas Indijā viņš bija aizceļojis uz Brazīliju, apguvis Kalnu Karabahas strīdīgo robežpolitiku, smējies par indonēziešu karikatūrām, ielūkojies skotu karavānu entuziasta pasaulē, izpētījis Flandrijas paukošanas līgas junioru sarakstus un redzējis, kas patiesībā motivē Taipejas koku audzētājus. Nebija tāda cilvēku darbības stūrīša, kas viņam būtu slēgts. Internets Sandžejam bija parādījis visu.

Arī attēlus, ko viņš nevēlējās redzēt, tos, kas iesāka pirms divdesmit četrām stundām pabeigto projektu. Savu hakera karjeru viņš iesāka vēlu piecpadsmit gadu vecumā. Vairums pie tā ķērās jau pirms pusaudža gadu sasniegšanas. Viņš bija izspēlējis visus parastos trikus ielauzies NATO mērķu sarakstā, nonācis viena klikšķa attālumā no Pentagona sistēmas iznīcināšanas -, bet vienmēr atturējās no pēdējā taustiņa nospiešanas. Viņš nejuta vēlmi radīt haosu. Tas tikai sagādātu cilvēkiem daudz bēdu, un klīšana pa tīmekli bija viņam iemācījusi, ka pasaulē to jau ir pietiekami.

Tagad Sandžeju pārņēma vēlme skaļi smieties daļēji sava ģeniālā plāna dēļ, daļēji par joku, ko viņš bija izspēlējis ar paša izdomātajiem ienaidniekiem. Bija pagājuši daudzi mēneši, līdz viņš to noslīpēja, bet beigu beigās viss izdevās.

Viņš bija izgudrojis labdabīgu vīrusu, kas spēj izplatīties caur pasaules datoriem tikpat ātri kā pārējo jauno ģēniju radītie kaitēkļi, kuru ļaunie nodomi tīmekļa žargonā padarīja viņus par krekeriem, nevis hakeriem.

Patlaban Sandžeju priecēja tieši metode, nevis tās mērķi. Viņa vīruss tāpat kā daudzi citi bija radīts, lai izplatītos pa vienkāršiem galda datoriem, kas visu laiku pieslēgti internetam. Kamēr cilvēki Honkongā vai Hannoverē klabināja taustiņus, rakstot vēstules draugiem vai maksājot rēķinus, vai pat gulēja ciešā miegā, viņa garabērns pilnā sparā darbojās viņu datorā.

Sandžejs bija devis tam meklējamo objektu, un arī šis vīruss tāpat kā visi citi izmantoja Google. Lietotājam neredzams zem ekrāna, tas saņēma rezultātus un no tiem izveidoja ienaidnieku sarakstu. Tās bija lapas, kas jutīs vīrusa dusmas. Tām visām tāpat kā jebkurai lapai kodā bija kāda kļūda; galvenais bija to atrast. Šim nolūkam hakeri (un krekeri) radīja meklējumu komplektu ar mērķi iedarbināt attiecīgo kļūmi. Dažreiz vajadzēja tikai nosūtīt nelielu gabaliņu datu, ko programma negaidīja; darbu varētu paveikt pat viens atšķirīgs simbols, kaut vai tikai semikols. To nekad nevarēja zināt, līdz tas nebija izmēģināts. Sandžejs to iztēlojās kā viduslaiku karu, kur jāizšauj uz pili simtiem bultu, zinot, ka tikai viena atradīs spraugu akmenī un tiks cauri. Katrai pilij būtu atšķirīga plaisa bruņās, cita vājība. Bet, ja meklējumu saraksts ir pietiekami garš, ar laiku plaisa tiks atrasta. Un tad būs iespējams iznīcināt gan lapu, gan serveri, uz kura tā atradās. Viss pazudīs kā pēc rokas mājiena.

Un šīs lapas bija pelnījušas pazust. Tomēr Sandžeja cīņa pret tām sniedzās vēl tālāk. Vairums hakeru uzglabāja savu meklējumu sarakstu uz viena servera, noslēpta interneta plašumos kādā vietā, kas nebija citiem aizsniedzama. Parasti priekšroka tika dota Rumānijai un Krievijai. Tomēr šai metodei bija kāds liktenīgs trūkums tiklīdz uzbrukumam pakļautās lapas aptvēra, no kurienes nāk ienaidnieka zalves, tās varēja bloķēt piekļuvi serverim ar meklējumu sarakstu. Uzbrukumi tiktu apturēti.

Sandžejs bija atradis risinājumu. Viņa vīruss saņems savu arsenālu no vairākiem avotiem un daļu tā pārnēsās pats. Turklāt viņš programmējot bija devis tam spēju laiku pa laikam atrast papildu meklējumus, lai uzlabotu savu darbību. Viņš bija radījis burvju mākslinieku, kas spēj nemitīgi papildināt savu triku maisu. Un radīšana bija īstais vārds, jo Sandžejs jutās kā laidis pasaulē dzīvu būtni. Tehnikas valodā tas bija ģenētiskais algoritms, gabals koda, kas spējīgs mainīties. Attīstīties.

Viņa vīruss mainīs savu meklējumu sarakstu un pat izplatības veidu dažreiz caur elektronisko pastu, dažreiz caur forumiem, citreiz caur kļūdām pārlūkprogrammās -, klejojot pa bezgalīgo interneta visumu. Tā vīruss reproducēsies, bet tā bērni nebūs identiski ne sākotnējam vīrusam, ne cits citam. Tie mutēs, savācot jaunus meklējumus un jaunas izplatības metodes no avotiem visā virtuālajā pasaulē. Daži no šiem avotiem būs serveri Austrumeiropas interneta tuksnešos, dažus varēs atrast, pārlūkojot drošības forumus, kuros cilvēki pārrunās, kā cīnīties pret Sandžeja izmantotajām viltībām. Viņš lepojās ar sevis radīto, kas klīda apkārt zemeslodei, mutējot un uzlabojot sevi miljoniem dažādos veidos, padarot neiespējamu pēdu sadzīšanu un iznīcināšanu. Pat ja Sandžejs nekad vairs nepieskarsies datoram, vīrusi turpinās savu darbu bez viņa. Vēl būdams pusaudzis, viņš jutās kā lepns tēvs vai vecvecvectēvs plašas dinastijas dibinātājs. Viņa atvases bija visur.

Un tās darīja cēlu darbu. Aplūkodams rezultātus, viņš redzēja, ka parametrus uzstādījis pietiekami specifiskus, lai iznīcinātu tikai paredzētās lapas. Jau pēc dažām stundām ikviena no pasaules mājaslapām, kas veltīta bērnu pornogrāfijai, tiks izdzēsta. Sandžejs smējās, jo redzēja, ka sāk iedarboties arī pēdējā komanda, ko viņš bija ieprogrammējis vīrusā. Visās lapās, kas reiz rādīja vardarbīgas un pornogrāfiskas ainas ar bērniem, tagad bija tikai viens attēls piecdesmito gadu Normena Rokvela stila zīmējums ar dēlu uz mātes ceļgala. Apakšā bija vienkāršs teksts: "Lasiet grāmatas saviem bērniem."

Sandžejs devās mājās, plati smaidīdams par savu joku un paveikto darbu. Nevienam nebija jāzina, ko viņš izdarījis; viņš pats zināja, un ar to pietika. Pasaule kļūs labāka.

Pat naktī Čenaja bija trokšņaina pilsēta, tikpat spalga kā toreiz, kad to vēl sauca par Madrasu. Varbūt šis fakts līdz ar paveiktajam pievērsto prātu neļāva viņam dzirdēt soļus aiz muguras. Varbūt tāpēc viņš neko neredzēja un nenojauta, līdz jau gāja pa sānielu uz savas mājas pusi, kad sajuta kabatas lakatiņu uzguļamies mutei un dzirdēja savus apslāpētos kliedzienus. Rokā kaut kas asi iedūrās, un tad viņš ieslīga miegā.

Atradusi savu vienīgo dēlu mirušu guļam zemē, Rameša kundze kliedza tik skaļi, ka viņu dzirdēja ļaudis pat trīs ielas tālāk. Ziņa, ka viņas zēnu nogalinājusi šķietami nesāpīga injekcija, nabaga sievietei nesniedza nekādu mierinājumu. Sandžejs bija sapņojis, ka reiz izdarīs kaut ko bērnu labā, bet nu viņš bija noslepkavots; iespējas palīdzēt bērniem vairs nebūs nekad. Policisti atzina, ka šī slepkavība viņus mulsina; neko tādu viņi nebija redzējuši. Nebija nekādu vardarbības vai seksuālu darbību pazīmju. Un bija kaut kas dīvains līķa novietojumā it kā ar to būtu apgājušies saudzīgi. "Noguldīts nāves miegā," teica policists.

Tas noteikti kaut ko nozīmē, Rameša kundze, viņš sacīja. Jūsu dēla ķermenis bija pārklāts ar purpura krāsas segu. Un visi zina, ka purpurs ir prinču krāsa.

12. nodaļa

Piektdiena, plkst. 6.10, Sietla

Vils juta, kā no sejas atplūst asinis. Viņa galva šķita viegla un bez satura. Viņš vēlreiz pārlasīja ziņu, meklēdams kādu pavedienu, norādi, ka tas ir tikai nežēlīgs joks. Viņš pārbaudīja, vai ziņa nav tikai mēstule, izsūtīta miljoniem. Varbūt Betas vārds temata lauciņā bija tikai sagadīšanās. Tomēr tādu pazīmju nebija. Viņš meklēja parakstu ziņas beigās. Nekā. Svīstošām plaukstām viņš ieslēdza mobilo telefonu, sameklēja burtu B un nospieda taustiņu pie Betas vārda.

Lūdzu, atbildi. Lūdzu, Dieva dēļ, man vajag dzirdēt tavu balsi. Telefons ilgi zvanīja, un viens signāls piepeši bija īsāks par pārējiem; ieslēdzās balss pastkastīte. "Sveicināti, jūs esat sazvanījuši Betu…" Izdzirdis sievas balsi, Vils sabruka, pakļaudamies uzplūdušām atmiņām. Viņš pirmo reizi Betu uzaicināja uz satikšanos tieši ar automātiskā atbildētāja palīdzību. "Ceru, ka neuzvedos pārāk pārdroši," viņš bija sācis, "bet man gribētos zināt, vai tu nebūtu ar mieru otrdien atnākt ar mani vakariņās." Piezīme par pārdrošību bija veids, kā pārbaudīt, vai Beta ir brīva no attiecībām.

"Hallo, te Beta Makārtija, un atbilde ir nē," skanēja viņas atbilde, atstāta Vila automātiskajā atbildētājā. "Nav ārkārtīgi pārdroši cerēt, ka mēs varētu paēst vakariņas otrdien. Patiesībā tas būtu loti jauki." Vils šo ziņu tūlīt pēc saņemšanas bija noklausījies desmit reizes. Tāpat kā šobrīd savā prātā.

Viņš beidza zvanu un trīcošām rokām ievadīja slimnīcas telefona numuru.

-   Hallo, lūdzu, nosūtiet ziņu uz peidžeri Betai Monro. Te runā viņas vīrs.

Gaidīšanas mūzika bija Vivaldi; viņš lūdzās, kaut tā apklustu, lūdzās, kaut tās vietā kāds paceltu klausuli un šis kāds būtu Beta. Lūdzu, ļaujiet man dzirdēt viņas balsi. Bet mūzika tikai skanēja un skanēja. Beidzot kāds ierunājās:

-   Piedodiet, ser, bet šķiet, ka netiks atbildēts. Vai ir cits ārsts, kurš varētu jums palīdzēt?

Viļu pārņēma piepeša atskārsme. Beta varētu būt prom jau stundām ilgi. Varbūt viņa nolaupīta no viņu guļamistabas nakts vidū. Abi bija sarunājušies īsi pirms divpadsmitiem pēc viņas laika. Varbūt nolaupītāji ielauzās mājā piecos? Vai sešos? Vai tikai tagad? Viņš atradās vesela kontinenta attālumā un gulēja, cieši aizmidzis, brīdī, kad viņam būtu vajadzējis aizsargāt savu sievu.

Vils atkal palūkojās uz vēstuli, un viņam sažņaudzās sirds, ieraugot šos vārdus. Viņš centās koncentrēties, lūkoties uz vēstules sākuma daļu, uz dīvainajiem, sajauktajiem simboliem. Viņš redzēja dažus skaitļus, šodienas datumu un izsūtīšanas laiku trīsdesmit septiņas minūtes pāri vieniem pēcpusdienā, kaut gan līdz tam vēl bija vairākas stundas. Tas nedeva nekādu pavedienu.

Protams, jāzvana policijai. Bet šie cilvēki, šie nelieši likās apņēmības pilni, it kā patiešām nekavējoties Betu nogalinātu. Sā vārda izteikšana pat tikai domās lika viņam sarauties. Viņš nožēloja, ka formulējis šo jēdzienu, it kā tas padarītu to īstu. Vils vēlējās, kaut varētu paņemt to atpakaļ.

Bērnišķības uzplūdā viņš saprata, ka ilgojas pēc savas mātes. Viņš varētu tai piezvanīt Anglijā bija tikai vēla pēcpusdiena un gūt mierinājumu, dzirdot viņas balsi. Tomēr Vils saprata, ka to nedarīs. Māte kristu panikā. Vils nevarēja būt drošs, ka viņa nepiezvanīs policijai vai nerunās ar kādu, kurš to darītu. Viņa galu galā atradās pārāk tālu, lai Vils varētu kontrolēt viņas rīcību, un māte piederēja pie cilvēkiem, kurus nepieciešams kontrolēt. (Viņš saprata, ka izmanto no Betas dzirdētus vārdus. Protams, viņa sieva bija viens no retajiem cilvēkiem, kuri prata tikt galā ar Vila māti.)

Viņš pamazām sāka saprast, ka ir tikai viens cilvēks, ar kuru aprunāties, tikai viens cilvēks, kurš varētu zināt, kas darāms. Viņš ar drebošu roku sniedzās pēc viesnīcas telefona, nojauzdams, ka šim zvanam nevajag izmantot mobilo tālruni.

-   Tiesneša Viljama Monro kabinetu, lūdzu. Klikšķis. Dženīna, te Vils. Man nekavējoties jārunā ar tēvu. Kaut kas viņa balsī izlauzās cauri visiem pieklājības slāņiem, liekot tēva sekretārei noprast, ka šis tiešām ir ārkārtas gadījums. Sieviete atmeta parastās pļāpas un gluži vienkārši atbrīvoja ceļu kā mašīna, kas pavirzās malā, lai garām varētu pabraukt neatliekamā palīdzība.

-    Tūlīt jūs savienošu ar viņa mašīnu. Mobilais telefons, Vils satraukts nodomāja, tomēr zināja, ka jāsamierinās ar to. Svarīgākais šobrīd bija sazināties ar tēvu.

Kad tēvs atbildēja, viņu pārņēma atvieglojums. Bērns viņā līksmoja kā zēns, kas pārliecina tēvu atnākt nogalināt zirnekli. Ak, cik labi, tagad par visu parūpēsies pieaugušais! Pūlēdamies neļaut balsij drebēt, viņš pastāstīja tēvam par notikušo un divas reizes lēni nolasīja elektronisko vēstuli.

Vecākā Monro balss nekavējoties pieklusa; viņš negribēja, lai šoferis to dzird. Pat čukstot tēvs nezaudēja spēcīgo varu, kas darīja viņa klātbūtni uz tiesneša sola tik iespaidīgu. Rīkodamies tāpat kā tiesā, viņš uzdeva visus svarīgos jautājumus, likdams dēlam pastāstīt visu, ko var izsecināt par sūtītāju. Pēc tam paziņoja spriedumu:

-    Tas ir acīm redzams izspiešanas mēģinājums. Viņi noteikti zina par Betas vecākiem. Klasisks izpirkuma pieprasījums.

Betas vecāki. Būs viņiem jāpasaka. Kā lai viņš izdabū pār lūpām vārdus?

-    Es gribētu piezvanīt policijai, Vils ieminējās. Viņi zina, kā rīkoties tādos gadījumos.

-   Nē, mēs nedrīkstam rīkoties pārsteidzīgi. Cik saprotu, nolaupītāji parasti rēķinās ar to, ka upura ģimene dosies uz policiju, un iekļauj to savā plānā. Noteikti ir kāds iemesls, kāpēc šie ļaudis tik ļoti nevēlas, lai iesaistītos policija.

-   Protams, nē! Viņi taču ir nolaupītāji, tēt!

-   Nomierinies, Vil.

-    Kā lai es nomierinos? Vils juta, ka viņam tūlīt aizlūzis balss. Acis dedzināja aizturētas asaras. Viņš neuzdrošinājās atkal runāt.

Vil, Vil… Paklau, mēs tiksim ar to galā, apsolu. Vispirms tev jāatgriežas. Nekavējoties. Tūlīt pat dodies uz lidostu. Es tevi sagaidīšu.

Šīs piecas gaisā pavadītās stundas bija grūtākie brīži Vila dzīvē. Viņš lūkojās laukā pa logu, un viņa kāja raustījās nervu tikā, kas viņam parasti uzbruka eksāmenu laikā. Vils atteicās no ēdiena un dzēriena, līdz pamanīja, ka stjuarti uz viņu dīvaini skatās. Viņš nevēlējās izraisīt aizdomas, ka grasās uzspridzināt lidmašīnu, tāpēc iedzēra nedaudz ūdens. Un prātā viņam visu laiku bija mīļotā Beta. Ko viņi ar to dara? Viņš sāka iztēloties sievu, piesietu pie krēsla, kamēr kāds sadists vicina nazi…

Viņam bija jāliek lietā viss gribasspēks, lai atvairītu tādas domas, pirms tās gūst virsroku. Iekšas krampjaini sažņaudzās. Kāpēc manis nebija blakus? Ja vien es būtu piezvanījis agrāk. Varbūt viņa piezvanīja uz mobilo telefonu, kamēr es gulēju…

Un viņš neizlaida BlackBemj no rokām. Viņš ienīda šo atbaidošo aparātu. Pat viens skatiens uz to liktu atgriezties asinis stindzinošajiem vārdiem. Viņš tos redzēja pat šobrīd lidināmies gaisā acu priekšā:

JA IESAISTĪSI POLICIJU, TU VIŅU ZAUDĒSI.

Viņš palūkojās uz ierīci, tik mazu un tomēr tik nāvējošas indes piesūcinātu. Tā nedarbojās; šajā augstumā nepienāca signāls. Viņš nemitīgi vēroja simbolu augšējā labajā stūrī, kas pavēstītu par atgriešanos darbības zonā. Lidmašīnai nolaižoties, viņš meta uz telefonu zaglīgus skatienus. Vils nevēlējās, lai stjuarti viņam atgādinātu, ka "visas elektroniskās ierīces jāizslēdz, līdz lidmašīna ir pilnīgi apstājusies".

Pēcpusdienā beidzot parādījās Ņujorkas ugunis. Viņa ir tur, lejā. Tilti, šosejas, gaismas mirdzošās kaklarotas krustām šķērsām stiepās pār plašo metropoli. Viņa ir kaut kur tur.

Vils palūkojās uz BlackBern/, kas plaukstā bija kļuvis mitrs. Simbols bija mainījies; ierice bija uztveršanas zonā. Mirgoja sarkanā lampiņa. Viļam sāka dauzīties sirds. Viņš skatījās uz jaunajām ziņām, kas ieplūda pastkastītē, un katra no tām ieņēma savu vietu kā pasažieri rindā uz autobusu. Apkārtklīstošs kinofilmu saraksts, iekšējais ziņojums no darba par pazaudētu piezīmju bloknotu. Bija arī ziņas no BBC mājaslapas.

Tiek izteikta līdzjūtība finanšu ministram Gevinam Kērtisam, kurš šovakar atrasts miris pēc medikamentu pārdozēšanas. Policija apgalvo, ka apkopēja viņu atradusi Vestminsteras dzīvoklī; viņa asinīs bijis liels daudzums nomierinošu zāļu. Tiek uzskatīts, ka policija saistībā ar Kērtisa kunga nāvi nevienu nemeklē…

Vils stingi vērās laukā pa logu, iztēlodamies preses trakošanu Londonā. Viņš tur bija uzaudzis un zināja, par ko pārvēršas britu plašsaziņas līdzekļi, saožot asinis. Viņi šo cilvēku bija medījuši dienām ilgi un tagad dabūjuši savu kāroto skalpu. Vils pat neatcerējās pēdējo reizi, kad politiķis patiešām izdarījis pašnāvību; kad bija jāuzņemas atbildība, viņi parasti tikai atkāpās no amata, un arī tas jau notika reti. Šis Kērtiss droši vien bijis vainīgs visās apsūdzībās.

Un tad ekrānā parādījās vēl viena ziņa tā pati hieroglifu virkne, kas nevēlējās sevi atklāt. Temats: Beta.

Vils to atvēra.

MUMS NEVAJAG NAUDU.

13. nodaļa

Piektdiena, plkst. 14.14, Bruklina

-   Tas noteikti ir blefs.

-    Tēt, tu to teici jau trīs reizes. Saki man, kā tev šķiet kas mums jādara? Vai tik un tā piedāvāt naudu? Pie velna, kas mums jādara?

-    Vil, es tevi nebūt nevainoju, tomēr tev jānomierinās. Ja gribam atdabūt Betu, mums jādomā pēc iespējas skaidrāk.

Šis ja lika Viļam samirkšķināt acis.

Viņi atradās Vila un Betas dzīvoklī. Nemanīja nekādu ielaušanās pazīmju, viss bija tieši tā, kā viņš to redzējis pēdējo reizi. Tomēr tagad no sienām un griestiem plūda iedomāts vēsums Betas neesamība.

-   Padomāsim par visu, kas mums zināms. Mēs zinām, ka viņiem galvenais ir neiesaistīt policiju; to viņi atklāja jau pirmajā vēstulē. Viņi ari apgalvo, ka runa nav par naudu. Bet, ja šis nav izpirkuma pieprasījums, kāpēc viņiem ir dk svarīgi izvairīties no policijas? Viņi noteikti blefo. Padomāsim par tavu elektroniskā pasta adresi. Kurš to zina?

-   Visi! Tādas adreses ir visiem The Times darbiniekiem. To var izsecināt jebkurš.

Iezvanījās telefons; Vils metās pie savējā, izmisīgi spiezdams taustiņus, bet skaņa neapklusa. Viņa tēvs mierīgi atbildēja uz zvanu. "Nekas par Betu," viņš ar lūpām izveidoja vārdus un nozuda citā istabā, kur sāka klusi sarunāties.

Izrādījās, ka tēvs nespēj palīdzēt. Tas, ko viņš piedāvāja, bija spītīgi vīrišķīgs atbalsts, vairāk praktisks nekā morāls, un pat tas neko nedeva. Vils piepeši saprata, cik ļoti viņam trūkst mātes. Kopš satikšanās ar Betu šīs jūtas parādījās arvien retāk; uzticamā klausītāja lomu bija ieņēmusi sieva. Bet agrāk tā ilgi piederēja viņa mātei.

Anglijā viņi abi bija viena komanda, vienoti savā vientulībā. Mātes atstāstītajā notikumu versijā tēvs bija pametis viņu un Viļu likteņa varā. Viņš zināja, ka ir arī citi viedokļi, kaut gan tēvs ne īpaši steidzās atklāt savējo. Vecāku laulības liktenis Viļam Monro bija sena mīkla. Viņš vēl tagad nezināja, kas īsti noticis.

Viena no versijām vēstīja, ka vecākais Monro ģimenes vietā izvēlējies karjeru un pārstrādāšanās salauzusi jauno laulību. Cita teorija pievērsās ģeogrāfijai sieva izmisīgi vēlējusies atgriezties Anglijā, vīrs bijis apņēmības pilns rāpties augšup pa Amerikas juridiskās sistēmas kāpnēm un atteicies pamest valsti. Vila vecmāmiņa no mātes puses, Hempšīras lēdija sudrabotiem matiem un bargu seju, kas pirmajā tikšanās reizē un vēl ilgi pirms tam biedēja zēnu, reiz drūmi ierunājās par "otru lielo kaislību" tēva dzīvē. Kad viņš bija pietiekami pieaudzis, lai par to painteresētos vairāk, vecmāmiņa atvairīja jautājumus. Vēl līdz šim viņš nezināja, vai šī otrā kaislība bijusi cita sieviete vai likums.

No Vila paša atmiņām bija maz jēgas; viņam bija tikai septiņi gadi, kad vecāku laulība sāka brukt. Viņš atcerējās drūmo gaisotni, kas parādījās, kad tēvs bija aizgājis, nikni aizcirzdams durvis, un pārsteigumu, ieraugot māti ar sarkanu seju un aizsmakušu balsi pēc ilgas klaigāšanas. Reiz viņš pamodās un dzirdēja tēvu lūdzamies: "Es tikai gribu rīkoties pareizi." Vils bija uz pirkstgaliem aizgājis līdz vietai, kur neredzēts varēja vērot savus vecākus. Viņš nesaprata teiktos vārdus, tomēr sajuta to spēku. Tieši tobrīd, dzirdot māti anglied un tēvu amerikāni pilnā skaļumā, septiņus gadus vecajam zēnam radās teorija mamma un tētis nespēj viens otru mīlēt, jo viņiem ir dažādas balsis.

Kad viņi bija atgriezušies Anglijā, māte nevēlējās sniegt dēlam paskaidrojumus par apstākļiem, kas abus tur aizveduši. Ieminoties par šo tematu, Vils riskēja, ka māte kļūs par niknu, līdz sirds dziļumiem aizvainotu sievieti, ko viņš nepazina un kas viņam nepatika. Viņa purpināja kaut ko par to, ka vīrs kļuvis par "citu cilvēku, pavisam citu". Vils atcerējās kādus Ziemassvētkus, kad mātes vārdi viņu pārbiedēja; toreiz viņam bija tikai trīspadsmit gadu. Sīkumi jau bija pagaisuši no atmiņas, tomēr viens vārds nezuda. Tā bija viņa vaina, māte atkārtoja, viņš esot visu mainījis. Pēc intonācijas bija skaidrs, ka viņš ir kāds trešais, nevis tēvs, bet Vils tā arī neuzzināja, kas tas varētu būt. Māte līdzinājās paranojas pārņemtam ielu sludinātājam. Vils jutās atvieglots, kad vētra norima, un vairs neuzdrošinājās par to ieminēties.

Draugi un arī vecmāmiņa nekavējās spriest par Vila atgriešanos Amerikā pēc Oksfordas pabeigšanas kā par reakciju uz visu notiekošo. Daži teica, ka viņš izvēloties tēvu, nevis māti. Vēl viens iecienīts skaidrojums bija, ka Vils mēģinot abus samierināt, kā jau daudzi bērni pēc šķiršanās, izmantojot sevi par tiltu. Ja viņš vispār piekristu kādai teorijai, tad teiktu, ka Vils Monro jaunākais devies uz Ameriku, lai noskaidrotu patieso stāstu, kas veidojis viņa dzīves sākumu.

Tomēr, ja tāds bija mērķis Vila ceļojumam uz Ameriku, viņam tas nebija izdevies. Šobrīd viņš zināja tikpat maz kā tūlīt pēc ierašanās divdesmit divu gadu vecumā. Tiesa, viņš labāk pazina savu tēvu un viņu cienīja. Vecākais Monro bija ļoti veiksmīgs advokāts, tagad jau tiesnesis, un šķita labs cilvēks. Tomēr attiecībā uz lielo noslēpumu Vils neko nebija noskaidrojis. Protams, viņi bija runājuši par šķiršanos dažos mēness gaismas apspīdētos vakaros tēva vasarnīcas verandā, tomēr nekādas atklāsmes neradās.

-   Varbūt tā ari ir atklāsme, Beta teica kādu vakaru, kad viņš atgriezās mājā pēc vienas no šīm tēva un dēla sarunām. Viņi pavadīja ilgas Darba svētku brīvdienas kopā ar Vila tēvu un viņa dzīvesbiedri Lindu. Beta gulēja gultā un lasīja, gaidīdama Viļu.

-    Kas tad?

-   Tas, ka nav nekāda liela noslēpuma. Tā ir atklāsme. Viņi bija divi cilvēki, kuru laulība neizdevās. Tā notiek. Bieži. Tas arī viss.

-   Bet kā tad ar to visu, ko dažreiz saka mana māte? Un ko mēdza stāstīt vecmāmiņa?

-   Varbūt viņām bija nepieciešams kāds izskaidrojums. Varbūt bija vieglāk domāt, ka viņu nozagusi cita sieviete…

-   Ne obligāti sieviete, Vils nomurmināja. "Cita lielā kaislība" tā viņa teica. Tas varēja nozīmēt jebko.

-   Nu labi. Es gribu teikt, ka saprotu, kāpēc atraidīta sieva un viņas ļoti mīlošā māte izgudro kādu nopietnu skaidrojumu vīra aiziešanai. Citādi tā ir tikai atraidīšana, vai ne?

Toreiz Beta vēl nebija Vila sieva, tikai draudzene, kuru viņš sastapis pēdējās universitātē pavadītajās nedēļās. Viņš mācījās žurnālistiku, bet viņa bija interne Ņujorkas Prezbiterāņu slimnīcā; viņi satikās Atceres dienas softbola spēlē parkā. (Jau tajā pašā vakarā viņš bija atstājis ziņu Betas automātiskajā atbildētājā.) Šie daži pirmie mēneši Vila prātā bija zeltainas gaismas apmirdzēti. Viņš zināja, ka atmiņa ir spējīga uz tādiem burvju trikiem, tomēr bija pārliecināts, ka šis spīdums bijis īsts, no ārpuses redzams fenomens. Viņi satikās maijā, kad Ņujorkā valdīja brīnišķīgs pavasaris. Dienas likās dzintarainas gaismas pielietas, katra pastaiga saulē mirdzēja. Tā nebija tikai viņu mīlas uzkurinātā iztēle; bija fotogrāfijas, kas to pierādīja.

Vils atskārta, ka smaida. Šī sapņošana vaļējām acīm bija pirmā reize, kad viņš domāja par Betu, nevis viņas pazušanu. Un Vils to atkal atcerējās, satrūkdamies kā cilvēks, kas pamodies saprot jā, viņa kāja ir amputēta; nē, tas nav bijis drausmīgs sapnis.

Viņa tēvs bija atgriezies istabā un kaut ko runāja par sazināšanos ar interneta kompāniju, bet Vils neklausījās. Viņam pietika. Tēvs nedomāja saprātīgi; ar tādu soli viņi riskētu pievērst policijas uzmanību. Interneta kompānijas pārstāvji noteikti izlasīs nolaupītāju vēstules un ziņos par to attiecīgajām iestādēm.

-    Tēt, man jāatpūšas, viņš sacīja, uzmanīgi vadīdams tēvu uz durvju pusi. Es vēlos nedaudz pabūt viens.

-    Vil, tas ir saprotami, tomēr es nedomāju, ka šobrīd vari to atļauties. Tev jāizmanto katra minūte…

Vecākais Monro apklusa, redzēdams, ka dēlam nav noskaņojuma strīdēties. Vila acīs mirdzēja tērauda spīdums, kas pavēlēja tēvam iet prom, lai cik pieklājīgi būtu vārdi, kas nāca no mutes.

Kad durvis bija aizvērušās, Vils smagi nopūtās, sakņupa krēslā un stingi lūkojās uz savām pēdām. Tieši trīsdesmit sekundes viņš ļāvās šai nodarbei, bet pēc tam dziļi ievilka elpu, izslējās taisni un nocietināja sevi nākamajam solim. Par spīti nupat teiktajam, viņš negrasījās ne atpūsties, ne pabūt viens. Vils zināja, kas darāms.

14. nodaļa

Piektdiena, plkst. 15.16, Bruklina

Toms Fonteins bija Vila pirmais draugs Amerikā. Precīzāk sakot, pirmais draugs, ko viņš ieguva, jau pieaudzis ierodoties šajā valstī. Viņi satikās Kolumbijas universitātes reģistrācijas kabinetā, kur Toms rindā bija tieši pirms Vila.

Sākotnējās Vila jūtas pret Tomu bija aizkaitinājums. Rinda jau tā kustējās pietiekami lēni, bet viņš redzēja, ka garais puisis veca vīra mētelī kavēsies veselu mūžību. Visi pārējie bija sagatavojuši veidlapas, vairums bija tās glīti izdrukājuši, bet mētelī tērpies puisis vēl tikai aizpildīja savējo, kājās stāvēdams. Ar pildspalvu, kurai tecēja tinte. Vils pagriezās pret meiteni aiz sevis un sarauca uzacis, it kā jautādams: "Kas tas par dīvaini?" Pēc brīža abi sāka skaļi runāt par to, cik kaitinoši ir stāvēt aiz tāda neprašas; viņus iedrošināja baltu austiņu nepārtrauktā atrašanās neprašas ausīs.

Beigās viņš bija izvandījis savu mugursomu pietiekami daudz reižu, lai atrastu vadītāja apliecību atlocītiem stūriem, kas bija pazaudējusi laminēto apvāku, un vēstuli no universitātes. Tas kaut kā pārliecināja ierēdni, ka viņu tiešām sauc Toms Fonteins un ka viņam ir tiesības kļūt par studentu. Filozofijas nodaļā.

Pagriezies viņš uzsmaidīja Viļam.

Piedodiet, es zinu, cik kaitinoši ir stāvēt aiz neprašas. Vils nosarka. Puisis acīmredzot bija dzirdējis katru vārdu. (Vēlāk viņš atklāja, ka austiņas Toma ausīs nav pievienotas nekādai ierīcei. Tomam tās gluži vienkārši šķita noderīgas, jo tad svešinieki viņu parasti netraucēja.)

Viņi atkal satikās pēc trim dienām kafejnīcā, kur Toms sēdēja, pārliecies pār klēpjdatoru, ar austiņām ausīs. Vils uzsita viņam uz pleca, lai atvainotos. Abi sāka sarunāties un kopš tā brīža bija draugi.

Toms nelīdzinājās nevienam no Vila paziņām. Oficiāli viņš bija norobežojies no politikas, tomēr Vils viņu uzskatīja par patiesu revolucionāru. Jā, viņš bija datornūģis, tomēr arī cilvēks ar misijas apziņu. Viņš piederēja pie pasauli aptveroša līdzīgi domājošu ģēniju informācijas tīkla, kas bija apņēmies cīnīties un varbūt pat uzvarēt programmatūras milžus, kas valdīja datoru pasaulē. Viņu pārmetumi Microsoft un tam līdzīgajiem balstījās uz faktu, ka šīs korporācijas lauzušas sākotnējo svēto interneta principu kalpošanu par instrumentu atklātai ideju un informācijas apmaiņai. Galvenais vārds bija atklātai. Toms vienzilbes vārdiem pacietīgi skaidroja Viļam, kurš tāpat kā daudzi žurnālisti paļāvās uz datoriem, bet neko par tiem nezināja, ka pirmajā laikā pēc tīkla dzimšanas viss bijis atklāts un brīvi pieejams ikvienam. Tas attiecās ari uz programmām. Tām bija atvērtais kods, kas nozīmēja, ka tas redzams visiem. Jebkurš varēja izmantot un, pats galvenais, pielāgot programmu, kā vēlējās. Tad parādījās Microsoft un pārējie, kas, tikai komerciālu interešu vadīti, nolaida tērauda priekškaru. Viņu radītais tagad bija ar slēgto kodu. Garās simbolu virtenes, kas lika programmām darboties, nebija pieejamas. Tāpat kā Coca-Cola izveidoja impēriju uz savas slepenās receptes pamata, tā Microsoft padarīja savu produktu par noslēpumu.

Viļu tas netraucēja, bet tādiem ideālistiem kā Toms tā bija svētuma apgānīšana. Viņi ticēja internetam ar kaismi, kas Viļam šķita pat reliģiska (un Toma gadījumā tas likās īpaši interesanti, jo draugs bija dedzīgs ateists). Tagad šie cilvēki bija apņēmušies radīt alternatīvu programmatūru, meklētājus vai teksta apstrādes programmas, kas būtu pieejamas visiem un bez maksas. Ja kāds pamanīs kļūdu, tad varēs ķerties klāt un to izlabot. Programma galu galā piederēs visiem, kas to izmanto.

Tā visa dēļ Toms pelnīja tikai mazu daļiņu tās naudas, kas viņam varētu piederēt, un pārdeva tikai tik daudz sava smadzeņu potenciāla, lai samaksātu par īri. Viņam bija vienalga; svarīgāki bija principi.

-   Tom, te Vils. Vai esi mājās?

Draugs bija atbildējis uz mobilā telefona zvanu un varēja atrasties jebkur.

-Nē.

-   Kas tā par mūziku? Vils dzirdēja kaut ko līdzīgu operdziedones balsij.

-    Tā, mans draugs, ir Johana Sebastiana Baha "Debesbraukšanas oratorija", ko dzied Barbara Šlika, soprāns…

-   Tu esi koncertā?

-   Mūzikas veikalā.

-    Vai tajā, kas ir netālu no tava dzīvokļa?

-Jā.

-   Vai varam tikties pie tevis pec divdesmit minūtēm? Tas ir ārkārtīgi steidzami. Viņš to nožēloja, tiklīdz vārdi bija izsprukuši pār lūpām. Pa mobilo telefonu.

-   Vai viss kārtībā? Tu izklausies tāds nervozs.

-   Vai būsi tur? Pēc divdesmit minūtēm?

-   Labi, labi.

Toma dzīvoklis bija dīvains tāpat kā tā iemītnieks. Ledusskapī nebija gandrīz nekā cita, vien neskaitāmas rindas minerālūdens pudeļu, kas liecināja par viņa īpatnējo nepatiku pret jebkādiem dzērieniem, gan karstiem, gan aukstiem. Nekādas kafijas, sulas vai alus. Tikai ūdens. Un gulta atradās dzīvojamajā istabā kā liecība par piekāpšanos bezmiegam. Pamodies trijos naktī, Toms vēlējās doties internetā un ķerties pie darba, atkrītot gultā, kad atkal jutās noguris. Parasti šīs dīvainības lika Viļam nolasīt lekciju ar mudinājumiem pievienoties cilvēku rasei vai vismaz Bruklinas atzarojumam, bet šodien tas nenotika.

Vils devās iekšā un ar mājienu lika Tomam aizvērt durvis.

-   Vai tavā datorā ir iebūvēti kaut kādi nieciņi, mikrofoni, mobilie telefoni, skaļruņi vai jebkas cits savāds, kas varētu nozīmēt, ka no mūsu sacītā kaut kas kaut kādā man nesaprotamā veidā varētu nokļūt internetā?

-   Kā, lūdzu? Ko tu muldi?

-   Tu taču saproti. Kaut kas no tavām tehnoloģijām, ko es pat nevaru aprakstīt. Vai tev ir kas tāds, kas varētu ierakstīt mūsu sarunu un saglabāt to audiofailā tā, ka tu tikai vēlāk to atrodi?

-    Hmm, nē. Toms balss un seja pauda pārliecību, ka Vils sajucis prātā.

-    Labi, jo mēs tagad runāsim par kaut ko drausmīgu tin absolūti slepenu, ko nedrīkst, saproti nedrīkst stāstīt nevienam citam, it īpaši policijai.

Toms redzēja, ka draugs runā ļoti nopietni un ir izmisis. Būdams bāls no dabas, Toms tagad kļuva līdzīgs gaišam porcelānam.

-    Vai tas ir ieslēgts? Vils jautāja, norādīdams uz vienu no vairākiem datoriem uz darba virsmas, izvēlējies to, kas visvairāk līdzinājās viņējam. Tas bija muļķīgs jautājums. Kad gan Toms vispār izslēdzis savus datorus? Vai tur ir pārlūkprogramma? Vils pārzināja vismaz tik daudz interneta žargona. Toms pamāja, izskatīdamies nobijies.

Vils nejautāja, vai Toma datori ir droši; viņš zināja, ka pasaulē drošāku nav. Šifrēšana bija Fonteina specialitāte.

Viņš ierakstīja adresi lodziņā, lai piekļūtu savam elektroniskajam pastam, un, to izdarījis, ievadīja vārdu un adresi. Atvērās pastkastīte. Vils pavilka lapu uz leju un atvēra pirmo ziņu.

NEZVANI POLICIJAI. PIE MUMS IR TAVA

SIEVA. JA IESAISTĪSI POLICIJU, TU VIŅU

ZAUDĒSI. NEZVANI POLICIJAI, CITĀDI MŪŽAM TO

NOŽĒLOSI.

Toms, kurš stāvēja kājās un lasīja Viļam pār plecu, gandrīz atlēca atpakaļ. Viņš izgrūda klusu vaidu, it kā būtu saņēmis triecienu vēderā. Vils tikai tagad atcerējās, ka Toms ir ļoti pieķēries Betai. Ne jau romantiskā ziņā viņi nebija sāncenši -, bet gan kā bērns. Toms bieži mēroja vairākus kvartālus līdz viņu dzīvoklim, lai paēstu pretstatā suši no kastītes, ko viņš parasd aprija, sēžot pie datora -, un izbaudīja Betas izrādīto uzmanību. Viņa rāja Tomu kā vecākā māsa, un viņš klausījās, pat ļāva Betai nopirkt viņam labu žaketi, ko neilgu laiku nēsāja milzīgā mēteļa vietā, kas šķita pielīmēts viņam pie muguras.

Vils nebija rēķinājies, ka Tomam būs pašam savas izjūtas saistībā ar Betas pazušanu.

-   Mans Dievs, viņš klusi noteica. Vils klusēja, ļaudams draugam atgūties no trieciena. Viņš nolēma apiet nākamo fāzi, īsi pārstāstot visus secinājumus, pie kuriem bija nonācis kopā ar tēvu. Viņš parādīja Tomam otro vēstuli, apliecinādams faktu, ka nolaupītājus šķietami vairāk interesē slepenība un vairīšanās no varas iestādēm, nevis izpirkuma nauda. Skaidrojums bija neizprotams, tomēr nevarēja būt ne domas par zvanīšanu policijai.

-   Tom, tev jāizdara viss iespējamais, lai noskaidrotu, no kurienes sūtītas šīs vēstules. Tā darītu policija, tāpēc tā jārīkojas arī mums.

Toms pamāja, bet nekustējās. Viņš vēl nebija izrāvies no apjukuma radītā stinguma.

-   Tom, es zinu, cik daudz tev nozīmē Beta. Un ko tu nozīmē viņai. Bet šobrīd tu viņai esi nepieciešams kā datoru ģēnijs, kas pievērsis visu savu smadzeņu potenciālu šim risinājumam. Labi? Vils centās smaidīt kā tēvs, kurš uzmundrina savu mazo dēlu. Tev jāaizmirst, kas noticis, un jāiztēlojas, ka tā ir tikai datoru mīkla. Tomēr tev tā jāatrisina, cik ātri vien iespējams.

Neteikuši ne vārda, abi apmainījās vietām. Vils lieliem soļiem mēroja istabu, kamēr Toms klikšķināja peli un klabināja tastatūru.

Viena atklāsme radās tūlīt pat. Hieroglifi, kas bija parādījušies Vila BlackBerry ekrānā, tagad izskatījās pavisam citādi.

-    Vai tas ir…

-   Ebreju rakstība, Toms apliecināja. Ne visiem aparātiem ir pieeja šim alfabētam. Tāpēc tavējā tas izskatījās dīvaini. Mēstuļu sūtītāji bieži izmanto maz zināmus alfabētus.

Vils pamanīja arī kaut ko citu. Aiz garās ebreju simbolu virknes bija arī daži angļu burti iekavās. Likās, ka viņa paša kabatas datorā tie izkrituši no ekrāna, bet šeit bija redzami un veidoja parastu elektroniskā pasta adresi: info@golem-net.net .

-    Golem-net? Vai tā to sauc?

-   Tā izskatās.

-   Vai tas nav kaut kas no "Gredzenu pavēlnieka"?

-   Tas ir Gollums. Ar diviem /.

Ekrāns piepeši kļuva melns, tikai kreisajā pusē mirgoja daži simboli. Vai sistēma bija sabojājusies?

Toms pamanīja Vila sejas izteiksmi.

-   Neuztraucies. Tā ir tikai čaula. Vienkāršāks veids, kā dot komandas datoram, nekā GLS.

Vils neizpratnē lūkojās uz draugu.

-    Grafiskā lietotāja saskarne. Toms saprata, ka runā svešā valodā, tomēr juta, ka Vils vēlas kaut ko dzirdēt. Viņa draugs šobrīd noteikti jutās kā taksometra pasažieris, kam ļoti jāsteidzas; gala rezultātā tam nebūs lielas nozīmes, tomēr ir labāk just kaut kādu kustību, nekā stāvēt sastrēgumā. Vils psiholoģiskajā ziņā atradās tādā pašā stāvoklī, juzdams nepieciešamību pēc kaut vai šķietama progresa. Darbības gaitā izteikti komentāri varētu nākt par labu.

-    Es pajautāšu datoram, kurš mums nupat nosūtīja ziņu.

-   Tu vari to izdarīt?

-   Kā nu ne. Skaties!

Toms rakstīja vārdus Whois golem-net.net. Vils vienmēr izbrīnījās, kad dators (vai datornūģis, kas praktiski bija tas pats) starp visiem simboliem un cipariem izmantoja parastu angļu sarunvalodu, kaut gan tās rakstība bija neparasta. Izrādījās, ka tā ir pavisam normāla instrukcija datoram.

Whois golem-net.net

Toms gaidīja, līdz ekrāns atvērsies. Brīžos, kad lampiņas mirgoja un pulksteņveidīgais kursors skaitīja laiku, neko nevarēja darīt. Nav iespējams pasteidzināt datoru. Cilvēki vienmēr to mēģināja. Viņi stāvēja pie bankomātiem, saliekuši plaukstas kā krokodila žokļus virs spraugas, gaidot brīdi, kad varēs saķert savu naudu, lai nešķiestu velti pat to sekundes desmitdaļu, kas būtu jāpatērē, lai pēc tās pasniegtos. To varēja redzēt birojos, kur cilvēki bungoja ar zīmuli pa galdu vai pliķēja savas kājas, ar izsaucieniem: "Nu, nu, nu!" mudinot datoru vai printeri kustēties ātrāk. Viņi vienmēr aizmirsa, ka pirms pieciem, desmit vai piecpadsmit gadiem šāds pats uzdevums aizņemtu lielāko daļu darba dienas.

-   Ak tā. Ļoti interesanti.

Uz ekrāna bija skaidra un nepārprotama atbilde.

golem-net.net nav atrasts

-   Viņi to izgudrojuši.

-    Kā, lūdzu?

Toms atgriezās pastkastītē un izvēlējās iespēju, par kuras eksistenci Vils pat nebija zinājis: Skatīt pilnu galveni. Piepeši ekrānā parādījās vairākas rindas simbolu, ko viņš pats būtu uzskatījis par nesakarīgu jūkli.

-   Nu labi, Toms noteica. Šī ir ceļojuma dienasgrāmata. Tā parāda, pa kurieni vēstule ceļojusi pie tevis. Augšējā rinda ir galamērķis, bet apakšējā izcelsmes punkts. Katram serverim, caur kuru tā izgājusi, ir sava rinda.

Vils lūkojās uz ekrānu, kurā katra rinda sākās ar vārdu Saņemts…

-   Hmm. Šie cilvēki steigušies.

-    Kā tu zini?

-   Nu, ir iespējams safabricēt saņemšanas rindas. Bet tas prasa laiku, un tam, kurš šo vēstuli sūtīja, laika nav bijis. Vai arī viņš nezināja, kā to darīt. Šīs rindas visas ir īstas. Labi, lūk, ko mums vajag. Šeit. Viņš rādīja uz apakšējo rindu, izcelsmes vietu. Saņemts no info.net-spot.biz

-   Kas tas ir?

-   Visiem pasaules datoriem, kas pieslēgti internetam, ir savs vārds. Šis ir dators, no kura tev nosūtīta vēstule. Skaidrs. Tas nozīmē, ka man jāsper vēl viens solis.

Vils redzēja, ka Toms jūtas neērti. Viņam nepatika šāda rīcība. Vils atcerējās kādu senu sarunu, kurā Toms izskaidroja atšķirību starp hakeriem un krekeriem, baltajām un melnajām cepurēm. Viļam patika šie vārdi; likās, ka no tiem sanāktu labs raksts.

Atmiņā bija saglabājušies tikai daži fakti. Viņš atcerējās savu pārsteigumu, uzzinot, ka hakeris ir jēdziens, kas bieži vien tiek lietots nepareizi. Ārpasaulē ar to apzīmēja pusaudžus, kas ielauzās citu cilvēku datoros šie cilvēki bija armija vai NATO un sēja tur haosu. Tehnoloģijas ļaužu vidū šim vārdam bija maigāka nozīme. Tas attiecās uz tiem, kuri spēlējas citu cilvēku virtuālajos lauciņos prieka, nevis iznīcināšanas kāres dēļ. Entuziastu aprindās tos, kuri rīkojās ļauni izplatīja vīrusus, izslēdza neatliekamās palīdzības telefona līniju sistēmu -, sauca par krekeriem. Tie bija hakeri, kas tiecas pēc haosa.

Šī pad atšķirība pastāvēja starp baltajām un melnajām cepurēm. Pirmie ložņāja tur, kur nebija aicināti, piemēram, Amerikas lielākās bankas sistēmā, bet viņu motīvi bija labdabīgi. Viņi ielūkojās klientu rēķinos, pat sameklēja to PIN kodus, bet nepaņēma naudu (kaut gan to varētu). Viņi tikai nosūtīja vēstuli drošības dienesta vadītājam ar dažiem piemēriem. Tipisks baltās cepures ziņojums, kas iesūtīts nelaimīgā darbinieka pastkastītē, būtu šāds: "Ja jūsu datus redzu es, to var izdarīt arī sliktie. Salabojiet kļūmes." Ja saņēmējam patiešām neveiktos, vēstule tiktu nosūtīta arī bankas direktoram.

Melnās cepures darīja to pašu, bet ar ļaunākiem nodomiem. Viņi ielauzās cieši noslēgtos tīklos nevis Everesta principa dēļ tikai tāpēc, ka tie eksistē -, bet gan ar mērķi nodarīt bojājumus. Dažreiz tās bija zādzības, bet biežāk kibervandalisms sajūsma, iznīcinot kaut ko lielu. Visu pasauli aplidojušie vīrusi I Love You un Michelangelo melno cepuru aprindās tika uzskatīti par meistardarbiem.

Toma cepure, protams, bija baltāka par baltu. Viņš mīlēja internetu un gribēja, lai tas strādātu. Ar uzlaušanu viņš nodarbojās ļoti maz, ar ļaunprātīgu ielaušanos nekad. Viņam svarīgi bija, lai pasaule sāktu uzticēties tīklam, lai justos tajā droši, un tas nozīmēja atturēšanos no viņiem līdzīgo puses, kuri zināja, kur atrodamas spraugas žogā. Bet šis bija izņēmums. Uz spēles likta Betas dzīvība.

Vils atkal sāka soļot. Kājas ļodzījās, kuņģis vilkās čokurā. Viņš neko nebija ēdis, kopš ieraudzīja vēstuli, un tas notika jau pirms septiņām stundām. Viņš piegāja pie Toma ledusskapja ūdens pudeles un kaste ar suši. Iepriekšējās dienas. Vils to izņēma, paostīja un nolēma, ka tas vēl ir ēdams. Vils to kāri apēda un sajutās vainīgs, ka viņam ir apetīte brīdī, kad pazudusi sieva. Rīdams kumosus, viņš acu priekšā redzēja Betu. Pat domas par ēdienu raisīja asociācijas ar sievu. Kopā pavadītie vakari, gatavojot mielastu, viņas neapvaldītā ēstgriba… Lai par ko Vils domātu siltumu, badu vai sātu, viņš spēja domāt tikai par Betu.

Vils atkal sāka staigāt, pāršķirstīdams datoru apskatus un nezināmus literāros žurnālus, kas bija sakrauti kaudzē pie dīvāna.

Vil, nāc šurp!

Toms lūkojās ekrānā. Viņš bija nosūtījis pieprasījumu netspotbiz.com un saņēmis atbildi.

-   Tu neizskaties priecīgs, Vils sacīja.

-    Ir gan labas, gan sliktas ziņas. Labās ir tās, ka tagad es precīzi zinu, no kurienes sūtīta vēstule. Sliktās ziņas to varēja sūtīt praktiski jebkurš.

-    Es nesaprotu.

-   Pēdas ved uz interneta kafejnīcu. Cilvēki tur staigā iekšā un ārā. Cik es esmu stulbs! Toms nikns trieca dūri pret galdu. Es domāju, ka dabūsim ļoti noderīgu mājas adresi. Idiots! Vils saprata, ka Toms runā par sevi.

-    Kur atrodas tā kafejnīca?

-   Vai tam ir kāda nozīme? Ņujorka ir sasodīti liela pilsēta, Vil. Tur varēja pabūt miljoniem cilvēku.

-   Tom! Vila balss bija barga. Vai vari noskaidrot, kur tā ir?

Toms atkal pievērsās ekrānam un drīz ierunājās.

-    Lūk, adrese. Tomēr es nezinu, vai tai ticu.

-    Kur tā ir? Vils jautāja.

Toms pirmo reizi kopš nolaupītāju vēstules ieraudzīšanas ielūkojās Viļam tieši sejā.

-   Bruklinā. Kraunhaitā.

-   Tas ir tuvu. Kāpēc tu tam netici?

-   Paskaties uz karti. Toms bija ierakstījis adresi interneta kartē, kas apzīmēja interneta kafejnīcas atrašanās vietu ar sarkanu zvaigzni. Tas bija Austrumu bulvāris. Vai tu saproti, kur tas ir?

-   Nē. Izbeidz, Tom. Nekaitini mani. Saki, kā ir.

-     Vēstule ir nosūtīta no Kraunhaitas. Amerikas lielākās hasīdu [1] kopienas.

Sarkanā zvaigzne nemirkšķinot vērās viņiem pretī. Tā izskatījās pēc krustiņa apslēpto dārgumu kartē, kādus Vils bērnībā redzēja sapņos. Kas slēpās zem tās?

-    Ir iespējams, ka to sūtījis kāds cits, nevis viņi.

-   Tom, Dieva dēļ, sūtītāja adrese taču bija ebreju valodā.

-   Jā, bet tas varētu būt aizsegs. īstais vārds bija golem-net.

-    Pameklē to!

Toms ierakstīja Google lodziņā vārdu golem un uzspieda uz pirmā rezultāta. Tas veda uz mājaslapu ar jūdu leģendām, kas domātas bērniem. Šeit bija stāsts par lielo rabīnu Prāgas Levu, kurš izmantojis vārdus no kabalas, senās ebreju mistikas, lai izveidotu cilvēku no māla lielu, neveiklu milzi, ko nosauca par Golemu. Vils ātri pārlasīja stāstu; kulminācija bija vardarbība un haoss, Golemam zaudējot kontroli. Tā likās kā ebreju versija par briesmoni Frankenšteinu.

-   Nu labi, Toms beigās noteica. Es atzīstu, ka tie laikam ir viņi. Tomēr es to nesaprotu. Kāpēc gan viņi gribētu nolaupīt Betu?

-   Mēs nezinām, vai tie ir viņi. Varbūt tas ir viens psihiski slims indivīds, kurš sagadīšanās dēļ pieder pie šīs kopienas. Vils paķēra mēteli.

-    Uz kurieni tu iesi?

-    Uz interneta kafejnīcu.

-    Vai tu esi jucis?

-    Es izlikšos, ka rakstu avīzei. Sākšu uzdot jautājumus. Noskaidrošu, kurš ir galvenais.

-   Tu esi zaudējis prātu! Kāpēc nepateikt policijai, ka esi atradis vēstules pēdas? Lai viņi par to parūpējas.

-   Un tā garantēt, ka šie mežoņi nogalina Betu? Labāk iešu pats.

-   Tu taču nevari mesties lauvu bedrē ar savu piezīmju bloknotu un britu akcentu. Tikpat labi vari nēsāt uzrakstu kaklā.

-    Es kaut ko izdomāšu. Vils nepateica, ka sāk uzskatīt sevi par diezgan prasmīgu detektīva amatiera darbā. Triumfs Braunsvilā un Montānā bija cēlis Vila pašapziņu; abas reizes viņš bija atradis slēptu patiesību. Tagad viņš atradīs savu sievu.

15. nodaļa

Piektdiena, plkst. 16.10, Kraunhaita, Bruklina

Vila pirmās izjūtas bija apjukums. Viņš izkāpa no metro pie Stērlinga ielas un iegāja rajonā, kas viņam šķita melnādaino apdzīvots kioskos tika pārdoti laikraksti ar nosaukumiem Ebony, Vibe un Black Hair, uz katras otrās sienas bija zīmējumi, uz stūriem stāvēja jaunu melnādaino vīriešu bari vaļīgās armijas stila drēbēs.

Tomēr, šķērsojis Ņujorkas avēniju, Vils juta pulsu paātrināmies, žurnālista radaram signalizējot, ka viņš tuvojas sižetam. Parādījās izkārtnes ebreju rakstībā. Daži vārdi uzrakstīti ar angļu burtiem, kaut gan to nozīme bija vienlīdz neskaidra. Kāda izkārtne mistiski solīja Chazak V'Ematzl Vēl kāds vārds parādījās uz bufera uzlīmēm, plakātiem, pat lapiņām, kas piespraustas pie laternu stabiem kā sludinājumi par pazudušiem kaķiem. Vils drīz vien iemācījās pazīt šo vārdu, kaut gan viņam nebija ne jausmas, kā to izrunāt. Moshiach.

Pēc tam viņš pagāja garām melnajam vīrietim liela ledusskapja izmērā. Milzim pie vienas rokas bija maza meitene, otrā cigarete. Vils atkal apjuka. Viņš stāvēja uz Impērijas bulvāra un skatījās uz indiešu restorāniem un furgoniem, rotātiem ar Trinidādas un Tobāgo nacionālo karogu. Vai viņš bija vai nebija nokļuvis hasīdu apkaimē?

Vils nogriezās dzīvojamo ielu rajonā. Tur slējās lielas smilšakmens ēkas vai sarkanu ķieģeļu nami, liecinot, ka reiz sensenos laikos tie Bruklinā bijuši eleganti. Visiem bija daži pakāpieni, kas veda uz parādes durvīm blakus lievenim. Citās amerikāņu mājās uz šā lieveņa būtu šūpuļkrēsls, varbūt dažas laternas, noteikti ķirbis Visu Svēto dienas svētkos un ļoti bieži ari karogs. Kraunhaitā tie izskatījās nelietoti, kaut gan pat šeit Vils manīja šo vārdu Moshiach uzlīmētu uz logiem un vienu reizi arī uz dzeltena karoga ar kroņa attēlu, ko Vils noturēja par kādu vietējo simbolu.

Tieši virs katra lieveņa stāvu augstāk bija veranda ar koka margām. Vils iedomājās par Betu, ieslodzītu aiz kādām no šīm parādes durvīm; viņa kājas piepeši saspringa vēlmē skriet augšā pa visām kāpnēm pēc kārtas un izlauzt visas durvis, līdz viņš atradīs savu sievu.

Viļam tuvojās bariņš pusauga meiteņu garos svārkos, stumdamas ratiņus. Viņām sekoja apmēram ducis vai vairāk bērnu. Vils nespēja noteikt, vai šīs meitenes ir vecākās māsas vai neparasti jaunas mātes. Viņas nelīdzinājās citām redzētām sievietēm, it īpaši jau Ņujorkā. Likās, ka meitenes nāk no cita laikmeta, varbūt piecdesmitajiem gadiem vai karalienes Viktorijas valdīšanas laika. Nebija redzams neviens miesas laukumiņš balto, kārtīgo blūžu piedurknes apsedza viņu rokas, svārki krita līdz potītēm. Arī mati bija dīvaini. Vecākās sievietes tos sakārtoja pārdabiski ciešā mezglā, kas pat nekustējās vējā.

Vils neskatījās pārāk cieši, negribēdams kādu aizvainot. Turklāt viņam vairs nebija nepieciešams apstiprinājums. Šī bija hasīdu Kraunhaita. Iedams uz priekšu, viņš prātā noslīpēja savu aizsegu. Viņš teiks, ka ir Nav York Magazine žurnālists un veido rakstu tā jaunajai "Lielā Ābola šķēlītes" slejai, kurā svešinieki rakstīja par atsevišķiem Ņujorkas brīnišķīgi dažādās sabiedrības segmentiem un tā tālāk, un tā joprojām. Viņš uzdosies par ziņkārīgu pētnieku, kas sūtīts novērot vietējo interesantās paražas.

Un šī vieta patiesi līdzinājās neiepazītiem džungļiem. Vils izmisīgi meklēja kādu pieturas punktu, kādu biroju, kurā varētu noskaidrot, kurš šeit ir galvenais. Varbūt varētu paskaidrot notikušo, un viņi palīdzētu. Viļam vajadzēja tikai pamatu, kaut ko saprotamu šajā dīvainajā pasaulē.

Tomēr nekā nebija. Ikviena uzlīme uz automašīnas bufera šķietami saturēja ziņojumu, ko būtu vērts atšifrēt, bet tas nebija iespējams.

Dedziniet Salmta* sveces, un iededzināsiet pasauli! Bija afiša izrādei "Gatavs grēku izpirkšanai." Pat veikali likās piedalāmies šajā reliģiozajā degsmē. Lielveikala sauklis bija Viss ir labs.

Vils gāja uz priekšu un apstājās pie veikala vitrīnas, kas bija pilna ar ziņojumu lapiņām, nevis precēm. Viena no tām uzreiz piesaistīja viņa uzmanību.

Kraunhaita ir Rebes mājvieta. Lai izrādītu cieņu Rebem un viņa komūnai, mēs lūdzam visas sievietes un meitenes, kas šeit dzīvo vai ciemojas, vienmēr pakļauties pieticības noteikumiem, tajā skaitā arī:

slēgta kakla zona aizmugurē, sānos un priekšā (atslēgas kauliem jābūt nosegtiem);

elkoņi nosegti visās pozās; ceļgalus visās pozās nosedz svārki/kleita; kārtīgi nosegta visa kāja un pēda; nekādu šķēlumu.

Meitenes un sievietes, kas valkā nepieklājīgas drēbes un šādi pievērš uzmanību savam izskatam, apkauno sevi ar apliecinājumu, ka viņām nav iekšēju īpašību, kas būtu uzmanības vērtas…

Tas izskaidroja ģērbšanās stilu. Tomēr Viļu vairāk interesēja vārds, kam nebija nekā kopīga ar kailiem kakliem un apģērbu šķēlumiem. Rebe. Izklausījās, ka Viļam jāmeklē tieši šis cilvēks.

Viņš pacēla skatienu, gribēdams aplūkot tuvāko apkārtni, un tikai tagad ieraudzīja ielas nosaukumu. Austrumu bulvāris. Pēc desmit jardiem parādījās izkārtne, kas vēstīja "Interneta karstais punkts". Viņš bija klāt.

Iegājis iekšā, Vils juta kuņģi sažņaudzamies. Šī bija nozieguma vieta. Kāds bija sēdējis pie viena no lētajiem, gaišajiem galdiem neīsta koka paneļu un pelēku grīdas flīžu ielenkumā un uzrakstījis vēstuli, kurā paziņoja par viņa sievas nolaupīšanu.

Viņš cieši pētīja telpu, cerēdams, ka iegūs supervaroņa spējas uzsūkt ikvienu sīkumu, ar rentgena stariem izgaismot atstātās pēdas. Bet viņam bija tikai viņa acis.

* Sabats nedēļas atpūtas un dievkalpojumu diena saskaņā ar Veco derību (jūdaistiem sestdiena).

/

Telpā valdīja nekārtība, kas nebūt nelīdzinājās Manhetenas un pat Bruklinas interneta kafejnīcām, kurās tika pasniegta laba kafija. Šeit nebija ne espresso, ne mokas, ne jebkādas citas kafijas. Tikai atklātu vadu kušķi, pie sienas plakāti ar atlupušām malām, to vidū arī paveca rabīna attēls ar baltu bārdu seja, ko Vils bija redzējis jau vismaz duci reižu. Galdi bija salikti bez jebkādas sistēmas, un trausli aizsegi centās sadalīt telpu atsevišķās darba vietās. Tālākajā malā bija kaudzē sakrautas datoru kastes, no kurām vēl krita laukā putuplasta iepakojums, it kā īpašnieks būtu gluži vienkārši nopircis aprīkojumu, izkravājis to un tajā pašā dienā atvēris kafejnīcu.

Vils uztvēra dažus skadenus, ienākdams iekšā, bet ne tuvu tik daudz, kā bija baidījies. (Viņam iztēlē bija rādījušies rede studenta laiku gājieni uz nezināmiem krogiem lielās angļu pilsētās, tik naidīgās vietās, ka brīdī, kad starp vietējiem parādījās svešinieks, viņi šķita ieslēdzamies instinktīvā, niknā klusumā.) Lielākā daļa kafejnīcas apmeklētāju likās pārāk aizņemti, lai interesētos par Viļu.

Viņš mēģināja tos novērtēt un pirmās pamanīja divas sievietes; abām galvā bija beretes. Viena sēdēja sāniski uz sava krēsla un ar vienu roku šūpoja bērna ratiņus, ar otru spieda taustiņus. Viņu Vils nekavējoties izsvītroja no aizdomās turamo saraksta, jo sieviete ar zīdaini nevarētu nolaupīt viņa sievu. Arī otra sieviete tika attaisnota viņai klēpī bija apmēram divus gadus vecs bērns un sejā neizsakāms pārgurums.

Pie pārējiem datoriem strādāja vīrieši, un vairākas darba vietas bija tukšas. Viļam visi šeit sēdošie vīrieši šķita vienādi. Viņi valkāja saburzītus, tumšus uzvalkus, baltus kreklus ar atpogātu apkaklīti un melnas cepures platām malām. Vils cieši uzlūkoja katru no viņiem vai tu nolaupīji manu sievu? cerēdams, ka netīra sirdsapziņa kādam no tiem liks vismaz nosarkt vai izskriet laukā pa durvīm. Bet vīri tikai skatījās uz saviem datoru ekrāniem un glaudīja bārdas.

Vils samaksāja dolāru un apsēdās pie datora. Viņš juta kārdinājumu pieslēgties savai elektroniskajai pastkastītei, lai visi, kas varētu viņu pētīt un lasīt pār plecu, uzreiz saprastu, kas viņš ir. Viļam pat daļēji gribējās, lai tie zina, ka viņš ir šeit, viņiem uz pēdām.

Tomēr viņš nesteidzās un aplūkoja to, kas pavērās skatieniem. Visi datori rādīja hasīdu kopienas mājaslapu. Ekrāna kreisajā pusē bija ritošā josla, kas ziņoja par jaundzimušiem bērniem: Zvi Caims piedzimis Frīdmanu ģimenē, Tova Lea Zuskindu ģimenē, Čaja Ruči Slonimiem. Ekrāna augšējā malā bija reklāmjosla, kas rādīja to pašu seju, kas bija redzama attēlā pie sienas, bet šeit tā šķietami izšķīda un pārvērtās par Jeruzālemes horizonta attēlu. Apakšā bija uzraksts: "Lai dzīvo Rebe Melehs Hamošiahs mūžīgi mūžos."

Vils to izlasīja trīs reizes, kā cenzdamies atšifrēt sarežģītu mīklas pavedienu. Viņam nebija ne jausmas, ko nozīmē Melehs, bet Mošiahs jau bija pazīstams, kaut gan neredzēts tādā atveidojumā. Galvenais vārds bija Rebe. Cilvēks attēlā, kas bija izlikts visur, vecs rabīns ar Bībeles pravieša cienīgu baltu vārdu un melnu cepurīti, kas cieši uzmaukta galvā bija šo Jaužu vadonis, viņu Rebe.

Vils to uztvēra kā lielu soli uz priekšu. Tagad tikai bija jāatrod šis cilvēks, un tad viņš saņems atbildes uz saviem jautājumiem. Šāda kopiena noteikti bija hierarhiska un disciplinēta, nekas te nenotika bez vadoņa atļaujas. Viņš bija kaut kas līdzīgs cilts virsaitim. Ja Betu nolaupījuši Kraunhaitas iedzīvotāji, tad šādu pavēli devis Rebe. Un viņš arī zinās, kur Beta pašlaik atrodas.

Vils steidzīgi pameta kafejnīcu, dedzīgi vēlēdamies pēc iespējas ātrāk sameklēt Rebi. Atgriezies uz ielas, viņš pamanīja, ka pārējie kustas tikpat ātri. Visi šķita kaut kur steidzamies. Varbūt kaut kas notika? Varbūt viņi dzirdējuši par nolaupīšanu?

Pāris kvartālu tālāk viņš atrada meklēto vietu, kur cilvēki pulcējās, lai ēstu vai dzertu. Žurnālistiem kafejnīcas, bāri un restorāni bija ārkārtīgi svarīgi punkti. Kur gan visvieglāk sākt sarunu ar svešiniekiem? Diez vai iespējams klauvēt pie māju parādes durvīm, un cilvēku apturēšana uz ielas vienmēr bija pēdējais solis. Bet kafejnīcā var sākt sarunu ar gandrīz ikvienu un uzzināt ļoti daudz.

Šeit nebija ne kafejnīcu, ne bāru, bet derēs "Marmenšteina Glata košers*". Tas vairāk līdzinājās ēdnīcai, nevis restorānam.

* Košers (ivritā īsts, pareizs) tāds (par pārtiku un vietu, kur to pārdod, gatavo, ēd), kas ir saskaņā ar ebreju likumiem.

Lielas sievietes, kas izskatījās pēc mīļām vecmāmiņām, pie letes izsniedza siltu ēdienu. Viņu klienti bija izdēdējuši, bāli vīrieši, kas locīja iekšā vistas gaļas šniceles, ar mērci aplietus kartupeļus un dzēra ledus tēju, it kā nebūtu ēduši veselu diennakti. Viļam šis skats atsauca atmiņā skolas ēdnīcu, kurā lielas sievietes baroja kalsnus zēnus.

Tomēr šī aina bija daudz dīvaināka. Vīrieši izskatījās kā izkāpuši no bilžu grāmatas par Austrumeiropu septiņpadsmitajā gadsimtā, tomēr daži dedzīgi bēra vārdus mobilajos telefonos. Viens klabināja BlackBerry taustiņus un vienlaikus lasīja avīzi. Vecā un jaunā sadursme bija ļoti skaidri redzama.

Vils iestājās rindā, lai saņemtu savu šķīvi, kaut gan viņam negribējās ēst, tikai vajadzēja attaisnojumu, lai šeit atrastos. Viņš vilcinājās, nevarēdams izvēlēties dārzeņus pārceptus brokoļus vai pārceptus burkānus, un drīz vien viņu norāja viena no vecmāmiņām aiz letes.

-   Pasteidzies, es gribu tikt mājās līdz shabbos, viņa nepasmaidījusi noteica. Tas izskaidroja, kāpēc visi ir tik nepacietīgi; bija piektdienas pēcpusdiena, tuvojās sabats. Toms bija par to ieminējies, Viļam aizejot, bet viņš to neuztvēra, jo patiešām nezināja, kāda šodien diena. Tās bija sliktas ziņas. Tuvāko pāris stundu laikā Kraunhaita noslēgsies, uz ielām neviena nebūs; tad viņš neko neuzzinās. Nebija citas izvēles kā vien rīkoties ātri un sākt tūlīt pat.

Viņš atrada vajadzīgo vīrieti, kurš sēdēja viens pats. Nebija laika angļu aplinkus gājieniem. Nāksies izmantot amerikāņu straujo attieksmi: "Sveiks, kā klājas, no kurienes esi?"

Vīrieti sauca Sendijs, viņš bija dzimis Rietumu krastā. Abi šie fakti Viļu pārsteidza. Viņš bija neapzināti pieņēmis, ka visiem šiem vīriem ar bārdām un melnām cepurēm būs svešādi vārdi un pamatīgs krievu vai poļu akcents. Tas bija pēdējā stundā piedzīvotā kultūršoka rezultāts, aptverot, ka daļa viduslaiku Eiropas dzīvo un elpo šeit, divdesmitā gadsimta Ņujorkā. Viņš jutās kā peldētājs iesācējs, kurš atklājis, ka vairs nespēj aizsniegt baseina dibenu.

-   Vai esat ebrejs?

-    Nē, nē. Es esmu žurnālists. Muļķīgs teksts. Es gribēju teikt, ka esmu šeit ieradies žurnālista lomā. Neiv York Magazine.

-   Interesanti. Vai gribat rakstīt par Rebi?

-   Jā. Un arī šo to citu. Saprotiet, es gribu rakstīt par kopienu.

Izrādījās, ka Sendijs Kraunhaitā ieradies salīdzinoši nesen.

Viņš teica, ka esot bijis sērfotājs Venēcijas pludmalē, kur "vienkārši klaiņoju, lietoju narkotikas". Viņa dzīvē valdīja haoss līdz brīdim pirms sešiem gadiem, kad viņš sastapis Rebes pārstāvi, kurš nodibinājis palīdzības centru tieši okeāna malā. Šis rabīns Geršons kādā piektdienas vakarā pasniedzis viņam siltu ēdienu, un tā tas sācies. Sendijs ieradies šeit uz nākamo sabatu un pēc tam vēl vienu, palikdams pa nakti pie Geršona ģimenes.

-   Vai zini, kas bija labākais, pat labāks par ēdienu un pajumd? Sendijs jautāja, un Viļu tāda dedzība nupat sastaptā cilvēkā nedaudz nobiedēja. Viņi mani netiesāja. Tikai teica, ka HaShem mīl katru ebreju dvēseli un saprot, kāpēc dažreiz mums nākas iet pa aplinkus ceļiem. Kā mēs dažreiz apmaldāmies.

-   HaShem?

-     Atvaino, tas ir Dievs. Tulkojumā tas nozīmē Vārds. Jūdaismā mēs zinām Dieva vārdu, varam redzēt to pierakstītu, bet nekad neizrunājam skaļi.

Vils ar mājienu lūdza Sendiju turpināt. Vīrs paskaidroja, ka ielicis savu dzīvi Rebes un tā sekotāju rokās. Sācis ģērbties viņiem līdzīgi, ēst košera pārtiku, lūgties no rīta un vakarā, ievērot sabaru, atturoties no darba un tirdzniecības nekādas iepirkšanās, elektrības, braukšanas metro no piektdienas saulrieta līdz sestdienas saulrietam.

-   Un vai agrāk tu kaut ko tādu darīji?

-     Es? Tu laikam joko. Man taču nebija ne jausmas, kas ir shabbosl Es ēdu visu, kas nekustas krabjus, vēžus, siera burgerus. Mana māte pat nezināja, kas ir košers un kas ir treif.

-   Un ko viņa domā par visu šo? Vils norādīja uz Sendija drēbēm un bārdu.

-    Nu, vai zini, tas ir tāds process? Pat šeit varēja dzirdēt apgalvojumus jautājuma formā. Košers mātei bija grūd saprotams, jo es nedrīkstēju ēst kopā ar viņu, kad ciemojos pie viņas mājās. Un tagad, kad man ir bērni, tas ir vēl sarežģītāk. Bet vissmagāk viņa uztvēra manis kļūšanu par Šimonu Šmūlu, nevis Sendiju. Viņa nespēja to aptvert.

-   Tu mainīji vārdu?

-    Es to tā nesauktu. Visiem ebrejiem jau ir savs ebreju vārds, pat ja viņi to nezina. Tas ir mūsu dvēseles vārds. Tāpēc es uzskatu, ka esmu atklājis savu īsto vārdu. Bet es izmantoju abus. Kad ciemojos pie mātes vai satieku tādus cilvēkus kā tu, es esmu Sendijs. Kraunhaitā mani sauc Šimons Šmūls.

-    Ko tu vari man pastāstīt par Rebi?

-    Nu, viņš ir mūsu vadonis un dižs skolotājs, mēs visi viņu mīlam, un viņš mīl mūs.

-   Vai cilvēki dara visu, ko viņš tiem liek?

-   Tā tas gluži nav, Tom. (Viļam nācās domāt ātri. Gatavojoties viņš bija piemirsis atrast pseidonīmu, tāpēc izmantoja Toma vārdu un mātes pirmslaulību uzvārdu. Sendijs domāja, ka sarunājas ar ārštata žurnālistu, vārdā Toms Mičels.) Rebe zina, kas mums visiem nāk par labu. Viņš ir gans, un mēs esam viņa ganāmpulks. Viņš zina, kas mums vajadzīgs, kur mums jādzīvo, ar ko jāprecas. Jā, mēs uzklausām viņa padomus. Vila nojau ta tika apstiprināta. Šis vīrs sēdēja pie vadības pults.

-   Un kur viņš dzīvo?

-   Viņš katru dienu ir šeit, kopienā.

-   Vai varu ar viņu satikties?

-   Tev vakarā vajadzētu atnākt uz shul.

-   Kā, lūdzu?

-    Uz sinagogu. Bet tas ir kau t kas vairāk. Mūsu štābs, tikšanās vieta, bibliotēka. Tur tu uzzināsi visu nepieciešamo par Rebi.

Vils nolēma turēties blakus Sendijam. Viņam bija vajadzīgs pavadonis, un Sendijs būtu ideāls. Nebūdams daudz vecāks par Viļu, viņš nebija ne rabīns, ne zinātnieks, ne autoritatīvs tēls, kam jāpieglaimojas, tikai no dzīves noguris hipijs, kurš, pēc Vila domām, mēmi kliedzis pēc palīdzības. Ja viņam klāt pirmie būtu tikuši mūnisti, Sendijs pievienotos tiem; šim vīram bija vajadzīgs kāds, kas uztvertu viņu kritienā.

Iedami nedaudzos kvartālus līdz Sendija pirmajam pieturas punktam, viņi turpināja sarunu.

-    Paskaidro man kaut ko, Sendij. Kam domāts šis apģērbs? Kāpēc jūs visi ģērbjaties vienādi?

-    Es atzīstu, ka sākumā mani tas nobiedēja. Bet vai zini, ko saka Rebe? Šādi ģērbjoties, mēs iegūstam vairāk individualitātes.

-    Kā viņš nonācis pie tāda secinājuma?

-    Nu, mūs citu no cita atšķir nevis dārgs krekls vai smalks uzvalks, kaut kas ārējs, bet gan tas, kas slēpjas iekšā, mūsu patiesā būtība, mūsu neshama, dvēsele. Tas spīd cauri visam. Ja ārējais kļūst nesvarīgs, ja mēs visi izskatāmies vienādi, tad cilvēki sāk redzēt iekšējo.

Viņi jau bija nonākuši pie ēkas, ko Sendijs sauca par mikoe, paskaidrodams Viļam, ka tulkojums ir rituālā mazgātava. Viņi iestājās rindā un samaksāja dolāru apkalpotājam pie durvīm (Vils pasniedza tam vēl piecdesmit centu, lai saņemtu dvieli), bet pēc tam devās lejup telpā, kas izskatījās pēc lielas garderobes.

Tiklīdz Sendijs atvēra durvis, viņiem sejā iecirtās tvaika mākonis. Gaiss šķita pilam; Viļam nācās trīs vai četras reizes pamirkšķināt, lai pierastu acis. Beidzot atguvis redzi, viņš atkāpās, it kā būtu saņēmis sitienu pa vēderu.

Telpa bija kā piebāzta. Kaili vīrieši un zēni. Bija arī tādi, kas vēl tikai sāka izģērbties. Vils redzēja kaulainus pusaudžus, piecdesmit gadus vecus vīrus ar lieliem vēderiem un bārdām, kas mitrumā spurojās, kā arī krunkainus večus, un tie visi vilka nost drēbes, neko neatstājot mugurā. Vils bieži apmeklēja vingrošanas zāli, bet tur nebija tik lielas atšķirības vecumā, tik daudz cilvēku un trokšņa. Šeit visi sarunajas, bērni kliedza.

-   Mums jābūt pilnīgi kailiem, kad ieejam mikve, Sendijs sacīja, -ja vēlamies būt tīri, sākoties shabbos. Mūsu ādai jānokļūst nekavētā saskarsmē ar lietus ūdeni, kas tiek šeit vākts. Ja mēs nēsājam laulības gredzenu, mums tas jānovelk. Mums jābūt tādiem pašiem kā brīdī, kad ienācām šajā pasaulē.

Vils palūkojās uz savu pirkstu, uz riņķi, ko tajā bija uzvilkusi Beta. Kāzu ceremonijā viņa to paveica, čukstot zvērestu, kas bija domāts tikai viņa ausīm. "Vairāk nekā vakar, mazāk nekā rīt." Tas tika teikts par viņu mīlestību vienam pret otru.

Tagad viņš stāvēja kailu vīriešu ielenkumā, no kuriem daži patlaban vilka nost pušķiem rotātas vestes. Sendijs paskaidroja, ka tās tiek valkātas saskaņā ar reliģiskiem priekšrakstiem kā atgādinājums par Dievu pat zem krekla. Citi vilka tās mugurā, un vestes uzreiz piesūcās ar mitrumu no vēl nenožuvušās ādas; vairāki murmināja lūgšanas valodā, ko Vils nesaprata. "Cik dīvaina ir ši pasaule," viņš domāja, lūkodamies apkārt. "Mana mīlestība pret Betu atvedusi mani uz šo vietu šajā mirklī."

-    Vai tu nāc? Sendijs norādīja uz baseina pusi. Kaut kas Viļam lika domāt, ka šā vīra uzticības iegūšanas vārdā viņam nāksies izrādīt cieņu un piedalīties rituālā.

-    Protams, viņš noteica un novilka drēbes, noņemdams pat laulības gredzenu. Viņš bikli sekoja Sendijam, atcerēdamies skolā pavadīto laiku un gājienu uz kopējām dušām pēc ziemas pēcpusdienas, kas pavadīta, spēlējot regbiju. Toreiz viņš tāpat kā tagad kautrējās un vienmēr apklāja savas vīrišķās daļas ar plaukstām. Šeit iekārtojums atgādināja tās pašas vecās skolas telpas līdz pat melnējoša ūdens peļķēm un kaunuma matiem uz baltām flīzēm izklātās grīdas. Pie sienas bija pielikts atgādinājums: "Mīli savu kaimiņu, pirms mikve nomazgājies dušā." Vils sekoja Sendija priekšzīmei, kurš zem ūdens strūklas nostāvēja tikai dažas sekundes.

Tad viņi devās uz mikve. Tas bija neliels, ieniršanai paredzēts baseins un tam arī tika izmantots. Lejup pa pakāpieniem, paspert soli vai divus uz priekšu un tad lejā, pilnīgi zem ūdens, lai neviens matiņš uz galvas nepaliktu sauss, tad divas reizes atkārtot un ārā. Odens bija patīkami silts, bet neviens baseinā nekavējās. Šie ļaudis nemazgājās un nebaudīja vannu viņi bija ieradušies šķīstīdes.

Iegrimdams ūdenī un aizturēdams elpu, Vils piepeši juta sevī ieplūstam negaidītas dusmas. Nevis pret apkārtējiem vīriem, pat ne pret Betas nolaupītājiem, bet gan pret sevi. Viņa sieva bija pazudusi un iekļuvusi Dievs vien zina, kādās briesmās, bet viņš te izklaidējās kails. Šobrīd viņam vajadzēja atrasties Ņujorkas policijas departamentā, kur viņu ielenktu mirgojoši datoru ekrāni, pie tiem sēdētu nolaupīšanas speciālisti un nerimstoši strādātu, lai izsekotu telefona zvanus un atšifrētu vēstules, izmantojot pašu jaunāko šifrēšanas tehnoloģiju, līdz kāds no viņiem pagrieztos un paziņotu: "Mums viņi ir rokā!", un tad visi sasēstos policijas mašīnās un dažos helikopteros, ielenktu noziedznieku midzeni ar īpaši sagatavotu snaiperu grupu, kuri drīz vien izvestu laukā drebošu Betu, ievīstītu segā, un viņas ļauno nolaupītāju rokudzelžos vai, vēl labāk, melnā līķu maisā. Tas viss izjoņoja cauri Vila prātam, kamēr viņš aizturēja elpu lietus ūdenī, kam paredzēts attīrīt viņa ķermeni. Es pārāk daudz skatos filmas, viņš nodomāja, uznirdams augšā, dziļi ieelpodams un izpurinādams ūdeni no matiem. Tomēr tā sajūta nepazuda. Viņam vajadzētu meklēt Betu, nevis iet vannā kopā ar ienaidniekiem.

Slaucīdamies un apģērbdamies, viņš nespēja neuzlūkot apkārtējos citādi. Kādus tumšus noslēpumus viņi glabāja? Vai viņi neko nezina par noziegumu vai arī visi iesaistīti viņa sievas nolaupīšanā? Vai tā ir kāda sazvērestība, kas sākusies ar Rebi, bet iekļauj viņus visus? Vils palūkojās uz Sendiju, kurš ņēmās ar matu sprādzēm, pūlēdamies piestiprināt melno jarmulku [2] atpakaļ uz galvas. Šis puisis izskatījās pēc nevainīga jēra plati ieplestām acīm, bet tā varēja būt prasmīga izlikšanās.

Vils atsauca atmiņā sarunu ēdnīcā. Viņam bija šķitis, ka pats izvēlējies Sendiju, bet varbūt bija citādi. Ja nu šis Sendijs sekojis Viļam? Sekojis jau kopš brīža, kad Vils ieradās Kraunhaitā, un īstajā mirklī viltīgi apsēdies viens pats? To nemaz nebūtu grūti izdarīt. Vai tad šie ļaudis nebija slaveni ar savu viltīgo…

Nē, tā nedrīkst! Nedrīkst ļauties šādām domām. Vils saprata, kas notiek; sākās panika, kuras dēļ acu priekšā parādījās sarkana migla brīdī, kad viņam ļoti nepieciešama domu skaidrība. Sirmi stereodpi viņam nepalīdzēs glābt Betu. Jābūt gudram. Esi pacietīgs un pieklājīgs, gan jau tiksi pie patiesības.

Viņi uz bridi iegriezās Sendija mājā, kas, pēc Vila domām, bija viņam gluži vienkārši piešķirta. Tā bija iekārtota pēc viņu abu vecvecāku paaudzes gaumes ar baltiem skapīšiem, kas būtu moderni divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados, un linoleja grīdu, kas likās saglabājusies no Kenediju laikmeta. Virtuvē bija divas izlietnes un stūrī prāva cisterna ar īpašu krānu. Šajā cisternā bija verdošs ūdens, un tā izskatījās kā piederīga kādai fabrikai. Pie visām sienām bija cilvēka fotogrāfijas ar dažādām sejas izteiksmēm, ko Vils tagad pazina kā Rebi.

Dzīvojamajā istabā bija atrodamas vienīgās liecības par to, ka šeit mitinās jauni cilvēki. Tajā centrālo vietu ieņēma bērnu sētiņa, visur bija izmētātas koši sarkanas un dzeltenas plastmasas spēļmantiņas. Starp tām sēdēja apmēram divus gadus vecs bērns, kurš stūma uz priekšu mazu kravas mašīnu. Turpat tuvumā ļoti spartiska dīvāna stūrī sēdēja sieviete un no pudeles baroja zīdaini.

Viļu pārņēma negaidītas izjūtas skaudība. Sākumā šķita, ka viņš apskauž Sendiju par neskartām mājām un sievu, kura ir drošībā. Tomēr tā nebija taisnība. Vils apskauda šo sievieti par to, ka viņai ir bērni. Viņam vēl nekad nebija kaut kas tāds ienācis prātā, bet tagad viņš it kā domāja Betas vārdā un kāroja šos abus bērnus, redzēdams viņus Betas acīm. Viņš pirmo reizi izprata sievas izmisīgo vēlmi. Nē, tas bija kaut kas vairāk. Viņš to juta.

Sievietes matus sedza maza, balta cepurīte, kas viņai itin nemaz nepiestāvēja. Tā slēpa tumšu, biezu cekulu tādu pašu kā visām Kraunhaitā redzētajām sievietēm.

-   Šī ir Sāra Lea, Sendijs izklaidīgi noteica, dodamies uz kāpņu pusi.

-   Sveiki, es esmu Toms, Vils sacīja un pieliecās, izstiepdams roku. Sāra Lea nosarka un papurināja galvu, atteikdamās sarokoties. Vils atvainojās. Acīmredzot noteikumi par sievietēm un pieticību neaprobežojās ar drēbēm vien.

-    Labi, mēs ejam uz shuU Sendijs sauca, skriedams pa kāpnēm atpakaļ lejup un nopētot Vilu. To tev nevajadzēs, viņš paziņoja, norādīdams uz somu, ko Vils bija uzmetis plecā.

-   Nē, nē, es to paturēšu. Iekšā atradās viņa maks, BlackBemj un vissvarīgākais piezīmju grāmatiņa.

-   Tom, es nevēlos, lai tu justos neveikli, kad būsim shul, un tagad ir shabbos, un mēs shabbos neko nenēsājam līdzi.

-    Bet tur ir tikai atslēgas, nauda, pats saproti.

-   Zinu, bet piektdienas vakarā mēs šādas lietas līdzi neņemam.

-Jūs nenēsājat līdzi mājas atslēgas?

Sendijs pavilka uz augšu kreklu, atklājot skatienam bikšu jostasvietu. Tai apkārt bija apvīta aukla, izvilkta caur jostas cilpām, un pie tās piestiprināta viena sudraba atslēga. Viļam bija jādomā ātri.

-   Tu vari atstāt somu šeit. Ceru, ka piedalīsies shabbos vakariņās kopā ar mums, un tad varēsi to paņemt.

Vils varēja piekrist, atstāt somu un cerēt, ka Sāra Lea tajā neielūkosies; viens skatiens uz kredītkartēm apliecinātu, ka viņš nav nekāds Toms Mičels. Viņa atklātu, ka viesis ir Vils Monro, un nebūtu ilgi jādomā, lai nonāktu pie secinājumu, ka viņš ir nolaupītās sievietes vīrs, par kuras likteni visi šie ļaudis noteikti bija informēti. Viņa sazināsies ar Rebi vai tā padotajiem, un Vils neapšaubāmi nonāks to drūmajos cietuma pagrabos tāpat kā Beta.

Nomierinies, tas nenotiks. Viss būs labi.

-   Tas derēs. Atstāšu somu šeit. Vils to noņēma no pleca, nolika pie kurpju un ratiņu kaudzes blakus parādes dur\uc1ām, paslepšus iebāza piezīmju bloknotu krekla kabatā un sekoja Sendijam laukā.

Nogājuši tikai dažus kvartālus, viņi sasniedza sinagogu. Tajā pašā virzienā pa diviem vai trim kopā gāja draugi vai tēvi ar dēliem.

Ēkas priekšā bija savdabīgs laukums, bet tajā varēja ieiet, nokāpjot pa nedaudziem pakāpieniem. Ārpusē kāds vīrs cītīgi smēķēja.

-   Tā ir pēdējā pirms shabbos, Sendijs smaidīdams paskaidroja. Tātad nākamās divdesmit četras stundas bija aizliegts pat smēķēt.

Iekšā atradās telpa, ko Vils domās aprakstīja kā pretstatu baznīcai. Tā atgādināja skolas vingrošanas zāli. Tālākajā malā bija dažas solu un galdu rindas, aiz kurām slējās grāmatu plaukti. Tāpat kā lielā skolas klasē šeit bija aizņemtas visas vietas un valdīja arvien pieaugošs troksnis. Vils drīz vien atklāja, ka šeit norisinās dažādas sarunas, nevis viena kopēja mācību stunda. Vīri pāros debatēja viens ar otru pie galda, katrs pārliecies pāri ebreju valodā sarakstītai grāmatai. Likās, ka viņi šūpojas uz priekšu un atpakaļ gan runādami, gan tikai klausīdamies. Viņiem blakus atradās kāds vērotājs vai cits pāris, aizrāvies tikpat dedzīgā dialogā. Vils pūlējās ieklausīties.

Sarunas notika gan angļu valodā, gan ar vārdiem, kas viņam šķita nākuši no ebreju valodas, un viss tika pasniegts melodiskā ritmā, saskaņotā ar šūpošanos. "Ko mums stāsta Rabonim? Mēs mācāmies, ka vēlamies, kaut varētu mācīties visu laiku, ka tas ir dižākais motzvah un prieks, kādu varam gūt, bet HaShem vēlas, lai darām arī ko citu, arī strādājam un pelnām maizi." Pēdējais vārds tika pateikts lejupejošā intonācijā, un melodija cēlās augšup. "Kāpēc HaShem to vēlas? Kāpēc HaShem, kurš noteikti grib, lai piepildām sevi ar gudrību un Yiddishkeit, kāpēc viņš negrib, lai mācāmies visu laiku?" Balss kļuva spiedzīgāka. "Atbilde…" un tika pacelts pirksts, kas norādīja uz griestiem, uzsverot teikto, "…ir tāda, ka mēs novērtējam gaismu dkai tad, ja esam dzīvojuši tumsā."

Pienāca brīdis runāt viņa draugam, viņa mācību biedram, kurš pārņēma sarunas pavedienu un meldiņu. "Citiem vārdiem sakot, lai pilnīgi novērtētu Toras* skaistumu un zināšanas, mums jāiepazīst dzīve bez mācīšanās. Tādējādi stāsts par Noasu māca visiem hasīdiem, ka nedrīkst pavadīt visu dzīvi yeshiva, jāpilda arī citi pienākumi kā vīram, tēvam vai kam citam. Tāpēc tzaddik ne vienmēr ir ciemata mācītākais vīrs, dažreiz patiesi labais cilvēks ir vienkāršs kurpnieks vai drēbnieks, kurš zina un izprot Toras prieku, jo zina un izprot pretstatu savai pārējai dzīvei. Tāds ebrejs, kurš pazīst tumsu, patiesi novērtē gaismu."

Vils tik tikko spēja saprast dzirdēto, jo nekad vēl nebija dzirdējis tādu runas manieri. Varbūt tā viduslaikos izskatījās klosteri, kuros mūki lasīja tekstus, izmisīgi cenšoties uztvert Dieva vārdus. Viņš pievērsās Sendijam.

-   Ko viņi pēta? Kas tā par grāmatu, uz ko viņi skatās?

-   Nu, parasti yeshiva, saproti, reliģiskajā akadēmijā, cilvēki pēta Talmūdu**. Vils izskatījās apjucis. Komentārus. Rabīnu debates par īsto nozīmi jebkuram Toras vārdam. Rabīns Talmūda lapas kreisajā augšējā stūrī izaicinās uz ciņu rabīnu apakšējā labajā stūrī par diviem dučiem nozīmju viena vārda vienam burtam.

-   Un to viņi šobrīd lasa? Vils norādīja uz abiem vīriem, kuru diskusijā bija klausījies. Sendijs pastiepa kaklu, lai varētu saskatīt viņu izmantoto grāmatu.

-    Nē, tie ir Rebes rakstītie skaidrojumi. Vils nodomāja, ka Rebe ir patiesi cienīts vīrs. Pat viņa vārdi tika pētīti tikpat dedzīgi kā svētie raksti.

* Tora ebreju Bībeles pirmās piecas grāmatas, kas atbilst Vecās derības pirmajām piecām grāmatām (Mozus grāmatas).

** Talmuds jūdaisma reliģisko, ētisko un tiesisko likumu krājums.

Kamēr viņi sarunājās, telpa pildījās, ierodoties ļaudīm kuplā skaitā. Vils jau reiz bija viesojies sinagogā, kur notika viņa skolas drauga bar nitzvah, bet toreiz viss notika citādi. Bija viena centrālā ceremonija un diezgan liels klusums (kaut gan ne tik visaptverošs, pie kāda viņš bija pieradis baznīcā). Šeit nebija nekādas kārtības.

Dīvainākais bija tas, ka viņš redzēja tikai vīriešus. Visapkārt bija balti krekli un tumši uzvalki nebija neviena krāsaina sieviešu apģērba gabala.

-   Kur ir sievietes?

Sendijs norādīja uz augšu, kur bija kaut kas līdzīgs teātra balkonam, bet nekas nebija redzams, jo skatu aizsedza matēts plastmasas logs. Varēja tikai samanīt cilvēku aprises aiz tā, tāpat kā var ieraudzīt projektora operatoru tā kabīnē. Tomēr šie stāvi līdzinājās ēnām, ko varēja saskatīt tikai nelielā spraugā zem loga. Vils uzmanīgi skatījās, meklēdams kādu seju. Atmetis pūliņus, viņš saprata, ka gribējis ieraudzīt Betu.

Viņam pār muguru pārskrēja skudriņas. Viļam šķita, ka viņu kāds novēro, ka šīs norobežotās, neredzamās sievietes ir spoki, kas skatās uz vīriešu nodarbēm lejā. Viņš iztēlojās ainavu, kas tām paveras; viņš tajā izcēlās kā balts zvirbulis. Vienīgais vīrietis, kam mugurā ir nevis melnbaltas drēbes, bet gan auduma bikses un zils krekls.

Piepeši visi sāka sist plaukstas. Vīriešu bari sastājās divās rindās, it kā atbrīvotu ceļu gājienam. Ritms kļuva ātrāks, un vīri sāka dziedāt.

Yechi HaMelech, Yechi HaMelech…

Sendijs tulkoja:

-   Ilgu mūžu karalim…

Ļaudis sita kājas pret zemi, daži šūpojās, citi pat lēkāja. Vils atcerējās vecos videoierakstus, kuros kliedzošas meitenes gaidīja Bītlu parādīšanos. Bet šie bija pieauguši vīrieši, kuri mērķtiecīgi noveda sevi drudžainu gaidu stāvokli. Viens no viņiem piesarkušu seju raustījās uz visām pusēm un, iebāzis divus pirkstus mutē, griezīgi svilpa.

Vils uzlūkoja visas sejas pūlī viņam apkārt. Tās tomēr nebija idendskas. Vairāki vīri izskatījās pēc krieviem, citi, ģērbušies ne tik formāli, bija tumsnēji un atgādināja izraēļus. Viņš pamanīja vienu vīru ar šķidru bārdu, kurš varēja būt vjetnamietis. Sendijs izsekoja Vila mulsajam skatienam.

-   Jaunpievērstais, viņš kodolīgi paskaidroja, pacēlis balsi, lai to varētu saklausīt troksnī. Jūdaisms gluži neatbalsta pārmešanos, tomēr, kad tas notiek, Rebe ir ļod pretimnākošs. Daudz vairāk nekā pārējie ebreji. Viņš uzskata katru jaunpienācēju par tikpat labu, kādi ir dzimušie ebreji, varbūt pat labāku, jo viņi paši to izvēlējušies…

Pārējo Vils vairs nesaklausīja, jo tika iespiests starp diviem vīriem, kas metās uz priekšu līdz ar milzīgu, neapturamu vilni, kurš bija piepeši sācies bez jebkāda mājiena vai norādes. Likās, ka ceļu rāda bērni. Vairāki zēni, ne vairāk kā astoņus gadus veci, sēdēja tēviem uz pleciem un ritmiski kratīja dūres vienā virzienā. Viņi izskatījās pēc mazgadīgiem futbola huligāniem, kas norāda uz nīstu tiesnesi. Bet viņi nelūkojās uz kādu cilvēku. Viņu enerģija tika vērsta uz troni.

Tieši šis vārds pirmais iešāvās prātā, to uzlūkojot. Tas bija liels krēsls, pārsegts ar mīkstu, sarkanu samtu. Tik spartiskā telpā tas izcēlās kā ļoti grezns priekšmets. Nebija nekādu šaubu, ka šis krēsls tiek godāts.

Yechi Adoneinu Moreinu v'Rabbeinu Melech HaMoshinch l'olam va'ed.

Pūlis dziedāja šo vienu frāzi neskaitāmas reizes, turklāt tādā aizrautībā, kas Viļam likās vienlaikus iejūsminoša un baisa. Viņš pieliecās Sendijam pie auss un kliedza:

-    Ko tas nozīmē?

-    Ilgu mūžu mūsu saimniekam, mūsu skolotājam Rebem, karalim mesijam mūžīgi mūžos.

Mesija. Protams. Lūk, ko nozīmēja šis vārds, kas sarakstīts malu malās. Moshiach bija mesija. Kāpēc viņš nebija to sapratis jau agrāk? Šie cilvēki uztvēra savu Rebi kā līdzvērtīgu mesijam.

Tagad Vils izmisīgi vēlējās izslieties pilnā augumā, redzēt pāri pūlim, kas tik aizgrābti lūkojās uz troni, dedzīgās gaidās zaudējuši balsi. Rebe noteikti parādīsies kuru katru mirkli, kaut gan Vils nespēja iedomāties, kā viņa sekotāji varēs pārspēt savu šā brīža ekstāzes punktu, lai pienācīgi atzīmētu viņa ierašanos.

Troksnis kļuva apdullinošs. Vils mēģināja atkal atrast Sendija ausi, bet jaunais paziņa bija aizgrūsts uz priekšu pūlī. Vila seja atradās nepatīkami tuvu citam vīrietim, kurš pasmaidīja, liecinot, ka redz smieklīgo viņu piepešajā tuvībā. Vils nolēma izmantot mirkli.

-   Atvainojiet, vai jūs man nepateiktu, kad parādīsies Rebe? Kad viss sāksies?

-   Kā, lūdzu?

-    Kad viss sāksies?

Pirms vīrieds paguva atbildēt, Vils juta kādu roku cieši sažņaudzam viņa plecu, un viņam ausī ieskanējās zems baritons:

-   Tev, mans draugs, viss tūlīt pat beigsies.

16. nodaļa

Piektdiena, plkst. 20.20, Kraunhaita, Bruklina

Plauksta nozuda no viņa pleca, bet tās vietā uzradās pa divām uz katras rokas. Viņam sānos parādījās divi vīri, kas izskatījās ne vairāk kā divdesmit gadus veci, bet bija par viņu garāki un stiprāki. Vienam bija rūsgana bārda, bet otram uz zoda ūkai dažas pūkas. Abi lūkojās taisni uz priekšu, vezdami viņu cauri pūlim. Vils bija pārāk pārsteigts, lai iekliegtos, un neviens viņu tik un tā nedzirdētu. Šajā burzmā cilvēki pat neatskatītos uz trim kopā saspiestiem vīriem, it īpaši tāpēc, ka divi no viņiem dziedāja līdzi uzsāktajai dziesmai.

Vils dka vests no troņa atpakaļ uz bibliotēkas pusi, kur pūlis bija nedaudz izkliedētāks. Viņš nemācēja noteikt cilvēku skaitu, jo nebija daudz rakstījis par koncertiem, bet sprieda, ka telpā varētu būt apmēram divi vai trīs tūkstoši cilvēku, un visi tik aizgrābd skandēja vārdus, ka neko nepamanītu pat tad, ja abi vīri turpat viņu arī nogalinātu.

Abi vedēji piepeši nogriezās aiz plauktiem un sāka iet pa šauru, nobružātu gaiteni. Rudbārdis atvēra vienas durvis, pēc tam vēl citas, līdz viņi nonāca telpā, kas atgādināja nelielu klasi. Vils atkal redzēja tumšos koka solus un galdus, plauktus ar ādā iesietām grāmatām, uz kurām bija zeltā iespiesti ebreju burti. Abi vīri viņu nesaudzīgi nosēdināja uz cieta plastmasas krēsla istabas vidū un katrs uzlika smagu roku Viļam uz pleca.

Es nesaprotu, kas notiek, Vils vārgi iebilda. Ko tas nozīmē? Kas jūs esat?

-   Gaidi.

-    Kāpēc jūs mani šurp atvedāt?

-   Es tev liku gaidīt. Drīz atnāks mūsu skolotājs. Varēsi runāt ar viņu.

Tātad Rebe. Beidzot.

No tāluma plūda troksnis. Varbūt Rebe bija parādījies saviem pielūdzējiem; varbūt viņš nolēmis padarboties ar pūli, pirms nāks šurp un pievērsīsies Viļam. Kņada bija tracinoši skaļa; zeme kustējās kā kluba sienas, ko drebina basu skaņas. Tomēr Vils nespēja noteikt, vai tā piepeši pieņēmusies spēkā, Rebem ierodoties, kamēr viņš dka vilkts laukā no telpas.

-    Nu labi, sāksim.

Tā bija tā pad baritona balss, un ari šoreiz tā nāca no aizmugures. Vils mēģināja pagriezties, bet rokas cieši saspieda viņa plecus.

-    Kā tevi sauc?

-   Toms Mičels.

-   Esi sveicināts, Tom, un priecīgu tev shabbos. Saki man, kāpēc esi nolēmis mūs pagodināt ar savu klātbūtni Kraunhaitā?

-   Es gatavoju rakstu New York Magazine par hasīdu komūnu. Tas domāts jaunajai slejai "Lielā Ābola šķēle".

-   Jauki. Un kāpēc esi atnācis tieši šajā nedēļas nogalē, nevis kādu citu reizi?

-    Man tikai šonedēļ piešķīra šo darbu, tāpēc es ierados, tiklīdz varēju.

-   Tu nepiezvanīji mums, nevēlējies norunāt tikšanos?

-   Es tikai gribēju aplūkot apkārtni.

-    Paskatīties, kā iedzimtie uzvedas dabiskajā vidē?

-     Es tā negribēju teikt, Vils nosēca. Abu vīru smagās plaukstas darīja sāpes. Ceru, ka tas nav nepieklājīgs jautājums, bet kāpēc jūs mani tā sagrābāt?

-    Vai zināt, Mičela kungs, man prieks, ka to pavaicājāt, jo es negribētu radīt jums nepareizu priekšstatu par Kraunhaitu un tās iedzīvotājiem. Mēs priecājamies uzņemt viesus, patiešām. Mēs tos laipni aicinām savā namā. Mēs pat neizturamies naidīgi pret presi; žurnālisti šeit nāk bieži. Pat The Neiv York Times ir viesojušies pie mums. Nē, mūsu uzņemšana šoreiz ir tik… viņš ieturēja pauzi, …neparasta tāpēc, ka es jums neticu.

-    Bet es esmu žurnālists. Tā ir patiesība.

-    Nē, Mičela kungs, patiesība ir tāda, ka te kāds jaucas darīšanās, kas ir tikai un vienīgi mūsu, un mani interesē, vai šis kāds neesat jūs. Balss uz brīdi bija kļuvusi skaļāka un apklusa, lai atgūtu rāmo toni. Nomierinieties, labi? Ir piektdiena, mums visiem bijusi grūta nedēļa. Mēs smagi strādājām. Tagad atpūtīsimies. Tāpēc nesteigsimies un būsim rāmi. Atgriezīsimies pie jautājuma. Jūs ilgi sarunājāties ar Simonu Šmuelu, tāpēc domāju, ka jau esat šo to uzzinājis par mūsu paražām.

Viņi man sekojuši.

-Jūs esat saprātīgs cilvēks. Tagad jau noteikti nojaušat, ka sabata ievērošana ir viens no mūsu stingrākajiem noteikumiem.

Vils klusēja.

-   Mičela kungs?

-   Jā, es to saprotu.

-   Jūs zināt, ka mums ir aizliegts kaut ko nēsāt līdzi sabata laikā, vai ne?

-   Jā, Sendijs man to teica. Šimons Šmuels. Viņš nožēloja, ka pēdējā brīdī atkārtojis Sendija ebreju vārdu. Tas izklausījās pēc mēģinājuma pieglaimoties.

-   Varbūt viņš neminēja, ka sabatā mums aizliegts ne tikai kaut ko nest līdzi, bet arī izmantot elektrību. Gaisma, kas šobrīd deg, dka ieslēgta pirms sliabbos sākuma un paliks degam visu dienu līdz rītvakaram, kad tas beigsies. Tādi ir noteikumi ebrejiem nav ļauts to ieslēgt vai izslēgt. Turklāt droši vien pamanījāt, ka tur laukā nebija nevienas kameras. Jūsu nupat redzētais nekad nav bijis ne fotografēts, ne filmēts. Nekad, un ne jau tāpēc, ka neviens nav izteicis lūgumu to darīt. Vai saprotat, ko gribu teikt, Mičela kungs?

Klausīdamies balsī, Vils sāka prātā veidot runātāja portretu. Viņš bija amerikānis, bet akcents atšķīrās no Sendija izrunas. Tas bija eiropeiskāks. Vils nespēja noteikt tā izcelsmi, bet balsī skanēja arī Ņujorkas gandrīz muzikālie toņi. Viņš saklausīja tādu kā plecu paraustīšanu, apziņu, ka dzīve ir absurda, dažreiz komiska, parasti traģiska. Bija viena sekundes simtdaļa, kad viņš ieraudzīja Mela Bruksa seju un izdzirdēja Leonarda Koena balsi. Viņam vēl joprojām nebija ne jausmas, kā izskatās cilvēks, kas ar viņu runāja.

-    Mičela kungs, man jāzina, vai saprotat, ko es jums saku.

-    Nē, man nav kameras, ja jūs to gribat zināt.

-Jāatzīst, ka es par to nemaz nedomāju. Mani vairāk interesē ierakstošas ierīces.

Arī šoreiz Vils varēja justies mierīgs. Būdams diezgan jauns, viņš tomēr strādāja pēc vecās skolas metodēm ar piezīmju grāmatu un pildspalvu. Iemesls gan bija nevis tehnoloģiju nīšana, bet slinkums. Ierakstu atšifrēšana bija pārāk sarežģīta intervija aizņēma pusstundu, bet pēc tam nācās vismaz stundu to pierakstīt. Diktofonu viņš taupīja sarunām, kurās svarīgs bija katrs vārds, tas ir, intervijām ar mēriem un policijas priekšniekiem. Citos gadījumos Vils deva priekšroku papīram un tintei.

-    Nē, es neko neesmu ierakstījis. Bet kāpēc tas jums sagādā tādas…

Viņš piepeši juta, ka tiek parauts uz priekšu un augšup; visstiprāk rāva jaunākais vīrietis viņam pie kreisajiem sāniem. Abi bija palikuši rokas Viļam zem padusēm un uzcēluši viņu stāvus, parūpējoties, lai viņš nevarētu pagriezties. Pēc tam tumsnējais vīrs apsviedās apkārt un, vairīdamies no Vila skatiena, izstiepa sava gūstekņa rokas uz augšu un sāniem, tad pasniedzās zem tā jakas un pārlaida plaukstas Viļam pār kreklu, muguru un zem padusēm. Viņš atgādināja ar savu darbu aizrāvušos lidostas apsargu.

Nu protams. Ierakstošas ierīces. Viņi meklēja nevis žurnālista diktofonu, bet gan paslēptus noklausīšanās vadus. Viņi raizējās, ka Vils varētu būt policists vai FIB aģents. Skaidrs, viņi bija nolaupītāji un baidījās no pārģērbtiem policistiem. Viņš taču bija uzdevis jautājumus un ložņājis apkārt, nevienu nebrīdinot.

-    Vadu nav, tumsnējais vīrs paziņoja izrunā, kas liecināja, ka viņš dzimis ja ne Izraēlā, tad vismaz Vidējos Austrumos.

-    Bet ir šis te. To sacīja rudbārdis, kura uzdevums šīs abu vīru veiktās ķermeņa pārmeklēšanas laikā, tai turpinoties augšup un lejup pa Vila kājām, bija izpētīt visas gūstekņa kabatas arī to, kas slēpās jakas kreisajā iekšmalā. Nemaz nebija jāpiepūlas; ādā iesietā piezīmju grāmatiņa vienmēr manāmi izspiedās. Rudbārdis to izvilka un pasniedza neredzamajam vīram aizmugurē. Vils, iegrūsts atpakaļ sēdeklī, dzirdēja tikai lapu šķirstīšanu.

Likās, ka no viņa ķermeņa atplūst visas asinis. Viņš prātā atgriezās Sendija mājā brīdī, kad namatēvs lika viņam atstāt somu. Un Vils bija domājis, ka ir tik gudrs. Jā, viņš atstāja somu, bet vispirms izvilka piezīmju grāmatu un ielika maku nodalījumā, ko pašam patika uzskatīt par slepenu. Viņš nevēlējās, lai Sāra Lea tajā iebāztu savu degunu. Tagad grāmatiņa bija Rebes rokās. Cik dumji!

Vils sagatavojās sprādzienam. Jo ilgāk vilkās klusums, ko pārtrauca tikai pāršķirstītu lapu čaboņa, jo miklākas kļuva viņa plaukstas.

Viņa domas joņoja, pūloties atcerēties, kas grāmatiņā varētu būt tāds, kas viņu nodotu. Par laimi, Vils nebija tik prātīgs, lai ierakstītu savu vārdu pirmajā lapā vai jebkur citur. Voltons to darīja glītā rokrakstā uz katras klades vāka. Daži žurnālisti pat uzlīmēja virsū lapiņas ar savu adresi. Vismaz šoreiz Viļu glāba paša neizdarība.

Bet vēl taču bija vārdu gūzma iekšlapās, arī piezīmes, ko viņš bija rakstījis šodien Kraunhaitā. Varbūt tās nekaitēs un tikai apstiprinās, ka viņš ir žurnālists. Tomēr viņš bija pierakstījis arī kaut ko par datoriem, runājot ar Tomu. Un vai tur nebija arī kaut kas par nolaupītāju sūtīto vēstuli?

Sekundes aiztikšķēja kā skaņuplate, kas griežas daudz lēnāk, nekā paredzēts. Vila prātā dzima cerība. Varbūt viņu izglābs paša izgudrotā stenografēšanas sistēma? Viņš šo neparasto pierakstu šifru bija izveidojis universitātē un pēc tam arī pirmajā darbavietā. Viņam tas labi noderēja, kaut gan viņš mūždien baidījās no dienas, kad redaktors vai, vēl ļaunāk, tiesnesis pieprasīs uzrādīt piezīmes. Viņš iztēlojās tiesas prāvu par apmelošanu, kuras iznākums atkarīgs no viņa pierakstītās sarunas. Būtu vajadzīgi neskaitāmi grafologi, kas apstiprinātu viņa vārdu patiesīgumu. Toties priekšrocība vismaz šobrīd bija tāda, ka viņa rokrakstu bija tikpat kā neiespējami atšifrēt.

Jūs esat pārkāpis mūsu noteikumus, Mičela kungs. Es nerunāju tikai par mūsu Kraunhaitas iedzīvotāju likumiem. Kāda gan mums nozīme plašākā mērogā? Mēs esam skudras! Bet jūs esat pārkāpis HaShem likumus.

Viļam prātā nekavējoties uzpeldēja kāds teikums: "Tev nebūs melot." Šķita, ka viņš ir tikai domas, nevis avota viena no desmit baušļiem uztvērējs. Viņš zināja, ka tie ebrejiem un kristiešiem ir kopīgi, un nešaubījās, ka Rebe runā tieši par to. Tas bija ievads apsūdzībai melos. Viņš bija pazudis.

-   Domāju, jūs saprotat, ka mēs šos noteikumus uztveram nopietni. Sabatā nekas netiek nēsāts. Nekas. Ne maks, ne atslēgas. Ne piezīmju grāmatiņas.

-Jā.

-   Mes runājām ļoti nopietni, Tom. Noteikumi uz musu viesiem attiecas tikpat lielā mērā kā uz mums pašiem. Jūs to noteikti saprotat. Un tik un tā paņēmāt piezīmju grāmatiņu.

-Jā, bet tas ir vienīgais. Visu pārējo es pametu. Es atstāju somu. Vils vērsās pie grāmatu plaukta; nopratinātājs atradās viņam aiz muguras, bet sagūstītāji sānos. Turklāt es neesmu ebrejs. Es nezināju, ka noteikumi attiecas arī uz mani. Izteikti skaļi, šje vārdi izklausījās daudz muļķīgāk nekā Viļam galvā. Tie izklausījās pēc skolnieka neveiklajiem aizbildinājumiem: "Suns sagrauza manu mājasdarbu." Bet tā bija patiesība. Protams, viņam jāizrāda cieņa pret citiem, uzturoties to komūnā, bet tas jau bija neprāts. Viņi taču nevarētu tā sadusmoties par sabata likumu pārkāpumu, vai ne? Viņš gandrīz jutās atvieglots; ja tā bija visa apsūdzība, Rebe nebija atradis viņa piezīmju grāmatiņā neko uzmanības vērtu.

-   Jūs neesat ebrejs?

-   Nē. Es jau to teicu Sendijam, tas ir, Šimonam. Es neesmu ebrejs. Tikai žurnālists.

-   Tas mani pārsteidz. Atzīstu, ka es to negaidīju.

Vils apmulsa, bet tūlīt pat viņa uzmanību piesaistīja kaut kas cits. Rudbārdis bija nozudis. Vienīgais Vila sargs tagad bija izraēlietis, kurš izskatījās pavisam jauns. The Times Magazine pirms dažām nedēļām bija parādījies raksts par Izraēlas armiju. Smeldamies informāciju no šīm atmiņām, Vils zināja, ka izraēlietim jābūt tikai divdesmit vienu gadu vecam, lai viņam jau būtu pilnu tris gadu pieredze Izraēlas Aizsardzības armijā. Dievs vien zina, ko viņš tur iemācījies. Šis puisis vēl bija tikai jauneklis, bet viņa dzīslās droši vien bija tīra dzelzs. Tas noteikti bija iemesls, kāpēc

Rebe viņu izvēlējies, lai piedraudētu Viļam. No tā paša raksta viņš neskaidri atcerējās, ka daudziem dedzīgi reliģiozajiem astoņpadsmitgadīgajiem jaunekļiem tika ļauts nestāties armijā, lai viņi varētu veltīt dzīvi Toras izpētei. Bet ne visiem. Kaut kas lika Viļam domāt, ka šis jauneklis apmainījis lūgšanu grāmatu pret šauteni.

-   Vai zināt, Mičela kungs… Vai man jūs saukt par Tomu? Man šķiet, mēs nevirzāmies uz priekšu. Šai sarunai kaut kā pietrūkst.

Atkal atskanēja šis sardoniskais, no pasaules nogurušais tonis, it kā humors būtu atrodams ikvienā situācijā, pat šajā. Vils nespēja izprast šo cilvēku. Viņa balss bija silta, pat tēvišķīga. Tomēr gaisā virmoja draudīgums, un tas viss nāca no viņa Viļam aiz muguras.

-   Man ir priekšlikums. Pārvāksimies citur.

Viņš acīmredzot bija devis kādu mājienu, jo izraēlietis veikli uzlika Viļam uz acīm apsēju . Tas nebija tāds, kādu izmanto bērni un caur kuru vienmēr iespīd kaut nedaudz gaismas; šis aizsedza pilnīgi visu un šķietami spieda uz plakstiņiem, neļaudams tiem elpot. Viņš juta, ka tiek uzrauts augšā, bet šoreiz viņu nevis pārmeklēja, bet gan aizveda prom.

Vils nolēma nekrist panikā. Viņš negribēja padodes sajūtai, ka ar katru nākamo soli tuvojas tumšam, tukšam bezdibenim, krītot lejā no klints. Viņš koncentrēja visu uzmanību uz to, kas atradās zem kājām; paceldams kāju, viņš vienmēr iegaumēja, cik tuvu ir zeme. Varbūt vajadzētu šļūkāt kājas, lai nezaudētu kontaktu? Varbūt tāpēc rokudzelžos saslēgtie cietumnieki tā vienmēr darīja; nevis tāpēc, ka jutās nomākti, bet tādēļ, lai gūtu apstiprinājumu, ka zeme vēl ir turpat, tieši zem kurpēm.

Viņš juta, ka iet pa vēl vienu gaiteni, attālinoties no sinagogas kņadas, kas patiesībā bija kļuvusi par vienkārši skaļu troksni jau pirms kāda laika. Vils norāja sevi, ka nebija pamanījis īsto brīdi, kad tas noticis; šis sīkums noteikti bija svarīgs.

Tomēr visdīvainākā bija sajūta, ka viņš ir atkarīgs no izraēlieša, kas sāpīgi žņaudza viņa labo roku. Vils paļāvās uz viņa vadību, zinādams, ka šobrīd izskatās tāpat, kā parasti izskatās aklie Stīvijs Vonders vai Rejs Čārlzs -, galvai kustoties tāpat vien, bez jebkādas loģikas. Šis vīrs bija ne tikai viņa sagūstītājs, bet arī sargs.

Vils sajuta aukstumu. Viņi bija izgājuši ārpusē, bet spēra tikai dažus soļus. Viņš dzirdēja nočīkstam durvis līdzīgi dārza vārtiņiem, un temperatūra atkal mainījās. Likās, ka viņi atrodas ierobežotā laukumā, bet ne gluži ārpusē. Runājot skanēja atbalss.

-   Jāatzīst, tas nepatīk nevienam, Mičela kungs. Tom. Bet man uz jums jāpaskatās.

Nākamajās dažās sekundēs Vils nosprieda, ka šis ir nevis kāds nejauks pārpratums, kas atrisināsies pats no sevis, bet gan kaut kas daudz biedējošāks. Līdz šim viņš bija tvēries pie domas, ka šī ir kļūda vai pat ironiska parodija par nopratināšanas ainām no tūkstošiem filmu. Vils cerēja, ka viss noskaidrosies un izrādīsies tikai briesmīga kļūda vai viņš vismaz uzzinās pratinātāja vārdu, vai ka viņam izdosies to pārliecināt par savu nevainīgumu, vai ka viss gluži vienkārši beigsies. Tagad Vils jutās pārliecināts, ka šie dīvainie cilvēki, kuri nozaguši viņa sievu, grasās viņu spīdzināt un nogalināt droši vien asinis stindzinošā nežēlībā. Tomēr iekšēji notrīcēt lika cita doma viņi to pašu vai pat kaut ko sliktāku jau nodarījuši Betai.

-    Nē! Vils iekliedzās, bet bija par vēlu. Viņš juta, ka rokas tiek atlauztas atpakaļ, un kāds atsprādzēja viņa bikšu siksnu. Vila muti sedza plauksta. To nevarēja paveikt izraēlietis viens pats. Bet kam piederēja tās rokas? Piepeši viņam bez brīdinājuma tika novilktas apakšbikses.

-   Beidziet. Viņš dzirdēja šo vārdu un izbrīnījās, jo balss nepiederēja viņam pašam. Bija ierunājies Rebe. Tā ir patiesība. Jūs neesat ebrejs.

Vils spēja tikai minēt, kas noticis. Rebe droši vien stāvējis viņam pretī, aplūkojis viņa dzimumlocekli un secinājis, ka tas nav apgraizīts.

-   Jūs neesat ebrejs, Rebe atkārtoja un pavēlēja savam palīgam vai palīgiem: Uzvelciet viņam bikses. Brīdi valdīja klusums. Tās ir labas ziņas, Mičela kungs. Tagad es ticu, ka jūs neesat federālais aģents vai policists. Man radās aizdomas, ka jūs varētu tāds būt, jo ložņājāt apkārt un uzdevāt jautājumus. Bet es pazīstu šos ļaudis. Pirmkārt, viņi jums iedotu noklausīšanās ierīces; otrkārt, viņi sūtītu ebreju. Un uzskatītu, ka rīkojušies ļoti gudri. Ak jā, īsti ģēniji, jo piezvanījuši aģentam Goldbergam ar ziņu: "Šis ir darbs, kam virsū rakstīts tavs vārds." Lūk, kā viņi domā. Uz musulmaņu teroristu bandu jāsūta arābs, pie mums ebrejs. Bet jūs neesat ebrejs, tātad nestrādājat pie viņiem. Tagad es tam ticu.

Viļam atkal kājās bija bikses, siksna tika aizsprādzēta, un viņš bija ticis cauri sveikā vismaz no vienām nepatikšanām. Viņš nebija slepens federālais aģents. Tas viss kopā lika pierimt pirms dažiem mirkļiem izjustajām šausmām. Viņa ķermenis, sirds, kas strauji dauzījās, svīstošās plaukstas bija dkai oranžais, nevis sarkanais briesmu signāls.

Jūs izskatāties atvieglots, Mičela kungs. Man prieks. Diemžēl, ja neesat federālais aģents, tas nozīmē, ka jūs strādājat pie kāda cita. Un tas ir daudz sliktāk.

17. nodaļa

Piektdiena, plkst. 21.22, Kraunhaita, Bruklina

Viņam netika dots ilgs laiks apjukumam. Pēc Rebes vārdiem pagāja tikai sekunde, līdz Vils juta grūdienu mugurā, kas lika viņam saliekties viduklī. Viņa rokas tika satvertas kā sviras, grūžot galvu un plecus lejup un uz priekšu.

Pirmais ar ūdeni piepildījās deguns, tad aukstums lika sarauties galvas ādai. Rīklē kaut kas burbuļoja. Viņš vienlaikus rija un elsa.

Vila galva un kakls bija iemērkti ledaini aukstā ūdenī, nenoņemot acu apsēju. Viņš juta krūtis sažņaudzamies šokā un sirdi dauzāmies. Viņu spēcīgi grūda, viņš neko neredzēja un nenojauta. Vils peldēja aukstajā ūdenī piecas vai sešas sekundes, un kāds turēja viņa plecus, lai neļautu pacelt galvu un ievilkt plaušās gaisu. Ar to pietika, lai ūdens ieplūstu nāsīs, tālāk pa deguna dobumu līdz pat smadzenēm. Vismaz tāda bija sajūta it kā viņš slīktu.

Ticis laukā, viņš vienlaikus kampa gaisu un klepoja. Tas bija tāds pats divkāršais reflekss kā vemšana. Bet tad rokas atkal grūda viņu uz priekšu, un viņš nonāca zem ūdens.

Šoreiz vislielākās mokas sagādāja temperatūra. Viņa acis no aukstuma šķita saraujamies dobumos, viņš bija pārliecināts, ka dzird visu savu organismu, vēnas, artērijas un kapilārus kliedzam šausmās par tik spēju un radikālu temperatūras maiņu.

Kas tas bija? Dīķis? Ledus kaste? Upes mala? Tualete? Acu apsējs bija piesūcies ar ūdeni, tomēr nekļuva vaļīgāks, tikai piespiedās arvien ciešāk Vila acīm, ledus piekalts.

-    Nu, Tom, balss ierunājās. To kropļoja aukstais ūdens, kas pildīja Vila ausis. Vai sāksim runāt atklāti?

Vils tikai izspļāva ūdeni, atbrīvodams vietu nākamajam neizbēgamajam malkam.

-   Šodien tu mikve viesojies jau otro reizi. Tu kļūsti par pastāvīgo apmeklētāju, vai ne, Tom? Un Šimons Šmuels noteikti izskaidroja tev mikve jēgu. Tā ir šķīstīšanās un attīrīšanās vieta. Mēs ienākam tajā, savas ikdienišķās dzīves grēku nomākti, un iznākam šķisti. Un tad mūs vairs neaptraipa nekādi grēki, ne meli, ne viltības. Vai saproti, Tom?

Vils trīcēja. Krekls bija izmircis, un viņš juta slapja aukstuma strūkliņas tekam lejup pa muguru un krūtīm. Zobi gandrīz jau klabēja.

-   Es mēģinu pateikt, ka uzstāju uz patiesību. Un, ja vēl divas vai trīs ieniršanas šajā lauka mikve, ko pilda vistīrākais lietus ūdens, nevarēs atrast tevī patiesību, varbūt to panāks četras vai piecas, vai sešas, vai pat septiņas reizes. Mēs esam pacietīgi ļaudis. Mēs turpināsim grūst tevi šajā ūdenī, līdz runāsi ar mums godīgi un atklāti. Vai saprati?

Runātājs droši vien bija pamājis, jo Vils atkal krita lejup. Aukstums kodās viņam miesā, sūcās zem ādas līdz pat kauliem. Arī tie šķita saraujamies, it kā samazinoties varētu paslēpties no aukstuma.

-    Pie kā tu strādā, Tom? Kas tevi sūtīja?

-    Es esmu žurnālists, Vils izmocīja balsī, ko pats tik tikko pazina, aukstuma saraustītu.

-   To tu jau teici, bet kurš tevi sūtīja? Kāpēc esi šeit?

-    Es jums jau stāstīju.

Un atkal viņš grima ūdenī, šoreiz pagrūsts tik spēcīgi, ka izmirka līdz pat viduklim. Ūdens samērcēja kreklu, aiztecēja aiz biksēm un izpletās ledainā mitrumā ap cirkšņiem.

Viņam nebija no jausmas, ko teikt. Viņš izmisīgi vēlējās izbeigt šīs mocības, bet ko gan darīt? Izstāstot patiesību, viņš apdraudētu gan sevi, gan Betu. Nolaupītāji bija izteikušies ļoti skaidri policiju iesaistīt nedrīkstēja. Tas noteikti attiecās arī uz paša organizētām glābšanas operācijām. Šie ļaudis nejokoja. Viņi bija gatavi uz vardarbību. Ja Vils atzītos, ka nav ievērojis to norādījumus, viņš ari atklātu savus melus. Beta bija nolaupīta kāda viņam neizprotama iemesla dēļ, tomēr viņš zināja, ka tajā nav ieplānota viņa ierašanās. Ja nolaupītāji vēl nav nodarījuši Betai kaut ko sliktu, viņa parādīšanās noteikti veicinātu šādu notikumu attīstību.

Tomēr arī turpināt saukt sevi par Tomu Mičelu bija muļķīgi. Viņš nevarēja atklāt vīriem jaunu informāciju, jo tādas nebija; Mičels bija izdomāts. Rebes aizdomas bija pamatotas. Pat tādā gadījumā, ja Viļam pietiktu spēka izturēt spiedienu, viņš ar laiku salūztu, jo viņa stāsts neizbēgami sabruks. Šīs domas šaudījās viņa prātā, kad svešas rokas atkal izdarīja spiedienu uz viņa pleciem, iegrūžot viņa ķermeni dziļi aukstumā.

-   Pietiek, viņš noteica. Vairs nē.

-    Varbūt man tev nedaudz jāizskaidro jūdaisms, balss sacīja, kad viņam beidzot tika ļauts ievilkt gaisu.

Viņš dk tikko dzirdēja vārdus, jo plaušās skanēja sprādzienam līdzīgi trokšņi, kāri ievelkot skābekli.

-    Jūdaisms ieņem ļoti skarbu nostāju pret slepkavību. "Tev nebūs nogalināt" tāds ir sestais bauslis. Tas nozīmē, ka slepkavība netiek pieļauta nekad. Iestājās ilgs klusums, it kā Rebe gaidītu Vila reakciju. Vils bija pārāk aizņemts, lai ieelpotu, ilgi, kāri kampjot gaisu.

-   Nezinu, vai esat pazīstams ar vienu no mūsu slavenākajām mācībām, Mičela kungs. "Glābt vienu dzīvību nozīmē glābt visu pasauli." Vārda tiešā nozīmē visu pasauli. Lūk, cik daudz katra dzīvība nozīmē HaShem. Katrā indivīdā slēpjas visa pasaule. Jo mēs visi tikām radīti pēc Dieva līdzības. Tāda ir patiesā nozīme frāzei "dzīvības svētums", Mičela kungs. Tagad tā kļuvusi par klišeju. Cilvēki to saka, nemaz nepadomājot. Bet ko šie vārdi nozīmē? Balsī parādījās muzikāli toņi, ko Vils bija dzirdējis sinagogā, melodiskais augšup un lejupejošais ritms, pēc kārtas uzdodot jautājumu un atbildot, bet ne brīdi nepārtraucot monologu. Tie nozīmē, ka dzīvība ir svēta, jo tā ir daļa no dievišķā. Nogalināt cilvēku ir tas pats, kas nogalināt kādu Visvarenā aspektu. Un tāpēc mums ir aizliegts nogalināt. Izņemot visīpašākos apstākļus.

Vils juta aukstumu iekožamies dziļāk miesā.

-    Visskaidrākais piemērs ir pašaizsardzība, tomēr tas nav vienīgais. Jūdaismā ir brīnišķīgs jēdziens pikuach nefesh. Tas attiecas uz dvēseles glābšanu. Nav svētāka pienākuma par pikuach nefesh. Ir atļauts gandrīz viss, ja tas glābj dvēseli. Rabīniem bieži uzdod jautājumu: "Vai ebrejs var kādreiz ēst cūkgaļu?" Atbilde ir jā! Protams! Ja viņš atrodas uz vientuļas salas un vienīgais izdzīvošanas veids ir nogalināt cūku un to apēst, tad ebrejam tas ir ne tikai ļauts; tas ir viņa pienākums! Pienākums. Tas ir reliģisks bauslis viņam jāglābj sava dzīvība. Pikuach nefesh.

Pievērsīsimies kādam sarežģītākam gadījumam. Vīrs runāja tā, it kā šī būtu lekcija universitātē, kur Vils ir viņa vienīgais skolnieks, un šķietami nemaz nesatraucās par to, ka viņa klausītājs, kura rokas nu jau bija sasietas, tup uz ceļgaliem viņa priekšā, izmircis un nosalis.

Vai mums būtu ļauts nogalināt, ja tā varētu glābt dzīvību? Nē. Pikuach nefesh likumi aizliedz slepkavību, elku pielūgšanu un seksuālas perversijas pat tad, ja jāglābj dzīvība. Ja kāds jums liek izdarīt slepkavību, lai glābtu savu ādu, jūs nedrīkstat to darīt. Tomēr pieņemsim, ka apkārt klīst zināms slepkava. Viņš dodas nogalināt nevainīgu ģimeni. Mēs zinām ja viņu nogalināsim, glābsim šīs dzīvības. Vai tādā gadījumā ir pareizi nogalināt? Jā, jo tādu cilvēku mēs saucam par rodef. Ja nav citas iespējas, kā viņu apturēt, mēs drīkstam nesodīd viņu nogalināt.

Tomēr saasināsim situāciju. Ja nu cilvēks, par kuru runājam, nav gluži slepkava, bet, ja viņš paliks dzīvs, tad mirs nevainīgi ļaudis? Kā mums rīkoties? Vai varam aizskart šo cilvēku? Vai drīkstam viņu nogalināt?

Lūk, par šiem jautājumiem ilgi spriež mūsu viedie prāti. Dažreiz mūsu Talmūda diskusijas šķiet apsēstas ar sīkumiem, pat nesvarīgām detaļām cik olekšu garai jābūt krāsnij un tamlīdzīgi. Bet mūsu galvenie pētījumi ir veltīti ētiskajām dilemmām. Par šo es esmu domājis daudz un ilgi. Un nonācu pie secinājuma, ko man pēc taisnīguma principiem būtu jāizpauž jums. Es uzskatu, ka ir ļauts sagādāt sāpes un pat nogalināt cilvēku, kurš pats nav slepkava, bet kura ciešanas vai nāve glābtu dzīvības. Domāju, nav nekāda cita ceļa, kā uztvert mūsu avotus. Šī ir tā vēsts.

īsumā, Mičela kungs, ja es secināšu, ka jūs esat rodef un jūsu dzīvības atņemšana glābs citus, es nevilcinoties par to parūpēšos. Varbūt jums brīdi jāapdomājas.

Jau pēc pussekundes atkal bija spiediens uz pleciem, it kā Rebe vēlreiz būtu devis mājienu. Aukstums iekodās kaulos, vēl joprojām spēdams Viļu satriekt ar savu mežonīgo spēku. Viņš sāka skaitīt, lai spētu savaldīties. Parasti viņu izcēla laukā pēc piecpadsmit sekundēm. Tagad viņš saskaitīja sešpadsmit, septiņpadsmit, astoņpadsmit…

Vils sasprindzināja plecus, lai dotu sagūstītajiem signālu, ka pienācis laiks ļaut viņam ieelpot. Viņi spieda vēl stiprāk. Vils sāka spirināties. Divdesmit, divdesmit viens, divdesmit divi…

Vai tāda bija Rebes nelielās lekcijas nozīme? Nevis kaut kas abstrakts un sarežģīts, par spīti diezgan samezglotajam skaidrojumam, bet gan pavisam vienkāršs tagad mēs tevi nogalināsim.

Trīsdesmit, trīsdesmit viens, trīsdesmit divi… Vila kājas spārdījās, it kā piederētu kādam citam. Viņa ķermenis krita panikā un ķērās pie izdzīvošanas refleksiem. Filmās vienmēr bija redzams, ka brīdī, kad slepkava smacē upuri ar spilvenu vai sažņaudz zeķi tam ap kaklu, upura kājas sāk raustīties instinktīvā dejā.

Četrdesmit, četrdesmit viens… Vai arī jau piecdesmit? Vils bija zaudējis skaitu. Galva šķita pielīstam ar blāvām krāsām, līdzīgām rakstiem, kas parādās zem plakstiņiem tieši pirms aizmigšanas. Viļam gribējās raudāt par sievu, ko viņš tūlīt pametīs, un viņš sāka prātot, vai ir iespējams raudāt zem ūdens. Domas pamazām dzisa.

Beidzot viņu palaida vaļā, bet Vils neizrāvās no ūdens tik dedzīgi kā iepriekš. Vīriem nācās vilkt Viļu ārā, un tie ļāva viņam sabrukt uz zemes. Viņš gulēja, krūtīm strauji cilājoties, bet jutās kā atrauts no sava ķermeņa. Viņš dzirdēja elpošanu kaut kur tālumā un nebija pārliecināts, vai tā ir viņējā.

Pamazām atgriezās dzirde, arī rokas un kājas kļuva spēcīgākas. Vils palika guļam zemē, nespēdams pieceldes kājās. Ja sagūstītāji grib, lai viņš sēž un klausās, tiem nāksies pašiem viņu uzraut augšā.

Gulēdams viņš sajuta pārmaiņas; tuvumā bija vēl kāds cilvēks. Valdīja rosība, cilvēki sačukstējās. Jaunais biedrs smagi elpoja, it kā nupat būtu skrējis. Vils dzirdēja Rebes balsi, bet tā šķita izklaidīga un virzīta lejup, it kā viņš uz kaut ko skatītos un lasītu.

-    Mičela kungs, Moše Menahems, kurš bija kopā ar mums pirms brīža, nupat izpildījis savu uzdevumu. Rudbārdis. Viņš skrēja no šejienes līdz Simona Šmuela mājai. Viņš atgriezies ar maku. Jūsu maku.

Sagūstītāji bija izrakņājuši viņa somu; tagad gan viss bija galā. Maks viņu nodos. Kas tur bija? Nekādu vizītkaršu, jo viņš vēl bija pārāk sīka zivtele avīzē, lai tādas taisītu. Kredītkartes viņš glabāja citā makā, kas bija noslēpts atsevišķā somas nodalījumā. Viņš to bija atstājis, spriezdams, ka Sāra Lea varbūt nevarēs pretoties kārdinājumam un palūkosies uz viņa mantām, tomēr diezin vai veiks pilnu pārmeklēšanu.

Kas gan vēl tur bija? Kaudze taksometra kvīšu, bet vai tur bija viņa vārds? Viņš bija salicis viesnīcas rēķinus un kredītkaršu čekus no komandējuma atsevišķā aploksnē, lai vēlāk apkopotu izdevumus. Varbūt viss būs labi. Varbūt viņš izspruks cauri sveikā.

-   Noņemiet apsēju. Laidiet vajā viņa rokas. Ievediet viņu atpakaļ Bet HaMidrash. Vils juta apjukumu, kas pārņēma viņa virsnieru dziedzeri; vai tas bija signāls ražot vēl vairāk adrenalīna, gatavojoties jaunām mocībām, vai arī zīme, ka briesmas atkāpjas? Labas vai sliktas ziņas?

Kāds darbojās viņam aiz galvas, un tad parādījās gaisma, netīrajam auduma gabalam nokrītot no acīm. Tās atvērdams, viņš instinktīvi nopurināja ūdens piles. Viņš atradās brīvā dabā, nelielā laukumiņā, ko ieskāva koka žogs. Lielās ēkās tādus izmanto atkritumu glabāšanai. Bija arī dažas caurules, un viņam pie kājām vizēja ūdens. Abi sagūstītāji nekavējoties viņu pagrieza, tāpēc neatlika daudz laika to izpētīt, tomēr viņš sprieda, ka tā ir kaut kāda cisterna, kurā tiek vākts lietus ūdens.

Viļu veda iekšā pa dūnām, bet kaut kas viņam lika domāt, ka šis nav tas pats ceļš, pa kuru viņi bija gājuši laukā. Tas likās klusāks un atradās tālāk no pūļa. Vils nolēma, ka tā ir atsevišķa ēka, varbūt māja, kas savienota ar sinagogu.

Iekšā izskatījās tāpat funkcionāla grīda, trušu alām līdzīgs klases telpu un kabinetu labirints. Rudbārdis Moše Menahems un izraēlietis katrs aiz savas rokas ieveda viņu vienā no šīm telpām, un Vils dzirdēja durvis aizveramies.

-    Ļaujiet viņam apsēsties. Atsieniet rokas un iedodiet viņam dvieli. Un sameklējiet sausu kreklu.

Rebes balss atkal skanēja viņam aiz muguras. Apsējs bija noņemts, bet bija skaidrs, ka visu Vils neredzēs.

-   Labi, mēs varam sākt no sākuma. Vils saspringa.

-    Mums jāaprunājas, Monro kungs.

18. nodaļa

Piektdiena, plkst. 19.40, Riodežaneiro, Brazīlija

Bija pienākušas nogurdinošas nedēļas beigas; Luiss Tavaress juta nogurumu pārņemam locītavas. Lai vai kā, viņš uzkāps vēl nedaudz augstāk; bija jāaprauga vēl daži cilvēki.

Nupat bija saņemta nauda. Viņš to redzēja visapkārt. Iela piepeši bija nobruģēta, asfalts vēl stipri oda. Bērni satraukti čaloja ap televizoru, kas vidēja būdas atklātajā ieejā, kam nebija durvju. Luiss pasmaidīja neatlaidīgā varas iestāžu bikstīšana bija atmaksājusies. Vai arī kāds bija uzpircis elektroenerģijas piegādātājus, lai tie pievienotu šo būdu rindu pilsētas tīklam. Vai ari vairāki iedzīvotāji sametušies kopā un atraduši uzpērkamu elektriķi, kurš to izdarījis par dažiem reāliem.

Luisu pārņēma jau pazīstams pretrunīgu jūtu uzplūds. Viņš zināja, ka jāsludina cieņa pret likumu un jānosoda jelkādas zādzības, tomēr nespēja neapbrīnot šos ārpus likuma esošos, šos favelu dēkaiņus, kuri darīja visu nepieciešamo, lai rūpētos par savējiem. Luiss no sirds atbalstīja viņu apņēmību sagādāt laba ceļa gabalu vai galdus klases telpai. Vai viņš varētu tos nosodīt par likuma pārkāpšanu? Kurš garīdznieks spētu liegt ļaudīm, kam nav gandrīz nekā, to mazumiņu, kas padara viņu dzīvi ciešamāku?

Viņš vēlējās atpūsties, tomēr zināja, ka to nedarīs. Pat īsākais bezdarbības mirklis lika Luisam justies vainīgam. Viņš jutās slikti, kad pamodās; cik daudz darba viņš būtu varējis paveikt, ja nebutu gulējis! Viņš jutās vainīgs, kad ēda; cik daudziem cilvēkiem viņš būtu palīdzējis šajā pusstundā, ko pavadīja, piebāzdams savu kuņģi! Un Santamarijas favelā nekad netrūka ļaužu, kam palīdzēt. Nabadzība bija neapturama, nepiesātināma kā viļņi pludmalē. Un Luiss Tavaress bija vietējais Knuts, kas stāv jūras krastā liels un varens.

Mācītājs turpināja ceļu augšup; tur viņu gaidīja skats, kas pat pēc visiem šiem gadiem vēl spēja pārsteigt. No šā punkta viņš varēs ieraudzīt pilsētu un okeānu tālu priekšā. Šādās naktīs viņam patika lūkoties uz mirdzošo gaismas paklāju un pārējo attālo favelu ugunīm. Turklāt viņš atradās tuvu skatam, kas bija padarījis slavenu Riodežaneiro milzīgajai Jēzus Kristus statujai, kas pārlūkoja pilsētu, valsti un, vismaz pēc Luisa domām, arī visu pasauli.

Kāpdams kalnā, garīdznieks jau tūkstošo reizi ievēroja, cik ļoti pasliktinās mājokļu izskats šādā augstumā. Piekājē bija mājas, kas tādām vismaz līdzinājās. Tās bija labi būvētas, tām bija sienas, jumts un stikli logos. Dažās bija ūdens no krāna, telefons un televīzijas satelīts. Bet, kāpjot augstāk, tādi skati kļuva arvien retāki. Būves, kam viņš gāja garām, tik tikko varēja uzskatīt par patvērumiem. Tās bija sameistarotas kopā, šur tur bija kāda siena no sarūsējuša tērauda, kāds rievotas plastmasas gabals, kas noderēja par jumtu. Durvis bija tikai vaļēja vieta, logu vietās caurumi. Viss bija saspiests cieši blakus, būdas slējās klāt cita citai kā kāršu namiņi. Tas bija viens no lielākajiem graustu rajoniem blakus Riodežaneiro bagātajam pludmales apgabalam, un tas bija nožēlojami.

Luiss šeit dzīvoja jau divdesmit septiņus gadus, kopš beidza teoloģijas skolu. Baptistu garīdzniekiem pašā karjeras sākumā vienmēr nācās redzēt sirdi plosošu trūkumu, bet ne visus tas tā pārņēma. Viņš negribēja gūt mācību un doties tālāk. Luiss nolēma palikt un cīnīties, lai cik nevienlīdzīga būtu šī kauja. Viņš apzinājās, ka šāda līmeņa nabadzība ir līdzīga nezālei šodien no tās iespējams atbrīvoties, bet jau nākamajā dienā tā atgriezīsies.

Viņš tik un tā nepadevās sajūtai, ka šeit paveiktais ir veltīgs. Kalna malā saspiesti dzīvoja gandrīz desmit tūkstoši cilvēku, un ikkatrs no tiem bija dvēsele, radīta pēc Dieva līdzības. Ja kaut viens dabūs ēdienu, ko citādi nebūtu ēdis, vai gulēs zem jumta, nevis šaurā, smirdīgā šķērsielā nebija vietas nekam tik grandiozam kā normāla iela -, tad viss Luisa mūža darbs būs guvis jēgu. Vismaz viņš pats tā uzskatīja.

Mācītāju nomāca fakts, ka šovakar viņš nenodarbojas ar tiešu aprūpi-zupas izsniegšanu izsalkušai sievietei, segas apmešanu ap pleciem drebošam bērnam kur ikkatru mirkli kaut kas tiek darīts. Šonakt viņa uzdevums bija gūt pierādījumus ziņojumam, kas jāiesniedz valdības iestādei.

Jau tas vien, ka ierēdņi vēlas redzēt ziņojumu, bija liels sasniegums, Luisa deviņus mēnešus ilgušo pūliņu rezultāts. Federālās, municipālās un valsts varas iestādes jau sen bija atmetušas ar roku Santamarijai līdzīgām vietām. Neviens šeit neveica pārbaudes, neko neuzraudzīja. Tie bija neaizskaramie apgabali, līdz kuriem nesniedzās likuma vara. Tāpēc, ja cilvēki kaut ko vēlējās, piemēram, slimnīcu vai laukumu, kur bērniem spēlēt fu tbolu, viņi vai nu organizēja to paši, vai urdīja un bikstīja valdību, līdz tā beidzot pievērsa uzmanību.

Un tas bija Luisa uzdevums. Viņš bija kļuvis par Santamarijas advokātu, kurš vērsās gan pie valsts birokrātiem, gan ārvalstu labdarības organizācijām, pieprasīdams, lai tie dara kaut ko favelas ļaužu labā, bērnu labā, kuri auga, izvairoties no mēsliem šķērsielās vai meklējot ēdienu tuvējās atkritumu izgāztuvēs. Viņa iecienītais instruments bija kauns. Viņš lika cilvēkiem paskatīties uz Lagou, apkaimi otrā kalna pusē, kas lepojās ar to, ka bija viens no Latīņamerikas bagātākajiem apgabaliem. Tad viņš tiem parādīja Santamarijas bērnu, kurš nedēļā ēda mazāk, nekā Lagoas čihuahua notiesāja dienas laikā.

Šonakt viņš grasījās vākt liecības, runājot ar favelas nabadzīgās daļas iedzīvotājiem. Tie paskaidros, kāpēc viņiem nepieciešama klīnika, kas tai būtu jādara un kur jāatrodas, un tad viņš nodos šo informāciju ierēdņiem, iekļaujot to savā ziņojumā. Pēdējā laikā Luiss izmantoja pat videokameru, nodrošinot favelas ļaudīm iespēju pašiem sevi parādīt.

Viņš bija nonācis pirmajā adresē, kaut gan ne pie šīs, ne pie kādas citas mājas nebija nekādu numura zīmju. Viņš iegāja iekšā un pārsteigts ieraudzīja vairākas nepazīstamas sejas. Visi bija jauni vīrieši. Varbūt donja Zezinha bija izgājusi.

Vai man pagaidīt? Luiss jautāja vienam no puišiem, bet nesaņēma atbildi. Vai šī ir tava māja? viņš vaicāja citam, zēnam ar vilkam līdzīgu seju, kurš šķita nervozs un vairījās no viņa skatiena. Kas te notiek?

Kā atbildot uz garīdznieka jautājumu, mazais vilcēns atklāja skatienam pistoli. Pirmā doma, kas iešāvās Luisam prātā, vēstīja, ka ierocis izskatās nedaudz komiski, daudz par lielu zēna plaukstai. Bet tad tas tika pavērsts pret viņu. Luiss nepaspēja saprast, ka tūlīt mirs, pirms lode saplosīja viņa sirdi.

Luiss Tavaress mira ar pārsteigumu, nevis šausmām sejā. Viņa slepkavas bija tie, kas izskatījās pārbijušies. Viņi steidzīgi apklāja līķi ar segu, kā viņiem bija pavēlēts, un satraukušies aizskrēja prom, steigdamies pie vīra, kurš bija pasūtījis slepkavību. Viņi aši paķēra tā doto naudu, acīm drudžaini spīdot. Viņi neklausījās, kad tas viņiem pateicās. Viņi tik tikko sadzirdēja uzslavas par to, ka izpildījuši Dievam tīkamu darbu.

19. nodaļa

Piektdiena, plkst. 22.05, Kraunhaita, Bruklina

-    Man šķiet, mēs abi esam pieļāvuši kļūdu. Jūs man melojāt un darījāt to neatlaidīgi pat liela spiediena ietekmē. Ņemot vērā apstākļus, es to tagad saprotu un pat vērtēju atzinīgi. Vils tik tikko dzirdēja vārdus; sirds pukstēja pārāk skaļi. Viņš bija pārbijies daudz vairāk nekā iepriekš. Rebe bija atklājis patiesību. Kaut kas makā viņu bija nodevis, droši vien kāds čeks vai sen piemirsta bibliotēkas lasītāja karte. Dievs vien zina, kādas sāpes vēl gaidāmas.

-Jūs esat ieradies meklēt savu sievu.

-   Jā. Vils dzirdēja pārgurumu pats savā balsī. Un izmisumu.

-   Es to saprotu un ceru, ka jūsu vietā rīkotos tāpat. Moše Menahems un Cvi Jehuda man noteikti piekrīt. Abi rīkļurāvēji bija ieguvuši vārdus. Visu vīru pienākums ir rūpēties un sargāt savu sievu. Tas ietilpst laulības zvērestā.

Tomēr šoreiz parasde likumi netiek ņemti vērā. Es nevaru ļaut jums šeit iebrukt, lai cik varonīgi tas būtu, un izglābt savu sievu. Tas nav pieļaujams.

-   Tātad jūs atzīstat, ka viņa ir šeit?

-   Es neko neatzīstu. Un neko nenoliedzu. Tas nav mans mērķis, Monro kungs. Vil. Es mēģinu paskaidrot, ka šajā gadījumā nav iespējams ievērot parastos likumus.

-    Kādus likumus? Kādā gadījumā?

-   Es ļoti vēlos, kaut varētu tev pastāstīt vairāk, Vil. Patiešām. Bet es to nevaru.

Vils nezināja, vai pie tā vainīgs nogurums pēc dažu pēdējo stundu vai minūšu? mocībām, vai ari vienkāršs atvieglojums, bet viņam likās, ka Rebes balsī ieskanas kaut kas jauns. Draudīgums bija zudis, tā vietu ieņēma skumjas, savādas bēdas, ko Vils uztvēra kā sapratni, pat līdzjūtību. Tā bija muļķīga doma; šis cilvēks bija spīdzinātājs. Vils sev jautāja, vai sākusies padošanās Stokholmas sindromam, dīvainajai saiknei, kas izveidojas starp gūstekni un sagūstītāju. Vispirms viņš jutās atkarīgs no izraēlieša, it kā tas būtu aklā suns pavadonis, nevis cietsirdīgs neģēlis, un tagad manīja cilvēcīgumu spīdzinātāju vadonī. Tā noteikti bija iracionāla reakcija uz mocību beigšanos. Viņu pārņēma nevis dusmas par to, ka tas vispār noticis, bet gan pateicība Rebem par tā pārtraukšanu. Klasisks Stokholmas sindroms.

Tomēr Vils sevi uzskatīja par labu cilvēku pazinēju un vienmēr bija pratis noteikt intonācijas, tāpēc jutās pārliecināts, ka dzirdējis Rebes balsī kaut ko īstu. Viņš nolēma izmantot šo apstākli.

-    Man ir tiesības zināt. Vai mana sieva ir drošībā? Vai viņa nav… cietusi? Vils nespēja izteikt vārdu, kas viņam bija uz mēles mirusi -, baidīdamies nevis no hasīdu reakcijas, bet gan savējās. Viņš negribēja, lai balss aizlūztu, atklājot vājību, ko līdz šim bija slēpis.

-   Tas ir cienījams jautājums, Vil. Jā, viņa būs drošībā… ja vien kāds nedarīs kaut ko pārgalvīgu un dumju, un kāds nozīmē tevi, Vil. Bet pārgalvīgs un dumjš attiecas uz varas iestāžu piesaistīšanu. Tas visu sagraus, un tad es vairs nevarēšu galvot par kāda drošību.

-    Es nesaprotu, ko jūs gribat no manas sievas. Ko viņa jums nodarījusi? Kāpēc jūs nepalaižat viņu vaļā? Viļam nebija tāda nodoma, tomēr mēle bija pieņēmusi pati savu lēmumu. Viņš lūdzās.

-   Viņa nav nodarījusi neko ne mums, ne kādam citam, bet mēs nedrīkstam viņu atlaist. Man ļoti žēl, ka nevaru pateikt neko vairāk. Saprotu, cik grūti tas tev ir.

Šis pēdējais teikums bija kļūda. Vils juta asinis saskrienam sejā un piepampstam vēnas uz kakla.

-    Nē, sasodīts, tu nesaproti, cik tas ir grūti. Tava sieva nav nolaupīta! Tu neesi sagrābts, zaudējis redzi, iegrūsts ledainā ūdenī un saņēmis nāves draudus no cilvēkiem, kuri pat nerāda savu seju. Nestāsd man, ka kaut ko saproti. Neko tu nesaproti!

Cvi Jehuda un Moše Menahems gandrīz atsprāga atpakaļ, šā izvirduma pārsteigti tikpat pamatīgi kā Vils pats. Dusmas bija rūgušas viņā jau kopš ierašanās Kraunhaitā un pat ilgi pirms tam. Kopš brīža, kad plaukstdatora ekrānā parādījās ziņa pie mums ir tava sieva.

-Tu teici, ka pienācis laiks runāt atklāti. Nu, tad runā atklād! Kas te, pie velna, notiek?

-    Es nevaru to atklāt. Balss bija maigāka, gandrīz skumja. Bet iemesls ir daudz grandiozāks, nekā tu spēj iztēloties.

-    Tas ir kaut kas neiedomājams. Beta ir psihiatre. Viņa ārstē nerunājošus bērnus un meitenes, kuras sevi mērdē badā. Kādā milzu plānā viņa varētu būt iesaistīta? Tu melo.

-   Es saku patiesību, Vil. Tavas sievas liktenis atkarīgs no kaut kā daudz varenāka par tevi, viņu vai mani. Tas savā ziņā saistīts ar senu stāstu. Neviens nevarēja paredzēt, ka tam būs tādas sekas. Neviens to nezināja. Nebija nekādu plānu. Nebija mājienu mūsu svētajos tekstos, vismaz nekas vēl nav atrasts. Un vari man ticēt, ka mēs ļoti cītīgi meklējam.

Viļam nebija ne jausmas, par ko šis cilvēks domā. Viņam pirmo reizi ienāca prātā doma, ka šie hasīdi gluži vienkārši varētu būt jukuši. Vai tad iepriekš viņš nebija tos redzējis, ekstāzes drudža pārņemtus, dievinām savu vadoni, pielūdzam to kā mesiju? Vai nebija iespējams, ka viņi nonākuši masu neprāta varā un šis vīrs, viņu vadonis, ir vistrakākais no visiem?

-    Es labprāt pastāstītu vairāk, bet likmes ir pārāk augstas. Mums viss jāizdara pareizi, Vil, un laika nav daudz. Kāda šodien diena? Shabbos Shuva? Mums ir tikai četras dienas. Tāpēc es nevaru atļauties riskēt.

-    Kādas likmes?

-    Nedomāju, ka man vajadzētu teikt vēl kaut ko, Vil. Tu noteikti neticētu nevienam manam vārdam.

-    Nu, ņemot vērā, ka tu mani gandrīz nogalināji, tev varētu būt taisnība.

-   Saprotu. Pienāks diena, un tas, visticamāk, notiks ļoti drīz, kad tu sapratīsi, kāpēc mums nācās tā rīkoties. Viss noskaidrosies. Tā tas notiek. Un es nemeloju. Es baidījos, ka esi federālais aģents, un, pārliecinājies par kļūdu, bažījos, ka esi kaut kas daudz sliktāks.

-   Kāpēc jums jābaidās no federālā aģenta? Un no kā jūs baidītos pat vairāk? Ar ko jūs šeit nodarbojaties?

-   Es redzu, kāpēc esi kļuvis par žurnālistu, Vil; tu vienmēr jautā. Tev labi veiktos arī mūsu darbā. Studējot Toru, jāmāk atrast pareizos jautājumus. Bet šovakar mūsu intervija ir beigusies. Laiks atvadīties.

-   Un tas ir viss? Tu visu atstāsi, kā ir? Pat nepateiksi man, kas notiek?

-   Nē, es nedrīkstu tā riskēt. Tāpēc minēšu tikai dažus faktus, ko ir vērts atcerēties. Vēlāk varēsi tos pierakstīt, ja vēlies. Pirmkārt, šī situācija ir daudz grandiozāka par katru no mums. Viss, kam ticam mēs, kam tici tu, svārstās uz bezdibeņa malas. Pati dzīve. Nav iespējamas vēl augstākas likmes.

Otrkārt, tava sieva būs drošībā, ja vien tu ar savu pārgalvību viņu neapdraudēsi. Es mudinu tevi to nedarīt ne tikai sevis, bet arī visu mūsu dēļ. Visu. Tāpēc, lai gan tu viņu mīli un gribi glābt, es tevi lūdzu man ticēt labākais, ko tu kā mīlošs vīrs vari darīt, ir netuvoties viņai. Atkāpies un neiejaucies. Pretējā gadījumā es nevaru galvot ne par viņas, ne tavu, ne mūsu visu drošību.

Treškārt, es neceru, ka tu sapratīsi notiekošo. Tu tajā esi iemaldījies nejauši. Varbūt tā ir nevis sagadīšanās, bet gan vairāki soļi, ko izprot tikai mūsu Radītājs. Bet tas ir visgrūtākais. Es lūdzu tevi ticēt kam tādam, ko tu nespēj aptvert, uzticēties man tikai tāpēc, ka es to prasu. Nezinu, vai tu esi ticīgs cilvēks, Vil, bet deši tā darbojas dcība. Mums jātic Dievam pat tad, kad mums nav itin nekādas nojausmas par viņa plānu pasaules nākotnei. Mums jāpakļaujas likumiem, kas šķiet bezjēdzīgi. Un tas jādara tikai tāpēc, ka mēs ticam. Ne visi uz to ir spējīgi, Vil. Nepieciešams liels spēks, lai ticētu. Bet tieši tas man vajadzīgs no tevis ticība, ka es un mani ļaudis darbojas labo spēku pusē.

-    Pat ja tas nozīmē, ka gandrīz jānoslīcina nevainīgs cilvēks?

-   Pat tad, ja samaksa ir ļoti augsta, jā. Mēs esam apņēmušies glābt dzīvības, Vil, un ar tādu mērķi ir pieļaujams praktiski viss. Pikuach nefesh. Nu man jāatvadās. Moše Menahems tev atdos tavas mantas. Vēlu veiksmi, Vil. Lai tev drošs ceļš un viss būtu labi! Patīkamu shabbos.

Nākamajā mirklī, kad Vils iztēlojās Rebi pieceļamies no krēsla un virzāmies uz durvju pusi, kaut kas notika. Telpā bija ienācis vai, pēc skaņas spriežot, iebrāzies vēl kāds cilvēks. Likās, ka viņš kaut ko rāda Rebem, un viņi klusi sarunājās. Jaunā balss bija diezgan spalga un čukstēja skaļi. Tomēr raizēm nebija pamata; Vils tik un tā spēja noteikt tikai to, ka viņi nesarunājas angliski. Tā izklausījās pēc vācu valodas ar daudzām it kā norītām š un h skaņām. Jidišs.

Saruna beidzās; Rebe bija aizgājis. Rudbārdis Moše Menahems pameta savu sarga posteni Viļam sānos un nostājās gūsteknim pretī. Acis nolaidis, viņš pasniedza Viļam Simona Šmuela mājā atstāto somu.

Atvainojos par… nu, to tur, viņš nomurmulēja.

Vils paņēma somu un pamanīja, ka iekšā ielikta arī viņa piezīmju grāmatiņa. Viņš atrada ari telefonu un plaukstdatoru, kas bija atstāts neskarts. Vils izvilka maku, gribēdams noskaidrot, kurš čeks vai kvīts viņu nodeva. Maks bija pilns ar anonīmiem taksometru čekiem. Viņš atvēra visus nodalījumus, kas bija paredzēti kredītkartēm, bet netika izmantoti. Vienā bija parasts pastmarku komplekts, otrā kāda sen aizmirsta intervējamā cilvēka vizītkarte. Trešajā bija neliels fotoattēls. Beta.

Vils rūgti pasmaidīja; viņu bija nodevusi sieva. Protams, nolaupītāji viņu pazina. Viņa bija iedevusi Viļam šo uzņēmumu apmēram sešas nedēļas pēc pirmās tikšanās; bija vasara, un abi visu pēcpusdienu pavadīja, braucot ar laivu pa Sāga ostu. Ejot garām automātiskās fotografēšanās kabīnei, Beta nespēja atturēties no kārdinājuma un turpat arī nofotografējās.

Vils apgrieza attēlu otrādi, un tur jau tas bija veltījums, kas izgaisināja pēdējās šaubas. Es mīlu tevi, Vil Monro!

Vils pacēla acis, kurās bija sariesušās asaras. Viņam pretī lūkojās jauna seja vīrs, kurš pirms brīža bija sarunājies ar Rebi. Vaibsti bija mīksti un noapaļoti, vaigi atsauca atmiņā burunduku, un to visu ieskāva piķa melna bārda. Viņš bija tukls, virs apaļā rumpja bija novietojusies apaļa galva. Vils lēsa, ka viņam varētu būt aptuveni divdesmit gadu.

-   Nāciet, es jūs izvedīšu laukā.

Piecēlies kājās, Vils beidzot ieraudzīja krēslu, uz kura nopratināšanas laikā bija sēdējis Rebe. Tas bija pavisam parasts krēsls, nevis tronis. Tam blakus atradās neliels galdiņš, kādus parasti izmanto lektori piezīmju un ūdens glāzes turēšanai. Ieraudzījis, kas uz tā nolikts, Vils satrūkās.

Tas bija jaunākais The New York Times izdevums, ļoti rūpīgi salocīts tā, lai atklātu Vila rakstu par Pīta Bekstera dzīvi un nāvi. Lūk, ko apaļsejainais jauneklis bija parādījis Rebem; lūk, par ko viņi strīdējās. Vils sprieda, ka jaunākais vīrietis centies iegalvot Rebem: "Šis vīrs strādā lielā avīzē. Viņš nemūžam neklusēs. Mums jāpatur viņš šeit, kur viņš nevarēs neko lieku izpļāpāt."

Viņi jau bija izgājuši ārā. Vils turēja tīro, balto kreklu, ko viņam bija iedevuši hasīdi, bet vēl nebija uzvilcis to mugurā, jo nevēlējās atkailināties savu spīdzinātāju klātbūtnē. Viņš jau bija pietiekami pazemots.

Abi nostājās uz ielas pie shul. Cilvēki gāja iekšā un nāca ārā. Vils ielūkojās pulkstenī divdesmit minūtes pāri desmitiem. Viņš jutās tā, it kā būtu jau trīs naktī.

-    Es varu tikai vēlreiz atvainoties par notikušo.

Kā nu ne, Vils nodomāja. Pataupi savas atvainošanās tiesnesim, jo es iesūdzēšu visas jūsu hasīdiskās pakaļas par aizturēšanu pret manu gribu, uzbrukumu, piekaušanu un vēl šo to.

-   Vai zināt, labāk par atvainošanos man noderētu paskaidrojums.

-   To es nevaru sniegt, toties varu piedāvāt padomu. Jauneklis pameta skatienu apkārt, it kā pārliecinādamies, ka viņu neviens nenovēro. Mani sauc Josifs Jichoks. Mans uzdevums ir nest Rebes vārdu pasaulē. Klausieties, es zinu, ko jūs darāt, un varu kaut ko ieteikt. Viņš pieklusināja balsi līdz sazvērnieciskiem čukstiem. Ja gribat uzzināt, kas notiek, padomājiet par savu darbu.

-    Es nesaprotu.

-   Gan sapratīsiet. Bet jums jāpievērš uzmanība darbam. Ejiet prom.

Josifs Jichoks šķita nervozs.

-   Atcerieties manus vārdus. Ieskatieties savā darbā.

20. nodaļa

Piektdiena, plkst. 23.35, Bruklina

Toms pacēla klausuli jau pēc pirmā zvana. Vils, kurš bija maldījies pa Kraunhaitas ielām metro meklējumos, saņēma padomu apturēt taksometru un doties uz drauga dzīvokli.

Tagad viņš gulēja uz drauga dīvāna un bija tik ļoti pārguris, ka kuru katru brīdi varētu zaudēt samaņu. Vila ķermeni sedza tikai trīs biezi dvieļi. Tiklīdz viņš ienāca pa durvīm, Toms bija iegrūdis viņu karstā dušā, apņēmies neļaut draugam saaukstēties, saķert drudzi vai pat plaušu karsoni. Vils zināja, ka nav laika slimot.

Vils ļoti centās pastāstīt Tomam, kas noticis, bet tas lielākodes bija pārāk dīvaini, lai draugs to spētu saprast. Turklāt Vils runāja kā cilvēks, kas nupat pamodies un mēģina atcerēties sapni; nemitīgi parādījās jaunas informācijas kripatas, jauni tēli, jauni apraksti un frāzes. Bija tik maz normālu detaļu, kas Tomam būtu saprotamas, un pēc kāda laika viņš padevās un vairs nemēģināja kaut ko izprast. Bārdaini vīri, slīkšana, pie sienas pielikta pavēle sievietēm apsegt elkoņus, neredzams pratinātājs, vadonis, ko pielūdz kā mesiju, likums, kas liedz cilvēkiem divdesmit četras stundas nēsāt atslēgas. Viņš pat apdomāja iespēju, ka Vils devies nevis uz Kraunhaitu, bet gan Istvilidžu pēc īpaši spēcīgām narkotikām, metoties vienā no visu laiku sirreālākajiem halucināciju piedzīvojumiem.

Visgrūtāk bija pretodes kārdinājumam un norīt frāzi: "Es taču teicu!" Tieši no šāda iznākuma Toms bija baidījies Vils, nesagatavojies un no bailēm zaudējis prātu, bija meties uz Kraunhaitu tieši rokās saviem ienaidniekiem.

Vils ne tikai uzskatīja, ka Toms spēs uztvert viņa skaidrojumu par dažām pēdējām mulsinošajām stundām, bet arī vēlējās palīdzību to atšifrēšanā. Kas tā par atsaukšanos uz viņa darbu? Par kādu seno stāstu Rebe runāja, par kādām glābjamām dzīvībām un četrām atlikušām dienām?

-   Vil, Toms ieminējās, kad draugs bija runājis gandrīz piecpadsmit minūtes. Vil! Viņš gribēja pārtraukt Vila runas plūdus, tomēr tas neizdevās. Beigās Toms bija spiests pārkāpt savu dzelžaino likumu un pacelt balsi. Vil!

Draugs apklusa.

-   Vil, tas ir pārāk nopietni, lai mēs turpinātu bakstīties tumsā kā divi iesācēji. Tagad mums nepieciešama pieredzējušu cilvēku palīdzība.

-    Piemēram, policija?

-   Mums vajadzētu to apdomāt.

-   Ak, protams, es esmu par to domājis. Es par to domāju, kad mana galva bija iebāzta ledū. Bet es neuzdrošinos riskēt. Es redzēju šos ļaudis, Tom. Šovakar viņi bija gatavi mani nogalināt tikai tāpēc, ka nojauta kaut ko nelāgu. Tāpēc, ka man nebija noklausīšanās ierīces un ir priekšāda. Vai kaut kādas tamlīdzīgas muļķības. Viņi grasījās mani noslīcināt. Vadonis sniedza man pilnu teoloģisko skaidrojumu par kaut kādu Pekinas Nif-Nifu vai ko tādu. Tas būtībā nozīmē, ka drīkst atņemt dzīvību, ja tādējādi glāb dzīvības citiem un šovakar viņi grasījās atņemt dzīvību man. Un varbūt arī Betai. Tāpēc jā, es esmu par to domājis, bet risks ir pārāk liels. Viņi to teica jau no paša sākuma ja dosimies uz policiju, Beta nebūs drošībā. Un tagad, kad esmu viņus redzējis vai neredzējis -, es domāju, ka viņi to saka nopietni. Tie ir skarbi ļaudis. Viņi nejoko.

-    Labi, tad mums vajag citādu palīdzību.

-    Piemēram?

-   Piemēram, ebrejus.

-Ko?

-   Mums jāaprunājas ar kādu ebreju, kurš varēs izskaidrot, ko tu redzēji un dzirdēji. Mēs neko nezinām. Mūsu rīcībā ir tikai tas, ko tu noklausījies, un internetā atrodamais. Ar to nepietiek.

Vils redzēja loģiku drauga teiktajā. Tā bija patiesība. Viņš bija centies ar bravūru tikt cauri mūrim tipiskā angļu stilā. To pasniedza vislabākajās privātskolās prasmi ar nopietnu seju runāt muļķības. Māku izdzīvot, paļaujoties uz iedzimtu asprātību un šarmu. Nekad nekļūt par kaut ko tik garlaicīgu kā zinošs eksperts; jābūt apdāvinātam amatierim. Tieši to viņš bija darījis, iesoļojot Kraunhaitā savās sasodītajās audekla biksēs, ar savu sasodīto piezīmju bloknotu. It kā viss tūlīt grasītos iekrist viņa apburošajās angļa rokās. Bija jāmeklē palīdzība.

-    Kurš tas varētu būt?

-   Varbūt Džoels?

-    Džoels Kaufmans? Tas bija Vila studiju biedrs žurnālistikas programmā Kolumbijas universitātē, kurš pašlaik strādāja Neivsiveck sporta sadaļā. Viņš ir ebrejs, bet tikai vārda pēc. Par savu tautu viņš zina tikpat, cik es.

-   Itans Grīnbergs?

-   Viņš ir Honkongā. Gatavo rakstus Journal.

-   Nožēlojami. Mēs taču dzīvojam Ņujorkā. Mūsu paziņu lokā jābūt ebrejiem!

-    Patiesībā es pazīstu daudz ebreju, Vils paziņoja, piepeši iedomājies par Švarcu un Vudšteinu no sava nodalījuma darbā, un tas savukārt viņam atgādināja, ka viņš visu dienu nav sazinājies ar biroju. Viņš bija ignorējis Hārdena vēstuli. Kaut kas bija jādara, viņš nedrīkstēja gluži vienkārši pazust. Tomēr bija pārāk daudz citu problēmu; Vils atbīdīja šo domu malā, iestāstīdams sev, ka tiks ar to galā, kad aizies no Toma dzīvokļa.

-   Diemžēl es nevaru izpļāpāt šādu informāciju kuram katram. Tas ir pārāk liels risks. Mums jāatrod kāds, kurš ir ne tikai ebrejs, bet arī pietiekami gudrs, lai kaut ko par tiem zinātu, lai saprastu viņu pasauli, Vils ar mājienu norādīja uz ekrānu, kurā vēl joprojām mirgoja Austrumu bulvāra karte. Un kuram mēs varētu uzticēties. Nespēju iedomāties nevienu, kurš atbilstu visiem kritērijiem.

-    Es varu, Toms sacīja, bet viņa sejā neparādījās prieks.

-   Kurš tas ir?

-    Tīsija.

-   Tu taču nerunā nopietni. Tīsija? Lai viņa palīdzētu Betai?

Kurš vēl varētu to izdarīt, Vil? Kurš?

Vils atkrita uz dīvāna, sakodis zobus, un muskuļi vaigu iekšpusē ritmiski saspringa un atlaidās, it kā pulsētu strāvas ietekmē. Tomam atkal bija taisnība. Tīsija atbilda visiem kritērijiem. Viņa bija ebrejiete, gudra sieviete, kura nemūžam neizpaustu noslēpumu. Bet kā lai viņš to izdara? Abi nesarunājās jau četrus gadus.

Gandrīz deviņus mēnešus no studiju sākuma Kolumbijas universitātē līdz kādai Atceres dienas nedēļas nogalei viņi bija nešķirami. Tīsija studēja tēlotājmākslu, un Viļam viņa iepatikās, pirms abi vispār pārmija kādu vārdu. Viņš nespēja melot; tā bija iekāre. Tīsija bija vienīgā sieviete visā universitātes teritorijā, kuru visi pamanīja sākot ar dimanta pīrsingu degunā, beidzot ar riņķi nabā, sākot ar plakano, vienmēr skatieniem atklāto vēderu, beidzot ar zilo toni, kas vizēja viņas matos. Vairums sieviešu pēc sešpadsmit gadu vecuma sasniegšanas vairs nespēj ieturēt tādu stilu, bet Tīsijai pietika dabiska skaistuma, lai to darītu.

Viņi sāka tikties tūlīt pat, noslēdzoties no pārējās pasaules Vila šaurajā dzīvoklītī uz Simt trīspadsmitās un Amsterdamas ielas stūra. Viņi nodarbojās ar seksu gaišā dienas laikā, ēda ķīniešu ēdienu, skatījās filmas un atkal nodarbojās ar seksu, līdz pienāca rīts.

Ārējais izskats bija maldinošs. Cilvēki redzēja zilos matus un nabas riņķi, tāpēc nolēma, ka Tīsija ir mežonīga un brīva, viena no tām filmu meitenēm, kas uzlec uz jumta, lai dejotu mēness gaismā, vai dodas spontānā braucienā uz piekrasti ar nolūku paskatīties uz zvejas laivām. Par spīti pīrsingiem un saplēstajiem džinsiem, Tīsija nepavisam nebija tāda. Zem neohipiju aksesuāriem Vils drīz vien ieraudzīja smalku, analītisku prātu, kas spēja kļūt biedējošs savās prasībās pēc precizitātes. Sarunas ar Tīsiju līdzinājās vairākām trenažieru zālē pavadītām stundām; viņa nekad neļāva Viļam uzvarēt.

Likās, ka viņa ir lasījusi visu te citējot Turgeņeva sižetu līnijas, te pieminot luterānisma galvenās doktrīnas un uzsūkusi ikvienu sīkumu. Vienīgā plaisa viņas bruņās, lai cik dīvaini tas šķistu, bija popkultūra. Nesenākos notikumus viņa zināja, bet pilnīgi apjuka, tiklīdz Vils mēģināja dalīties bērnības atmiņās.

Viļam tas šķita piemīlīgi, turklāt bija patīkami zināt, ka šim datoram, ar ko viņš bija kopā, ir ari kāds defekts. Viņš secināja, ka abas šis īpašības ir saistītas; kad pārējie bērni skatījās bezjēdzīgu televīziju un klausījās salkanu popmūziku, Tīsija lasīja, lasīja, lasīja.

Tie visi bija tikai minējumi. Par savu bērnību Tīsija runāja ļoti izvairīgi. Pat viņas vārds bija noslēpums; viņa teica, ka tā ir bērnībā pielipusi iesauka, kuras izcelsme jau sen aizmirsta. Vils nesatika viņas vecākus vai kādu citu ģimenes locekli; tas neesot iespējams. Tīsijas dzīve bija agresīvi antireliģioza viņa vienmēr uzsvērti pasūtīja tīģergarneles un cūkgaļu -, bet Tīsijas ģimene, pēc viņas vārdiem spriežot, vēl joprojām ievērojot tradīcijas un nepieņemtu meitas draugu, kurš nav ebrejs. "Bet mēs taču negrasāmies precēties!" Vils parasti iebilda. "Viņiem tas neko nenozīmē," skanēja atbilde. "Pietiek jau ar teorētisku iespēju, ka reiz tas notiks, ka mēs vispār esam kopā. Viņiem."

Vils un Tīsija izmala cauri visus argumentus. Viņš apsūdzēja viņas nekad neredzētos vecākus un viņš ne reizi neieraudzīja tos pat fotogrāfijās rasismā, paziņodams, ka šie aizspriedumi ir tikpat nepatīkami kā antisemīti, kas aizliedz meitai tikties ar ebreju. Tad Tīsija veda viņu ekskursijā pa ilgo un asiņaino ebreju vēstures ceļu. Viņa stāstīja, kā ebreji tikuši mocīti visos kontinentos un gadsimtos, ar nagiem turoties pie savas dzīvības un radītās civilizācijas. Viņas vecāki un tiem līdzīgi domājošie uzskatīja, ka ebreju kultūra nespēs izdzīvot, ja laulību un asimilācijas ceļā pakāpeniski iekļausies pārējā sabiedrībā kā zilas matu krāsas pile skaidrā okeānā. "Tie tātad ir tavu vecāku uzskati," Vils mēdza atcirst. "Un tu pati? Kam tici tu?"

Viņas atbilde nekad nebija pietiekami skaidra, vismaz ne Viļam. Strīdi kļuva pārāk nogurdinoši. Sākumā aizliegtā augļa garša šķita vilinoša, padarot viņus abus par sazvērniekiem Manhetenas ziemā, bet pavasarī tā bija zaudējusi pievilcību. Viļam nepatika sajūta, ka abu likteni vada kāds milzīgs, ārējs spēks pieci tūkstoši vēstures gadu, par kuriem viņš zināja tik maz un ko nespēja ietekmēt. Saticis Betu, viņš jau zināja, ka ar Tīsiju nav nākotnes.

Beigas bija ļoti sliktas. Viņš uzvedās kā gļēvulis un sāka satikties ar Betu, lai gan attiecības ar Tīsiju vēl nebija gluži galā; viņa atrada jaunās draudzenes digitālo fotoattēlu Vila datorā. Tas jau bija pietiekami slikti, bet Tīsiju saniknoja tas apstāklis, ka ebreju jautājums, kā viņi bija pasākuši to dēvēt, bijis tik izšķirošs. Viņa dusmojās uz Viļu, jo viņš ļāva tam kļūt par traucēkli, jo atraidīja Tīsiju "īpašības dēļ; īpašības, ko es nevaru mainīt", tomēr Viļu nepameta sajūta, ka šīs dusmas nav vērstas tikai pret viņu vien. Viņš redzēja, ka Tīsija niknojas uz savu mantojumu, savu kultūru, ko bija gandrīz pilnīgi pametusi aiz muguras, bet tā šķīra viņu no mīļotā vīrieša. Abu pēdējā saruna izvērtās kliegšanas sacensībā. Pēdējo reizi viņš Tīsiju redzēja asarām noplūdušu seju. Bija reizes, kad Vils prātoja, kurš uzvarējis stingrie vecāki vai zilos toņos iekrāsotā mākslas un piedzīvojumu pasaule, kas tik ļoti sajūsmināja meiteni, kurā viņš bija iemīlējies.

Tagad Toms ierosināja sazināties ar Tīsiju. Bija gandrīz pusnakts. Vils zināja mobilā telefona numuru, bet ko lai viņš saka? Kā lai paskaidro, ka zvana tikai tāpēc, ka viņam kaut ko vajag, turklāt tās sievietes dēļ, kura Tīsijai atņēmusi draugu? Kā lai to izdara? Un kāpēc lai Tīsija nenomestu klausuli, apzvērot nekad vairs ar viņu nesarunāties?

Tomēr viņš bija nonācis izmisumā, un Tomam bija taisnība. Tīsija visvairāk atbilda viņiem nepieciešamā eksperta lomai. Nāksies to izdarīt. Nāksies atmest visas savas izjūtas, arī gļēvulību, un piezvanīt. Tūlīt pat.

Viņš brīdi mēroja soļiem istabu, mēģinādams izdomāt frāzi, ar ko sākt. Tāpat notika darbā tiklīdz bija gatavs pirmais teikums, radās ari drosme mesties rakstā iekšā, cerot, ka instinkts parūpēsies par visu pārējo. Lai palielinātu iespējas uzvarēt vai vismaz nepieļautu tūlītēju neveiksmi, viņš izspēlēja lētu triku.

Vils sprieda, ka, gluži tāpat kā Tīsijas numurs joprojām bija saglabāts viņa telefonā, pastāvēja iespēja, ka viņējais savukārt vēl redzams Tīsijas telefonā. Vils iztēlojās, kā uz ekrāna parādās viņa vārds, tāpēc piezvanīja no Toma telefona, zinādams, ka šis numurs nebūs pazīstams. Tā bija slēpņa taktika.

Hallo, vai Tīsija? Te Vils. Fonā skanēja skaļš troksnis. Klubs? Viesības?

-   Sveiks.

-   Vils Monro.

-   Nevienu citu Viļu es nepazīstu, Vil. Ne pirms tevis, ne pēc. Kā sviežas?

Vils atzinīgi vērtēja Tīsijas reakciju; ņemot vērā, ka viņai nebija laika sagatavoties, tā nemaz nebija slikta. Un ļoti tipiska viņai smalks, tik tikko pamanāms asums, atsaukšanās uz pagātni, strauji veidoti teikumi. Vienīgais, kas viņu nodeva, bija šis "kā sviežas?". Tā nebija viņas frāze, tās vieglums šķita pārāk mākslots. Šajos vārdos Vils dzirdēja, cik saspringta patiesībā ir Tīsija, runājot ar reiz mīlētu vīrieti, kurš viņu atraidījis.

-    Man ar tevi jāsatiekas. Tiklīdz vari. Tu zini, ka es tevi netraucētu, ja iemesls nebūtu ārkārtīgi svarīgs. Un tas ir svarīgs. Varbūt pat dzīvības un nāves jautājums. Viņš krampjaini norija siekalas un zināja, ka Tīsija to dzird.

-   Vai kaut kas noticis ar tavu māti? Vai viņa ir vesela?

-Ar Betu. Es zinu… Viņš nevarēja pabeigt šo teikumu, nezinādams, kas sekos. Man tevi jāsatiek tūlīt pat.

Tīsija vairs neko nejautāja, tikai nosauca adresi. Nevis mājas, bet gan darba. Tas bija mākslinieku studiju komplekss Celsijā. Viņa teica, ka tas esot tuvāk, bet Viļam bija aizdomas, ka īstais iemesls ir cits. Varbūt viņa bija kopā ar kādu citu, varbūt kaunējās par to, ka vēl ir viena, vai ari nespēja izturēt domu, ka Vils būs viņas dzīvoklī.

Mākslinieku studija. Pat šajā informācijas kripatā slēpās vesels stāsts. Tas nozīmēja, ka Tīsija izpildījusi savu solījumu. Viņa sapņoja, ka varētu kļūt par mākslinieci, viņi par to runāja ilgajās, gultā pavadītajās pēcpusdienās. Bet Vils un pat Tīsija pati toreiz nebija pārliecināta, ka viņai pietiks drosmes to izdarīt. Viņš priecājās, ka tas tomēr noticis. Vairāk nekā priecājās. Viņš bija lepns.

Nebija pagājusi vēl ne stunda, kad Vils jau izkāpa no vecmodīga kravas lifta, kam pat bija akordeonam līdzīgs metāla režģis. Tā droši vien bija nevis tehnoloģiska nepieciešamība, bet gan bohēmiska kaprīze mākslinieku kolonija pārveidotā fabrikā. Viņš nokļuva ceturtajā stāvā, kas bija tumšs un kluss. Vīdēja tik tikko samanāms skulptorei paredzēts stūris, pilns ar sieviešu vēdera attēlojumiem. Viņš pagāja garām nišai, kas izskatījās pēc metāla darbnīcas, bet patiesībā kalpoja par studiju vīram, kas radīja neona instalācijas. Beidzot parādījās vienkārša papīra lapa ar uzrakstu "Tīsija". Uzvārda nebija. Gudri darīts, Vils nodomāja, viegli pieklauvēdams pie durvīm, lai paziņotu par savu ierašanos. Vils gluži instinktīvi bija nolēmis, ka vīrišķīga, angliska pieklājība kalpos viņa aizsardzībai pret viņas sievišķīgo, pavisam amerikānisko niknumu.

Viņam tika dotas tikai dažas sekundes, lai visu aplūkotu. Sienas bija nosegtas ar gleznām, vēl trīs atradās uz molbertiem, citas bija ievīstītas burbuļplēves iepakojumā un atslietas pret sienu. Viņš ieraudzīja vienkāršu, apskrambātu galdu, nokrautu ar visādiem sīkumiem. Uz letes, kas stiepās gar visu tālāko sienu, bija salikti mākslinieku materiāli pudeles ar spirtu, eļļas krāsas salocītās metāla tūbiņās, līme, naži, sarūsējuši skrāpji, auklas un pavisam neizskaidrojami pavārgrāmata ar izplēstām lapām.

Istabas tālākajā galā atradās apdilis, sarkans samta dīvāns, uz kura sēdēja Tīsija. Viņa bija sīkāka, nekā Viļam saglabājies atmiņā, bet pārējais šķita palicis pa vecam viņa vēl joprojām bija sieviete, kas piesaista skatienu. Viņas mati, reiz apgriezti īsi panku stilā, tagad izauguši līdz pleciem. Tie bija atguvuši savu dabiski brūno krāsu, bet viņai raksturīgā zilā šķipsna vēl joprojām bija redzama. Aplūkodams Tīsijas plāno senatnīga izskata kreklu, apspīlētos un ceļgalos saplēstos džinsus, Vils redzēja augumu, kas reiz bija licis ļodzīties viņa ceļgaliem. Pustumsā viņš pamanīja metāla spīdumu. Nabas riņķis vēl bija savā vietā.

Tieši par šo mirkli viņš bija mocījies šaubās. Vai apskaut Tīsiju, noskūpstīt viņu uz vaiga, paspiest roku vai nedarīt neko? Tomēr viņa pati pieņēma šo lēmumu, pieceldamās kājās un atvērdama savas skavas, it kā sagaidītu mājās pazudušo dēlu. Viņš iemetās apskāvienā un mēģināja turēt rokas un plaukstas tā, lai tas būtu tēvišķīgs.

Kas noticis, Vil?

Viņš visu izstāstīja, cik sakarīgi un īsi vien spēja par saņemto vēstuli, pēdām, kas veda uz Kraunhaitu, ciemošanos tajā, nopratināšanu, gremdēšanu ūdenī.

-   Tu taču joko, Tīsija sacīja, kad viņš pieminēja šo pēdējo detaļu, un savilka seju smīnā, kas liecināja par neticību, nervu spriedzi, ļaunu prieku vai arī nedaudz no visiem trim. Šis pussmaids pazuda, kad viņa ieraudzīja Vila reakciju. Bija skaidrs, ka viņš runā pavisam nopietni. Vil, es jūtu tev līdzi, patiešām. Un man ļoti žēl Betas ģimenes. Beta. Viņš nekad nebija dzirdējis Tīsiju izrunājam šo vārdu. Bet ko tev vajag no manis?

-    Man jāzina tas, ko zini tu. Tev man jāpaskaidro, ko es dzirdēju. Jātulko.

Tīsija atbildēja ar sīku, dziestošu smaidu, kas padarīja viņu vecāku. Tobrīd Vils saprata, ka novecošana neaprobežojas tikai ar grumbām un ādas tvirtuma zaudēšanu, kaut gan arī tam bija sava nozīme. Patiesībā aizgājušie gadi visskaidrāk atklājās šādās sejas izteiksmēs. Tīsijas vaibstos piepeši atainojās laiks un zināšanas.

-    Labi. Pastāsti man visu, kas notika, visos sīkumos, ko atceries. Katru ielu, pa kuru gāji, katru cilvēku, ko satiki, katru viņu teikto vārdu. Es uzvārīšu kafiju.

Vils atkrita pītajā krēslā, ko Tīsija bija piestūmusi viņam klāt. Viņš pirmo reizi sešpadsmit stundu laikā ļāva muskuļiem atslābt. Kāds atvieglojums Tīsija bija viņa pusē. Viņa sirds pielija ar izjūtām, kas nebija pazīstamas kopā pavadītajā laikā; Tīsija par viņu parūpēsies.

Drīz vien Vils saprata, ka Tīsija ir prasmīga iztaujātāja, pacietīga, bet precīza, pieprasīdama, lai viņš skaidri apraksta katru sīkumu, un atkārtodama katru epizodi, lai pārliecinātos, ka viņš neko nav izlaidis. Viņa ari norādīja uz nesakritībām savā vecajā, analītiskajā stilā. "Pagaidi, tu teici, ka istabā biji tikai tu un vēl divi citi. Kas ir šis jaunais personāžs? Ko tieši viņš teica? Vai tas bija apgalvojums vai pieļāvums?"

Tāda precizitāte Viļu nogurdināja. Gribēdams nedaudz atpūsties, viņš ļāva skatienam pievērsties Tīsijas darbiem, kas bija izmētāti pa visu telpu. Tie bija lieli audekli, apgleznoti klasiskā amerikānisma stilā naturālistiski dzeltenā taksometra vai senlaicīga restorāna attēlojumi. Lai gan viņš apbrīnoja to izpildījumu, tomēr prātā ienāca doma, ka Tīsija izvēlējusies nepareizo jomu. Šīs sievietes prāts bija pārāk skaidrs, pārāk taisns un loģisks, lai viņa spētu būt māksliniece. Ar tādām smadzenēm viņai vajadzētu kļūt par zinātnieci, juristi vai vismaz policisti. Tomēr Vils rīkojās gudri un neko neteica.

Ticis līdz stāstījuma beigām, viņš atskārta, ka Tīsija vēl neko nav paskaidrojusi. Kad viņa atvēra muti, tad vienmēr tikai gribēja kaut ko precizēt vai uzdot papildu jautājumu. Šobrīd viņš nezināja ne kripatu vairāk kā brīdī, kad pameta Kraunhaitu. Viļu pārņēma nepacietība, tomēr viņš neuzdrošinājās to paust skaļi; nedrīkstēja zaudēt Tīsijas labvēlību. Turklāt viņš bija tik ļoti noguris, ka tik tikko turējās pie samaņas un pat sāka šļupstēt.

Viņš pamodās, elkonim noslīdot no krēsla paroceņa. Garša mutē liecināja, ka viņš ieslidzis neilgā, toties dziļā miegā. Viņš bija sapņojis par lūgšanām un dejām, kur Beta kā cilts karaliene bija centrā un ap viņu dejoja vīrieši baltos kreklos un melnos uzvalkos.

Vils palūkojās pulkstenī, kas rādīja pustrīs naktī. Tātad tas nebija murgs, tikai biedējoši gara diena un nakts, kas šķita nebeidzama. Viss bija sācies pirms astoņpadsmit stundām, kad viņš ieslēdza plaukstdatoru. Un tagad viņš pusaizmidzis gulēja Tīsijas klūgu krēslā, bet nekas vēl nebija beidzies.

-    Ei, tu esi atgriezies, Tīsija paziņoja, paceldama skatienu no skiču bloka, ko turēja klēpī. Viņas piere bija saraukta grumbās; Vils atcerējās, ka tas nozīmē saspringtu domāšanu. Mūsu rīcībā ir šādi fakti. Pirmkārt, viņi apgalvo, ka Beta ir drošībā, ja vien tu liksies mierā. Otrkārt, viņi atzīst, ka viņa neko sliktu nav izdarījusi, varbūt pat vispār neko, bet viņi nedrīkst laist Betu vaļā. Viņi saprot, ka šobrīd tas šķiet mulsinoši, tomēr apsola, ka viss noskaidrosies. Tev sūtītās vēstules mums pavēsta, ka viņi negrib naudu. Viņi tikai vēlas, lai tu viņiem netuvojies. Tas ari viss.

Tas kopā veido ļoti, ļoti dīvainu nolaupīšanu. It kā viņi gribētu aizņemties Betu uz nenoteiktu laiku kāda nenoteikta iemesla dēļ un gaida, ka tu ar to samierināsies. Mums jānoskaidro, kāpēc. Viļam šis mums likās mierinošs, kaut gan pārējais un arī atziņa, ka Tīsija nav to nekavējoties atšifrējusi tāds nebija itin nemaz.

-   Kas mums zināms par motīvu? Kaut ko mums pavēsta fakts, ka viņi baidījās no federālajiem aģentiem. Labvēlīgākais izskaidrojums tam ir bailes nolaupīšanas dēļ. Sliktāks skatījums viņi baidījās kāda cita iemesla dēļ, un tas nozīmē, ka viņi ir iesaistīti citā noziegumā un jau sen satraucas par varas iestādēm. Apmēram tā, kā tās dīvainās sektas, kas gaida, kad federāli atnāks un atņems viņiem ieročus.

Vils atcerējās Montānu, Pītu Beksteru un tā biedrus. Jēzus, tas taču notika tikai pirms dažām dienām, bet šķita, ka pagājusi mūžība.

-   Tad viņi noraida šo iespējamību diezgan racionālu iemeslu dēļ. Par noklausīšanās ierīcēm es neko nezinu, bet domāju, ka viņiem taisnība par aģendem ebrejiem. Federāļi rīkotos deši tā. Tomēr atklājums, ka tu neesi federālais aģents, viņus nenomierina. Tieši pretēji. Izslēguši šo iespējamību, viņi ķeras pie smagās artilērijas un gandrīz tevi noslīcina. Arī tas ir saprotams viņi neuzdrošinātos tev kaut ko nodarīt, ja domātu, ka esi varas iestāžu pārstāvis. Tā kā tu tāds neesi, viņiem atbrīvojās rokas. Tomēr galvenais jautājums ir kāpēc? Kas, viņu pašu vārdiem runājot, varētu būt "daudz sliktāk"? Naidīga hasīdu komūna? Konkurējošs nolaupītāju kartelis?

Vils pamanīja nerātnu dzirksti Tīsijas acīs, it kā viņu vēl uzjautrinātu doma par noziedzīgiem hasīdiem. Viļu tas aizkaitināja, turklāt viņa vēl nebija pateikusi neko tādu, kas jau nebūtu zināms.

-   Kā ar visiem tiem vārdiem ebreju valodā, ko es dzirdēju, ko tas viss nozīmē? Viņš pūlējās aizvest Tīsiju atpakaļ uz īstā ceļa.

-    Tas, ko tu dzirdēji kā "Pekinas Nif-Nifu", patiesībā ir pikuach nefesh. Dvēseles sargāšana. Parasti šis jēdziens tiek izmantos labvēlīgi, lai piedotu dažādus reliģijas likumu pārkāpumus, kas veikti ar labiem nodomiem. Izraēlieši parasti piesauc pikuach nefesh, lai paskaidrotu, kāpēc neatliekamās palīdzības mašīnām ļauts braukāt sabata laikā. Bet, pieminot to vienā teikumā ar rodef, viņi acīm redzami tev draudēja, dodot mājienu, ka ebreju likums viņiem ļauj nogalināt tevi. Vai Betu.

Vils sarāvās.

-   Savukārt "kaut kāds tur Shabbos" ir īsts. Tu dzirdēji Shabbos Shuva, grēku nožēlošanas sabatu, kas ir visnozīmīgākais visā gadā. Sagadīšanās pēc tas ir šodien. Šis sabats ir starp Rosh

Hashana jeb Jauno gadu un Yom Kippur, grēku izpirkšanu. Šobrīd ir Desmit Nožēlas dienu vidus. Ļoti svarīgs brīdis ebrejiem. It īpaši tiem, kas ir ārkārtīgi ortodoksāli. Bet ko tavs pratinātājs gribēja teikt ar frāzi "mums palikušas tikai četras dienas"? Taisnība, pēc desmit dienām sāksies Yom Kippur, bet, spriežot pēc tevis teiktā, viņš to uztvēris kā kaut kādu termiņu. Nevar būt, ka domātas četras grēku nožēlai atlikušas dienas, kaut gan viņi tā droši vien uzskata. Tam jābūt saistītam ar to grandiozo apstākli, ko viņš pieminēja. "Viss svārstās uz bezdibeņa malas. Nav iespējamas vēl augstākas likmes. Sens stāsts."

-    Un attiecībā uz to visu mums nav nekādu pavedienu, vai ne?

Tīsija bija noliekusi galvu un lūkojās savā skiču blokā. Vils redzēja, ka viņa izmisīgi cenšas ieraudzīt kaut ko tādu, kas izskaidrotu noslēpumaino situāciju. Viņa bija savākusi visus faktus, sastādījusi saprātīgu jautājumu komplektu. Bet tas arī bija viss tikai jautājumi.

-   Nē, viņa klusi atbildēja. Nav gan.

-    Un Rebe?

-   Ak jā. Par to tev jāpadomā īpaši rūpīgi. Vai viņš nosauca tev savu vārdu? Vai stādījās priekšā?

-   Es taču teicu, ka viņš man pat nerādījās.

-   Kāpēc tad tu esi tik ļoti pārliecināts, ka tas bija Rebe?

-   Tāpēc, ka sinagogā visi dziedāja, stampājās un gaidīja viņu. Tad mani aizveda prom. Tie rīkļurāvēji paziņoja, ka nevar ar mani runāt, līdz atnāks viņu skolotājs. Kad tas notika, viņi izpildīja visas tā pavēles. Viņš acīm redzami bija vadonis.

-    Kad tu vēl biji sinagogā un juti roku uz pleca, un kad balss teica: "Tev, mans draugs, viss tūlīt pat beigsies," vai kas nu tas bija, vai tā pad balss vēlāk tevi pratināja?

-   Jā, tā bija tā pati.

-Tātad, ja tas bija Rebe, kāpēc pūlis nepavērsās pret viņu? Ja tas būtu pats Rebe, visi noteikd skatītos tev pāri plecam un aurotu pretī cilvēkam, kurš ir pieliecies tev pie auss. Bet tas nenotika, vai ne?

-   Varbūt viņš slēpās no skatieniem, iespiedies tajā milzu pūlī.

-    Izbeidz, Vil. Tu taču pats teici, ka viņi šo vīru pielūdz kā mesiju. Viņam taču neļaus klīst apkārt un spiesties starp parastiem ļautiņiem. Sasprindzini atmiņu vai viņš teica, ka ir Rebe?

Vils nokaunējies saprata, ka viņa spīdzinātājs neko tādu nav sacījis. Ja par to padomāja…

-   Vai tu viņu uzrunāji Rebes vārdā?

Tīsija bija nolasījusi viņa domas. Sarunas laikā Vils bija uzskatījis, ka runā ar Rebi. Savā prātā viņš to uztvēra kā Rebi. Bet vai viņš izteica šo vārdu skaļi?

-   Tātad tu esi pārliecināta, ka vīrs, kurš šonakt mani gandrīz nogalināja, nav Rebe?

-   Es to zinu.

-   Kāpēc? Kas tev liek to apgalvot?

-    Es to zinu, Vil, jo Kraunhaitas Rebe nomira pirms diviem gadiem.

21. nodaļa

Sestdiena, plkst. 6.36, Manhetena

Viņi atradās svelmīgi karstā zemē uz platas gultas, ko klāja liels, balts tīkls. Tas bija numurs vecā koloniju laika viesnīcā. No ielas augšup nāca skaņas, mašīnu signāli un tirgotāju saucieni; kaut kur laiski zumēja moskīts. Bija pēcpusdiena, un viņš drudžaini mīlējās ar Betu, abu ķermeņiem laistoties sviedros…

Vila sirds spēji dauzījās, pamostoties no sapņa. Viņš palūkojās lejup un ieraudzīja, ka gulta ir šaura, turklāt tukša. Bet tā nebija īsta gulta. Viņš bija aizmidzis Tīsijas studijā uz sarkanā samta dīvāna. Izrādījās, ka viņai pašai ir salokāma gulta aiz aizslietņa studijas malā. Viņa bija atzinusies, ka dažreiz strādā pa naktīm.

Vils nekavējoties pasniedzās pēc plaukstdatora. Jaunu ziņu no nolaupītājiem nebija. Divas vēstules no Hārdena, vairākas vēstis no tēva ar lūgumiem sazināties un sūdzēšanos par izmisīgajām raizēm. Telefons atteicās ieslēgties; baterija droši vien iztukšojusies, kamēr viņš bijis pie Toma.

Vils uz pirkstgaliem piezagās pie Tīsijas darba virsmas un atvieglots ieraudzīja, ka viņai ir tādas pašas markas telefons. Kaut kur jābūt lādētājam. To meklēdams, viņš pamanīja skiču bloku, pagrieza to ar balto pusi uz augšu un atklāja, ka Tīsija nevis pierakstījusi faktus, bet gan veidojusi izsmalcinātu, šķietami nevērīgu zīmējumu. Tas bija ģeometrisks raksts, kurā apļus savienoja taisnas līnijas, atsaucot atmiņā molekulu diagrammas. Vai Tīsija bija arī pieredzējusi ķīmiķe? Tas Viļu nemaz nepārsteigtu.

Ebrejiskais zīmējums lika atcerēties nakts lielāko un mulsinošāko atklājumu. Rebe bija miris. Par spīti attēliem uz visām Kraunhaitas sienām, mājaslapām, kuras bija pilnas ar viņa seju, nemitīgajiem izteikumiem par viņu tagadnē, drudžaino līksmi, ko izraisīja pat tikai viņa krēsls par spīti tam visam Tīsija tomēr apgalvoja, ka hasīdu sektas dižais rabīns Rebe jau sen guļ zem zemes.

Viņš bija nomiris miegā pirms diviem gadiem, iegrūžot dziļās sērās visu savu komūnu un tūkstošiem sekotāju visā pasaulē. Pēdējos viņa dzīves gados bija radies uzskats, ka Rebe ir kaut kas vairāk par diženu vadoni.

-     Jūdaisms apgalvo, ka ik paaudzē ir kāds kandidāts uz mesijas lomu, Tīsija paskaidroja. Tas nenozīmē, ka viņš tiešām ir mesija. Bet, ja Dievs nolemtu, ka pienācis īstais laiks, ka jāsākas mesijas ērai, tad par to kļūs šis cilvēks, šis kandidāts. Viņš tiks atklāts pasaulei kā Moshiach.

-   Tātad viņi sāka domāt, ka Rebe ir šis kandidāts?

-    Tieši tā. Ar to tas sākās. Viņš bija tikai šīs paaudzes kandidāts. Bet tad viss pieņēmās spēkā. Ļaudis sāka runāt, ka tā ir nevis tāla, abstrakta iespējamība, bet ka mesijas laiks jau tuvojas, ka drīz tas būs klāt. Patiesību sakot, man šķiet, ka Rebe to atbalstīja. Viņš uzkurināja šo dedzību.

-    Iedomības dēļ?

-   Nezinu, vai tas bija īstais iemesls. Pārsvarā viņš bija apbrīnojami pieticīgs vīrs. Viņš dzīvoja pavisam vienkārši, aizņemdams dažas spartiski iekārtotas istabas Kraunhaitā. Pēc sievas nāves viņš visu laiku pavadīja savā kabinetā. Viņš tur gulēja, bet miegam veltīja dkai vienu vai divas stundas naktī; visu pārējo laiku viņš turēja ieslēgtu gaismu un nerimtīgi strādāja. Pārsvarā diktēja vēstules, sniegdams padomus cilvēkiem visā pasaulē. Tev jāsaprot, ka tā ir visaptveroša organizācija, kurā apgrozās miljardi. Viņiem ir savi centri gandrīz katrā pasaules pilsētā, pat vistālākajās vietās, kur ir pavisam maz ebreju katram gadījumam, ja nu tuvumā ir ebreju izcelsmes ceļotāji, kam varētu rasties vēlme ieturēt sabata mielastu. Ja viņš pateica kādam no saviem sūtņiem, ka pēc tā radusies vajadzība Grenlandē, sūtnis devās uz Grenlandi. Rebe bija kaut kas vidējs starp milzīgas, internacionālas korporācijas prezidentu un revolucionāras armijas komandieri. Tīsija pasmaidīja. Viņā apvienojās Bils Geitss ar Če Gevaru. Un viņam bija vairāk par deviņdesmit gadiem.

Vils atcerējās veco vīru ar zibošām acīm un sniegbalto bārdu. Viņš neizskatījās pēc revolucionāra.

-    Lai nu kā, pēc tam viņš nomira, un daudzi uzskatīja, ka ar to viss beidzies. Viņš taču nevarēja kļūt par mesiju pēc nāves, vai ne?

-    Laikam jau ne.

-    Un tomēr tā notika. Vissparīgākie no ticīgajiem sāka pavadīt dienas un naktis pie viņa kapa. Kad citi jautāja, ko viņi, pie velna, dara, viņi atbildēja, ka gaidot. Viņi vēlējās būt gatavi sagaidīt Rebi, kad tas augšāmcelsies no mirušajiem.

-   Vai tu droši zini, ka viņi nav kristieši?

-   Jā, tas tiešām ir dīvaini, vai ne? Patiesībā par to tagad norisinās kaismīgas debates. Ir daudz ebreju, kuri apgalvo, ka Kraunhaita praktiski atmetusi jūdaismu un sāk kļūt par citu ticību. Viņi to argumentē ar faktu, ka reiz kristietību bijusi tikai jūdaisma paveids, kas tic, ka mesija jau atnācis; šobrīd Kraunhaita rīkojas tāpat.

-    Atšķirība slēpjas tajā, ka viņi vēl joprojām gaida. Jāatceras gan, ka kristieši vēl gaida otro atnākšanu. Visi tikai gaida.

Vismaz šie noteikti. Viņi gaida, kad vadonis viņiem atklāsies, piecelsies no kapa un paziņos, ka viss būs labi.

-   Tu ņirgājies, vai ne?

-    Nedaudz. Paklau, no teoloģijas viedokļa viņiem varētu būt taisnība. Jūdaisms vēsta, ka mesijas laikmetā mirušie atdzīvosies. Un nekur nav rakstīts, ka mesija nevar būt viens no viņiem. No mirušajiem. Tātad viņi varbūt uzminējuši pareizi. Man tas tikai šķiet drusku nožēlojami. Viņi līdzinās bērniem, kas zaudējuši tēti. Psihoterapeiti sacītu, ka viņi tā pauž savas sāpes.

Vils mēģināja savietot Tīsijas stāstīto sektu, ko traumējusi vadoņa zaudēšana, vīrus, kas piektdienas vakarā uzkurina sevi līdz drudžainiem auriem, it kā izmisīgi sauktu to atpakaļ no viņpasaules ar bandu, kas pirms dažām stundām grasījās viņu nogalināt. Tas nebija viegli.

-   Kāpēc tu tik daudz par viņiem zini?

Es lasu avīzes, viņa asi atcirta. Tas viss bija atrodams The Tinies.

Vils klusībā sevi nolamāja. Toma dzīvoklī viņš bija tā rāvies prom, ka neiedomājās kaut ko pameklēt internetā, bet tik vienkārša darbība būtu pavēstījusi viņam visu līdz šim dzirdēto vai vismaz to, ka Rebe ir miris. Visaizskarošākā bija apziņa, ka tas viss tiešām bijis avīzē, bet viņš tam pat nebija pārlaidis acis. Ziņas par dīvainiem reliģiozajiem fanātiķiem nebija interesantas.

Tā viņš bija domājis vēl iepriekšējā vakarā. Šorīt zibens spēriens nāca brīdī, kad blakus kafijas kannai viņš beidzot atrada telefona lādētāju. Vils to iesprauda rozetē, un telefons bez skaņas atdzīvojās. (Viņš to vienmēr turēja ieslēgtu klusajā režīmā; nekad nevarēja zināt, kad skaļa, uzbāzīga melodija atskanēs nevietā.) Pirmie par sevi paziņoja balss pastkastītē atstātie ziņojumi četri no tēva, trīs no Hārdena, arvien ironiskāki (pēdējais vēstīja: "Es ceru, ka tu izseko piedekami labu sižetu, lai es saņemtu Puliceru par tā nodrukāšanu vien!", un pēc tam piebilde, ka viņš nonāks uz "pirmā kuģa atpakaļ uz Oksfordu", ja drīz nedos par sevi ziņu). Bija vēl divi, kuriem Vils pārskrēja pāri jau pēc dažiem vārdiem, nolēmis, ka tie nav svarīgi.

Pēc tam parādījās īsziņas. Viena no Toma ar veiksmes vēlējumiem.

Un tad:

FL UBJBJ. ICUFS.

Viņš izvēlējās "Detaļas", bet telefons neko neatklāja. Ziņa bija sūtīta no nezināma numura. Arī laiks neko nedeva, jo uzrādījās stunda, minūte un sekunde, kad Vils ieslēdza telefonu. Viņam nebija ne jausmas, kurš un kad to sūtījis. Ņemot vērā, ka arī pats teksts bija ļoti neskaidrs, īsziņa bija mīklaina no sākuma līdz beigām.

Tīsija jau bija piecelusies un iznaca no savas miniatūrās guļamistabas, miegaini staipīdamās. Pat vīriešu bokseršortos un baltā krekliņā viņa izskatījās valdzinoša. Nabas riņķis bija atklāts apskatei. Vils sajuta rosību cirkšņu rajonā, kam sekoja vainas apziņas belziens. Iekārot bijušo meiteni vienmēr ir necienīgi. Darīt to brīdī, kad sieva ir sagūstīta un baidās par savu dzīvību, ir nicināmi. Viņš viegli pamāja Tīsijai, pievērsa skatienu telefonam un neapzināti sasprindzināja gurnus, it kā gribēdams apturēt asiņu pieplūdumu, pirms tas kļūst redzams.

Viņam par lielu atvieglojumu, Tīsija glabāja dažas drēbes aiz aizslietņa un nozuda aiz tā, lai apģērbtos. Kad viņa atkal parādījās, Vils pasniedza viņai telefonu.

-   Paskaties, viņš sacīja.

Tīsija taustījās pēc savām brillēm; bija vēl pārāk agrs kontaktlēcām.

-   Hmm, viņa novilka, lūkodamās uz vārdiem.

Vils uzskaitīja visus jau veiktos centienus kaut ko noskaidrot.

-īsziņu droši vien sūtījuši hasīdi. Noskaidrojuši manu numuru, kamēr soma līdz ar telefonu bija pie viņiem.

-   Nē, viņi to nedarītu. Tas neatbilst sabata likumiem. Tas pats attiecas uz īsziņu sūtīšanu. Sabats to nepieļauj.

-   Toties mērcēt nevainīgu cilvēku ledainā ūdenī viņi drikst?

-   Teorētiski jā. Viņi neizmantoja ne elektrību, ne uguni. Neko nepierakstīja, nelika lietā tehniku.

-   Tātad viss, ko viņi man nodarīja, ir atļauts.

-    Paklau, Vil, nebrūc virsū man. Es neizdomāju šos likumus. Viņi neievērotu sabatu tikai tad, ja citas iespējas nebūtu. Līdz šim viņi no tā izvairījušies.

-    Bet kā tad ar pikuach nefesh, visu to dvēseles glābšanu?

-   Tev taisnība. Ja viņi uzskatītu, ka tas ir attaisnojams, viņi to darītu. Labi, tātad tie var būt viņi. Ko tas nozīmē?

-   Nav ne jausmas. Kaut kas pilnīgi nesaprotams, tikai burti.

Tīsija paņēma telefonu, apsēdās uz dīvāna un ilgi skatījās uz

to.

-   Pasniedz man bloknotu, lūdzu. Un pildspalvu.

Vils apsēdās viņai blakus, lai redzētu, ko viņa dara. Tūlīt pat parādījās neveiklības sajūta; viņu kājas bija pārāk tuvu.

Tīsija rakstīja citu ziņu.

GM VCKCK

-   Skaidrs, tas neder. Pamēģināsim citādi.

EK TAIAI

-    Arī tas ne, viņa noteica, bet neizklausījās vīlusies. Likās, ka viņa ir ieintriģēta.

-   Ko tu dari?

-    Tā ir pavisam vienkārša šifrēšanas spēle. Katrs burts apzīmē to, kas alfabētā ir nākamais, tāpēc F patiesībā ir G, O ir P, vai arī iepriekšējo burtu, un tad F ir E un O ir N. Tā nu FK nozīmē vai nu GL, vai EK. Un tas nozīmē, ka šifrs ir cits. Pamēģināsim vēl kādu.

Tīsija sāka ļoti ātri rakstīt alfabēta burtus un pēc tam apakšā to pašu izdarīja apgrieztā secībā, lai Z, Y un X nonāktu tieši zem A, B un C.

ABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZ ZYXWVUTSRQPONMLKJIHGFEDCBA

-     Tagad varam lasīt šo un paskatīties, kas sanāks. Viņa novilka pirkstu pār rindām un uzmeta tulkojumu:

UP FYQYQ

-    Nolādēts, Vils iešņācās. Mani nogurdina šīs sasodītās spēles. Ko tas viss, pie velna, nozīmē?

-    Mēs nedomājam loģiski. Nav daudz cilvēku, kuri sūta īsziņas.

-   Angļi to dara bieži.

-   Jā, bet amerikāņi ar to neaizraujas. Turklāt tikpat viegli būtu sazināties ar tevi pa elektronisko pastu. Bet viņi to nedarīja. Kāpēc?

-   Jo zināja, ka mēs varam izsekot viņu vēstulēm. Viņi noteikti zina, ka es noskaidroju, no kurienes tika izsūtīta pēdējā.

-   Protams, bet viņiem tas varētu nešķist nemaz tik slikti. Varbūt viņi grib, lai tu zini, ka tā ir viņu sūtīta vēsts. Nē, man liekas, ir kāds iemesls, kāpēc viņi izvēlējās citu metodi. Padod man savu telefonu, lūdzu.

Viņa dedzīgi to saķēra un nekavējoties sameklēja īsziņu sadaļu. Nospiedusi "Rakstīt ziņu", viņa ļāva īkšķiem skraidīt pa taustiņiem. Viļam nācās pierausties Tīsijai vēl tuvāk, lai redzētu notiekošo. Viņš juta Tīsijas matu smaržu un bija spiests pretoties vēlmei ievilkt to nāsīs dziļāk; šī smarža sekundes laikā bija likusi viņam aizceļot atpakaļ uz ilgajām, karstajām pēcpusdienām, ko viņi pavadīja kopā.

Tas savukārt pamodināja citas atmiņas Betas smaržas. Viņam tās vislabāk patika, kad bija visspēcīgākās, brīžos, kad viņa uzposās, lai vakarā kaut kur dotos. Dažreiz viņai izdevās apģērbties tieši tik kārdinoši, lai raisītu Viļā vēlmi visu noraut un iegūt sievu turpat uz vietas. Vēlāk, kad abi bija viesībās, viņš ieraudzīja Betu telpas otrā pusē un nespēja apvaldīt impulsu lūkoties pulkstenī; pārāk spēcīga bija kāre vest viņu mājās. Prātu piepeši pārplūdināja atmiņas par Tīsiju un Betu, un tās visas bija uzbudinošas. Viņš nekad vēl nebija juties tik apjucis.

Tīsija rakstīja vārdu burtus. Viņas īkšķi meklēja taustiņu ar simbolu * un divas reizes to nospieda. Sievietes lūpas savilkās smaidā. Ekrāns mainījās, parādot vārdu FL, tad EJ, DK, vēl FK un beidzot DL, līdz atgriezās pie FL. Tīsija pierakstīja vārdu EJ.

Pēc tam viņa ierakstīja UBJBJ, kas uz ekrāna parādījās kā VBJBJ, UCKCL, VCKCL, TALAK un TĀLĀK. Viņa pierakstīja arī vienu no tiem.

Lūk, viņa apmierināta noteica kā teicamniece, kas nupat rekordīsā laikā pabeigusi algebras mājasdarbu. Ziņa, kas iepriekš bija šķitusi nesaprotama, tagad pauda pavisam skaidru uzmundrinājumu.

EJ TĀLĀK.

Patiesībā tas nemaz nebija šifrs. Tikai gudri izmantota pareģošanas funkcija, kas bija iebūvēta daudzos mobilajos telefonos. Katru reizi, mēģinot ierakstīt vārdu, telefons piedāvāja iespējamās alternatīvas ar šo pašu taustiņu kombināciju. Cilvēks nospieda ciparus 3 un 5 ar nodomu ierakstīt EJ, bet varbūt domāts kas cits, tāpēc aparāts saprātīgi piedāvāja variantus. īsziņas autors šai funkcijai bija izgudrojis pavisam nedzirdētu pielietojumu.

Tīsijas meistarstiķa sagādātais prieks nebija ilgs. Taisnība, viņi bija atšifrējuši ziņu, tomēr vēl joprojām nezināja, ko tā nozīmē un kurš to sūtījis.

-    Kas tas ir šis ICUFS?

-    Paskatīsimies, Tīsija noteica, atkal paņēmusi telefonu, un ierakstīja šifrējamo vārdu. Vienīgais kaut cik sakarīgais vārds ir haver.

-   Ko tas nozīmē? Vils jautāja. Man tas viss neko neizsaka.

-    Varbūt tas ir draugs, Tīsija ieminējās, piepeši satraukusies.

-    Kā, lūdzu?

-   Tas varētu būt draugs.

-    Kur tas ir rakstīts?

-   Haver. Tas ebreju valodā nozīmē draugs. īsziņa vēsta: "Ej tālāk. Draugs." Viņa sāka solot pa apli, pievērsusi skatienu grīdai. Kurš šobrīd varētu vēlēties stiprināt tavu apņēmību? Kurš varētu domāt, ka tu grasies padoties?

-   Par visu šo zini tikai tu, mans tēvs, Toms un paši hasīdi.

-    Vai droši zini, ka nav neviena cita? Neviena, kurš ir informēts par notiekošo?

Vils vainīgi atcerējās Hārdenu un redakciju; ar laiku nāksies to nokārtot.

-   Nē. Neviens. Un, tā kā ne tev, ne Tomam, ne manam tēvam nevajag ar mani sazināties anonīmi, paliek tikai hasīdi. Domāju, ka notikusi šķelšanās.

-    Ko tas nozīmē?

Vils izbaudīja neparasto sajūtu, ko radīja Tīsijas neizpratne. Politika nebija viņas stiprā puse.

-    Šķelšanās. Nesaskaņas ienaidnieku pulkā. Šo ziņu varēja nosūtīt tikai cilvēks, kurš dzirdējis, kā Rebe, tas ir, rabīns, ar kuru vakar runāju, pavēl man atkāpties. Viņi grib, lai es ignorēju šo padomu. Viņi nav apmierināti ar rabīna rīcību. Šis cilvēks negrib, lai es apstājos. Un domāju, ka zinu, kurš tas ir.

22. nodaļa

Sestdiena, plkst. 8.10, Portoprensa, Haiti

Pēdējā laikā viņš ieradās visu apraudzīt tikai reizi nedēļā. Slepenā istaba jau vadīja pati sevi, tai vajadzēja pavisam nedaudz uzraudzības. Šie apciemojumi vairāk kalpoja sentimentāliem, nevis praktiskiem mērķiem, jo viņš guva prieku, redzot, cik labi darbojas viņa nelielais izgudrojums.

Protams, viņš arī iepriekš bija kaut ko radījis. Strādādams dokos, viņš bija izdomājis jaunu, uz rotācijas principu balstītu metodi kuģu izkraušanai. Tie nāca no Latīņamerikas un devās uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Viņš to nebija tā plānojis, tomēr izrādījās, ka jaunā sistēma izraisījusi revolūciju valsts narkotiku biznesā. Viņš bija centies tikai uzlabot importa un eksporta efektivitāti. Tomēr, pateicoties viņam, kokaīns tika ievests no Kolumbijas un nosūtīts uz Maiami visīsākajā iespējamajā laikā. No turienes paciņas ar balto pulveri dažās stundās izplatījās pa visām Amerikas pilsētām Čikāgu, Detroitu, Ņujorku. Haiti narkotiku baroni lielījās, ka no desmit kokaīna strīpām, kas jebkurā mirklī tiek iešņauktas Amerikas pilsoņu nāsīs, vismaz viena noteikti izgājusi caur Portoprensu.

Viņa paziņu lokā tas Žanam Klodam Polam piešķīra prestižu. Petjonvilas ietekmīgie miljonāri, ieslēgušies savās bruņotajās villās aiz augstiem mūriem, nebija pārāk piekasīgi attiecībā uz cilvēku bagātības izcelsmi. Pietika ar to, ka cilvēks var braukt ar mersedesu un sūtīt sievu uz Parīzi garderobes un frizūras atjaunošanai. Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā, kad iebruka amerikāņi, viņi iedēvēja savrupmāju iemītniekus par MAE morāli atbaidošo eliti, un Žans Klods dka pieskaitīts pie tiem.

Varbūt tieši tāpēc viņa smadzenes bija izgudrojušas slepeno istabu kā savdabīgu grēku izpirkšanas veidu. Viņam nebija ne jausmas, kāda vēl izcelsme varētu būt šai domai; tā likās ierodamies viņa galvā jau pilnīgi izveidojusies neatkarīgi no viņa paša vēlmēm.

Patiesībā istaba bija balta vienstāva ēka. Tā izskatījās pēc nedaudz uzskaistinātas būdas un bija tikpat nemanāma kā autobusa pieturas nojume. Galvenais bija durvis visās četrās malās; pa tām varēja ieiet jebkurā diennakts laikā.

Sistēma bija pavisam vienkārša. Bagātnieki jebkurā mirklī varēja ieiet iekšā un atstāt istabā naudu. Nabagi savukārt varēja ienākt un paņemt, kas viņiem vajadzīgs.

Vislabākais bija anonimitāte. Durvis darbināja automātiskā slēdzene, kas nodrošināja iespēju istabā uzturēties tikai vienam cilvēkam. Tādējādi devējam un ņēmējam nekad nebija jāsatiekas. Turīgie nezinās, kurš guvis labumu no viņu dāsnuma; trūcīgie nezinās, kurš viņiem palīdzējis. Portoprensas bagātajiem netiks dota iespēja valdīt pār saviem labdarības objektiem vai novērtēt viņus kā nepiedekami nabagus. Un pilsētas trūcīgajiem tiks aiztaupīta sajūta, ka viņi ir parādā labdariem.

Četras durvis uzlika punktu uz i. Tās parūpējās, lai nekad neizveidotos pat neoficiāla devēju vai ņēmēju ieeja; tās bija pārāk pakļautas nejaušībai. Tātad, redzot kādu ieejam iekšā vai iznākam, nevarēja zināt, kāds bijis iemesls.

Zanam Klodam bija jāizdara dkai vēl viens darbs, lai viss darbotos, kā nākas. Viņam bija jāizmanto haidešu iedzimtā vājība, kas piemita gan Petjonvilas dārgo mašīnu īpašniekiem, gan Soleilas pilsētas izmisīgi nabadzīgajiem māņticība.

Viņš aprunājās ar dziedniekiem un vudū priesteriem, kuru pavēlēm sekoja elite, iedodams dažus dolārus tiem, kuri prata izplatīt valodas. Drīz vien Portoprensas turīgākie iedzīvotāji ticēja, ka tiks nolādēti, ja nedosies uz slepeno istabu un nerīkosies, kā pienākas.

Tā nu Žans Klods smaidīja, aplūkodams istabu, skatīdamies uz bļodu, pilnu ar Amerikas Savienoto Valstu dolāriem, vietējo valūtu un pat dažām dārglietām. Tie, kas atradās ārpusē, uzskatīja viņu par pavisam parastu viesi; viņa dalība istabas ierīkošanā bija zināma tikai dažiem svētajiem ļaudīm, kuru māku viņš bija izmantojis.

Viņš patlaban pacēla no grīdas tur nomestu ēdiena iepakojumu, kad gaisma iemirgojās un izdzisa. Visas četras durvis bija ciet, istaba grima piķa melnā tumsā. Žans Klods klusībā sunīja elektroenerģijas kompāniju.

Tomēr ilgi tumsa nevaldīja. Kāds viņam aiz muguras aizdedza sērkociņu. Strāvas zudums droši vien bija izraisījis automātisko slēdzeņu atvienošanos, ļaujot šim cilvēkam iekļūt istabā.

-   Atvainojiet, ser. Šeit drīkst uzturēties tikai viens cilvēks. Tāds ir likums.

-    Es zinu šo likumu, monsieur Pol. Balss nebija pazīstama, cilvēks runāja franciski, nevis kreolu valodā.

-    Labi, tad es varu iet un ļaut jums darīt, kas darāms.

-   Tam man esat vajadzīgs jūs.

-   Nē, nē. Viss notiek klusi un nošķird, mans draugs. Tāpēc mēs to saucam par slepeno istabu. Tā ir slepena.

Sērkociņš apdzisa, un atgriezās tumsa.

-    Hallo? Vai jūs vēl te esat?

Atbildes nebija. Viss bija pavisam klusu, līdz Žans Klods spēji izgrūda elpu, sajutis divas spēcīgas plaukstas uz kakla. Viņš gribēja protestēt, jautāt, ko sliktu izdarījis, paskaidrot, ka vīrs var ņemt visu naudu, kas tam nepieciešama, jo nav nekādu ierobežojumu, nekādas maksimālās summas. Tomēr viņam pietrūka gaisa, lai runātu. Viņš sēca, izdodams aizsmakušas, sausas skaņas, kas pat nebija cilvēciskas. Viņam trīcēja kāja, plauksta ķērās pie žņaudzēja apakšdelma.

Nekas nelīdzēja; tumsa kļuva arvien biezāka. Viņš noslīga uz grīdas. Svešinieks aizdedza citu sērkociņu, notupās un aizvēra mirušā acis. Nomurminājis īsu lūgšanu, viņš izslējās un nopurināja putekļus no drēbēm. Viņš devās uz durvju pusi, pa kurām bija ienācis, un rūpīgi atjaunoja elektrisko ķēdi, ko pirms dažām minūtēm bija sarāvis.Un tad viņš izgāja naktī, anonīms un neredzams tieši tā, kā Žans Klods Pols bija paredzējis.

23. nodaļa

Sestdiena, plkst. 8.49, Manhetena

Naksnīgās sarunas laikā Tīsija nebija īpaši interesējusies par Josifu Jichoku, pievēršot visu uzmanību rabīnam un notikumiem gan mācību telpā, gan laukā. Tagad viņa notēmēja sava intelekta spēcīgo starmeti uz sarunu, ar kuru bija beigusies Vila neilgā un neveiksmīgā viesošanās Kraunhaitā.

-   Tu pieļauj kļūdu, viņa ātri vien paziņoja Viļam. Josifs Jichoks nevarēja ienest avīzi tikai tādēļ, lai uzsvērtu, ka tu strādā The Neiv York Times un viņiem tāpēc jāuzmanās. Viņi to jau zināja. Pirmo vēstuli viņi nosūtīja uz tavu oficiālo darba adresi. To viņi jau bija noskaidrojuši. Tāpēc, tiklīdz viņi saprata, ka tu esi Vils Monro, nevis Toms Mičels, viņi arī zināja, ar ko viņiem darīšana. Ar Betas viru. The Times žurnālistu.

-    Kāpēc tad avīze bija salocīta, parādot manu rakstu? Kāpēc Josifs to ienesa?

-   Tu nezini, ka to ienesa tieši viņš. Varbūt avīze tur jau bija.

-   Nē, es pavisam noteikti… Vils aprāvās. Pēc pārpratuma ar Rebes personību viņš neko vairs nezināja pilnīgi droši. Viņam bija šķitis, ka dzird jauna cilvēka ienākšanu, papīra čaukstoņu un strīdu, bet neko no tā visa viņš nebija redzējis. Varbūt atkal izdarīti nepareizi secinājumi.

-   Ko šis Josifs Jichoks… Sauksim viņu par Jojo, tā būs īsāk. Ko viņš tev teica, kad izgājāt laukā?

-   Viņš atvainojās par visu, kas noticis iekšā. Tobrīd es domāju, ka tās ir muļķības, un viņa vārdus ignorēju. Bet varbūt viņš šādi gribēja paust savu neapmierinātību ar notikušo. Varbūt viņš ir atkritējs! Tad viņš varētu mums palīdzēt. No iekšienes, vai saproti?

-   Vil, es zinu, ka tu esi noguris un nervozs, bet mums jāsaglabā vēss prāts. Mēs nedzīvojam filmā. Atkārto, ko viņš teica.

-     Nu labi, tātad viņš atvainojās. Un tad kaut ko sacīja par manu darbu. "Ja gribat uzzināt, kas notiek, padomājiet par savu darbu."

-    Hmm. Tīsija sāka soļot pa istabu un apstājās pie Kraislera nama attēlojuma, kas šķietami izkusa krēslainajā lietū. Tātad viņš redzējis tavu rakstu avīzē un zina, ar ko tu nodarbojies. Iespējams, līdz tam viņš par to nebija informēts.

-    Tu taču teici, ka viņi visu zināja jau tad, kad sūtīja man vēstuli.

-   Taisnība. Viņi zināja. Rabīns un kāds no viņa palīgiem, kas prot apieties ar datoru. Bet šis jauneklis varētu nepiederēt pie kāda šaurāka loka. Varbūt viņam tas bija jaunums.

-   Tātad ir iespējams, ka viņš gribēja brīdināt pārējos par manu žurnālista darbu un iespējām sagādāt nepatikšanas?

-   Jā. Tomēr man tas neliekas pareizi. Ja viņš atrodas tajā telpā, tas nozīmē, ka viņam pietiekami uzticas un ir izstāstījuši, kas notiek. Viņa satraukuma iemeslam jābūt citam. Labi, pieņemsim, ka tev taisnība. Viņam nepatīk notiekošais, tāpēc viņš pārkāpj sabatu, lai mudinātu tevi nepadoties. Kāpēc viņš to dara, izmantojot šifru?

-    Gadījumam, ja kāds lasītu viņam pār plecu. Vai ari ieraudzītu izsūtīto ziņu novietnē.

-    Labi. Pieņemsim. Un tas, ko viņš tev vakar teica par to, ka jāielūkojas darbā, ir saistīts ar to. Varbūt viņš tev liek rīkoties tāpat kā darbā turpināt meklēt, uzdot jautājumus.

-   Laikam gan. Neapstājies, turpini okšķerēt.

-   Skaidrs. Tad tā arī ir. Labi. Vils redzēja, ka Tīsija tomēr nav pilnīgi pārliecināta. Ko tu gribi darīt tagad? Vai atbildēsi?

Vils par to vēl nebija pat domājis, tomēr Tīsija runāja prātīgu valodu. Vajadzētu izvēlēties atbildes funkciju, nosūtīt ziņu un pagaidīt, kas notiks. "Kas tu esi?" Tas varētu aizbiedēt Jojo. "Ko tu no manis vēlies?" Bija jāatrod pareizais variants.

-   Kā šķiet tev?

Man šķiet, ka es gribu kafiju. Viņa iedarbināja automātu un ar ierastu žestu vienlaikus ieslēdza radioaparātu. Tas bija liels, vecmodīgs un apšļakstīts ar krāsu. Amatnieka radio. Tikai šis bija noregulēts nevis uz kādu vieglās mūzikas staciju, bet gan WNYC Ņujorkas lielāko ziņu kanālu.

Vils atkrita atpakaļ uz dīvāna, vēlēdamies, kaut ataustu kāda spoža doma. Bija jāatrod kāds veids radušās situācijas atrisināšanai. Beta nakti bija pavadījusi gūsteknes lomā. Dievs vien zina, kur viņa atrodas un kādos apstākļos. Vils bija redzējis, cik skarbi spēj būt šie vīri, kas gandrīz nosaldēja viņu līdz samaņas zudumam. Kādas sāpes tie sagādā Betai? Kādi savādi likumi viņiem ļauj darīt pāri sievietei, kas, pēc pašu atzinuma, nav nodarījusi neko sliktu? Viņš pat nevarēja iztēloties, cik ļoti Beta ir nobijusies. Domā, viņš sevi mudināja. Doma! Bet viņš spēja tikai skatīties uz mobilo telefonu, kas glabāja sevī neskaidru, šifrētu uzmundrinājumu, un plaukstdatoru, kas līdz šim bija nesis tikai sliktas ziņas. Viņš turēja katru ierīci savā rokā, un neviena no tām nesniedza nekādu apgaismību.

Radio skanēja burbuļojošs troksnis, kas vienmēr ziņoja par jaunas stundas sākumu. Vils palūkojās pulkstenī. Deviņi.

Labrīt, jūs klausāties nedēļas nogales ziņu raidījumu. Prezidents sola jaunu iniciatīvu Vidējos Austrumos. Dienvidu baptistu konference sākas ar solījumu cīnīties pret parādību, ko paši dēvē par "Holivudas zaņķi". Un Londonā ir jauni atklājumi par gada skandālu…

Lielāko daļu Vils laida par ausīm, tomēr ieklausījās, kad tika ziņots par Gevinu Kērdsu. Izrādījās, ka nesen televizorā redzētajam garīdzniekam ar sarkano seju bijusi taisnība Kērtiss patiešām piesavinājies milzīgas sabiedrībai piederošas naudas summas. Nevis vienkārši miljonus, kas padarītu viņu fantastiski bagātu, bet gan vairākus simtus miljonu, turklāt ne vienu reizi vien. Nauda bija nosūtīta uz ciparu kontu Cīrihē. Pieticīgais ministrs Kērdss, kurš braukāja pa Anglijas galvaspilsētu neuzkrītošā sedanā, bija ar viltu kļuvis par vienu no pasaules bagātākajiem cilvēkiem.

Pašreizējā noskaņojumā Viļam šie jaunumi šķita vēl nomācošāki nekā citreiz. Tas bija grandiozs apliecinājums visam, par ko liecināja pēdējās divdesmit četras stundas. Nevienam nedrīkst uzticēties, visiem ir padomā kaut kas nelāgs. Tad, it kā sev pārmezdams, viņš atcerējās Hovardu Makrī un Pītu Beksteru. Tie abi bija izdarījuši kaut ko labu… bet tas bija tikai izņēmums.

-    Vil, klausies.

Tīsija bija noregulējusi maksimālo skaļumu. Vils pazina balsi. Tas bija radio diktors, kurš lasīja vietējās ziņas.

Šorīt Interpols parādījās Bruklinā, un viņu mērķis bija Kraunhaitas rajons, kurā mājo gandrīz tikai hasīdu komūnas locekļi. Ņujorkas policijas departaments apgalvo, ka sadarbojas ar Taizemes policiju saistībā ar slepkavības izmeklēšanu. Ņujorkas policijas departamenta pārstāve Liza Rodrigesa paziņoja, ka hasīdu sektas Bangkokas centrā atklāts pazīstama taju uzņēmēja līķis. Viņš jau vairākas dienas bija pazudis un uzskatīts par nolaupītu. Par Bangkokas centru atbildīgais rabīns ir aizturēts, un Taizemes varas iestādes ar Interpola starpniecību pieprasījušas Ņujorkas policijas departamenta palīdzību hasīdu kustības štāba pārmeklēšanā, kas atrodas šeit, Ņujorkā.

Laika ziņas: Manhetenā sagaidāma vēl viena vēsa diena…

Tīsija bija nobālējusi.

-    Man jātiek no šejienes laukā, viņa piepeši noteica, izklausīdamās aizsmakusi un klaustrofobijas pārņemta. Viņa sāka staigāt pa studiju, salasīdama svarīgākās mantas somiņu, telefonu -, līdz Vils saprata, ka tas nav tikai ierosinājums. Viņiem jādodas prom.

Vērodams Tīsijas nemieru, viņš pats juta bailes pieņemamies spēkā. Viņa acīmredzot domāja, ka Beta ir vai nu nogalināta, vai arī tas drīz notiks. Līdz šim Vils nebija sapratis, ka Tīsijas miers, pat šķietamā vienaldzība, ne tikai kaitināja, bet arī sniedza savdabīgu mierinājumu. Tagad, kad Tīsija aizcirta lifta metāla režģa durvis aiz sevis un nikni spieda pogas, lai tas kustētos ātrāk, Vils zaudēja visas ilūzijas. Viņš juta plaukstas pārklājamies ar sviedriem; kamēr viņš muļķojās, tēlodams detektīvu, viņa mīļā Beta, viņa vienīgā karsti mīlētā sieviete, varbūt tikusi nožņaugta, noslīcināta, nošauta… Viņš šausmās aizvēra acis. Vairāk nekā vakar, mazāk nekā rīt.

Izejot laukā, Tīsija satvēra viņa plaukstas locītavu un nevis gāja blakus, bet gan vadīja viņu kā māte, kas pūlas aizdabūt negribīgu bērnu uz skolu.

-   Uz kurieni mēs ejam? viņš jautāja.

-    Uzspēlēt viņu spēli. Paskatīsimies, kā viņiem pašiem tas patiks.

Nogājusi dkai dažus kvartālus, Tīsija iesoļoja interneta kafejnīcā, kurā tiešām varēja dabūt kafiju. Blakus moderni noplukušiem atzveltnes krēsliem bija kārdinoši sakraud The Neiv York Times eksemplāri, ieskaitot arī svētdienas žurnālu un kultūras pielikumu, kas vienmēr dka izdots divdesmit četras stundas iepriekš. Karstais punkts Austrumu bulvārī šķita atrodamies otrā pasaules malā.

Tīsija nebija ieradusies malkot kapučlno. Viņai bija sava misija. Pasniegusi apkalpotājam naudu, viņa nosēdināja Viļu pie brīva datora.

-    Pieslēdzies pastkastītei.

Vils piepeši atcerējās dzīvi kopā ar Tīsiju. Viņš vienmēr bija juties kā palīgs, un viņa bija vadītāja. Reiz viņš bija uzskatījis, ka šāda situācija izveidojusies, jo Tīsija ir dzimusi ņujorkiete, bet viņš ir iebraucējs un pakļaujas meitenei, kura labāk pazīst viņam svešo zemi. Tagad viņš Amerikā bija nodzīvojis jau sešus gadus, bet Tīsija nebija mainījusies. Izrādījās, ka viņa gluži vienkārši ir valdonīga.

-    Pagaidi, viņš iebilda. Vispirms aprunāsimies. Ko tu no manis vēlies?

-   Pieslēdzies pastkastītei, un es tev parādīšu.

-     Kāpēc mums tas jādara šeit? Kāpēc es nevaru izmantot plaukstdatoru?

-Tāpēc, ka es nevaru domāt, ja jākustina īkšķi. Pieslēdzies.

Viņš padevās uz ierakstīja simbolu virkni, kas ļāva avīzes darbiniekiem pieslēgties savai pastkastītei no jebkura datora. Vārds, parole, un pastkastīte atvērās. Nekādu pārsteigumu. Tikai tās pašas ziņas, ko viņš jau bija redzējis plaukstdatorā.

-    Kur ir pēdējā vēstule no nolaupītājiem?

Vils virzīja kursoru lejup, līdz atrada nesaprotamos simbolus un Betas vārdu temata lauciņā. Viņš to atvēra un atkal ieraudzīja stindzinošos vārdus.

MUMS NEVAJAG NAUDU.

Jaunumi no Taizemes šo paziņojumu darīja ārkārtīgi nežēlīgu. Ja jau šie ļaudis nevēlas naudu, kas viņus virza? Vienkāršais, slimīgais prieks, ko sagādā slepkavošana? Vils juta asinis iesitamies sejā, pieņemoties spēkā dusmām… un izmisumam.

-   Labi, uzspied uz atbildes pogas.

Vils paklausīja, un Tīsija pabīdīja viņu malā, apsēzdamās blakus uz tā paša krēsla, līdz abu ķermeņi saskārās no ceļgaliem līdz pat pleciem. Viņa sāka sparīgi klabināt taustiņus ar diviem pirkstiem.

Es jūs. esmu atkodis. Zinu, ka esat vainīgi Bangkokas notikumā, jo zinu, ka jūs to pašu darāt Ņujorkā. Es grasos aiziet uz policiju un visu atklāt, tādējādi apsūdzot jūs vēl vismaz divos smagos noziegumos, nemaz nerunājot par uzbrukumu man un nepamatoto aizturēšanu. Jums tiek dots laiks līdz plkst. 21.00 šovakar, lai atdotu man sievu. Pretējā gadījumā es runāšu.

Vils divas reizes izlasīja uzrakstīto un pacēla skatienu uz Tīsiju, kura nenovērsās no datora ekrāna. Viņas profils atradās tikai dažu collu atstatumā no Vila sejas, un degunā viņai mirdzēja sīks dimants. Viņš neskaitāmas reizes bija redzējis šo seju tieši tādā leņķī un jutās dīvaini, to neskūpstīdams.

-   Jēzus, viņš beidzot noteica. Skarbi. Vils jautāja sev, vai teksts nav pārāk liekvārdīgs, pieminot iepriekšējā naktī piedzīvoto. Viņš atcerējās nesen notikušu tiesas prāvu gūzmu gan Amerikā, gan Apvienotajā Karalistē, kur tika uzrādītas žurnālistu elektroniskās vēstules. Ko varas iestādes domātu par šo sacerējumu, kas pauda tiešus draudus un piedāvāja likt šķēršļus likuma izpildei, turklāt no The Neio York Times adreses? Bet viņam bija vienalga. Briesmas draudēja viņa sievai, tāpēc visi līdzekļi bija atļauti. Tīsijas vēstule bija asa un trāpīja mērķī. Viņš jau grasījās spiest nosūtīšanas pogu, kad kaut ko pamanīja.

-   Kapec līdz deviņiem? Kapec tads termiņš?

-   Varbūt viņi to neizlasīs līdz sabata beigām; jādod viņiem laiks atbildēt.

Sirreālā sajūta, ko Viļā raisīja šī situācija, vēl joprojām nebija pagaisusi. Doma par dievbijīgiem slepkavām, kas ar prieku nogalina cilvēkus, bet nevēlas ieslēgt datoru pirms noteiktās stundas, bija pārāk dīvaina, lai Vils pie tās pierastu. Tīsija bija paskaidrojusi, ka sabats beidzas noteiktā minūtē sestdienas vakarā, nevis kaut kādā mistiskā saulrietā vai kad kļūst tumšs. Šis brīdis bija četrdesmit divas minūtes pāri septiņiem. Ja nebija pulksteņa, varēja uzzināt laiku, palūkojoties laukā pa logu; tradīcijas vēstīja, ka, ieraugot trīs zvaigznes, ir skaidrs, ka sabats beidzies un atsākusies normāla darba nedēļa.

Vils nespēja pat iedomāties, kā hasīdi reaģēs. Tīsija bija darbojusies tik ātri, viņas vēlmei kaut ko darīt nevainojami saplūstot ar viņa paša dusmām pret nolaupītājiem, kas pavisam noteikti bija spējīgi uz slepkavību, ka Vils pat nebija paguvis ieprātoties par nupat izdarītā sekām. Šie cilvēki bija dīvaini un neaprēķināmi; kas to lai zina, ko viņi darīs? Varbūt Vila vēstules niknais, nepakļāvīgais tonis liks viņiem pārkāpt robežu un nolemt, ka ar šādu izaicinājumu pietiek, lai Betu nogalinātu. Tādā gadījumā viņš būs vainojams sievas nāvē, paklausot savas bijušās draudzenes kaprīzei. Vils iztēlojās sāpes, kas viņu pavadīs visus turpmākos gadus, mācoties sadzīvot ar tik smagu vainas apziņu.

Tomēr ko gan viņš varēja zaudēt? Pieklājīga izturēšanās nebija devusi nekādus rezultātus. Bija jāpievērš sev nolaupītāju uzmanība, jāpiespiež tos saprast, ka par Betas nāvi būs jāmaksā barga cena. Šī vēstule liks tiem secināt, ka jānopērk viņa klusēšana, un tam būs nepieciešama Betas dzīvības saudzēšana.

Turklāt bija patīkami cīnīties pretī. Viņš atcerējās iepriekšējā vakarā piedzīvotās sajūtas, iegremdējoties siltajā mikve ūdenī pirms sabata, Sendijam stāvot cieši blakus. Viņš bija kaunējies par savu kailumu, savu gatavību izģērbties, lai pielabinātos cilvēkiem, kas patiesībā bija viņa ienaidnieki. Tagad viņš bija apģērbies, izslējies visā augumā un gatavs kaujai. Šī vēstule nozīmēja, ka viņš cīnās par savu sievu un izturas kā vīrietis.

Viņš nospieda sūtīšanas pogu.

-     Labi, Tīsija noteica, cieši saspiezdama Vila augšstilbu. Malacis.

Tīsijas pacilātība bija lipīga; Vils to tulkoja kā atvieglojumu. Beidzot viņš kaut ko bija izdarījis, spēris soli uz priekšu.

Parādījās spēcīgs kārdinājums atkrist uz kāda no kafejnīcas ērtajiem krēsliem; Vils bija pārguris. Bet Tīsija jau mudināja viņu celties un iet prom, turklāt ne tāpēc, ka pati bija nervoza. Vils saprata, ka viņas rīcībai ir pamats. Tīsija raizējās, ka Vils pats varētu kļūt par hasīdu mērķi. Iepriekš Tīsija nedaudz šaubījās, bet tagad viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka ar Kraunhaitas vīriem nedrīkst jokot. Šo pārvērtību bija izraisījušas ziņas no Bangkokas. Reiz būdama skeptiķe, tagad viņa bija ticīgā.

Izejot no kafejnīcas, Vils juta mobilo telefonu sakustamies. Tikai nonācis uz ielas, viņš uz to palūkojās. Zvanīja tēvs no savām mājām. Nabaga cilvēks centās ar viņu sazināties jau stundām ilgi, bet Vils nebija nosūtījis pat īsziņu.

-    Hallo.

-    Paldies Dievam! Vil, es biju noraizējies līdz nāvei.

-   Man nekas nekaiš. Ļoti gribas gulēt, bet viss ir kārtībā.

-   Pie velna, kas notiek? Man ļoti gribējās zvanīt policijai, bet es to neuzdrošinājos darīt, ar tevi neaprunājies. Patiešām, Vil, es nonācu tam ļoti tuvu, bet atturējos. Man tiešām prieks dzirdēt tavu balsi.

-   Tu taču nevienam neesi neko stāstījis, vai ne? Tēt?

-   Protams. Bet es gribēju. Saki man, vai esi saņēmis kādu ziņu no Betas?

-   Nē. Bet es zinu, kur viņa ir un pie kā.

Tīsija ar mājienu norādīja uz Vila telefonu un pakratīja ar pirkstu kā skolotāja. Vils saprata.

-   Tēt, labāk parunāsim par to, kad tikšu pie stacionārā telefona. Vai drīkstu tev pārzvanīt vēlāk?

-   Nē, paskaidro man tūlīt pat! Es zaudēšu prātu. Kur viņa ir?

-   Ņujorkā. Bruklinā.

Vils nekavējoties nožēloja, ka izpļāpājies. Mobilie telefoni bija bēdīgi slaveni ar zemo drošības līmeni. Ziņu nodaļā atradās ierīces, ar kurām policijas savstarpējās radio sarunas uztvert bija vieglāk par vieglu. Tiem, kas zināja, kā to darīt, nepavisam nesagādātu grūtības kaut ko noklausīties.

-   Tēt, es runāju nopietni. Mēs nedrīkstam pieļaut kaut kādus glābšanas mēģinājumus uz savu roku. Nekādus zvanus policijas priekšniekam, ar kuru tu iepazinies Jeilā. Es nejokoju. Tas dešām visu sabojātu un varētu maksāt Betai dzīvību. Viņa balss drebēja. Vils pats nebija pārliecināts, vai grasās kliegt uz tēvu vai sabrukt un žēli raudāt. Apsoli man, tēt. Tu neko nedarīsi. Apsoli!

Tēvs kaut ko atbildēja, bet Vils to nesadzirdēja. Vārds pazuda, atskanot pīksdenam.

-    Labi, tēt, es atvados. Parunāsim vēlāk. Nebija laika pieklājīgākai sarunai; bija jāaizdabū tēvs no līnijas, lai saņemtu ienākošo zvanu.

Vils spieda pogas, cik ātri vien spēja, īkšķiem pārgurumā drebot, bet zvana nebija. Plkstiens signalizēja par īsziņas pienākšanu.

Vils juta Tīsiju atbalstāmies pret viņa augšdelmu un cenšamies saskatīt telefonu.

Lasīt ziņu? telefons dumji jautāja. Protams, ka es gribu to lasīt, stulbeni! Vils nospieda "Jā", bet taustiņi bija bloķēti. Nolādēts! Atkal jāspiež pogas, jāizvēlas garākais ceļš "Ziņas", "Saņemtās īsziņas", tad ilga gaidīšana, ekrānā mirgojot solījumam, ka tiek "atvērta mape". Beidzot parādījās ziņa četri īsi, vienkārši vārdi; pilnīgi nesaprotami.

24. nodaļa

Sestdiena, plkst. 11.37, Manhetena

2 GALĀ: BUS UFK

Tagad, kad Tīsija bija uzlauzusi šifru, ziņa vairs nemulsināja viņš zināja, ka jau pēc mirkļa tā tiks izskaidrota -, tomēr biedēja gan. Šis nesakarīgais virknējums varētu vēstīt jebko. Ja nu viens no vārdiem tiks iztulkots kā Beta?

Tīsija satvēra telefonu un sāka spiest ciparus, bet spēji aprāvās.

-    Pirmais burts var būt A, B vai C. Bet vārdam galā nav nekādu alternatīvu. Tā droši vien ir cita sistēma.

-   Varbūt tas jāliek beigās.

-Ko?

-    Nu, varbūt mums jāatrod kāds numurs un beigās jāpieliek cipars 2.

-    Labi. Bet kā skaidrot šo "bus"? Tas dod mājienu par kaut ko nākotnē.

-   Tas varētu būt numurs. 287. Un jāpieliek 2. Kopā sanāk 2872.

-   Jā, bet nekāds sakarīgs pavediens no tā nesanāk. Paklau, man salst. Viņi vēl joprojām stāvēja uz ielas. Iesim tur. Tīsija norādīja uz McDonald's restorānu.

Vienā rokā turēdama maizīti ar šķiņķi un otrā zīmuli, Tīsija sāka rakstīt dažādas skaitļu un burtu kombinācijas.

-   Varbūt tā ir norāde par autobusu? Vils ieminējās, nemierīgi soļodams apkārt. Varbūt jāiet uz autobusu?

Tīsija sarauca uzacis.

-   Labi, labi.

-   Padomāsim vēl, viņa sacīja, ar plašu žestu pārsvītrodama visu uzrakstīto. Ko tu viņam uzrakstīji atbildē? Vils, kurš bija paguvis piebāzt pilnu muti, sastinga ar roku virs ceptajiem kartupeļiem.

-   Neko.

-   Kā, lūdzu?

-   Es gribēju. Jau grasījos to darīt. Bet tad mēs dzirdējām ziņas no Bangkokas, un viss tika aizmirsts.

Vils pa pusei neapzināti gaidīja, ka Tīsija viņu paķircinās par ķeršanos pie gramatiskās formas, ko pati dēvēja par gļēvuļa ciešamo kārtu. Viss tika aizmirsts bija gļēvulīga atzīšanās, ka Vils to aizmirsis. (Tīsija izdomāja šo jēdzienu par godu bijušajai istabas biedrei, kura, sašutusi par netīrību virtuvē, tomēr neuzdrošinājās tieši apsūdzēt Tīsiju un paziņoja tikai: "Trauki tika atstāti izlietnē." Tā dzima gļēvuļa ciešamā kārta.)

šī doma atsauca Viļam atmiņā jau gadiem piemirsto alternatīvo gramatiku, ko bija izgudrojis kopā ar Tīsiju, atspoguļojot veidu, kā padesībā tiek izmantota valoda, paužot emocijas. Protams, bija agresīvā ciešamā kārta un Vila iecienītā ideālā pagātne, ko izmanto nostalģijas pārņemtie. Spriedze, ko izraisīja dāvanu pasniegšana, kas visvairāk bija pamanāma Ziemassvētkos, tika nodēvēta par spriedzes tagadni. Mēs bijām tik ļoti paštaisni, Vils nodomāja, atcerēdamies vīzdegunīgo, cinisko joku pārpilno pasauli, kurā reiz bija mitis kopā ar Tīsiju.

-   Tas nozīmē, ka šī ziņa ir vēl interesantāka, Tīsija noteica, nenorādījusi uz Vila kļūdu. Tā nav atbilde. Šī ir otra ziņa, sūtīta no brīvas gribas. Josifs Jichoks acīmredzot dedzīgi grib tevi par kaut ko pārliecināt, ja jau sūtījis divas ziņas vienā rītā.

-   Firmā ziņa varēja pienākt arī naktī. Bet labi, pieņemsim, ka tā. Kāpēc tas ir dk steidzami?

-    Nezinu. Tīsija pieklusināja balsi, skatīdamās uz telefonu. Viņa bija to paķērusi un tagad pētīja, ik pa brīdim iedzerdama malku šokolādes kokteiļa, bet ne mirkli nenovērsās, tikai nomurmināja:

-   Viņš steidzās.

Tīsija sāka spaidīt pogas, kaut ko pierakstīja, atkal ķērās pie telefona. Vieglam, apmierinātam smaidam sekoja saraukta piere.

-   Gatavs. Viņa pastūma papīra lapu pāri galdam.

Divi galā. Būs vēl.

Abi klusēdami lūkojās uz šiem teikumiem. Prieks par atšifrēšanas procesu pagaisa, dodot vietu apjukumam.

-    Viņš ar mums spēlējas, Vils sacīja. Tātad esat atšifrējuši divas ziņas, gaidiet nākamo. Ja vien mēs darīsim… ko gan?

-    Mums viņam jāpaziņo, ka saprotam, bet mums vajag vairāk informācijas. Mēs negribam viņu nokaitināt. Ja viņš cenšas palīdzēt, mums viņam jāizpatīk. Nosūti atbildi.

Vils paņēma telefonu, uzlūkodams Tīsiju ar skatienu, kas pauda es ceru, ka tev taisnība.

Paldies. Es došos uz priekšu. Un gribu

zināt vairāk. Vai varat man pateikt vēl kaut

ko? Lūdzu.

Pēc tam viņi varēja tikai gaidīt. Tīsija bija pārliecināta, ka McDonald's ir lieliska paslēptuve. Viļam bija aizdomas, ka ir ari cits motīvs, Tīsija nevēlējās vest Viļu uz savām mājām.

Tomēr kaut kur bija jāgaida. Ja hasīdi neatbildēs līdz saulrietam vai trim zvaigznēm, vai kā nu šie āksti noteica laiku, nebija nekā cita, ko darīt, tikai gaidīt kādu kaitinošu, aizplīvurotu mājienu no Josifa Jichoka.

Tas parādījās gandrīz pēc stundas un pirmajā mirklī šķita tikpat nesakarīgs kā pārējie.

EPHY NGPR BSH AGUG

Šoreiz Vils pats spieda pogas un pierakstīja rezultātus savā bloknotā. Ticis līdz trešajam vārdam, viņš juta kuņģi sažņaudzamies. Tīsija pastiepa kaklu un, ieraudzījusi uzrakstīto, skaļi ievilka elpu.

DRĪZ MIRS ARI CITI

25. nodaļa

Sestdiena, plkst. 11.53, Manhetena

Daudzi skatījās uz viņiem, daudzi ļoti centās neskatīties. Tīsija mēģināja nomierināt Viļu, kurš nupat bija uzsitis ar dūri pa galdu un aizmetis kafijas tasi pret sienu. Parādījās apkopēja ar slotu.

-   Mums jāsaglabā vēss prāts, Tīsija viņu pārliecināja.

-    Kā es varu domāt ar vēsu prātu? Tie taču ir sasodīti nāves draudi!

-    Varbūt viņš tikai mūs brīdina.

-   Brīdina? Viņš dod mājienu, ka viņi nogalinās Betu. Vils pacēla sasarkušās acis.

Telefons ievibrējās. Tīsija to paķēra pirmā, nedodama šādu iespēju Viļam. Šoreiz teikums bija skaidrs un saprotams.

Tas, kurš vilcinās, ir zudis.

Tīsija mirkli uz to lūkojās un sāka pārbaudīt alternatīvas. Neveidojās nekas sakarīgs, tāpēc viņa secināja, ka šī ir kāda cita norāde. Varbūt pat ne norāde. Varbūt tikai brīdinājums. Pasteidzies, tev mv daudz laika. Viņa parādīja ekrānu Viļam. Tas viņu nomierināja, jo viņš nesaskatīja nekādus tiešus draudus. Teksts vairāk izklausījās pēc aicinājuma darboties.

Vēl brīdi to pētījusi, Tīsija pierakstīja ziņu sava skiču bloka augšmalā tieši zem pirmajiem trim vēstījumiem. Vils pamanīja, ka šifrētās ziņas viņa glīti uzdrukājusi kreisajā pusē, bet labajā atminētās frāzes. Viņš iztēlojās Tīsiju, kāda viņa bijusi skolā meitene, kuras penālis vienmēr ir tīrs un pilns ar visu nepieciešamo.

Kamēr Tīsija košļāja zīmuļa galu un centās ar skatienu vien ielauzties šīs pēdējās mīklas dzīlēs, Vils mēģināja izdomāt, kā pavadīt atlikušo pēcpusdienas daļu. Viņš bikstīja ēdienu, kodīja nagus, bungoja ar pirkstiem pa galdu, mēģināja lasīt avīzi, bet nespēja koncentrēties. Viņš dzirdēja kāda pāra strīdu. "Es tev neticu," sieviete teica vīrietim. Vils spēji izslējās sēdus, atcerējies vakaru kafejnīcā. Beta bez jebkādas ironijas bija pateikusi brīnišķīgu frāzi, kaut gan viņš gribēja par to pajokot. "Es ticu tev un man." Viņš piepeši vēlējās, kaut būtu atkārtojis šos vārdus sievai. Jo tā bija taisnība. Beta bija viņa dcība.

Telefons ieplkstējās.

Tas, kurš neko nezina, nepazīst šaubu.

šoreiz Vils to izlasīja skaļi. Viņš zināja atbildi uz savu nākamo jautājumu, bet to tik un tā uzdeva:

-   Vai tu atšifrēji pirmo ziņu? 'Tas, kurš vilcinās, ir zudis"?

-    Vēl ne. "Tas, kurš neko nezina, nepazīst šaubu." Ko tas varētu nozīmēt? Tīsija pierakstīja vārdus lapas stūrī, kas jau bija pilns ar skribelējumiem.

-    Es nesaprotu, Vils ieminējās, gribēdams aizpildīt klusumu. Tā ir pretrunā. Pirmajā ziņā viņš mums liek nevilcināties. Mesties notikumu virpulī. Tagad viņš paziņo, ka labāk ir šaubīdes. Ka tikai muļķis nepazīst šaubas.

-   Tas nav tas pats, kas vilcināties.

-    Kāda ir atšķirība?

-    Es nezinu, sasodīts. Es mēģinu domāt. Viņš grib kaut ko mums pateikt. Varbūt kusties uz priekšu, neskādes atpakaļ! Vai arī septiņreiz apdomā, vienreiz nogriez! Nezinu. Bet izskatās, ka viņš grib palīdzēt.

-    Nē. Ja viņš mēģinātu palīdzēt, viņš nerunātu tādās nolāpītās mīklās.

Atskanēja piksdens.

Izdevība pie durvīm divreiz neklauve.

Tiklīdz Vils to izlasīja, Tīsija sāka murmināt:

-   Divreiz, tas ir interesanti. Varbūt viņš mums liek kaut ko reizināt. Varbūt mēs visu uztveram nepareizi. Varbūt tie ir cipari!

-Ko?

-   Tu jau par to ieminējies. īsziņu veido burti un vārdi, kas salikti no cipariem. Varbūt šis ir apgrieztais variants. Mums jāsameklē cipari zem burtiem.

-   Par ko tu runā?

-    Viens veids būtu saskaitīt burtus katrā norādē. Šis skaitlis varētu būt svarīgs. Vai arī katram burtam ir skaitliskā vērtība. A ir viens, B ir divi.

Vils apjucis skatījās uz bijušo draudzeni, bet Tīsija viņam nepievērsa uzmanību, drudžaini kaut ko skribelēdama savā bloknotā un uz labu laimi izmēģinādama dažādas skaitļu kombinācijas.

Minūti pēc pēdējās ziņas saņemšanas telefons atkal ieplkstējās.

īstu draugu iepazīst nelaimē.

Katra nākamā ziņa Viļu satracināja arvien vairāk. Ja tās bija sūtītas ar nodomu palīdzēt, kāpēc tad tās bija tik sasodīti neskaidras? Viņam gribējās sakratīt Josifu Jichoku aiz apkakles, kliedzot: "Ja gribi palīdzēt, tad palīdzi taču!"

-    Vai šis ir klišeju konkurss, vai? Kāpēc, velns un elle, viņš domā, ka mēs varēsim tik ātri visu uzminēt?

-   Nomierinies, Vil. Šobrīd mums nekā cita nav. Tikai viņš. Varbūt viņš nonācis vietā, kur var droši rakstīt, un grib nosūtīt mums visas ziņas, kamēr nav iztraucēts.

Tāda iespēja pastāvēja; Vils iekoda lūpā. Viņš nevēlējās sākt strīdu ar Tīsiju, kamēr viņa tik saspringti pilda savu šifrētājas lomu.

Vils sāka klīst apkārt, ļaudams porām uzsūkt gaisā peldošos taukus. Tā bija un palika burgeru ēstuve, lai arī tagad te pārdeva salātus. Viņš iesoļoja sēdvietu nodalījumā, kur darbojās televizors.

Vietējais ziņu kanāls rādija attēlus no Bangkokas, kuros Bruklinas rabīns tika arestēts un apsūdzēts slepkavībā. Aizdomās turamais bija ģērbies parastajā tērpā balts krekls, melns uzvalks, apaļa cepurīte -, un divi jauni, drūmi taju policisti saslēdza viņu rokudzelžos, lai aizvestu prom. Viņa seja tīšām bija pavērsta lejup, bet Vils nezināja, vai tas ir darīts kaunā vai centienos netikt pazītam. Viss kopā izskatījās ļoti savādi. Pēc tam ekrānā parādījās Ņujorkas policijas departamenta virsnieki, kas kājām ieradās Kraunhaitā, atteikušies no mašīnām, lai izrādītu "cieņu pret kultūru", par ko droši vien bija parūpējies mērs.

Šie attēli pielēja eļļu strīdam, kam Vils un Tīsija izdejoja cauri vairākas reizes šīs ilgās pēcpusdienas laikā.

-   Man vajadzētu atgriezties pie viņiem. Tūlīt pat.

-    Un ko tu darīsi? Mērcēsies ledainā vannā?

-    Nē. Pateikšu viņiem to pašu, ko tu ierakstīji vēstulē. Ka es zinu, kas viņiem padomā, un gribu vienoties.

-   Tas ir pārāk riskanti. Tu vari pateikt kaut ko, kas visu padarīs vēl sliktāku. Vēstule bija nepieciešama tieši tāpēc, ka tā mēs varējām kontrolēt to, kas tiek pateikts. Atkal jau šī gļēvuļa ciešamā kārta. Tīsija acīmredzot nevēlējās atzīt, ka ielikusi Viļam mutē šos vārdus.

-   Es nespēju pamest Betu likteņa varā. Kas to lai zina, ko viņi izdarīs, nonākuši aplenkumā? Varbūt viņi kritīs panikā. Kāds no tiem rīkļurāvējiem piegriezīs skrūvi nedaudz par ciešu vai noturēs viņas galvu ūdenī desmit sekundes ilgāk…

-   Tu jau atkal sāc krist panikā. Es taču tev teicu, ka tas līdzinās kāpšanai kalnā. Nedrīkst skatīties lejup. Nedomā par to! Turklāt šodien tur ir pilns ar policistiem, un tikmēr viņi neuzdrošināsies neko darīt. Josifa Jichoka īsziņas liek nojaust, ka viss vēl ir iespējams. Nekas nav mainījies, nav noticis nekas neatgriezenisks.

-   Bet tu nedomā, ka tās sūta Josifs Jichoks.

-    Es tikai neesmu pilnīgi pārliecināta.

Un tā viņi mīņājās, netikdami ne šurpu, ne turpu, neko neatrisināja un iegrima drūmā, pārguruma pilnā klusēšanā. Pēc tam Vils ilgi prātoja par to, ka viņš un Beta nekad nekašķējās. Viņi strīdējās, bet nekašķējās. Atrodoties blakus Tīsijai, tas kļuva par olimpisko spēļu cienīgu sporta veida.

Saruna pārtrūka, pienākot kārtējai īsziņai. Šie teksti, kas sākumā lika Vila sirdij dauzīties satrauktās gaidās, tagad kļuva pierasti. Pat apnicīgi. Vils atvēra jaunāko.

Uzvarētājs patur visu.

Tas izskatījās pēc draudiem, it kā hasīdi uzskatītu Betu par savu īpašumu ja uzvarēsim, viņa piederēs mums. Vils juta naidu uzliesmojam ar jaunu sparu.

-   Viņi mums draud.

-   Uzvarētājs patur visu, Tīsija lēni atkārtoja, kad Vils to bija nolasījis skaļi, it kā tas būtu diktāts.

Vils pamanīja kaut ko režģim līdzīgu Tīsijas bloknotā, katra rinda bija aizpildīta ar Jojo ziņām.

-   Kas tev tur ir?

-   Ideja par skaitļiem izrādījās nederīga, tāpēc es meklēju anagrammas. Un kaut kas man sanāk, bet nekas sakarīgs. Nav kopsaucēja. Es mēģināju izveidot akrostihu…

-    Kas tas tāds?

-   Akrostihs. Sistēma, kurā pirmais teikuma burts ir daļa no paslēpta vārda. Rozes ir sārtas dod burtu R, bet vijolītes zilas dod B un tā tālāk. Tas izmantots dažos psalmos. Ja saliek kopā pirmos burtus no katras rindiņas, iegūst vēl vienu lūgšanas rindu. Tas bija burvju triks divpadsmit rindu dzejolis ar neredzamu trīspadsmito.

-   Saprotu. Kas sanāk, ja to izmēģina?

-   Nekas īpašs. T, I, ī un U.

-    Pie velna, kas viņam padomā? Pagaidi… Telefons vēstīja par vēl vienas īsziņas saņemšanu.

Laba sirds ir svarīgāka par skaistumu.

Viļu pārņēma sajūta, ka viņš grimst purvā. Tīsijai nācās domāt kā šaha lielmeistaram, kas piedalās lielā turnīrā un staigā pa visu istabu, vienlaikus spēlējot simt dažādas spēles uz dažādiem laukumiem. Atšifrējot pirmo ziņu, pagāja krietns laiks. Tagad saņemtas jau sešas ziņas.

-    Paklau, Vil. Nav iespējams to atrisināt, kamēr viss nav galā. Tiklīdz es izmēģinu vienu teoriju, nākamā ziņa to iznīcina. Mums vajadzīgs pilns komplekts, un tikai tad mēs noskaidrosim, ko viņš mēģina pateikt.

-Jojo.

-   Jā, ja tas ir viņš.

-   Kurš tad cits tas varētu būt, nolādēts?

-   Liec mani mierā, Vil.

Vils nespēja dusmoties uz Tīsiju, zinādams, ka izturas neciešami, izgāžot uz viņu visu savu niknumu, sāpes un neizturamo pārgurumu. Tīsija nebija spiesta to visu uzklausīt. Viņa varēja aiziet… un Vils tad paliktu uz sēkļa.

Vils gribēja atvainoties, bet bija jau par vēlu. Tīsija bija uzgriezusi viņam muguru, tādējādi samazinot iespēju naidīgumam pieņemties spēkā. Žēl, ka agrāk neviens no viņiem nebija domājis tik prātīgi.

Nepagāja pat divas minūtes, kad atnāca vēl viena ziņa.

Pasaki man, kas ir tavi draugi, un es

pateikšu, kas esi tu.

Vai tas bija mudinājums Viļam domāt par cilvēkiem, kas bija kopā ar rabīnu viņa nopratināšanā? Aizmirsti vadoni, pievērsies padotajiem. Vai tāda bija šā mājiena jēga?

Pēc trīsdesmit sekundēm atskanēja plkstiens.

Ābols no ābeles tālu nekrīt.

Šis cilvēks bija kaitinošs. Vai tā bija kaut kāda miglaina norāde uz tēvu un dēlu? Kāpēc viņš tā pūlējās, rakstot šīs ziņas, drukājot garus tekstus, kaut gan patiesībā vajadzēja nosūtīt dkai dažus vienkāršus vārdus adresi, kur tika turēta Beta. Niknums kāpa augšup pa Vila ķermeni un sasniedza kakla asinsvadus.

Pat neparādījis Tīsijai pēdējo ziņu, viņš sāka rakstīt atbildi:

Pietiek muļķoties. Tu zini, ko man vajag.

To nosūtījis, viņš sajuta nožēlas uzplūdus. Ja nu viņš aizbiedējis Josifu Jichoku? Tīsijai taisnība viņu rīcībā nebija neviena cita pavediena. Bet ja nu Vila ziņu pārtvers Kraunhaitas bandīti, kuri nekavējoties sapratīs, kas Jojo padomā, ka viņš sazinās ar ienaidnieku, un to sodīs? Vils iztēlojās Jojo kādā šķērsielā pie Austrumu bulvāra, sakumpušu pie sava mobilā telefona, izmantojot lūgšanu stolu kā galvas pārsegu, un tad viņu no aizmugures sagrābj divi vīri, paķer telefonu un aizvelk nabaga jaunekli uz steidzamu vizīti pie rabīna.

Lai nu kā, Vila ķermeni caurstrāvoja jauna enerģija. Viņš nespēja izturēt uzspiesto bezdarbību, sēdēšanu pie galda izstieptām rokām, gaidot, kad tajās iekritīs informācijas drupatas no hasīdu galda. Bija patīkami cīnīties pretī.

Beidzot debesis satumsa. Vils sāka soļot, labajā rokā satvēris plaukstdatoru, kas kļuva lipīgs no sviedriem. Kad pulkstenis rādīja tieši četrdesmit divas minūtes pāri sepdņiem, Tīsija pielieca galvu, dodama viņam ziņu, ka sabats beidzies. Vils steigšus nolaida skatienu, domādams, ka jau pēc dažām sekundēm iemirdzēsies sarkanā lampiņa. Tīsija to pamanīja un paskaidroja, ka paies vismaz trīsdesmit minūtes, līdz pienāks atbilde. Pēc sabata bija šis tas jāizdara, arī Havdalah ceremonija, kurā, izmantojot vīnu, garšvielas un sveces, tika teiktas pēdējās ardievas atpūtas dienai. Tad notika gājiens atpakaļ no sinagogas, lai veiktu Havdalah mājās. Vairums pēc tam droši vien gribēs atsvaidzinādes. Pat ja hasīdi izlasīs Vila vēstuli mājās vai birojā, viņi negribēs sūtīt atbildi no turienes, jo tai būtu pārāk viegli sadzīt pēdas. Protams, viņi baidījās nevis no Vila, bet gan policisdem, kuri varētu to uziet izmeklēšanas gaitā. Tāpēc viņi atgriezīsies interneta kafejnīcā, un kopā tas viss aizņems vismaz stundu. Tīsija brīdināja Viļu, ka pat šie aprēķini ir diezgan optimistiski. Vils zināja, ka nosūtījis vēstuli, bet hasīdiem par to nebija ne jausmas. Viņi neko negaidīja un varbūt nesteigsies pārbaudīt pastkastīti.

Tomēr bija jāņem vērā, ka šī nebija parasta diena. Kraunhaita bija pilna ar detektīviem, kas pēc Interpola pavēles izmeklēja slepkavību. Rabīns, kurš pratināja Viļu, nevarēs ievērot parastos rituālus. Viņš būs spiests atbildēt uz jautājumiem, un tie neattieksies uz Talmūdā noteiktajiem krāsns izmēriem. Uz viņu izdarīs spiedienu. (Jāatzīst, ka šāds notikumu pavērsiens Viļu iepriecināja.) Valdot tādai gaisotnei, hasīdiem noteikti būs simtiem iemeslu pārbaudīt pastkastītes, tiklīdz iespējams. Pat ja viņi negaidītu kādu ziņu no Vila, viņiem tik un tā jāsazinās ar saviem ļaudīm Bangkokā. Vils sprieda, ka viņi ieslēgs klēpjdatorus, tiklīdz tas pēc reliģijas noteikumiem būs pieņemami.

Astoņos Vila nojauta apstiprinājās. Divdesmit minūtes pēc saullēkta iemirgojās plaukstdatora sarkanā lampiņa. Vils nospieda attiecīgo pogu un ieraudzīja jau pazīstamos hieroglifus ebreju simbolus. Temata lauciņā bija vārds Beta.

TU PELDI NEPAZĪSTAMOS ŪDEŅOS. NENOSLĪKSTI.

26. nodaļa

Sestdiena, pllcst. 20.01, Manhetena

Viļam nebija laika apspriesties ar Tīsiju. Viņš nekavējoties nosūtīja atbildi, drudžaini kustinādams īkšķus.

Es varu tūlīt piezvanīt policijai. Man nav ko zaudēt.

Vils gaidīja, bet Tīsija tikmēr apsēdās viņam pretī un, sarāvusies kamoliņā, šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Vils mēģināja atcerēties, vai jebkad redzējis Tīsiju šādā pozā, vai viņa jebkad bijusi tik nervoza. McDonald's publika bija mainījusies. Klaidoņus un murminošos neprāšus bija nomainījuši jauni vīrieši, kas gribēja uzpildīties pirms došanās uz bāriem. Iemirgojās sarkanā lampiņa.

Tu vari zaudēt visu. Betu.

Vils arī šoreiz pat nedomāja gaidīt. Tieši to viņš bija vēlējies jau kopš pirmās ziņas saņemšanas tiešu konfrontāciju ar nolaupītājiem. Iepriekšējā naktī, ar tiem satiekoties, Vils bija izlicies par kādu citu. Viņam bija jāizturas pieklājīgi. Tagad viss notika atklāti, viņš drīkstēja stāties tiem pretī.

Ja viņu aizskarsiet, būsiet vainīgi divās slepkavībās. Mani pierādījumi jūs noraks. Laidiet viņu vaļā, citādi es runāšu.

Šoreiz bija jāgaida mokoši ilgi. Parādījās sarkanā gaisma, un Vils metās virsū mazajam, zilajam aparātam.

Aptieka ar zemām cenām apmierinās visas Jūsu medicīniskās vajadzības. Iespējama piegāde mājās.

Parasta reklāma.

Vēl dažas minūtes, un tad:

Piezvani uz numuru 718-943-7770. Neizmanto ierakstīšanas ierīci. Mēs zināsim, ja tu to mēģināsi.

Vils spēja iedomāties, kas norisinās otrā galā. Viens no abiem rīkļurāvējiem, Moše Menahems vai Cvi Jehuda, noteikti sēdēja kafejnīcā, lasīja un rakstīja vēstules, saņemot norādījumus no vadoņa pa telefonu. Tagad vadonim bija sakāms kaut kas tāds, ko viņš nevēlējās izklāstīt vēstulē, pat tik rūpīgi noslēptā formā. Lieliski, Vils nosprieda, juzdams, ka pretinieks kļūst vājāks. Viņš palūkojās uz Tīsiju; apkodījusi nagus, viņa patlaban ķērās pie ienadžiem.

Izvilcis mobilo telefonu no kabatas, Vils nesteidzīgi sastādīja numuru, it kā izpildītu sarežģītu operāciju. Rokas drebēja. Viņš saprata, ka šis cilvēks viņu biedē.

Zvans noskanēja tikai vienu reizi. Vils dzirdēja, ka tiek pacelta klausule, bet neviens nerunāja. Pirmais solis tika atvēlēts viņam.

-   Te Vils Monro. Jūs man likāt piezvanīt.

-   Jā, Vil. Pirmkārt, es vēlos atvainoties par vakar notikušo. Tā bija kļūdaini noteikta identitāte, ko vēl sliktāku padarīja tavi centieni savu identitāti slēpt. Vils nesaprata, vai viņam jāsmejas par šo nelielo joku. Viņš to nedarīja. Domāju, mums vajadzētu aprunāties par šābrīža situāciju.

-    Tieši tā, sasodīts. Atdodiet manu sievu, citādi es jūs apsūdzēšu divkāršā slepkavībā.

-    Nomierinieties, Monro kungs.

-    Es nejūtos īpaši mierīgs, rabīn. Vakar jūs mani gandrīz nogalinājāt un bez jebkāda iemesla esat nolaupījis manu sievu. Es vēl neesmu devies uz policiju tikai tāpēc, ka jūs draudējāt viņu nogalināt. Bet tagad es varu aiziet pie viņiem un apliecināt jūsu vainu Bangkokas lietā, paziņojot, ka jūs jau esat veikuši vienu nolaupīšanu šeit, Ņujorkā. Ja jūs pēc tam viņu nogalināsiet, jūsu vaina būs pierādīta. Vils priecājās par to, cik sakarīgi viņam izdevies visu pasniegt. Viņš pats bija gaidījis kaut ko sliktāku.

-    Labi, es ar jums vienošos. Ja neko neteiksiet un ne ar vienu nerunāsiet, mēs centīsimies saglabāt Betai dzīvību. Beta. Vārds izklausījās tik dīvaini, šā baritona izteikts; tā tembru tikai nedaudz mainīja telefona metāliskais skanējums.

-    Kā to saprast? Centīsieties? Vai tad ir vēl kāds? Jūs to izdarījāt, jums jāuzņemas atbildība. Jūs vai nu garantējat viņas drošību, vai negarantējat. Šis neplānotais teikums pamodināja ideju, ko Vils izteica skaļi, vēl nepaguvis noformulēt to prātā. Es vēlos runāt ar savu sievu.

-   Man ļoti žēl.

-    Es gribu ar viņu runāt tūlīt pat. Gribu dzirdēt viņas balsi. Pierādījumu, ka viņa vēl ir… drošībā.

-   Man tā nešķiet laba doma.

-   Man ir vienalga, kas jums šķiet. Un es labprāt to paskaidrošu policijai. Es gribu dzirdēt viņas balsi.

-   To nevar nokārtot uzreiz.

-   Es piezvanīšu pēc piecām minūtēm.

Vils nolika telefonu un izpūta elpu, it kā būtu to aizturējis; sirds mežonīgi dauzījās. Tikko izrādītā nelokāmība Viļu pašu pārsteidza, tomēr šķita iedarbojamies. Rabīns nebija atteicis viņa prasībai.

Vils skaitīja minūtes, nenovēršot skatienu no pulksteņa. Tīsija klusēja.

Pagāja viena minūte, divas. Vils juta pieri iesāpamies; sejas muskuļi bija sasprindzināti pārāk ilgi. Plastmasas pildspalvas gals, ko Vils košļāja, izjuka viņam mutē.

Četras minūtes. Vils piecēlās un izstaipījās, pielieca galvu pie viena pleca, tad otra. Kaut kas skaļi nokrakšķēja. Viņš palūkojās lejup uz telefonu. Četras minūtes un piecdesmit piecas sekundes pēc klausules nolikšanas Vils vēlreiz piezvanīja uz norādīto numuru.

-   Te Vils Monro. Ļaujiet man ar viņu runāt.

Neviens neatbildēja, skanēja tikai klikšķi, it kā zvans tiktu pārsūtīts. Kāds ievilka elpu, un tad:

-Vil? Vil, te Beta…

-   Beta, paldies Dievam! Mīļā, vai tev nekas nekaiš? Vai tev nedara pāri?

Klusums un vēl trīs klikšķi.

-    Beta?

-   Man diemžēl nācās pārtraukt zvanu. Bet tagad esat dzirdējis savas sievas balsi un zināt, ka viņa ir…

-     Dieva dēļ, tā bija tikai sekunde! Vils uzsita ar dūri pa galdu, un Tīsija izbijusies atrāvās atpakaļ. Viņš manīja, ka nonāk neizturamu emociju uzplūda varā. Tikai vienu sekundi viņš bija juties atvieglots un prieka pārņemts tā bija Betas balss, par to nevarēja būt nekādu šaubu. To dzirdot, viņam bija saļodzījušies ceļgali. Un tad tā pazuda, tika aprauta, pirms viņam radās iespēja atzīties sievai mīlestībā.

-   Es nedrīkstēju riskēt, dodot vairāk laika. Man patiešām žēl. Bet es izpildīju jūsu lūgumu. Jūs dzirdējāt sievas balsi.

-    Apsoliet man tūlīt pat, ka nekas ar viņu nenotiks.

-   Es jau vakar mēģināju jums paskaidrot, Vil. Tas nav atkarīgs tikai no mums ne no manis, ne no jums. Šajā spēlē piedalās daudz lielāki spēki. Cilvēce no tā baidījusies jau tūkstošiem gadu.

-    Pie velna, par ko jūs runājat?

-    Nevaru jūs vainot par to, ka nesaprotat. To spētu pavisam nedaudzi, un tāpēc mēs neko nedrīkstam izskaidrot policijai, lai cik ļoti to vēlētos. Viņi noteikti nesaprastu. HaShem ir atstājis atrisinājumu mūsu ziņā.

-    Kā lai es zinu, ka jūs mani nemānāt, lai es turētu muti? Kā es varu zināt, ka jūs negrasāties nogalināt manu sievu tāpat kā to vīru Bangkokā?

Brīdi valdīja klusums. Tad rabīns ierunājās:

-    Mani ļoti sāpina tur notikušais. Katra ebreja sirds izmisumā un žēlumā sažņaugsies, par to domājot. Viņš apklusa. Vils ļāva klusumam turpināties. Jāgaida, lai intervējamais pats to pārtrauc… Es uzņemšos risku, Monro kungs. Ceru, ka jūs to uztversiet tā, kā tas domāts. Kā labas gribas žestu no manas puses. Es jums atklāšu noslēpumu, ko jūs varētu izmantot pret mani. Tādējādi es izrādu jums zināmu uzticību. Ceru, ka rezultātā jūs spēsiet kaut nedaudz uzticēties man. Vai saprotat?

-   Saprotu.

-    Bangkokā notikušais bija nelaimes gadījums. Mēs gribējām pārņemt Samaka kungu savā uzraudzībā tāpat kā jūsu sievu, bet mums nebija nodoma viņu nogalināt. Nekādā gadījumā.

Tīsija bija apsēdusies Viļam blakus un piespiedusi ausi pie telefona.

-   Mēs nezinājām, nevarējām zināt, ka Samaka kungam ir slima sirds. Tik spēcīgs cilvēks, bet ar ļoti vāju sirdi. Tie… soļi, ko mums nācās spert, lai atvestu viņu pie mums, nebija viņam pa spēkam.

Vils uz brīdi atkal jutās kā žurnālists viņam bija izdevies izvilkt atzīšanos no šā cilvēka. Gan ne slepkavībā, bet netīšā nogalināšanā. Profesionāla lepnuma uzplūdā Vils prātoja, ka Ņujorkas policijas departamenta gaišākie prāti pat pēc ilgām intensīvas pratināšanas stundām nav panākuši neko tik vērtīgu.

-    Lūk, kas notika, Monro kungs, un jūs gan būsiet pārsteigts, to dzirdot, bet varu atzīt, ka vienmēr esmu jums teicis tikai patiesību. Atkārtoju, ka esmu uzņēmies lielu risku, runājot tik atklāti. Bet kaut kas man liek domāt, ka jūs to uztversiet pareizi un nenoraidīsiet mani. Esmu jums uzticējies un ceru, ka tagad jūs spēsiet uzticēties man. Dariet to pats savu iemeslu dēļ, Vil. Dariet to tāpēc, ka esmu jums solījis no visas sirds censties saglabāt jūsu sievai dzīvību. Bet neaizmirstiet, ko teicu jums vakar un atkārtošu šodien. Ir sācies sens stāsts, un iznākums var būt tāds, no kā cilvēce baidījusies tūkstošiem gadu. Jūsu sieva ir svarīga jums, Monro kungs, bez šaubām. Bet pasaule, Visvarenā radītais, ir svarīgs man.

Bija pienākusi rabīna kārta klusēt un gaidīt, kad ierunāsies Vils. Viņš pazina šo paņēmienu, tomēr nespēja atturēties.

-   Ko jūs gribat no manis?

-   Lai jūs neko nedarītu, Monro kungs. Itin neko. Palieciet malā un nezaudējiet pacietību. Ir palikušas vēl dažas dienas, un tad mēs zināsim, kāds liktenis mūs gaida. Tāpēc, lai gan izmisīgi vēlaties redzēt Betu, es lūdzu jūs pagaidīt. Nejaucieties iekšā, nenodarbojieties ar savu izmeklēšanu. Gaidiet. Ceru, ka rīkosieties pareizi, Vil. Arlabunakti. Un lai Dievs pagriež savu seju, apspīdot mūs visus.

Klausulē atskanēja klikšķis. Vils palūkojās uz Tīsiju, kura trīcēja tāpat kā viņš.

-    Ir tik dīvaini dzirdēt viņa balsi, sieviete noteica gandrīz čukstus. Mēs tik daudz esam par viņu runājuši.

Rabīna runas laikā Vils bija šo to pierakstījis, lai vēlāk kopā ar Tīsiju mēģinātu to izprast. Tomēr vispārsteidzošākais bija balss tonis. Ja Vils stāstītu Hārdenam par nupat notikušo interviju, viņš izmantotu tieši šo argumentu. Rabīns izklausījās samierniecisks, bet bija vēl kas cits nožēla.

Klusums nevilkās ilgi. Telefons uztvēra kārtējo īsziņu.

Ķēde ir tik stipra, cik stiprs ir tās vājākais posms.

Un pēc brīža:

Drosme parādās ļaužu pulkā. Viss.

Vils nolasīja abas ziņas. Tīsija pieprasīja paskaidrot, kā lietotas pieturzīmes. Bija divi punkti, nekādu komatu. Vai viņš esot pārliecināts? Jā, pilnīgi noteikti. Vilam bija grūd koncentrēties. Viņam ausīs skanēja Betas balss. Vil? Vil, te Beta.

Labi, Tīsija noteica. Pieņemsim, ka viņš saka to, ko domā, ka vairāk īsziņu nebūs. Šis ir pilnais komplekts.

Viņai priekšā uz galda bija izkārtoti desmit vienādi papīra četrstūri, uz katra uzrakstīta viena ziņa.

Tas, kurš vilcinās, ir zudis.

Tas, kurš neko nezina, nepazīst šaubu.

Izdevība pie durvīm divreiz neklauvē.

īstu draugu iepazīst nelaimē.

Uzvarētājs patur visu.

Laba sirds ir svarīgāka par skaistumu.

Pasaki man, kas ir tavi draugi, un es pateikšu, kas esi tu.

Ābols no ābeles tālu nekrīt.

Ķēde ir tik stipra, cik stiprs ir tās vājākais posms.

Drosme parādās ļaužu pulkā. Viss.

Tīsija lūkojās uz tām, turēdama uz ceļiem bloknotu, pētīdama izveidoto rakstu. Ziņas bija sakārtotas trīs grupās. Uzmudinājumi, brīdinājumi, mīklas.

Viņa nolika bloknotu uz galda blakus papīra lapiņām. Tas bija gandrīz melns no tintes viņa bija pierakstījusi visu lapu pilnu.

Visur bija pārsvītroti vārdi un frāzes, uzrakstītas ačgārni vai pa diagonāli. Viņa bija uzrakstījusi īsziņas visās iespējamās secībās, katru reizi pasvītrodama katras rindiņas pirmo burtu; tie bija mēģinājumi izveidot akrostihu. Vils redzēja rezultātus: TTflULPĀĶD, kam sekoja vēl daudzi varianti ar tiem pašiem burtiem. Tiem visiem nebija nekādas jēgas.

Šķietami lasīdama Vila domas, Tīsija pāršķīra skiču bloka lapu, lai parādītu viņam apakšējo, kas bija tikpat biezi izraibināta ar aprēķiniem un aprautām anagrammām. Arī nākamā un aiznākamā lapa bija tāda pati. Viņa stundām ilgi bija pūlējusies uzlauzt šifru.

Viļu pārņēma pateicības vilnis viņš zināja, cik vientuļš būtu juties bez Tīsijas. Tomēr bija jāskatās patiesībai acīs. Lai cik ļoti viņa centās, lai kā viņi abi kopā sasprindzināja smadzenes, šī desmitdaļīgā mīkla nebija atminēta. Viņi bija sakauti.

-   Nespēju noticēt, ka es esmu tik stulba!

-    Ko? Vils pacēla skatienu un ieraudzīja, ka Tīsija atliekusies atpakaļ krēslā, salikusi rokas uz galvas un pievērsusi acis griestiem.

-    Es esmu pilnīga muļķe. Viņa smaidīja un neticīgi šūpoja galvu.

-   Lūdzu, paskaidro, par ko tu runā, Vils teica balsī, kurā pats sadzirdēja pārspīlēto angļa pieklājību; tā viņš bieži runāja, kad centās saglabāt mieru.

-   Tas bija tik acīm redzams, un es to pārāk sarežģīju. Cik stundu es jau esmu tam iztērējusi?

-Vai tu gribi teikt, ka atradi risinājumu.

-Jā. Ko viņš mums atsūtīja? īstu draugu iepazīst nelaimē. Ābols no ābeles tālu nekrīt. Viņš mums atsūtīja pamācības. Desmit pamācības.

-    Skaidrs, tātad… Atvaino, bet tev būs jāpaskaidro sīkāk. Es redzu, ka viņš atsūtījis desmit pamācības. Bet mēs nezinām, ko tās nozīmē.

-   Tās neko nenozīmē. Tām arī nav nekas jānozīmē. Viņš atsūtīja desmit pamācības. Jo tieši tur mums jāskatās. Zālamana pamācību grāmatas desmitajā nodaļā.

27. nodaļa

Sestdiena, pllcst. 20.27, Manhetena

Viņš atradās ēstuvē tikpat ilgi kā Vils un Tīsija un murmināja tikpat skaļi. Viņš bija viens pats, pavecs un neapšaubāmi bezpajumtnieks, un viņa seja izskatījās uztūkuši. Pēcpusdienai ritot uz priekšu, Vils bija redzējis viņu apēdam pusi ābolu pīrāga, ko viņam pasniedza puisis ar miniatūra mūzikas atskaņotāja austiņām ausīs, un pusotru paciņu frī kartupeļu. Starplaikos viņš skaļi lasīja melno, plastmasā ievākoto Bībeli, ko turēja labajā rokā.

Viļam šie nesakarīgie sprediķi bija krituši uz nerviem tāpat kā daudziem citiem ēstuves klientiem, kas ļoti pūlējās nesēdēt pārāk tuvu dīvainajam vīram. Todes tagad Vils sūtīja pateicības lūgšanas par viņa klātbūtni šeit. Paņēmis karstu kafijas tasi, viņš uzmanīgi tam tuvojās.

-   Ser, vai jūs nevēlaties tasi kafijas? Tā ir nupat gatavota.

Vīrs pacēla ūdeņainas acis. To baltumi bija dzeltenīgi.

-Ja Tas Kungs nebūtu mūsu pusē tā šobrīd saka izraēļi -, ja mūsu pusē nebūtu Tas Kungs, kad mums uzbruka ienaidnieki, tie būtu aprijuši mūs dzīvus, kad to dusmas iekvēlojās pret mums…

-   Jā, ser, jums noteikti taisnība, Vils ierunājās īsajā mirklī, kamēr vīrs ievilka elpu. Tomēr tas nelīdzēja; viņš atkal sāka stāstīt.

-   Tad plūdi mūs aizrautu sev līdzi, straume lītu pār mūsu galvām; pār mums lītu trakojošie ūdeņi.

-   Ser, atvainojiet, ka jūs traucēju, bet es gribētu aizņemties jūsu Bībeli.

-    Lai slavēts Tas Kungs, kurš neatdeva mūs par ēsmu to zobiem. Mēs aizbēgām kā putns no mednieku cilpas; tā ir lauzta, un mēs izbēgām.

-   Arī es sirsnīgi lūdzos par to, ser. Bet es desām gribētu iemest skatienu jūsu Bībelē. Vils pieliecās un mēģināja izņemt grāmatu viņam no rokām. Vīra tvēriens bija pārsteidzoši spēcīgs. Viņš negribēja laist to vaļā.

-   Mums palīdz tikai Tas Kungs, kurš radīja debesis un zemi.

-   Jā, jā, tās ir arī manas domas. Tāpēc, lūdzu, ļaujiet man palūkoties uz svēto grāmatu. Vīra plauksta savilkās vēl ciešāk. Vils mēģināja vilkt, bet vīrs vilka atpakaļ, turpinādams murmināt.

Vils pacēla skatienu; bija ieradusies Tīsija. Viņš jau gandrīz sēdēja blakus klaidonim, horizontāli vilkdams grāmatu uz savu pusi un apzinādamies, ka izskatās muļķīgi, cenzdamies atņemt klaidonim tā Bībeli.

-   Ser, Tīsija klusi ierunājās. Vai mēs varētu lūgties kopā? Vīrs piepeši apklusa. Tīsija turpināja, balsij rāmi plūstot. Varbūt mēs varētu izvēlēties tekstu? Pamācību grāmatas desmito nodaļu?

Vīrs neiebilda un atvēra grāmatu, šķirstīdams plānās, cieši apdrukātās lapas. Jau pēc dažām sekundēm viņš sāka skaitīt:

-   Šie ir Zālamana izteicieni. Prātīgs dēls ir tēva prieks, bet negudrs dēls ir savas mātes sirdēsd.

Vils mēģināja palūkoties vīram pār plecu, lai pārējo senā teksta daļu izlasītu ātrāk. Viņam tas viss izskatījās pēc vieduma un neskaidrības sajaukuma, kas bija sastopams lielākajā daļā Bībeles. Svētie raksti vienmēr uz viņu atstāja šādu iespaidu vārdi veidoja pacilājošu mūziku, bet to īstā nozīme kļuva skaidra dkai pēc lielas piepūles. Parasti, kad Vils bija baznīcā vai skolā skaitīja rīta lūgšanu, skaņas slīdēja garām viņa ausīm tāpat kā šobrīd, šajā dīvainajā, spontānajā sprediķī.

Klaidonis bija ticis līdz otrajai pamācībai:

-   Netaisna manta neko nepalīdz, bet taisnīgums glābj no nāves.

Nolaidis acis, Vils ātri pārlasīja tekstu. Redzēdams katru nākamo pamācību, viņš meklēja kaut ko uzreiz saprotamu vai, vēl labāk, pazīstamu. Tekstā izcēlās viens vārds, turklāt vairākas reizes. Tas bija parādījies otrajā pantā un bija redzams arī trešajā. "Tas Kungs neliek taisnā dvēselei badu ciest, bet Viņš noraida bezdievīgo iekāres."

Un vēlreiz vienpadsmitajā: "Taisnā mute ir dzīvības avots, bet bezdievīgo muti aizbāzīs bēdas."

Un sešpadsmitajā: "Taisnajam viņa manta nepieciešama dzīvei, bet bezdievīgais izlieto savus ienākumus grēkiem."

Tas parādījās arī divdesmit pirmajā pantā: "Taisnā lūpas gana daudzus, bet nejēgas nomirs aiz savas neprātības."

Lai kur Vils skatījās, lapā noteikd parādījās šis vārds. Ilgi negulējis, viņš gandrīz dzirdēja balsis, niknas vīriešu balsis, kas izkliedza to viņam. Tur jau tas bija atkal divdesmit ceturtajā pantā. "No kā bezdievīgais baidās, tas tam notiks, un, ko taisnie vēlas, to Viņš tiem piešķirs."

Klausīdamies bezpajumtnieka murmināšanā, Vils iztēlojās Kraunhaitas rabīnu šūpojamies un lasām divdesmit piekto pamācību, kamēr viņa bārdainie mācekļi šūpojas līdz ar viņu. "Bezdievīgais ir kā negaisa brāzma, kas pāriet un kuras tad vairs nav; turpretī taisnais pastāv mūžīgi."

Vārds nelaida viņu vaļā. Tas parādījās arī divdesmit astotajā pamācībā: "Taisno gaidas izvērtīsies viņiem par prieku, bet bezdievīgo cerība iznīks." Un arī trīsdesmitajā: 'Taisnais nekad nešaubīsies, bet bezdievji uz dzīvi zemē nepaliks."

Tas bija pat beigās, pašā pēdējā rindiņā: "Taisno lūpas pauž dziedinātājas atziņas, bet bezdievīgo mutes vārdi stāsta aplamības."

Klaidonis bija aizvēris acis un citēja vārdus pēc atmiņas. Bet Vils bija dzirdējis pietiekami. Viņš piecēlās un pagriezās, lai varētu iečukstēt Tīsijai ausī:

Es aizeju.

Viņš zināja, ka varētu stundām pārrunāt to ar Tīsiju, apspriežot ikvienu daudzējādo nozīmju iespējamību kā mācīti Talmūda pētnieki. Bet dažreiz ir jāpakļaujas pirmajam instinktam. Tāds bija žurnālista darbs. Var sēdēt preses konferencē, saņemt milzīgu papīru blāķi un izskatīt to piecās minūtēs, pieņemt lēmumu, uzdot savu jautājumu un doties prom. Patiesībā tādus dokumentus nevar kārtīgi izlasīt mazāk kā četrās vai piecās stundās, bet žurnālistiem patīk uzskatīt, ka tādi ierobežojumi paredzēti parastiem mirstīgajiem.

Tāpēc Vils uzticējās savam prātam. Turklāt viņam bija apnicis runāt, šifrēt un tulkot. Viņš gribēja virzīties uz priekšu, kaut kur iet. Jau vairākas stundas bija pavadītas šajās telpās, elpojot gaisu, ko ātrās uzkodas padarīja saldu un pliekanu.

Vils bija dzirdējis visu nepieciešamo. Viņš zināja, uz kurieni jāiet, un zināja, ka tas jādara vienam.

28. nodaļa

Sestdiena, plkst. 21.50, Manhetena

Liftu bija daudz, apmēram desmit, bet tiem nebija neviena, ko uzvest augšā. Tā droši vien nedēļas nogalēs izskatījās visi lielie biroji tie darbojās, pie liela galda sēdēja sargs un ēdnīcā dega gaisma, bet viss kopumā atstāja iespaidu par darba dienu rosības bālo ēnu.

The New York Times ēkas vestibils izskatījās īpaši pamests. Ap desmitiem no rīta pirmdienā šī telpa būs piebāzta pilna, aprites vadītāji cīnīsies ar grafikas dizaineriem par vietām liftos, daudzi bus satvēruši kūpošas glāzītes ar pārāk dārgu kafiju. Tagad šī pati telpa bija klusa un tukša, un pavisam reti atskanēja signāls, kas vēstīja, ka lifts ir pacēlies dažus stāvus augstāk vai atgriezies lejā.

Vils pamāja dežurējošajam sargam, kurš tik tikko paskatījās uz viesi. Viņš skatījās futbola spēli televizora ekrānā, kas droši vien bija paredzēts kādas sētas puses ieejas vērošanai. Vils novilka savu ieejas karti tam paredzētajā ierīcē un devās uz ziņu telpu.

Viņš priecājās tur atrasties. The Times pavadītais laiks nebija ilgs, tomēr šis birojs šķita jau pazīstams. Un Vils nespēja izturēt domu, ka būtu jādodas mājās. Iztēlojoties brīdi, kad viņš aizvērs parādes durvis un dzirdēs klusumu, viņu pāršalca drebuļi. Fotogrāfijas pie sienas, Betas drēbes skapī, viņas smarža vannas istabā. Tas viņu biedēja līdz nāvei.

Turklāt Josifs Jichoks pats personiski bija viņam ieteicis darīt tieši to, pirms sāka komunicēties ar mīklainu īsziņu palīdzību.

Skatieties uz savu darbu. Ar pamācību desmitās nodaļas pieminēšanu viņš bija izteicies skaidrāk.

Vils pielika soli, ieiedams ziņu telpā, un tīšām izvairījās no acu kontakta ar visiem, kas varētu viņu pamanīt. Šajā vakara stundā tas būtu tikai ražošanas personāls, kas viņam nebija pazīstams, bet viņš tik un tā tīšām visus ignorēja un visu uzmanību koncentrēja uz savu galdu.

Tuvodamies tam, viņš kaut ko ieraudzīja pāri nodalījuma sienai un juta, ka sirds strauji iepukstas. Uz viņa krēsla atradās kaste. Vai par to runāja Jojo? Vai viņš bija izteicies tiešā valodā? Dodieties uz kabinetu, tur jūs gaida viss nepieciešamais. Vai tā bija kaste, kurā atrodamas visas atbildes?

Vils zināja, ka tās ir tikai iedomas, tomēr nespēja atturēdes. Pēdējos soļus viņš noskrēja skriešus, paķēra kasti, vienlaikus novērtēdams tās svaru un atplēsdams to vaļā. Tā bija daudz vieglāka, nekā liecināja izmēri, un grūti atverama. Beidzot abas augšējās plāksnes atdalījās, Vils iegrūda roku iekšā un sajuta kaut ko mīkstu un gaļīgu, līdzīgu auglim. Kas tas bija, pie velna? Viņš rakās dziļāk tas bija mikls. Iegrūdis pirkstus kaut kādā atverē, viņš to izmantoja par rokturi un izcēla priekšmetu ārā.

Visu Svēto dienas ķirbis. Vils bija iebāzis pirkstus vienā acs caurumā.

Tam klāt bija pielikta atklātnīte:

"Labāko atdecību kompānija ielūdz Jūs uz īpašu vakaru…"

Kaut kāda stulba biznesa dāvana. Ielūgumi uz reklāmas pasākumiem Ņujorkā kļuva arvien absurdāki un pārspīlētāki tika sūtītas paciņas ar federālo pastu, kas izmaksāja ļoti dārgi, un iekšā bija sudraba atslēga, kas izrādījās biļete uz jaunā Ericsson mobilā telefona atklāšanu. Angļu puritānis Vila asinīs šausminājās par tik drausmīgu izšķērdību. Viņš pacēla ķirbi gaisā un aizmeta pāri nodalījumam uz papīrgroza pusi; tas nokrita zemē pie Švarca galda un pāršķēlās uz pusēm. Diez vai viņš to pamanīs.

Vils uzmeta skatienu atlikušajiem saņemtajiem pasta sūtījumiem tikai vispārējie ziņojumi un paziņojumi presei. Daži izskatījās pēc kaut kā jauna ielūgums uz Ņujorkas britu konsulāta viesībām, kādas evaņģēliskas organizācijas, Atdzimušā Jēzus baznīcas, vadītas sanāksmes buklets, ziņojums par The Times veselības apdrošināšanas plānu. Viss pārējais bija tieši tāds pats, kādu viņš to atstāja pirmdien, pēdējā dienā, kad vēl bija birojā.

Tas bija noticis gandrīz pirms nedēļas un šķita veselas mūžības attālumā. Tā bija senāka un skaistāka ēra dzīve pirms nolaupīšanas. Viņš bija tik laimīgs, izlidodams no Ņujorkas un brāzdamies pa Montānas lauku ceļiem, domādams tikai par nacionālo ziņu nodaļas kaprīzēm. Protams, tobrīd viņš nespēja to novērtēt un pat bija pietiekami stulbs, lai justos nomākts par savu kļūmi attiecībā uz plūdu sižetu. It kā tam būtu kaut kāda nozīme. Viļam prātā ieskanējās kāda no Betas mīļākajām dziesmām, patiesībā tikai viena rindiņa: "Tu nezini, kas tev pieder, līdz tas pagaist tālumā." Pēc brīža viņš jau dzirdēja nevis dziedātājas, bet gan Betas balsi. Viņai patika dziedāt, un Vilam patika klausīties. Dzīvojamās istabas stūrī ar putekļiem pārklājās veca akustiskā ģitāra, piemiņa no studentu laikiem, kad viņa mēdza strinkšķināt vecas dziesmas par mīlestību un zaudējumu. Pēdējā laikā viņa dziedāja reti; Vilam nācās sievu piekukuļot, lai kaut ko dzirdētu. Bet, kad viņa to darīja, Vila sirds lidoja debesīs.

Viņš juta acīs sariešamies asaras. Šobrīd Vilam ļoti gribējās raudāt, ļaut vaļu šīm atmiņām par sievu, kas bija pārsteigušas viņu nesagatavotu. Viņš gribēja atkrist krēslā, atbalstīt galvu uz rokām un paildzināt atmiņas, turēties pie tām kā bērns, kas pūlas notvert burbuli, neļaut tam pārplīst.

Tomēr viņš sāka meklēt piezīmju bloknotu, ko bija šeit atstājis pirms piecām dienām. Tajā bija fiksēta Braunsvilā iegūtā informācija.

Viņš to neatrada ne zem preses paziņojumu kaudzes, ne žurnālu un dokumentu ķīpā, ko jau bija sācis uzkrāt ar nodomu izgriezt svarīgākos rakstus. (Teorētiski Vilam šis darbs šķita aizraujošs, bet viņš to nekad neuzsāka.) Viņš pārmeklēja atvilktnes, ko pirmajā darba dienā bija pielādējis pilnas ar līmlapiņām, paziņu vizītkartēm, baterijām un veco kasešu aparātu gadījumam, ja diktofons ar nelielo disku salūzis. Arī tur bloknota nebija. Viņš atkal palūkojās uz galdu, krēslu, uz grīdas, tad sāka vēlreiz rakņāties pa papīriem.

Vils pārlaida skatienu nodalījumam, apturēdams to pie Eimijas Vudšteinas mazā dēlēna fotogrāfijas, kurš lauzās ar savu māh, grūzdams viņu uz sāniem. Abi smaidīja, un Eimijas sejā laistījās rāms prieks, ko ne viņa, ne kāds cits nekad neizrādīja ziņu telpā.

Piepeši viņš galvā izdzirdēja Vudšteinas balsi. Es tev iesaku turēt savas piezīmes aiz atslēgas, kad tuvumā ir Terijs. Un pa telefonu runā klusi.

Vils lēnām pagriezās. Voltona galds bija tikpat kārtīgs kā vienmēr, un uz tā nebija neviena lieka papīra. Tikai dzeltens piezīmju bloknots.

Vils zagās tuvāk, instinktīvi šaudīdams acis pa labi un pa kreisi, lai pārbaudītu, vai tuvumā neviena nav. Viņš pārlaida plaukstas pār galdu, it kā gribēdams ar tausti apliecināt, ka tas tiešām ir tik tīrs un tukšs, kā izskatās. Nekā nebija. Viņš pacēla dzelteno bloknotu, lai redzētu, vai zem tā nav paslēpts cits. Nekā.

Viņa rokas virzījās uz atvilktnes pusi. Ar skatienu pārmeklēdams telpu, viņš sāka to vilkt. Atvilktne bija aizslēgta.

Vils apsēdās uz Terija Voltona krēsla, gatavs sākt atslēgas meklējumus. Viņš bija pārliecināts, ka tā ir kaut kur tepat; neviens netur atvilktnes atslēgu uz lielā riņķa, vai ne? Viņš pārlaida plaukstas pār galda apakšu, cerēdams atrast to pielīmētu. Tur nekā nebija.

Vils atlaidās krēslā. Kur vēl tā varētu būt? Uz galda atradās tikai dzeltenais bloknots un dažas nožēlojamas piemiņas lietas no Voltona slavas dienām ārzemju korespondenta amatā Ļeņina biste un sniega bumba, kurā redzamā ziemīgā ainava attēloja nevis slēpojošus bērnus vai ziemeļbriežu ratus, bet gan tēvišķīgu Sadāmu Huseinu, kurš izstiepis rokas pretī mazam zēnam un meitenei, kas skrien pie viņa. Voltons to noteikti bija nopircis pirmā Līča kara laikā. Vils nedomādams to pacēla un pakratīja, vērodams, kā sniega vētra ietin dižo Irākas tirānu. Pirmajām sniegpārslām krītot, viņš to ieraudzīja. Pie plastmasas nieciņa apakšpuses bija piestiprināta maza sudraba atslēga.

Labvakar, Viljam.

Vils juta muskuļus saraujamies. Pieķerts! Viņš pagrieza krēslu.

Cilvēks bija tik tikko saskatāms, jo stāvēja daļēji apgaismotā vietā. Tomēr Vils pazina profilu, pirms paguva ieraudzīt vaibstus. Tas bija Taunsends Makdugals, The Neiv York Times galvenais redaktors.

-    Ā, sveiki. Labvakar. Vils pats dzirdēja visu nogurumu, nervozitāti un paniku savā balsī.

-    Esmu dzirdējis par dedzību un nodošanos darbam, Viljam, bet tas jau noteikti pārsniedz visu pavadīt sestdienas vakaru, strādājot ne tikai pie sava galda, bet arī kolēģa vietā. Ļoti slavējami.

-Jā, jā. Atvainojiet. Es tikai… Es kaut ko meklēju. Domāju, ka varētu būt atstājis šeit savu piezīmju bloknotu. Tas ir, uz Terija galda.

Makdugals uzsvērti izstiepa kaklu un palūkojās uz galdu, it kā tā pārmeklēšana būtu kaut kas Joti sarežģīts, kaut gan patiesībā tas bija nepiegružots un pilnīgi tukšs.

-    Neizskatās, ka tas ir šeit, vai ne, Viljam?

-    Nē, ser. Neizskatās gan. Vils nokaunējās par šo uzrunu. Viņš arī sajuta, ka ir tik ļoti atlaidies savā Voltona krēslā, ka tūlīt nokritīs. Kā cilvēks, kas veras pistoles stobrā.

-   Vakar mēs neredzējām tevi birojā, Viljam. Hārdens domāja, ka esi nolaupīts.

Vils juta drudžainu vēsumu pārskrienam pāri kaklam, it kā cīnīdamies ar smagu gripu. Viņš bija pārāk noguris.

-   Nē, es… Es pie kaut kā strādāju. Pie sižeta.

-   Pie kāda sižeta, Viljam? Vai esi atradis vēl kādu maz ticamu varoni? Vēl vienu neapstrādātu dimantu, kāds bija tavs svētais heroīna tirgonis? Vēl kādu trako, kurš ziedo savus orgānus?

Vilam prātā ienāca biedējoša doma. Redaktors vai nu viņu izsmēja, vai arī un tas bija daudz sliktāk pauda skepsi. Avīzei jau bija nācies ciest no jauniem vīriešiem, kuri steidzās kāpt pa karjeras kāpnēm un uzrakstīja prozas darbus, nevis žurnālistiku, ko The New York Times noturēja par īstu sižetu un publicēja pirmajā lapā. Ļaudis vēl joprojām pieminēja Džeisona Blēra skandālu, kas bija nogāzis no troņa vienu no Taunsenda priekšgājējiem.

Vils saprata, pēc kā šobrīd izskatās. Neskuvies, nervozs, turklāt vēl nespēja izskaidrot, kāpēc sestdienas naktī sēž pie cita žurnālista galda.

-    Nav tā, kā jūs domājat, ser. Vils dzirdēja sevi pārgurumā šļupstam. Viņa mute bija sausa. Es tikai gribēju kaut ko pārbaudīt par Braunsvilas stāstu. Es meklēju savu piezīmju bloknotu un domāju, ka Voltons varbūt…

-   Kāpēc lai Voltons gribētu tavu bloknotu, Viljam? Uzmanies, netici visam, ko dzirdi ziņu telpā. Atceries, ka žurnālisti ne vienmēr runā patiesību.

Te nu tas atkal bija šifrēta dzēlība, tēmēta pret Viļu un viņa rakstiem. Vai Taunsends apsūdzēja viņu Makrī un Bekstera stāstu viltošanā, izmantodams Jaunanglijas bramina smalko valodu? Makdugalam gan piemita Masačūsetsas aristokrāta stāja un izruna, bet viņa bezkaislīgā seja piederēja viltīgam biroja politiķim.

-   Nē, es nekam neticēju. Tikai gribu pārlūkot savas piezīmes.

-    Vai sižetā ir kaut kas tāds, par ko tu neesi pārliecināts, Viljam?

Nolādēts.

-   Nē. Man tikai ienāca prātā, ka tur varētu slēpties kas vairāk, nekā sākumā šķita.

-   Ak, tas nu ir pats par sevi saprotams.

Vēl viena dzēlība.

-   Tev ļoti jāuzmanās, Viljam. Ļoti. Žurnālistika ir bīstama nodarbe. Nav nekā svarīgāka par sižetu, tā mēs vienmēr sakām. Un tā gandrīz ir patiesība. Bet ne gluži. Vienmēr ir kaut kas daudz, daudz svarīgāks, Viljam. Vai zini, kas?

-   Nē, ser. Viņš bija nonācis skolas direktora kabinetā.

-   Tava dzīve, Viljam. Lūk, kas jāsargā. Piemini manus vārdus. Esi ļoti uzmanīgs. Viņš ilgi klusēja, līdz ierunājās atkal. Es pateikšu Hārdenam, ka tev nedaudz jāatpūšas.

Redaktors atgriezās pustumsā un sāka līdzeni soļot uz nacionālo ziņu nodaļas pusi. Vils atkrita Voltona krēslā un izgrūda dzirdamu nopūtu. Redaktors uzskatīja viņu par apsēsto, kurš tūlīt noskries no sliedēm un sev līdzi novilks visu avīzi.

Un tagad viņš "nedaudz atpūtīsies". Tas izklausījās pēc vadības izpušķotas pavēles par atstādināšanu, kamēr tiks izpētīts Makrī un Bekstera sižetu patiesīgums. Vai tāpēc viņš nevarēja atrast piezīmju bloknotu? Vai Taunsends to bija paņēmis kā pierādījumu?

Viņa pirksti vēl joprojām žņaudza Sadāma sniega bumbu, ko jau sedza mikli sviedri. Viņš to bija cieši turējis visu laiku, kamēr ilga saruna ar Taunsendu. Tas nu gan noteikti izskatījās lieliski mežonīgas acis un dūrē sažņaugta plauksta. Pirkstiem atlaižoties, viņš to atkal ieraudzīja vienkāršo, plāno atslēgu, ar ko noteikti varēs atvērt Voltona galda atvilktni. Viņš zināja, ka to mēģināt ir neprāts pēc nupat saņemta gandrīz oficiāla brīdinājuma no Amerikas žurnālistu pasaules varenākā cilvēka. Tomēr Vilam nebija izvēles. Viņa sieva bija kļuvusi par ķīlnieci, un bloknotā noteikti bija kāds pavediens viņas atgūšanai.

Vils pameta skatienu pa kreisi, pa labi un atkal pa kreisi, pārbaudīdams, vai tuvumā neviena nav. Viņš apgriezās pilnā aplī, paturēdams prātā, ka Taunsends viņu pārsteidzis no mugurpuses. Tad viņš ar vienu strauju kustību izrāva atslēgu no līmlentes apakšas, pieliecās un iebāza to slēdzenē. Tā bez pūlēm pagriezās.

Iekšā bija saliktas daudzas kārtīgas, dzeltenbrūnas mapes. Starp tām skaidri manāmi vīdēja nodevīgā, baltā žurnālista bloknota spirāle. Vils to izvilka un ieraudzīja savus skribelējumus uz biezā vāka.

Braunsvila.

Jēzus! Vudšteina nebija mānījusies Voltons bija nozadzis viņa piezīmes. Dievs vien zina, kāpēc. Sižets jau bija publicēts. Nekas jauns vairs nebija atrodams. Kā tas viņam varētu noderēt? Vils to izmeta no prāta. Mīklu, ko minēt bija atliku likām kāpēc gan tām vēl pievienot Voltona dīvaino žurnālista kleptomāniju?

Vilam gribējās nekavējoties sākt bloknotu šķirstīt, tomēr viņš zināja, ka vispirms jāaizver atvilktne, tā jāaizslēdz, jānoliek atslēga vietā un jāatgriežas pie sava galda, turklāt tas viss jādara nemanītam. Viņš pats īsti nezināja, pret kādu iespējamību cenšas nodrošināties. Redaktors viņu jau bija pieķēris.

Tik un tā Vils nogaidīja, līdz bija noliecies virs sava galda, pirms vispār atvēra bloknotu. Viņš izgudroja stratēģiju. Vispirms steidzīgi meklēt kaut ko svešu iekšā ieliktu piezīmju lapiņu, ko viņš nav pamanījis, ziņu, kas uzkricelēta citā rokrakstā. Varbūt ar kādas neskaidras burvestības palīdzību Josifam Jichokam izdevies iemānīt šajās lapās kādu vēsti. Skatieties uz savu darbu.

Vils to ātri pārlasīja, strauji laizdams skatienu pāri rindiņām un meklēdams nepazīstamo. Nekā nebija, tikai viņa paša piezīmes. Ziņu telpa bija tik klusa televizoram bija izslēgta skaņa ka viņš dzirdēja lapu čaboņu. Bija dzirdama pat viņa paša smadzeņu darbošanās.

Viņu uz mirkli aizrāva dažas rindiņas, kas izcēlās un bija acīm redzami rakstītas ar citu roku, bet izrādījās, ka tā ir Rozas adrese. Sieviete, kura atrada Makrī līķi, bija pati uzšņāpusi to uz lapas. Vils atcerējās, ka bija solījis nosūtīt viņai raksta eksemplāru, kad tas būs publicēts.

Nebija nekāda noslēpumaina telefona numura, nevienas neskaidras vēsts kaut gan nekas jau nevarēja parādīties, ja bloknots bija iebāzts Voltona kartotēkas atvilktnē kopš Dievs vien zina, kādiem laikiem.

Tā vietā nāksies ļod cieši blenzt uz vienīgo pavedienu, kas pilnīgi noteikti slēpās šajā bloknotā, uz to, kas bija atvedis viņu uz šejieni. Te jau tas bija, kādā no pēdējām lapām, ievilkts rāmī un apzīmēts ar zvaigznītēm citāts, kas radīja visu rakstu, vārdi, ko izteica Letīcija, uzticīgā sieva, kura bija ar mieru nodoties prostitūcijai, lai neļautu vīram sapūt cietumā. Tas vīrs, kuru pagājušajā vakarā nogalināja, gan grēkoja katru savas Dieva dotās dzīves dienu, bet viņš bija vistaisnākais cilvēks, kādu es pazinu.

Vils prātā atgriezās Montānā, kur runāja ar Betu pa mobilo telefonu. Tā bija viņu pēdējā saruna pirms sievas nolaupīšanas. Viņš stāstīja par dienu, ko pavadīja, rakstot par Pīta Bekstera dzīvi un nāvi. Viņš dzirdēja pats savu aizrautīgo balsi, pirms saprata, ka Beta atrodas jūdzēm tālu.

Vai zini, kas ir dīvaini? Es to ievēroju uzreiz, jo neviens šo vārdu neizmanto, vismaz ļoti red. Ķirurģe, kura operēja Beksteru, lietoja to pašu vārdu, ko teica Letīcija. Taisns. Viņas pat izmantoja vienu un to pašu formu: vistaisnākais cilvēks, vistaisnākā rīcība. Vai tas nav dīvaini?

Viņš nebija turpinājis šo tematu, jo saprata, ka Beta domās ir pavisam citur, aizņemta ar problēmu, par ko vajadzēja satraukties arī viņam abu nespēju radīt bērnu. Viņš juta rīkli izžūstam, iedomājoties, ka Beta varētu nomirt, tā arī neiepazinusi mātes lomu.

Viņš atvairīja šīs bailes, lūkodamies pats uz savu rokrakstu bloknota lapā. Vistaisnākais cilvēks, kādu es pazinu.

Viņš bija rotaļājies ar domu, ka varētu norādīt uz šo dīvaino atkārtošanos, rakstot par Beksteru, tomēr gandrīz tūlīt pat to atraidīja. Tas šķistu pārāk pompozi sasaistīt divus sižetus, starp kuriem vienīgais kopīgais patiesībā ir viņa vārds zem virsraksta. Beksters un Makrī dzīvoja valsts pretējās pusēs; viņu nāves acīmredzot nebija saistītas. Ievērot kopīgas pazīmes divās nejaušās slepkavībās no žurnālistikas viedokļa būtu saprātīgi tikai tad, ja abas izmeklējamās lietas ir labi pazīstamas un to sīkumi iespiedušies sabiedrībai prātā. Šis gadījums nekādā ziņā tāds nebija, tāpēc Vils šo domu atmeta. Viņš vairs nebija par to prātojis līdz pat šim vakaram, kad kopā ar Tīsiju stāvēja katrs savā pusē aiz bezpajumtnieka sprediķotāja ēstuvē. Katrā no viņa skandētajām pamācībām atkārtojās šis vārds, pārāk bieži, lai tā būtu sagadīšanās. Taisns.

Bet šīs slepkavības nevarēja būt saistītas. Melnie suteneri Ņujorkā un baltie jukušie Montānas mežos neapgrozās vienā un tajā pašā sabiedrībā un neiegūst kopīgus ienaidniekus. Viņi bija dzīvojuši un miruši pavisam atšķirīgās pasaulēs.

Tomēr šajos ekscentriskajos stāstos bija kaut kas dīvaini līdzīgs. Abu galvenais varonis bija vīrs, kurš šķiet aizdomīgs, bet ir izdarījis kaut ko labu. Neparasti labu. Krietnu. Un abi tika noslepkavoti, turklāt nebija neviena aizdomās turamā.

Vils strauji pagriezās pret datora ekrānu. Viņš ierakstījās The Times mājaslapā un atrada savu rakstu par Makrī, nolēmis rūpīgi to pārlasīt un meklēt vēl kādu pieturas punktu.

Avoti policijā ziņo par brutālu uzbrukumu ar nazi, daudzkārtējām durtām brūcēm upura vēderā. Vietējie iedzīvotāji apgalvo, ka nonāvēšanas veids sakrīt ar pēdējām vēsmām bandu rokrakstā. Viens izteicās, ka "naži ir jaunās pistoles".

Slepkavības veids bija pilnīgi atšķirīgs. Beksters bija nošauts, Makrī nodurts. Vils atvēra vēl vienu logu, kurā drīz vien parādījās raksts par Beksteru. Viņš virzīja kursoru lejup, meklēdams rindkopas ar medicīniskajām detaļām, nāves laiku un veidu. Beidzot viņš atrada meklēto.

Sākumā Bekstera kunga biedriem bija aizdomas par ļaundabīgu orgānu zādzību, kas varētu kalpot par slepkavības motīvu. Nebūdami informēti par viņa filantropisko rīcību, viņi pieņēma, ka Bekstera kungs zaudējis nieri naktī, kad miris. It kā piešķirot ticamību šai teorijai, tika atrastas liecības par nesenu anestēziju adatas dūriem pēdas.

Vils turpināja lasīt, meklēdams vēl kaut ko, it kā nekad nebūtu redzējis pats savu rakstu. Viņam gribējās izlamāt tā autoru par noslēpumaino injekciju nekā vairāk nebija. Viss bija palicis karājamies gaisā.

Viņš izvilka no somas otru bloknotu, ko bija ņēmis līdzi uz Sietlu, un pāršķirstīja lapas, meklēdams interviju ar Dženevīvu Hantliju, ķirurgi, kura bija izņēmusi Beksteram nieri. Viņš atcerējās šo sarunu, kuras laikā bija sēdējis īrētās mašīnas priekšējā sēdeklī un auklējis telefonu pie auss. Viņš bija ļāvis sievietei runāt, nevēlēdamies pārtraukt vārdu plūdumu. Spriežot pēc piezīmēm, viņš pat nebija uzdevis jautājumu par nesenajām adatas pēdām. Tagad, to atceroties, viņš zināja iemeslu. Viņš bija atmetis ar roku šai neskaidrībai, tiklīdz ķirurģe viņam pastāstīja par Bekstera nieru operāciju. Sižets no drausmu stāsta par orgānu zagšanu bija pārvērties materiālā, kas stāstīja par taisnu cilvēku, un šī detaļa, kas neiederējās kopainā, dka aizmirsta. Viņš bija to aizmirsis. Turklāt Hantlija apgalvoja, ka vairs nekādu operāciju nav bijis, tātad Beksters pēdējā laikā nevarēja saņemt nekādas injekcijas.

Vils pāršķīra bloknotā dažas lapas atpakaļ, lai vēlreiz pārlasītu piezīmes sarunai ar pataloganatomu oksfordied Elanu Raselu. Tas bija pasludinājis adatas dūriena pēdas par "vienlaicīgām". Dīvaini, bet nešaubīgi Bekstera slepkavas vispirms bija viņam ievadījusi anestezējošu līdzekli.

Vils atgriezās pie datora un Makrī raksta. Tur nebija nekā par injekcijām. Tikai drudžaina durstīšana. Viņš atlaidās krēslā. Vēl viena nojauta bija izkūpējusi gaisā. Viņš bija domājis, ka varēs pierādīt saistību starp šīm abām nāvēm. Ne tikai dīvaino sakritību vārda taisns lietojumā, bet gan kaut ko taustāmu. īstu kopsaucēju, kas varētu liecināt par līdzīgu rokrakstu. Tomēr nekā nebija. Ko viņš bija atradis? Divas nāves, kam kopīgi bija labi cilvēki upura lomā. Neko vairāk. Bekstera lietā bija kāds dīvains pavērsiens pirms nāves viņš bija saņēmis anestēziju. Uz Makrī tas neattiecās.

Patiesībā Vils nevarēja zināt, vai tā ir taisnība. Policisti to nepieminēja, tomēr viņš nebija jautājis. Viņš neredzēja Makrī līķi, nebija ticies ar pataloganatomu. Tas nebija tāds raksts. Un, ja viņš nebija jautājis, tad to nedarīja arī neviens cits. Makrī nāve galu galā nebija nekas īpašs. Visas avīzes bija to pieminējušas tikai dažās rindiņās, līdz parādījās Vila raksts The New York Times.

Vils pastiepās pēc mobilā telefona un sāka spaidīt taustiņus, meklējot numuru sarakstu. Viņam varēs palīdzēt tikai viens cilvēks. Džejs Ņūels.

29. nodaļa

Sestdiena, plkst. 22.26, Manhetena

-    Džejs klausās.

-    Džej, paldies Dievam, ka tevi sazvanīju. Ņūels bija Vila studiju laiku biedrs, kurš izvēlējies pašu mazticamāko karjeras ceļu. Viņš strauji virzījās augšup Ņujorkas policijas departamentā, lēkdams pāri visiem vecajiem virtuļu rijējiem ceļā uz lielās pilsētas komisāra amatu pirms četrdesmit gadu vecuma sasniegšanas. Vecās gvardes policisti Džeju nicināja tikpat ļoti, cik pieredzējušie žurnālisti neieredzēja Viļu.

-   Te Vils. Jā, normāli. Klau, esmu iekūlies nepatikšanās, bet tagad nevaru neko paskaidrot. Man nepieciešams ļoti liels pakalpojums.

-   Labi. Bet vārds skanēja stiepti un negribīgi.

-   Džej, es vēlos, lai tu kaut ko pārbaudi. Šonedēļ es uzrakstīju rakstu avīzē…

-    Par to suteneru? Jā, redzēju. Apsveicu ar iekļūšanu pirmajā lapā, draugs.

-   Jā, paldies. Saproti, es neredzēju autopsijas slēdzienus, neko tamlīdzīgu. Vai tev ir tiem pieeja?

-   Ir nedēļas nogale, Vil. Es esmu, nu… pats saproti.

Vils ielūkojās pulkstenī. Bija vēls sestdienas vakars; Džejs bija vecpuisis ar daudzām draudzenēm. Viņš droši vien bija piezvanījis ne pārāk izdevīgā mirklī.

-   Es zinu. Bet varu derēt, ka tev ir tiesības redzēt visu, ko vēlies, turklāt jebkurā brīdī. Vecais labais manevrs ar glaimiem.

Džejs neparko nebūtu ar mieru atzīt, ka patiesībā viņam tādas pieejas nav.

-   Ko tu gribi zināt?

-    Man jānoskaidro, vai uz upura ķermeņa nebija neparastu zīmju.

-   Man likās, ka to puisi sadūra ar kaut kādiem tūkstoš dūrieniem.

-   Jā, bet viņš bija vienā gabalā. Paskaties, lūdzu, vai uz viņa ķermeņa nebija adatas dūriena pēdas.

-   Suteneram no Braunsvilas? Tu joko, vai ne? Tie vīri laiž vēnās tādus daudzumus, ka viņš droši vien izskatījās pēc adatu spilventiņa.

-   Nedomāju vis. Neviens no tiem, ar kuriem es runāju, neteica neko par intravenozām narkotikām. Patiesībā neviens vispār nepieminēja narkotikas.

-    Nu labi, draugs. Es tev ticu. Un paskatīšos. Vai šis ir tavs pastāvīgais numurs?

-    Jā. Un man šī informācija nepieciešama ļoti ātri. Paldies, Džej. Es palieku tev parādā.

Viņš piepeši izdzirda balsis, kam sekoja smieklu šalts. Šurp nāca vairāki cilvēki. Un skaļāk par visiem skanēja ne ar ko nesajaucamā Taunsenda Makdugala balss.

-   Vai varam to pieturēt uz divdesmit četrām stundām? Vai mēs esam vienīgie, kas to zina?

Vilam nebija ne jausmas, kāpēc viņi virzās uz šo vientulīgo trešā stāva telpu pusi, jo savā galā viņiem pielika sapulču vietu. Ak vai! Varbūt Makdugals meklēja Viļu, paņēmis līdzi veselu baru vecāko vadītāju, lai nekavējoties sāktu izmeklēšanu.

Viņš nedrīkstēja uzņemties tādu risku, tikai ne tagad. Rīkodamies steigā un pat īsti neredzēdams, ko dara, Vils strauji nogrūda svarīgāko mobilo telefonu, bloknotus, pildspalvu, plaukstdatoru nost no galda iekšā somā, apsviedās apkārt un devās prom no Makdugala slēpņa. Tobrīd viņš saprata, ka vienīgā šā nomaļā kabineta priekšrocība ir tuvums sētas puses kāpnēm. Viņš tās vēl nekad nebija izmantojis, bet nu bija pienācis īstais bridis.

TicLs laukā, Vils lieliem malkiem kampa nakts gaisu. Viņš ļāva acīm atvieglojumā aizvērties un atbalstījās pret sienu tieši zem lielā The Times pulksteņa.

Bija vēls, un apkārt valdīja klusums. Parasti Vilam šāda noskaņa patika. Strādāt laikā, kad pārējā pilsēta atpūšas, pamest pustukšu biroju un doties laukā pretī Manhetenas vakaram. Tas ļoti kontrastēja ar parasto kņadu, kas pārņēma šo ielu dienas laikā. Tuvumā nebija neviena, tikai kāds vientuļš tūrists vestē un ar beisbola cepurīti galvā lūkojās kādā no The Times vitrīnām, noteikti skatīdamies uz antīku drukas mašīnu vai ierāmētu fotogrāfiju, kurā nelaiķis Zalcbergera kungs spiež roku Harijam Trūmenam vai kaut kam tamlīdzīgam. Tūristam droši vien sala. Bet Vils steidzās tikt prom un uzmeta viņam tikai vienu paviršu skatienu.

30. nodaļa

Sestdiena, plkst. 23.02, Manhetena

Tīsijas istaba izskatījās tieši tāda, kādu Vils būtu iztēlojies, ja par to domātu. Izrādījās, ka viņš bija to darījis. Apmēram duci reižu kopš apprecēšanās ar Betu viņš bija domājis par Tīsiju ne tikai dažas sekundes, bet gan ilgi un pamatīgi. Tie līdzinājās nomoda sapņiem, kuros viņš atcerējās Tīsijas seju, balsi, smaržu. Šajos atmiņu ceļojumos dažreiz tie sākās, lūkojoties laukā pa lidmašīnas logu, citreiz, kad viņš brauca pa naksnīgiem ceļiem, Betai guļot pasažieru sēdeklī blakus Vils sekoja Tīsijai līdzi laukā no abu kopīgās pagātnes uz tagadni, ko viņš varēja tikai iztēloties. Viņš pūlējās gara acīm skatīt viņas seju, kāda tā būtu pēc četriem gadiem. Vai arī redzēt viņu darbā. Vai iztēloties vīrieti, ar kuru viņa ir kopā.

Šajos prātojumos viņš redzēja Tīsijas dzīvokļa durvis atveramies un atklājam grāmatu plauktus, krēmkrāsas dīvānus, mazu un novārtā pamestu televizoru. Nācās piespiest sevi tikai ne pārāk spēcīgi, jo tas varētu lauzt burvestību modernizēt Tīsijas gaumi. Bija pārāk viegli ievietot Tīsiju studentes mājvietā, it kā bijusī draudzene būtu sastingusi viņu universitātes ziemas romancē. Viņš gribēja iztēloties savu kādreizējo meiteni tādu, kāda

vina būtu šobrīd.

/

Izrādījās, ka viņam tas izdevies diezgan labi. Istaba neizskatījās tik bohēmiska kā studija, kurā viņš Tīsiju bija redzējis iepriekšējā vakarā. Liela daļa mēbeļu bija neskaidri etniskas tumši koka galdi, kas, pēc Vila domām, nāca no Indijas vai Taizemes, marokāņu logu slēģi no zila koka. Tie nebija piestiprināti pie loga, tikai piekārti pie sienas kā gobelēns. Droši vien piemiņas lietas no ilgiem ceļojumiem; jau viņu pazīšanās laikā Tīsija bija bezbailīga pētniece.

Toties nebija nekādu vīraka kociņu un batikotu dīvāna pārsegu. Istaba nebija pārblīvēta; gandrīz minimālistiskā stilā iekārtota, atstājot daudz brīvas telpas. Viņš zināja, ka Tīsija nevēlas viņu ielaist savā mājā, bet, kad Vils bija viņai piezvanījis, stāvēdams pie The Times ēkas, viņa paskaidroja, ka ir nogurusi no mētāšanās pa kafejnīcām. Viņai bija nepieciešama duša un sava gulta un pie velna visu risku! Vils, kurš pirms tam bija dusmās aizsūtījis Jojo īsziņu par muļķīgām spēlēm, lieliski saprata Tīsiju. Viņš gluži vienkārši pajautāja adresi un apsolīja taisnā ceļā doties pie viņas. Vils domāja, ka abiem būs vieglāk, ja viņai netiks dota iespēja atteikties.

Kad viņš ieradās, Tīsija centās izlikties, ka tas neko daudz nenozīmē. Viņa negrasījās svinīgi atvērt parādes durvis vai izvadāt viesi pa dzīvokli. Vilam ierodoties, Tīsija bija nometusies ceļos uz grīdas dzīvojamajā istabā dzeltenu līmlapiņu ielenkumā. Uz katras bija uzrakstīta Bībeles rindiņa. Vils tās pazina Zālamana pamācību grāmatas desmitā nodaļa.

Tīsija bija tikusi līdz vidum un ar skiču bloknotu klēpī pārlūkoja izveidoto rakstu. Vils notupās, lai uzmestu skatienu ar tinti apklātajai lapai un uz koka grīdas sakārtotajām līmlapiņām, un viņu pārņēma piepešs jūtu uzplūds pateicība šai sievietei, kura sniedza ne tikai emocionālu atbalstu, bet kurai bija arī ass prāts. Vilam šķita, ka Tīsija velk viņu laukā no ūdens, neļaujot noslīkt.

Viņš ar gandrīz neapzinātu žestu izstiepa roku, lai noglāstītu Tīsijas skaustu, plaukstai skarot viņas ādu un pirkstu kauliņiem noslīdot gar matiem. Sievietes galva bija noliekta kā laimīgai skolniecei, kas saņem balvu, bet tagad viņa to pacēla un ielūkojās Viļam acīs. Caur Vila plaukstu izšāvās enerģijas plūsma, atkal bez jebkāda nodoma, un tā piespiedās ciešāk pie Tīsijas kakla, it kā viņa ķermenis vēlētos atrasties sievietei tuvāk.

Viņa sakustējās, viņš sakustējās, un abu lūpas saskārās pavisam vieglā, tik tikko jaušamā skūpstā. Vils juta Tīsijas ādas smaržu. Tā lika atslābt viņa muskuļiem un joņot asinīm. Pazīstama sajūta, jau piedzīvota tūkstošiem reižu kopā ar Tīsiju. Viņa iekšas šķietami izkusa, citām vietām saspringstot.

Piepeši viņa apstājās un sagrāba Vila roku dedzībā, kas nebija kaisles radīta. Viņas mute vairs neatradās uz Vila lūpām.

-    Kuš! Kas tas ir?

Metāliskā graboņa, kas bija pievērsusi viņas uzmanību, atskanēja vēlreiz. Likās, ka tā nāk no dzīvokļa iekšienes. Abi sastinga, neriskēdami pakustēdes. Vils ieraudzīja savu plaukstu uz Tīsijas skausta, pirkstus viņas matos, un atjēdzās. Pie velna, ko viņš dara? Beta tiek turēta gūstā kaut kādā Dieva pamestā cietumā, bet viņš maigojas ar bijušo draudzeni uz viņas dzīvokļa grīdas. Iekšas savilkās kauna mezglā; viņam metās slikti pašam no sevis.

Vils atvilka plaukstu un izrāvās no apskāviena, iestāstīdams sev, ka ir noguris, zaudējis cerības. Tas bija tikai reflekss, sauciens pēc palīdzības, izmisuša cilvēka kļūda, vēlme just tuvību ar kādu; tā bija pateicība par Tīsijas pūlēm, atmiņas par bijušo mīlestību, kļūda, neprāta mirklis, krīzes ļaunais blakusprodukts. Visi šie izskaidrojumi joņoja cauri Vila prātam, un viņš zināja, ka tie visi ir patiesi. Tomēr nevienu tie nepārliecinās, it īpaši viņu pašu.

Tīsija atkal saspringa, satverdama Vila roku vēl ciešāk. Metāliskais troksnis atgriezās čīkstoša, žvadzoša skaņa. Vai dzīvoklī bija kāds ar elektrisko zāģi, cenšoties apslāpēt to zem segas?

Vils pielēca kājās un piegāja pie dīvāna blakus ieejas durvīm, kur bija atstājis mēteli. Iebāzis roku sānu kabatā, viņš izvilka telefonu un parādīja to Tīsijai; skaņa bija izslēgta, tāpēc tas bija vibrējis blakus viņa atslēgām.

-   Sasodīts, mēs nedzirdējām zvanu.

Vils ieslēdza balss pastkastīti. Jums ir viena jauna ziņa. Sirds sāka dauzīties ātrāk. Ja nu tas bija kāds svarīgs pavediens? Varbūt pati Beta kaut kā atbrīvojusies no ķēdēm un aizrāpojusi līdz telefonam, bet viņas vīra telefons tikai zvanījis un zvanījis, jo viņš bijis pārāk aizņemts, skūpstoties ar bijušo draudzeni? Vils pats sev riebās.

Klausulē atskanēja balss.

-    Sveiks, vecais. Tas bija Džejs Ņūels. Nezinu, kas tev padomā, un mana pakaļa tiktu sacaurumota kā siets, ja kāds uzzinātu, ka esmu kaut vai nopirdies tavā virzienā, tāpēc viss paliek aiz slēgtām durvīm, skaidrs? Nu tā, ziņas ir tādas. Izrādās, ka tava drauga Hovarda Makrī autopsijā tika atrasts bungu rīboņa "dūriens labajā augšstilbā, atbilstošs" nemūžam neticēsi "trankvilizatora bultai". Ņūels iesmējās. Vareni, vai ne? Trankvilizatora bulta! Tādas izmanto zooloģiskajā dārzā, lai iemidzinātu ziloņus. Tās izšauj no kaut kāda milzīga safari ieroča. Lai nu kā, asins pārbaudes apliecināja, ka viņam iekšā NB! bijis pilns ar sedatīviem. Atvaino, nāves brīdī. Es iejūtos vidē, Vil! Es runāju kā policists! Palīgā! Labi, ceru, ka tev tas palīdzēs. Piezvani man kādreiz. Sadksimies. Un nodod sveicienus savai daiļajai sievai.

Vils vārda tiešā nozīmē iekrita dīvānā, it kā būtu saņēmis sitienu. Tikai šobrīd viņš saprata, ka nebija lolojis dižas cerības attiecībā uz savu teoriju; Braunsvilas suteners un valdības nīdējs no Montānas bija gandrīz matemādski pretstati. Viņš bija sazinājies ar Ņūelu, lai pārliecinātos, ka Makrī un Bekstera nāves nevar būt saistītas. To pierādījis, viņš varētu sākt meklējumus ticamākos virzienos.

Bet Josifs Jichoks bija licis Vilam ielūkoties savā darbā, un viņš to darīja. Tieši pirms Betas nolaupīšanas viņa darbs sastāvēja no diviem dīvainiem stāstiem kontinenta pretējās pusēs. Tomēr tagad Vila rīcībā bija pierādījums, ka tie ir saistīti. Dzīvē abi šie upuri bija veikuši neparasti labu darbu; nāvē abi bija saņēmuši anestēziju pirms slepkavības. Atsāpinošā līdzekļa ievadīšanas metodes bija radikāli atšķirīgas tāpat kā pati nogalināšana. Tomēr sakritību bija pārāk daudz.

Viļu pārņēma pacilājošas izjūtas. Beidzot notika virzība uz priekšu; viņa nojauta bija apstiprinājusies. Kaut kur iepriekšējās nedēļas notikumos bija atrodama atslēga Betas nolaupīšanai un attiecīgi arī atbrīvošanai. Viņš bija ticis tik tālu, un tagad tikai jānoskaidro pārējais. Viņš tuvojās atrisinājumam.

Vils pielēca kājās, gribēdams pieskriet klāt Tīsijai un izbazūnēt savu atklājumu, tomēr apstājās jau pēc diviem soļiem. Viņu no jauna pāršalca atmiņas par to, kas notika pirms dažām minūtēm. Tagad riebumam pret sevi par tādu Betas nodošanu pievienojās arī kauns. Viņš bija tuvojies Tīsijai, un tagad abiem nāksies izlikdes, ka tas nav noticis.

Viņam prātā ienāca vēl kāda doma. Fakts, ka Beksters un Makrī nogalināti līdzīgi, noteikti ir svarīgs, bet ko tieši tas nozīmē? Labi, abas nāves bija saistītas, bet kas tām kopīgs ar Betas nolaupīšanu? Beksters un Makrī dzīvoja tūkstošiem jūdžu attālumā viens no otra. Abi mitinājās pasaulēs, kas bija vēl tālāk no Betas un galu galā arī hasīdiem. Tātad Jojo bija ieteicis viņam meklēt atbildi savā darbā, bet kā šie trīs atsevišķie notikumi varēja būt saistīti?

Sācis soļiem mērot istabu, Vils prātoja, vai viņa raksti nav kalpojuši par zīmi hasīdiem, ka laiks nolaupīt Betu. Viņa bija pazudusi piektdienas rītā, kad avīzē parādījās raksts par Beksteru. Vai kaut kas šajā stāstā licis hasīdiem ķerties pie lietas? Vai Bekstera un Makrī sižetu kombinācijā bija kāda detaļa, kas to veicināja?

Vils atsauca atmiņā Kraunhaitā pavadīto vakaru. Viņa raksts par Beksteru bija atzīmēts un izklāts telpā, kur viņš tika nopratināts. Hasīdi bija to pārrunājuši. Viņus neinteresēja paraksts, jo viņi jau zināja, ka Vils ir The Times žurnālists. Vēstule bija nosūtīta uz redakcijas e-pasta adresi. Nē, galvenais bija pats raksts. Vai raksti.

Viņš pasniedzās pēc mobilā telefona, sameklēja ziņu glabātavu un pārlūkoja visas no Jojo saņemtās īsziņas. Viņš noskaitīja līdz desmit, pārliecinādamies, ka ticis garām pēdējām mīklām. Tur jau tā bija. Atšifrētā ziņa vēstīja: "Divi galā. Būs vēl."

Sākumā viņš un Tīsija domāja, ka tas ir tikai apstiprinājums. Kā datorspēlē lieliski, esat sasniedzis "Nolemtās pils" otro līmeni. Gatavojieties ieiet "Uguns patvērumā"…

Tagad Vils to redzēja citādi. Divi galā nozīmēja Makrī un Beksteru. Kas bija pārējie?

31. nodaļa

Sestdiena, plkst. 19.05, Keiptauna, Dienvidafrika

Viņš mēdza apmeklēt šo vietu, kad šeit vēl bija atļauts uzturēties tikai baltajiem. ŠI skaisti izliektā pludmale ar gaišajām smiltīm viņam bija viena no mīļākajām. Studiju gados viņš šeit nāca aplūkot meitenes un dzert alu kastēm vien. Toreiz pasaule domāja, ka viņa valsts ir liesmās, rasu kara plosīta. Tomēr tas nemaz nebija jūtams, vismaz viņam ne. Viņš bija baltais ar naudu un lieliski izklaidējās. Viņš pazina dažus puišus, kuri bija parakstījuši petīciju, bet citādi politika nejaucās viņa dzīvē. Turklāt, būdams Transvālu lauksaimniecības reģiona sirdī audzināts baltais pilsonis afrikāners, viņš bija audzis ticībā, ka rasu atšķirtības jeb aparteīds ir nevis aizvainojošs, bet gan dabisks. Fermā trušiem un govīm bija katram sava vieta, tie nejaucās kopā kāpēc gan baltajiem un melnajiem būtu jādara citādi?

Tagad pludmale izskatījās tikpat skaista kā vienmēr, ūdenim laistoties mēness gaismā. Nostājies ar seju pret Atlantijas okeānu, viņš dzirdēja bāru kņadu aiz muguras pūlis tagad bija daudzveidīgāks, melns, balts un krāsains. Viņš centās izslēgt troksni galvā, gribēdams ieklausīties pats savās domās.

Vai nupat paveiktais lika viņam justies pacilātam? Viņš nebija par to īsti drošs. Tas sagādāja atvieglojumu. Viņš šo brīdi bija plānojis mēnešiem ilgi. Katru dienu viņš paņēma uz mājām citus dokumentus dažreiz kādu grafiku, citreiz algebras skaitļu virkni -, līdz savāca pilnu komplektu.

Viņš skaļi izpūta elpu, atcerēdamies universitātē pavadītos gadus, kam sekoja vēl daži gadi doktora studijās, lielākoties pavadīti laboratorijā. Divdesmit sepdņu gadu vecumā viņš jau bija pētnieciskais farmakologs un nākamos piecpadsmit gadus strādāja pie viena vienīga projekta ar kodēto nosaukumu "Operācija Palīdzība". Tas bija viņa priekšnieka nelielais jociņš, apspēlējot palīdzības tēmu. Andrē van Zīls piederēja pie komandas, kas meklē zāles pret AIDS.

Viņi bija tikai neliela daļa no visas milzu operācijas. Pētnieciskās grupas štābs atradās Ņujorkā, satelītkomandas mitinājās Parīzē un Ženēvā. Dienvidāfrikas birojs bija vēl mazāks, izvēlēts tā iemesla pēc, kas biznesa literatūrā tika dēvēts par klīnisko rezonansi. Tulkojumā tas nozīmēja, ka Dienvidāfrikā bija daudz AIDS slimnieku.

Viņi jau gadiem izmēģināja jaunas zāles. Andrē bija piedalījies dažās sesijās, kas norisinājās lauku klīnikās. Tur tika atlasīti simt slimi vīrieši un sievietes, piecdesmit atzīmēti kā kontroles grupa, pārējiem izdalītas jaunās tabletes. Andrē bija pie datora, kad tika saņemti rezultāti. Neskaitāmas reizes viņa ziņojumos bija lasāms viens un tas pats slēdziens ietekmes nav; statistiski nenozīmīgi rezultāti; nepieciešama turpmāka izpēte.

Bet pirms deviņiem mēnešiem pienāca dad, ko nebija iespējams ignorēt. Izmēģinājuma grupā parādījās vēl līdz šim neredzēts uzlabojums. Simptomi tika nevis vienkārši remdināti, bet gan izzuda gandrīz pavisam. Zāles ne vien savaldīja vīrusu; tās izdzina to no organisma.

Pēc nedēļas atlidoja zinātnieki no Zenēvas komandas, lai paši aplūkotu pacientus. Vēl pēc dažām dienām no Ņujorkas ieradās projekta vadītājs. Viņš pavēlēja, lai kontroles grupa nekavējoties saņemtu jaunās zāles "humānisma principu dēļ".

Andrē bija jāsmejas. Jo viņš zināja, kas notiks tālāk. Galvenais vīrs no Amerikas publicēs rakstu žurnālā Nature, slavinot savu sasniegumu un izsakot mājienus par Nobela prēmiju, kas noteikti piederēs viņam, bet Amerikas Pārtikas un zāļu administrācija sāks izmēģināt jauno tableti. Kad būs saņemts apstiprinājums, zāles nonāks tirgū un padarīs kompāniju, kuras labā viņi strādāja, par vienu no bagātākajām visā pasaulē. Viņi bija atraduši divdesmit pirmā gadsimta medicīnas Svēto Grālu zāles pret AIDS.

Vienīgās problēmas sagādāja tādi ļaudis kā Greisa sieviete, kuru Andrē bija sastapis kādā no agrākajiem izmēģinājumiem. Viņa bija pārāk nabadzīga, lai iegādātos jauno medikamentu, tāpēc AIDS viņai nozīmēja nāves spriedumu, nevis stāvokli, ar ko iespējams sadzīvot, kāds tas šobrīd bija Eiropā un Amerikā. Šīs zāles neizārstēs ne viņu, ne miljoniem citu sieviešu, vīriešu un bērnu visā pasaulē. Viņi netiks pie jaunā medikamenta, jo tas būs pārāk dārgs. Kompānijai piederēja patents, kas būs spēkā divdesmit gadus; līdz tam viņiem bija monopoltiesības, tāpēc viņi varēja uzlikt zālēm cenu pēc padkas.

Tāpēc Andrē šodien bija devies uz federālā eksprespasta dienestu ar lielu kasti, adresētu nekad nesastaptam vīram Mumbajā, Indijā. Pielūgtais un nīstais atdarinātāju karalis bija nopelnījis veselu bagātību, ražojot nelegāli kopētas Rietumu zāles un pārdodot tās uz Trešās pasaules valstīm par desmito daļu cenas. To pašu viņš bija darījis ar dažām agrākajām AIDS zālēm. Jau nākamajā vai aiznākamajā dienā viņš saņems visus dokumentus par šo jauno medikamentu. Andrē sūtītajā vēstulē bija pausta skaidra prasība: "Pagatavo šīs zāles un izplati visā pasaulē. Tūlīt."

Saule laidās uz apvāršņa pusi; viļņus kļuva vieglāk dzirdēt, nekā saskatīt. Viņš nolēma doties uz bāru un iedzert kādu alu. Kas to lai zina, kad vēl radīsies tāda izdevība. Rīt kompānija var atklāt viņa zādzību, viņa nodevību un iemest viņu cietumā par duci noziegumu. Kad runa ir par tādu daudzumu naudas, viņš jāpadara par mācību citiem; tas varētu nozīmēt ilgus gadus cietumā.

Tā nu Andrē nolēma izbaudīt nakti. Viņš dzēra un flirtēja. Un, kad skaista meitene ar garām, brūnām kājām un svārkiem, kas tik tikko apsedza viņas dibenu, sāka Andrē uzmākties, viņš ļod labprāt atsaucās. Viņa smējās par Andrē jokiem; viņš uzlika roku uz sievietes gludā, kailā augšstilba.

Braucienu viņas kabrioletā papildināja ilgi, kaislīgi skūpsti pie katra luksofora. Abi iekrita viņas dzīvoklī, un meitenes drēbes steidzīgi nokļuva uz grīdas. Un, kad viņa pagatavoja Andrē dzērienu, viņš to pateicīgi iztukšoja, pat nepamanīdams pulverīti, kas bija palicis neizšķīdis glāzes dibenā.

īsi ieklepojies, viņš juta galvu sareibstam un apņēmās nākamajā reizē dzert mazāk. Zaudēdams samaņu un krizdams pretī nāvei, viņš dzirdēja meitenes balsi, kas klusi skandēja dzejoli. Vai arī lūgšanu.

32. nodaļa

/

Sestdiena, plkst. 23.27, Manhetena

Ja nebūtu iekāres un kauna, Vils droši vien viņu tā arī neieraudzītu. Vilam vēl nebija gadījusies izdevība pastāstīt Tīsijai par atklājumu, par Džeja Ņūela zvanu, jo viņa pacēlās pirkstgalos, lai aizsniegtu grāmatu augstā plauktā. Sievietei izstiepjoties, plānais krekliņš izvilkās no džinsiem, atklājot muguras apakšdaļas stingro, gludo ādu. Lai cik lielu kaunu Vils juta, viņš atkal manīja Tīsijas auguma izliekumus un formas. Viņš strauji novērsās.

Lai kliedētu jebkādas aizdomas, ka viņš nodarbojies ar nepiedienīgu skatīšanos, Vils cītīgi lūkojās citur, sākdams ar Tīsijas galdam uzmestu skatienu. Tas bija nokrauts ar papīriem, žurnālu izgriezumiem, pārsvarā par daiļās mākslas elementiem, bet bija arī daži raksti no The New Yorker un Atlantic Monthly. Viņš redzēja reklāmlapiņas par filmu sezonām mākslas kinoteātros, dažus katalogus no apģērbu veikaliem, divus biezus Vogue eksemplārus un ar roku rakstītu vēstuli.

Darba intervijā Vils savu turpmāko rīcību dēvētu par profesionālu interesi, bet patiesībā tā bija ziņkāre. Viņš parāva papīru, kas bija iespiests starp The New York Times svētdienas žurnālu un Linkolna centra sezonālo ceļvedi, līdz saskatīja pirmās lapas augšpusi.

Vils salēcās. Vēstule bija rakstīta ar simbolu rindām, kas izskatījās pēc nesakarīga virknējuma. Tomēr tā pilnīgi noteikti bija vēstule uz personiska vēstuļpapīra, un labajā stūrī parastiem cipariem bija uzrakstīts datums. Vils sarauca pieri. Viņš noteikti atcerētos Tīsijas prasmi tekoši runāt kādā svešvalodā. Vils skaidri zināja, ka lingvistika bija viena no retajām jomām, kurā viņa nebija izcila. Tīsija vienmēr nožēloja, ka nav mācījusies franču vai spāņu valodu; lai cik daudzpusīga bija viņas izglītība, šīm nodarbēm viņai neatlika laika.

Vils ar acs kakdņu pamanīja kustību ārpusē. Kāds pāris kāpa ārā no nupat apturēta Volvo; varbūt viņi atgriezās no filmas vai viesībām pie draugiem. Tas varētu būt viņš kopā ar Betu, baudot normālu dzīvi. Šī doma kā ass nazis iegriezās sirdī. Jau simto reizi kopš zvana pirms dažām stundām viņš dzirdēja sievas balsi. Vil? Vil, te Beta.

Vils novirzīja skatienu. Tālāk uz ielas bija redzami divi pusaudži milzīgos džinsos un pusmūža sieviete ar vienu vienīgu puķi rokā. Vils tajā pašā brīdī gara acīm ieraudzīja Betu delikatešu veikalā, stāstot viņam par bērnu X un puķi, ko tas pasniedzis Mērijai, sērojošajai apmeklētāju pieņēmējai. Betu ļoti aizkustināja šī rīcība, šis cilvēcīguma apliecinājums, ko, pēc Vila domām, viņa sieva kaut kā izvilinājusi no mežonīgā, dzīves iedragātā zēna.

Ielas otrā pusē stāvēja vīrs ar beisbola cepurīti galvā.

Pirmajā brīdī Vils šo cilvēku nepazina. Pat ieraudzījis zilo vesti, viņš vēl neko nenojauta. Tomēr kaut kas vīrieša stājā, atbrīvotība, kas liecināja, ka viņš nekur nedodas, ka viņa vieta ir tieši šeit, izraisīja atmiņu dzirksts uzliesmojumu.

Vils nekavējoties palaida vaļā aizkaru un atkāpās no loga. Šo pašu cilvēku viņš jau vienreiz vakara gaitā bija redzējis un uzskatījis par vientuļu tūristu, kas apbrīno The Neiv York Times galveno ēku, lūkojoties skatlogā, it kā viņam nebūtu nekā labāka, ko darīt. Tagad šis pats vīrs pastaigājās pie Tīsijas mājas. Tā bija pārāk nedcama sagadīšanās.

-    Tīsij, cik šeit ir izeju?

Viņa pacēla skatienu no karaļa Džeimsa Bībeles, kuru nupat bija paņēmusi no plaukta.

-    Kas? Par ko tu runā?

-   Man šķiet, ka mums ir sekojuši, tāpēc tūlīt pat jādodas prom. Tikai pa parādes durvīm iziet mēs nevaram. Vai ir kaut kas cits?

-   Tu taču joko. Kā mūs kāds varētu…

-   Tīsij, mums nepietiek laika diskusijām.

-    Sētas pusē ir izeja ugunsgrēka gadījumam. Man liekas, tā iziet uz šķērsielu.

-   Pārāk riskanti. Tur mūs kāds jau varētu gaidīt. Vai šai ēkai ir apsaimniekotājs?

-Kas?

-    Nu, pārvaldnieks?

-   Ak… jā. Jauks cilvēks. Viņš dzīvo pagrabā.

-    Vai tu viņu pazīsti? Lūdzu, saki man, ka tu viņam patīc.

-   Tā varētu teikt. Kāpēc tu jautā?

-   Gan jau redzēsi. Savāc visu, ko tev vajadzēs.

-Kam?

-   Citur pavadītai naktij. Nedomāju, ka varam riskēt atgriezties.

Plānodams bēgšanu, Vils steidzīgi piezvanīja, savāca Tīsijas

izmētātās līmlapiņas, savu telefonu un plaukstdatoru, sabāzdams to visu mēteļa milzīgajās kabatās. Viņš dzirdēju Tīsiju vandāmies pa atvilktnēm.

Pie atvērtajām parādes durvīm viņi vēl pēdējo reizi pārlūkoja dzīvokli. Tīsija pieraduma pēc sniedzās pēc gaismas slēdža; Vils pēdējā brīdī satvēra viņas augšdelmu.

-    Mēs negribam viņiem pavēstīt par savu aiziešanu.

Viņam radās ideja. Tīsijai tāpat kā daudziem par savu drošību domājošiem ņujorkiešiem pie gaismekļiem bija pieslēgti vairāki laika slēdži. Cilvēki tos parasti izmantoja, uz ilgāku laiku braukdami prom, un noregulēja tos režīmā, kas radīja iespaidu par apdzīvotību, ieslēdzot gaismu vakarā un izslēdzot no rīta. Tagad Vils, Tīsijai neko nejautādams, sameklēja slēdzi dzīvojamajā istabā un noregulēja to uz izslēgšanos pusnaktī. Nē, pārāk precīzi. Desmit minūtes pirms pusnakts. Pēc tam viņš iegāja Tīsijas guļamistabā cenzdamies pārāk uzmanīgi neskatīties apkārt un noregulēja slēdzi, lai tas ieslēdzas piecas minūtes pirms tam un izslēdzas pēc divdesmit minūtēm. Ja paveiksies, lūriķis ārpusē secinās, ka Vils un viņa draudzene devušies gulēt.

Kad tas bija padarīts, abi devās uz pagrabu. Pārkarsētā telpa ar neskaitāmām durvīm bez rokturiem, šķita pavisam neapdzīvojama. Tomēr tajā mitinājās Pugačova kungs, krievs, kurš uzraudzīja māju. Tīsija viegli pieklauvēja pie durvīm, aiz kurām, Vilam par prieku, skanēja televīzijas trokšņi. Pēc brīža durvis čīkstēdamas atvērās.

Vils pārsteigts ieraudzīja, ka pārvaldnieks nemaz nav nīgrs vecis sacaurumotā vilnas jakā un nobružātās čībās, kādus viņš atcerējās skolas uzraugus no savas bērnības. Pugačova kungs bija izskatīgs, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis, turklāt atgādināja izbijušo šaha čempionu Gariju Kasparovu. Un, ņemot vērā vispārējās tendences attiecībā uz iebraucējiem no bijušās Padomju Savienības, neviens nebūtu īpaši izbrīnīts, ja atklātos, ka šis cilvēks, kura darba pienākumos ietilpa tikai parakstīšanās par pasta saņemšanu un salūzušu kanalizācijas cauruļu labošana, izrādītos lielmeistars.

-   Tīsijas jaunkundzi Pugačova sejā atplaiksnīja prieks, kas pārvērtās par vilšanos, dklīdz viņš pamanīja Viļu.

-   Sveiks, P. kungs.

Viņa flirtē, Vils nodomāja. Lieliski.

-   Ko varu jums darīt?

-    Saprotiet, P. kungs, mēs esam nokļuvuši dīvainā situācijā. Mans draugs un es kopā plānojām jauku pārsteigumu viņa sievai dzimšanas dienā.

Gudrs gājiens tagad viņš sapratīs, ka es neesmu viņas mīļākais.

-    Un tā sāksies… Tīsija uzsvērti ielūkojās pulkstenī, kuru katru mirkli. Pusnaktī! Viņa izklausījās aizelsusies, pārāk dedzīga.

-    Redziet, problēma ir tāda, Vils pārņēma sarunu savā ziņā. Mums jātiek prom tā, lai viņa mūs neredz. Mēs atstājām viņu ārpusē pie mājas. Es saprotu, tas izklausīsies jocīgi, bet vai jūs nevarētu mūs kaut kur paslēpt, nu, kaut kādos ratos vai furgonā, un izvest laukā pa sētas izeju?

Vils redzēja, ka šaha čempions ir apjucis. Viņš neizpratnē lūkojās uz abiem viesiem. Tīsija viņam veltīja žilbinošu smaidu, tomēr tas nelīdzēja. Pārvaldnieks bija neglābjami apmulsis. Vils nolēma izmantot starptautisko valodu.

-    Lūk, piecdesmit dolāru. Izvediet mūs laukā kādā no tām atkritumu tvertnēm. Viņš norādīja uz milzīgām plastmasas tvertnēm ar ritentiņiem, sarindotām blakus sētas durvīm.

-   Jūs grib, lai es liek Tīsijas jaunkundzi miskastē?

-    Nē, P. kungs. Es gribu, lai ieliekat tur mūs abus un aizripināt prom pa ielu. Simt dolāru. Labi?

Vils nosprieda, ka pārrunas beigušās. Viņš ielika naudu pārvaldniekam rokā un devās uz sētas durvju pusi. Vēl joprojām purinādams galvu, P. kungs tās atvēra. Vils norādīja uz zilo tvertni ar uzrakstu "Avīzes", mādams pārvaldniekam, lai tas pieripina šo dīvaino transporta līdzekli pēc iespējas tuvāk durvīm. Bija pārāk riskanti iziet ārā; kāds varētu viņu ieraudzīt. Pēc tam Vils satvēra rokturi un pagāza tvertni uz sāniem, atraudams vaļā vāku un izbārstīdams saturu pa grīdu. Ārā izvēlās žurnāli, pielikumi un bukled ar datoru reklāmām. Ieraudzījis pārvaldnieka sejas izteiksmi, Vils izvilka no kabatas divdesmit dolāru banknoti.

Kad tvertne bija sagāzta gandrīz horizontāli, augšpusei atbalstoties pret pakāpienu pie durvīm, iekšā ierāpties nemaz nebija grūti. Vils to izdarīja notupies, it kā virzītos uz priekšu pa tuneli. Tad viņš savilkās embrija pozā, nogūlās uz sāniem un ar mājienu aicināja Tīsiju sekot, līdz abi bija izvietojušies kā divas valrieksta pusītes zilā plastmasas čaumalā.

Vils palocīja galvu, un Garijs Kasparovs aizvēra vāku. Izgrūdis dziļu, zemu piepūles vaidu, viņš pacēla tvertni, līdz tā stāvēja vertikāli, un sāka stumt. Vils piepešā panikā atskārta, ka nav pateicis pārvaldniekam ne ceļu, ne mērķi.

Tīsija un Vils iekšā vēlās un sitās viens pret otru, bet neizdvesa ne plkstiena. Viņu ceļgali saskārās, starp sejām bija dkai colla brīvas vietas, un brīdī, kad uz ceļa bija gramba un viņi tika pamesti augšup, abus pārņēma spēcīga vēlme sākt ķiķināt. Situācija bija patiesi jocīga. Tomēr, tiklīdz Vila sejā sāka rotādes smaids, viņš atcerējās savas bēdas. Beta.

Viņi juta gaitu palēnināmies; P. kungs sāka pagurt. Vils viegli piedauzīja pie sāniem. Tvertne dka pagāzta lejup, ļaujot viņiem izrāpties laukā. Pārvaldnieks bija nogājis gandrīz trīs kvartālus, nenovirzoties no šaurās sānielas aiz dzīvokļu namiem. Neviens viņus nevarēja redzēt.

Viņi atvadījās, un Tīsija uz īsu bridi apskāva P. kungu; Vils bija pārliecināts, ka tas dubultā atsver saņemto naudu. Abi skatījās, kā krievs dodas atpakaļ, stumdams tukšu atkritumu tvertni pa pusnakts tumsā slīgstošajām Ņujorkas ielām. Tā bija viena no lielās pilsētas labākajām īpašībām nekas šeit nešķita neparasts, tāpēc neviens viņiem nepievērsa uzmanību.

-    Nu tā, Vils noteica, lūkodamies apkārt. Tagad mums tikai jāpieveic seši kvartāli uz ziemeļiem. Labāk skriesim. Un viņš uzņēma tempu.

Tīsijai beidzot radās izdevība runāt.

-    Pie velna, kas te notiek, Vil? Tu ieraugi vīru beisbola cepurītē, un nākamajā mirklī mēs jau lienam atkritumos? Un tagad mēs skrienam? Ko tas nozīmē?

-   Es to cilvēku jau biju redzējis. Pie The Times ēkas.

-    Vai droši zini? Kā tu varēji viņu pazīst no sestā stāva? Tu taču viņu redzēji tikai uz mirkli.

-   Tīsij, tici man. Tas bija tas pats. Viņš jau grasījās skaidrot savu teoriju par stāju, bet saprata, ka tas izklausītos neprātīgi. Un aizņemtu pārāk daudz laika. Drēbes bija tās pašas. Viņš vēroja mani. Vai mūs.

-   Vai tev šķiet, ka viņu sūtījuši hasīdi?

-    Noteikti. Varbūt viņš ir viens no tiem. Vajag tikai pārģērbties, un viņi izskatās normāli.

Tīsija uzmeta viņam zīmīgu skatienu.

-    Tu saproti, ko es ar to domāju. Parastās drēbēs iespējams paslēpties pūlī. Es pagājušajā nedēļā Kraunhaitā redzēju… Jēzus, tas taču notika vakar! Vakar es redzēju, ka daudzi no šiem ļaudīm dzimuši parastās Amerikas ģimenēs. Viņš sāka aizelsties. Viņiem nebūtu grūti nomest visus tos paltrakus un atgriezties mūsu kultūrā, ja tas nepieciešams.

Viņi bija sasnieguši galamērķi Penna staciju, un bija jāgaida tikai piecas minūtes līdz tam, ko Vils dēvēja par piena vilcienu. Tas bija britu izteiciens, kas apzīmēja miegaino transportu pēc pusnakts. Viss vagons piederēja viņiem vieniem pašiem, izņemot neskūtu vīrieti, kas krāca pats sev padusē, acīmredzot krietni piedzēries.

-    Šo vilcienu es mēdzu izmantot, kad apciemoju tēvu, pirms mēs nopirkām mašīnu. Vils nekavējoties nožēloja šo mēs nebija jauki izrādīt vēl joprojām vientuļajai Tīsijai savu precēta cilvēka dzīvi. Un šī nožēla atsauca atmiņā faktu, ka viņš ne reizi nebija pavadījis nedēļas nogali Sāga ostā kopā ar Tīsiju. Viņš bija sekojis meitenes priekšzīmei, glabādams attiecības noslēpumā. Tīsija Vila tēvu bija sastapusi tikai vienu reizi. Beta savukārt nekavējoties sapratās ar veco tiesnesi; tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa Vilam likās īstā sieviete.

Iestājās klusums. To pārtrauca Tīsija, izvilkdama no somas priekšmetu, ko turēja rokā, pirms viņi pameta dzīvokli. Tā bija Bībele.

-    Jēzus, gandrīz aizmirsu. Viņa steidzīgi šķirstīja lapas. Lūk. Zālamana pamācību grāmata, desmitā nodaļa.

-    Vai tad mēs to jau neizlasījām? Mēs atradām vajadzīgo taisns, taisns, taisns.

-   Zinu, bet es esmu ziņkārīga meitene. Gribu to papētīt vēl.

-   Ko tu meklē?

-   Nezinu. Bet kaut kas man liek domāt, ka uzzināšu, kad atradīšu.

33. nodaļa

Svetdiena, plkst. 3.08, Saga osta, Ņujorka

Vismaz māja Sāga ostā neradīja nekādus pārsteigumus. Atslēga, kā vienmēr, bija paslēpta zem puķu poda; iekšā pat bija diezgan silts, un tas kalpoja par pierādījumu, ka vietējais pāris, ko Vila tēvs nolīga mājas uzturēšanai kārtībā, ir sava amata meistari.

Vils steidzīgi apstaigāja visas telpas, ieslēdza gaismu, uzlika vārīties ūdeni, pagatavoja tēju. Paņēmis cepumu paciņu, viņš beidzot nosēdās pretī Tīsijai pie liela, veca ozolkoka galda, kas dominēja vecākā Monro šarmanti laucinieciskajā virtuvē.

Viļu pāršalca atmiņu vilnis. Ilgās ziemas skolā, kad Vils skaudri izjuta katru no tiem tūkstošiem jūdžu, kas viņu šķīra no tēva. Prieks, kad pastā tika atsūtīta paciņa, kurā bieži vien atradās kāds gards Amerikas kumoss košļājamā gumija vai arī neaizmirstamā ādas beisbola bumba. Un sajūsma, kad viņš tika iesēdināts lidmašīnā, vasarai sākoties, "vecāku nepavadīts nepilngadīgais" ceļā pie tēta. Augusta nedēļas Sāga ostā, laiskojoties pludmalē vai ēdot gliemežus uz klāja, bija labākais gada brīdis Vila dzīvē. Pat tagad, pēc divdesmit gadiem, viņš atcerējās to žņaudzošo sajūtu vēderā, kad tuvojās septembris un viņš tika aizvests uz lidostu, lai vēl gadu pavadītu šķirti no tēva.

Vils piespieda sevi atgriezties tagadnē. Viņš sāka stāstīt, turpināja vilcienā iesākto skaidrojumu. Vils vēlējās pateikt visu, ko bija alcis viņai pateikt jau kopš mirkļa, kad noklausījās telefonā atstāto ziņu. Tīsija vēl nebija neko dzirdējusi par Džeju Ņūelu un Vila sarunu ar veco paziņu. Bet viņa visu aptvēra ātri; tiklīdz Vils pastāstīja par Džeja ziņojumu, viņa pati visu saprata.

-    Tātad gan Beksters, gan Makrī saņēma injekciju pirms nāves; viņu paziņas abus uzskatīja par taisniem. Un, ja ņemam vērā Jojo un Zālamana pamācības, pieņemot, ka tu visu interpretē pareizi, svarīgs ir tieši šis taisnums. Un tas kaut kā saistīts ar hasīdu plānu. Kāpēc viņi nolaupījuši Betu, kāpēc nogalināja vīru Bangkokā, kāpēc lika kādam šovakar sekot tev vai mums. Tāda ir tavas teorijas būtība, vai ne?

-   Tā jau vairs nav tikai teorija, Tīsij. Divi galā. Būs vēl. Drīz mirs arī citi. Tā viņš teica. Viņš vērsās tieši pie manis! Viņš ir lasījis rakstus The Times un grib man pavēstīt labi, divus esi atklājis, bet būs vēl. Tas nozīmē, ka mums šie gadījumi jāsaista ar visu pārējo! Vai tiešām tu nesaproti?

-   Saprotu, saprotu. Viņa rūpīgi izvēlējās vārdus. Es saprotu, ka tas viss ir saistīts. Tikai… Es īsti nevaru izdomāt, kā tikt no Makrī un Bekstera taisnuma un es atzīstu, ka tas ir apbrīnojami un neticami līdz tiem vēl, kas būs drīz.

Vils saguma krēslā.

-    Nē, Vil. Nevajag padoties. Mēs esam spēruši lielu soli uz priekšu. Gandrīz jau esam galā. Paklau, pagulēsim nedaudz un pēc tam padomāsim vēl, viņa sacīja un uzlika plaukstu Vilam uz pleca, tādējādi pamodinot atmiņas. Neraizējies, mēs to varam.

Vils piepeši pielēca kājās un izgāja no virtuves. Tīsija steidzās viņam pakaļ.

-    Vil! Vil! Lūdzu, nevajag.

Viņa panāca Viļu tikai Monro vecākā kabinetā, kas no grīdas līdz griestiem bija piekrauts ar grāmatām. Rindu rindām tur bija ādā iesieti juridiskie sējumi, tiesu ziņojumu krājumi, Augstākās tiesas spriedumi līdz par deviņpadsmitajam gadsimtam. Pie citas sienas bija savākti jaunāki darbi, cietos vākos iesietas grāmatas par politiku, konstitūciju un, protams, jurisprudenci. Tās bija sakārtotas bibliotekāra cienīgā rūpībā sagrupētas pēc temata un tad katrā kategorijā pēc alfabēta. Tīsijas skatiens pievērsās nodaļai par kristietību: Henrija Betensona "Kristīgās baznīcas dokumenti", Henrija Čedvika "Agrīnā baznīca", Esēbiusa "No Kristus līdz Konstantīnam", Kellija "Agrīnās kristietības doktrīnas"; viss salikts nevainojamā kārtībā.

Bet Vils nepievērsa uzmanību grāmatām un bija ieslēdzis datoru uz tēva galda. Viņš patlaban bija atvēris uz ekrāna kādu rakstu no Associated Press un to pārskatīja, kaut ko meklēdams.

Viņš ar kursoru iezīmēja divus vārdus tekstā Samaks Sangstiks, hasīdu nolaupītais vīrs Bangkokā. Citā logā atvēris Google, viņš iekopēja vārdus tajā un nospieda meklēšanas pogu.

Jūsu meklētais samaks sangsuks neatbilst nevienam dokumentam.

Viņš jau grasījās lamāties, bet apklusa. Gaitenī kaut kas bija iečīkstējies. Turklāt ne vienu reizi vien, bet vairākas pēc kārtas. Nebija nekādu šaubu. Mājā kāds staigāja.

34. nodaļa

t

Svetdiena, plkst. 0.12, Manhetena

Viņš jau bija gaidījis pietiekami ilgi. Izslēgtā gaisma modināja aizdomas. Viņam bija teikts, ka šis vīrietis izmisīgi meklē sievu, tāpēc nešķita ticams, ka izsekojamais rāmi dosies gulēt pusnaktī.

Turklāt sekotājs baidījās, viņu kāds ievēros, stundām ilgi klīstam ap dzīvojamo māju. Šī gan bija Manhetena, kur neviens neko neievēro, tomēr tas bija riskanti.

Viņš piezvanīja tiem, no kuriem saņēma pavēles, lūgdams atļauju spert soli uz priekšu.

-    Labi. Tikai bez liekas kņadas. Vai saprati?

-   Sapratu.

-    Un lai Tas Kungs tev palīdz.

Viņš pagaidīja nākamo cilvēku, kas gāja iekšā namā, kādu sievieti, kura acīmredzot atgriezās no diennakts pārtikas veikala, nesdama produktiem pilnu turzu. Pagāja tikai sekunde, līdz viņš jau bija riksī noskrējis dažus jardus līdz durvīm, it kā gribēdams sievieti panākt.

-    Ļaujiet man, viņš sacīja un satvēra viņas nupat atvērtās durvis. Kad sieviete bija iegājusi iekšā, viņš tai sekoja.

Atstājis nepazīstamo pie pastkastītēm, viņš devās lejup uz pagrabu, brīdi pakavēdamies, lai aizsegtu seju ar slēpotāja masku.

Viņš dzirdēja televizora skaņas nākam no spraugas starp durvīm un grīdu. Viņš pieklauvēja un gaidīja, lieku reizi pieskardamies revolvera aukstajam tēraudam, ko atklās skatienam, tiklīdz durvis atvērsies. Tas notika gandrīz uzreiz.

Pugačova kungs bailēs atlēca atpakaļ un pacēla rokas padevīgā žestā.

-    Labi. Saglabā mieru. Viss jānokārto klusi un rāmi. Tev tikai jāaizved mani uz dzīvokli sestajā stāvā. To, ar logiem ielas pusē. Kur dzīvo tā skaistā meitene. Tu zini, par ko es runāju. Ļoti skaista meitene.

Pugačovs vēl nekad nebija dzirdējis tādu akcentu; šis vīrs nerunāja kā jebkurš cits no viņam pazīstamajiem ņujorkiešiem. Pagāja brīdis, līdz viņš saprata vārdu jēgu un ar labo roku pasniedzās aiz durvīm.

-    Ei! Rokas augšā! Ko es nupat teicu, kundziņ?

-   Piedod, piedod, Pugačovs nobijies šļupstēja. Es atrod atslēgu. Atslēgu! Viņš ar mājienu norādīja uz aizdurvi, kur maskotā vīra skatienam pavērās sienā iesisti numurēti āķi ar visu dzīvokļu rezerves atslēgām.

Viņš izgrūda Pugačovu laukā pa durvīm uz kāpņu pusi. Bija jau vēls, apkārt neviens nestaigāja, tomēr braukt ar liftu bija pārāk riskanti. Viņš bija saņēmis pavēli, ka neviens nedrīkst viņu redzēt.

Pārvaldnieks uzmanīgi pavēra Tīsijas durvis, bikli uzsaukdams sveicienu. Viņš juta ieroci spiežamies mugurā.

Maskotais vīrs ieslēdza kabatas lukturīti un uzmeklēja guļamistabas durvis, kuru virzienā pagrūda ķīlnieku.

-   Ver vaļā.

Pugačovs lēni pagrieza rokturi, bet sagūsdtājs pasniedzās viņam apkārt un spēji pagrūda durvis.

-   Rokas augšā! viņš norēca, apgaismodams gultu. Neko neieraudzījis, viņš apsviedās apkārt, gaidīdams uzbrukumu no mugurpuses. Nekā. Viņš sagrāba Pugačovu aiz apkakles un sāka raut vaļā skapju durvis, mērķēdams ar revolveri uz katru jauno, tumšo telpu. Nonācis pie vannas istabas durvīm, viņš spēcīgi pagrūda tās ar kāju un ielēca iekšā, veikli apgriezdamies, lai nepakļautos pārsteiguma uzbrukumam.

Viņš pārmeklēja pārējo dzīvokli, iespīdinādams gaismu katrā stūrī.

-   Hmm, šim stāstam ir kāda morāle. Jāuzdcas nojautām. Man šķita, ka šie aizlaidušies, un tā arī ir.

Viņš ieslēdza lampu un sāka aplūkot visu ciešāk, ne brīdi neizlaizdams Pugačovu no acīm un mērķa.

Viņš pacēla Tīsijas klēpjdatora vāku, un automātiski atvērās interneta pārlūkprogrammas logs. Viņš atvēra vēsturi, un parādījās garš saraksts ar nesen apmeklētajām lapām. Izvilcis no kabatas sudraba pildspalvu un melnu piezīmju grāmatiņu, viņš sāka pierakstīt visu redzēto. Pugačovs tikai tagad pamanīja, ka šim vīram rokās ir pieguloši, melni ādas cimdi.

Pēc tam iebrucējs ieraudzīja līdz pusei izlietotu paciņu ar līmlapiņām. Augšējā bija tukša, bet viņš tik un tā pacēla to pret gaismu. Protams, kā jau vienmēr, parādījās vārdu un ciparu iespiedumi, palikuši no iepriekšējās lapas. Viņu pārsteidza fakts, ka cilvēki vēl joprojām pieļauj tik elementāru kļūdu; Vilam Monro vajadzētu būt gudrākam.

Viņš paņēma Tīsijas telefonu un piespieda pēdējā numura pogu. Parādījās virkne 1-718-217-54771173667274341. Tik daudzi cipari varēja nozīmēt tikai vienu Monro zvanījis kādam automatizētam pakalpojumu dienestam, kas piedāvā numurētas iespējas, nevis kādam personiski. Iebrucējs pierakstīja visu garo skaitļu rindu un nospieda numura atkārtošanas taustiņu.

Paldies, ka piezvanījāt Ļongailendas dzelzceļam…

Pēc tam viss bija vienkārši vajadzēja tikai ievadīt pierakstīto ciparu virkni. 1, lai izmantotu attiecīgo frekvenci, vēlreiz to pašu, lai iegūtu informāciju par vilcienu atiešanas grafiku, pēc lūguma ievadīt vajadzīgās stacijas pirmos piecus burtus 73667 un tā tālāk. Tas bija viegli. Automātiskā sievietes balss padevīgi pavēstīja viņam laikus, kad aties nākamie trīs vilciena no Penna stacijas uz Bridžhemptonu, tuvāko staciju Sāga ostai.

Iebrucējs vēl pēdējo reizi pārlaida lukturīša staru pār grīdu un pamanīja pirms tam neievērotu dzeltenu papīra gabaliņu. Uz tā bija rakstīts: "11. Taisnā mute ir dzīvības avots, bet bezdievīgo muti aizbāzīs bēdas."

Viņš iebāza to kabatā un pievērsās Pugačovam.

Nu tā, dēls. Laiks vākties laukā. Viņš ar revolveri pamāja uz durvju pusi.

Sniegdamies pēc roktura, Pugačovs nedaudz pagriezās un nostājās sāniski pret iebrucēju. Atcerējies sarkanajā armijā gūtās mācības, viņš nolēma, ka šis ir īstais mirklis. Viņš strauji sagrāba maskotā vīra rokas locītavu un iegrūda savu roku tam zem pleca, nomezdams vīru zemē.

Ierocis nokrita uz grīdas, un Pugačovs pasniedzās pēc tā, bet tūlīt pat saņēma sāpīgu sitienu pa kājstarpi. Viņš saliecās un juta roku apvijamies ap kaklu. Viņš mēģināja triekt elkoņus uz aizmuguri, bet nekas nenotika. Viņa kakls bija nonācis stingrā tvērienā, un ienaidnieks šķita pārcilvēciski spēcīgs. Pugačovs juta tā elpu pie pašas auss.

Liekot lietā visu savu spēku, Pugačovs ar pūlēm atbrīvoja labo roku un mērķēja uz vīra galvu. Bet sidens neizdevās. Viņa pirksti grābstīja tukšu gaisu, līdz beidzot kaut kam pieķērās. Pēc mirkļa viņš saprata, ka tie nav mati. Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ko tur rokā, tā bija iebrucēja maska.

Tvēriens negaidīti atslāba. Pugačovs saguma uz priekšu, smagi elsodams. Viņš vairs nebija tā spēcīgā kaujas mašīna no jaunības gadiem; Afganistānā pavadītais laiks bija palicis tālā pagātnē. Varbūt maskotais to bija sapratis; varbūt zināja, ka Pugačovs neko nopietnu nespēs nodarīt, un laidīs viņu vaļā.

Tu pieļāvi ļoti nepatīkamu kļūdu, draugs.

Pugačovs pacēla skatienu un ieraudzīja daudz jaunāku vīru, nekā bija gaidījis. Maska bija noņemta, un viņš redzēja neparasti zilas acis, gandrīz sievišķīgas savā skaistumā. Likās, ka no tām nāk asa, koša gaisma.

Pugačovam nebija lemts ilgi tajās skatīties, jo drīz vien skatienu aizsedza klusinātājs uz revolvera stobra, nomērķēts viņam deši starp acīm.

35. nodaļa

Svetdiena, plkst. 4.14, Saga osta, Ņujorka

Vils sastindzis skatījās uz Tīsiju. Skaņa bija pārāk vienmērīga, lai to piedēvētu vecas mājas mūzikai koka čīkstoņai. Tie bija cilvēka sperti soļi. Vils pagrāba no kamīna vissmagāko kruķi, kādu atrada, pielika pirkstu pie lūpām, likdams Tīsijai ciest klusu, un izgāja no kabineta.

Viņš lēni zagās pa gaiteni uz virtuves pusi. Šķita, ka skaņa pārvietojas uz to pusi. Pienācis tuvāk, viņš dzirdēja čaboņu, it kā iebrucējs pāršķirstītu papīrus. Viņš lavījās tuvāk, līdz ieraudzīja gara auguma vīrieša mesto ēnu. Sirds spēcīgi dauzījās viņam krūtīs, rīkle bija izžuvusi sausa.

Ar vienu vienīgu kustību Vils apmetās ap stūri, pacēla kruķi augstu virs galvas…

-   Jēzus, Vil! Ko tu dari?

-Tēt!

-    Vil, tu mani pārbiedēji līdz nāvei. Man likās, kāds ielauzies. Jēzus. Monro vecākais, ģērbies svītrainā pidžamā, sabruka krēslā, tverdams pie krūtīm.

-Tēt, es taču…

-    Pagaidi, Vil. Ļauj man atvilkt elpu. Pagaidi.

Kad Vils pasauca Tīsiju, tēvs apmulsa vēl vairāk.

-   Velns un elle, kas te notiek?

Vils centās, cik labi vien spēja, pastāstīt tēvam visu pēdējās stundās notikušo par īsziņām, pamācību desmito nodaļu, gājienu uz biroju, izsekotāju, skrējienu uz Penna staciju. Tēvs pacietīgi klausījās, turēdams rokā tasi karstas tējas, ko Tīsija bija viņam pagatavojusi. Diženais tiesnesis šobrīd bija tikai noraizējies tētis.

-    Man vajadzēja tev pateikt, ka esmu šeit. Es ierados vakar vakarā. Nekādas ziņas no tevis nebiju saņēmis un no satraukuma jau rāpos pa sienām. Man likās, ka okeāna skaņas un jūras gaiss man nāks par labu. Vil, Beta ir tava sieva, bet viņa ir arī mana vedekla. Ģimenes locekle. Viņš paskatījās uz Tīsiju, kura koši piesarka.

-    Piedodiet, ka jūs uzmodinājām, viņa atvainojās, it kā gribēdama mainīt sarunas tematu. Tad viņa nožāvājās un piebilda: Man tiešām nenāktu par ļaunu pagulēt.

-   Pavisam noteikti. Vil, dārza istabā ir uzklāta gulta.

Vils sadusmojās. Vai tēvs deva dēlam pavēli gulēt atsevišķi no Tīsijas, it kā turētu abus aizdomās, ka pretējā gadījumā viņi labprāt dalītu gultu? Vai viņa tēvs patiešām uzskatīja, ka Vils krāpj

vina karsti mīlēto vedeklu?

/

Varbūt tēva aizdomas bija daudz drūmākas. Vai tas vispār iespējams? Vai viņam varētu ienākt prātā, ka dēls pats kaut kā diriģējis notiekošo, lai saietu kopā ar savu bijušo draudzeni? Vils atskārta, ka informācijas ziņā bijis ļoti skops, tēvam nestāstot gandrīz neko par Betas meklējumiem. Viņš bija uzstājis, ka nedrīkst iesaistīt policiju. Bija pagājuši trīsdesmit gadi, kopš Vils Monro vecākais pēdējo reizi uzstājās apsūdzētāja lomā, bet viņš neko nebija aizmirsis.

Turklāt Vils zināja, ka viņam nav tiesību uz taisnīgu sašutumu. Tikai pirms dažām stundām viņš aizvērtām acīm bija ar lūpām skāris Tīsijas muti. Un tas bija īsts skūpsts, nevis tikai viegls pieskāriens.

Viņš bija pārāk piekusis, lai teiktu vēl kaut ko, tāpēc klusēdams pakļāvās tēva netiešajai pavēlei un devās uz augšējo stāvu, pievienodamies Tīsijai, kura gaidīja viņu uz kāpņu platformas. Tas, kā viņa stāvēja, it kā slēpdamās, liecināja, ka arī viņa jūt aizdomas, ko izstaroja Vila tēvs, un vainas apziņu, ka tās nav gluži nepamatotas.

Svetdiena, plkst. 12.33, Manhetena

-   Labi pastrādāts, jaunekli. Un tavs entuziasms mani no sirds priecē. Balss bija skaidra un nelokāma pat telefona klausulē. Nē, šobrīd prātīgāk būtu atkāpties. Es neraizējos par Sāga ostu. Tā nesagādās problēmas. Tu mums esi nepieciešams šeit, pilsētā.

-    Kur man vajadzētu ieņemt posteni, ser?

-   Longailendā viņi ilgi nepatiks. Viņam būs jāatgriežas. Un tas nozīmē Penna staciju. Parūpēsimies, lai tu viņu tur sagaidītu.

36. nodaļa

Svetdiena, plkst. 9.13, Sāga osta, Ņujorka

Vils bija atstājis telefonu ieslēgtu un novietojis to tieši pie auss. Tomēr nogurums bija tik dziļš, ka pienākušās īsziņas klusais plkstiens viņu nepamodināja, toties iesaistījās viņa sapnī. Tajā Vils ielika atslēgu savas mājas durvīs un ienācis atrada Betu stāvam virtuvē ar bērnu pie krūtīm. Viņa izskatījās mežonīga, it kā aizsargātu šo mazo zēnu vai meiteni, Vilam tas nebija skaidri saprotams no iebrucēja, kas grasās nodarīt kaut ko drausmīgu. Atkāpies, viņas acis šķita vēstām. Beta izskatījās pēc niknas dzīvnieku mātītes. Saprotu, Vils sapnī nodomāja. Tas ir bērns X. Un tajā brīdī, it kā apsveicot šo atklāsmi, sāka zvanīt zvani…

Pie apziņas esošā smadzeņu daļa izvilka viņu no miega kā vinča, kas izceļ nirēju no jūras dzelmes. Viņš steigšus paķēra telefonu un pacēla to pie sejas.

1 jauna ziņa

čEtrDesmit

Viņš izlēca no gultas un aizsoļoja pa gaiteni līdz Tīsijas istabai, vienai no retajām, no kuras nepavērās skats uz okeānu, bet gan lielu angļu dārzu. Gaiteni applūdināja saules gaisma un viļņu skaņas. Nebija iespējams noliegt, ka tēvs izvēlējies ļoti skaistu vietu.

Tēvs. Vils tikai tagad atcerējās nakts sadursmi. Viņš gandrīz piekāva savu tēvu. Tas varēja beigties ar vecā vīra nāvi. Bet šobrīd nebija laika par to domāt.

-   Nu tā, viņš sacīja, uzmodinājis Tīsiju, kura atbalstījās pret vienu no desmit spilveniem, ko tēva saimniecības vadītāja vienmēr salika uz katras gultas. Pienāca ziņa. Četrdesmit. Viņš pacēla telefonu.

-   Četrdesmit īsziņas? Tīsija nosvepstēja, berzēdama acis.

-   Nē. Tāds ir saturs. Paskaties.

-    Kāpēc viņš to uzrakstījis tik dīvaini?

-   Nezinu. Sāc domāt, labi? Man jāpiezvana.

Viņš ielūkojās pulkstenī. Pusdesmit. Plaukstdatora nebija nevienas jaunas ziņas no Kraunhaitas. Hasīdi noteikti neticēja, ka viņš pakļāvies rabīna izteiktajai prasībai atkāpties un mierīgi gaidīt. Bija acīm redzams, ka viņi nekam tādam netic, jo galu galā bija sūtījuši kādu viņam sekot, zinot, ka viņš turpinās meklējumus.

Pusdesmit. Darbā jau noteikti būs ieradies kāds no ārzemju ziņu nodaļas. Turklāt viņš nevarēja atļauties gaidīt. Sastādīdams numuru, Vils savilka seju lūdzošā izteiksmē. Lūdzu, kaut tur būtu Endijs.

Avīzes ārzemju ziņu nodaļā strādāja vismaz četri asistenti, un trim no dem Vils vārdus atcerējās ar grūtībām. Tomēr ar vienu viņš bija iepazinies. Endijs bija apmēram četrus gadus jaunāks par Vilu un kopš tā pusdienlaika, kad abi bija sākuši runāties ēdnīcā, viņš bija pieķēries vecākajam žurnālistam kā māceklis meistaram. Viņš nāca no Aiovas, un viņam bija sausa humora izjūta, kas Vilam uzreiz iepatikās; tas bija kā aizvietotājs tam angļu saprātīgumam, kā viņam pietrūka Amerikā.

-    Ārzemju ziņas.

-    Endij?

-   Tikai un vienīgi.

-   Paldies Dievam.

-   Vil, vai tas esi tu?

-   Jā. Kāpēc tā jautā?

-   Tāpat vien. Tikai…

-   Kas?

-    Vecais, ja es ticētu visām riebīgajām baumām…

-   Kādām riebīgajām baumām?

-    Klīst runas, ka vakar tev uzklupis lielais vīrs. Ka viņš atradis tevi rokamies kāda cita galdā. Es teicu ļaudīm, ka pētnieciskā žurnālistika ir skarba nodarbe.

-    Paldies, Endij.

-   Vai tā ir taisnība?

-   Varētu teikt, ka nav gluži melots.

-   Hmm. Jāatzīst, tā ir interesanta pieeja karjeras veicināšanai.

-    Paklau, Endij, man nepieciešama palīdzība. Iedod man, lūdzu, The Times Taizemes korespondenta numuru.

-   Tev vajag Džonu Bišopu? Šodien viņu moka visi. Nabags ir noskrējies līks.

-    Kāpēc?

-    Vai tad tu ziņas neskaties? Policija ložņā pa visu Bruklinu. Melnās cepures mēģinājuši novākt kaut kādu veci Taizemē. Tas ir pilsētas ziņu nodaļas rokās; raksts piešķirts Voltonam.

-    Voltonam? Tikai to Vilam vēl vajadzēja piezīmju zagļa rakņāšanos. Nāksies aprunāties ar Bišopu, Voltonam nezinot.

-   Jā. Es dzirdēju, ka Voltons mēģinājis no tā atkratīties, jo ir nedēļas nogale un tā. Viņš acīmredzot izvirzījis šim darbam tevi, līdz viņam pateica, ka tu esi, nu…

-    Kas es esmu?

-    Nu, zini, šobrīd ne pārāk pieejams darbam.

-   Vai tā viņi to sauc?

-   Kaut kā tamlīdzīgi. Paklau, Vil, kas notiek? Esi saslimis? Smēķēji sliktu zāli?

Viņš saprata, ka Endijs cenšas pasmieties par nopietnu situāciju, sūtot signālus, ka viņam šķiet absurdi turēt aizdomās strādīgo, precēto Viļu Monro par pakļaušanos narkotiku draudiem. Tomēr Vilam nenāca smiekli. Drauga pļāpas tikai apstiprināja viņa dziļākās bailes ka viņš patiešām uz laiku atlaists no The Neiv York Times un kļuvis par biroja baumu avotu. Fakts, ka tas ir kaut kas pavisam triviāls un nesvarīgs salīdzinājumā ar pārējām raizēm, tikai uzsvēra situācijas bezcerīgumu.

-    Nē, Endij. Nekādas sliktas zāles, vispār nekādas zāles. Bet es saprotu, kā tas izskatās no malas. Lieliski. Brīnišķīgi. Sasodīti fantastiski.

-   Piedod, vecais. Vai varu kā palīdzēt?

-   Jā, tas numurs mani ļoti iepriecinātu. Vēlams, mobilajam telefonam.

-   Protams. Un neaizmirsti, ka viņiem tur ir divpadsmit stundu agrāks laiks. Pašlaik tur ir gandrīz desmit vakarā.

Vils nedeva sev ne mirkli laika apdomāt sarunu ar Endiju. Spiezdams daudzos ciparus, lai sazvanītu Bangkoku, viņš iztēlojās, kā The Times interni un jaunie žurnālisti šobrīd dedzina Ņujorkas mobilo telefonu tīklu, lai ziņotu cits citam par Vila Monro pacelšanos slavas augstumos un dramatisko kritienu, bet tas arī bija viss. Viņš mēģināja izstumt to no prāta un koncentrēt visu uzmanību uz zvana signāliem.

-   Hallo.

-   Hallo, Džon? Te Vils Monro no pilsētas ziņām. Vai esmu piezvanījis nelaikā?

-    Es neesmu gulējis jau trīsdesmit sešas stundas un grasos iesniegt rakstu. Kāpēc gan lai tas būtu nelaikā? Kā varu palīdzēt?

-   Atvaino, mēģināšu runāt ļoti īsi. Zinu, ka tu strādā kopā ar Teriju Voltonu, un es negribu iejaukties viņa darbā…

-   Aha.

-    Bet es strādāju pats ar savu rakstu… Drausmīgi meli, un Bišops tos viegli varētu atklāt, tomēr Vils sprieda, ka jau ir mēslos līdz ausīm, tāpēc vēl dažas collas neko nenozīmēs. Es mēģinu vairāk noskaidrot par upuri. Sangsuka kungu.

-   Samaka kungu. Viņu sauca Samaks Sangsuks. Taizemē pirmais ir uzvārds, tāpat kā Mao Dzeduns. Lai nu kā, es jau visu iesniedzu. Informācija ir ārzemju ziņu nodaļā.

Nolādēts. Vajadzēja palūgt Endijam to pārsūtīt.

-   Zinu, un tas ir ļoti labi. Es tikai saņēmu nelielu mājienu no dažiem šejienes hasīdiem.

-   Ak tā? Brīnišķīgi, Vil. Kas tas par mājienu? Balss tonis bija mainījies. Izredzes gūt noderīgu informāciju vienmēr uzlaboja žurnālistu manieres.

-   Tas izklausās dīvaini, bet man ieteica rūpīgāk papētīt upura biogrāfiju.

-   Viņš bija kaut kāds bagātnieks. Uzņēmējs.

-   Jā, zinu. Bet mans informators… tas bija kaut kas augstāks par avotu un tādējādi daudz kārdinošāks, iesaka mums rakties dziļāk, un tur būšot kaut kas vērtīgs. Nozīmīgs.

-    Vai viņš bijis krāpnieks? Šeit korupcija plaukst un zeļ. Nekas jauns tas nav.

Bija pienācis brīdis riskēt.

-   Nē, es esmu dzirdējis tieši pretējo. Man teica, ja mēs meklēsim pietiekami uzmanīgi, tad atradīsim kaut ko ļoti neparastu. Un tas nebūs neparasti samaitāts.

-    Par ko tu runā? Ko mēs atradīsim?

-   Es nezinu, Džon. Tikai atkārtoju, ko man teica hasīdi. Meklē to, un tas visu izskaidros. Tā man teica informators. Es tikai gribēju nodot tālāk šo mājienu.

-    Ir desmit vakarā.

-    Es saprotu. Bet varbūt kādi Samaka kunga radinieki vēl ir nomodā? Vai arī draugi?

-   Ir daži numuri, uz kuriem es varu piezvanīt. Atrasto iesniegšu ārzemju ziņām.

Viņi atvadījās, un Vils atvieglots nopūtās. Viņš tērēja vecāka ārzemju korespondenta laiku. Jau pēc nedēļas viņam nāksies strādāt kādā sīkā avīželē. Ja tie viņu pieņems…

Viņš piezvanīja Endijam un lūdza pārsūtīt jebko, ko atsūtīs Bišops, tiklīdz tas pienāks. Viņam nebija ne jausmas, ko The Times žurnālists Bangkokā varētu noskaidrot.

-   Paldies par brokastīm.

-   Velns, piedod. Es runāju pa telefonu. Tīsija turēja rokā papīra lapu. Vai tev izdevās?

Viņa parādīja lapu Vilam. Tur bija tikai čEtrDesmit.

-Jā?

-    Sakuma man likās, ka ta ir drukas kļūda. Bet šis vīrs ir ļoti kārtīgs. Viss ir rakstīts tīšām.

-Un?

-    Un viņš ir izcēlis divus burtus: otro un piekto. Es sāku tos izrunāt skaļi. Man šķita, ka tas varētu būt četrdesmit ed, bet tam nav nekādas jēgas.

-   Tīsij…

-   Lai nu kā, viss ir vēl vienkāršāk. Četrdesmit, otrais un piektais. Varbūt Četrdesmit otrās un Piektās ielas krustojums.

-   Tur atrodas Tautas bibliotēka.

-   Tieši tā, un tas nozīmē…

Tīsija saspringa. Vils pameta skatienu pār plecu un ieraudzīja, ka istabā ienācis tēvs, tērpies savās svētdienas rīta biksēs.

-   Vai ir kaut kas jauns?

-   Jā, mēs nupat saņēmām īsziņu. Tā mūs sūta uz Tautas bibliotēku.

-    Vai šis cilvēks grib jūs tur sagaidīt? Lūdzu, Viljam, esi uzmanīgs.

-   Nē, viņš vēl neko nav pateicis. Tikai adresi. Četrdesmit otrās un Piektās ielas krustojums. Nekā vairāk mums nav.

-   Vismaz ļauj man aizvest jūs uz staciju.

Telefons ievibrējās. Bija pienākusi jauna īsziņa.

Uzdrīksties būt Dāniēls.

Vils to parādīja tēvam un Tīsijai.

-   Šķiet, es zinu, ko tas nozīmē, tēvs pēc brīža ieteicās. Ko izdarīja Dāniēls?

-   Iegāja lauvu midzenī.

-   Un Ņujorkas bibliotēku…

-    …sargā divi lauvas. Protams. Statujas.

-   Pacietība un Izturība. Tā tos sauc. Varbūt viņš dod mājienu, ka tev nepieciešamas šīs īpašības.

-    Nē, domāju, ka viss ir vienkāršāk, ierunājās Tīsija. Viņš mūs sūta uz bibliotēku. Uzdrīksties būt Dāniēls, ieej lauvas alā. Tas arī viss.

Telefons ievibrējās.

1 jauna īsziņa.

Vils nospieda pareizos taustiņus. Visi trīs skatījās un gaidīja.

Padres Mi minors atrasts augļu dārzā.

-   Jēzus, ko tas nozīmē? Un es jau sāku domāt, ka esam visu sapratuši.

-   Tas izskatās pēc krustvārdu miklas norādes. Varbūt bibliotēkā ir kāda telpa ar augļu dārza gleznu?

-   Tīsij, kā tev šķiet?

-   Tavam tēvam taisnība. Tā ir dīvaina krustvārdu mīklas norāde. Bet es īsti nesaprotu.

-    Nāciet nu, Monro vecākais abus aicināja, pārtraukdams prātojumus. Ja pasteigsieties, pagūsiet uz nākamo vilcienu.

Kad tas bija izdarīts, Vils vēroja Tīsiju ķeramies pie darba. Viņa kodīja nagus, nepacietīgi sita ar kāju pa grīdu, ar labās rokas rādītājpirkstu braucīja uzacis. Viņa aizņēmās Vila bloknotu un izmēģināja vairākus variantus šifra uzlaušanai rakstīja burtus no labās uz kreiso pusi un dažādā secībā. Nekā.

Šad tad viņa pievērsās sarunai, kas abus bija pārņēmusi savā varā kopš neparedzētās apvienošanās piektdienas vakarā. Viņi centās atšķetināt loģisko mezglu, ko viņiem bija pasnieguši notikumi un mīklas. Viņi pārrunāja visu redzēto un dzirdēto, mēģinādami pamanīt kādas garām palaistas norādes.

Kad vilciens klabēdams pabrauca garām Fletbušas avēnijai un Foresthilai, Tīsija beidzot veica atklājumu.

-   Tas darbojas tāpat kā norāde krustvārdu mīklām, ko man patika risināt, kad tu nopirki angļu avīzes. Vilam prātā pazibēja atmiņas par to, kā viņi abi laiskojās viņa koledžas istabiņā svētdienas rītos. Vārds atrasts ir mājiens par anagrammu. Tas pats kas noslēpts. Tātad augļu dārzs ir kaut kā atrasts padres Mi minorā.

-   Šajos divos vārdos?

-   Jā. Tā ir anagramma.

-Kam?

-    Pardes Rimonim. Ebreju valodā tas nozīmē granātābolu dārzs. Viņa plati smaidīja.

-   Labi, bet kas tas ir?

-   To mēs drīz noskaidrosim.

37. nodaļa

Svetdiena, plkst. 14.23, Manhetena

Pacietība un Izturība lūkojās tālumā, kā jau ierasts. Neinteresēdamies ne par zinību krājumiem aiz muguras, ne zinību meklētāju bariem, kas soļoja tiem virsū, abi akmens lauvas nemainīja savu pozu; akmens sargi, klusējoši gudrības nama uzraugi.

Vilam vienmēr bija patikusi šī ēka. Tāpat kā visiem jauniem vīriešiem, arī viņam atklāsme par paša konservatīvismu bija šoks. Bet drīz pēc ierašanās Amerikā Vils bija sapratis, ka izjūt pieķeršanos nē, tas bija kaut kas vairāk nepieciešamību pēc vecām ēkām. Izrādījās, ka angliskais viņā ir iesakņojies dziļāk, nekā pašam bija šķitis. Viņam vajadzēja senu sienu un mūru pamatīgumu. Viņš bija uzaudzis valsti, kur visnecilākais ciemats varēja lepoties ar baznīcu, kas bija sešus, septiņus, astoņus simtus gadu veca vai pat vecāka. Kad kaut kas tāds bija visapkārt, viņš to nepamanīja. Bet tagad, nonākot tik jaunā un līdz galam neizveidotā valstī, senuma trūkums viņam lika just gandrīz fizisku nelabumu kā jūrniekam uz zvāriga kuģa.

Ņujorka patīkami izcēlās. Tajā tāpat kā Bostonā un Filadelfijā bija pietiekami daudz pamatīgu būvju, lai Vils justos apmierināts. Un Tautas bibliotēka bija lielisks piemērs ēka, kas izskatījās kā pārcelta no Londonas vai Oksfordas un nolikta šeit, Manhetenas salā.

Kad viņi gāja iekšā, Vila telefons atkal ievibrējās. īsziņa vēstīja:

3 reizes skūpstu lapu.

Likās skaidrs, ka tā ir pēdējā norāde. Tīsija bija izspriedusi, ka Pardes Rimonim ir grāmatas nosaukums. Jaunā ziņa norādīja, kur viņiem jāmeklē, varbūt pat lappuses numuru.

Tīsija aulēkšiem pieveica abus kāpņu posmus, kas veda uz Dorota Ebreju nodaļu. Viņa pavēstīja bibliotekāram, kādu grāmatu vēlas aplūkot, un vīrs spēji ievilka elpu.

-   Jūs runājat par tūkstoš piecsimt deviņdesmit pirmā gada manuskriptu Pardes Rimonim? Tīsija un Vils saskatījās. Jūs noteikti zināt, ka tā ir ļoti reta un dārga grāmata. Tikai lasītavas direktorei vai viņas vietniecei ir ļauts iznest no arhīva šo manuskriptu. Vai jūs varētu atnākt rīt?

-    Man grāmata tiešām jāredz tūlīt pat.

-   Šādai grāmatai nepieciešama īpaša atļauja. Atvainojiet.

-   Kas ir tā sieviete, kura dzer kafiju? Tīsija ar galvas mājienu norādīja uz kabinetu dibentelpā.

-   Tā ir direktores vietniece. Viņai ir pusdienu pārtraukums.

-    Hallo! Hallo!

Vils nokaunējies sarāvās. Tīsija bija pagrūdusi bibliotekāru malā un liecās pāri letei, aurodama un mādama direktores vietniecei šeit, bibliotēkas svinīgajā klusumā. Pie lasītavas pieciem galdiem sēdošie zinātnieki staipīja kaklu, lai labāk redzētu jezgas izraisītāju. Sieviete kabinetā nolika kafijas tasi im pienāca pie Tīsijas, droši vien tikai tādēļ, lai atjaunotu kārtību.

Tas iedarbojās. Tīsijai dka palūgts ierakstīt vārdu un adresi viesu grāmatā, aizpildīt veidlapu un atstāt personību apliecinošu dokumentu. Nicīgi šņaukādamās, sieviete nozuda, lai izņemtu manuskriptu no slēgta skapja slēgtā istabā. Pagāja divdesmit garas minūtes, kuru laikā Vils staigāja apkārt, pētīdams lasītāju sejas visapkārt.

-   Lūdzu, te būs, sieviete paziņoja, nostādamās pie galda, kur bija apmetušies Vils un Tīsija. Viņa nepasniedza grāmatu abiem viesiem un nenolika to uz galda. Viņa atbalstīja to pret diviem melniem ķīļveida klučiem, lai muguriņa netiktu pilnībā atvāzta. Tīsija sameklēja piezīmju bloknotu un pasniedzās pēc pildspalvas.

-    Izmantot drīkst tikai zīmuli. Šādas kvalitātes grāmatai nedrīkst tuvoties ar pildspalvu.

-   Atvainojiet. Tikai zīmuli. Es jums sirsnīgi pateicos. Mēs ilgi nekavēsimies.

-    Es nemaz neiešu prom. Man jāpaliek pie šīs grāmatas, līdz tā atgriežas skapī. Tādi ir noteikumi.

Tīsija sāka lēnām un uzmanīgi šķirt lapas. Manuskripts bija piemiņa no sen zuduša laikmeta, darināts ar rokām Krakovā; tā lapas bija bagātīgi piesūkušās ar četriem vēstures gadsimtiem. Tīsijai bija bail tām pat pieskarties.

Vils sēdēja viņai blakus, nenovērsdams skatienu no jaunākās īsziņas. Nepiemirsdams, ka viņus vēro direktores vietniece, viņš čukstus jautāja:

-   Vai tā ir reliģiska paraža? Skūpstīt lapu?

-    Ebreji skūpsta lūgšanu grāmatas, kad tās tiek aizvērtas vai arī ir nomestas zemē. Bet ne trīs reizes. Un ne noteiktas lapas. Tīsija runādama skatījās uz grāmatu. Šķita, ka tā viņu apbur.

Vils izvilka savu piezīmju bloknotu. Varbūt tas bija matemātikas uzdevums; varbūt to iespējams pārveidot aritmētiskā izteiksmē. Vils uzrakstīja trīs reizes kā 3x. Varbūt es apzīmēja ciparu 1. Ko tas nozīmē? 3x1 =3. Nekas īpašs.

Viņš vēlreiz paskatījās uz uzrakstīto. Pag, pag! Vils piepeši atcerējās trešdienu pēcpusdienas, ko deviņu gadu vecumā bija pavadījis Makgregora kunga latīņu valodas stundās. Makgregors bija vecās gvardes skolotājs, vienmēr tērpies melnā un gatavs mest ar tāfeles sūkli, bet katrs vārds, ko viņš iemācīja, iespiedās prātā. Arī spēles, ko viņš mēdza spēlēt, mācoties romiešu ciparus.

Vils steidzīgi uzrakstīja trīs reizes kā trīs X; sanāca XXX. Protams. Es apzīmēja I. Un kā gan citādi apzīmēt skūpstu, ja ne ar burtu X? (Viņš uz brīdi atcerējās pirmo reizi, kad Beta bija parakstījusi īsziņu ar X. Tas bija tikai viens x pēc viņas vārda, bet Viļu tas sajūsmināja. Tas bija tas īsais, brīnišķīgais attiecību posms, kad viņi pamazām iemīlējās, bet vēl nebija pateikuši to skaļi. Betas X bija kā aperitīvs.)

Tagad viņš to uzrakstīja pilnā formā: XXX trīs reizes vietā, IX kā es skūpstu-XXXIX.

-   Sameklē trīsdesmit devīto lappusi.

Tīsija rīkojās lēni, izrādīdama sējumam svinīgu cieņu. Vilam gribējās strauji šķirt lapas, lai meklējamo ieraudzītu tūlīt pat.

-   Nu tā, Tīsija beidzot noteica. Atradu.

Viņu skatienam atklājās lapa, kurā gandrīz visu laukumu aizņēma grafisks zīmējums desmit apji, sakārtoti ģeometriskā rakstā un savienoti ar sarežģītu līniju tīklu. Vilam prātā bija saglabājušās miglainas atmiņas par šādiem zīmējumiem, un pagāja bridis, līdz viņš tos atcerējās. Tie atgādināja bērnībā pētītās ķīmijas mācību grāmatas ar vielu molekulārās struktūras attēlojumu divās dimensijās.

Bet šajā zīmējumā katrā aplī bija ierakstīts vārds. Vils samiedza acis un ieraudzīja, ka tas ir ebreju valodas raksts. Ģeometrija un zinātniska kārtība bija savādi neiederīga viduslaiku grāmatā.

-   Uz ko mēs skatāmies?

Viņš redzēja/ka Tīsija nevēlas atbildēt. Viņa bija sakņupusi pār attēlu, ar plecu gandrīz aizsegdama Vilam skatu.

-   Vēl nezinu. Man vēl jāpadomā.

-   Izbeidz, Tīsij. Tu zini, kas tas ir. Vilam kaut kā izdevās kliegt čukstot. Stāsti!

Acīmredzot baidīdamās no turpat stāvošās bibliotekāres, Tīsija bikli norādīja uz zīmējumu un sāka runāt.

-   Tas ir kabalas* galvenais tēls.

-    Kabalas? Tās, kas tik ļoti patīk Madonnai? Ar sarkanajiem dzīpariem?

Tīsija pacēla acis pret griestiem un savilka seju izteiksmē, kas vēstīja: "Ar ko lai sāku?"

-   Nē. Tas ir muļķīgs slavenību kults. Tikpat cieši saistīts ar īsto kabalu kā Lieldienu zaķis ar kristietību. Klausies.

-    Atvaino.

-   Kabala ir ebreju misticisms. Ļoti noslēpumaina ebreju mācības forma, kas ir slēgta vairumam cilvēku. Tai nedrīkst uzmest skatienu pirms četrdesmit gadu vecuma sasniegšanas. Un tā paredzēta tikai vīriešiem.

-   Kas ir šis zīmējums?

-   Kabalas sākums. Tajā ietverts viss. To sauc par Dzīvības koku.

-    Mans Dievs!

* Kabala ezotēriska viri misticiska mācība jūdaismā; tās pamatā ir Vecās derības vārdu un skaitļu simbolisks tulkojums, kā ari neoplatonisma elementi.

-    Tas atbilst viņu uzskatiem. Grafisks Dieva galveno īpašību attēlojums. Katrs no šiem apļiem ir Sefirah, dievišķā pazīme. Viņa norādīja uz zemāko apli.

-    Viss sākas apakšā ar Malchut, tas nozīmē karaļvalsts. Attiecas uz fizisko jomu. Pēc tam ir Yesod jeb pamats, Hod varenība un Nezah jeb mūžība. Tālāk ir Tiferet jeb skaistums, Gevurah jeb spriestspēja un Hesed žēlsirdība. Un pašā augšā, koka galotnē, ir Binah, kas apzīmē kaut ko līdzīgu intelektuālai izpratnei. Un pa labi ir Hochmah jeb gudrība. Un pašā augšā ir Keter kronis. Tāda kā dievišķā būtība.

-   Tātad mēs lūkojamies uz Dieva attēlu.

-   Vismaz tuvāko iespējamo tam.

Vils zaudēja valodu. Tīsijai izrunājot pēdējos vārdus, viņam pār muguru pārskrēja skudriņas. Varbūt tās bija tikai reliģiskas pļāpas, bet šīs līnijas un apļi, uzzīmēti pirms daudziem simtiem gadu un paaudzēm ilgi mācīti tikai tiem, kas uzskatīti par spējīgiem nezaudēt galvu šo noslēpumu dēļ, šķita izstarojam dīvainu spēku.

Klusumu pārtrauca Tīsija.

-    Ir savādi runāt par Dieva attēlu. Mistiķi uzskata, ka eksistences jēga slēpjas Dieva vēlmē uzlūkot Dievu.

Vils apmulsis skatījās uz Tīsiju.

-   Pirms tam bija tikai Dievs. Nekā cita. Tikai bezgalīgs, neierobežots Dievs. Diemžēl nebija vietas nekam citam; nebija vietas Dieva radītajam, fiziskai pasaulei, kas viņu atspoguļotu. Tāpēc Viņam nācās nedaudz sarauties. Samazināt sevi, atstājot vietu kaut kam, kas līdzinās spogulim lai Dievs redzētu savu attēlu. Redzi, tas ir teikts šeit. Viņa paņēma citu grāmatu, ko bija pasūtījusi, gaidot manuskriptu, un strauji šķīra lapas, līdz atrada meklēto.

-    Līdz mirklim, kad notika Zimzum jeb saraušanās, "Seja nevērsa skatienu uz Seju". Dievs nevarēja sevi redzēt.

Viļu fascinēja šī iedomu aina un Tīsijas sniegtais skaidrojums, bet tas viņu arī apbēdināja. Šeit runa bija par dziļiem teoloģiskajiem ūdeņiem. Cik dziļi viņam un Tīsijai būs jānirst, līdz viņi atradis saistību ar tagadni, ar hasīdiem, to upuriem un Betu?

Viļu atkal pārņēma pret Josifu Jichoku vērsts sašutums. Kāpēc viņš nevarēja visu gluži vienkārši paskaidrot?

Vils nolēma vēlreiz pamēģināt tiešu pieeju, kaut gan reiz tā jau bija izgāzusies. Kamēr Tīsija aplūkoja zīmējumu, ik pa brīdim pieliekdama galvu, lai izlasītu tekstu pretējā lapā, viņš parakņājās somā un, aizgriezies no bibliotekāres pētīgā skatiena, nosūtīja īsziņu Jojo.

Esam bibliotēkā. Redzam zīmējumu. Vajag

vairāk informācijas.

Viņš pamanīja laika rādījumus telefona ekrānā: 15.30. Un tas nozīmēja, ka Bangkokā ir nakts vidus. Vils uzmeta skatienu plaukstdatoram; tajā nebija nekādu vēstuļu no ārzemju ziņu nodaļas.

-    Paklau, viņš pačukstēja Tīsijai. Es iziešu ārā un piezvanīšu avīzei. Būšu atpakaļ pēc dažām minūtēm.

-   Atnes man limonādi.

Izgājis no lasītavas, viņš nekavējoties sāka spiest ārzemju ziņu nodaļas numuru. Endijs pacēla klausuli, pirms Vils bija ticis laukā no ēkas.

-   Hei, Vil! Kā sviežas? Velns, man vajadzēja tev nosūtīt tos materiālus, vai ne? Atvaino, te visu pēcpusdienu notiek liela jezga.

-   Endij! Es taču tev teicu, ka man to vajag nekavējoties!

-   Zinu, zinu. Piedod, esmu vainīgs. Lai nu kā, es to sūtu tagad.

-    Labāk nolasi man, labi? Es nevaru gaidīt, līdz tikšu pie datora.

Vils jau stāvēja pie galvenās ieejas, soļodams uz priekšu un atpakaļ pa milzīgo kāpņu platformu.

-   Vil, mums ir nedaudz jāstrādā. Endijs to pateica ar viltotu britu akcentu, atgādinādams draugam, lai tas netrako. Un tā bija laba zīme. Nu tā. Man jārunā ātri, un es laidīšu garām jocīgos vārdus, labi? No Džona Bišopa, Bangkoka. Vakar par Samaku Sangsuku sēroja tie, kas pazina viņu vislabāk un daži, kas viņu nepazina gandrīz nemaz.

Samaka kungs, kurš sestdien krita par upuri situācijai, kas atgādina starptautisku nolaupīšanas plānu, piederēja pie Taizemes finanšu pasaules zieda, saņemot lielu naudu par nekustamo īpašumu un caur plaukstošo taju tūrisma industriju.

Ātrāk, ātrāk, Vils domās nepacietīgi mudināja Endiju.

-   Bet Bangkokas trūcīgie slāņi viņu pazina kā vīru, ko dēvēja par Bērēšanas kungu. Šķiet, ka Samaka kungam bijusi dīvaina blakus nodarbe, kurai viņš nodevies nevis peļņas, bet gan sevis dēļ. Viņš rīkojis bēres nabadzīgajiem.

"Samaka kungs uzturēja sakarus ar visiem morgiem, visām slimnīcām, visiem bēru namiem," svētdien atmiņās dalījās kāds paziņa. "Ja tika atvests līķis, kam nebija ģimenes un draugu, kas varētu to apglabāt, tika piezvanīts Samaka kungam. Ja nebija naudas labām bērēm, zvanīja Samaka kungam."

Vils juta asinis joņojam straujāk vēnās.

-    Vil? Tu vēl esi tur?

-   Jā, turpini lasīt.

-    Senāk Bangkokas trūcīgie iedzīvotāji savu mūžu beidza nabagu kapā, bieži vien tika apbedīti divpadsmit cilvēki kopā, un nevienam nebija zārka. Samaka kungs ir pielicis punktu šai parādībai. Viņš ne tikai samaksāja par bērēm; vietējie apgalvo, ka viņš arī savācis ļaudis ceremonijai, bieži vien maksādams sērotājiem dažus dolārus par ierašanos. "Pateicoties Bērēšanas kungam, neviens netika apbedīts kā suns, neviens netika aprakts vientuļš," teica kāds ārsts.

Vils bija dzirdējis pietiekami. Viņš beidza zvanu un noskrēja lejup pa kāpnēm, baudīdams saules starus uz sejas. Vispirms Makrī, pēc tam Beksters un tagad Samaks. Nevis vienkārši labi cilvēki, bet neparasti, dīvaini labi cilvēki. Tā nebija sagadīšanās.

Viņš atrada veikalu, nopirka dažas pudeles ledus tējas un devās atpakaļ uz bibliotēkas pusi; jāpavēsta Tīsijai jaunumi un jāatrod saistība ar zīmējumu. Viss noteikti sakritīs.

Bet tieši tajā brīdī Vils pamanīja stāvu, kas līdz tam bija slapstījies tikai viņa redzesloka malā. It kā nobijies, ka ir pamanīts, prom aizšāvās gara auguma vīrs, ģērbies džinsos un vaļīgā, pelēkā kreklā ar kapuci. Viņa vecumu, ādas krāsu, sejas izteiksmi nebija iespējams noteikt; visu slēpa kapuce. Skaidrs bija tikai viens viņš sekoja Vilam.

38. nodaļa

Svetdiena, plkst. 15.51, Manhetena

Vils devās uz kāpņu pusi, pūlēdamies neskatīties pār plecu. Ticis iekšā bibliotēkā, viņš gāja dkpat ātri, tomēr to sajuta, vēl pirms skaņa sasniedza viņa ausis, soļu troksni aiz sevis, kas sitās pret auksto akmens grīdu. Vils izvēlējās pirmās kāpnes, ko ieraudzīja, un kāpdams uzdrošinājās pamest skatienu lejup. Bažas apstiprinājās Pelēkā Kapuce viņam sekoja.

Viņš metās skriet, tā pieveikdams vēl divus kāpņu posmus. Ticis līdz platformai, Vils pasitās sānis, pieņēmis spontānu lēmumu paslēpties telpā, kas bija pilna ar katalogu kartītēm. Viņš iemetās tajā un tūlīt pat palēnināja gaitu līdz nesteidzīgiem soļiem, bet tik un tā jutās pārāk trokšņains, pārāk nosvīdis istabas pieklusinātajai videi. Viņš pagriezās un ieraudzīja Kapuci.

Vils pielika soli un pagāja zem milzīgas gleznas, kurā bija attēlotas trompe l'oeil* debesis. Pie tām sabiezēja tumši mākoņi. Pamanījis atveri tālākajā sienā, Vils iegāja iekšā un atklāja, ka tā ir nevis izeja, bet gan neliela kopētava. Viņš izmetās laukā, bet sekotājs jau bija dažu jardu attālumā.

Vils ieraudzīja divviru durvis, kas veda laukā, un skrēja uz to pusi. Ticis ārā, viņš nonāca pusdienas pārtraukuma baudītāju pūlī. Viņš izlocījās tiem garām, virzīdamies pretī kāpnēm otrā pusē, un, cieši pieķēries margām, metās lejup, ar vienu soli lēkdamsjpāri diviem pakāpieniem. Vilam ceļā bija sieviete ar * Trompe l'oeil acu apmāns (franču vai.) datora monitoru rokās, un viņam nācās paiet malā, lai tiktu tai garām. Viņš metās pa kreisi, viņa darīja to pašu; viņš metās pa labi, viņa sekoja. Vils pielēca viņai blakus, lai tiktu garām, viņa iespiedzās, un atskanēja būkšķis, kam sekoja saplēsta stikla šķindoņa. Viņa bija nometusi monitoru.

Vils jau bija ticis līdz plašajam vesdbilam ar skatu uz lielu garderobi. Šeit parastie lasītāji sāka savu dienu. Telpu apjoza skapīši somām un garš stienis mēteļiem kā ķīmiskajā tīrītavā. Sekotājs nāca uz viņa pusi. Rāmi.

Bija jārīkojas ātri. Izmantodams brīdi, kad garderobists bija novērsies, Vils pārlēca pāri koka letei un metās iekšā mēteļu biežņā. Paslēpies starp smagu vējjaku un noplukušu afgāņu jaku, viņš piespiedās pie sienas. Vils juta, ka sekotājs apstājies, droši vien pie garderobes, un lūkojas pāri letei, viņu meklēdams. Viņš mēģināja neelpot.

Piepeši kaut kas sakustējās. Garderobists grūda mēteļus malā, meklēdams kādu numuru. Vils ievilka vaigus, lai neizdotu nevienu skaņu. Bet vīrs tuvojās, tuvojās, tuvojās… un apstājās ne vairāk kā pēdas attālumā. Vils juta, kā tas izvelk no gūzmas jaku un atgriežas pie letes.

Parādījās pelēks zibsnis. Vils bija pārliecināts, ka vajātājs pagājis garām. Viņš ļāva sev izpūst elpu; varbūt viņš nav pamanīts. Vils nolēma pagaidīt vēl piecas minūtes, iziet laukā, atrast Tīsiju un laisties prom no šejienes.

Bet roka paguva pirmā spēji ietriekta starp mēteļiem, pirms viņš ieraudzīja seju, kā robota roka kosmosā. Tā satvēra Vila krekla apkakli, mēģinot izvilkt viņu dienas gaismā. Pat tumsā bija redzams pelēkais audums, kas sedza šo roku. Vils divas reizes ieķērās tajā abām plaukstām, atvilkdams to nost, bet katru reizi roka atgriezās un beigu beigās ietriecās Vilam zodā. Iespiests starp mēteļiem, Vils nevarēja atrast nepieciešamo telpu atvēzienam aiz šīs mežonīgās rokas, lai iesistu tās īpašniekam.

Cīņa drīz vien beidzās. Vils tika izvilkts no paslēptuves kā gaļa no sviestmaizes. Viņš nonāca aci pret aci ar vīru kapucē. Un bija ārkārtīgi pārsteigts, jo uzreiz pazina vajātāju.

39. nodaļa

Svetdiena, plkst. 15.56, Manhetena

-   Kāpēc tu aizbēgi? Es tikai vēlos aprunāties.

-   Aprunāties? Tikai aprunāties? Kāpēc tad tu man sekoji, sasodīts? Jēzus! Vils bija pieliecies un atbalstījies ar vienu roku pret ceļgalu, ar otru berzēdams zodu.

-    Es negribēju tev tuvoties, kamēr tu biji kopā ar, hmm… to sievieti. Augšā. Es nezināju, kas viņa ir. Nezināju, vai varu droši runāt.

-    Man tas noteikti būtu bijis drošāk. Velns!

Vils sameklēja krēslu un atkrita uz tā, mēģinādams atvilkt elpu.

-   Nu, par ko tu vēlies runāt, Sendij? Vai arī tevi saukt par Simonu?

-   Mans vārds ir Šimons Šmuels. Bet sauc mani par Sendiju, tā būs vienkāršāk.

-   Ak vai, liels paldies.

-   Piedod. Es negribēju tev sist, patiešām. Bet nevarēju ļaut tev aizbēgt. Man ar tevi jārunā. Ir noticis kaut kas ļoti slikts.

-   Vai tiešām? Mana sieva ir nolaupīta, mani pašu spīdzināja, tavs rabīns nogalināja kaut kādu vīru Bangkokā, un tagad tu visu nedēļas nogali man seko pirms lielā fināla gāziena pa žokli!

-   Es tev nesekoju visu nedēļas nogali.

-    Izbeidz, Sendij. Lūdzu. Es vakar tevi redzēju pa logu. Beisbola cepurīte mani uz brīdi maldināja, bet beigās es visu sapratu.

-   Es zvēru, ka sāku tevi meklēt šodien. Nevis vakar. Vakar es biju Kraunhaitā.

-   Nu, tad kāds vakar mani gaidīja pie The Times ēkas. Man sekoja uz draudzenes māju un gaidīja arī tur. Līdz šim vienīgais, kurš izrādījis šādas tieksmes, esi tu.

-   Zvēru, tas nebiju es, Vil. Goda vārds. Tobrīd man tevi nevajadzēja.

-    Kā to saprast?

-    Vakar tas vēl nebija noticis. Vismaz mēs neko nezinājām līdz pat šim rītam.

-    Kas nebija noticis?

-   Josifs Jichoks. Balss iedrebējās, un Vils pirmo reizi uzmanīgi palūkojās uz Sendiju. Viņš nebija noņēmis kapuci kā jarmulkas aizstājēja tā pildīja reliģisko pienākumu nosegt viņa galvu -, bet pat tās mestajā ēnā Vils redzēja Sendija sarkanās acis. Izskatījās, ka viņš raudājis stundām ilgi.

-    Kas ar viņu nodcis?

-   Viņš ir miris, Vil. Nežēlīgi noslepkavots.

-    Mans Dievs! Kur?

-    To neviens nezina. Viņu atrada mirušu sānielā netālu no shul. Tas notika agri no rīta, droši vien viņš devās uz shacharis. Atvaino, uz rīta lūgšanu. Viņa tallis, lūgšanu stola, bija asinīs izmirkuši sarkana.

-   Nespēju tam nodcēt. Kurš to varētu izdarīt?

-    Nezinu. Neviens no mums to nezina. Tāpēc Sāra Lea tu viņu sadki, tā ir mana sieva teica, ka man jādodas pie tevis. Viņa domā, ka tev ar to ir kāda saistība.

-    Man? Viņa vaino mani?

-   Nē! Kāpēc vaino? Viņa tikai domā, ka tas varētu būt saistīts ar piektdienas vakara notikumiem.

-   Tu viņai par to stāstīji?

-   Tikai to, ko zināju pats. Bet Josifa Jichoka sieva ir viņas māsa. Mēs esam ģimene, Vil. Viņš ir mans svainis. Bija mans svainis. Asaras atkal sakāpa Sendijam acīs.

-    Un Josifs Jichoks kaut ko pastāstīja savai sievai?

-    Nedomāju, ka tas bija kaut kas īpašs. Viņš tikai pateica, ka piektdienas vakarā esot ar tevi runājis. Tu esot iepinies kādā ļoti svarīgā notikumā. Nē, viņš lietoja citu vārdu. Katastrofālā notikumā.

-    Vai viņš sievai teica vēl ko citu?

-   Tikai to, ka cer un lūdz Dievu, lai tu saprastu, kas notiek. Un zinātu, kas darāms.

Šajā bridi Vils jutās tik bezpalīdzīgs kā vēl nekad agrāk. Pirmais to paziņoja rabīns, un tagad to atkārtoja Josifs Jichoks no kapa. Raisās sens stāsts, bija sacījis rabīns. Kaut kas tāds, no kā cilvēce baidās jau tūkstošiem gadu. Tagad Josifs viņam pavēstīja, ka likmes ir pietiekami augstas, lai viņš lūgtu Dievu par Vila spējām tās saprast. Tomēr Vils bija neizsakāmi apjucis. Galva reiba no domām par dīvaino sakritību Makrī, Bekstera un Samaka gadījumā, par trim cēliem vīriem, kas visi miruši drausmīgā nāvē, kā arī Pamācību grāmatas viszinīgajiem vārdiem un pēdējo saliekamās mīklas gabaliņu bibliotēkā atrastās diagrammas neizprotamo, mistisko ģeometriju.

-    Jēzus! Tīsija! Viņa vēl ir augšstāvā. Nāc man līdzi. Pasteidzies!

Vils sevi rāja ar katru soli arvien vairāk, mezdamies augšup pa kāpnēm un gaiteņiem, Sendijam cieši sekojot pa pēdām. Kā viņš varēja pamest Tīsiju vienu?

Vils devās pie galda, ko bija dalījis ar Tīsiju gandrīz pirms stundas. Tam tuvodamies, viņš juta, ka sirds sažņaudzas. Tur sēdēja sieviete bet tā nebija Tīsija. Viņa bija pazudusi.

Vils ar dūri iebelza pa galdu, izraisīdams asas sāpes visā rokā un šausmu pilnu skatienu sievietes acīs. Kā es varēju būt tik stulbsi Nolaupītāji bija nozaguši jau divas sievietes tieši viņam deguna galā. Viņa pienākums bija aizsargāt abas, bet šo pienākumu viņš nebija pildījis. Abas reizes.

Sendijs stāvēja viņam blakus, bet Vils viņu neredzēja un nedzirdēja. Tikai viens viņu izrāva no stinguma ritmiskā, neatlaidīgā vibrācija pie augšstilba. Tas bija telefons.

2 jaunas ziņas.

Viņš atvēra pirmo.

Kur tu esi? Man bija jāiet. Piezvani. Tīsija

Vils atvieglots nopūtās. Paldies Dievam par to. Viņš atvēra nākamo ziņu, pārliecināts, ka Tīsija ierosina tikšanās vietu. Ieraudzītais lika viņam izbrīnā atkāpties divus soļus atpakaļ.

Piecdesmitais un Piektais.

Josifs Jichoks gan bija miris, bet mīklas turpināja dzīvot.

40. nodaļa

Svetdiena, plkst. 16.04, Manhetena

-    Un kad tā pienāca?

-   Nupat. Šajā mirklī.

-    Nu, pirmais secinājums ir tāds, ka Josifs Jichoks tomēr nav bijis mūsu ziņotājs.

-   To mēs nevaram droši zināt, Tīsij. Varbūt viņa slepkava paķēris telefonu un turpinājis sūtīt ziņas. To pateicis, Vils pats saprata, cik absurdi tas izklausās. Kā lai notic, ka uzbrucējs nozadzis telefonu, izlasījis nosūtītās ziņas un turpinājis rakstīt nevainojami šifrētas mīklas tādā pašā garā? Turklāt to varēja pavisam viegli noskaidrot.

-Sendij, izdari man pakalpojumu, lūdzu. Piezvani uz mājām un noskaidro, vai kāds paņēma Josifa Jichoka telefonu, kad viņu nogalināja. Atkal pievērsies telefonam un Tīsijai, viņš piedāvāja citu teoriju. Varbūt kāds nozaga viņa telefonu jau sen?

-    Nu, tādā gadījumā Josifs Jichoks nemaz nesūtīja mums ziņas, vai ne? Tīsiju sāka pārņemt izmisums. Baidīdamās atgriezties savā dzīvoklī, viņa bija aizbēgusi uz Centrālparku un tur, sev par lielu atvieglojumu, satikusi paziņas precētus ļaudis ar daudziem bērniem. Vils pa telefonu dzirdēja, ka viņa ir iekārtojusies bara vidū. Ratiņi, rāpojoši bērni un piknika segas, viņasprāt, būs lielisks drošības riņiķis, kas turēs vajātājus un nolaupītājus pieklājīgā attālumā. Klausīdamies bērnu čalās, softbola spēles kliedzienos un mātes pamācībās, izsniedzot kūkas gabalus, Vils juta skaudības vai, precīzāk, alku dzēlienu alkas pēc svētdienas pēcpusdienas, kas būtu pilna ar rāmu, saules apspīdētu mieru.

-   Tu gribi teikt, ka tas jau no paša sākuma bijis kāds cits.

-   Domāju, jā. Josifs ir miris, bet īsziņas vēl pienāk. Tātad viņš tās nesū tīja.

-    Kāpēc tad viņi to nogalinājuši?

-    Kas?

-    Hasīdi.

-    Mēs nezinām, vai viņu nogalinājuši hasīdi. Tas ir vēl viens secinājums, pie kura tu ķeries bez apdomas. Patiesībā, Vil, mēs zinām ļoti maz. Varam minēt, prātot un teoretizēt, bet zinām mēs maz.

-   Kā ar zīmējumu bibliotēkā? Vai kaut ko atradi?

-   Man šķiet, ka tas mums pavēsta kaut ko ļoti vienkāršu. Tas pauž: "Domājiet kabalas jēdzienos." Attēls ir tik sarežģīts, tam ir tik daudz dažādu daļu, ka atbilde nevar slēpties vienā no tiem. Galvenais ir vispārīgā doma. Šī diagramma ir visas kabalas pamatakmens. Gandrīz kā logo.

-   Pagaidi. Nupat pienāca vēl viena. Es tev pārzvanīšu.

Viņš turpināja iet, spiezdams taustiņus, lai ieraudzītu jaunāko īsziņu, no sirds vēlēdamies, kaut tā būtu skaidri saprotama. Tagad, kad blakus nebija Tīsijas, viņam izmisīgi vajadzēja nedaudz vienkāršības.

Uzlūko valdnieku pār debesīm, ne pār elli.

Viņiem vajadzēja noiet tikai dažus kvartālus uz ziemeļiem, lai sameklētu vietu, uz kuru bija norādījusi iepriekšējā īsziņa Piecdesmitās ielas un Piektās avēnijas krustojumu. Tur viņi tagad stāvēja. Viņiem pāri slējās Svētā Patrika katedrāles gotiskais cietoksnis, kurā pirms nedēļas viņš bija sēdējis un aizrautīgi klausījies "Mesiju" kopā ar tēvu. Pirms nedēļas, bet citā dzīvē.

Tēvs. Vilu pārņēma vainas apziņa; viņš veco vīru tikpat kā nebija iekļāvis meklējumos. Bija skaidri redzams, ka tiesnesis vēlas palīdzēt; viņš to bija paudis gan naktī, gan no rīta, pat palīdzējis īsziņu atšifrēšanā. Tomēr Vils bija nepacietīgs un ar prieku izmantoja tēvu šofera vietā, bet nekam citam. Iespējams, par spīti visām pēdējo gadu pūlēm, abi nemaz nebija dk tuvi, kā Vilam gribējās domāt. Vairums cilvēku droši vien meklētu palīdzību pie tēva šādā krīzes situācijā, bet Vils pie tiem nepiederēja. Viņš lielāko daļu savas bērnības, dzīves svarīgākos gadus, bija pavadījis citā kontinentā.

Lūkodamies uz katedrāli, Vils atcerējās pirmo iespaidu, ko tā uz viņu atstāja, kad jaunais brits ieradās Ņujorkā. Viņam tā šķita smieklīga. Lai cik ļoti viņš mīlēja senas ēkas, šī plašā, velvētā celtne, kas lieliski iederētos Parīzē, Londonā vai Romā, izskatījās absurdi Manhetenas centrā. Iespiesti starp tērauda un stikla debesskrāpjiem, tās izliektie logi, robotie torņi un debesis caururbjošās smailes te nebija ne savā vietā, ne savā laikā. Katedrāle šķita iemiesojam veltīgu mēģinājumu atspiest atpakaļ modernisma vilni. Šī bija pasaules straujākā pilsēta, un katedrāle rāmi stāvēja pašā tās centrā, cenšodes apturēt laika ritējumu.

Ko tas varētu nozīmēt? Ar mājienu aicinādams Sendiju sekot, viņš izlauzās cauri tūristu pūlim un iegāja katedrālē, kur viņu nekavējoties kā vatē ietina godbijīgais klusums, ko sevī uzkrāj milzīgi dievnami. Vils soļoja uz priekšu, meklēdams kaut ko, kas varētu atbilst īsziņai. Kurš bija valdnieks pār debesīm, bet ne pār elli?

Viņš pameta skatienu pār plecu. Sendijs vēl joprojām stāvēja pie dūnām, pavērtu muti blenzdams uz neiedomājami augstajiem griestiem, un satrūkās, izdzirdis dimdošo atbalsi. Bija acīm redzams, ka viņš nekad vēl nav viesojies tādā namā. Kontrasts ar linoleja un mākslīgā koka paneļu izklāto vingrošanas zāli, kas kalpoja par hasīdu sinagogu, bija pārsteidzis viņu nesagatavotu. Vils atcerējās tēva vārdus par reliģioziem ļaudīm, kuriem ir daudz kopīga pat tad, ja ticības ir atšķirīgs. "Viena maģija iedarbojas uz viņiem visiem." Par to nebija nekādu šaubu atrašanās šajā templī Sendiju aizgrāba.

Uz Viļu, kurš bija mācījies un studējis daudz vecākās ēkās, aukstās akmens grīdas un viduslaiku arhitektūra neatstāja nekādu iespaidu. Viņam bija kaujas uzdevums atrast valdnieku pār debesīm, bet ne pār elli. Viņš nostājās ar seju pret lielajām ērģelēm un pēc tam pievērsās mazākajām. Nopētīja altāri un kanceli, paceltu virs grīdas kā kuģa masta novērošanas punktu. Aplūkoja šauros plauktus, uz kuriem bija saliktas stikla burkas sveču aizdedzināšanai, un kastes ar jaunām, kas bija brīvi pieejamas. Viņš uzmeta skatienu nelielajai privātajai kapelai, kas bija slēgta un tika izmantota tikai atsevišķām ceremonijām. Pacēla galvu, lai redzēta abus karogus. Pirmais piederēja Amerikas Savienotajām Valstīm, otrais Vatikānam. Viņam nebija ne jausmas, ko viņš meklē.

Vils gāja gar jomu, pētīdams solu rindas. Viņš paskatījās uz skaļruņiem un ekrāniem, kas bija pielikd pie pīlāriem. Pie sienām karājās gobelēni ar rakstiem, bet nebija nekā, kas atbilstu īsziņā dotajam mājienam. Logos bija vitrāžas ar svētajiem, ganiem un šad tad kādu čūsku. Vilam šķita, ka viņš pamanījis arī vienu vai divus eņģeļus.

Stop! Tieši viņam pretī slējās milzīgs krucifikss ar Jēzus skulptūru, dominējot pār visu apkārtējo telpu. Tūristi drūzmējās tam apkārt, lejot uz tā zibspuldžu gaismu.

Vai šis bija valdnieks pār debesīm, bet ne pār elli? Pazeme galu galā bija Lucifera, nevis Jēzus valstība. Varbūt tas bija tik vienkārši. Varbūt viņam jāskatās uz Jēzu. Bet ko pēc tam?

Viņš vēlējās, kaut blakus būtu Tīsija vēl viens acu pāris, vēl vienas smadzenes. Sendijs bija labs cilvēks, bet viņam nebija aso novērošanas spēju un prāta, kas šobrīd nepieciešams.

Vils devās uz izejas pusi, kur iestūķēja dolāra banknoti ziedojumiem paredzētā stikla kastītē, kas bija piepildīta ar visu pasaules tautu monētām, vismaz tā šķita pirmajā mirklī.

Izkļuvis ārā, viņš piezvanīja Tīsijai.

-   Paklau, mēs bijām katedrālē. Man jāatrod valdnieks pār debesīm, bet ne pār elli. Tur nav nekā, kas uzreiz atbilstu norādei. Vismaz es neko neredzu. Jā, es apstaigāju visu telpu. Tur ir tikai soli, krucifikss…

Viņš juta Sendiju raustām viņa elkoni un mēģināja atkratīties, tomēr Sendijs nelikās mierā.

-   Kas ir? Es runāju ar Tīsiju.

-   Skaties. Sendijs rādīja nevis uz katedrāli, bet gan ielas otru pusi.

-   Tīsij, es tev pārzvanīšu.

Viņi stāvēja pretī Rokfellera centram, un Sendijs metās pusskriešus, lai piekļūtu tuvāk. Gandrīz neskatīdamies uz braucošajām mašīnām, viņš šķērsoja ielu, un Vils viņam sekoja, līdz abi stāvēja tam pavisam blakus.

Nevis tam, bet viņam. Pat mirdzošais metāls nespēja apslēpt vēdera muskuļus, nevainojamas un mītiskas ādas viļņus. Viņa augšstilbi bija milzīgi, katrs dk liels kā bizons. Viena kāja bija novietota priekšā otrai, atsaucot atmiņai svarcēlāju, kas meklē līdzsvaru. Bet šis nebija parasts svaru stienis.

Viņa rokas bija izplestas sānos un nedaudz ieliektas augšup, lai aptvertu visu kravu. Uz viņa pleciem balstījās pats Visums, attēlots kā savā starpā krustojošos apļu režģis, līdzīgs garuma un platuma līnijām, kas apvij globusu. Uz katras metāla arkas bija atzīmēti planētu nosaukumi. Vils un Sendijs skatījās uz Rokfellera centra lielāko skulptūru divas tonnas smago Atlantu.

-    Uzlūko valdnieku pār debesīm, ne pār elli. Sendijs klusi murmināja īsziņas vārdus.

-    Es saprotu, kāpēc viņš ir debesu valdnieks, Vils atzina. Bet kā tur iepīta elle?

Sendijs ar grūtībām meklēja īstos vārdus. Viņš sajūsmā elsoja.

-   Šī statuja ar to ir slavena. Kad to veidoja…

-Jā?

-    …vel nebija atklats Plutons. Tapec tur nav Plutona.

-     Un Plūtons ir pazemes dievs, Vils nočukstēja. Uzlūko valdnieku pār debesīm, bet ne pār elli. Šī bija īstā vieta. Viņš piezvanīja Tīsijai un nekavējoties aprakstīja ainu, kas pavērās skadenam.

-   Labi, tev jāatnāk man pakaļ, viņa sacīja. Un tad dosimies uz tavu dzīvokli.

-    Kāpēc?

-   Man šķiet, ka es beidzot zinu, kas notiek. Un Atlants to nupat apstiprināja.

41. nodaļa

Svētdiena, plkst. 17.50, Bruklina

Šis nebija īstais brīdis, lai kautrētos, bet Vils juta, ka Tīsijai ir dīvaini atrasties šajā vietā, kur dzīvoja reiz mīlētais vīrietis un sieviete, ar kuru viņš apprecējies. Viņš redzēja zaglīgos skatienus, ko Tīsija meta uz fotogrāfijām, it īpaši kāzu kolāžu, kas karājas pie virtuves sienas apmēram divus dučus attēlu, novietotus zem stikla.

Viņai tas bija dīvaini, bet Vilam neizturami mokoši. Viņš nebija atgriezies mājās kopš dienas, kad Beta pazuda, un viesojās šeit tikai atmiņās. Tagad viņš redzēja kalendāru, noklātu ar Betas rokrakstu. Viņš redzēja sievas džemperi, pārmestu pār krēsla atzveltni. Viņš izjuta Betas prombūtni tik skaudri, ka acīs iedzēla sāļas asaras.

-   Tīsij, tev jāpaskaidro man, kas notiek. Viņš mēģināja bijušo draudzeni pierunāt kaut ko stāstīt kopš brīža, kad viņi bija pametuši Sendiju un Centrālparku. Bet viņa nepiekāpās.

-    Vil, es neesmu pārliecināta, ka man ir taisnība. Un es tevi pazīstu. Tiklīdz sākšu runāt, tu aizskriesi prom un kaut ko izdarīsi, un tā varētu būt liela kļūda. Mums jābūt pilnīgi drošiem. Simtprocentīgi. Nevaram atļaudes kaut ko minēt.

-    Labi, es apsolu, ka nekur neskriešu. Tikai pastāsti man.

-   Tu nevari to apsolīt. Un es tevi nevainoju. Uzticies man, Vil. Lūdzu.

-    Kad es visu uzzināšu?

-   Drīz. Šovakar.

-Tu man pateiksi šovakar?

-   Tu uzzināsi šovakar. Es nebūšu tā, kas to pateiks.

-   Paklau, Tīsij. Runāsim nopietni. Man šīs spēles ir līdz kaklam. Kas tev padomā?

-   Mēs dosimies uz Kraunhaitu. Tur meklējama atbilde.

-    Mēs? Tu gribi teikt, ka nāksi man līdzi?

-Jā, Vil. Ir laiks.

-   Jā, taisnība, tas ir, es saprotu… Vils apklusa. Tīsija gaidoši lūkojās uz viņu. Pagāja kāds brīdis, līdz viņš saprata, ko nozīmē šī sejas izteiksme. Viņa gaidīja citu jautājumu.

-    Kā to saprast ir laiks?

-    Vai tu vēl neesi uzminējis, Vil? Visa šī nedēļas nogale, viss, ar ko mēs nodarbojāmies? Tu patiešām nesaproti?

-    Ko tad?

Tīsija novērsās, vairīdamās no viņa skadena.

-   Vil, Vil. Tu mani pārsteidz.

Viņš pacēla balsi.

-   Ar ko? Par ko tu runā?

-   Man tas ir ļoti smagi, Vil. Pat nezinu, kā to pateikt. Bet man ir pienācis laiks atgriezties.

-   Atgriezties? Kraunhaitā?

-Jā, Vil. Atgriezties Kraunhaitā. Man šķita, ka tu to uzminēsi jau sen. Un es gribēju kaut ko pateikt pati, bet mirklis nekad nebija piemērots. Mums bija tik daudz, par ko domāt. Hasīdi, nolaupīšana un… Beta. Bet tev ir tiesības zināt padesību. Un te nu tā ir. Mani sauc Tova Šaja Lībermane. Es piedzimu Kraunhaitā. Esmu trešā no deviņiem bērniem. Ne veld es pazīstu šo pasauli. Vil. Vienmēr esmu pazinusi kā savus piecus pirkstus. Tā ir mana pasaule. Es piederu pie šiem trakajiem hasīdiem.

42. nodaļa

Svetdiena, plkst. 18.02, Bruklina

Vils nespēja izdabūt pār lūpām nevienu vārdu. Viņš sēdēja, atspiedies pret dīvāna atzveltni, it kā viņu pie tās būtu piekalis spēcīgs vējš, un uzmanīgi klausījās, pūlēdamies aptvert visu Tīsijas sacīto. Prāts joņoja, attīdams atpakaļ visu iepriekšējās četrdesmit astoņās stundās notikušo, parādīdams visu jaunā gaismā. Un ne tikai šīs pēdējās dienas, bet piecus vai sešus gadus. Viss kopā ar Tīsiju piedzīvotais tagad šķita pavisam citāds.

-   Tu redzēji tās ģimenes ar duci bērnu. Līdzīga bija arī mana ģimene. Es biju trešā, un pēc manis nāca vēl seši. Mēs ar vecāko māsu bijām tādas kā mazās mātes. Mēs tīrījām māju un gatavojām ēdienu mazajiem kopš pirmās dienas, kad kļuvām pietiekami lielas.

-   Un vai tu, hmm… izskatījies tāpat?

-   Jā gan. Ar visu nepieciešamo garas kleitas, kas sniedzas līdz grīdai, pelēki mati, brilles. Un mana māte nēsāja parūku.

-   Parūku?

-    To es tev laikam neizskaidroju. Vai atceries tās sievietes ar nedabiski taisniem matiem, kuras redzēji, un vienādās frizūras? Tās ir sheitls, precētu sieviešu parūkas, kas ir pieticības pierādījums. īstos matus viņas rāda tikai saviem vīriem.

-   Protams.

-    Zinu, ka tev tas šķiet dīvaini, bet tev jāsaprot, ka man tas viss ļod patika. Es to uzsūcu kā sūklis. Lasīju pasakas no Tzena Arenna, vecās leģendas par Baālu Šem Tovu…

Vila sejā parādījās jautājums.

-    Tas ir hasīdu ticības dibinātājs. Visi šie stāsti par viediem vīriem, kas ceļo cauri mežam, ubagiem, kas izrādās ļoti dievbijīgi un Dieva godāti vīri. Man tie patika.

-    Kas mainījās?

-   Man toreiz bija apmēram divpadsmit gadu. Es mēdzu daudz zīmēt savās uzdevumu burtnīcās. Bet tajā vecumā mani pašu pārsteidza manas spējas. Pat es pati redzēju, ka zīmējumi kļūst sarežģītāki un diezgan labi. Bet bija ļoti maz attēlu, uz kuriem skatīties. Ārkārtēji ortodoksāliem ebrejiem tie ne īpaši patīk. Manā apkārtnē to nebija gandrīz nemaz. Un reiz es seminārā tā ir meiteņu skola atradu grāmatu no sērijas "Iepazīstinām ar dižiem gleznotājiem". Par Vermēru. Es to nozagu un paslēpu zem spilvena. Bez jokiem. Mēnešiem ilgi es katru vakaru gaidīju, kad māsas iemigs, un pēc tam zem segas skatījos uz šīm skaistajām gleznām. Gluži vienkārši skatījos. Tad es sapratu, ko vēlos darīt.

-   Tu sāki gleznot.

-    Nē. Man nekad nebija laika. Seminārā mēs tikai mācījāmies, mācījāmies un mācījāmies. Lasījām svētos rakstus. Mājās man bija jāuzkopj istabas, jāgatavo ēdiens, jāmaina autiņi, jārotaļājas ar zīdaini, jāpalīdz mazākajiem pildīt mājasdarbus. Savā istabā es dzīvoju kopā ar divām māsām. Man nebija ne laika, ne vietas.

-   Tu droši vien juki prātā.

-   Jā. Katru dienu sapņoju, kā varētu izrauties. Gribēju doties uz Metropolitēna muzeju. Redzēt Vermēra gleznas. Bet runa nebija tikai par zīmēšanu.

-   Turpini.

-   Zinu, ka tas izklausās dīvaini, jo tagad esmu citāda, bet man ļoti padevās reliģijas studijas.

-   Nē, piedod, mani tas nepavisam nepārsteidz.

-   Es biju labākā skolniece klasē. Man tas padevās viegli. Raksti, visas šīs daudzslāņainās nozīmes un atsauces gluži vienkārši man atklājās. Reiz rabīns man teica, ka esmu tikpat gudra kā jebkurš zēns.

-   Ak kungs.

-    Mani pārņēma traks niknums. Meitenēm ļauts aiziet tikai līdz zināmai robežai. Septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu vecumā mēs kļūstam par sievietēm, un tas nozīmē, ka jāapprecas, jādzemdē bērni, jāuztur māja. Vīrieši var palikt skolā visu mūžu, bet meitenēm atļauts apgūt tikai pamatus. Tad mums jāatkāpjas. Tādi ir noteikumi. Piecas Mozus grāmatas, varbūt nedaudz Gemāras. Tie ir rabīnu komentāri. Bet tas arī viss.

-   Tātad tu neesi studējusi kabalu.

-   Tas nebija atļauts. Atceries, ka uz to paskatīties drīkst tikai vīrieši pēc četrdesmit gadu vecuma.

-   Jēzus…

-    Tieši tā. Tu mani pazīsti ja kaut kur ir aizliegta zona, es gribu tajā iekļūt. Es atradu dažas grāmatas tēva mantās, tomēr zināju, ka viena pati to nespēšu izdarīt. Man bija vajadzīgs palīgs. Un es devos pie rabīna Mendelbauma.

-   Kas tas tāds?

-   Tas pats, kurš mani uzskatīja par līdzvērtīgu zēniem. Es viņam paziņoju, ka vēlos mācīties. Atnesu viņam visus attiecīgos rakstus, kas pierādīja, ka man kā sievietei ir tiesības zināt šo grāmatu saturu.

-   Un vai viņš piekrita? Vai viņš tevi mācīja?

-   Katru otrdienas vakaru viņa mājā notika slepena stunda. Par to zināja tikai viņa sieva. Viņa mēdza atnest rabīnam glāzi citronu tējas, glāzi piena man un rugelach, mazas kūciņas, mums abiem. Mēs tā rīkojāmies piecus gadus. Tīsija smaidīja.

-   Kas notika pēc tam?

-    Viņš sāka raizēties. Ne jau sevis dēļ, jo bija pārāk vecs, lai viņu satrauktu citu ļaužu domas, bet gan par mani. Es tuvojos precību vecumam. Viņš man teica: "Tova Šaja, vīrietim jābūt ļoti stipram, lai nebaidītos no tik apdāvinātas sievas." Viņš laikam satraucās, ka mani sabojājis, ka viņa dēļ es nejutīšos laimīga, uzturot māju. Es nebūšu laba sieva, kāda bija Mendelbauma kundze. Viņš bija pievērsis manu skatienu apvāršņiem. Un savā ziņā viņam bija taisnība.

Tomēr viņš varēja neraizēties, jo es jau biju izplānojusi savu bēgšanu. Es pieteicos studijām Kolumbijas universitātē, norādīdama pastkastītes numuru, lai neviens neredzētu vēstules. Es pieteicos arī neskaitāmām stipendijām, lai varētu atļauties īrētu istabu. Uzdevos par neatkarīgu pieaugušo; pēc universitātes domām, man vecāku nebija.

Tā nu, kad pienāca tā diena, es pasniedzu bērniem brokastis, kā jau parasti, uzsaucu atvadas mātei un devos uz metro staciju.

Tīsija apklusa.

-    Un vairs neatgriezies.

-   Nekad.

Vila prāts drudžaini joņoja, atrodot arvien jaunus jautājumus. Tomēr viņu pārplūdināja arī atbildes. Viņš piepeši saskatīja daudz ko no tā, kas reiz bija apslēpts. Tīsija bija nevis bērnībā iegūta iesauka, kuras izcelsme aizmirsta, bet gan atliekas no Tovas Šajas bijušās dzīves. Un, protams, viņa turēja savus vecākus noslēpumā; tie piederēja pagātnei, ko viņa atstājusi aiz muguras. Un nebija nekādu fotogrāfiju, kas atklātu viņas patieso identitāti.

-   Vai tava ģimene vispār zina, ka esi dzīva?

-   Es ar viņiem runāju pa telefonu pirms lieliem svētkiem. Bet redzējusi viņus neesmu, kopš man bija septiņpadsmit.

Visas Tīsijas dīvainības piepeši kļuva skaidras. Viņa bija neiedomājami gudra, bet neko nezināja par populāro mūziku un televīzijas raidījumiem; viņa bija uzaugusi bez tiem. Protams, viņa nerunāja franciski un spāniski, jo bija veltījusi visu laiku jidišam un ebreju valodai.

Vils piepeši atcerējās Tīsijas ēšanas paradumus patiku pret ķīniešu ēdienu, pilnu ar milzīgām garnelēm, un kartupeļu sacepumiem kopā ar lielām šķiņķa šķēlēm. Viņa to visu dievināja. Kāpēc?

-   Jaunpievērstā mācekļa dedzība, viņa sāji noteica.

Tagad, pats paviesojies Kraunhaitā, Vils aptvēra, cik dramatiska bijusi Tīsijas izraušanās no bērnības vides. Viņš palūkojās uz šo sievieti piegulošais krekls atklāja krūšu apveidus, vēders bija kails, nabā rēgojās gredzens. Viņš atcerējās Kraunhaitā redzēto paziņojumu.

Meitenes un sievietes, kas valkā nepieklājīgas drēbes un tādējādi vērš uzmanību uz savu izskatu, apkauno sevi…

Tīsija bija pilnībā pametusi hasīdus. Un Vils nedrīkstēja aizmirst vispamatīgāko dumpošanos attiecības ar viņu.

Cilvēki no Tīsijas pasaules nenodarbojās ar seksu ārpus laulības. Viņi ļoti reti precējās ar cilvēkiem, kas nepiederēja pie viņu mācības, un it īpaši tādiem, kas nebija ebreji. Bet Tīsija bija ielaidusies ilgās, fiziskās attiecībās ar Viļu ne viņas vīru, ne ebreju. Viņam tā bija brīnišķīga dēka. Tagad viņš saprata, ka Tīsijai tā bija revolūcija.

Vils piepeši ieraudzīja Tīsiju pavisam citā gaismā. Viņš iztēlojās savu bijušo mīļāko, kāda tā bijusi gudra, zinātkāra Kraunhaitas meitene, gatavota pieticībai, bērnu audzināšanai un padevīgai kalpībai. Viņa bija veikusi neiedomājamu ceļojumu, šķērsojot šo pilsētu un gadsimtiem ilgušas tradīcijas. Viņš piecēlās, piegāja pie Tīsijas un veltīja viņai ilgu, siltu apskāvienu.

Priecājos iepazīties, Tova Šaja.

43. nodaļa

Svetdiena, plkst. 18.46, Bruklina

Vils būtu gatavs stundām iztaujāt Tīsiju par viņas dzīvi un tik ilgi glabāto noslēpumu. Daudzi ebreji pievērsās ortodoksālai ticībai; viņus dēvēja par chozer b'tshuva, tiešā tulkojumā tas, kurš atgriežas nožēlot. Tīsija bija gājusi pretējo ceļu chozer b'she'ela. Viņa bija atgriezusies, lai uzdotu jautājumus.

Bet šai sarunai nebija laika, kaut gan viņi to ļoti vēlējās. Bija jātiek uz Kraunhaitu. Josifs Jichoks bija noslepkavots, un ne Vils, ne Tīsija nespēja iedomāties, kāpēc. Pēdējās Vila saņemtās īsziņas, kas sūtīja viņu pie Atlanta Rokfellera centrā, bija nosūtītas pēc Josifa nāves, pierādot, ka viņš tomēr nav bijis informators. Kāpēc lai kāds gribētu viņa nāvi? Vils bija apjucis vēl vairāk nekā iepriekš. Šobrīd viņš zināja tikai to, ka situācija kļūst arvien bīstamāka. Rabīns nebija pārspīlējis viņiem atvēlētā laika rezerve strauji saruka.

Tikpat steidzams bija Tīsijas solījums. Viņa bija teikusi, ka viss kļūs skaidrs, nonākot Kraunhaitā. Viņa nevarēja paskaidrot Vilam, kas notiek, bet atbilde meklējama tur. Tā tikai jāatrod.

-    Man nāksies izmantot tavu vannas istabu. Un aizņemties dažas Betas drēbes.

-    Protams, Vils atsaucās, pūlēdamies nepievērst uzmanību šā lūguma simboliskajai nozīmei. Viņš pieveda Tīsiju pie Betas skapja un, sakodis zobus, atvilka bīdāmās durvis. Viņa nāsis sajuta sievas smaržu. Viņš bija pārliecināts, ka saož Betas matus;

ar domām vien viņš spēja just, kā smaržo āda zem viņas auss. Vils dziļi ieelpoja caur degunu.

Tīsija izvilka no skapja vienkāršu, baltu blūzi, ko Beta izmantoja oficiālām darba sanāksmēm, parasti klāt pievilkdama tumšu bikškostīmu. Vils pamanīja, ka tā ir pieguloša. Mēs lūdzam visas sievietes un meitenes, kas šeit dzīvo vai ciemojas, vienmēr pakļauties pieticības noteikumiem…

Viņa pagriezās pret Viļu.

-   Vai Betai ir kādi ļoti gari svārki?

Vils saspringti domāja. Bija dažas garās kleitas, arī viena ļoti skaista, ko viņš sievai bija uzdāvinājis pirmajā kāzu gadadienā. Bet tie bija vakartērpi.

-    Pagaidi, viņš lūdza. Es paskatīšos skapja aizmugurē. Vils prātoja, vai Beta paguvusi tos izmest; viņš zināja, ka tas bija iecerēts. Tie bija gari, neinteresanti tumša samta svārki, par kuriem Vils bija bez žēlastības smējies. Viņš tos sauca par Betas vecmeitīgās čellistes tērpu. Viņa pa jokam iebilda, tomēr saprata, ka vīram taisnība šajos svārkos viņa tiešām līdzinājās mūziķei ar sudrabotiem matiem, kādas var ieraudzīt katrā orķestrī. Tomēr viņa tos nezin kāpēc glabāja. Vilam par lielu atvieglojumu, izrādījās, ka svārki arī tagad ir skapī un Beta tos nav izmetusi.

-   Labi, Tīsija noteica, dodamās uz vannas istabas pusi. Ar šiem būs jāiztiek. Viņa pielieca galvu, lai varētu noņemt auskarus. Tad viņa pietuvināja seju spogulim un sāka sarežģītus manevrus, lai izņemtu pīrsingu no deguna. Pašās beigās viņa nolaida skatienu un izskrūvēja gredzenu, kas bija izvērts cauri nabai. Rezultātā Tīsija plaukstā turēja nelielu metāla kaudzīti, ko nolika pie izlietnes.

-   Tagad visgrūtākais. Viņa izvilka no somas nupat nopirktu šampūna pudeli. Šis šampūns bija paredzēts kādam īpašam nolūkam, un tieši tāds Tīsijai tagad bija nepieciešams. Viņa atgrieza vaļā krānu, paķēra dvieli un apmeta to ap pleciem. Šķietami saņemdamās nepatīkamai procedūrai, viņa pieliecās un palika galvu zem ūdens strūklas.

Vilam vērojot, viņa sāka mazgāt matus. Nācās to darīt skarbi un nežēlīgi, bet drīz vien pūles atmaksājās. Ūdens izlietnē kļuva zilgani violets. Krāsa skalojās nost, straumītē tecēdama uz baltā porcelāna. Viļu šis krāsainais ūdens fascinēja. Tas ne tikai izmazgāja ķimikālijas no Tīsijas matiem, bet šķita arī aizskalojam viņas dzīves pēdējos desmit gadus.

Viņš aizgāja savākt dažas savas mantas. Ko bija teicis rabīns? Viss kļūs skaidrs pēc dažām dienām. Tas notika pirms divām dienām. Varbūt viņš beidzot uzzinās patiesību. Kāda tā būs? Kas ir šis senais stāsts, kurā nezin kāpēc iepinies viņš pats un Beta? Vai, to uzzinājis, viņš varēs atkal ieraudzīt sievu? Turēt viņu savās skavās? Vai tas notiks jau šovakar?

-    Nu, kā izskatās?

Vils apsviedās apkārt un ieraudzīja svešu sievieti. Viņas mati bija tumši brūni, izsukāti taisni un gari, veidojot deviņdesmito gadu stila cekulu. Kājās viņai bija melnas kurpes ar zemu papēdi, mugurā gari, melni svārki un balta blūze. Viņa bija aizņēmusies no Betas biezu, stepētu žaketi, kas citos apstākļos izskatītos eleganta, bet šobrīd tikai praktiska. Vila dzīvoklī stāvēja sieviete, kuru viegli varētu noturēt par kādu no jaunajām sievām un mātēm, ko viņš pirms divām dienām bija redzējis Kraunhaitā. Viņa izskatījās pēc Tovas Šajas Lībermanes.

-   Es ļoti priecājos par kurpēm. Labi, ka tās man der, un tas arī ir vissvarīgākais…

Pagāja kāds mirklis, līdz Vils saprata, ko Tīsija dara. Viņa izmēģināja dziedošo, jidiša ietekmēto akcentu, kas bija raksturīgs Ņujorkas hasīdu sievietēm. Viņas mutē tas šķita tik dabisks, ka Vils nebija to uzreiz pamanījis.

-   Oho! Tu izklausies… citādi.

-   Tā bija manas bērnības mūzika, Vil, viņa noteica, atkal izklausīdamās pēc Tīsijas, tikai viņas balsī skanēja vēl nekad nedzirdēta nožēla. Tomēr viņa uzreiz sapurinājās. Nu, kā ar tevi?

-    Mani?

-   Jā, tevi. Mēs uz turieni dosimies abi kopā. Tova Šaja nemūžam neietu blakus kaut kādam shaygets. Arī tev jāizskatās atbilstoši. Melns uzvalks, balts krekls. Tu jau zini.

Vils paklausīja un sameklēja visvienkāršāko, kas viņam bija. Nācās atteikties no uzvalka ar svītriņu un balta krekla ar Ralfa Lauresa polo spēlētāju uz krūtīm. Vienkārši, vienkārši, vienkārši.

Viņš ielūkojās spogulī, cerēdams, ka pārvērties tikpat veiksmīgi kā Tīsija. Tomēr viņu nodeva seja. Vils varētu izlikties par amerikāni, bet par ebreju? Nē. Viņa sejas krāsa un kaulu uzbūve bija raksturīga anglosaksim, kura saknes meklējamas Anglijas ciematos, nevis Krievijas stepēs. Šo problēmu gan bija iespējams novērst. Vai tad viņš nebija redzējis visu rasu sejas starp ticīgajiem piektdienas vakarā? Viņš varētu apgalvot, ka ir pievērsts ticībai.

Vajadzēja vēl pēdējo aksesuāru.

-   Tīsij, kur es nakts vidū dabūšu jarmulku?

-    Par to es jau padomāju. Tīsija ar plašu žestu parādīja viņam lielu, melnu auduma apli. Es to aizņēmos no tava drauga Sendija, kad bijām parkā.

-    Aizņēmies?

-   Teiksim tā es zinu, ka viņi vienmēr nēsā līdzi rezerves cepurīti. Un man gadījās nejauši ieskatīties viņa jakas kabatā. Liec galvā!

Tīsija ceremoniāli pacēlās pirkstgalos un novietoja jarmulku Vilam uz galvas. Aizskrējusi uz vannas istabu, viņa atgriezās, turēdama rokā matu sprādzi.

-    Nu tā, viņa noteica, to piespraudusi. Prieks iepazīties, Reb Viljam Monro.

Iesēdies taksometrā, Vils sāka dīdīties nepacietībā un satraukumā. Viņš nekad nebija pat mēģinājis doties slepenā uzdevumā, un tieši par to šī avantūra bija kļuvusi. Viņš bija tērpies maskā un mēģināja uzdoties par kādu citu. Viņa bruņas vienkāršās bikses, zilais krekls, piezīmju bloknots bija pazudušas. Viņš jutās neaizsargāts.

Vils pasniedzās pēc mobilā telefona, gribēdams pieķerdes kaut kam tādam, kas atgādinātu parasto dzīvi. Bija pienākusi jauna īsziņa, acīmredzot no tā paša nezināmā sūtītāja, ko viņš reiz uzskatīja par Josifu Jichoku.

Mēs taisni vīri, un mūsu maz.

Vien diviem cipariem rakstāmi.

Uz pusi mazāk, ja to reizina.

Ja mēs mirstam, iznīkst viss.

Viņam nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, bet tagad tas vairs nešķita svarīgi. Tīsija bija solījusi, ka viss tiks paskaidrots. Ieraduma spēks lika viņam ieskatīties arī plaukstdatora. Mirgoja sarkanā gaismiņa Guardian ziņu izlaidums. Nostalģijas dēļ viņš abonēja elektronisko avīzes izdevumu, ko bija lasījis mājās. Parasti Vils izdzēsa šīs vēstules, jo pietika jau ar Ņujorkas un Amerikas ziņām, kam sekot līdzi. Tomēr šis steidzamais izlaidums viņu ieinteresēja. Kas varētu būt tik svarīgs? Viņš atvēra vēstuli.

Dauninga ielas Robins Huds

Lielbritānijas skaļākais politiskais skandāls daudzu gadu desmitu laikā šodien pieņēmis visdīvaināko pavērsienu.

Bijušais finanšu ministrs Gevins Kērtiss, kurš iepriekšējā nedēļā, pēc policijas uzskatiem, atņēmis sev dzīvību, vienas nakts laikā pārvērties no krituša elka par pēcnāves varoni. Valsts kases ierēdņi, kuri atklāja, ka Kērtisa kungs lielu daļu Apvienotās Karalistes budžeta naudas novirzījis uz privātu rēķinu Šveices bankā, šorīt paziņoja, kur šī nauda nonākusi pasaules nabadzīgāko ļaužu rokās.

Dzeltenā prese nekavējoties piešķīrusi Kērtisa kungam "īstā Robiņa Huda" titulu; lielu daļu no saviem septiņiem finanšu ministra amatā pavadītajiem gadiem viņš izmantojis, ņemot naudu no bagātajiem un dodot to nabagiem.

"Valdības sniegtā materiālā palīdzība Kērtisa kunga laikā divkāršojās un trīskāršojās," stāsta Rebeka Morisa, humānās palīdzības aģentūras "Darīsim galu badam" pārstāve. "Mums šķita, ka tā ir valdības politika."

Tas bija pavisam kas cits. Šāds dāsnums pret karotājiem ar nabadzību, HIV/AIDS un badu ir bijis Kērtisa kunga personīgs lēmums, kas piepildīts, izņemot naudu no dīkā stāvošiem banku rēķiniem, kas gadiem ilgi nav skarti, un paslēpjot pēdas mulsinoši sarežģītā Valsts kases dokumentu labirintā.

Daži izsaka minējumus, ka ministrs pēdējo mēnešu laikā gājis vēl tālāk un atradis vēl lielākus līdzekļus, izmantojot Lielbritānijas ieroču eksportētājiem paredzētos līdzekļus. "Viņi saņēma mazāk, lai Āfrikas badacietēji un Indijas slimie varētu saņemt vairāk," vakar paskaidroja ministrijas darbinieks. Kādā ziņojumā teikts, ka tieši šī rīcība novedusi pie noslēpuma atklāšanas.

"Viņš noteikti zināja, ar ko riskē," mums teica Morisas jaunkundze. "Tomēr bija gatavs darīt visu, lai izsalkušajiem un vājajiem būtu iespēja izdzīvot. Nevar zināt, cik daudz dzīvību Gevins Kērtiss izglābis. Daži to nosauks par skandālu, bet es uzskatu, ka tā ir patiesi taisna cilvēka rīcība."

44. nodaļa

Svetdiena, plkst. 20.16, Kraunhaita, Bruklina

Tīsija nevēlējās riskēt un pirms ierašanās piezvanīt. Viņa baidījās, ka rabīnu Mandelbaumu pārāk satrauks balss no pagātnes, turklāt viņš varētu nekavējoties paziņot viņas vecākiem. Bija iespējams, ka rabīnu visus šos gadus mocījusi vainas apziņa par slepeno palīdzību mazajai Tovai Šajai. Viņš noteikti vainoja sevi, jo iedrošinājis meitenes dumpinieciskumu, nevis to iegrožojis. Vismaz tā Tīsijai šķita.

Tāpēc viņa nolēma ierasties pie rabīna dūnām, neatstājot vecajam vīram izvēles iespēju. Viņa ielūkojās pulkstenī rabīns jau droši vien atgriezies no sinagogas. Viņa atcerējās adresi un, ieraudzījusi mājā degam gaismu, lika taksometram pagaidīt.

-   Atvaino, Vil. Man brīdi jāsaņemas. Viņa skatījās laukā pa logu, šķietami nespēdama pakustēties. Pagājuši gandrīz desmit gadi. Es biju cits cilvēks.

-    Nesteidzies.

Vils skatījās uz ielām, kurās valdīja pārdabisks klusums. Viņu mašīna bija vienīgā; neviens pat nebija izgājis pastaigāties. Vienīgo skaņu radīja radioaparāts, kas spēlēja kādu dziesmu. Vils sākumā nemaz neklausījās, bet tad viena rindiņa izcēlās starp pārējām. Džons Lenons dziedāja: "Dievs ir vienība, pēc kuras mēs mērām savas sāpes." Vils sasprindzināja uzmanību; dziesma tuvojās kulminācijai. "Es neticu burvestībām… es neticu Bībelei… neticu Jēzum… neticu Bītliem. Es ticu tikai sev, Joko un man, un tā ir patiesība."

Vils nekad vēl nebija to dzirdējis, bet dziesma lika viņa rīklei aizžņaugties. Likās, ka ar viņu runā Beta pati, it kā beidzot būtu pamanījusies nosūtīt slepenu īsziņu. Alkas, ko Vils juta pēc savas sievas, tobrīd bija tik spēcīgas, ka šķita piepildām visu viņa būtību.

Tīsija beidzot ar mājienu lika viņam izkāpt no mašīnas. Viņi samaksāja šoferim un devās uz mājas pusi. Vils sakārtoja cepurīti atkal. Tīsija pieklauvēja pie durvīm. Pagāja brīdis, līdz Vils izdzirda kustību aiz tām. Kāds lēnām šļūkāja uz durvju pusi, un parādījās sakumpis, vecs vīrs ar sirmu bārdu. Viņam noteikti bija vismaz astoņdesmit gadu.

Rabīn Mandelbaum, es esmu Tova Šaja Lībermane. Jūsu skolniece. Esmu atgriezusies.

Acis atdzīvojās pirmās; tās iemirdzējās. Viņš skatījās un skatījās, neteikdams ne vārda. Tad viņš viegli pamāja un ar žestu aicināja viņus ienākt. Rabīns gāja abiem pa priekšu, ļaudams kreisajai rokai pacelties pie durvīm, kas veda uz ēdamistabu; tā bija norāde, ka jāiet iekšā. Viņš pats devās uz virtuves pusi.

Vils uzreiz sajuta vecu grāmatu smaržu; istaba no grīdas līdz griestiem bija piekrauta ar ādā iesietiem, ar zeltu apdarinātiem sējumiem, kādus viņš piektdienas vakarā bija redzējis nopratināšanas telpā. Svētie raksti. Ēdamgalda virsma nebija redzama to sedza galdauts, plastmasas plāksne un dučiem atvērtu grāmatu. Bija grūti kaut ko saskatīt, jo istabu apgaismoja tikai viena nespodra lampa. Tomēr, pat pavirši uzmetot skatienu, Vils redzēja, ka gandrīz nekas nav rakstīts angliski.

Pie sienām nebija gleznu, tikai fotogrāfijas. Apmēram ducis, varbūt vairāk, un visās bija attēlots viens cilvēks. Rebe. Jau divus gadus mirušais vadonis lūkojās uz viesiem no ikviena iespējamā leņķa, dažreiz smaidīgs, citreiz izstiepis roku, bet vienmēr ar ciešu skatienu. Vienā fotogrāfijā Rebe stāvēja kopā ar bariņu cilvēku, kuru vidū bija ari rabīns Mandelbaums. Pārējās bija masu produkcija, ierāmētas virs banāliem neīsta koka gabaliem, kas atgādināja malkas pagales. Vilam tās atgādināja suvenīrus, ko var iegādāties nelielos Itālijas ciematiņos ar vietējā svētā attēlu.

Rabīns Mandelbaums atgriezās, nesdams paplāti ar vienu vienīgu ūdens glāzi.

-    Sēdiet, sēdiet, viņš uzstāja, pasniegdams paplāti Vilam, kurš apjuka. Kāpēc viņam vienīgajam tiek piedāvāts dzēriens? Tīsija pieliecās un pačukstēja:

-Jau sācies Yom Kippur. Šovakar. Nekāda ēdiena vai dzēriena.

-    Kāpēc tad viņš dod man ūdeni?

-   Viņš ir gudrs.

Tīsija bija apsēdusies pretī vecajam skolotājam.

-   Mandelbauma kundze? viņa jautāja balsī, kas bija vienlaikus nedroša un maiga.

-    Haija Hindel Rachel, aleyha hosholom.

-   Man ļoti žēl. HaMakom y'nachem oscha b'soch sh'ar aveilei Tzion v'Yerushalayom. Lai Dievs sniedz jums mierinājumu starp visiem tiem, kuri sēro par Ciānu un Jeruzālemi.

Vils varēja tikai skatīties un klausīties, tomēr pēc ķermeņa valodas noprata, ka Tīsija izsaka līdzjūtību.

-    Rabīn Mandelbaum, esmu atgriezusies pēc visiem šiem gadiem ar dzīvības un nāves jautājumu. Es uzskatu, ka radušās a sakono fur die gantseh breeye. Briesmas visam dzīvajam. Viņa apklusa, bet tad kaut ko atcerējās .

-   Šis ir mans draugs Viljams Monro. Rabīns viegli pacēla uzaci. Tas bija sīks reflekss, kas vēstīja: "Nedomā, ka esmu naivs, jaunā dāma. Es saprotu pasauli. Es zinu, ka šis vīrs, vārdā Viljams Monro, nav ebrejs, lai kā viņš būtu apģērbies. Un es arī saprotu, ka vārdam draugs ir daudz nozīmju."

-    Viņa sieva ir nolaupīta un tiek turēta gūstā šeit, Kraunhaitā. Vils runāja ar rabīnu… Domāju, ka tas bija rabīns Freilihs. Viņa uzmeta skatienu Vilam, kurš pārsteigts lūkojās uz viņu. Kāpēc tu man neteici, ka zini rabīna vārdu? Viņa turpināja runāt. Viņš nenoliedz, ka ir nolaupījis sievieti. Bet atsakās paskaidrot, kāpēc. Mandelbauma seja nepauda izbrīnu. Viņš tikai pamāja, mudinādams Tīsiju turpināt.

-   Mēs saņēmām vairākas ziņas pa telefonu. Rakstītas īsziņas. Tīsija uzsvēra frāzi, it kā vecajam rabīnam tā varētu būt nepazīstama, tomēr viņš neizskatījās apmulsis.

-    Mēs nezinām, no kā tās pienāk. Tomēr tās dod mājienu uz kādu izskaidrojumu par notikumiem. Es neesmu pārliecināta, ko tās nozīmē. Bet man ir kāda doma. Un tāpēc mēs esam šeit.

-    Fregt mičh a shale. Uzdod savu jautājumu.

-     Rabln Mandelbaum, lūdzu, paskaidrojiet Vilam, kas ir tzaddik.

Vecā vira sejā pirmo reizi parādījās kādas emocijas. Viņš jautājoši uzlūkoja Tīsiju, it kā gribēdams zināt, kādā situācijā grasās iepīties.

-    Tova Šaja, tu lieliski zini, kas ir tzaddik. To mēs jau apguvām. Vai tāpēc esi atgriezusies?

-   Es vēlos, lai viņš to dzird no jums. Vai pastāstīsiet?

Rabīns ilgi skatījās uz Tīsiju, it kā mēģinātu saprast, kas viņai

padomā. Beidzot viņš vilcinādamies pievērsās Vilam un sāka runāt:

-   Monro kungs, tzaddik ir taisns cilvēks. Vārda sakne ir tzedek, kas nozīmē taisnīgumu. Tzaddik nav tikai vieds vai mācīts vīrs. Tam mums ir citi vārdi. Tzaddik ir vīrs, kam piemīt īpaša gudrība. Viņš iemieso taisnīgumu. Angļu valodas vārds taisns ir tam vistuvākais.

Viljams nekad vēl nebija dzirdējis tādu balsi. Rabīns, kurš tik kaismīgi viņu pratināja kura vārds, kā tagad izrādījās, bija Freilihs runāja ar neparastu intonāciju, muzikālu ritmu, kas cēlās augšup un grima lejup, tomēr viņa balsī skanēja arī ne ar ko nesajaucamais amerikāņu akcents. Šis bija pavisam kas cits. Ne gluži vācisks, ne gluži Austrumeiropas akcents, varbūt kāds abu sajaukums. Vai šī bija Mittel Europa izruna? Vai arī atskaņas no vietas, kas vairs nepastāv ebreju Eiropas balss? Šajās skaņās Vils sadzirdēja attēlus, ko bija redzējis vēstures grāmatās par Otro pasaules karu Polijas, Ungārijas un Krievijas ebrejus, kuru tumšās acis lūkojās no melnbaltām fotogrāfijām uz drausmā, vēl nezināmā likteņa sliekšņa. Viņš dzirdēja sērīgo, sājo vijoļu skaņu, ko dažreiz pārraidīja Ņujorkas radio. Šā viena vecā vīra balsī Vils Monro dzirdēja zudušu civilizāciju.

Viņš piespieda sevi atgriezties tagadnē un klausīties rabīna vārdos.

-   Mūsu tradīcijas vēsta par divējiem tzaddikim, zināmajiem un slēptajiem. Pēdējie tiek uzskatīti par augstākiem nekā tie, kuru svētums ir sabiedrībai zināms. Viņi ir taisni, bet nemeklē ne slavu, ne atzinību. Viņos nav nekā no viltības, kas ir neatņemama sabiedriskās dzīves sastāvdaļa. Pat tuvākajiem kaimiņiem nav nojaušama viņu patiesā daba. Viņi bieži vien ir nabadzīgi. Tova Šaja noteikti atceras bērnībā lasītos stāstus par tzaddikim, kas dzīvo slepenībā un strādā darbu ar rokām. Viņi ir nabagi vai dara ļoti pieticīgu darbu. Tautas leģendās viņi bieži vien ir kalēji vai kurpnieki, dažreiz apkopēji. Tomēr šie vīri veic visaugstākās labestības pierādījumus. Svētu darbu.

-    Un neviens nezina, kas viņi ir? Jautājums pats no sevis izspruka Vilam no mutes.

-   Tieši tā. Padesi, rabīns ļāva sev pasmaidīt, tzaddik bieži vien ļod pūlas novirzīt ļaudis no pēdām, ja tā var izteikties. Mūsu rakstos ir daudz stāstu par neticamiem paradoksiem vissvētākie vīri dek atrasti viszemiskākajos zaņķos. Tas ir darīts tīšām viņi vēlas slēpt savu patieso dabu aiz maskas, tāpēc izliekas par rupjiem, pat nepatīkamiem cilvēkiem. Varbūt Tova Šaja atceras stāstu par Berdičevas rabīnu Leviju Jichoku?

-    "Dieva dzērājs."

-   Man prieks. Tu neesi aizmirsusi to, ko mēs kopā mācījāmies. Taisnība, man prātā ir stāsts par "Dieva dzērāju". Šajā leģendā svētais rabīns Levijs Jichoks uzzina, ka dievišķās spozmes ziņā viņu pārspēj Haims Ūdensnesējs nejēga, kurš no rīta līdz pašam vakaram ir shicker. Tīsija un rabīns abi pasmējās.

-    Tātad daži no pasaules taisnākajiem vīriem pasaulei rādās pavisam pretējā gaismā?

-   Jā. To var uztvert kā dievišķu joku. Vai arī pierādījumu tam, ka jūdaisms ir dziļi demokrātiska filozofija. Svētākie nav tie, kas zina visvairāk vai kuru vārdam seko visvairāk burtu. Un pie šīs grupas nepieder de, kas lūdzas visdedzlgāk, ietur gavēni viskvēlāk vai rūpīgāk ievēro baušļus. Svētumu mēra tikai pēc taisnīgas un labestīgas apiešanās ar citiem cilvēkiem.

-   Tātad šis vīrs, šis dzērājs, bija labs pret saviem brāļiem cilvēkiem?

-   Viņam bija jābūt ļoti labam. Visi trīs brīdi sēdēja pilnīgā klusumā, ko pārtrauca tikai vecā vīra skaļā elpa.

-    Ir kāds stāsts. Viens no senākajiem. Rabīna lūpās atkal parādījās viegls smaids. Vils piepeši ielūkojās aiz bārdas un akcenta; tur slēpās diezgan patīkams cilvēks. Tagad viņš bija vecs un uzkumpis, bet jaunībā noteikti bijis ļoti aizraujošs un iemīļots skolotājs.

Rabīns Mandelbaums piecēlās no sava krēsla un šļūkādams apgāja apkārt galdam, virzīdamies pie grāmatu plaukta Vilam tieši aiz galvas.

-   Tas atrodams Talmud Yerushalmi, traktātā par gavēņa dienām. Tova Šaja, vai mēs to mācījāmies?

Vils sāka apjukt.

-   Atvainojiet, kur tas atrodams?

Iejaucās Tīsija.

-To dēvē par Palestīnas Talmūdu. Rabīnu komentāru grāmata, rakstīta Jeruzālemē.

-Kad?

Rabīns Mandelbaums, jau atgriezies savā vietā un sācis šķirstīt lapas, atbildēja, nepaceldams skatienu.

-   Sis stāsts radies trešajā parastās ēras gadsimtā. Parastā ēra. Apzīmējums laikam pēc Kristus dzimšanas, ko neizmantotu neviens ticīgs ebrejs. Tas ir vecākais šāda veida stāsts. Viņš pārskatīja tekstu. Labi, visi sīkumi nav svarīgi, bet šajā stāstā rabīns Abahu pamana, ka brīdī, kad draudzes vidū atrodas kāds noteikts vīrs, uz kopējām lūgšanām pēc lietus tiek atbildēts. Kad viņa nav, nav arī lietus. Un izrādās, ka šis vīrs strādā priekamājā! Piedod man, Tova Šaja, ka runāju par tādu vietu.

-Jūs gribat teikt, ka viņš bija suteners? Vils pārjautāja. Un tomēr viens no taisnajiem vīriem?

-   Tā rakstīts Talmūdā.

Vils juta ledainas skudriņas noskrienam pār muguru. Viņš noskurinājās, pleciem drebot. Tīsijas un rabīna vārdi vairs nenonāca līdz viņa ausīm. Galvā bija vieta tikai vienai balsij. Tā piederēja Letīcijai, Braunsvilā sastaptajai sievietei. Viņš dzirdēja tās vārdus skaļi un skaidri. Tas vīrs, kuru pagājušajā vakarā nogalināja, gan grēkoja katru savas Dieva dotās dzīves dienu, bet viņš bija vistaisnākais cilvēks, kādu es pazinu. Viņa to bija teikusi par Hovardu Makrī, kurš, tāpat kā vīrs šajā trešā gadsimta draudzē, pelnīja maizi ar sutenera darbu.

-    …stāstos tiek pausta pat tīksmināšanās par šādiem paradoksiem, rabīns sacīja. Labi cilvēki, kas maskējas par vienkāršiem ļaudīm vai pat lieliem grēciniekiem.

Vila galva sāpēs pulsēja. Pīts Beksters, trakais partizāns, kurš pavadīja laiku kopā ar ieročus vicinošiem fanātiķiem, tomēr nekad nebija arestēts un ziedoja orgānu nepazīstamam cilvēkam. Gevins Kērtiss, nicināts kā nelietīgs politiķis, izrādījās novirzām naudu pasaules nabadzīgākajiem ļaudīm. Samaks Sangsuks, pavisam parasts, bagāts taju uzņēmējs, klusi rūpējās par cienījamu apbedīšanu Bangkokas trūcīgajiem.

Vils tik tikko spēja izsekot līdzi pats savām domām. Viņš atcerējās Kērtisa dīvaini pieticīgo mašīnu, kurā tas bēga no preses kņadas. Un ko Dženevīva Hantlija teica par nieres donoru? Presei mēs nedrīkstējām bilst ne vārda. Viņš ļoti uzstāja. Nekādas slavas. Visi šie vīri bija izdarījuši kaut ko cēlu un visi to bija darījuši slepus.

-   Cik daudz šo taisno vīru ir pasaulē?

Rabīns strauji pievērsa skatienu Tīsijai.

-   Vai tu to nezini? Esi aizmirsusi?

-   Es neko neaizmiršu, rabīn Mandelbaum. Bet gribēju, lai Vils to dzird no jūsu mutes. Visu.

-    Katrā paaudzē ir trīsdesmit seši taisnajie. Varbūt jūs zināt, ka ebreju valodā katram burtam ir arī skaitliska vērtība? Trīsdesmit seši tiek izteikts ar ebreju simboliem iamad, kas līdzinās angļu /, un vav, kas savukārt atbilst burtam v angļu valodā. Lamad ir trīsdesmit, vav ir seši. Jidišā šos taisnos vīrus sauc par lamadvavniks trīsdesmit seši taisnie, uz kuriem balstās pasaule.

Vils satrūkās, saspicēdams ausis kā vienmēr, kad dzirdēja potenciālu raksta avotu.

-Atvainojiet, ko nozīmē "balstās pasaule"? Viņš redzēja, ka Tīsija paloka galvu, lūpās rotājoties smaidam, kas pauda: "Mēs beidzot tuvojamies patiesībai."

-   Jā, tas ir visa stāsta centrs. Piedodiet, Monro kungs, es kļūstu vecs. Par to vajadzēja runāt jau pašā sākumā. Lūdzu, palaidiet mani garām. Rabīns sniedzās pēc citas grāmatas, vienas no retajām visā istabā, kas bija sarakstīta angļu valodā. Geršoma Šolema "Mesiānistiskā doma jūdaismā". Man to kāds iedeva seminārā. Tajā ir mēģināts izskaidrot šos jautājumus parastam lasītājam.

Vilam nepacietībā gribējās skrāpēt pašam savu ādu. Viņš pieklājīgi pamāja, plati iepletis acis, cenzdamies pārliecināt rabīnu izlaist akadēmiskās piezīmes un ķerties pie lietas.

-   Ak jā, te nu tas ir. Šolems stāsta, ka jūdaisma tradīcijās tiek "vēstīts par trīsdesmit sešiem tzaddikim jeb taisniem vīriem, uz kuru pleciem, lai gan tie ir nezināmi un slēpti, gulstas pasaules liktenis".Viņš izlaida dažus teikumus un pievērsās tekstam tālāk. "Jau Zālamana Pamācību grāmatā atrodams apgalvojums, ka taisnais ir pasaules pamats un tādējādi to balsta."

-    Pagaidiet, rabīn Mandelbaum. Tīsija bija izslējusies taisna. Kurā Pamācību vietā atrodama šī norāde?

Rabīns lēni pašķīra lapu atpakaļ.

-   Desmitajā nodaļā, divdesmit piektajā rindā.

Tīsija nekavējoties iebāza roku savā somā un izvilka kaudzīti līmlapiņu, ko bija pierakstījusi pilnas, kad īsziņas bija norādījušas uz Pamācību grāmatas desmito nodaļu. Viņa tās šķirstīja, līdz atrada meklēto. Pasmaidījusi viņa padeva to Vilam.

"Bezdievīgais ir kā negaisa brāzma, kas pāriet un kuras tad vairs nav; turpretī taisnais pastāv mūžīgi."

-   Pamats, Tīsija klusi noteica, lūkodamās uz Viļu. Taisnie ir pamats, uz kura balstās pasaule. Bez viņiem tā sabrūk.

-   Labi teikts, Tova Šaja. Tiek risinātas diskusijas par šīs idejas izcelsmi. Daži pētnieki uzskata, ka tā cēlusies no Ābrahāma strīda ar Visvareno par Sodomas ļaudīm.

Tīsija redzēja, ka Vils neko nezina par tādu strīdu un rabīns Mandelbaums neko negrasās paskaidrot, tāpēc uzņēmās to darīt pati.

-   Dievs gribēja iznīcināt visu Sodomas pilsētu, jo tā bija kļuvusi grēcīga, viņa pusčukstus iesāka, vēlēdamās ātrāk tikt ar to galā, nesākot jaunu diskusiju ar veco skolotāju. Ābrahāms mēģina noslēgt darījumu, ierosinot, ka Dievam vajadzētu saudzēt pilsētu, ja viņš tajā atradīs piecdesmit labus cilvēkus. Dievs piekrīt, un Ābrahāms sāk kaulēties. Ja jau Dievs ir ar mieru to glābt piecdesmit cilvēku dēļ, kā būtu ar četrdesmit? Dievs piekrīt arī tam. Viņi turpina sarunu, un beigās Ābrahāms piedāvā atrast desmit labus cilvēkus. Labi, Dievs saka, sameklē man desmit labus cilvēkus, un tad es glābšu Sodomu. Tas iedibina uzskatu kamēr pasaulē ir daži patiesi taisni ļaudis, mums pārējiem nekas nedraud. Mēs esam glābti, jo pasaulē ir viņi.

Rabīns Mandelbaums uztvēra sarunas pavedienu.

-    Ne visi ir vienisprātis par patieso skaitli. Daži nosauc trīsdesmit, citi četrdesmit piecus. Bet kopš ceturtā gadsimta ir panākta vienošanās par trīsdesmit sešiem. Rabīns Abaje raksta: "Ikvienā paaudzē pasaulē ir ne mazāk par trīsdesmit sešiem taisniem ļaudīm, uz kuriem balstās Shekhina."

-   Atvainojiet, kas bija tas pēdējās vārds?

-    Lūdzu piedošanu. Shekhina ir Dieva starojums, Dievišķais vaigs.

Tīsija atkal čukstēja:

-    Runa ir pat Dieva ārējo izskatu. Tāda kā dievišķā gaisma. Un viņa piebilda balsī, kurā, pēc Vila domām, skanēja lepnums: Sieviešu dzimte.

-   Es gribētu pārliecināties, ka visu sapratu pareizi, Vils stomīdamies ierunājās. Ebreju mācībā pastāv uzskats, ka vienmēr ir dzīvi trīsdesmit seši labi, taisni cilvēki. Viņi ir paslēpušies, nodarbojas ar kaut ko vienmuļu, dzīvo apkaunojošu, pat grēcīgu dzīvi. Bet klusībā un slepus viņi veic neparasti labus darbus. Un, kamēr pasaulē ir viņi, ar mums viss būs kārtībā. Viņi rūpējas par to, lai zemeslode grieztos. Vils beidzot saprata pēdējo norādi Atlanta statuju Rokfellera centrā ar visu pasauli plecos.

-   Un tas nozīmē, viņš turpināja, stiepdams vārdus, ja kaut kāda iemesla pēc viņu šeit nav, pienāk pasaules gals. Un tas jāsaprot pavisam burtiski.

Vecais rabīns lēni, smagnēji palocīja galvu.

-    Diemžēl ir tieši tā.

45. nodaļa

Svetdiena, plkst. 20.46, Kraunhaita, Bruklina

Tad lūk, kāpēc cilvēki tika nogalināti. Tikai dīvainas reliģiskas leģendas dēļ. Vilam kļuva grūd elpot, domājot par dk veltīgi izšķiestām dzīvībām; cik drausmīgi un nežēlīgi, ka Hovardam Makrī un Pītam Beksteram bija jāmirst dkai neprātīgas fantāzijas vārdā. Pasaules gals! Tās bija pilnīgas muļķības. Kurš spētu noticēt, ka trīsdesmit seši cilvēki notur pasauli pie dzīvības? Galu galā ne velti Vils bija elpojis Oksfordas empīrisko, skepses pilno gaisu. Viņam bija mācīts nekavējoties noraidīt šādus murgus. Saprātīgāk būtu ticēt fejām, kas slēpjas dārza tālākajā stūrī.

Tomēr viņa domas šajā gadījumā nevienu neinteresēja. Kāds acīmredzot tam ticēja un tik sparīgi, ka bija gatavs nogalināt pavisam nevainīgus cilvēkus visā pasaulē. Ja tas bija slepkavas motīvs, kāda nozīme tā pamatojumam?

Vismaz to Vils sev centās iestāstīt, tomēr nespēja atbrīvoties no dīvainas sajūtas. To izraisīja vecais vīrs un viņa grāmatas, kā arī cieņa, ko rabīnam izrādīja Tīsija. Šie cilvēki nebija maniaki sarkanām acīm. Viņi bija senu, kopš Sodomas laikiem pastāvējušu tradīciju glabātāji. Stāsts par trīsdesmit sešiem taisnajiem bija klusām nodots no paaudzes paaudzē, sākot ar Ābrahāma dienām un beidzot ar visiem klejojot pavadītajiem gadsimtiem no Babilonas uz Austrumeiropu un tagad arī Ameriku. Ebreji nebija fanātiķi, kas pieķeras izdomājumiem, vismaz Vila rīcībā nebija tādas informācijas. Sarunas ar Tīsiju vienmēr bija radījušas līdzīgu iespaidu ka jūdaismu neinteresē pārdabiskais, tikai īstu cilvēku attiecības tieši šeit, šajā brīdī. Viņi neticēja lidojošiem šķīvīšiem un kropļiem, kas aizsviež savus kruķus. Sie cilvēki ar abām kājām stāvēja uz zemes. Tātad, ja viņi ticēja trīsdesmit sešu labo cilvēku slēptajai klātbūtnei, varbūt tam bija kāds iemesls.

Vila parasto skepsi nomāca vēl kaut kas. Ja viņš pats to nebūtu atklājis, tad nemūžam tam neticētu. Bet Makrī un Beksters, Samaks Bangkokā un Kērtiss Londonā nevainojami atbilda rabīna aprakstam. Viņi patiešām bija izdarījuši kaut ko neparasti labu un paturējuši to noslēpumā. Viņi vairījās slavas, kā bija teikts leģendā. (Vilam bija nopietnas aizdomas, ka, pirms viņš sāka rakties dziļāk, vismaz Bekstera un Makrī labie darbi bijuši pilnīgi nezināmi.) Četri viņam zināmie cilvēki pat bija slēpušies zem grēcinieku maskām, izlikušies par nicināmiem, nevis godājamiem pilsoņiem. Suteners un politiķis!

Ja nu viņš pieņemtu šo lamadvavniks eksistenci par patiesu? Tikai hipotētiski? Tas pavēra ceļu jaunā virzienā. Līdz šim Vils bija gribējis tikai noskaidrot, kā šis dīvainais, senais stāsts varētu palīdzēt viņam atrast sievu. Tagad viņš juta, ka plaukstas nosvīst, jo prātā ienāca cita doma. Ja šim mītam ir kāda saistība ar realitāti, šo taisno vīru vajāšana ir kas vairāk par nežēlīgu noziegumu. Tas ir uzbrukums pasaulei. Viņš pirmo reizi saprata iepriekšējā vakarā pa telefonu teiktos rabīna Freiliha vārdus. Jūsu sieva ir svarīga jums, Monro kungs, bez šaubām. Bet pasaule, Visvarenā radītais, ir svarīgs man.

Trīsdesmit seši, Vils nodomāja. Tik smieklīgi maz. Tikai trīsdesmit seši vīri uz šīs pārblīvētās, pārapdzīvotās planētas, uz kuras ņudz seši miljardi cilvēku! Viņš zināja, ka miruši četri. Vai tas nozīmēja, ka vēl trīsdesmit divi jau ir nogalināti vai šobrīd mirst tālos pasaules nostūros, kur nav pat pamanīti?

Viņš atkal atcerējās sarunu ar rabīnu Freilihu. Ir sācies sens stāsts, kam draud iznākums, no kā cilvēce baidās tūkstošiem gadu. Tad lūk, par ko ebrejs runājis. Senais stāsts bija leģenda par lamad vav, trīsdesmit sešiem taisnajiem. Iznākums, kas biedē cilvēci, bija pats pasaules gals.

īsziņu sūtītājs noteikti to visu zināja. Kamēr rabīns Mandelbaums sniedzās pēc citas grāmatas, Vils slepšus ieskatījās mobilaja telefona, samekledams pēdējo īsziņu. Dzejolīti ar četrām rindiņām.

Mēs taisni vīri, un mūsu maz.

Vien diviem cipariem rakstāmi.

Uz pusi mazāk, ja to reizina.

Ja mēs mirstam, iznīkst viss.

Taisni vīri… Vien diviem cipariem rakstāmi. Šie cipari bija trīs un seši. Ja to reizina. Trīs reiz seši ir astoņpadsmit, puse no trīsdesmit seši. Uz pusi mazāk. Un sūtītājs zināja, kas likts uz spēles. Ja mēs mirstam, iznīkst viss.

Vils pūlējās nomierināties. Viņam izmisīgi gribējās paņemt piezīmju bloknotu un sakārtot visu jauno informāciju saprotamā secībā. Vēl bija jāuzdod daži jautājumi.

-   Šie trīsdesmit seši vīri… Vai tie visi ir ebreji?

-   Hasīdu folklorā tzaddikim parasti ir ebreji, jā. Tomēr tas vairāk attiecas uz socioloģiju, nevis teoloģiju. Ko gan vēl varēja pazīt šie yidden? Tikai ebrejus. Tā bija visa viņu pasaule. Agrākajos rabīnu rakstos parādās cits skatījums uz tzaddikim identitāti. Daži uzskatīja, ka tie visi dzīvo uz Izraēlas zemes, citi pieļāva, ka daļa tomēr mīt ārpus tās; vēl citi minēja, ka taisnie ļaudis ceļas no goyim, neebrejiem. Vienota uzskata nav. Tie varētu būt visi ebreji, visi neebreji vai ari gan vieni, gan otri.

-   Bet tie vienmēr ir vīrieši?

-    Vienmēr. Par to visi ir vienisprātis. Nekādu šaubu. Lamadvavniks visi ir vīrieši.

Tīsija lasīja Vila domas. Kāpēc tad viņi tur gūstā manu Betu?

Patiesību sakot, Vils jutās vīlies. Kopš brīža, kad rabīns sāka stāstīt, Vils bija mēģinājis uztaustīt saistību ar savu sievu un viņas nolaupīšanu. Pat pirms ierašanās šeit Vils bija nonācis pie secinājuma, ka Makrī un Beksters ir kaut kā saistīti, bet nespēja iedomāties, kā tas attiecas uz Betu. Šī teorija par trīsdesmit sešiem taisnajiem Vilam likās dīvaina un no gaisa sagrābstīta, varbūt pat pilnīgi idiotiska, bet tā vismaz varēja izskaidrot, kas hasīdiem padomā. Varbūt kāda nesaprotama iemesla pēc viņi nosprieduši, ka

Beta pieder pie taisnajiem. Tagad viņš zināja, ka tā nevar bū t, jo Beta ir sieviete. Nekas nebija kļuvis skaidrāks.

Radās vēl viens jautājums. Viņš to uzdeva, tiklīdz tas ienāca viņam prātā:

-    Kurš gribētu kaut ko tādu izdarīt? Kurš gribētu pasaules galu?

-   Tikai tas, kurš nonācis Sitra Achra ietekmē.

Vils sarauca pieri.

Rabīns Mandelbaums saprata, ka jāpaskaidro sīkāk.

-    Piedodiet, es aizmirsu. Sitra Achra tiešā tulkojumā nozīmē otra puse. Kabalā šī frāze tiek izmantota, runājot par ļaunajiem spēkiem. Tie diemžēl ir mums apkārt vienmēr un visur.

-    Kaut kas līdzīgs velnam, sātanam?

-   Nē, ne gluži. Sitra Achra nav kaut kas ārējs, ko varam vainot pie visām neveiksmēm. Sitra Achra vara izaug no cilvēku rīcības. Ļaunumu pasaulē neienes Lucifers, Monro kungs. To izdarām mēs paši.

-   Kāpēc reliģiozi cilvēki, uzticīgi Dievam, varētu nogalināt taisnos vīrus?

-   Man tas nav saprotams. Ebreji mēdz teikt, ka, izglābjot vienu dzīvību, mēs izglābjam visu pasauli. Tāpēc nogalināt jebkuru cilvēku ir liels noziegums. Vissmagākais. Nogalināt tzaddik tā būtu neiedomājami smaga Visaugstā vārda aptraipīšana. Nogalināt vairāk nekā vienu? Gribēt nogalināt visus? Tādu ļaunumu es nespēju pat iedomāties.

-    Nav nekāda iespējamā motīva?

-    Varbūt kāds ļoti apjucis cilvēks vēlas pārbaudīt šo uzskatu. Pārliecināties, ka tas ir patiess, ka pasaule balstās uz lamad vav. Ja visi lamad vav būs miruši, visi aizgājuši, nu, tad mēs to uzzināsim, vai ne?

-    Vai arī viņi jau tam tic, Vils prātoja. Tik dedzīgi tic, ka vēlas izraisīt pasaules galu.

Sekojošajā klusumā Vils saprata kaut ko jau pamanītu, par ko tomēr nebija pietiekami domājis. Ņemot vērā, ka viņam nupat bija pasniegtas tādas ziņas, rabīns Mandelbaums tomēr izturējās pārsteidzoši mierīgi. Viņš sēdēja krēslā un šķirstīja savas grāmatas, it kā tā būtu tikai teorētiska problēma.

Bija pienākusi rabīna kārta lasīt Vila domas.

-   Lai nu kā, neviens to nespētu izdarīt, vecais virs paziņoja un nopūtās, iekārtodamies krēslā ērtāk. Jo neviens nezina, kas ir lamadvavniks. Tieši tur slēpjas viņu spēks.

Vils nokaunējies atskārta, ka par to nebija iedomājies. Trīsdesmit seši cilvēki visā pasaidē, kuri dzīvo pavisam pieticīgi. Kā gan kāds varētu uzzināt, kas viņi ir? Kā Makrī un Bekstera slepkavas viņus atraduši?

-   Tzaddik vienmēr slēpjas, dažreiz ari pats no sevis; viņam var nebūt ne jausmas par savu īsto dabu. Ja cilvēks sevi nepazīst pats, kurš gan cits to varētu?

-    Tātad neviens nezina, kas ir šie trīsdesmit seši? Nav kāda slepena saraksta?

Rabīna acis jautri samiedzās.

-   Nē, Monro kungs, saraksta nav. Tova Šaja, tev aiz muguras ir Rebes Josifa Jichoka grāmata. Pasniedz to man, lūdzu.

Vils satrūkās. Kopš ierašanās šajā istabā viņš bija dzirdējis maz zināmu vārdu, bet šis bija pazīstams. Tīsija pamanīja viņa sejas izteiksmi un čukstus paskaidroja:

-   Tā sauca iepriekšējo Rebi. Jojo tika dots viņa vārds. Viņš nomira pirms piecdesmit gadiem.

-    Paldies, rabīns noteica, atkritis atpakaļ krēslā. Tā ir Rebes autobiogrāfija. Tajā viņš tzaddikim apraksta kā slepenu biedrību. Viņš nesauc tos par lamadvavniks, bet runā tieši par to. Viņš min, ka šie cilvēki, katrs dzīvodams savā pilsētā, kaut kādā ceļā dibinājuši hasīdismu. Viņš novērsās no grāmatas, aizvēris acis, it kā lasītu vārdus no plakstiņu iekšpuses. Vils saprata, ka vecais vīrs pūlas atsaukt kaut ko atmiņā. Vēl bija diženais rabīns Leibs Sorress. No astoņpadsmitā gadsimta. Par viņu tika runāts, ka viņam ir slepeni sakari ar slēptajiem taisnajiem, ka viņš pat rūpējies, lai tie būtu paēduši un apģērbti. Tas pats tiek stāstīts par Baalu Šem Tovu, oficiāli atzīto hasīdisma dibinātāju. Rabīns atvēra acis. Bet tie ir izņēmumi. Parasti tiek uzskatīts, ka slēptie tzaddikim neiznāk no savas slēptuves. Ir stāsti par brīžiem, kad tzaddikim grasās satikt kādu savējo, bet tas pēdējā mirklī nenotiek. Un ir pieņemts par pašsaprotamu, ka vienam taisnajam pietiktu saprāta, lai pazītu citu. Viņš kaut kā "sajustu gaismu". Rabīna sejā parādījās jau redzētais smaids, piederīgs rotaļīgajam, šķelmīgajam jauneklim, kāds viņš reiz bijis. Bet praktiski šie vīri nav manāmi nevienam ne sev pašiem, ne citiem, ne mums.

-   Kā varētu noskaidrot, kur viņi meklējami?

-    Jā, tādus jautājumus mēdza uzdot Tova Šaja jautājumus, uz kuriem rabīns Mandelbaums nevar atbildēt! Abi apmainījās siltiem smaidiem kā vecs vīrs ar iemīļoto mazmeitu. Es ļoti vēlētos to zināt, Monro kungs, bet diemžēl nezinu. Par to jums jārunā ar citiem. Tiem, kas ielūkojušies kabalas dziļākajos noslēpumos.

Vils juta, ka rabīns sāk pagurt, tomēr nevēlējās beigt sarunu. Pēdējās pusstundas laikā viņš bija guvis vairāk atbilžu nekā četrdesmit astoņās stundās. Vils beidzot saprata īsziņās saņemtos mājienus un redzēja arī situāciju no plašākas perspektīvas, seno stāstu. Šis viedais, vecais vīrs noteikti varēs pavēstīt, kāpēc Beta tiek turēta gūstā, ja vien Vils atradīs īsto jautājumu.

Kaut kas novibrēja; zvanīja telefons. Tīsija, tik ļoti pieradusi pie kaujinieku biksēm ar daudzām kabatām, šķita apjūkam, atceroties, ka ir uzvilkusi garus svārkus, un nezināja, kur meklēt. Pēc brīža viņa tomēr saprata, kas darāms. Viņa bija aizņēmusies no Betas glītu ādas somiņu daudz elegantāku par jebko, kas piederēja Tīsijai pašai. Telefons bija ielikts tajā. Čukstus atvainojusies sarunas biedriem, viņa izgāja laukā, lai atbildētu uz zvanu.

Vils pūlējās aptvert visu uzzināto. Neprātīgas teorijas par pasaules galu, biedējoši brīdinājumi par pareģotām kataklizmām. Viņš ieslēpa seju plaukstās. Kādā jezgā viņš bija iepinies?

Uz Vila pleca uzgūla roka.

-    Vīram ir briesmīgi būt bez sievas. Mandelbauma kundze ir mirusi jau trīs gadus, un es turpinu savu dzīvi. Es mācos, es skaitu lūgšanas. Bet es reizēm naktī redzu viņu sapņos… Ak, tas ir shabbos.

Vils juta acīs sariešamies asaras. Gribēdams pārvarēt mirkļa sāpīgumu, viņš nokremšļojās un saņēmās, lai uzdotu jautājumu. Viņš nezināja, vai tas palīdzēs atrast Betu, tomēr gribēja noskaidrot pēc iespējas vairāk.

-    Kas tiek uzskatīts par labu? Kas ir tik labs darbs, lai tā veicējs tiktu nodēvēts par taisno?

-   Nedomāju, ka tas ir tik vienkārši. Jāņem vērā tzaddik dvēsele. Tā ir tik šķīsta, tik laba, ka nemaz nespēj neizpausties. Rīcība ir tikai uz āru vērsts apliecinājums labestībai, kas slēpjas iekšā. Rabīns sāka slieties augšup no krēsla, it kā grasīdamies atkal meklēt grāmatu. Galvenā hasīdu grāmata tiek saukta par Tanya. Tajā ir sniegta tzaddik definīcija. Tā izskaidro, ka ikvienā cilvēkā slēpjas divas dvēseles dievišķā un dzīvnieciskā. Dievišķajā atrodas mūsu sirdsapziņa, vēlme darīt labu, alkas pēc mācībām un zināšanām. Dzīvnieciskajā dvēselē slēpjas kāre pēc ēdiena, dzēriena, miesiskām baudām. Tās visas nāk no dzīvnieciskās puses.

Parasti tās abas cīnās savā starpā. Labam cilvēkam ir ļoti jāpūlas, lai savaldītu dzīvniecisko dvēseli. Apslāpētu iekāres, nepadotos katrai iegribai. Tā ir parasta, laba cilvēka dzīve cīņa! Viņš savilka grumbaino seju smaidā, gremdēdamies pārdomās par cilvēka trauslumu. Bet tzaddik ir citāds. Viņš nesavalda dzīvniecisko dvēseli. Viņš to pārveido. Viņš pārvērš dzīvniecisko par ko citu, par labo virzītājspēku. Un tad viņa motors darbojas ar diviem cilindriem! Viņam ir divas dievišķās dvēseles. Tās viņam piešķir īpašu varu. Spēju glābt pasauli.

-   Un vai pietiek ar vienu darbu?

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Ja cilvēks ir paveicis vienu ārkārtīgi labu darbu, vai ar to pietiktu, lai nosauktu viņu par tzaddik?

-   Vai jums ir padomā kāds piemērs? Es varu atbildēt, ka tā var izskatīdes mums no malas ka tzaddik izdarījis tikai vienu svētīgu darbu. Bet atcerieties, šie vīri slēpj savu labestību. Patiesībā tas var būt vienīgais darbs, par kuru mums ir zināms.

-   Un kāds šis darbs varētu būt?

-   Tas ir labs stāstījums. Tajā stāstā par rabīnu Abahu un vīru no priekamājas…

-   Stāstā no trešā gadsimta?

-   Jā. Tajā tzaddik ir izdarījis kaut ko pavisam necilu. Sīkumi man piemirsušies, bet viņš nes kādu mazu upuri, lai sieviete varētu saglabāt cieņu.

Vils dzirdēja sevi krampjaini norijām siekalas. Tieši tāpat kā Makrī.

-    Un tas ir kopsaucējs visiem šiem stāstiem. Dažreiz labais darbs tiek veikts ļoti lielā mērogā… Vils atcerējās ministru Kērtisu Londonā, kurš novirzījis daudzus miljonus nabagajiem, varbūt tzaddik glābj no iznīcības veselu pilsētu. Dažreiz tas ir kaut kas pavisam neliels un vērsts pret vienu pašu personu ēdiens, kad cilvēks ir izsalcis, sega, kad tam salst. Vienmēr tzaddik ir izturējies pret cilvēcisku būtni taisnīgi un dāsni.

-   Un tādējādi pat neliels žests var darīt vērtīgu veselu dzīvi?

-Jā, Monro kungs. Taisnajie bieži vien dzīvo, slīgdami grēkā.

Atcerieties Haimu Ūdensnesēju, kurš dzēra līdz nemaņai. Bet šie krietnie darbi maina pasauli.

-   Tātad labestībai nav likumu. Tā nav saistīta ar astru krekla valkāšanu. Vai dedzīgu lūgšanos. Vai spēju atcerēties katru Bībeles vārdu. Galvenais ir attieksme pret citiem.

-    Bein adam v'adam. Starp cilvēku un cilvēku. Tur mīt labestība, pat dievišķums. Nevis debesīs, bet šeit, uz zemes. Mūsu attiecībās citam ar citu. Tas arī nozīmē, ka mums jābūt uzmanīgiem. Pret katru sastapto cilvēku jāizturas ar lielu cieņu, jo šis vīrs, kurš vada taksometru, slauka ielas vai ubago uz ielas stūra, var būt viens no taisnajiem.

-   Tā ir egalitārisma filozofija, vai ne?

Rabīns pasmaidīja.

-   Katra dzīvība ir tikpat vērtīga kā visas pārējās. Tā vēsta Tora. To katru dienu seminārā mācījās Tova Šaja. Un viņa mācījās arī šeit, kopā ar mani, pirms… Rabīns izskatījās noskumis un piepeši arī ļoti vecs. Viņš nepabeidza teikumu.

Vils jutās vainīgs. Ne jau personiskā ziņā viņš zināja, ka nav kalpojis par iemeslu Tīsijai aizbēgšanai pirms tik daudziem gadiem. Viņš jutās vainīgs kā to bija grūti formulēt kā modernās pasaules pārstāvis. Jā, tieši tā. Modernisms, Amerika lūk, kas bija aizvilinājis Tovu Šaju prom no rutīnas un ritma, kas veidoja ebreju dzīvi gadsimtiem ilgi gan Krievijas laukos, gan Kraunhaitā. Manhetena, mirdzošās stikla ēkas, rokmūzika, cieši pieguļoši džinsi, picērijas, lielbudžeta filmas, veikali, televīzija, žurnāli spožos vākos, Endijs Vorhols mākslas muzejā, braukšana ar skrituļslidām pa Centrālparku, kredītkartes, iepirkšanās internetā, Kolumbijas universitāte, sekss ārpus laulības tas viss bija saucis

Tīsiju prom. Kā gan hasīdu dzīves vienveidība, kas aizkavējusies viduslaikos, spētu ar to sacensties? Vienkāršās drēbes, militāri organizētais laiks, neskaitāmie ierobežojumi attiecībā uz ēdienu, mācībām, lasīšanu, zīmēšanu, mīlestību. Protams, Tīsijai bija jābēg prom.

Tomēr Vils juta, ka Tīsija aizejot kaut ko zaudējusi. Viņš to dzirdēja rabīna Mandelbauma balsī un redzēja Tīsijas acīs. Vils arī pats to bija jutis tajās dažās stundās piektdienas vakarā, pirms viņu sagrāba rabīna rokaspuiši. Šai vietai piemita kas tāds, ko Vils nebija iepazinis ne Anglijā pavadītajā bērnībā, ne gados, kas nodzīvoti Amerikā. Visvienkāršākais vārds, kas to apzīmēja, bija kopība. Cilvēki bieži par to sapņoja. Anglijā vēl joprojām spēcīgs bija mīts par mazo ciematiņu, kur visi visus pazīst, kaut gan Vils to nekad nebija redzējis īstenotu dzīvē. Amerikā piepilsētas dzīvojamiem rajoniem ar baltu latiņu žogiem gribējās uzskatīt sevi par kopienām, bet viņiem nebija tā, ko Vils redzēja Kraunhaitā.

Šeit cilvēki bija saistīti cits ar citu kā viena liela, plaša ģimene. Rūpīgi izstrādāta aprūpes sistēma nodrošināja to, ka visi apgādāja pārējos, it kā ņemot ēdienu no kopēja katla. Bērni droši staigāja pa visām mājām. Nebija svešinieku. Tīsija bija skaidrojusi, cik nomācoši un klaustrofobiski tas ar laiku kļūst; viņai bija jāizraujas, lai varētu brīvi elpot. Bet viņa runāja arī par sirds siltumu un kopīgu dzīvi, kādu nekad vairs nebija redzējusi.

Rabīns Mandelbaums bija nolaidis galvu un šķīra lapas jau citai grāmatai.

-    Ir vēl kaut kas. Nezinu, vai jums tas noderēs. Dažas leģendas vēsta, ka viens no šiem trīsdesmit sešiem ir vēl īpašāks par pārējiem.

-   Vai tiešām? Un kā?

-   Viens no trīsdesmit sešiem ir mesija.

Vils paliecās uz priekšu.

-   Mesija?

-    "Ja laikmets būs viņa vērts, viņš atklās savu īsto seju." Tā apgalvo pētnieki.

-    Kandidāts, Vils klusi noteica.

-   Kāds jums to jau paskaidrojis?

-    Tīsija stāstīja, ka vienmēr katrā paaudzē ir kāds kandidāts uz mesijas vietu. Ja pienāktu mesijas laiks, tā lomu ieņemtu šis cilvēks. Ja laiks nav īstais, nekas nenotiek.

-   Mums jābūt mesijas cienīgiem. Pretējā gadījumā iespēja tiek zaudēta.

Vils uzmeta skatienu Rebes fotogrāfijām, kas lūkojās no visām sienām un leņķiem. Viņš bija miris jau divus gadus, bet acis vēl glabāja mirdzumu.

-    Tieši tā, rabīns Mandelbaums noteica, sekodams Vila skatienam. Un abi vīri saskatījās.

Durvis atvērās. Tajās stāvēja Tīsija, cieši satvērusi telefonu. Seja bija nobālusi, acis stiklainas; viņa izskatījās pēc dzīvnieka, kas apdullināts pirms kaušanas.

Viņa pieliecās un iečukstēja Vilam ausī:

-    Mani meklē policija. Tur aizdomās par slepkavību.

46. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 2.20, Darvina, Ziemeļaustralija

Mūzika bija apklususi; tieši tāpēc viņš iegāja iekšā. Viņš to darīja visas maiņas laikā, dienu vai nakti uz pirkstgaliem ielavījās istabā, lai izņemtu kompaktdisku un nomainītu to pret jaunu. Skapītis blakus gultai bija nokrauts ar tiem pārsvarā vecā vīra meitas atstātie diski ar Šūberta skaņdarbiem. Ģimene nebija izteikusi Džalū šādu lūgumu, bet viņš zināja, ka tieši to viņi vēlas.

Viņš ielika atskaņotājā kompaktdisku. No citas palātas skanēja vaimanas; pēc brīža būs jāieiet tur. Bet viņš gribēja vēl mirkli pakavēties pie šā iemītnieka, Klārka kunga, kurš mīlēja mūziku. Džalū bija redzējis viņu nomodā tikai stundu vai divas katru dienu; pārējo laiku viņš gulēja nomierinošo līdzekļu ietekmē. Bet šajās apziņas minūtēs Klārka kungu šķietami dziedēja vijoļu un čellu skaņas, kas raisījās no kompaktdisku atskaņotāja un piepildīja telpu kā smalki dzīpari. Viņa novecojušās lūpas pavērās, it kā nogaršotu melodiju; šo sīko kustību viņa mute dažreiz veica arī dziļā miegā.

Džalū mēdza izmantot šos mirkļus, lai paņemtu nelielu sūklīti, uzmauktu uz kociņa, iemērktu glāzē ūdens, kas stāvēja pie gultas, un ar to pieskartos Klārka kunga mutei. Gandrīz astoņdesmit piecus gadus vecais vīrs vairs nespēja ne ēst, ne dzert, jo tas izraisīja vemšanu. Šis bija vienīgais veids, kā sniegt viņam veldzi. Viņš mira tāpat kā daudzi šajā vietā. Šo vīru nogalināja nevis slimība, kas mocīja viņu jau mēnešiem ilgi, bet gan badošanās un šķidruma zaudēšana. Kad kļuva skaidrs, ka pacientu nebūs iespējams izārstēt, viņa orgāniem tika ļauts atmirt citam pēc cita, līdz beidzot ieradās nāve.

Tas bija nežēlīgi. Džalū tēvs uzskatīja, ka tas ir tipiski balto cilvēku medicīnai tikai zinātne, nekādas dvēseles. Dažreiz Džalū šķita, ka tēvam taisnība, jo viņš šeit bija redzējis daudz briesmīga. Vecas sievietes gulēja sava urīna peļķēs; vīrieši stimdām ilgi raudāja un lūdzās, lai viņiem kāds palīdzētu aiziet uz tualeti. Dažas medicīnas māsas ātri vien zaudēja pacietību, kliedza uz iemītniekiem, pavēlēja tiem apklust. Vai uzrunāja tos vārdā kā mazus bērnus.

Pirmajos mēnešos Džalū sekoja pārējo priekšzīmei. Viņš negribēja piesaistīt sev lieku uzmanību, būdams viens no tikai diviem aborigēniem šā pansionāta personālā. Džalū nejutās drošs, vai viņam vēl ilgi te būs darbs, jo viņa biogrāfijā bija atrodami divi termiņi cietumā viens par laupīšanu, otrs par sīku zādzību veikalā. Tāpēc viņš neko neteica, kad vecākie darbinieki, dzirdēdami vaidus vai kliedzienus istabās, nelikās ne zinis, tikai ieslēdza televizoru, lai apslāpētu troksni.

Pat tagad Džalū neko neteica. Viņš nesūdzējās vadītājiem, jo nevēlējās nekādas nepatikšanas. Dažreiz viņš pat pievienojās jokošanai par "vecajiem, krunkainajiem nejēgām". Tomēr darīja visu, kas viņa spēkos.

Tāpēc, izdzirdējis kādu iemītnieku kliedzam, Džalū metās skriet. Viņš strādāja maiņā, ko pansionātā dēvēja par sarkano komandu, atbildīgu par apmēram diviem dučiem gultu. Bet, redzot lampiņu mirgojam zilās vai zaļās komandas aprūpējamo sektorā, Džalū tik un tā devās palīgā, kaut gan bieži vien tas bija jādara zagšus, cerot, ka pārējie viņu neredzēs. Viņš parūpējās, lai Mārtiņa kungs iedzertu nedaudz ūdens vai Andersones jaunkundze tiktu pagriezta uz sāniem. Un, ja vecie ļaudis bija zaudējuši kontroli pār urīnpūsli vai zarnām, viņš viņus notīrīja, slaucīdams maigām kustībām, un pēc tam glāstīja tiem matus, mēģinādams mazināt kaunu.

Džalū dzirdēja vārdus, ko daži iemītnieki viņam veltīja.

Saimniec, es negribu, lai tas melnais man pieskaras, viens bija paziņojis, kad Džalū pirmo reizi parādījās pie viņa gultas. -

Tas nav pareizi. Bet Džalū ticēja, ka pie tā vainīgs viņu vecums. Viņi citādi nemācēja.

Klārka kungs bija tikpat nedraudzīgs.

-    Kurš tu esi? viņš bija jautājis.

-   Kā, lūdzu, Klārka kungs?

-   Ir vēl viens melnais, kā nu viņu tur sauca. Kurš esi tu?

Bet Džalū nespēja dusmoties, ne jau uz cilvēku, kam atlikušas tikai dažas dienas dzīves. Tāpēc viņš atnesa tēju un cepumus katru reizi, kad ciemos ieradās Klārka kundze; sagādāja salveti, kad ieraudzīja sievieti klusi šņukstam; un, kad vecā dāma iemiga krēslā blakus gultai, Džalū uzmeta viņai virsū segu.

Varbūt viņa tēvam bija taisnība un Eiropas medicīna bija auksta, dzelžaina disciplīna. Tāpēc viņš, Džalū, piešķirs tai siltu, cilvēcisku seju kaut gan tā šķita biedējam daudzus no šiem mirstošajiem baltajiem.

Šis bija laiks, kad Džalū vislabāk patika strādāt vēla nakts, kad viss gaitenis piederēja viņam vienam. Nevajadzēja nevienam paskaidrot, kāpēc viņš atrodas istabās, nevajadzēs izdomāt attaisnojumu, kāpēc viņš skaļi lasa avīzi priekšā sievietei otrajā stāvā, kuras aprūpe nav sarkanās komandas pienākums, vai arī gluži vienkārši tur cilvēka roku, kurš alkst pēc pieskāriena.

Tāpēc viņš satrūkās, ieraudzījis, ka Klārka kunga istabas durvis čīkstēdamas atveras. Iekšā ienāca sieviete, pielikusi pirkstu pie lūpām brīdinājumā, lai Džalū nerunā. Atnācējas acīs jautās smaids, it kā viņa grasītos sagādāt Klārka kungam pārsteigumu un negribētu, lai Džalū to sabojā.

-    Labvakar, Džalū.

-   Jūs mani nobiedējāt. Nezināju, ka šovakar strādājat.

-   Tu jau zini, kāda ir nāve. Tā nekad neguļ.

Džalū pielēca kājās.

-   Vai šonakt kāds nomira?

-    Pagaidām nē. Bet es to gaidu.

-   Kurš? Varbūt man vajadzētu…

-   Nesatraucies, Džalū, labi? Sieviete mierīgi pieliecās un izvilka vairākus kompaktdiskus no skapīša, ļaudama tiem nokrist zemē.

-    Pagaidiet. Tā ir Klārka kunga mūzika. Es to pieskatu…

-    Lūk, kur tas ir. Viņa bija pasniegusies aiz kompaktdiskiem un izvilkusi kaut ko līdzīgu apsējam, ko izklāja uz gultas blakus Klārka kunga krūškurvim, kas cēlās un krita kā kalēja plēšas. Vecais vīrs bija cieši aizmidzis.

Viņa atlocīja apsēju, atklādama skatienam šļirci un mazu pudelīti ar tīru, skaidru šķidrumu.

-   Vai atnāks ārsts? Man neviens neteica.

-    Nē, ārsts neatnāks. Viņa uzvilka rokās gumijas cimdus.

-Jūs iešļircināsiet Klārka kungam? Ko jūs darāt?

-   Es tev parādīšu, ja vēlies. Nāc tuvāk.

-   Nedariet viņam pāri.

-   Nomierinies, Džalū. Nāc šurp, un tu visu redzēsi. Vēl tuvāk.

Sieviete pacēla adatu pret logu, līdz tās apveids izcēlās mēness gaismā.

-   Džalū, uzliec rokas Klārka kungam uz pleciem. Tieši tā, pieliecies vēl nedaudz.

Sieviete iedūra adatu Džalū kaklā un spēcīgi nospieda virzuli, iepludinot medikamentu viņa asinīs sekundes simtdaļas laikā. Džalū vēl bija dots mirklis, lai pagrieztos, sejai pārsteigumā sastingstot. Pēc brīža viņš krita uz priekšu un smagi atsitās pret Klārka kunga krūtīm.

Slepkavai nācās izmantot visu spēku, lai novilktu Džalū nost un noguldītu viņu uz grīdas. Sieviete apsedza nogalināto ar segu un sekundi pakavējās, lai ar plaukstu aizvērtu viņa acis.

-   Es lūdzu piedošanu, Džalū Bangala. Bet es to darīju Visaugstā Dieva vārdā. Āmen.

Viņa ievīstīja šļirci un tukšo pudelīti atpakaļ apsējā, ielika to kabatā un klusu devās prom. Klārka kungs pat nepakustējās. Ja viņš vispār kaut ko dzirdēja, tad tikai mūziku kādu no Šūberta slavenākajiem skaņdarbiem. "Nāve un jaunava".

47. nodaļa

Svetdiena, plkst. 22.10, Kraunhaita, Bruklina

Tīsija gāja pirmā, sperdama straujus, apņēmīgus soļus. Nekas viņu nevarēja novirzīt no ceļa. Pēdējo reizi pa šīm ielām viņa bija staigājusi pirms desmit gadiem, tomēr atcerējās, kur atrodas rabīna Freiliha nams.

Vils steidzās sievietei pakaļ, nemitīgi uzdodams jautājumus, bet Tīsija tikai lūkojās taisni uz priekšu.

-    Viņi atrada līķi pirms dažām stundām. Uz mana dzīvokļa grīdas. Līdz šim rītam neviens nebija pamanījis, ka viņš pazudis.

-   Jēzus. Cik sen viņš ir miris?

-    Pagājušajā naktī. Viņu nogalināja manā dzīvoklī, Vil. Tīsijas balss pirmo reizi iedrebējās.

Vils atcerējās pārvaldnieka seju pagraba Garijs Kasparovs. Ja Pugačova kungs nogalināts iepriekšējā naktī, tas noticis tikai dažas minūtes pēc tam, kad viņš palīdzējis Vilam un Tīsijai aizbēgt. Tas noteikti bija slepkavības iemesls. Vila acu priekšā parādījās apveids. Vīrs ar beisbola cepurīti.

Vispirms Josifs Jichoks, tagad Pugačovs. Divi cilvēki, kas snieguši Vilam palīdzību, samaksājuši par to ar dzīvību. Kurš būs nākamais? Rabīns Mandelbaums? Toms Fonteins?

Jau kopš piektdienas rīta Vils jutās tā, it kā kristu bezdibenī, arvien vairāk attālinoties no gaismas. Viņš neko vairs neredzēja skaidri. Rabīns bija izskaidrojis notiekošo, bet kā gan tas varētu būt saistīts ar viņu un Betu? Kas viņiem kopīgs ar mistiskiem pareģojumiem, kabalas leģendu, kas izraisījusi starptautisku slepkavošanas vilni? Viņš krita un krita.

Un brīdī, kad jau šķita, ka ir sasniegts zemākais punkts slepkavība Bangkokā vai Josifa Jichoka nāve -, viņš nokrita vēl nedaudz zemāk. Tagad Pugačovs bija miris, bet Tīsijai draudēja lielas nepatikšanas.

-    Džeinija teica, ka policisti klauvējot pie visām durvīm un uzdodot jautājumus par septītā dzīvokļa iemītniekiem. Paldies Dievam, viņa bija mājās. Viņa nosauca policistiem manu vārdu un paskaidroja, ka nav mani redzējusi kopš pēcpusdienas vakar, un tas ir labi. Par laimi, viņa ir pietiekami gudra, lai teiktu, ka nezina manu mobilā telefona numuru. Viņi nupat aizgāja, un Džeinija man piezvanīja, lai brīdinātu.

-   Un viņi pavisam noteikti tevi uzskata par aizdomās turamo?

-   Džeinijai esot radies tāds iespaids. Kāpēc tad viņš bijis manā dzīvoklī? Ieejot iekšā, viņš bija dzīvs, tagad viņš ir miris. Es esmu nozudusi. Pēc kā tad tas var izskatīties?

Tīsija vēl joprojām soļoja uz priekšu, elpai veidojot garaiņus. Viņas vaigi pamazām kļuva sārti.

-   Viņi esot uzdevuši daudz dīvainu jautājumu.

-    Kādus?

-    Par mani un Pugačovu. Vai mums bijušas seksuālas attiecības? Vai viņš bijis apsēsts ar mani? Nodarbojies ar izsekošanu?

Vils saprata, kas policijai padomā. Pugačovs, trakais pārvaldnieks, ielavās Tīsijas dzīvoklī pēc pusnakts. Mēģina viņu izvarot. Tīsija sniedzas pēc ieroča, nogalina viņu un aizbēg.

-    Drīz viņi dabūs tavu numuru. Policijai tādi dati noteikti ir pieejami.

-   Tieši tā. Tīsija parādīja viņam savu mobilo telefonu, no kura bija izņemta baterija. Uzzinājuši viņas numuru, policisti varēs izsekot telefonam. Vils bija rakstījis par dažām izmeklēšanām, kurās detektīvi atklāja personas pārvietošanos, izmantojot sarunu ierakstus. Tie atklāja ne tikai aizdomās turamā sastādītos numurus, bet arī katru reizi, kad tie nokļuvuši raidītāja zonā. Policisti varēja uzzīmēt karti, kurā parādīts, kur un kad cilvēks atradies. Tomēr tas nebija iespējams, ja telefons nedarbojās. Ja nav signāla, nav arī izsekošanas iespēju.

-   Kad tas pēdējo reizi bija ieslēgts?

-   Pie Mandelbauma.

-    Policisti drīz vien ieradīsies pie viņa. Vai viņš runās?

Tīsija palēnināja gaitu un pievērsa skatienu Vilam.

-    Es nezinu.

Viņi pienāca pie rabīna Freiliha nama, kas bija tikpat necils kā visas pārējās mājas Kroņa ielā. No parādes durvīm lobījās krāsa, bet Vils pamanīja ko citu. Uzlīmi, kas bija novietota deši acu augstumā. "Mesija nāk."

Studentu mītnē kaut kas tāds nešķistu neiederīgs. Bet šajā mājā dzīvoja pieaudzis, sabiedrībā cienīts vīrs. Uzlīme lika Vilam nodrebēt. Tā liecināja par fanātismu.

Tīsija jau bija pieklauvējusi pie durvīm, un Vils dzirdēja kustību aiz tām. Aiz dūmakainā stikla rēgojās vīrieša galvas un plecu aprises.

-    Ver is? Vi haistu?

Tas laikam bija jidišs.

-    Tova Šaja Lībermana, rabīn Freilih. Es ierados, jo ir lielas

sakono.

-    Vos heyst? Ko tas nozīmē?

-   Rev Freilich, a sakono fur die gantseh brceije. To pašu brīdinājumu viņa bija pavēstījusi rabīnam Mandelbaumam briesmas visam dzīvajam.

Durvis atvērās, un tajās nostājās cilvēks, ar kuru Vils bija daudz runājis, bet redzēja pirmo reizi. Viņš nebija ne garš, ne fiziski iespaidīgs, tomēr sejā dominēja bargi, stingri vaibsti, kas pauda klusu autoritāti. Bārda bija drīzāk brūna nekā balta vai sirma, turklāt īsa un labi kopta. Viņš nēsāja mazas brillītes bez ietvara. Citos apstākļos Vils viņu noturētu par vidēja mēroga uzņēmuma vadītāju. Ieraudzījis un pazinis Viļu, viņš brīdi vilcinājās un tad pielieca galvu žestā, ko Vils spēja tulkot tikai kā nožēlu.

-   Labāk nāciet iekšā.

Viņi atkal tika pievesti pie ēdamgalda balts galdauts, plastmasas plāksne istabā, kas bija pilna ar svētām grāmatām, tomēr šī bija liela, izvēdināta un tīra. Stūrī rēgojās kaudze The New York Times eksemplāru. Vils redzēja arī žurnālu statīvu, kas bija piestūķēts ar The Atlantic Monthly, The Nezv Republic un dažādām ebreju avīzēm. Pieņēmis zibenīgu lēmumu, kāds piederējās viņa amatam, Vils prātā uzrakstīja īsu virsrakstu, kas atbilda rabīnam Freiliham "Vispusīgs cilvēks."

-    Rabīn, jūs pazīstat Viļu Monro.

-   Esam tikušies.

-   Es saprotu, cik dīvaini tas šķiet, rabīn Freilih, ka es tā gluži vienkārši parādos pēc dk ilgiem gadiem. Es nedomāju, ka jebkad atgriezīšos, patiešām. Bet Vils man ir sens draugs. Un viņš lūdza manu palīdzību, kad pazuda viņa sieva. Viņš neko nezināja par manu… izcelsmi. Viņa apklusa, pūlēdamās saņemdes. Bet tagad mēs zinām, kas notiek. Esam nonākuši pie sapratnes. Pagāja laiks, un tas nebija viegli, bet mēs esam pārliecinād.

Rabīns Freilihs lūkojās Tīsijai acīs, bet klusēja.

-   Labi cilvēki mirst Vispirms Hovards Makrī Braunsvilā, pēc tam Pīts Beksters Montānā. Vēlāk Samaks Sangsuks Bangkokā. Un tagad šis britu polidķis. Kāds nogalina lamadvavniks, vai ne, rabīn? Kāds nogalina pasaules taisnajos.

-   Jā, Tova Šaja. Diemžēl tā ir taisnība.

Vils spēji ievilka elpu. Viņš bija gaidījis cīņu ar Freilihu, nepakļāvību, tēlotu neizpratni, ar kuras palīdzību rabīns izvilktu no Tīsijas un Vila visus to savāktos pierādījumus. Bet viņš neko nenoliedza. Prātā iešāvās baismīga doma. Ja nu rabīns jau sapratis, ka viņi abi atklājuši tā noziedzīgo plānu, un nolēmis, ka nav citas izejas kā vien viņus apklusināt? Tad viņi ieskrējuši nāvei rokās! Nebūs nepieciešams vīrietis ar beisbola cepurīti, Pugačova slepkava; Vils un Tīsija paši visu izdarījuši. Kā viņi varēja rīkoties tik dumji? Nebija pat izplānota šīs tikšanās stratēģija. Tīsija gluži vienkārši atjoņoja šurp…

-    Patiešām tiek īstenots plāns noslepkavot trīsdesmit sešus slēptos taisnajos. Tas norisinās tagad, Desmit Nožēlas dienu laikā, kas ir gada svētākais posms. Nogalināšana sākās Rosh Hashana vidū un turpinās vēl šobrīd. Tie, kuri to sākuši, droši vien nolēmuši, ka šīs dienas ir veltītas izvērtēšanai, ka šajā laika posmā nogalināts taisnais netiks nekavējoties aizvietots, piedzimstot citam. Varbūt viņi mūsu rakstos pamanījuši ko tādu, kas mums paslīdējis garām, kādu neskaidrības periodu starp Jauno gadu, kad cilvēki dek ierakstīd Dzīves grāmatā, un Grēku izpirkšanas dienu, kad Dzīves grāmatu aizzīmogo. Varbūt šajās desmit dienās pasaule ir vieglāk ievainojama. Lai kāds būtu iemesls, viņi ir nolēmuši nogalināt lamad vav un šķiet apņēmības pilni to izdarīt līdz rītdienas saulrietam, kad beidzas Yom Kippur. Viņa balss aizlūza. Es nedomāju, ka to uzzinās vēl kāds. Viņš pievērsās Vilam, tomēr vairīdamies no tā skatiena. Tova Šaja vienmēr bijusi izcila skolniece. Un jūs… Jūs izrādījāt apbrīnojamu neatlaidību.

Paldies par kūkām, Vils nodomāja.

-   Mēs to zinām tikai dažas dienas. Bet jau doma vien par to liek man drebēt bailēs par pasaules likteni. Daži to sauc tikai par leģendu, par pasaku. Tomēr tai ir dziļas saknes, kas stiepjas līdz pat Avraham Avinu, mūsu tēvam Ābrahāmam. Tā pastāv jau tūkstošiem gadu. Tie, kas to dara, grib pierādīt, ka stāsts ir dkai stāsts. Ka tas nav patiess fakts par pasaules uzbūvi kopš laika sākuma. Bet ja nu viņiem nav taisnība? Viņi pārbauda šo pieņēmumu, riskējot ar pasaules iznīcību. Mirs viss dzīvais. Rabīns bungoja ar pirkstiem pa galdu. Ja šis satraukums bija tēlots, tad rabīns bija lielisks aktieris.

-    Jūs sakāt viņi, Vils piepeši ierunājās, pats būdams pārsteigts par nupat radušos pārliecību. Bet es nedomāju, ka tie ir viņi. Man šķiet, ka tie esat jūs.

-   Es nesaprotu.

-   Saprotat gan, rabīn Freilih. Līdz šim nav neviena aizdomās turamā, izņemot jūs pašu un jūsu… jūsu sekotājus. Viņš zināja, ka tas nav īstais vārds. Šie ļaudis par savu vadoni atzina tikai vīru, kura fotogrāfijas karājās pie visām sienām. Un viņš bija miris. Jūs man praktiski atzinādes Samaka Sangsuka slepkavībā. Viegli noraustījās muskulis pie rabīna kreisās acs. Un es zinu, ka jūs turat gūstā manu sievu, kaut gan neviens nav man paskaidrojis, kas viņai ar to visu kopīgs. Pēdējos vārdus viņš izrunāja paceltā balsī, vairs nespēdams noslēpt dusmas. Viņš apklusa, lai saņemtu sevi rokās. Vienīgie, kuri pilnīgi droši dara kaut ko noziedzīgu, esat jūs un de, kas strādā jūsu labā.

-   Es saprotu, kā tas izskatās no malas.

-     Es arī. Un arī policisti, kuri jau met acis uz jums, visu sapratīs ļoti ātri, ja uzzinās kaut vai pusi no tā visa, ko zinām mēs. Man pat nav jāpiemin Pugačova kungs, Tovas Šajas mājas pārvaldnieks, vai ne? Vakar viņu nogalināja tas rīkļurāvējs ar beisbola cepuri, ko jūs sūtījāt mums pa pēdām.

-   Atvainojiet, man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

-   Izbeidziet! Mēs vairs nevaram spēlēt šīs spēles, rabīn. Vai nesaprotat, ka mēs zinām, kas notiek?

-    Vil, pietiek. Tīsija runāja savā normālajā balsī.

-   Es neko nezinu par kaut kādu Pugačova kungu. Un cilvēku ar beisbola cepuri.

-   Jūs runājat pilnīgas muļķības! Vakar jūs nosūtījāt cilvēku man pa pēdām. Mēs viņu pamanījām, aizbēgām, un vīrs, kurš palīdzēja mums to izdarīt, tagad beigts gul viņas dzīvoklī. Vils nespēja sevi piespiest atkal izrunāt Tovas Sajas vārdu. Tas izklausījās pietiekami dīvaini jau pirmajā reizē.

-   Lūdzu, Vil. Tīsija gribēja, lai viņš pārstāj runāt. Tomēr viņš to nevarēja. Pēdējo dienu spriedze bija krājusies pārāk ilgi.

Rabīna seja saspringa.

-   Es jums zvēru, ka neko nezinu par cilvēku ar beisbola cepuri. Es nesūtīju nevienu jums sekot. Un neesmu jums melojis. Ne reizi. Kad jūs mani apsūdzējāt Bangkokas lietā, es neko nenoliedzu. Es jums paskaidroju, ka notikusi drausmīga kļūda. Kad mēs, viņš apklusa, meklēdams īstos vārdus, tikāmies piektdienas vakarā, es pat ļāvu jums noprast, ka jūsu sieva patiešām ir pie mums. Es neesmu melojis. Un saku patiesību arī šobrīd notikumiem Tovas Sajas mājā, par kuriem jūs nupat stāstījāt, nav nekādas saistības ar mani.

-   Kurš tad to izdarījis? Ko? Ja to cilvēku nenogalinājāt jūs, kurš tad?

-   Es nezinu. Un par to jums vajadzētu satraukties daudz vairāk. Tas liecina, ka ļaudis, kas sākuši šīs šausmas, jūs pamanījuši.

-    Rabīn Freilih, manuprāt, jums vajadzētu mums paskaidrot, kas notiek. Tīsija atkal izklausījās pēc Tovas šajas. Jūs kaut ko zināt, un mēs kaut ko zinām. Mēs visi zinām, ka nav vairs daudz laika. Jau pienākusi Izvērtēšanas diena. Noziedznieki vēlas pabeigt darbu pirms Nožēlas dienu beigām. Mums nav laika kauties savā starpā. Ko jūs esat panācis, darbojoties viens? Vai apturējāt slepkavošanu?

Rabīns bija noliecis galvu un pielicis labās rokas plaukstu pie pieres. Tā pavirzījās augšup, ieslīdēja zem jarmulkas un atgriezās uz pieres. Tīsijas vārdi trāpīja vārīgā vietā. Rabīns izskatījās raižu nomākts un klusi nomurmināja:

-Nē.

Tīsija paliecās uz priekšu, cenzdamās viņu pārliecināt.

-    Nāves turpinās. Pēc divdesmit četrām stundām šie cilvēki droši vien būs nogalinājuši pēdējo no lamadvavniks. Un kā lai zina, kas notiks pēc tam? Viens jūs to nevarat novērst. Mēs varam jums palīdzēt, bet jums savukārt jāpalīdz mums. Tas jādara. HaShem dēļ.

Tīsija minēja Vārdu, rosinādama rabīnu rīkoties paša Dieva labā. Tas bija dzelžains arguments, kam pretoties nespēj neviens ticīgais. Vai Tīsija to izmantoja tāpēc, ka zināja, kuras pogas jāspiež? Vai ari Tova Šaja runāja no sirds, patiesi baidīdamās par pasaules likteni, ja viņi nerīkosies? Vils to nezināja, bet, sev par lielu pārsteigumu, nosliecās uz pēdējā varianta pusi. Visa Tīsijas skepse, desmit ārpus Kraunhaitas robežām pavadītie gadi, apēstais šķiņķis un caurdurtā naba neko nenozīmēja. Šobrīd viņa nepūlējās atrast Vila sievu vai glābt atlikušos taisnajos. Vils saprata, ka Tīsiju virza tikai bailes par pasaules likteni.

-    Tova Šaja, mums atlicis pavisam maz laika. Rabīns Freilihs pacēla skatienu. Viņš bija noņēmis brilles, un atklājās rūpju rievas sejā. Mēs esam izmēģinājuši visu. Nezinu, ko vēl iespējams darīt. Bet es jums pateikšu, ko zinām.

Viņš negaidīti piecēlās kājās un devās uz parādes durvju pusi. Uzlicis galvā mīkstu filca platmali un uzvilcis mēteli, viņš klusēdams ar mājienu aicināja Tīsiju un Viļu viņam sekot.

Ārpusē valdīja klusums, kādu Vils pilsētā nekad vēl nebija dzirdējis. Ielas bija tukšas. Nekur nebija mašīnu, jo Yom Kippur laikā bija aizliegts sēsties pie stūres. Šur tur bija manāmi bariņi jaunu vīriešu ar lūgšanu stolām. Kaut gan vakars bija silts un cilvēki pastaigājās, gaisotnē nebija jūtama jautrība. Kraunhaita šķita paslēpusies zem pārdomu un apceres segas; likās, ka visa apkaime pārvērtusies par kopīgu sinagogu zem atklātām debesīm. Vils priecājās par savu kostīmu, kas ļāva viņam uzturēties šajā dīvainajā vidē, nelaužot tās burvību.

Viņi virzījās uz sinagogas pusi. Vils atkal sāka prātot, vai viņš un Tīsija labprātīgi nedodas lauvam rīklē.

Tomēr viņi negāja iekšā pa galvenajām durvīm. Rabīns ieveda savus viesus blakus namā, kas nepavisam neizskatījās iederīgs šajā apkaimē. Tas līdzinājās Oksfordas koledžas sarkano ķieģeļu piebūvei un pēc Ņujorkas standartiem bija ļoti sens. Ārpusē pulcējās vīri, kam nepietika vietas vestibilā. Viņiem nenācās spiesties cauri baram, jo ļaudis pakāpās malā, tiklīdz ieraudzīja rabīnu. Vils redzēja dažas sarauktas uzacis. Tās droši vien bija domātas viņam nepazīstamajam. Bet Tīsija raudzījās zemē, un viņš saprata hasīdi bija pārsteigti, redzot sievieti šajā vīriešiem paredzētajā teritorijā.

Tīsijai izdevās čukstus sniegt paskaidrojumus. Viņi gāja dziļāk Rebes namā. Tajā mirušais vadonis bija dzīvojis un strādājis.

Vils neticīgi lūkojās apkārt. Viņš šeit jau bija viesojies pirms četrdesmit astoņām stundām.

Drīz vien viņi nonāca pie kāpnēm. Pūlis bija kļuvis retāks. Viņi uzkāpa augšā un sasniedza gaiteni, kurā nebija cilvēku. Tieši lamatās, Vils nodomāja.

Rabīns Freilihs izveda viņus cauri vienām durvīm, aiz kurām atklājās otras. Bet viņš negāja iekšā. Pagriezies viņš paskaidroja Tīsijai:

-   Jums jāzina, ka tas, ko tūlīt redzēsiet, liecina par mūsu izmisumu. Tas ir Yom Kippur likumu pārkāpums, kāds šajā namā vēl nav nodcis un, lūdzu Dievu, nekad vairs nenotiks. Mēs to darām…

-     Pikuach nefesh, Tīsija pārtrauca. Zinu. Jums jāglābj dzīvības.

Rabīns pamāja, pateicīgs par Tīsijas izrādīto sapratni. Tad viņš pagriezās un asi ievilka elpu caur degunu, it kā saņemdams dūšu, lai stātos pretī noslēpumam. Tikai tad viņš uzdrošinājās atvērt durvis.

48. nodaļa

Svetdiena, plkst. 23.11, Kraunhaita, Bruklina

Parasti šajā telpā tik svētā vakarā valdītu klusums nebūtu ieslēgta gaisma, netiktu lietota nekāda tehnika, neviens neatbildētu uz telefona zvaniem, neviens neēstu un nedzertu. Pat Vils saprata, ka šobrīd te notiek svētuma apgānīšana.

Telpa izskatījās pēc policijas nodaļas dispečeru zonas. Pie datoriem sēdēja apmēram ducis cilvēku, un visapkārt bija vēstuļu kastes, līdz malām piekrautas ar papīriem. Pie tālākās sienas bija piekārta liela tāfele, pierakstīta pilna ar vārdiem, telefonu numuriem, adresēm. Vienā malā bija vārdu saraksts. Ātri pārlaidis tam acis, Vils pamanīja ITovardu Makrī un Gevinu Kērtisu. Abi bija pārsvītroti.

-   Par šo istabu nezina neviens, izņemot vīrus, kas te strādā un tagad ari jūs. Mēs šeit strādājam dienu un nakti jau veselu nedēļu. Un šodien zaudējām cilvēku, kurš to pārzināja vislabāk, kurš to ierīkoja.

-   Josifs Jichoks, Vils noteica, pamanījis kaudzi karšu vienā no tām attēlota Montāna un ceļvežus pa Londonu, Kopenhāgenu, Alžīru.

-   Tas viss ir viņa roku darbs. Un šodien viņu noslepkavoja.

-   Rabīn Freilih? Tīsija ierunājās. Varbūt jūs varētu sākt no sākuma?

Rabīns aizveda abus viesus uz telpas priekšgalu pie galda, kas izskatījās kā skolotāja vieta eksāmena laikā. Visi trīs apsēdās tam apkārt.

-   Jūs jau zināt, ka sava mūža pēdējos gados Rebe daudz runāja par Moshiach jeb mesiju. Viņš teica ilgas runas mūsu iknedēļas farbrengen, pievēršoties šim tematam. Tova Šaja zina arī, kā mēs saglabājām šīs runas nākamajām paaudzēm.

Tīsija uztvēra mājienu.

-   Rebe runāja sabata laikā, tāpēc viņu nedrīkstēja ne ierakstīt, ne filmēt. Tas nav atļauts. Tāpēc mēs izmantojām senu sistēmu. Sinagogā atradās trīs vai četri cilvēki, kas izvēlēti savas lieliskās atmiņas dēļ. Viņi stāvēja tikai dažu jardu attālumā no Rebes, parasti aizvēruši acis, un ieklausījās katrā vārdā, visu iegaumēdami. Tiklīdz sabats beidzās, viņi sanāca kopā un pavēstīja savas atmiņas, kamēr viens visu pierakstīja. Viņi steidzās dabūt to laukā no prāta, tiklīdz varēja. To darīdami, viņi salīdzināja iegaumēto, šur tur pievienoja kādu vārdu, kaut ko pamainīja. Es vēl joprojām spēju to iztēloties. Viņi bija apbrīnojami. Šie viri spēja noklausīties trīs stundas ilgu Rebes runu un visu nocitēt. Viņus sauca par choyzers, kas tiešā tulkojumā nozīmē atgriezēji. Rebe kaut ko pateica, viņi to atkārtoja. Diktofoni no miesas un asinīm.

-   Tova Šaja, vai atceries, kurš bija visapdāvinātākais choyzer?

Tīsija piepeši plati iepleta acis, atcerēdamās sen piemirstās zināšanas.

-    Bet viņš taču bija tikai zēns!

-    Taisnība. Bet viņš kļuva par choyzer drīz pēc tam, kad sasniedza Bar Mitzvah vecumu. Viņam bija tikai trīspadsmit, kad viņš jau sāka atkārtot Rebes vārdus. Viņam bija īpašs talants. Freililis pievērsās Vilam. Mēs runājam par Josifu Jichoku.

-   Viņš spēja iegaumēt ilgas runas?

-   Viņš mēdza apgalvot, ka to nespēj. Ka viņš atceras tikai Rebes vārdus. Kad runāja Rebe, viņš lika pazust sev pašam, savām domām. Viņš centās iekļūt Rebes prātā, kļūt par dižā vadoņa daļu. Tā bija viņa metode. Neviens cits to nespēja. Rebe viņam bija īpaši pieķēries. Rabīns Freilihs aizvēra acis un ļāva galvai atbalstīties pret krēsla atzveltni. Viņa sāpes izskatījās patiesas.

-   Kā jau teicu, pēdējos gados Rebe arvien biežāk pieminēja mesiju. Viņš mums lika gatavoties mesijas atnākšanai, atgādināja, ka tas ir jūdaisma ticības kodols. Ka tas ir nevis abstrakts, attālināts teoloģijas jēdziens, bet gan patiesība. Viņš gribēja, lai mēs tam noticam, lai domājam, ka mesija var būt ar mums šeit un tagad.

Neviens šo Rebes mācību nezināja labāk par Josifu Jichoku. Viņš to dzirdēja katru nedēļu. Bet tā nebija tikai klausīšanās. Viņš to uzsūca. Viņš uzņēma sevi materiālu. Un tad, Rebes dzīves pēdējās dienās, Josifs Jichoks, pats būdams ļoti gudrs pētnieks, kaut ko pamanīja.

Viņš atcerējās visas Rebes teiktās runas par mesijas laikmetu un pamanīja kaut ko kopīgu. Rebe ļoti bieži citēja pasuk…

-   Pantu.

-   Pateicos, Tova Šaja. Jā, Rebe citēja pantu no Deutoronium. Tas ir Tzedek, tzedek tirdof.

-   Taisnību, taisnību jums būs meklēt, Tīsija nomurmināja.

-   Tas parasti tiek tulkots kā "Sekojiet taisnīgumam un taisnīgumam vien, lai varat dzīvot un apdzīvot zemi, ko jums devis Dievs tas Kungs". Bet Josifs Jichoks pievērsās šim vārdam tzedek. Tas tika izmantots ļoti bieži, vienmēr vienā un tajā pašā kontekstā. Likās, ka Rebe mums kaut ko atgādina.

-   Viņš gribēja, lai atceraties tzaddikim. Taisnos vīrus.

-   Tā domāja Josifs Jichoks. Tāpēc viņš vēlreiz pārlasīja rakstus, izpētīdams tos rūpīgāk. Un pamanīja vēl kaut ko, kas viņu ieinteresēja.

Vils paliecās uz priekšu, raudzīdamies rabīnam tieši acīs.

-    Blakus šim citātam tzedek, tzedek tirdof viņš atrada citus vārdus. Tie nebija katru reizi vieni un tie paši, jo nāca no diviem avotiem. Dažreiz Rebe citēja Pamācību grāmatu…

-   Desmito nodaļu?

-   Jā, Monro kungs. Desmito nodaļu. Pareizi. Jūs jau visu zināt?

-   Tas bija pamatots minējums. Es jūs vairs nepārtraukšu. Lūdzu, turpiniet.

-   Kā jau jūs teicāt, Rebe citēja vai nu kādu pantu no Pamācību desmitās nodaļas, vai arī praviešu tekstus. It īpaši Jesajas grāmatas trīsdesmito nodaļu. Tas Josifu Jichoku ļoti aizrāva. Kabalisti zina kaut ko ļoti svarīgu par Jesajas grāmatas trīsdesmito nodaļu un astoņpadsmito pantu. Tas beidzas ar vārdu lo, kas ebreju valodā nozīmē viņu. Pilnā frāze ir "svētīti visi tie, kas gaida Viņu". Bet patiesā nozīme slēpjas…

-Vārda rakstībā.

-   Tova Šaja mani apsteigusi. Vārdu lo veido divi simboli, Monro kungs. Lamad un vav. Trīsdesmit seši. Rebe bija prasmīgs orators. Viņš neko neteica tāpat vien. Viņš neizdomāja citātus no zila gaisa. Josifs Jichoks bija pārliecināts, ka tas ir teikts ar nodomu.

Tā nu viņš pārlasīja visus pierakstus. Un atklāja, ka trīsdesmit piecas reizes Rebe pieminējis tzedek un tūlīt pēc tam noskaitījis pantu no šīm divām nodaļām. Tādējādi viņš mums atstāja trīsdesmit piecus dažādus pantus.

-   Bet…

-   Es zinu, ko jūs domājat, Monro kungs, un jums ir taisnība. Ir trīsdesmit seši taisnajie. Par to mēs vēl runāsim. Tātad Josifs Jichoks atrada trīsdesmit piecus pantus. Viņš prātoja, ko tie varētu nozīmēt. Un tad viņš atcerējās stāstus, ar kuriem tiek baroti tādi bērni kā viņš un tu, Tova Šaja. Stāstus par hasīdisma dibinātājiem, par Baalu Šem Tovu, par rabīnu Leibu Sorresu.

-   Tik diženiem ļaudīm bija piešķirta privilēģija zināt, kur mīt taisnajie. Vils palūkojās uz Tovu Šaju, kura to pateica; viņa droši vien jau visu sapratusi.

-    Tieši tā. Tikai daži pazina Rebes prātu tik labi, kā to pazina Josifs Jichoks, un viņš arī zināja, ko vērts ir Rebe. Viņš zināja, ka šis ir viens no diženajiem hasīdu vēstures vīriem. Dažiem visdiženākajiem bija ļauts uzzināt dievišķo noslēpumu. Nebija grūti iedomāties, ka pie tiem piederētu arī Rebe.

-   Tātad Josifs Jichoks nosprieda, ka Rebe zina, kas ir trīsdesmit seši taisnajie. Un viņš sper soli tālāk, pieņemot, ka šie trīsdesmit pieci citētie panti dod mājienu par to identitāti?

-    Tieši tā, Vil. Josifam Jichokam šī doma ienāca prātā Rebes dzīves pēdējās dienās, kad Rebe jau bija pārāk vārgs, lai atbildētu uz jautājumiem. Viņš tik tikko spēja parunāt.

-    Un ko Josifs izdarīja?

-   Dienu un nakti skatījās uz trīsdesmit pieciem pantiem. Viņš bija pārliecināts, ka Rebe vēlas tos darīt saprotamus, ka ir kāds iemesls, kāpēc viņš nodod šo informāciju tālāk. Tāpēc Josifs Jichoks bija apņēmības pilns uzlauzt pantus, ja tā var izteikties, paskatīties, kas tajos paslēpts. Viņš tos izpētīja no katra iespējamā leņķa. Pārveidoja burtus skaitliskās vērtībās, saskaitīja, reizināja. Veidoja anagrammas. Bet, protams, pastāv loģiska problēma.

Kā šajos pantos varētu būs paslēpta taisnajo identitāte? Tā mainās ar katru paaudzi, bet panti paliek tie paši. Pat ja, teiksim, divdesmitajā pantā būtu ietverts divdesmitā tzaddik vārds šajā gadā, kur mums meklēt tā paša tzaddik vārdu divtūkstoš divdesmitajā vai piecdesmitajā gadā vai arī, pievēršoties pagātnei, tūkstoš deviņsimt piecdesmitajā un tūkstoš astoņsimt piecdesmitajā? Kā iespējams paslēpt nemainīgā tekstā tādu cilvēku vārdus, kas dzīvo šobrīd?

Un tad parādījās Josifa Jichoka apbrīnojamās spējas. Viņš atcerējās atbildi.

-   Tas ir, Rebe viņam to jau bija pateicis?

-    Ne jau tiešos vārdos, protams. Bet Rebe bija sniedzis atbildi. Josifs Jichoks to dzirdēja. Viņam tā bija tikai jāatceras. Un vai zināt, kas tas bija? Pēdējā rindiņa pēdējai runai pēdējā farhrengen, kur piedalījās Rebe. "Telpa balstās uz laiku. Laiks atklāj telpu." Tie bija pēdējie vārdi, ko viņš pavēstīja sabiedrībai.

Iestājās klusums.

-    Apbrīnojami, Tīsija noteica.

-   Es diemžēl nesaprotu, Vils ieminējās, juzdamies kā klases muļķītis.

-    Nesatraucieties. Arī Josifs Jichoks sākumā apmulsa. Frāze bija brīnišķīga, tomēr mīklaina. "Telpa balstās uz laiku. Laiks atklāj telpu." Ko tas nozīmē? Josifs Jichoks ieradās pie manis un pastāstīja par savu teoriju. Rebe bieži runāja mīklās, daudznozīmīgos teikumos, kuru pētīšanai un tulkošanai bija nepieciešamas daudzas stundas vai pat gadi. Josifs Jichoks pavadīja garu nakti, apstrādādams šos teikumus. Un tad viņš sagaidīja ideju, ko jūs dēvētu par veiksmi, bet es par HaShem palīdzīgo roku.

Varbūt jūs zināt, ka Rebe ļoti uzmanīgi sekoja līdzi zinātnei un tehnoloģijai. Viņš lasīja Scientific American, Nature un ļoti daudzus žurnālus. Viņš vienmēr bija informēts par jaunākajiem atklājumiem neirozinātnē, bioķīmijā. Bet visvairāk viņš interesējās par tehnoloģiju. Viņam ļoti patika visādas ierīces. Pats viņš tās nekad neiegādājās, jo materiālās vērtības viņam bija vienaldzīgas. Bet viņš gribēja par tām visu zināt.

Josifs Jichoks bija ievērojis šo Rebes īpašību. Un tās iespaidā viņam radās ideja. Es jums parādīšu.

Rabīns Freilihs pasniedzās pēc nobružātas, ādā iesietas grāmatas un strauji sāka to lapot. Atšķīris īsto lappusi, viņš sameklēja vajadzīgo pantu.

-   Kurā gadā mēs dzīvojam?

Vils jau grasījās atbildēt, bet Tīsija pasteidzās pirmā.

-   Piectūkstoš septiņsimt sešdesmit astotajā.

Vils sarauca pieri.

-   Ko tas nozīmē?

-    Ebreju kalendārs, Tīsija paskaidroja. Laiks tiek skaitīts no pasaules radīšanas. Ebreji uzskata, ka pasaule pastāv mazāk nekā sešus tūkstošus gadu.

-    Labi, rabīns noteica. Gada skaitlis ir 5768. Un mums ir pants no Pamācību grāmatas desmitās nodaļas. Ļoti nozīmīgs pants. Astoņpadsmitais. Lūk, ko izmēģināja Josifs Jichoks. Sākam skaitīt un atzīmējam piekto burtu. Rabīna pirksts apstājās pie izvēlētā simbola. Pēc tam septīto no šejienes. Tas apstājās vēlreiz. Pēc tam sesto tālāk. Un astoto. Redzat: 5-7-6-8. Un turpinām to darīt, līdz nonākam pie rindiņas beigām. Tātad šajā gadījumā piektais burts ir yud. Septītais ir hey. Sestais ir mcm. Un arī astotais ir mem. Tā jāturpina, līdz iegūst burtu virkni.

-   Un tos pēc tam pārvērš par cipariem, Vils minēja.

-   Tieši tā. Ciparu virkne. Es jums parādīšu vienu no pašiem pirmajiem, ko atrada Josifs Jichoks.

Rabīns piecēlās un pieveda Viļu un Tīsiju pie otras tāfeles. Uz tās ar melnu flomāsteru bija glīti uzrakstītas skaitļu rindas: 699331, 5709718, 30.

-   Tikai nesakiet, ka tas ir telefona numurs.

-   Nē. Mums arī tas ienāca prātā. Dažus pat izmēģinājām. Nē, šeit nozīmi iegūst Rebes interese par jaunākajiem tehnoloģijas sasniegumiem.

Tīsija lūkojās uz skaitļiem, it kā varētu tos atšifrēt ar ciešu skatienu vien.

-   Tas ir… rabīns nespēja novaldīt teju manāmu lepnu smaidu, it kā vēl nespētu pilnībā aptvert šā koda ģenialitāti, GPS numurs. Tas ir, šajā numurā ietilpst garuma un platuma grādi, kas sastāda GPS numuru, koordinātas globālās pozicionēšanas sistēmai.

-    Es tam neticu, Vils paziņoja. Jūs runājat par satelītnavigāciju? Tas tiešām izklausījās pārāk dīvaini.

-    Tieši tā. Sistēmu, kas iekļauj visu zemeslodi, vērojot to no kosmosa, un sniedz precīzas koordinātas jebkuram punktam uz tās. Rebe par to noteikti kaut ko bija lasījis. Vai arī viņš to gluži vienkārši zināja.

-    Jūs gribat teikt, ka trīsdesmit piecos Bībeles pantos bija ieslēptas koordinātas trīsdesmit pieciem taisnajiem vīriem?

-   Arī mēs tam neticējām, Monro kungs. Viens pants norādīja uz nomaļu pakalnu Montānā. Pēc kartes spriežot, tas bija neapdzīvots. Bet mēs nosūtījām mūsu Sietlas centra vadītāju uz turieni, lai viņš aplūkotu šo vietu tuvāk, un viņš ieraudzīja baļķu būdu. Tajā viens pats dzīvoja cilvēks. Tas līdzinās mūsu pasakām, Tova Šaja vienkāršs vīrs, kurš mīt mežā.

Pīts Beksters, Vils nodomāja. Viņš šo pašu māju bija redzējis tikai pirms dažām dienām.

-   Cits numurs apzīmēja tukšumu Sudānas vidū. Nebija iedomājams, ka tur kāds varētu dzīvot. Bet tad mēs satelīta fotogrāfijās ieraudzījām, ka dažu pēdējo mēnešu laikā šajā vietā radusies bēgļu nometne, uzņemot cilvēkus, kas baidās par savu dzīvību. To uzturēja viens cilvēks. Starptautiskās aģentūras pat nezināja, kas viņš ir. Tāpēc mēs sākām aptvert, ka mums ir taisnība. Ka taisnība bijusi Rebem.

-   Kas ir šis numurs? jautāja Vils, norādīdams uz tāfeli. Uz ko tas norādīja?

-    Es jums parādīšu. Rabīns nogāja dažus soļus līdz datoram, pie kura strādāja kāds jauneklis. Tīsija un Vils viņam sekoja, lūkojoties operatoram pār plecu. Rabīns norādīja uz tāfeles numuru un nomurmināja kādu norādījumu.

Jauneklis ievadīja skaitļus, brīdi pagaidīja un skatījās, kā dators izsniedz atbildi.

Dauninga iela 11, Londona, SWI2AB, Apvienotā Karaliste.

-   Tātad šis ir Gevina Kērtisa pants?

Rabīns pamāja.

Vils juta, ka viņam jaapsežas un ideala gadījuma arī kaut kas jāiedzer. Bet tuvumā nekā nebija. Šie viri bija ar mieru izmantot datorus un smagi strādāt, kaut gan bija svētki, jo uz spēles liktas dzīvības. Pikuach nefesh. Bet viņi nepārkāps noteikumus, ja varēs no tā izvairīties.

Tīsija ierunājās:

-   Tātad, lūk, ko Rebe gribēja pateikt. "Telpa balstās uz laiku. Laiks atklāj telpu." Vieta ir atkarīga no laika. Ja zini laiku, gadu ja izmanto skaitli 5678, tad zināsi arī vietu. To var aprēķināt. Viņa šūpoja galvu, brīnīdamās par atrisinājuma vienkāršo ģenialitāti. Un, gadiem mainoties, šie paši panti droši vien norādīs uz citām vietām. Citiem cilvēkiem.

-    Mūsu rakstiem labi padodas savu noslēpumu glabāšana, Tova Šaja. Josifs Jichoks gribēja darīt tieši to, ko tu ieteici. Viņš sadarbojās ar šiem ļaudīm, lai izveidotu datorprogrammu, kas spētu atkārtot to pašu, ko mēs nupat paveicām ar vienu pantu, apstāties pie katra piektā vai septītā simbola. Viņš to izmēģināja ar dažādiem gadiem. Tad viņš rezultātus ievadīja GPS sistēmā un, protams, saņēma vietu nosaukumus. Bet kāda nozīme vietas nosaukumam, Kabulai vai Mainai, tūkstoš septiņsimt trīsdesmit piektajā gadā? Kā lai mēs zinām, kurš toreiz tur dzīvojis? Turklāt Josifam Jichokam likās, ka tas varētu būt pārāk vienkārši.

-   Kas tad?

-    Viņš nebija pārliecināts, ka vieni un tie paši panti attiecas uz visiem gadiem. Šos pantus Rebe minēja savai paaudzei. Bet pārējie dižie pareģi, kuri atklājuši šo noslēpumu, Baals Šem Tovs un rabīns Leibs Sorress, varbūt viņi par sava laika taisnajiem vīriem uzzināja citādi. Viņiem nebija šīs GPS, vai ne? Viņiem no šādas metodes nebūtu nekādas jēgas. Tas nozīmē, ka viņiem bijuši citi paņēmieni citi panti vai pavisam cita metode.

Tagad es saprotu, ka tieši tāpēc Rebe tā interesējās par tehnoloģiju. Viņš zināja, ka pat senākās, pazīstamākās patiesības ārēji var ļoti mainīties, ka tās atradīs jaunus izpausmes veidus. Hasīdiem jāiepazīst modernā pasaule, jo arī to radījis HaShem. Viņš atrodams arī šeit.

Vils un Tīsija klusēja. Viņus bija pārņēmusi godbijība. Trīsdesmit sešu vīru dzīvības glābšana nebija vienīgais dzinulis, kas lika rabīnam Freiliham strādāt visu diennakti pat ebreju gada svinīgākajā vakarā, kad ir aizliegts jebkāds darbs. Šis cilvēks, kurš runāja inteliģenti, rāmos, saprātīgos teikumos, patiesi ticēja, ka divdesmit četrās stundās viņam jāizglābj pasaule. Vils centās apspiest šo domu, koncentrēties uz savu steidzamo vajadzību Betu.

-    Nu tā, viņš noteica kā policijas kapteinis, kurš cenšas ieviest kārtību savā nodaļā. Tātad mēs esam noskaidrojuši, kā darbojas sistēma. Svarīgākais ir kurš vēl to zina? Kurš vēl varētu zināt, kas ir taisnie vīri?

Viņi jau bija atgriezušies pie galda, un rabīns praktiski atkrita uz krēsla. Vils redzēja nogurumu viņa sejā.

-    Mēs likām cerības uz jums.

-   Kā, lūdzu?

-    Kad jūs ieradāties piektdienas vakarā. Mēs domājām, ka esat spiegs. Ka jūs sūtījuši ļaundari. Jūs uzdevāt jautājumus, bijāt svešinieks. Varbūt jūs interesējāties par lantad vav. Tāpēc mēs… tāpēc es izturējos pret jums tik bargi. Tad mēs atklājām, ka esat… Vils redzēja, ka rabīns nevēlas nosaukt viņu par gūsteknes vīru. Ka esat kāds cits.

Vils juta dusmas augam augumā. Kāpēc viņš nesapurina šo vīru un neizvelk no tā informāciju par Betas atrašanās vietu? Kāpēc viņš rātni klausās? Uzreiz prātā atskanēja sīka balstiņa, kas atbildēja uz šo jautājumu ja hasīdi ir pietiekami fanātiski, lai nolaupītu Betu bez jebkāda iemesla, viņi ir pietiekami traki, lai Betu neizlaistu no saviem nagiem. Rabīns Freilihs gan izskatījās novārdzis un piekusis, bet šajā telpā atradās ducis stiprāku vīriešu. Ja Vils mestos rabīnam virsū, viņš drīz vien tiktu nospiests zemē.

-   Labi, tātad tas neesmu es. Kurš vēl kaut ko zina?

Rabīns saguma.

-   Tieši tas mani biedē. Neviens. Neviens ārpus šīs komūnas. Un pat mūsējiem nav ne jausmas, kas notiek, pretējā gadījumā sāktos masu panika. Ja viņi zinātu, ka lamadvavniks tiek nogalināti, ka ik dienu mēs zaudējam vēl dažus, mums būtu jātiek galā ar haosu. Viņi ticētu, ka tuvojas pasaules gals.

-   Jūs tam ticat, vai ne? Tova Šaja jautāja savā vismaigākajā balsī.

Rabīns pacēla uz viņu asarojošās acis.

-    Es baidos, ka piepildīsies tas, par ko runāja Rebe. Di velt shokelt zich itnd treiselt zich. Tā viņš mēdza teikt, Tova Šaja. "Pasaule dreb un trīc." Mani biedē domas par to, kas mūs sagaida.

Vils bija sācis soļot uz priekšu un atpakaļ.

-   Tātad neviens ārpus šīs nelielās grupas neko nenojauš. Tikai jūs, Josifs Jichoks un daži labākie skolnieki.

-   Tagad arī jūs.

-   Un jūs esat pārliecināts, ka neviens nav izpļāpājies?

-   Kam gan? Kurš varētu kaut ko zināt par tādu tematu? Kāpēc lai kāds par to interesētos? Bet, kad Josifs Jichoks tika atrasts miris… Nu, tas…

-    Kas notika?

-    Tas apliecināja, ka ir kāds, kurš zina to, kas zināms mums, un vēlējās uzzināt vairāk. Līdz tam es domāju, ka tzaddikim nāves varētu būt neparasta sagadīšanās. Varbūt tas ir HaShem darbs, kura nozīme nav mums izprotama. Bet Josifa Jichoka slepkavība nav HaShem griba.

-   Jums šķiet, ka no viņa kāds pūlējās izvilināt informāciju?

-   Pirms jūsu ierašanās pie manis bija viesi. Policija. Viņi domā, ka Josifs Jichoks pirms nāves tika spīdzināts.

Vils un Tīsija šausmās sarāvās.

-    Ko viņi gribēja, ja visu jau zina?

-   Ak, jūs jau mēģinājāt uzdot man šo jautājumu. Vai atceraties, es jums stāstīju par Rebes citētajiem pantiem? Tiem, kurus iegaumēja Josifs Jichoks? Tur kaut kā pietrūka.

-   Panti bija tikai trīsdesmit pieci.

-   Tieši tā. Tikai trīsdesmit pieci. Varat izmantot nupat redzēto metodi, pārvērst burtus ciparos un tos savukārt koordinātās, bet tik un tā iegūsiet tikai trīsdesmit piecus taisnos vīrus. Vai nav skaidrs, ko gribēja zināt Josifa Jichoka slepkavas? Viņi meklēja trīsdesmit sesto numuru.

49. nodaļa

Svetdiena, plkst. 23.18, Kraunhaita, Bruklina

Pirmā doma, kas Vilam iešāvās prātā, bija pajautāt rabīnam Freiliham, kā sauc trīsdesmit sesto vīru. Tas bija ārkārtīgi svarīgi. Ja viņš un Tīsija to zinās, varbūt izdosies saprast, kur slepkavas dosies tālāk; lai kas tie būtu, viņi vismaz nonāks neliešiem uz pēdām.

Tomēr rabīns bija nelokāms. Josifa Jichoka nāve apliecinot, ka slepkavas vēl joprojām nezina šo nozīmīgo faktu, viņš teica. Vai gudrais jauneklis salūzis spīdzināšanas laikā? Rabīns bija pārliecināts, ka tas nav iespējams.

-   Es pazīstu šo cilvēku. Viņa prātu, viņa dvēseli. Viņš nenodotu Rebes vārdus.

Viņš ticēja, ka noslēpums ir drošībā. Ja viņš dalītos tajā ar Tīsiju un Viļu, tad abiem draudētu briesmas. Labāk to nezināt. (Vils gan to uztvēra skeptiski. Ja spīdzinātāji tiešām viņu sameklēs, tie diez vai pieklājīgi painteresēsies, vai viņa rīcībā nav kāda noderīga informācija, un pēc noliedzošas atbildes saņemšanas atvainojušies atkāpsies.)

Vils izmēģināja citu pieeju.

-   Šis trīsdesmit sestais no taisnajiem… Vai viņš vēl ir dzīvs?

-   Mums tā šķiet. Bet es vairs neko neteikšu, Monro kungs. Nevaru pateikt.

-   Vai viņš ir vienīgais, kurš palicis dzīvs?

-   Par to mēs neesam pārliecināti. Mūsu informācijas avoti nav pilnīgi. Mums nācās sūtīt cilvēkus uz nomaļākajiem pasaules nostūriem, lai atrastu šos tzaddikim. Un mēs vienmēr ieradāmies par vēlu.

-   Tātad jūs nenoskaidrojāt vārdus līdz pat šai nedēļai?

-   Nē, Josifs Jichoks veica savu atklājumus pirms dažiem mēnešiem. Un, kā jau jums stāstīju, mēs nosūtījām cilvēkus uzmest viņiem skatienu, noskaidrot, kas ir šie tzaddikim. Mēs grasījāmies paturēt tos acīs, ne vairāk. Varbūt iedot pārtiku vai naudu, ja tiem radīsies grūtības. Bet, atbildot uz jūsu jautājumu par viņu nāvēm mēs uzzinājām tikai šonedēļ. īsti droši mēs nevaram būt, bet šķiet, ka viss sākās pirms dažām dienām.

-    Rosh Hashana, Tīsija noteica; zobratiņi viņas smadzenēs darbojās. Tad tika noslepkavots Hovards Makrī.

-   Mēs to diemžēl uzzinājām tikai vairākas dienas pēc notikušā. Kad sāka parādīties ziņas par pārējiem. Vai tas vispār bija avīzēs?

-   Jā, Vils noteica, izpūzdams elpu caur degunu sājas rezignācijas žestā. Tas bija avīzēs. Pilsētas ziņu sadaļai B3 piemita šī nepatīkamā īpašība tai bija viegli pārskriet pāri.

-    Lai nu kā, bija svētki. Mēs nelasījām avīzes. Mēs dzīvojām savu dzīvi. Mums nebija ne jausmas, ka notiek kaut kas tāds. Bet tad daži no mūsējiem padzirdēja baumas. Mūsu pārstāvis Sietlā ieraudzīja ziņās baļķu būdu, kurā bija viesojies. Vīrs, kurš vada mūsu centru Čenajā, lasīja vietējo laikrakstu un pamanīja, ka šīs pilsētas tzaddik, viens no jaunākajiem, atrasts miris. Ziņojumi sekoja cits citam.

-   Cik daudzi jau ir miruši?

-    To mēs nezinām. Josifs Jichoks sāka veidot sarakstu tikai pirms dažiem mēnešiem, un tas vēl nebija gatavs. Mēs nevarējām apstiprināt visas personas. Piemēram, šis vīrs… Rabīns ar mājienu norādīja uz tāfeli ar finanšu ministra numuru. Mēs viņu ilgi meklējām. Izrādās, ka Lielbritānijā GPS sistēma atšķiras no mūsējās; atslēga ir cita. Toreiz mēs to nezinājām, tāpēc, kad Josifs Jichoks pirmo reizi izmēģināja numuru, tas norādīja uz cietumu. Belmāršu. Tas nešķita īpaši ticami, tomēr mēs pilnībā nenoraidījām tādu iespēju. Mēs zinām, ka tzaddikim patīk slēpt savu īsto dabu.

Bet, tiklīdz izmēģinājām īstos skaitļus, rezultāts parādījās nekavējoties. Dauninga iela! Un nevis slavenā māja, desmitais numurs, bet gan nams tam tieši blakus. Karte bija ļoti skaidra. Šis vīrs, Kērtiss, tobrīd bija iekļuvis nepatikšanās. Sākās skandāls. Kārtējā maskēšanās.

Viļu pārņēma nepacietība. Viņš bija klausījies pārāk daudz lekciju un tagad gribēja vienkāršus, skaidrus faktus bez jebkādām mistiskām nokrāsām.

-    Man nav īsti skaidrs. Vai jums ir pilns saraksts?

-   Mums šķiet, ka jā.

-    Un cik no šiem ir miruši?

-   Vismaz trīsdesmit trīs.

-   Mans Dievs!

-   Tātad viņiem vēl jānogalina tikai trīs cilvēki? Ir jau gandrīz pusnakts. Yom Kippur beidzas pēc deviņpadsmit stundām! Parasti tik mierīgā Tīsija izklausījās panikas pārņemta.

-    Rabīn, šie slepkavas šķiet diezgan labi informēti par ebreju reliģiskajām tradīcijām, vai ne? Vils jautāja. Vai ir vēl kāds bez ticīgajiem ebrejiem, kas zina par taisnajiem vīriem un pārdomu dienām? Viņi visu ievēro līdz pēdējam sīkumam. Un jūs teicāt, ka ārpus šīs ļoti mazās grupas neviens nezināja par Josifa Jichoka atklājumu.

-    Kas jums padomā, Monro kungs?

-    Rabīn, es gribu teikt, ka tas droši vien nav jūsu roku darbs, kaut gan es zinu, ka jūs esat nolaupījis cilvēkus. Bet vainīgs ir kāds šajā… organizācijā, komūnā vai kas nu tas ir. Policija to nodēvētu par darbu no iekšienes. Jūsu vietā es sāktu ļoti rūpīgi novērot šos cilvēkus.

-    Monro kungs, ir jau vēls, un laiks nestāv uz vietas. Man nav ne laika, ne spēka jums iebilst. Tovai Šajai ir taisnība, mums jāsadarbojas. Tāpēc es jums uzticēšos, kaut gan jūs nevarat uzticēties man. Ļaušu jums izdarīt ko tādu, kas pierādīs, ka neesmu vainojams tik drausmā ļaundarībā.

-    Ko tad?

-   Es nosūtīšu jūs pie nākamā upura.

50. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 0.10, Manhetena

Vils jau dažas reizes bija viesojies Lejasīstsaidā, apciemodams draugus, kuri bija tik smalki un brivdomīgi, lai varētu nopirkt un atjaunot īpašumu nesen uzpostajos apgabalos uz ziemeļiem no Austrumbrodvejas. Viņš bija redzējis senatnīgos delikatešu veikalus, dzēris kafiju retro sdla kafejnīcās Orherda ielā. Bet viņš nebija aizklīdis tālāk par drošajām modernajām vietām. Dažām vecajām dzīvojamām ēkām viņš bija pagājis garām, uztverdams tās tikai kā gleznainu fonu. Viņš nebija ielūkojies ciešāk.

Tagad viņš staigāja gar tām, drebēdams no pārguruma aukstajā nakts gaisā. Viņam rokā, kas drošības pēc iebāzta kabatā, bija saņurcīts papīra gabaliņš ar adresi, kas jāsameklē.

Rabīns Freilihs aizveda Viļu un Tīsiju atpakaļ pie datoru ģēnija, kurš bija nodemonstrējis sistēmas darbību. Demonstrējumam tika pievienoti paskaidrojumi. Vispirms jāievada datorā teikums ebreju valodā Jesajas grāmatas trīsdesmitās nodaļas sešpadsmitais pants. Pēc tam jādod tam uzdevums apstādes pēc īstajiem intervāliem, un beigās tiek iegūts numurs. Ievadot šo numuru GPS mājaslapā, viņi saņēma koordinātas vietai noteiktu adresi noteiktā Lejasīstsaidas ielā.

Pagaidiet mirkli, Vils iebilda. Vai tas nav pārāk neticami? Uz planētas ir seši miljardi cilvēki, no tiem trīsdesmit seši ir taisnie… un divi mīt Ņujorkā? Hovards Makrī un šis vīrs? Man tas izklausās pārlieku ērti. Šī frāze vēl nebija gluži apsūdzība, tomēr Vila skepse lēnām kļuva par aizdomām.

Rabīns paskaidroja, ka arī viņi esot brīnījušies par tādu sakritību, bet pēc tam iedziļinājušies hasīdu folklorā. Izrādījās, ka tikai īsteni dižs tzaddik izstaro gaismu šo pašu vārdu bija izmantojis rabīns Mandelbaums -, kas varētu pievilināt citus. Viņi atbalstīja minējumu, ka Rebes labestība bijusi pietiekami spēcīga, lai pievilktu tuvāk dažus tzaddikim.

-   Tāpat kā planētu pavadoņi, rabīns paskaidroja.

Tomēr bija kāda problēma. Adrese, ko Vils turēja, sažņaugtu plaukstā, attiecās uz dzīvojamo ēku, kurā mājoja dučiem cilvēku. Kurš no tiem bija tzaddik? Hasīdi bija to pārbaudījuši drīz pēc tam, kad Josifs Jichoks uzlauza Rebes doto šifru, bet nevarēja atrast īsto. Šajā namā mītošais tzaddik bija pats noslēpumainākais no noslēpumainajiem taisnajiem.

-   Jums viņu atrast būs vieglāk nekā mums, Freilihs apgalvoja.

-   Kāpēc?

-    Paskatieties uz mums, Monro kungs! Mēs nevaram iet tur, kur mierīgi ejat jūs, nevaram uzdot jautājumus, ko jūs varat uzdot nevilcinoties. Mēs esam pārāk uzkrītoši. Jūs esat The Nezo York Times žurnālists. Jūs varat iet visur, runāt ar jebkuru cilvēku. Jūs atradāt Makrī kungu, zechuso yogen aleinu, un Bekstera kungu, zechuso yogen aleinu. Lai viņa taisnīgums mūs sargā. Atrodiet šo vīru. Sameklējiet mūsu tzaddik.

Tā nu neilgi pirms pusnakts Vils noņēma jarmulku un atgriezās pasaulē. Tīsija nolēma viņam sekot.

-   Es piezvanīšu policijai. Nevaru jau no viņiem slēpties mūžīgi. Mēs savu esam paveikuši.

-   Ko tu viņiem teiksi?

-    Ka mans telefons nedarbojās visu dienu un es tikai nupat uzzināju par notikušo. Novēli man veiksmi. Vai vismaz apciemo cietumā.

-   Tas nav smieklīgi.

-    Zinu. Bet tu taču saproti, kā tas izskatās manā dzīvoklī guļ mironis, bet es neesmu atrodama. Varbūt no rīta mani jau apsūdzēs slepkavībā.

-   Tā ir tikai mana vaina. Es tevi ievilku šajā neprātā.

-    Nē. Tu tikai lūdzi manu palīdzību. Es varēju atteikties. Es zināju, kur iesaistos.

-    Vai tiešām?

-    Nē, ne gluži.

Un pēc tam Vils pieliecās, lai uzspiestu Tīsijai skūpstu uz vaiga, bet viņa atrāvās. Ap viņas seju bija gandrīz saskatāms pretestības lauks. Protams. Viņai nebija ļauts pieskarties vīrietim, kur nu vēl saņemt skūpstu; tikai ne pašā Kraunhaitas vidū. Vils aizvietoja to ar vienkāršām atvadām.

Vērodams baltos mākoņus, ko veidoja paša elpa gaisā, Vils nogriezās ap stūri un nonāca Montgomerija un Henrija ielas krustojumā. Viņam aiz muguras bija neliels trīsstūrveida parks. Priekšā slējās meklētais īres nams. Viņš vilcinājās, gribēdams to brīdi aplūkot. Gaisma vēl spīdēja vienā, divos, trijos logos.

Ko tālāk? Viņš nebija apdomājis, ko iesākt, nonākot galā. Nevarēja taču tagad, pēc pusnakts, klauvēt pie durvīm un uzdoties par The New York Times aptaujas veicēju. Ko darīt?

Nāksies iekļūt ēkā. Ar to jāsāk. Pēc tam varēs paskatīties uz pastkastītēm, uzzināt dažus vārdus, sameklēt tos internetā ar plaukstdatora starpniecību. Gan jau viņš kaut ko uzzinās.

Lieliski! Kāds nāk ārā. Tā būs iespēja ielavīties iekšā. Tikai šis cilvēks gāja pārāk ātri, gandrīz skriedams. Bija grūti viņu saskatīt; pārāk tumšs, un lampiņa virs durvīm nebija īpaši spoža. Bet, kad viņš pagāja uz priekšu, nervozi mezdams skatienus pa labi un pa kreisi, Vils bija redzējis pietiekami.

Vispārsteidzošākās bija viņa caururbjošās, spožās acis, ledaini zilas. Bet Vils pazina tieši stāju. Tajā jautās pārliecība par sevi, it kā šis vīrietis būtu pieradis izmantot savu ķermeni. Drēbes bija citas, tomēr viņu nebija iespējams sajaukt ar kādu citu ar vai bez beisbola cepures.

51. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 0.13, Manhetena

Pirmais impulss lika Vilam nogaidīt un skatīties. Viņš bija pieradis vērot, kā notikumi risinās. Tāpēc pagāja kāds mirklis, pirms Vils saprata, ka nedrīkst tikai skatīties. Viņam bija jāizseko vajātājs.

Vils bridi vilcinājās. Tuvumā neviena nebija, tāpēc viņu viegli varēs pamanīt. Tā nu viņš turējās tālu nopakaļ un gāja tik klusi, cik vien spēja. Vils iedams nolādēja melnās ādas kurpes; tās radīja pārāk daudz trokšņa. Viņš centās neļaut papēžiem skart ietvi, lai apslāpētu skaņu.

Šķita, ka izsekojamais vīrieds steidzas, tagad viņš nogriezās pa Henrija ielu. Viņš neskrēja, bet gāja ātrā solī, kas neļāva mest skatienus pār plecu. Tas Viļu iedrošināja, un viņš sāka iet straujāk, visu laiku uzmanīdamies, lai starp abiem paliktu tikai viens kvartāls.

Vajātājs nesa melnu ādas somu, kuras siksna bija pārmesta pār pretējo plecu. Viņš bija mierīgs un savaldīgs, kustējās graciozi un droši. Vils nebija lietpratējs, tomēr justos pārsteigts, ja šim vīram nebūtu nekādas saistības ar armiju.

Zilacainais vīrs šķērsoja Klintona un Džefersona ielas krustojumu. Kurp svešinieks dodas? Pretī automašīnai? Kāpēc tad tā viņu nav sagaidījusi jau agrāk? Varbūt viņš gāja uz metro staciju. Vils klusībā nolamāja savas ierobežotās zināšanas par Ņujorku; viņam nebija ne jausmas, vai šeit tuvumā ir metro.

Vīrietis bez brīdinājuma paskatījās atpakaļ. Vils pamanīja galvas kustību un nedomādams nogāja no ietves, dodamies uz dzīvojamā nama kāpnēm. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka atslēgas. Vajātājs redzēs cilvēku, kas ieiet savā mājā. Svešinieks turpināja iet uz priekšu; Vils atvieglots nopūtās. Viņš bija aizturējis elpu.

Paskatījies uz priekšu, Vils ieraudzīja, ka izsekojamais spēji nogriezies pa labi, un mēģināja nostāties tā, lai nenonāktu tā redzeslokā.

-    Hei, Ešlij! Mans telefons pie tevis?

Vils nebija redzējis meitenes tuvojamies, bet te nu viņas bija. Trīs afroamerikāņu pusaudzes aizņēma visu ietvi. Viņš mēģināja paslīdēt garām, bet meitenēm bija jautrs noskaņojums.

-    Kur tad nu tā steidzies, smukulīt? Mēs tev nepatīkam? Vai tad neesam daiļas? Abas pārējās meitenes smiedamās klaigāja. Vils pameta skatienu viņām pāri galvai un ieraudzīja, ka svešinieks iet pa ielu uz Austrumbrodvejas pusi, arvien vairāk attālinādamies.

-    Ei, es esmu šeit, mīlulīt! Bara vadone vicināja roku Vilam gar acīm. Ja viņš būtu dzimis Ņujorkā, tad droši vien pagrūstu viņas malā, strupi noskaldot: "Lasies prom." Bet pat šobrīd, devies uzdevumā nepieļaut slepkavību nakts vidū, viņš bija anglis.

-   Atvainojiet, man jādek garām. Lūdzu.

Un viņš aizlaipoja garām Ešlijai un tās biedrenēm, dzirdēdams aiz muguras bļaustīšanos un saucienus:

-   Mana draudzene sola iedot tev savu numuru!

Vils metās skriešus, izmisis, ka nepanāks savu medījumu. Nonācis pie krustojuma, viņš pagriezās pa labi un nopētīja visu ielu. Pašā ietves malā kāds pārītis maigojās. Bet no svešā vīra nebija ne miņas.

Vils redzēja tikai divas ēkas, kas nebija dzīvojamie nami; vīrietis noteikti iegājis kādā no tām. Viņš nevarēja tikt līdz Austrumbrodvejai, citādi Vils to pamanītu. Viņš atkal palēnināja gaitu, lūkojās pār plecu, zinādams, ka tieši tā iespējams ieiet slēpnī. Pēc piecpadsmit soļiem viņš padevās; vīrietis bija pazudis, iebēdzis kādā no šim abām ēkām, kas katra atradās savā ielas pusē. Vils bija pietiekami tuvu, lai saskatītu, kas tās ir. Viena bija Atdzimušā Jēzus baznīca, bet otra sinagoga, saistīta ar Kraunhaitas hasīdiem.

52. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 0.28, Manhetena

Vai mēģināt ielauzties vienā vai abos namos un atrast izsekojamo? īsts rīcības cilvēks tā darītu. Bet, kamēr Vils pētīja pirmo ēku, garām strauji pabrauca policijas mašīna, signālugunīm zibot. Vils pakāpās atpakaļ. Tā tikai vēl trūka, lai viņu arestētu par ielaušanos sinagogā nakts vidū. Turklāt vēl Yom Kippur laikā. Vai viņam vispār bija kāds ticams iemesls izsekot šo vīrieti? Jā, viņš bija redzējis to iznākam no īres nama Lejasīstsaidā Ak, un vēl ari iepriekšējā dienā zem Tīsijas logiem. Viņš nebija redzējis zilacaino vīrieti izdarām kādu noziegumu. Hārdens teiktu, ka viņam ir bloknots, pilns ar neko. Izņemot drūmas aizdomas, kas nostiprinājās ar katru nākamo sekundi.

Viņš atgriezās pie nama Montgomerija ielā. Rīcības plāns ar rabīnu Freilihu bija apspriests ļoti vispārīgos vilcienos.

-    Piezvaniet man, rabīns norīkoja. Pat ja neesat pārliecināts, ka tas ir viņš, tik un tā piezvaniet.

-   Un kas notiks pēc tam?

-    Mēs ieradīsimies palīgā.

Vilam nebija ne jausmas, ko tas varētu nozīmēt.

Viņš šķērsoja ielu un paspēra dažus nedrošus soļus ēkas parādes durvju virzienā. Gaismas stars piesaistīja viņa skatienu slēdzenei. Durvis nebija cieši aizvērtas! Vīrietis atstājis tās vaļā, droši vien negribēdams radīt troksni. Vils tās pavēra un iezagās iekšā.

Peress, Lapinjess, Abdula, Bitenskis, Vilkinss, Gonzaless, Jelsons, Alberto. Pastkastītes nesniedza nekādu noderīgu informāciju.

Vils ieraudzīja sagrabējušu liftu, tomēr no tā jebkurā gadījumā nebija nekāda labuma. Viņam bija jāpārbauda katrs stāvs, katrs dzīvoklis. Vils klusi uzskrēja augšā pa kāpnēm, apstādamies uz katras platformas, bet redzēja tikai aizvērtas durvis, nobružātus kājslauķus, šad tad kādu slapju lietussargu, kas atstāts ārpusē. Vils aptvēra, cik bezjēdzīgs ir šis pasākums. Ko tad viņš meklēja? Plāksnīti ar uzrakstu "Šeit dzīvo taisnais. Tzaddik. Iespējamas kāzas, dzimšanas dienas un apgraizīšana"?

Trešajā platformā viņš jau grasījās zvanīt Freiliham un izspiest no tā vairāk informācijas. Jebko, kas palīdzētu sašaurināt meklējamo loku. Bet pie pēdējā dzīvokļa trešajā stāvā viņš apstājās kā iemiets.

Durvis bija vaļā.

Vils lavījās uz to pusi, viegli pieklaudzināja un iegāja iekšā.

Sveiki! viņš uzsauca, bet atskanēja tikai čuksts. Iekšā valdīja tumsa, tikai mēness nedaudz iespīdēja pa logu ielas pusē.

Vils pameta skatienu pa kreisi. Tur bija neliela virtuve ar piecdesmitajos gados ražotām iekārtām. Tie bija nevis retro interjera elementi, bet gan īstas mantas: masīvs, vēderains ledusskapis, plīts ar milzīgiem kloķiem. Vils secināja, ka šeit mājo vecs cilvēks.

Tad viņš palūkojās pa labi. Uz galda bija liels radioaparāts, tam apkārt daži koka krēsli, kuru sēdvietas bija apšūtas ar plānu, neīstu ādu. No viena krita ārā pildījums. Tālāk dīvāns…

Vils spēji ievilka elpu un atlēca atpakaļ. Uz tā gulēja cilvēks, atmeties uz muguras. Mēness gaisma izcēla rugājus uz zoda. Viņam bija sīka, vāverei līdzīga seja ar lielām brillēm. Viņa ķermenis izskatījās sarāvies no vecuma un ietērpts pārāk lielā džemperī. Likās, ka viņš ir iemidzis.

Vils paspēra soli uz priekšu, vēl vienu, tad noliecās guļošajam pāri. Viņš pielika plaukstu vīram pie mutes un gaidīja elpu.

Nekā.

Tad Vils viņam pieskārās, uzlikdams plaukstu uz pieres. Auksta. Viņš meklēja pulsu kaklā, zinādams, ka to nesajutīs.

Vils atkāpās, it kā gribētu aptvert nupat redzēto. Atskanēja saplēsta stikla krakšķis. Viņš paraudzījās lejup un ieraudzīja, ka uzkāpis uz šļirces.

Viņš patlaban pieliecās, lai to aplūkotu tuvāk, kad istabu pieplūdināja gaisma.

Pacel rokas augšā un pagriezies. Tūlīt pat!

Vils paklausīja. Viņš neko neredzēja, apžilbis triju vai četru lukturu gaismā, kas bija pavērsti pret viņa acīm.

-Atkāpies no līķa. jā, labi. Tagad tuvojies man. Lēnām!

Acis vēl nebija pieradušas pie spozmes, bet Vils redzēja nelielo aplīti, kas dejoja gaisā viņam pretī tieši blakus lukturu ķēdei. Tas bija ieroča stobrs pavērsts tieši pret viņu.

53. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 0.51, Manhetena

Savā ziņā par labu nāca tas, ka viņš bija tik ļoti piekusis. Parastos apstākļos viņa sirds dauzītos pietiekami skaļi, lai pamodinātu visus tuvākajā apkārtnē. Šoreiz nogurums darbojās aizsargvairoga vietā, palēninot reakciju un pat emocijas. Gurdena samierināšanās ar likteni bija pārņēmusi visu.

Vils bija saslēgts rokudzelžos un iespiests patruļmašīnas aizmugurē blakus Ņujorkas policijas departamenta virsniekam. Pa rāciju nemitīgi skanēja balsis un visas runāja par viņu. Bija skaidrs, ka Vils tiek turēts aizdomās par slepkavību.

No mašīnā sēdošajiem vīriem nāca aromāts, ko Vils atcerējās no pusaudža laikiem testosterons un adrenalīns, futbolistu ģērbtuve pēc varenas uzvaras. Policisti bija noreibuši no panākumiem, un viņš bija trofeja. Viņi bija pieķēruši Viļu dkpat kā asiņainām rokām liecamies pāri upurim, un viņa pirkstu nospiedumi bija uz nogalinātā kakla. Šī vienība gara acīm jau redzēja medaļas, ko tagad saņems.

-    Es to cilvēku nenogalināju, Vils dzirdēja sevi paziņojam. Šī aina bija dk absurda, dk sveša visai Vila dzīves pieredzei, ka balss izklausījās tāla un ar viņu nemaz nesaistīta. Likās, ka viņš klausās radio, kādu no BBC pēcpusdienas dramatizējumiem, kas tā padka viņa mātei.

-   Es saprotu, kā tas izskatās, bet varu apliecināt, ka tā nenotika. Viņam prātā iešāvās glābēja doma. Bet es varu aizvest jūs pie vīra, kurš to izdarīja! Es viņam sekoju prom no ēkas vēl pirms nepilnas stundas. Es zinu, kur viņš slēpjas! Varu pat sniegt aprakstu.

Priekšējā pasažiera vietā sēdošais policists pagriezās un veltīja Vilam ironisku smaidu. Protams, dēls, protams. Un es otrdien spēlēšu profesionālajā futbola līgā.

Kad bija sasniegts septītais iecirknis, Vils neatkāpās no sava apgalvojuma.

-   Es tikai atradu līķi! viņš sauca, kad policisti veda viņu augšā. Es redzēju, kā tas vīrietis aiziet prom, sekoju viņam un tad atgriezos. Domāju, ka viņš varbūt kādu nogalinājis, un man bija taisnība!

Brīdī, kad vārdi izskanēja, viņš pats saprata, cik muļķīgi tie izklausās. Policists, kurš sargāja Viļu jau kopš aizturēšanas, nicīgi viņu uzlūkoja.

-    Aizveries jel vienreiz!

Pirmo reizi kopš brīža, kad viņu atrada policija, Vils sāka nervozēt. Ko viņš šeit dara? Viņam jātiek pie Betas. Jābūt laukā, uz ielas, Kraunhaitā vai kur citur, un jāmeklē sieva, nevis jāsēž saķēdētam Ņujorkas policijas departamentā. Viņš pat nedomāja par iespējamo apsūdzību slepkavā, tikai dusmojās par vērtīgajām stundām, kas dks zaudētas, cīnoties ar Ņujorkas tiesu sistēmas birokrātiju. Katra minūte, ko viņš pavadīja šeit, nozīmēja minūd, kurā viņš neatrod Betu. Turklāt hasīdi bija izteikušies skaidri laika bija pavisam maz, pasaules liktenis tiks izlemts tuvākajās stundās un minūtēs. Bet te nu viņš bija un neko nedarīja, vārda tiešā nozīmē sasietām rokām.

Viņu aizveda pie seržanta galda, kur viņu jau gaidīja īres namā redzētais detektīvs. Viņš bija izpētījis nozieguma vietu, kamēr Vils atradās mašīnā.

-    Man jāreģistrē aizturētais, viņš paziņoja, vērsdamies pie dežurējošās policistes un ignorēdams Viļu. Detektīvs līdzinājās dzinējsunim. Viņam bija vismaz trīsdesmit pieci gadi; Vils pieņēma, ka šis cilvēks droši vien ir slepkavību izmeklēšanas nodaļas uzlecošā zvaigzne.

-   Labi, iztukšo kabatas. Policists, kurš tēloja miesassargu, paspēra soli uz priekšu. Dzīvoklī viņš jau bez žēlastības bija pārmeklējis Viļu; ieraudzījuši šļirci, policisti negribēja riskēt. Viņi atņēma ari mobilo telefonu un plaukstdatoru, lai Vils nevarētu piezvanīt sabiedrotajiem. Tagad tika pievākts viss pārējais monētas, atslēgas, piezīmju bloknots.

-   Mums tas viss jādokumentē, detektīvs sacīja. Katrs priekšmets tika ielikts caurspīdīgā plastmasas maisiņā, ko pēc tam rūpīgi aiztaisīja. Detektīvs visu pierakstīja, dežurējošā policiste modri vēroja notiekošo.

Kad viņi atvēra maku, Vilam ienāca prātā doma, kas izvērtās par vienu no lielākajām kļūmēm šajā naktī. īpašā nodalījumā atradās viņa žurnālista apliecība Vils Monro, The Neiv York Times.

-    Labi, atzīstos. Patiesībā es atrados tajā namā tāpēc, ka mani sūtīja The Times. Tas bija slepens uzdevums. Es strādāju ar rakstu sēriju par noziedzību pilsētā.

Detektīvs pirmo reizi uz viņu uzmanīgi paskatījās.

-   Jūs strādājat The Neiu York Times?

-    Jā. Jā, tā gan, Vils apstiprināja, priecādamies, ka vismaz var uz kaut ko atbildēt. Detektīvs novērsās, un policiste turpināja darbu.

Viļu pieveda pie cita galda un palūdza novietot labās rokas rādītājpirkstu uz elektroniskas ierīces, brīdi paturēt to nekustīgi un atkārtot visu ar otru roku. Tas pats tika veikts ar pārējiem pirkstiem. Ierīce noplkstēja, it kā viņš būtu lielveikala produkts.

Pēc tam Vils tika aizvests uz telpu, ko dēvēja par interviju numuru. Pa ceļam detektīvs atdeva kādai policistei Vila personas datus.

-   Dženij, pameklē informāciju par šo te, labi?

Viņi iegāja iekšā. Istabā bija tikai galds ar diviem krēsliem un telefonu stūrī. Pie sienas karājās tikai kalendārs ar 102 stāvu augstā debesskrāpja Empire State Builcting attēlu.

-   Nu tā, mani sauc Lerijs Ficvolters, un šovakar es būšu jūsu izklaidētājs. Sāksim ar šo. Detektīvs izvilka veidlapu. Jums ir tiesības klusēt. Vai sapratāt?

-    Saprotu, bet es gribu paskaidrot…

-   Skaidrs, saprotat. Uzrakstiet savus iniciāļus, lūdzu.

-   Klausieties, es tur biju tāpēc, ka sekoju vīrietim…

-   Lūdzu, parakstieties. Tas nozīmē, ka jūs zināt savas tiesības klusēt. Tā. Jebko, ko teiksiet, var izmantot pret jums tiesas zālē. Vai saprotat?

-   Šī ir kļūda…

-    Vai saprotat? Šobrīd es jautāju tikai to. Vai saprotat, ko es saku? Ja saprotat, tad parakstiet to sasodīto veidlapu.

Vils vairs neko neteica, līdz Ficvolters tika lidz veidlapas beigām, lasīdams viņa tiesības. Kad viss bija parakstīs, detektīvs pastūma dokumentu malā.

-    Labi. Tagad, kad zināt savas tiesības, vai vēlaties ar mums runāt?

-   Vai tad es nedrīkstu piezvanīt?

-   Ir nakts vidus. Kam tad jūs zvanīsiet?

-   Vai man tas jums jāsaka?

-   Nē, detektīvs atbildēja, paņēmis telefonu no stūra galdiņa un atstiepis to līdz lielajam galdam. Tikai pasakiet numuru.

Vils zināja, ka ir tikai viens cilvēks, kam viņš varētu piezvanīt, tomēr šī doma bija ārkārtīgi nepatīkama. Kā lai viņš to dara ar šādām ziņām? Viņš ielūkojās pulkstenī. Piecpadsmit pāri diviem. Ficvolters sāka izskatīties nepacietīgs.

Vils nosauca numuru. Detektīvs to nospieda un pasniedza klausuli viņam, pats palikdams savā vietā. Bija skaidrs, ka viņš klausīsies katrā vārdā. Beidzot Vils izdzirda balsi, pēc kuras alka un no kuras baidījās.

-Hallo? Tēt?

54. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 3.06, Manhetena

-    Man jums ir labas ziņas un sliktas ziņas, Monro kungs. Runāja Ficvolters. Kuras gribat dzirdēt pirmās?

Vils nesteidzīgi pacēla skatienu. Viņš kamerā bija pavadījis tikai četrdesmit minūtes, bet likās, ka četrdesmit naktis. Tēvs bija licis viņam izmantot pirmās no tiesībām, kas tika nolasītas, un neko neteikt. Kad Ficvolters bija pārliecinājies, ka Vils nesalūzīs un intervija beigusies, viņš ieslēdza aizturēto kamerā.

-   Labās ziņas ir tādas, ka viņa godība tiesnesis Viljams Monro vecākais piezvanīja un pavēstīja, ka jau brauc šurp no Sāga ostas.

Vilam galvā atskanēja tēva balss, tikpat skaidri sadzirdama kā pa telefonu. Miegaina, satriekta, tad barga, vilšanās pilna, mērķtiecīga. Tā kā Vils savu jaunību bija pavadījis trīs tūkstošu jūdžu attālumā no tēva, viņam nebija nācies piedzīvot pusaudža gadu rituālu pavēstīt tēvam, ka tā vai citādi ir izdevies pievilt viņa uzticēšanos. Tēt, es sadauzīju mašīnu. Tēt, mani pieķēra smēķējam zāli. Šos teikumus viņš nekad nebija izrunājis. Viņš nekad nebija no tēva mutes dzirdējis drausmīgos vārdus: "Dēls, es esmu tevī vīlies." Tāpēc dzirdēt to šoreiz nevis vārdos, bet gan balss tonī bija divtik mokoši, it īpaši līdz ar visu pārējo.

-   Monro kungs, vai jūs manī klausāties?

-   Kā, lūdzu?

-   Tās bija labās ziņas. Vai sliktās negribat dzirdēt?

-   Ne pārāk.

-   Sliktās ziņas ir tās, ka es pirms īsa briža runāju ar The Times dežurējošo juristu. Viņš šur tur piezvanīja, un vai zināt, kas noskaidrojās? Avīze nedomā, ka jūs rīkojāties viņu uzdevumā. Patiesībā viņi apgalvo, ka jūs esat devies dažu dienu atpūtā. Pēc paša redaktora pavēles. Izklausās, ka esat iekūlies dziļos mēslos, draugs.

Vils aizsedza acis ar plaukstām. Cik muļķīga kļūda stāstīt melus, kas tik viegli pārbaudāmi. Līdz ar to droši vien bija sabojātas iespējas aizstāvēties. Viņš bija pieļāvis visu vainīgo noziedznieku kļūmi un mainījis paziņojumu. Žurnālista karjera noteikti bija beigusies. Viņš tiks atstādināts no amata, lai "aizstāvētos pret šīm smagajām apsūdzībām", un pēc tam klusi atlaists pavisam.

Durvis aizcirtās. Dīvaini, bet Vils pat nedaudz priecājās par atrašanos šajā kamerā. Kopš piektdienas rīta viņš bija pavadījis dienas nemitīgā kustībā, drudžaini skraidīdams no vienas vietas uz citu, no viena plāna pie nākamā. Viņš bija krustām šķērsām izstaigājis pilsētu, iekšā un ārā, no Bruklinas līdz Longailendai un atpakaļ, mēģinādams domāt, koncentrēties, darboties. Pat sēdēdams viņš domās pavēlēja vilcienam vai taksometram braukt ātrāk vai arī lūdzās, kaut iezvanītos telefons vai pienāktu elektroniskā vēstule.

Tagad vairs nekur nevarēja iet un neko izdarīt. Plānošana, domāšana un neprātīgā skraidelēšana bija beigusies. Viņam pat nebija atļauts paņemt papīru un zīmuli.

Šī piespiedu pauze lika nākt atskārsmei, kam Vils bija pretojies jau dienām ilgi. Katru reizi, kad tā uzpeldēja virspusē pēdējo septiņdesmit divu stundu laikā, Vils bija atstūmis to atpakaļ. Bet tagad šim darbam vairs nepietika spēka.

Viss juka un bruka. Lūk, secinājums, ko Vils bija atteicies pieņemt, bet tagad tas kļuvis pārāk spēcīgs, lai tam pretotos. Viņa sieva bija pazudusi, nokļuvusi gūstā pie nenoliedzami fanātiskiem ļaudīm. Viņš pats tūlīt tiks apsūdzēts slepkavībā un apkrauts ar netiešiem pierādījumiem, ko grūti atspēkot. Vēl sliktāk viņš bija iekritis visbanālākajās lamatās.

Kurš tad bija nosūtījis viņu uz šo dzīvojamo namu nakts vidū? Vai tiešām iespējams noticēt sakritībai, ka nežēlīga slepkavība notikusi mirklī, kad uz skatuves parādījās viņš? Un cik dīvaini, ka slepkava gandrīz noteikti patvēries hasīdu sinagogā.

Visas tās muļķības par bailēm no pasaules gala! Viņi paši centās to panākt! Vils un Tīsija atklāja viņu plānu, tāpēc Freiliham nācās izdomāt kaut kādas blēņas par viņiem, kas to dara. Vila pirmās aizdomas bija pamatotas. Nebija nekādu viņu. Hasīdi bija noskaidrojuši taisnajo identitāti un tagad kāda neprātīga iemesla dēļ vēlējās, lai tie visi būtu miruši. Vils viņiem traucēja. Un vislabākais veids, kā aizvākt viņu no ceļa, bija nosūtīt viņu tieši policijas rokās. Vils bija spiests atzīt, ka tas ir ļoti labi izdomāts plāns.

Cik dīvaini atcerēties, ka vēl pirms dažām dienām viņa dzīves virzītājspēks bijusi karjera. Karjera! Tagad tā saplosīta driskās pats redaktors bija pieķēris viņu ļoti apšaubāmās darbībās. Un tagad viņš zaudējis visu cieņu vienīgā cilvēka acīs, kura viedoklis viņam patiesi rūpēja, tēva. Tas viņam bija kļuvis skaidrs kā diena. Protams, uz viņu atstājuši iespaidu visi šie bez tēva pavadītie gadi. Vils to juta katru dienu. Kriketa spēlēs, kad citi zēni saņēma uzmundrinošus saucienus no tribīnēm. Sporta dienās, kad viņam nebija ko atbalstīt tēvu skriešanās sacīkstēs. Cilvēki mēdza interesēties, vai viņa tēvs ir miris.

Vils bija izdzīvojis visas fāzes. Dusmojās uz tēvu, viņu nicināja, šad tad pievienojās mātei tēva nīšanā. Bet pārsvarā viņam tēva pietrūka. Viņam trūka tā, ko pārējie zēni no saviem tēviem saņēma katru dienu, roku uz pleca, sabužinātus matus, kādu žestu, kas liecināja par vīrišķīgu atzinību. Tagad, sēdēdams šajā cietuma kamerā, atmetis visas neskaidrības un dažādas nianses, viņš ļoti skaidri saprata, kāpēc šķērsojis Atlantijas okeānu un mainījis dzīvi. Viņš bija ieradies meklēt tēva atzinību. Tā nenāks, ja viņš paliks sēžam Londonā; jādodas uz Ameriku un jāiegūst tā pašam.

Un viņam bija plāns. Viņš būs jaunais, gudrais un steidzīgais Vils Monro. Oksfordas zvaigzne, ieradies atstāt savas pēdas Ņujorkā. Viņš bija iztēlojies dienu pēc kādiem desmit gadiem, kad ietērpsies melnā uzvalkā, pielieksies pie mikrofona, kas novietots dažas collas par zemu viņa auguma cilvēkam, un pateiksies Pulicera balvas žūrijai par viņam izrādīto ticību. Vēl šonedēļ raksts pirmajā lapā, turklāt divas reizes; šis sapnis bija šķitis aizsniedzams. Un tagad Vils bija pārvērties pārgurušā vrakā. Mīļotā sieviete un izsapņotā nākotne bija nozudusi.

Nododamies šai emocionālajai sevis plosīšanai, Vils tomēr juta kaut ko graužam vēl kādu domu, kas uzstājīgi atgādināja par sevi. To Vils bija grūdis lejā vēl apņēmīgāk nekā pārējās, cerēdams, ka tā noslīks.

Tomēr tas nebija lemts. Ja nu hasīdiem ir taisnība? Ja nu mirklī, kad trīsdesmit seši vīri būs miruši, pasaule vairs nepastāvēs? Viss, kas saistījās ar šo neprātīgo teoriju, līdz šim bija apstiprinājies. Finanšu ministrs patiesi bija rīkojies pārsteidzoši labestīgi. Tāpat kā Beksters. Un viņi bija paslēpušies no sabiedrības acīm, kā teica Mandelbaums. Vai tiešām sīkumi var būt pareizi, bet pati doma nē?

Šonakt viņš bija redzējis vai, precīzāk sakot, gandrīz redzējis, kā tiek nogalināts cilvēks, kurš, ļoti iespējams, bija tzaddik, viens no trīsdesmit sešiem taisnajiem. Ja tā bija taisnība, šis fakts kalpoja par kārtējo apliecinājumu tam, ka hasīdi runā patiesību vismaz daļēji. Tas varētu arī nozīmēt, ka lamad slepkavas ir nonākuši ļoti tuvu savam mērķim. Vils ielūkojās pulkstenī; spriežot pēc Tīsijas stāstītā, Yom Kippur beigsies pēc sešpadsmit stundām. Laika bija ļoti maz.

Viņam jāzina, vai noslepkavotais tiešām bija tzaddik, kā hasīdi bija pareģojuši. Pirmo reizi vairāku stundu laikā Vilam radās ideja.

Pēc kāda laika kameras durvis atvērās. Vils saspringa, gatavodamies ieraudzīt tēvu, bet parādījās Ficvolters.

-   Nāciet man līdzi.

-   Uz kurieni?

-   Gan redzēsiet.

Vils tika novests lejup pa kāpnēm uz telpu, kurā spoži spīdēja fluorescējošās spuldzes. Tur jau bija septiņi vai astoņi cilvēki. Vismaz trīs no tiem izskatījās kā lietojuši narkotikas, daži bija bezpajumtnieki. Durvis aizcirtās.

-   Džentlmeņi, skaļrunī atskanēja balss. Ieņemiet savas vietas pie tālākās sienas. Divi no vīriem šķita lieliski zinām, kas jādara, un nevērīgi piegāja pie sienas, nostājās pie tās un lūkojās taisni uz priekšu. Tobrīd Vils pamanīja atzīmes uz sienas, kas radīja augstumu. Tā bija atpazīšanas rinda.

Otrā pusē caurredzamajam spogulim Tīna Peresas kundze no Grīnstritas dzīvojamā nama lūkojās uz rindā nostādītajiem vīriešiem.

-    Es saprotu, ka nakts bijusi gara, Peresas kundze, Ficvolters ierunājās. Tāpēc nesteidzieties. Kad būsiet gatava, es jums uzdošu divus jautājumus.

-   Esmu gatava.

-    Es gribu, lai jūs ļoti uzmanīgi nopētāt šos vīrus un pasakāt, vai esat kādu no viņiem jau redzējusi un, ja tā, kur viņu redzējāt. Vai skaidrs?

-   Atbilde ir nē. Es neesmu viņus redzējusi. Tam, kuru redzēju, bija neaizmirstamas acis.

-   Vai esat pilnīgi droša, Peresas kundze?

-   Jā gan. Viņš bija sažņaudzis plaukstās nabaga Bitenska kunga kaklu un paskatījās uz mani ar tām acīm… Tām drausmīgajām acīm…

-    Labi, Peresas kundze. Lūdzu, nesatraucieties. Dženija, vari aizvest Peresas kundzi mājās. Paldies.

-    Nu tā, ievediet Abdulas kundzi.

Vilam tika aiztaupīta biedējošā tikšanās ar tēvu. Divdesmit minūtes pēc atpazīšanas rindas Ficvolters ienāca viņa kamerā.

-    Atkal labas un sliktas ziņas. Sliktās ziņas man divas liecinieces apgalvo, ka jūs neesat tas vīrs, ko viņas redzējušas Bitenska kunga dzīvoklī. Viena gan jūs pazina. Viņa teica, ka jūs esot stāvējis pie mājas slepkavības laikā. Tāpēc jums labās ziņas ir tādas, ka esmu spiests jūs atbrīvot. Pagaidām.

Bija jāaizpilda veidlapas, lai Vils varētu saņemt atpakaļ savas mantas. Vispirms viņš sagrāba mobilo telefonu un to ieslēdza. Tas nekavējoties sāka vibrēt bija atstāta ziņa balss pastkastītē. No Tīsijas.

-   Sveiks. Kā jau paredzēju, mani aizturēja policija. Viņi iztaujā mani par Pugačova kunga slepkavību. Viņš ir nošauts, turklāt no neliela attāluma. Vai spēj tam noticēt? Manā dzīvoklī. Tas jaukais, mīļais cilvēks. Un es nespēju izturēt domu, ka tas viss noticis manis… Kā, lūdzu? Ak, atvaino. Atvaino, Vil, tas bija Džoels Brukšteins. Vai atceries viņu? Mēs kopā mācījāmies Kolumbijas universitātē. Lai nu kā, viņš piekrita mani pārstāvēt. Viņš man saka, lai aizveros. Ziņo man, kur esi un kas notiek. Es gan nezinu, vai man ļaus paturēt šo telefonu ieslēgtu. Tīsijas balss izdzisa, it kā viņai būtu jārunā pār plecu. Labi, es jau nāku. Vienu mirkli! Vil, man jāiet. Piezvani man, tiklīdz vari. Mums nav daudz laika.

Klausīdamies viņas balsī, kas bija kļuvusi par mistrojumu starp Tīsijas un Tovas Šajas izrunu, Vils dzirdēja divkāršu plkstienu. īsziņa. Viņš nospieda attiecīgos taustiņus.

Pāvil, šķiro burtus tieši rokā ņem! (1, 7, 29)

Pēdējo dažu stundu juceklī Vils gandrīz bija aizmirsis rēgaino ziņu sūtītāju. Prātā viņš šīs mīklas vēl joprojām saistīja ar Josifu Jichoku, kaut gan zināja, ka tas nav iespējams. Šī pēdējā īsziņa kalpoja par vispārliecinošāko pierādījumu jau no paša sākuma Vilam šos šifrētos pavedienus sūtīja kāds cits. Bet kurš gan?

Ziņas jēga šķita gandrīz atšifrējama. Pēc četrdesmit astoņu stundu ilgušas komunikācijas ar šo cilvēku Vils jau nojauta, kā darbojas viņa prāts. Tā droši vien notiek ar krustvārdu mīklu cienītājiem, kuri pēc laika spēj iejusties to sastādītāju ādā.

Un tas patiešām izskatījās pēc krustvārdu mīklas norādes. Tiešā nozīme nebija svarīga. Viņš zināja, kā darbojas šādi mājieni norādījums pirmajā daļā attiecas uz otro. Bet kas ir Pāvils? Un kāpēc atrisinājumā ir iekļauts vārds ar divdesmit deviņiem burtiem?

Viņš nolēma sākt ar acīm redzamo, sekodams norādījumam "šķirot burtus" un pārkārtot frāzi "tieši rokā ņem". Nupat atbrīvota cilvēka pārgalvībā viņš paķēra pildspalvu no dežurējošās virsnieces galda un sāka rakstīt otrā pusē kvītij, ko pirms brīža bija saņēmis.

Kāro šieti meņ. Nesanāca. Āre met oši. Nekas labāks.

Un tad viņš ieraudzīja atrisinājumu, pasmaidīdams pirmo reizi daudzu stundu laikā. Cik interesanti, ka šī īsziņa parādījās tieši tad, kad viņš palicis viens, bez Tīsijas. Vienīgā joma, kur viņam bija plašākas zināšanas.

Vils paņēma telefonu, lai piezvanītu tēvam pavēstītu labās ziņas, ka viņš atlaists bez apsūdzības, un palūgtu pa ceļam kaut kur piestāt, varbūt kādā viesnīcā, lai paņemtu vienīgo, kas viņam būs vajadzīgs Bībeli.

55. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 4.40, Manhetena

Vils bridi apsvēra, vai nevarētu palūgt to dežurējošajai policistei, tomēr atteicās no šāda nodoma. Tas izskatītos lieliski netīrs un izspūris par slepkavību aizdomās turamais, kurš pārmaiņus runā par īsto slepkavu ("Viņam bija caururbjošas, zilas acis!") un pieprasa Bībeli. Tas derētu, ja Vils būtu vainīgs un gribētu izlikties nepieskaitāms, bet ne pārāk nāktu par labu cilvēkam, kurš vēlas iziet no septītā iecirkņa, pārliecinājis policistus par savu nevainīgumu un veselo saprātu.

Tā nu viņš gaidīja tēvu, mīņādamies pie iecirkņa ieejas un nepacietīgi vēlēdamies tikt prom. Beidzot parādījās Viljams Monro vecākais, uzvilcis mugurā nobružātu burātāja jaku. Viņš izskatījās noguris, acis bija apsārtušas. Vilam šķita, ka tēvs varētu būt raudājis.

-    Paldies Dievam, Viljam, viņš sacīja un apskāva dēlu, uzlikdams plaukstu tam uz pakauša. Es nevarēju saprast, ko tu esi nodarījis.

-   Pateicos par man izrādīto uzticību, tēt, Vils noteica un atvirzījās. Nav laika runāt. Vai tev ir tas, ko es lūdzu atvest?

Tēvs pamāja skumjas padevības žestā, it kā piekāpdamies dēlam, kurš nemitīgi runā par balsīm galvā vai pieprasa simt dolāru narkotikām.

-Ņem.

Vils paķēra Bībeli.

-    Labi, tēt. Vai atceries tās īsziņas, ko es saņēmu? Šī ir pēdējā. Vils pacēla telefonu.

-   Ko tas nozīmē?

Vils steigšus paskaidroja:

-   Tieši rokā ņem ir nepilnīga anagramma vārdam korintieši. Cipars 1 attiecas uz Pāvila pirmo vēstuli korintiešiem un pārējie skaitļi nozīmē septīto nodaļu, divdesmit devīto pantu. Tāpēc es gribēju Bībeli. Un te nu tas ir.

"Bet to, brāļi, es saku: laiks ir īss."

-   Viņu sāk pārņemt izmisums.

-Vil…

-    Pagaidi, tēt. Es tikai gribu tev kaut ko pierādīt. Zinu, ka tas izklausīsies dīvaini, bet visa šā jucekļa centrā acīmredzot ir ebreju reliģiskā teorija. Tā runā par neparasti labestīgiem cilvēkiem. Viņš redzēja, ka tēva sejā žēlumu nomaina nepacietība.

-   Vil, Dieva dēļ, par ko tu runā? Policija tevi šodien te atveda aizdomās par slepkavību. Vai tu vispār saproti, kādā ķezā esi iekūlies?

-   Jā gan, tēt, vari man ticēt. Es zinu, ka esmu iegrimis līdz padusēm mēslos. Dziļāk, nekā tev šķiet. Bet, lūdzu, uzklausi mani! Hasīdi, pie kuriem ir Beta, apgalvo, ka ir kāds un tas varētu būt ari kāds no viņiem kas nogalina labus cilvēkus. Ļoti labus cilvēkus. Ne tikai šeit visā pasaulē. Šonakt es gandrīz kļuvu par liecinieku šādai slepkavībai. Ja hasīdu teorija ir patiesa, vīrs, kuru šonakt nogalināja, ir tā sauktais taisnais. Un tāpēc es gribēju tev parādīt šo te.

Viņš izvilka no plastikāta maisiņa plaukstdatoru, atvēra interneta pārlūku un atrada meklētāja adresi. Tā laukā viņš ierakstīja vārdus Bitenskis un Lejasīstsaida.

Meklēšanas process uz šā nelielā aparāta bija lēns. Beidzot parādījās rezultātu lapa. Biomedicīnas lapa, kaut kas par klasiskās mūzikas pianistu. Un tad saite uz Doivntown Express, "Manhetenas tālākās daļas iknedēļas laikrakstu". Viņš to atvēra, gaidīja veselu mūžu, līdz lapa ielādēsies, un virzīja to lejup. Raksts bija no arhīva un dažus gadus vecs. Vils klusi lūdzās, kaut tas būtu kaut kas vērtīgs, kas pierādītu vecākajam Monro, ka viņa dēls nav zaudējis prātu.

***

Grlnstrītas apvidus iedzīvotāji šonedēļ piedzīvoja biedējošu Lieldienu sākumu; otrdien viņu apdzīvotā māja tika evakuēta ugunsgrēka trauksmes dēļ.

Pēc pusnakts iedzīvotāju bari saspiedās kopā parkā, kamēr ugunsdzēsēji aplūkoja ēku, lai noteiktu, vai tajā ir droši atgriezties.

Vairums ļaužu bija tērpušies tikai pidžamās un rītasvārkos, bet kāds bariņš bija pilnīgi apģērbušies, jo piedalījās tradicionālā mielastā, kas bieži vien turpinās līdz rīta stundām.

Tie bija ļūdas Bitenska viesi, kurš palicis viens no pēdējiem ebreju izcelsmes iedzīvotājiem namā, kas reiz bijis Austrumbrodvejas ebreju sabiedrības centrs. Izrādās, ka Bitenska kungs, apkopējs vienā no pēdējām sinagogām, kas vēl saglabājušās šajā apkaimē, katru gadu rīko scder mielastu savās mājās, ielūgdams tos, kuriem nav citur, kurp iet.

"Tā ir tradīcija," paskaidroja Ērvings Tanenbaums (66), regulārs apmeklētājs, "jūda katru gadu atver savas dutvis tādiem ļaudīm kā mēs. Daži ir veci cilvēki, kas dzīvo vieni paši. Daži ir, nu, saprotiet, ielu ļaudis. Te izveidojas jautrs pūlis."

Rivijs Golds (51), bezpajumtnieks, piebilst: "Tas ir labākais ēdiens, ko dabūju visa gada laikā. Vienīgā nakts, kad es jūtos kā piederīgs pie ģimenes."

Dovvntovvn Express saskaitīja divdesmit sešus cilvēkus, kas atgriezās Bitenska kunga nelielajā miteklī, ieskaitot trīs braucamkrēslos un divus uz kruķiem, Bitenska kungs nevēlējās sniegt interviju, bet atbildēja uz jautājumu, kā spēj pabarot tik daudzus, dzīvojot no niecīgiem ienākumiem. "Man kaut kā izdodas," viņš teica. "Es pats īsti nezinu, kā."

56. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 14.25, Bruklina

Vils stāvēja pie loga, ik pa brīdim pavilkdams aizkarus malā, lai palūkotos uz ielu. Viņš zināja, ka tas ir riskanti. Ja viņam kāds sekojis, šis bija lielisks veids, kā piesaistīt sev uzmanību. Viņš tik bieži kustināja audumu, ka izskatījās, ka sūta šifrētus ziņojumus.

Viņš bija atvadījies no tēva tikai dažas minūtes pēc satikšanās. Kad viņš atrada plaukstdatora rakstu par Bitenski, vecākais Monro veltīja viņam neizpratnes pilnu skatienu, it kā tas viss būtu pārāk neprātīgi, lai to varētu uztvert nopietni. Viņš veica žestu ar seju un plaukstām atbīdīsim malā visas šīs blēņas un aicināja Viļu nākt pie viņa uz mājām. Tur viņam būs iespēja nomazgāties dušā, pagulēt un nomierināties. Linda viņu aprūpēšot. Tēvam bija jāgatavojas svarīgai lietai, tomēr vakarā viņš solīja atgriezties. Tad tēvs un dēls varēšot salikt galvas kopā un izdomāt, kā atgūt Betu. Tas bija vilinošs piedāvājums, tomēr Vils atteicās. Viņš jau bija iztērējis pietiekami daudz laika. Pateicies tēvam, viņš nosūtīja to atpakaļ uz mašīnu un steidzīgi uzrakstīja īsziņu Tīsijai.

Vilam par lielu atvieglojumu, piezvanīja Tīsija. Viņa bija atbrīvota deviņos no rīta. Policisti bija noskatījušies apsardzes dienesta videoierakstus. Sestdienas vakara arhīvā atradās aina, ko uzņēmusi kamera virs sētas durvīm; tajā Pugačovs palīdzēja Tīsijai un vārdā nenosauktam vīrietim ierāpties lielā konteinerā, ko pēc tam aizstūma tālāk. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās ēkā. Tas ne tikai apstiprināja dīvaino stāstu, ko Tīsija pavēstīja detektīviem, bet ari parādīja, ka pēc tikšanās ar viņu Pugačovs bijis sveiks un vesels.

Ari mirušā drēbēs atrastais palīdzēja Tīsijai. Viņa bikšu labajā kabatā bija Tīsijas dzīvokļa rezerves atslēga. To nāktos izmantot tikai viņas prombūtnes laikā. Parādodes šim otrajam alibi, policisti Tīsiju atbrīvoja, pat pateikušies par viņas iztērēto laiku pēc Vila domām, ar iepriekš sagatavotu tekstu no Ņujorkas policijas departamenta klientu apkalpošanas rokasgrāmatas.

Vils ieteica satikties pie Toma, izmantodams pavisam vienkāršus aprēķinus. Gan viņa paša, gan Tīsijas dzīvoklis tika novērots; šeit bija vismaz neliela iespēja apspriesties nemanītiem.

Turklāt Tīsijai bija plāns, kaut kas pagaidām vēl neskaidrs, kura izpildei nepieciešamas lielas datorsmadzenes. Šobrīd viņa stāvēja Tomam aiz muguras, kamēr tas klabināja taustiņus.

-   Vai tu droši zini domēna vārdu? viņš jautāja.

-    Zinu tikai to, ka tas rakstīts uz kartītes, ko es paņēmu. Rabins.Freilihs@Moshiachdzivs.com .

-   Labi, labi, tad es to pamēģināšu. Nosauc man pa burdem to… nu, to Mošu.

-   Jau trešo reizi?

Vils palūkojās uz viņiem abiem. Toms mīlēja Betu, bet necieta Tīsiju. Universitātē Vils domāja, ka pie tā vainīga greizsirdība, grūtības, ko sagādāja būšana trijatā. Tagad viņš nolēma, ka abu atdecības ir ķīmisks sprādziens Toms un Tīsija bija fosfors un sērs. Viņi nevarēja tiekoties neuzšķilt dzirksteles.

Izvēlējies neparastu stratēģiju šīs situācijas atrisināšanai, Toms nolēma vispār nerunāt ar Tīsiju, tā vietā vērsdamies pats pie sevis.

-    Nu tā, tā, mums tātad jāmeklē saimnieka domēna nosaukums. Viņš ierakstīja šos trīs vārdus čaulā tukšā logā uz paša radītā ekrāna. Pēc dažām sekundēm parādījās ciparu virkne. 192.0.2. 233.

-    Hmm, kas ir 192.0.2.233? viņš skaļi jautāja, to drukādams.

Un saņēma atbildi. Starp dažādiem tekstiem par "reģistrāciju", "administratīvajiem kontakdem" atradās hasīdu štāba adrese Kraunhaitā. Tā pad ēka, kurā Vils un Tīsija bija viesojušies naktī.

-    Labi, tagad aprunāsimies ar Ainu.

-   Ainu? Kas, pie velna, ir Aina?

-    AINR ir Amerikas interneta numuru reģistrs, organizācija, kas piešķir IP adreses to pašu skaitļu virkni, ko mēs redzējām.

-    Bet man likās, ka šim domēnam tu to jau esi atradis.

-   Vienu no visiem numuriem. AINR iedos mums visus numurus, kas piešķirti šai kompānijai vai organizācijai. Mēs iegūsim numuru katram viņu izmantotajam aparātam. Un tad varēsim ķerties pie darba.

Drīz vien ekrānu aizpildīja vairāki desmiti numuru. Tīsija atskārta, ka tas ir viss hasīdu datoru tīkls skaitļu formātā.

-    Nu labi, skenēsim šo lauku.

-   Ko nozīmē skenēt?

-   Man šķita, ka tu nevēlies tehniskus sīkumus. "Pietaupi sev visas tās nūģu pļāpas, Tom." Vai atceries?

-    Kas mums jādara tagad?

-   Jāgaida.

Tīsija aizgāja līdz dīvānam, apgūlās, izmantodama Toma mēteli par segu, un iegrima pārguruma miegā. Toms sāka strādāt pie cita datora, dauzīdams taustiņus. Vils pārmaiņus blenza laukā pa logu un uz fotogrāfiju pie sienas, kurā viņš pats, Toms un Beta bija ietinušies biezos ziemas mēteļos, šallēs un cimdos vietā, kas izskatījās pēc slēpošanas kūrorta. Padesībā tas bija Manhetenas centrs agrā svētdienas rītā pēc visu nakti ilguša sniegputeņa. Smaids Betas sejā pauda kaut ko vairāk par vienkāršu jautrību; tajā jautās bijība, prieks par faktu, ka dzīve, par spīti visam, spēj būt tik brīnišķīga.

Pēc pusotras stundas dators ieplkstējās; tas nebija signāls par jaunas vēstules saņemšanu, jo skaņa bija pārāk vienkārša. Vils pagriezās un ieraudzīja, ka Toms pielec pie novārtā atstātā aparāta.

-   Esam iekšā.

Visi trīs savācās apkārt datoram un lūkojās uz ekrānu, kas tikai vienam no viņiem spēja pavēstīt kaut ko saprotamu.

-   Kas tas ir, Tom? Vils bija nolēmis uzdot jautājumu pirmais un noformulēt to pieklājīgi, pirms Tīsija paspēja kaut ko noriet.

-   Tie ir sistēmas reģistri datoram, kurā nupat ielauzāmies. Tas mums palīdzēs noteikt, kurš tajā iegājis un izgājis.

Tīsija kodīja nagus, no sirds vēlēdamās, kaut viss notiktu ātrāk. Vils lūkojās nevis uz ekrānu, bet gan uz Toma seju, meklēdams kādu mājienu par progresu. Redzētais viņam nepatika Toms izskatījās samulsis. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas; kad radās kāda atklāsme, viņš tās parasti pavēra, gatavodamies smaidīt.

-    Nekā. Nolādēts.

-   Pameklē vēl, Tīsija mudināja. Varbūt kaut ko palaidi garām. Meklē vēl!

Bet Tomam nekas nebija jāsaka. Viņš pieliecās tuvāk ekrānam un lēni lasīja katru rindiņu, kas tajā parādījās.

-   Pagaidiet, viņš ieteicās. Varbūt tas ir nieks vien.

-    Kas? Kas?

-   Lūk, šī rindiņa reģistrā. Šeit. Laika pakalpojuma atteice. Pulksten vienos un piecdesmit astoņās minūtēs šorīt. Varbūt tas nekas nav. Programmas bieži beidz darbību un automātiski to atsāk. Nekas īpašs.

-    Bet?

-   Tas var nozīmēt kaut ko citu.

-Ko?

Tomam nepatika Tīsijas pratināšanas metodes, tāpēc iejaucās Vils.

-   Atvaino, Tom. Paskaidro man, neprašam, kas ir laika pakalpojums.

-   Neliela tīklošanas iestatne, par ko daudzi aizmirst un neizslēdz, tāpēc tā gluži vienkārši seko līdzi laikam.

-Un?

-   Galvenais, cilvēki to aizmirst, tāpēc nevelta nekādas maigās rūpes, kas pienākas visai sistēmai. Veci drošības caurumi, kas aizvērti visā pārējā sistēmā, dažreiz paliek šajā laika pakalpojumā.

-   Tātad tas ir caurums žogā aiz mājas, kur to neviens neredz?

-   Tieši tā. Mani interesē, vai šis laika pakalpojums atteicās dabiskā ceļā, vai arī kāds izlauzās tam cauri. Ja zini, ko dari, vari iesūtīt bufera pārplūdi, milzīgus datu daudzumu noteiktā kārtībā, kas pilnīgi sabojā laika pakalpojumu. Ja patiešām zini, ko dari, vari to ne tikai izslēgt, bet arī pakļaut savai gribai.

-    Kā tas nodek? Vils jautāja.

-    Var piespiest to izpildīt savas komandas, un tas praktiski dod iespēju piekļūt serverim.

-   Vai tas notika šajā gadījumā?

-   Nezinu. Man jāaplūko laika pakalpojuma piekļuves reģistrs. Tieši to es šobrīd gaidu… Pag, pag. Tas ir labi. Vai redzat šo te?

Viņš rādija uz skaitļu virkni blakus laikam 1.58.

Sveicināts, svešiniek.

Tā bija jauna IP adrese, skaitļi, kas atšķīrās no visiem pārējiem hasīdu tīklam piešķirtajiem. Tas bija ienācēja paraksts.

-   Vai tu redzi, kas tas ir?

-Tūlīt pajautāšu. Un viņš ierakstīja attiecīgo komandu.

-    Lūk, atbilde.

Toms rādīja uz rindiņu ekrānā. Pagāja brīdis, līdz Vils spēja koncentrēt uzmanību uz vārdiem. Bet te nu tie bija vārdi, kas visu sajauca. Ne viņš, ne Tīsija nespēja izdvest ne skaņu. Visi trīs klusēdami stāvēja un lūkojās uz adresi.

Organizācija, kas ielauzusies hasīdu datorā lasījusi visu, ko lasījuši viņi, lūkojusies pār viņu virtuālo plecu, lai redzētu visus aprēķinus, arī tos, kas atklāja taisnajo apmešanās vietas darbojās no Ričmondas Virdžīnijas štatā, un šeit, uz ekrāna, bija tās pilnais vārds.

Atdzimušā Jēzus baznīca.

57. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 17.13, Darfura, Sudana

Trīsdesmit piektās slepkavības naktī valdīja gandrīz pilnīgs klusums. Šādā karstumā, turklāt, ja bija tik maz pārtikas, cilvēki bija pārāk apātiski, lai radītu troksni. Aicinājums uz lūgšanu bija vienīgā skaņa pa visu dienu; pārējo laiku aizpildīja klusi vaidi un čuksti.

Muhameds Omārs ieraudzīja karstā gaisa ņirboņu pie apvāršņa un secināja, ka līdz saulrietam palikušas tikai dažas minūtes. Tā Darfūrā notika vienmēr no rīta saule piezagās bez brīdinājuma un naktī pazuda tikpat pēkšņi. Varbūt tā notika visā Sudānā, visā Āfrikā. Muhameds to nezināja; viņš nekad nebija pametis šo akmeņaino tuksnesi.

Bija pienācis laiks vakara apgaitai pa nometni. Vispirms viņš apraudzīs Havu, trīspadsmit gadus veco meiteni, kura pārāk agri bija kļuvusi par māti savām sešām māsām. Viņas bija atbēgušas uz nometni pirms divām nedēļām, kad bruņoti vīri nodedzināja viņu ciematu. Mazākās meitenes bija pārāk nobijušās, lai runātu, bet Hava pastāstīja Muhamedam par notikušo. Nakts vidū baismīgie vīri ieradās zirgu mugurā, vicinādami degošas lāpas. Viņi visu aizdedzināja. Hava bija savākusi māsas un metusies bēgt. Tikai tad, kad meitenēm bija izdevies tikt prom, viņa saprata, ka vecāki palikuši ciematā. Abi bija nogalināti.

Tagad viņa tupēja no salmiem un koka rīkstēm taisītas būdas stūrī, turēdama uz rokām trīs gadus veco māsu. Pie ieejas uz grīdas stāvēja apdauzīts pods. Tajā bija niecīga putras porcija.

Muhameds gāja tālāk, saņemdamies nākamajam pieturas punktam klīnikai, kas patiesībā bija tikai vēl viena trausla būda. Iekšā viņu sagaidīja medicīnas māsa Kosāra, kuras seja pavēstīja viņam pavisam nepatīkamus jaunumus.

-   Cik? viņš jautāja.

-   Trīs. Un varbūt naktī vēl viens. Viņi jau nedēļām ilgi zaudēja trīs bērnus dienā. Tā kā trūka zāļu un pārtikas, viņš nezināja, kā varētu to pārtraukt.

Muhameds palūkojās apkārt. Šis bija kails tuksneša nostūris, ko sargāja tikai daži koki. Viņš nebija domājis šeit ierīkot bēgļu patversmi. Ko viņš varēja zināt par tādām lietām? Viņš bija drēbnieks, nevis ārsts vai varasvīrs, tomēr redzēja, kas notiek. Pa tuksnesi gāja izmisušu cilvēku pūļi, bieži vien tie bija bērni, un meklēja ēdienu vai pajumti. Viņi stāstīja par neskaitāmiem ciematiem, kurus izpostījuši bruņotie vīri, dedzinādami, nogalinādami un izvarodami, kamēr gaisā riņķoja valdības lidmašīnas. Kādam bija kaut kas jādara, un, pat kārtīgi neapdomājot, par šo kādu kļuva Muhameds.

Viņš sāka ar dažām teltīm, no kurām divas bija sašūtas ar viņa veco Singer šujmašīnu. Viņš savāca vairākus cirvjus un iedeva tos vīriem, lai tie sacirstu malku. Tas bija grūti. Kāds vīrs, vārdā Abduls, izmisīgi gribēja palīdzēt, bet viņa rokas bija tā apdegušas, ka viņš nevarēja noturēt cirvi. Muhameds šo cilvēku ieraudzīja brīdī, kad apdegumu dēļ viņš nespēja pat noslaucīt asaras.

Visiem kopā tomēr izdevās sadabūt pietiekami daudz koka, lai iekurtu uguni, un tā savukārt darbojās kā bāka. Ieradās citi bēgļi.

Tagad šeit mita tūkstošiem cilvēku; nebija laika tos saskaitīt. Visu patvēruma meklētāju niecīgā iedzīve tika izmantota kopīgi. Šie ļaudis bija lauksaimnieki; ja no zemes bija iespējams kaut ko izvilkt, viņi to prata. Tomēr ar šo mazumiņu nepietika.

Muhameds zināja, kas nepieciešams palīdzība no ārpuses. Tajās nedaudzajās miega stundās, ko viņš ik nakti sev atvēlēja, viņš mēdza sapņot par baltu automašīnu rindu, kas kādā skaistā rītā ieradīsies, un visas būs piekrautas pilnas ar graudiem un zālēm. Pat ar piecām mašīnām, pat ar vienu pašu viņš varētu izglābt daudzas dzīvības.

Muhameds ieraudzīja automašīnas lukturus mirgojam krēslā. Spožā, dzeltenā gaisma tuvojās, vibrējošās tveices izkropļota. Muhameds nespēja atturēties. Viņš sāka lēkāt, vicinādams rokas.

-   Šurp! viņš kliedza. Šurp! Mēs esam šeit!

Kravas automašīna palēnināja gaitu, līdz Muhameds to saskatīja skaidrāk. Tā bija nevis palīdzības komanda, bet gan tikai divi vīri.

-   Es nāku Tā Kunga Jēzus Kristus vārdā, viens no tiem sāka runāt angliski, un otrs ātri tulkoja.

-    Laipni lūdzam, laipni lūdzam, Muhameds atbildēja, pateicībā sagrābis viesus abām rokām. Laipni lūdzam.

-   Aizmugurē ir ēdiens un zāles. Vai jums ir cilvēki, kas varēs to izkraut?

Jau bija salasījies pūlis. Kad tulks bija atkārtojis pirmā vīra sakāmo, Muhameds uzdeva diviem spēcīgākajiem pusaudžiem, zēnam un meitenei, izcelt kastes no mašīnas. Tad viņš pasauca dažus uzticamākos vīrus un lika tiem sargāt iegūto, negribēdams, lai izceļas tracis ap atvesto ēdienu, badam un izmisumam izraisot pūļa neprātu.

-   Vai mēs varam aprunāties? viesi jautāja. Muhameds atbildēja, ar žestu mudinādams atbraucējus doties uz tukšu būdu. Vīrs viņam sekoja, nesdams tumšu portfeli.

-    Pagāja ilgs laiks, līdz es jūs atradu, ser. Vai man taisnība, ka jūs esat galvenais? Jūs izveidojāt šo nometni?

-Jā, Muhameds atbildēja, nezinādams, uz kuru lai skatās tulku vai tā saimnieku.

-    Un jūs to visu izdarījāt viens pats? Neviens jums par to nemaksā? Jūs nestrādājat kādas organizācijas labā? Jūs to darījāt tikai savas labās sirds dēļ?

-   Jā, bet tas nav svarīgi, Muhameds atbildēja. Es neesmu svarīgs.

Viesis pasmaidīja un noteica:

-    Labi.

-Šeit mirst cilvēki, Muhameds turpinaja. Kadu palīdzību jūs viņiem varat sniegt? Steidzami!

Viesis atkal smaidīja.

-    Es viņiem varu solīt vislielāko palīdzību. Un tā nebūs ilgi jāgaida. Nepavisam.

Viņš ar klikšķi atslēdza portfeli un izņēma no tā šļirci.

-   Vispirms es vēlos apliecināt, ka jūtos ļoti pagodināts, jūs satiekot. Ir liels atvieglojums zināt, ka taisnie patiešām mīt starp mums.

-    Pateicos, bet es nesaprotu.

-    Diemžēl man jums jāiedod šīs zāles. Tāds cilvēks nedrīkst just sāpes vai ciešanas. Nekādu sāpju, nekādu ciešanu.

Tulks piepeši satvēra Muhameda roku un nospieda viņu zemē. Muhameds centās aizbēgt, bet bija pārāk vārgs, un rokai trūka spēka. Viņam pāri slējās viesis, pacēlis šļirci pret gaismu. Viņš runāja angliski un tuvojās Muhamedam. Tulks čukstus atkārtoja viņa sacīto Muhamedam ausī.

"Jo Tas Kungs mīl taisnu tiesu un savus ticīgos neatstāj postā, tos nemitīgi aprūpēdams. Bet, kas atkrīt, tiek izdeldēts uz mūžiem, un bezdievīgo dzimums iznīkst."

Muhameds raustījās, pūlēdamies atbrīvoties. Bet tulks turpināja runāt, pūzdams karstu elpu viņam ausī:

"Bezdievīgais uzglūn taisnajam un meklē viņu nokaut. Bet Tas Kungs viņu nepamet bezdievīgā varā un nepazudina viņu, kad to tiesā. Taisnajiem nāk palīdzība no Tā Kunga, Viņš ir viņu patvērums bēdu laikā."

Beidzot Muhameds juta adatu pāršķeļam rokas ādu un, debesīm satumstot, dzirdēja lūgšanas vārdus, līdz balss attālinājās un viss apklusa.

58. nodaļa

Pirmdiena, plkst. 14.50, Bruklina

Bija pienākusi Vila kārta uzņemties vadību. Viņš gandrīz izgrūda Tomu no krēsla un nekavējoties atgriezās divdesmit pirmā gadsimta žurnālistu štābā interneta meklētājā.

Vārdi Atdzimušā Jēzus baznīca izmeta lapu ar ierakstiem, tomēr to nebija daudz. Vilam par pārsteigumu, šai baznīcai nebija pašai savas mājaslapas.

Viņš atvēra pirmo ierakstu, saiti uz izpētes darbu, kas tika nolasīts Nebraskas universitātes konferencē.

Kaut gan Atdzimušā Jēzus baznīcai nekad nav bijis īpaši daudz biedru, tā tomēr ieguvusi lielu ietekmi, kas savu augstāko punktu sasniedza pirms ceturtdaļgadsimta, it īpaši jauno kristiešu intelektuāļu vidū. Tās mācībai ļoti nozīmīgs ir aizvietošanas teoloģijas radikālais atzars ticība, ka kristieši ir nomainījuši ebrejus Dieva izredzētās tautas lomā…

Diemžēl nekas vairāk īsti netika pateikts, jo raksta autors sāka apspriest kristietību studentu pilsētiņās septiņdesmitajos gados. Tomēr Vils jau bija uz viļņa. Viņš juta, ka Tīsija seko viņam līdzi, bet abi intuitīvi zināja, ka nav laika diskusijām. Viņš devās tieši uz Vikipēdiju, interneta enciklopēdiju, un ierakstīja aizvietošanas teoloģija.

Pagāja dažas sekundes, kuru laikā Vils ar labo pēdu bungoja pa grīdu daļēji no nepacietības, daļēji dīvainā satraukumā. Viņš bija pārliecināts, ka ir dzirdējis šo vārdu. Atdzimušā Jēzus baznīca, es jau esmu to redzējis kaut kur birojā…

Tad parādījās lapa ar virsrakstu "Aizvietošanas teoloģija". Tā tika definēta kā tradicionāls kristiešu uzskats, ka kristietība ir bībeliskā jūdaisma piepildījums, un tādējādi ebreji, kas noliedz, ka Jēzus ir ebreju mesija, nepilda savu aicinājumu Dieva izvēlētās tautas lomā.

Vila skatiens pievērsās nākamajai rindkopai. Tā apgalvo, ka izraēļu tauta ir pārspēta… tādā ziņā, ka baznīcai uzticēts piepildīt solījumus, ko saņēmuši ebreju izraēli.

Rakstā bija minēts, ka vairākas liberālās protestantu grupas noliegušas aizvietošanas teorijas, paziņojot, ka ebreji un varbūt citi nekristieši var atrast Dievu ar savas ticības palīdzību, bet "citas konservatīvās un fundamentāliskās kristiešu grupas uzskata aizvietošanu par patiesu… debates turpinās".

Varu derēt, ka zinu, kur tās turpinās, Vils nodomāja. Viņš atgriezās pie Google un sašaurināja meklējumus līdz vārdiem Atdzimušā Jēzus baznīca un aizvietošanas teoloģija. Trīs rezultāti, un pirmais bija raksts no The Christian Revietv.

…Aizvietošanas teoloģija šajā posmā kļuva arvien nepopulārāka; tās aizstāvji apgalvoja, ka teoloģiju noniecinājuši politkorektuma piekritēji. Dažus gadus iepriekš to atdzīvināja un slavas saulē iecēla intelektuālu grupa, pazīstama ar Atdzimušā Jēzus baznīcas vārdu. Šie cilvēki apgalvoja, ka kristieši, atzīstot Jēzu par mesiju, mantojuši ne tikai ebreju izredzētās tautas statusu, bet arī pašu jūdaismu. Atdzimušā Jēzus grupējums uzskatīja, ka ebreji ignorējuši Dieva vēlmes un līdz ar to atteikušies no visa, ko Viņš tiem iemācījis. Viņi zaudējuši izredzētās tautas nosaukumu, bet un ar to Atdzimušā Jēzus baznīca atšķīrās no citiem līdzīgiem grupējumiem atteikušies arī paši no savām tradīcijām, paražām un pat folkloras. Turpmāk tas viss jāuzskata par uzticīgo kristiešu īpašumu.

Stop, Tīsija nobālējusi pavēlēja. Tas ir pats galvenais. Tradīcijām, paražām un pat folkloras. Viņi tic, ka jūdaismā slēpjas patiesība, tikai tā domāta kristiešiem, nevis ebrejiem. Pat folkloras. Vai tu nesaproti? Viņi to visu paņēmuši sev. Misticismu, kabalu, visu.

-    Ari stāstu par taisnajiem, Vils sacīja.

-Jā. Viņi to neuzskata par kaut kādu nesaprotamu hasīdu tradīciju. Viņi domā, ka tā pieder viņiem. Ka tā ir patiesa.

Vils atvēra nākamo meklētāja piedāvāto saiti. Tā veda uz evaņģēlisko pārrunu grupu. Kāds, kas sevi sauca vārdā ļaunaAusmall, bija ievietojis lapā garu ierakstu, acīmredzot atbildēdams uz jautājumu par Atdzimušā Jēzus baznīcas izcelsmi.

Savā laikā tai bija liela ietekme, jo to uzskatīja par tādu kā gudrāko posmu visā tajā ar ]ēzu apsēsto, sandalēs staigājošo neprāšu barā. Tās centrā bija ļoti harismātisks sprediķotājs, kurš tolaik bija Jeilas kapelāns, Viņa Svētība Dzims Džonsons.

Vils palūkojās uz Tīsiju.

-    Es zinu šo vārdu, viņš ieteicās. Septiņdesmitajos gados viņš iedibināja kaut kādu evaņģēlisko kustību. Pirms dažiem gadiem nomira. Bet Tīsija tikai turpināja lasīt.

Šis Džonsons atstāja savu ietekmi uz veselu izglītoto kristiešu paaudzi. Studentu pilsētiņā viņu dēvēja par Stabulnieku, un viņam bija ļoti daudz uzticīgu sekotāju.

Zemāk bija cits ieraksts, kur kāds atbildēja:

To es pats varu apliecināt. Toreiz mācījos Jeilā, un Džonsons bija īsts fenomens. Viņu interesēja tikai pirmā šķira, paši labākie studenti žurnāla redaktori, kursa prezidents un tamlīdzīgie. Mēs viņus dēvējām par apustuļiem, jo viņi lipa klāt Džonsonam, it kā viņš būtu pats mesija. ļa kādu tas interesē, es ieskenēju attēlu no Yale Daily News, kur Džonsons nofotografēts kopā ar saviem sekotājiem. Spiest šeit.

Vils uzspieda uz piedāvātās saites un gaidīja, kad ielādēsies attēls. Tas bija graudains un pelēks, kā jau fotogrāfijas no septiņdesmitajiem gadiem, un pagāja ilgs laiks, līdz tas aizpildīja visu ekrānu. Pašā centrā ar platu smaidu kā koledžas futbola komandas kapteinis sēdēja apmēram trīsdesmit septiņus, trīsdesmit astoņus gadus vecs vīrs kreklā, kam nebija aizpogāta apkaklīte, un

viria acis sedza lielas brilles taisnstūrveida ietvara, kāds tolaik t

tika uzskatīts par ļoti modernu. Viņš nenēsāja mācītāja apkaklīti un tumšu uzvalku. Vils nosprieda, ka Viktorijas laikmetā šis cilvēks tiktu dēvēts par vīrišķīgo kristieti.

Viņam apkārt stāvēja jauni, nopietni vīrieši, no kuriem staroja dzimušu valdnieku pašpārliecība, ko vienmēr varēja manīt Jeilas un I īārvardas gadagrāmatās. Mati bija gari vai slējās stāvus gaisā, kreklu apkaklītes un žakešu atloki plati vaļā. Sejās mirdzēja potenciāls. Sie jaunekļi grasījās valdīt pār pasauli, un bija skaidri redzams, ka, pēc viņu domām, tas tiks darīts ar Jēzus svētību.

-   Manuprāt, jums jāpasteidzas, Toms ierunājās, ieņēmis Vila iepriekšējo posteni pie aizkariem. Ārā ir mašīna. Divi vīri kāpj ārā un nāk iekšā namā.

Bet Vils klausījās tikai ar vienu ausi, jo nupat bija piedzīvojis neizsakāmu pārsteigumu. Viena seja fotogrāfijā bija pazīstama. Viņam to izdevās atpazīt tikai tāpēc, ka nesen viņš bija redzējis citu attēlu ar šo pašu cilvēku jaunībā. Tas tika nodrukāts avīzē, kad viņu iecēla amatā. Džimam Džonsonam blakus stāvēja pats Taunsends Makdugals topošais The New York Times redaktors.

-   Nespēju tam noticēt, Vils nomurmināja.

-   Tas ir viņš, vai ne?

Vils apmulsa. Kā Tīsija varētu pazīt Makdugalu?

-    Es negribēju to teikt, jo nejutos pārliecināta. Bet tas patiesi nevarētu būt neviens cits.

Vils pacēla acis, saraukdams uzacis, lai paustu savu neizpratni.

-   Par ko tu runā?

-    Vil! Viņi kāpj augšā. Jums jāiet!

-    Skaties, Tīsija sacīja, tuvinādama pirkstu attēla pēdējās rindas kreisajai malai. Šo stūri Vils nebija nopētījis. Tīsija apstajas pie slaida, pievilcīga jaunekļa ar bieziem matiem. Viņš nesmaidīja.

-   Varbūt es maldos, Vil, bet man šķiet, ka tas ir tavs tēvs.

59. nodaļa

r

Pirmdiena, plkst. 14.56, Bruklina

Toms gandrīz izrāva Viļu no krēsla un izstūma pa logu tā, ka Vils gandrīz nokrita no ugunsdzēsības kāpnēm. Viņš pagrūda Tīsiju tajā pašā virzienā un jau grasījās abiem sekot, bet pameta skatienu atpakaļ. Datora ekrāns bija pilns ar informāciju. Būtu pārāk neizturami, ja viņa dators, vienmēr tik uzticams sabiedrotais, beigu beigās viņus nodotu.

Toms pasteidzināja Tīsiju, pats piegāja pie galda un sāka drudžaini izslēgt programmas. Brīdī, kad viņš aizvēra interneta pārlūka logu, durvis atsprāga vaļā.

Viņš to vispirms dzirdēja, nevis redzēja skaļu blīkšķi, diviem vīriem iebrāžoties dzīvoklī. Toms pacēla skatienu un vienu no viņiem ieraudzīja gara auguma, muskuļotām rokām un dīvaini skaidrām, asi zilām acīm. Vienā mirklī Toms pieņēma lēmumu, pret ko sadumpojās visi instinkti viņš pasniedzās pēc elektrības vada un izrāva to no rozetes, izslēgdams datoru un visu ar to saistīto.

Tomēr šī kustība nelūgtajiem viesiem šķita pārāk pēkšņa. Redzot vīru sniedzamies lejup, viņi reaģēja tā, kā bija mācīti, un uztvēra to kā sniegšanos pēc ieroča. Brīdī, kad Toms pavilka balto vadu, viņam krūtīs ieurbās lode. Viņš sabruka zemē. Ekrāni satumsa.

Vils metās lejup pa ugunsdzēsības kāpnēm, pieveikdams reizē divus, tad trīs pakāpienus. Galva satraukumā sāpīgi pulsēja.

Kas dzinās viņam pakaļ? Kas noticis ar Tīsiju un Tomu? Kurp viņam doties?

Tomēr, pat drāžoties lejup stāvu pēc stāva, viņš drudžaini domāja par nupat redzēto. Seju nebija iespējams sajaukt ar kādu citu. Tīsija to ievēroja nekavējoties. Kāds freidisks impulss bija licis viņam novērst skatienu no tēva attēla? Acis, žoklis, taisnais deguns viņa tēvs.

Par Viljamu Monro vecāko bija droši zināms, ka viņš ir zvērināts racionālists, apdomīgs un pasaulīgs cilvēks, kura skepse attiecībā uz reliģiju lielā mērā stājusies ceļā viņa godkārīgajiem mērķiem kļūt par Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas tiesnesi. Vai viņš tiešām reiz bijis Bībeles fanātiķis, turklāt tik dedzīgs?

Vēl trīs stāvi, un Vils jau juta dzelzs margas vibrējam. Viņš pacēla skatienu un ieraudzīja kurpju zoles, kas zibinājās lejup tikpat ātri kā viņējās. Vēl viens līmenis; Vils tikpat kā nolēca pa to.

Viņš metās skriet pa Smita ielu, izvairīdamies no cilvēkiem, kas nāca ārā no restorāna. Viņš pameta skatienu pār plecu aizmugurē valdīja kņada, ko izraisīja vīrietis, joņodams cauri pūlim. Kāds uzkliedza:

Uzmanīgāk, muļķi!

Vils spēji apmetās ap stūri, pieķerdamies cepumu stendam, lai atgūtu līdzsvaru. Priekšā bija Ceturtā avēnija ar sešām satiksmes joslām, un visās bija dzīva kustība. Pamanījis pirmo izdevīgo bridi, viņš metās tajā iekšā.

Viņš stāvēja uz baltās pārtrauktās līnijas, kas atdalīja divas satiksmes plūsmas. Šoferi sāka signalizēt, acīmredzot uzskatīdami Viļu par kādu jukušo. Viņš atskatījās. Tikai vienas mašīnu rindas attālumā stāvēja vajātājs vīrietis, ko viņš pirms divdesmit četrām stundām bija gandrīz pieķēris nozieguma vietā. Šķietami mašīnu pasargāts, Vils lūkojās uz slepkavu, pretī saņemdams lāzera staram līdzīgu caururbjošu skatienu.

Vils apsviedās apkārt un pamanīja vēl vienu pārtraukumu satiksmē; tikai mirklis, un viņš to palaistu garām. Vils metās pāri un pagriezās, gribēdams redzēt, vai vajātājs dara to pašu. Viņus vēl joprojām šķīra tikai vienas mašīnas platums. Viņš redzēja uztūkumu vīrietim pie gurna tur droši vien slēpās ieroča maksts.

Vils palūkojās uz priekšu zaļā gaisma. Bet cik ilgi vēl? Drīz parādīsies sarkanā, mašīnu plūsma palēnināsies un viņš varēs tikt pāri, bet to pašu darīs arī vīrietis ar ieroci. Viņš būs kā uz delnas. Bet nebija nevienas spraugas. Mašīnas brauca pārāk ātri.

Vilam bija tikai viena iespēja. Viņš nevis šķērsoja ceļu, bet gan metās pa kreisi, it kā pūlēdamies turēties līdzi plūsmai. Viņš skrēja arvien ātrāk, nenolaizdams skatienu no luksofora, nolēmis rīkoties, tiklīdz ieraudzīs sarkano gaismu. Nu taču, nu taču! Viņš paskatījās atpakaļ. Vīrietis vēl joprojām bija vienas rindas attālumā, bet nebija izkustējies no savas vietas. Šis bija īstais brīdis.

Zaļā gaisma deva vietu sarkanajai, plūsma palēninājās, mašīnas sastājās cita aiz citas. Vilam vajadzēja tikai lodāt starp tām, nedaudz pieliecoties. Trīs, četras, piecas joslas, un viņš jau bija gandrīz galā.

Ticis pāri, viņš bija spiests iztraukties cauri ģimenei, kas stāvēja pie gājēju pārejas, un izsita balonu bērnam no rokas. Vils paskatījās atpakaļ un ieraudzīja to ceļamies augšup un vīrs ar lāzera acīm atradās pavisam tuvu.

Beidzot parādījās Atlantijas avēnijas metro stacija. Vils metās lejup pa kāpnēm, nolādēdams tuklo dāmu, kas aizšķērsoja viņam ceļu. Lejup, lejup, un Vils lēca pāri turniketam, cerēdams, ka ausis viņu nepievils. Gadi, kas pavadīti Londonas metro, bija devuši viņam sesto maņu, ļaujot pēc vēja, gaismas un skaņu sajaukuma noteikt, kad tuvojas vilciens. Vils bija pārliecināts, ka to dzird uz pretējās platformas. Bija jātiek augšā pa kāpnēm un pāri tiltam tikai dažās sekundēs. Viņš dzirdēja soļu dimdoņu; vajātājs bija tikai dažu soļu attālumā.

Viņus šķīra tikai mirkļi, bet, šķērsodams tiltu, Vils redzēja, ka vilciens nupat piebraucis, jau pēc brīža viņš atradās uz kāpnēm, kas slīdēja lejup, un grūda cilvēkus nost no ceļa. Atskanēja plkstiens un gaisa šņākoņa, kas liecināja, ka vilciens tūlīt aties. Vēl tikai vienu sekundi…

Vils metās pāri platformai kustībā, kas šķita kā viens vienīgs lēciens. Durvis jau bija gandrīz aizvērušās aiz viņa, bet apstājās tās pieturēji četri pirksti. Caur stiklu Vils redzēja vajātāja seju gandrīz caurspīdīgās acis raidīja ciešu skatienu, kas lika Vila iekšām sažņaugties. Durvis virzījās atpakaļ.

-    Ko jūs darāt? Jums jāgaida nākamais vilciens kā visiem pārējiem! Kāda pasažiere, ne jaunāka par septiņdesmit gadiem, ar spieķi uzsita pa pirkstu kauliņiem, kas aizturēja durvis. Vilcienam sākot kustēties, viņa sita stiprāk, līdz pirksti cits pēc cita pazuda. Vīrs ar caururbjošajām acīm palika uz platformas, kļūdams arvien mazāks.

-    Pateicos jums no visas sirds, Vils noteica un, kampdams gaisu, atkrita tuvākajā sēdeklī.

-   Cilvēkiem nekaitētu vairāk pieklājības, večiņa paziņoja.

-   Tieši tā, Vils elsoja. Pieklājība. Pilnīgi piekrītu.

Plaušās atgriežoties gaisam un smadzenēs skābeklim, viņš

acu priekšā redzēja tikai vienu ainu. Aizverot acis, tā parādījās plakstiņu iekšpusē. Viņa tēvs divdesmit viena gada vecumā Jēzus armijas kareivis. Avangardā. Rūpīgi atlasītā elitē, kas uzskata, ka zina īstās ticības noslēpumus.

Kas gan viņi bija? Protams, kristieši. Tomēr viņiem piemita dīvaina augstprātība. Viņi, nevis ebreji, ir izredzētie. Viņi, nevis ebreji, kuri var pieņemt jūdaismu kā savu mantojumu. Viņi, nevis ebreji var citēt Veco derību un visus tās pravietojumus, viņi var uztvert Ābrahāmam dotos solījumus kā pašu saņemtus.

Vils palūkojās laukā pa logu. Dekalba avēnijas stacija. Viņš izkāpa un ielēca citā vilcienā, gribēdams pēc iespējas vairāk sajaukt pēdas vīram ar lāzera acīm un tā biedriem.

Tīsija uzreiz bija pamanījusi, ko tas nozīmē. Šis prasīgais aizvietošanas teoloģijas atzars uzskatīja, ka jūdaisms pieder viņiem, turklāt pilnīgi viss. Stāsts par Ābrahāma noslēgto darījumu Sodomā bija daļa no viņu mantojuma un tas attiecas arī uz šā stāsta augļiem, uz mistisku ebreju pārliecību, ka pasauli notur pie dzīvības trīsdesmit seši taisnie vīri. Nezin kāda iemesla dēļ viņi bija pārņēmuši šo ticību un tagad, šķiet, nolēmuši piešķirt tai kaut ko jaunu. Viņi bija apņēmušies nogalināt šos labos cilvēkus citu pēc cita. Bet, ja šī dīvainā kristiešu sekta ir atbildīga par slepkavībām, kāpēc hasīdi nolaupījuši Betu?

Informācijas bija pārāk daudz. Viļam vajadzēja mierīgi visu apdomāt. Viņš ielūkojās pulkstenī. Bez piecpadsmit minūtēm četri. Laika bija ļoti maz. Viņš piezvanīja Tīsijai, no sirds cerēdams, ka viņai izdevies aizbēgt.

-    Vil! Tu esi dzīvs!

-    Vai tev nekas nekaiš? Kur tu esi?

-    Slimnīcā. Pie Toma. Viņu sašāva.

-    Mans Dievs!

-     Es biju uz jumta. Dzirdēju šāvienu. Noskrēju lejā, un viņš tur gulēja asiņodams. Ak, Vil…

-    Vai viņš ir dzīvs?

-    Viņu šobrīd operē. Kas to izdarīja, Vil? Kāpēc lai kāds to darītu?

-    Nezinu, bet es viņus atradīšu, apsolu. Es atradīšu cilvēkus, kuri sāka visu šo pretīgo ķēpu. Un es zinu, ka esmu pienācis tuvu.

60. nodaļa

r

Pirmdiena, plkst. 15.47, Manhetena

-   Tīsij, es zinu, ka viņi ir šeit. Ņujorkā.

-    Kā tu vari to droši zināt? Viņi nogalina taisnajos visā pasaulē kāpēc viņiem jābūt šeit?

-   Pirmkārt, viņi visu informāciju uzzinājuši no hasīdiem. Ielaušanās to datoros viņiem sniegusi visu, kas vien bija iegūstams. Tagad viņiem jābūt šeit pašiem personīgi, lai pabeigtu darbu. Tāpēc viņi nogalināja Josifu Jichoku. Viņi izmisīgi vēlas atrast trīsdesmit sesto numuru. Un viņi ir pārliecināti, ka hasīdi zina, kurš tas ir. Un viņiem ir taisnība. Turklāt man šķiet, ka viņi vēlas būt šeit.

-    Kāpēc?

-    Vai tad tas nav skaidrs? Šovakar gaidāma kulminācija. Brīdis, kad viss sasniegs savu virsotni. Viņi gribēs atrasties vietā, kur viss šis pareģojums piepildās. Jo tieši šeit tas beigsies, Tīsij. Divdesmit pirmā gadsimta Sodomā. Tā ir Ņujorka! Šeit pasaule beidzot zaudēs savu līgumu ar Dievu. Tikai trīsdesmit seši taisnajie; kamēr viņi ir dzīvi, pasaule turpinās. Bez dem viss beidzas. Šie cilvēki gribēs būt te, lai redzētu to piepildāmies. Pasaules galu.

-   Vil, tu mani biedē.

-    Un ir vēl kaut kas. Viņš piespieda sevi apklust. Paklau, mums vairs nav laika. Man jāiet. Viņš atvienoja zvanu un sastādīja vienu no The Neiv York Times numuriem.

-   Eimija Vudšteina.

-    Eimij, te Vils. Man nepieciešams pakalpojums.

-   Vil! viņa čukstēja. Man pat nevajadzētu ar tevi runāt. Vai tev kāds palīdz?

-    Šobrīd man vajag tavu palīdzību, Eimij. Uz mana galda ir reklāmas lapiņa Atdzimušā Jēzus baznīcas sanāksmei. Vai tu nevarētu man to nolasīt?

Eimija atvieglota nopūtās.

-   Pagaidi. Pēc brīža viņa jau bija atpakaļ. Nu tā. Atdzimušā Jēzus baznīca, vērtēsim ģimenes ar ģimenes vērtībām. Garīga sanāksme Dževitsa sapulču centrā Rietumu Trīsdesmit ceturtajā ielā… Ā, tā notiek šodien.

-Jā! Viņš uzvaroši pavicināja dūri.

-   Ak, Vil, es tiešām priecājos, ka tu atrodi mierinājumu savā ticībā. Es zinu, ka daudzi, nonākot grūtā situācijā…

-    Eimij, bija prieks aprunāties, bet man jāiet.

Pēc pusstundas viņš jau bija klāt un skatījās uz Dževitsa sapulču centra. Vils redzēja delegātu leti, ko apkalpoja brīvprātīgie mirdzošām acīm. Tas neizdosies. Lieliski, preses galds.

-    Atvainojiet, es strādāju The Guardian, Londonas laikrakstā, un diemžēl vēl neesmu jūsu sarakstā. Vai iespējams atrast man kādu vietu?

-    Piedodiet, ser, visas vietas tiek apstiprinātas Ričmondas birojā. Vai jūs to izdarījāt?

-   Nē, es diemžēl nevarēju to sazvanīt. Bet mani redaktori būs ļoti vīlušies, ja nevarēšu kaut ko uzrakstīt par šo brīnišķīgo ģimenes vērtību cildināšanu. Saprotiet, mums Lielbritānijā nekā tāda nav. Un es zinu, ka manā zemē visi alkst šāda garīguma piemēra. Vai nav nekādas iespējas mani ielaist kaut vai uz pusstundu, lai es varētu vismaz pateikt saviem priekšniekiem, ka visu redzēju savām acīm?

Viņš izmantoja visus iespējamos paņēmienus. Kopš ierašanās Amerikā šādi teksti bija palīdzējuši viņam iekļūt NASA uz kosmosa raķetes palaišanu, Greislendā uz Elvisa piemiņas vakaru un prezidenta amata kandidātu debatēm Ņūdžersijā. Viņš cerēja, ka acīs mirdz naiva cerība.

Bet sieviete pie galda, kuras identifikācijas kartē bija rakstīts "Kerija Enna, koordinatore", negrasījās piekāpties.

-    Man diemžēl jālūdz, lai jūs piezvanāt Ričmondas birojam.

Nolādēts.

-    Protams, kāds ir numurs?

Vils to rūpīgi pierakstīja un, izmantodams mobilo telefonu, piezvanīja sev uz mājām.

-   Hallo! Šeit Toms Mičels no Londonas The Guardian. Runa ir par šodienas sanāksmi. Es tikai gribēju zināt, vai ir iespēja… Jā, tieši tā. Viņš dzirdēja otrā galā pats savu balsi, kas paziņoja, ka viņš un Beta šobrīd nav pie telefona. Viņš centās neklausīties un turpināja runāt: Tātad man jāaplūko programma. Labi… Vils apklāja telefonu ar plaukstu un pačukstēja Kerijai Ennai: Viņa saka, man jāapskata presei paredzētais materiāls. Viņa bez vilcināšanās to pasniedza.

-    Labi, tātad man tas jāpārlasa, jānoskaidro, kas mani interesē… Labi, liels paldies, jūs man ļoti palīdzējāt.

Runādams pats ar savu automādsko atbildētāju, Vils pārskatīja semināru sarakstu.

Holdena numurs: "Kā atgūt tuvību. Viņa Svētība Pīters Tompsons lasa lekciju par izturēšanos pret bērniem pēc šķiršanās."

Makmilana istaba: "Kā to darītu Jēzus? Glābēja padomu meklējumi."

Vils nevarēja atrast meklēto. Viņš pacēla acis Kerija Enna smaidīdama izsniedza preses apliecības televīzijas reportierei un operatoram. Vils klusi pagriezās un devās uz konferences telpām, augstu pacēlis preses materiālus kā savdabīgu apliecību.

Viņš atkal pievērsās sarakstam. Pusdienu pārtraukumi, telpas bērniem, darbnīcas. Tad viņa acis piesaistīja kaut kas cits.

Kapela: "Mesijas laikmeta sākums. Referents tiks nosaukts vēlāk. SLĒGTA SANĀKSME."

Vils ielūkojās pulkstenī; tā jau bija sākusies. Bet kur gan šajā plašajā numuru, gaiteņu un kāpņutelpu labirintā bija kapela? Viņš šķirstīja savus materiālus, līdz atrada centra karti. Kapela atradās trešajā stāvā.

Durvju bija daudz, bet viņš beidzot ieraudzīja vienas, pie kurām bija pielikta plāksne ar lūgšanā ceļos nometušos vīru. Vils piespieda ausi pie tām.

-    …cik gadsimtus esam gaidījuši? Vairāk nekā divdesmit. Un brīžiem mūsu pacietība sasniegusi kritisko robežu. Mūsu ticība sašķobījusies.

Vils dzirdēja lifta džinkstēšanu. No tā izkāpa trīs vīri apmēram Vila vecumā, ģērbušies kārtīgos, tumšos uzvalkos tādā pašā, kāds viņam vēl bija mugurā pēc vēlās vakara viesošanās Kraunhaitā. Katram rokā bija Bībele, un viņi mērķtiecīgi tuvojās durvīm.

Vils pamanīja, ka vismaz viens no viņiem ir aizelsies. Puiši kavējās. Tā bija viņa izdevība.

-   Neuztraucieties, Vils sacīja, kad vīrieši apstājās viņam blakus. Man šķiet, mēs vēl varēsim ielavīties pa aizmuguri.

Viens no jaunatnācējiem tiešām atvēra durvis, ļaudams biedriem ieiet; apkaunojums bija mazāks, ja to dalīja visi. Vils bija tikai viens no viņiem un pat nesa savu Bībeli.

Iespiedies aizmugurē, Vils mēģināja aplūkot telpu. Viņš pārsteigts secināja, ka tā ir ļoti liela, līdzīga banketu zālei. Iekšā bija vairāk nekā divi tūkstoši cilvēku. Bija grūti saskatīt, kas tie ir, jo visi nolieca galvu lūgšanā. Vils neuzdrošinājās pacelt skatienu.

Beidzot klusumu pārtrauca mākslīgi pastiprināta balss.

-    Mēs nožēlojam, Kungs, savus šaubu mirkļus. Mēs nožēlojam sāpes un ciešanas, ko esam sagādājuši cits citam, šai planētai, ko Tavs Tēvs mums uzticējis, un Tavam vārdam. Mēs nožēlojam, Kungs, šos grēka gadsimtus, kas Tevi šķīruši no mums.

Draudze vienbalsīgi atbildēja:

-   Šajā Piedošanas dienā mēs nožēlojam grēkus.

Vils pacēla acis, mēģinādams saprast, kurš runā. Zāles priekšā stāvēja vīrs, bet viņš bija uzgriezis visiem muguru. Nebija iespējams noteikt, vai viņš ir jauns vai vecs; gandrīz visu pakausi sedza balta cepurīte.

-    Bet tagad, Kungs, mūs gaida Atmaksas diena. Beidzot cilvēks stāsies tiesas priekšā. Lielā Dzīves grāmata tiks aizcirsta. Mēs tiksim tiesāti.

Vienbalsīgi:

-   Āmen.

Vīrietis pagriezās; viņš bija apmēram Vila vecumā un izskatījās pēc grāmatu tārpa. Viļu tas pārsteidza. Šis puisis likās pārāk jauns, lai būtu vadonis, un dunošā balss bija pārāk spēcīga šim kalsnajam augumam.

-   Tava pirmā tauta, izraēļi, novērsās no Tavas mācības, Kungs. Balss turpināja skanēt, kaut gan vīrietis, kuru Vils noturēja par vadoni, nekustināja lūpas. Tikai tagad Vils pamanīja milzīgo ekrānu telpas priekšā. Uz tā bija tikai viens vārds ar melniem burtiem uz balta fona: "Apustulis". Vils saprata, ka balss, kas piepilda telpu, nepieder nevienam no tajā stāvošajiem. Varbūt tas bija ieraksts, varbūt runātājs atradās kaut kur citur un translēja savu runu. Balss bija dīvaini metāliska. Lai nu kā, Apustulis nebija redzams.

-   Pirmos izraēļus biedēja Tavs vārds. Citiem tika uzdots godāt Tavu līgumu. Ir rakstīts: "Bet, kad jūs piederat Kristum, tad jūs esat Ābrahāma dzimums, mantinieki pēc apsolījuma."

Draudze atbildēja:

-    Mēs piederam Kristum un esam Ābrahāma dzimums. Mēs esam mantinieki pēc apsolījuma.

Vils nodrebēja. Tātad šāda bija Atdzimušā Jēzus baznīca, pielāgota divdesmit pirmajam gadsimtam. Un šī doktrīna reiz bija aizrāvusi viņa tēvu, Taunsendu Makdugalu un Dievs vien zina, cik vēl. Vīrieši šajā telpā un Vils atskārta, ka šeit ir tikai vīrieši arī tai ticēja. Viņi bija mantojuši ebreju vietu dievišķajā plānā. Viņi bija pieņēmuši ebreju mācību par savējo.

-    Bet tagad, Kungs, mums vajag Tavu palīdzību. Mēs lūdzam Tavu padomu. Esam tik tuvu, bet pēdējā vēsts no mums izvairās.

Trīsdesmit sestais numurs, Vils nodomāja.

-    Lūdzu, sniedz mums piepildījumu, lai varam beidzot ļaut Dieva tiesai līt pār šo tumšo zemi.

Vils patlaban pētīja telpu, kad cilvēks pirmajā rindā pagriezās, lai darītu to pašu. Viņš ieraudzīja Viļu, samirkšķināja acis, pavērās pāri telpai, ar skatienu uzmeklēja kādu citu un pamāja Vila virzienā.

Vils neredzēja roku, kas pasniedzās un sagrāba viņa kaklu. Un nemanīja kāju, kas iespēra viņam zem ceļgala un lika sabrukt. Bet, krizdams zemē, Vils saskatīja vīrieti, kas slējās viņam pāri. Viņa acis bija neticami zilas.

61. nodaļa

t

Pirmdiena, plkst. 17.46, Manhetena

Viņš zināja, ka ir pamodies, bet apkārt valdīja tumsa. Viņš mēģināja pieskarties acīm, bet plecs asās sāpēs iesmeldzās. Plaukstas bija sasietas kopā. Rokas, kājas, vēders tas viss likās nodīrāts; viņš iztēlojās jēlu, sarkanu miesu.

Viņš pakustināja plakstiņus un juta kaut ko, kas nebija āda. Viņa acis sedza apsējs. Vils mēģināja runāt, bet mute bija aizbāzta ciet; viņš ieklepojās.

-    Noņemiet to. Balss bija stingra, tajā skanēja varas apziņa. Vils sāka rīstīties; sajūtu atmiņa par mutē iebāzto vīkšķi joprojām smacēja. Beidzot viņam izdevās izspļaut dažus vārdus.

-   Kur es esmu?

-   Gan redzēsiet.

-    Velns un elle, kur es esmu?

-   Neuzdrošinieties uz mums kliegt, Monro kungs. Es jau teicu, ka redzēsiet. Vils dzirdēja vēl divus vai trīs cilvēkus tuvumā. Vediet viņu.

-    Uz kurieni?

-   Jūs saņemsiet to, pēc kā ieradāties. Visi šie meli beidzot atmaksājušies, Tom Mičel no The Guardian. Jūs tomēr dabūsiet savu lielo interviju.

Vils juta tumsā uzgulstam mugurai lielu, spēcīgu plaukstu, kas grūda viņu uz priekšu. Viņš nogāja dažus soļus, tad divas rokas sagrāba viņa plecus un pagrieza pa labi. Vils manīja paklāju zem kājām. Vai viņš vēl ir sanāksmju centrā? Cik ilgi viņš nogulējis bezsamaņā? Vai jau ir nakts? Tad būtu par vēlu! Yom Kippur būtu beidzies. Sava apsēja melnajā tumsā Vils iztēlojās paradīzes vārtus, kas skaļi aizcērtas.

-   Ser, viņš ir klāt.

-    Pateicos, kungi. Lai tiek noņemtas šīs saites. Pat parastā sarunā šis cilvēks šķietami citēja svētos rakstus. Es vēlos paskatīties uz jums.

Vils juta plaukstas darbojamies ap viņa rokām, līdz tās bija brīvas. Tad beidzot pazuda arī acu apsējs un parādījās žilbinoša gaisma. Vils zagšus ielūkojās pulkstenī. Vēl bija laiks. Paldies Dievam, viņš nodomāja.

-    Kungi, atstājiet mūs vienus, lūdzu.

Vilam pretī pie vienkārša viesnīcas tipa galda sēdēja kapelā redzētais vīrs. Viņam piemita mazpilsētas vikāra centīgais starojums, labestīgais godīgums, ko Vils atcerējās redzējis Oksfordas Kristiešu biedrības vadītāja sejā.

-    Vai jūs esat Apustulis? Vils saviebās. Piepūle, ko prasīja runāšana, lika sāpju šautrai iedurties mugurkaulā.

-   Es cerēju, ka jūsu ciešanas mazināsies. Mēs rūpīgi apkopām jūsu brūces.

Vils piepeši pamanīja apsējus un plāksterus, kas sedza viņa rokas un kājas, pat krūtis.

-    Lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos par skarbo sagaidīšanu. "Cietējus turpretī Viņš tieši izglābj viņu ciešanu dēļ un atver viņu ausis kā atlīdzību par viņu ciešanām." ījaba grāmata.

-   Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu. Vai jūs esat Apustulis?

Pieticīgs smaids.

-   Nē, es neesmu Apustulis. Es viņam tikai kalpoju.

-   Es gribu runāt ar viņu.

-    Kāpēc lai es jums to ļautu?

-   Tāpēc, ka es zinu, kas viņam padomā, kas jums visiem padomā. Un es došos uz policiju.

-Tas diemžēl nebūs iespējams. Apustulis ne ar vienu netiekas.

-    Nu, tādā gadījumā policiju noteikti ļoti interesēs viss, kas man zināms.

-   Kas jums īsti ir zināms, Monro kungs?

Vīrieša rāmums un vēsi sakniebtās lūpas Viļu nokaitināja. Viņš soļoja uz priekšu, kājām iesāpoties pie katras kustības.

-    Es jums pateikšu, ko zinu. Es zinu par ebreju ticību, ka pasaulē vienmēr ir trīsdesmit seši taisnie vīri. Un, kamēr šie cilvēki dzīvo, tikmēr pasaulē valda kārtība. Es arī zinu, ka pēdējās dienās šie vīri mirst ļoti noslēpumainā nāvē. Pareizāk sakot, tiek noslepkavoti. Viens Montānā, vismaz divi Ņujorkā. Viens Londonā un Dievs vien zina, kur vēl. Un man ir spēcīgas aizdomas, ka vainojama ir šī sekta. Lūk, ko es zinu.

-    Nedomāju, ka ar "spēcīgām aizdomām" pietiks, Monro kungs. It īpaši no tāda vīra puses, kurš pirms pāris stundām pats sēdējis cietuma kamerā.

Velns un elle, kā viņš to zina? Vils piepeši atcerējās dežurējošo policisti septītajā iecirknī un krucifiksu tai kaklā. Varbūt sektai savi ļaudis bija visur.

Turklāt vikāram bija taisnība. Vila rīcībā nebija dzelžainu pierādījumu, tikai neprātīgas teorijas. Viņam nebija varas pār šo vīrieti vai tā saucamo Apustuli, kuram tas kalpoja. Viņš juta plecus sagumstam.

-    Bet pieņemsim, ka šī teorija ir patiesa. Tikai hipotētiski, protams. Vīrietis virpināja zīmuli pirkstos, ļaudams tam krist no vienas plaukstas otrā. Viļam ienāca prātā, ka viņš varētu nervozēt. Pieņemsim, ka notiek mēģinājumi atrast trīsdesmit sešus taisnajos un… sniegt tiem mūžīgo mieru. Un pieņemsim, ka tajā iesaistīta kāda svēta biedrība. Izmantojot jūsu paša vārdus, man ir spēcīgas aizdomas, ka jūsu dievišķais pienākums būtu atbrīvot viņiem ceļu, vai ne? Domāju, ka jūs uztvertu jūsu miesā cirstās brūces kā zīmi. Brīdinājumu, ja vēlaties.

-   Vai jūs draudat mani nogalināt?

-   Nē, protams. Tas būtu rupji. Es jums draudu ar kaut ko daudz sliktāku.

Vils manīja ledainu mieru šajā cilvēkā, kas viņu biedēja.

-   Sliktāku?

-    Es jums draudu ar vissvētākās mācības piepildīšanos, kas dota cilvēcei. Tuvojas atmaksas stunda, Monro kungs. Glābšanu piedzīvos tie, kuri palīdzējuši to tuvināt. Bet ļaudis, kas gribējuši to attālināt, kas spītējuši dievišķajam solījumam… šīs dvēseles tiks lemtas mūžīgām mocībām. Tūkstotis gadu paies kā viena vienīga diena, un pēc tam būs vēl daudzi tūkstoši. Tāpēc padomājiet labi, Monro kungs. Nestājieties Tam Kungam ceļā. Nestājieties ceļā mūsu Tēvam. Nepalīdziet tiem, kas vēlas Viņu sadusmot. Mēģiniet apgaismot ceļu.

Vils vēl mēģināja aptvert visu nupat dzirdēto, kad saprata, ka tikšanās beigusies. Viņš juta, ka rokas no aizmugures atkal viņu sagrābj un uzliek acu apsēju. Viņš tika izvests no telpas un iekšā liftā, vismaz tā izklausījās. Tas drebēdams nolaidās, pēc Vila aprēķiniem, piecus stāvus zemāk. Durvis atslīdēja vaļā, un viņš tika izgrūsts ārā. Noņēmis apsēju un atklājis, ka atrodas pazemes garāžā, viņš jau bija palicis viens pats.

Augšstāvā vīrs, kurš bija runājis ar Viļu, pārliecinājās, ka viss bijis labi dzirdams pa telefona skaļruni.

-   Manuprāt, esam devuši viņam pietiekami, viņš sacīja vecākajam vīram otrā galā.

-   Jā, tu esi labi pastrādājis. Tagad mēs varam tikai gaidīt.

Ja Vils dzirdētu šo balsi, viņš to pazītu. Jo tā runāja Apustulis.

62. nodaļa

/

Pirmdiena, plkst. 19.12, Kraunhaita, Bruklina

Iepriekš tā bija melna, bet šonakt balta. Sinagoga šķita mirdzam baltumā, mēness gaismai atstarojoties pret sniegu. Tajā bija tikpat daudz cilvēku, cik Vils bija redzējis piektdienas vakarā, bet tagad visi ģērbušies gandrīz pilnīgi baltā.

Virs melnajiem uzvalkiem bija plāni, balti virsvalki, kas sedza vīrus no potītēm līdz. pleciem. Parasto melno ādas kurpju vietā viņu kājas bija ieautas baltos sporta apavos. Daudzas lūgšanu stolas bija baltas, tāpat arī jarmulkas. Un visi bija saspiedušies kopā, veidojot baltu, līganu masu, iegrimušu lūgšanās.

Kad Vils veica ļoti īsu telefona zvanu uz slimnīcu, Tīsija viņam pastāstīja, ka tā ir ne'eilah, pēdējais posms visu dienu ilgušā sprediķī. Pēc tradīcijas draudzei, kas divdesmit četras stundas nav ēdusi un dzērusi, bija jāstāv visu dienu, izrādot cieņu mirkļa svinīgumam. Šī bija pēdējā Yom Kippur diena, atmaksas brīdis. Šajā stundā paradīzes vārti vērās ciet. Vajadzēja steidzīgi nožēlot grēkus. Klausīdamies Tīsijas vārdos, Vils iztēlojās pēdējā brīža nožēlnieku, kurš ieslīd pa spraugu vārtos tikai vienu sekundi, pirms de aizcērtas. Tie, kas nav nožēlojuši vai ir nokavējuši, tiek atstāti ārpusē.

Visu dienu šajā plašajā telpā bija atbalsojušās senas vārsmas, vairākiem tūkstošiem balsu kopīgi dziedot:

B'Rosh Hashana yichatayvun…

Gada pirmajā dienā tas rakstīts tiek, Nožēlas dienā to zīmogo ciet. Cik daudzi mirs, cik daudzi dzims; kas dzīvos, kas mirs, kurš cilvēka dienu beigās un kurš pirms…

Šā mirkļa smagums nolaidās pār Viļu bridi, kad viņš iegāja iekšā. Sejas bija nopietnas kā bērēs; cilvēki redzēja cits citu, bet nesmaidīja. Daudzi skatījās tikai uz lūgšanu grāmatu, ko turēja rokā, svinīgi klanoties.

Sha'arei $hamayim petach…

Atver paradīzes vārtus… Glāb mūs, Dievs…

-   Atvainojiet, Vils bilda, mēģinādams izlauzties cauri šim pūlim. Tas bija pārāk biezs, viņš virzījās pārāk lēni. Bija jātiek pie rabīna Freiliha, cik ātri vien iespējams, lai saglabātu cerību noslēgt kādu darījumu. Viņš bija nolēmis atklāt, kas ir īstie taisna jo vajātāji, un pretī pieprasīt Betu. Viņš ielūkojās pulkstenī. Bija palikušas apmēram trīsdesmit minūtes. Vils bija aplēsis, ka jārīkojas tūlīt, kamēr draudi ir visreālākie, ļa viņš gaidīs līdz Yom Kippur beigām un trīsdesmit sestais virs būs droši noslēpts, hasīdi varētu nospriest, ka briesmas atkāpušās. Tad Vila priekšrocības zudīs.

Viņš sāka uzrunāt cilvēkus.

-    Atvainojiet, vai nezināt, kur ir rabīns Freilihs? Rabīns Freilihs? Daudzi viņu ignorēja. Daži ar roku pamāja pa labi vai pa kreisi, nenovērsdami skatienu no lapas vai ari cieši aizvēruši acis.

Likās, ka viņš laužas cauri ūdens sienai. Visapkārt nepazīstamas sejas. Viņš palūkojās pulkstenī vēl divdesmit trīs minūtes.

Tad uz Vila pleca nolaidās roka, liekot sāpēm aizšauties pa muguru. Viņš pagriezās, savilcis plaukstas dūrēs.

-Vil?

-   Sendij! Tu mani nobiedēji. Jēzus! Piedod.

-   Ko tu šeit dari?

-    Nav laika skaidrot. Paklau, man jārunā ar rabīnu Freilihu. Tūlīt pat.

Sendijs neatbildēja, tikai sagrāba Viļu aiz rokas un aizvilka viņu vispirms pa labi, pēc tam atpakaļ un beidzot apkārt galdiem, pie kuriem Vils pirms trim dienām bija redzējis vīrus, kas cītīgi lasīja svētos rakstus. Tur aizvērtām acīm un ar seju pret debesīm šūpojās rabīns Freilihs.

-    Rabīn? Te Vils Monro.

Rabīns nolaida galvu un atvēra acis, it kā mostos no miega. Viņa sejā jautās gurdums. Tad, ieraugot zilumus uz Vila sejas, tajā parādījās šoks.

-   Rabīn, es zinu, kurš nogalina taisnajos. Un zinu, kāpēc.

Rabīns iepleta acis.

-    Es jums to pateikšu tūlīt pat, kamēr jums vēl ir laiks viņus apturēt. Bet vispirms jums kaut kas jāizdara manā labā. Aizvediet mani pie sievas. Nekavējoties.

Freilihs sarauca pieri. Viņš noņēma brilles un paberzēja virsdeguni. Viņš palūkojās pulkstenī vēl divdesmit minūtes. Vils redzēja, ka vecākais vīrs izsver visus iespējamos rīcības plānus.

-   Labi, rabīns beigās noteica, bet viņa sejā vēl joprojām vīdēja nemiers. Nāciet man līdzi.

Iziet no shul bija vieglāk, nekā spraukties tai cauri; pūlis pašķīrās, izrādot cieņu rabīnam Freiliham, kaut gan daži uzmeta ziņkārīgus skatienus rabīna piekautajam biedram.

Viņi izgāja krēslainajā ielā, visapkārt skanot lūgšanām. Rabīns strauji gāja uz priekšu un pagriezās pa kreisi pie pirmā stūra. Vils paskatījās pulkstenī četrpadsmit minūtes. Katrs solis izraisīja sāpes kājās, bet viņš gandrīz skrēja.

Piepeši rabīns Freilihs apstājās, pagriezās un nostājās pretī nelielai smilšakmens mājai.

-   Vai esam klāt?

-    Esam klāt.

Vils nespēja tam noticēt. Nams atradās tikai kvartāla attālumā no sinagogas; viņš vairākas reizes bija pagājis tam garām. Beta bija tik tuvu, un viņš nebija to zinājis.

Sirds sāka dauzīties straujāk. Bija noticis tik daudz, un šķita, ka pagājis bezgalīgi ilgs laiks, kopš viņš redzējis savu sievu. Vēlme viņu apskaut bija tik spēcīga, ka Vils tik tikko spēja to apvaldīt.

Rabīns pieklauvēja pie durvīm. Atskanēja sievietes balss valodā, ko Vils nesaprata. Rabīns atbildēja jidišā tā droši vien bija parole.

Beidzot durvis atvērās, tajās parādījās apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete, ģērbusies jakā, kādu Vila māte droši vien nēsājusi pirms divdesmit gadiem. Viņas mati bija ieveidoti tāpat kā visām Kraunhaitas sievietēm, un tas savukārt nozīmēja, ka tā ir parūka. Vils nopūtās, sapratis, ka cerējis nekavējoties ieraudzīt Betu.

-   Dos is ihr man. Bring zie ahehr, biteh. Tas ir viņas vīrs. Atved viņu šurp, lūdzu.

Sieviete nozuda augšstāvā. Vils dzirdēja durvis atveramies, pēc tam soļus, tad skaņas, ko radīja divi cilvēki, kāpdami lejup.

Viņš pameta skatienu uz trepju pusi un ieraudzīja garus, tumšus svārkus. Atkal vilšanās. Bet, sievietei tuvojoties, viņš pazina tās gurnus un stāju. Un tad parādījās viņas seja.

Vils nespēja novaldīties. Acis piepildījās asarām, tiklīdz viņš sievu ieraudzīja. Tikai tobrīd Vils pilnībā saprata, cik ļoti pēc viņas ilgojies, kādās sāpju alkās pēc viņas mocījies ķermenis. Viņš ar lēcienu pieveica divus atlikušos pakāpienus un cieši apskāva Betu turpat uz kāpnēm. Redze bija pārāk aizmiglota, lai skaidri saskatītu Betas seju, bet, turēdams sievu cieši apskautu, Vils juta viņu raudās drebam. Neviens no abiem nespēja izdabūt pār lūpām ne vārda. Viņš spieda Betu pārāk cieši, bet ar to tik un tā nepietika. Viņš vēlējās, lai starp abiem nebūtu nevienas gaisa collas.

Beidzot viņš negribīgi atkāpās, lai kārtīgi aplūkotu Betu. Viņu acis sastapās, un Betas sejā parādījās biklums, kādu viņš vēl nebija redzējis. Tā bija nevis kautrība, bet kaut kas cits bijība pret to neizmērojamo mīlestību, ko abi juta viens pret otru.

Tad viņa caur asarām ierunājās:

-    Redzi, es tev teicu. Es tev jau teicu, ka ticu tev. Vai atceries dziesmu, Vil? Es zināju, ka tu mani atradīsi. Zināju. Un paskaties te nu tu esi.

Viņš piespieda Betas galvu sev pie krūtīm, un abi tvērās viens pie otra, nemanīdami sievieti, kura bija atvērusi durvis, nemanīdami rabīnu Freilihu, kurš stāvēja pie kāpnēm, nemanīdami, ka tie abi lējuši savas asaras, ieraugot šo pāri atkal satiekamies.

-    Monro kungs, atvainojiet, rabīns ierunājās. Monro kungs.

-   ļā, Vils atsaucās, ar piedurkni noslaucīdams asaras no vaigiem. -Jā, protams. Viņš pievērsās Betai. Vai tev jau ir pastāstījuši par visu šo…

-   Viņa neko nezina, rabīns iejaucās. Un mums nav laika. Lūdzu.

Vils pat nezināja, ar ko lai sāk. Neliela kristiešu sekta ticēja, ka mantojusi ebreju mācību, to visu, pat stāstu par lamad vav. Viņi bija uztvēruši Kraunhaitā valdošo mesijas drudzi un ielauzušies hasīdu datortīklā, pēc kāda laika atklājot taisnajo identitātes, kā arī izmantojuši savus ļaudis visā pasaulē, lai tos nogalinātu citu pēc cita, sarīkojot slepkavības tieši Desmit Nožēlas dienu laikā.

-   Un tās beigsies pēc divpadsmit minūtēm, Vils piebilda.

-    Bet kāpēc gan?

-    Es īsti nezinu. Dievkalpojumā Apustuļa balss to skaidroja, bet tieši tad mani sāka sist. Viņš un tas otrais, jaunāks vīrietis, runāja par grēku nožēlu, taisno tiesu un pestīšanu, bet man tas neko nenozīmēja. Piedodiet. Vils paskatījās uz Betu un satvēra sievas roku. Viņa izskatījās ļoti apmulsusi.

-   Vai kāds nevarētu man paskaidrot, kas te notiek? Neviens neko neteica. Vils nedaudz papurināja galvu, bez vārdiem solīdams, ka viņi aprunāsies vēlāk.

Rabīns Freilihs bija apsēdies un glaudīja bārdu, dziļi iegrimis domās.

-    Un jūs pats savām acīm redzējāt šo organizāciju?

-   Pirms stundas es vēl biju pie viņiem. Viņi ir šeit, Ņujorkā. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka pie visa vainīgi tieši viņi. Un ieradušies, lai pabeigtu savu darbu. Apustulis teica, ka "pēdējā vēsts no mums izvairās". Domāju, ka viņi vēl joprojām nezina trīsdesmit sestā taisnā vīra vārdu. Bet viņi ir apņēmības pilni to atrast un nogalināt. Jums viņš jāaizsargā. Kur viņš ir? Vai drošībā?

-   Viņš ir vietā, par kuru drošākas nav.

-Jums man tas jāpastāsta. Citādi nevaram būt pārliecināti, ka viņu neatradīs.

Rabīns Freilihs atkal ieskatījās pulkstenī un atļāvās pasmaidīt.

-   Viņš ir šeit.

63. nodaļa

r

Pirmdiena, plkst. 19.28, Kraunhaita, Bruklina

No sinagogas un tuvējām mājām plūda ne'eilah skaņas, dedzīgas lūgšanas šajā gada svētākās dienas svarīgākajā stundā.

-    Šeit? Vils pārjautaja. Tatad… Viņš izbrīnīts skatījas uz rabīnu Freilihu.

-   Nē, Vil, tas neesmu es.

Vils pārlaida skatienu istabai. Tajā, tāpat kā visā pārējā mājā, nebija citu vīriešu. Viņa kuņģis sāka rauties čokurā. Vai tiešām tas iespējams?

-   Nē, tas nevar būt. Jūs taču nerunājat…

-   Nē, Vil, rabīns atsaucās, smaidam plešoties platumā. Tas neesi tu. Un tad viņš pavisam viegli pielieca galvu, norādīdams uz Betu.

-   Beta? Bet man likās, ka visiem trīsdesmit sešiem jābūt vīriešiem. Jūs man teicāt, ka visi ir vīrieši!

-   Taisnība. Un tava sieva sevī nes trīsdesmit sesto taisno vīru. Viņa ir gaidībās, Vil, un bērns ir zēns.

-   Jūs kļūdāties. Mēs mēģinājām… Vils apklusa, ieraudzījis Betas seju. Viņa vienlaikus smaidīja un raudāja.

-    Tā ir taisnība, Vil. Man beidzot radās izdevība izmantot to testu, ko es tik ilgi nēsāju līdzi somā. Tā tiešām ir. Mums būs bērns.

-    Tava sieva nezināja, ka ir stāvoklī,rabīns Freilihs turpināja. Bet Tora to zināja. Tora mums pateica. Tā bija pēdējā

Rebes vēsts, kas tika nodota Josifam Jichokam viņa dzīves pēdējās stundās. Toreiz to neviens nesaprata, bet viņa pēdējie vārdi norādīja uz trīsdesmit sesto pantu no pirmās Mozus grāmatas grāmatas par jaunu sākumu. Šis viens pants, astoņpadsmitās nodaļas desmitais, tika glabāts atsevišķi no pārējiem un nebija pierakstīts ne Rebes dokumentos, ne runās. Neviens nevarētu to atrast mūsu datoros. Bet mēs saskaitījām burtus, kā parasts, un ieguvām koordinātas tavu namu. Sākumā mēs domājām, ka tzaddik esi tu. Bet tad Josifs Jichoks uzmanīgāk papētīja panta vārdus. Tajā tiek runāts par mirkli, kad Dievs runā ar Ābrahāmu un paziņo, ka viņa sievai Sārai būs dēls. Viņa ilgi bijusi neauglīga, bet tagad viņai būs bērns. Josifs Jichoks saprata, ko Rebe mums mēģinājis pateikt. Mums bija jāpievēršas nevis tev, bet gan tavai sievai. Mēs atradām visslēptāko no slēptajiem, Vil. Un tas ir tavs dēls.

Vils pievilka Betu tuvāk, bet, apskaudams sievu, sajuta kaut ko cietu iespiežamies krūtīs zem apsējiem. Piepeši ausīs atskanēja vikāra balss. Es cerēju, ka jūsu ciešanas mazināsies. Mēs rūpīgi apkopām jūsu brūces.

Vils atrāva kreklu vaļā un noplēsa apsējus. Pār viņa lūpām pārspruka lamuvārds. Kāpēc viņš bijis tik stulbs! Viņš bija darījis visu, ko vikārs viņam lika. Mēģiniet apgaismot ceļu. Un tieši tā bija noticis. Protams, te nu tā bija, ieslēpta starp apsējiem vienkārša noklausīšanās ierīce, kam vienā galā bija mikrofons, otrā sīks raidītājs.

Pagāja tikai viena vai divas sekundes, pirms ienaidnieki izgāza durvis. Tām triecoties pret sienu, Vils redzēja neskaidrus apveidus, bija saskatāmas tikai caururbjoši zilas acis un revolvera stobrs ar klusinātāju. Instinkta vadīts, Vils aizstājās priekšā Betai un slepus paskatījās pulkstenī. Deviņas minūtes.

Rabīns Freilihs un sieviete šausmās sastinga. Zilo acu īpašnieks pat nepagodināja viņus ar skatienu.

Pateicos, Viljam. Tu izdarīji, ko mēs lūdzām.

Balss piederēja nevis vīram ar ieroci, bet gan cilvēkam tam aiz muguras. Runātājs patlaban ienāca istabā. Šīs balss skaņa lika Vila smadzenēm sastingt. Viņš saprata, ka uzlūko Atdzimušā

Jēzus baznīcas galvu, vīru, pēc kura rīkojuma noslepkavoti trīsdesmit pieci krietnākie šīs pasaules ļaudis; cilvēku, kurš vēlas izraisīt pasaules galu. Un tomēr šī seja, uz ko Vils šobrīd skatījās, bija viņam pazīstama jau sen.

64. nodaļa

r

Pirmdiena, plkst. 19.33, Kraunhaita, Bruklina

-   Sveicināts, Viljam.

Vils juta galvu sāpēs pulsējam. Likās, ka istaba viņam apkārt sāk griezties. Beta, slēpdamās vīram aiz muguras, saķēra viņa rokas locītavu un spēji ievilka elpu. Rabīns Freilihs, sieviete visi stāvēja kā sastinguši.

-   Kas? Ko tu… Es nesaprotu.

-   Es tevi nevainoju, Vil. Tu nemaz nevari saprast, jo es to neesmu tev izskaidrojis. Un arī tavai mātei ne. Vismaz ne tā, lai viņa varētu to saprast.

-    Bet es nezinu, es… Vils stomījās. Bet tu esi mans tēvs, viņš muļķīgi piebilda.

-   Taisnība, Vil. Bet es esmu arī šīs kustības vadonis. Es esmu Apustulis. Un tu nupat esi sniedzis mums nenovērtējamu pakalpojumu, kā jau biju cerējis. Tu esi devis mums pēdējo no taisnajiem. Šī rīcība ir nodrošinājusi tev vietu nākamības pasaulē.

Vils mirkšķināja acis kā bēglis, ko apžilbinājuši policistu mašīnu lukturi. Viņš nespēja aptvert nupat redzēto un dzirdēto.

Viņa tēvs. Kā gan viņa tēvs, likumam un taisnīgumam mūžu veltījis cilvēks, spēja izplānot tik daudz nežēlīgu, nekam nevajadzīgu nāvju? Vai viņa tēvs, šis bargais veselā saprāta sludinātājs, tiešām tic visai šai aizvietošanas teoloģijai, Dieva izredzētajai tautai, pasaules galam? Acīmredzot jā, bet kā viņam izdevies to noslēpt tik ilgus gadus, pārliecinot pasauli, ka viņa vienīgais

Dievs ir likumi un Amerikas Savienoto Valstu Konstitūcija? Vai viņa tēvs tiešām izgudrojis plānu, kā nožņaugt un nošaut trīs dučus taisno vīru, cilvēces pēdējo cerību?

Vienu sekundes desmitdaļu Vila acu priekšā parādījās kāds attēls, seja, ko viņš nebija redzējis gadiem ilgi. Tā bija viņa vecmāmiņa, kas pasniedza tēju savā dārzā Anglijā. Spīdēja saule, bet Vils skatījās uz vecās sievietes muti, tai izrunājot vārdus, kas viņu ieinteresēja gan toreiz, gan vēl ilgi pirms tam. Tava tēva otra lielā kaislība. Lūk, kas tas bija. Ķīlis, kas iespraucies starp viņa vecākiem, kad tie vēl bija pavisam jauni. Ne cita sieviete, pat ne tēva aizraušanās ar jurisprudenci. Tā bija viņa ticība. Viņa fanātisms.

Vilam bija daudz jautājumu, bet viņš uzdeva tikai vienu.

-   Tātad tu visu laiku zināji, kas notiek ar Betu? Un viņa rokas pavirzījās atpakaļ, aizsargājot sievu no abām pusēm.

-   Ak nē, man ar to nebija nekā kopīga, Viljam. To izdomāja tavi draugi ebreji. Vecākais Monro norādīja uz rabīnu Freilihu. Bet, kad tu man pastāstīji par Betas nolaupīšanu, man radās aizdomas. Tiklīdz sadzini viņai pēdas Kraunhaitā, tās apstiprinājās. Pagāja kāds brīdis, līdz es visu sapratu. Sākumā es iedomājos, ka tas darīts, lai neļautu tev strādāt ar rakstu. Tev viss padevās tik lieliski vispirms Hovards Makrī, pēc tam Pīts Beksters. Šķita, ka tūlīt tu visu atklāsi. Bet tad es nopratu, ka hasīdi nav nolaupījuši Betu, lai apturētu tevi. Tam nebūtu nekādas jēgas. Tas bija izdarīts, lai apturētu mani. Un izskaidrojums varēja būt tikai viens. Viņiem bija jādod Betai patvērums, jo viņa bija patvērums -slēptuve trīsdesmit sestajam taisnajam vīram.

-   Tu zināji, kas notiek, bet man nepalīdzēji, neko nedarīji…

-   Nē, Viljam. Es gribēju, lai tu palīdzi man. Es zināju, ka tu nepadosies, līdz atradīsi Betu, un tādējādi aizvedīsi mūs pie viņas. Un man bija taisnība.

Vils ar pūlēm turējās kājās. Istaba griezās. Plaušās vairs nebija gaisa. Viņam izdevās izspiest tikai dažus vārdus.

-   Tas ir neprāts.

-   Tu to uzskati par neprātu? Vai tu vispār nojaut, kas te notiek?

-   Manuprāt, tu slepkavo pasaules taisnos vīrus.

-   Es neizmantotu šādus vārdus, Viljam. Nē, neizmantotu vis. Bet es vēlos, lai tu paskaties uz situāciju no plašāka leņķa, ieraugi to no citas puses. Šādu toni Vils nekad nebija dzirdējis, vismaz ne no tēva mutes. Tā runāja stingrs skolotājs, kas gaida pa; klausību. Elektroniskais balss pārveidotājs, kas tika izmantots kapelā, nespēja mainīt toni Apustuļa valdonīgumu.

-    Kristietība saprot to, ko jūdaisms tā arī nespēja, ko ebreji ietiepīgi atteicās saprast. Viņi neredzēja to, kas atradās viņiem deguna priekšā! Viņi ticēja, ka viss būs kārtībā, kamēr pasaulē būs trīsdesmit seši taisnie. Viņi smēlās mierinājumu šajā ticībā. Viņi neizprata tās patieso spēku.

-    Un kāds ir šis patiesais spēks? iejautājās rabīns Freilihs.

-   Ja šie trīsdesmit seši vīri tur pasauli uz saviem pleciem, tas nozīmē, ka patiess ir arī pretējais apgalvojums. Tiklīdz trīsdesmit seši pazūd, pasaule izgaist. Monro vecākais atkal pievērsās dēlam. Saproti, ebrejus tas neinteresēja. Viņi domāja ja pasaule beigsies, līdz ar to viss būs galā. Pilnīga iznīcība, stāsta beigas. Bet kristietība mums māca ko citu, vai ne, Viljam? Kaut ko diženu un nebeidzamu! Jo mēs, kristieši, esam pagodināti ar svētām zināšanām. Mēs zinām, ka pasaules gals nozīmē pēdējo tiesu. Un tagad mēs atklājam, ka vienīgais, kas jādara, lai to pasteidzinātu, lai būtu pilnīgi pārliecināti, ka tas notiks mums tikai jāpanāk, lai trīsdesmit seši cilvēki beidz savu dzīvi. Ja pagūstam to izdarīt, pirms beidzas Desmit Nožēlas dienas, mūs gaida īstā tiesas diena. Pavisam vienkārši un skaisti.

Vils nespēja noticēt, ka šos vārdus izrunā viņa tēvs. Likās, ka viņš kļuvis par vēderrunātāju lelli, ar ko manipulē jukušais. Vils šausmās saprata, ka šis droši vien bija īstais Viljams Monro. Varbūt tas tēvs, ko pazina viņš, bijis viltojums. Viņš piespieda sevi runāt.

-   Un kāpēc gan tu gribi izraisīt īstās tiesas dienu? Kāpēc tu to vēlies?

-    Nevajag, Viljam. Beidz tēlot muļķi. Katrs kristīgās pasaules svētdienas skolas bērns zina atbildi. Viss ir atrodams Atklāsmes grāmatā. Pasaules gals izraisīs pestītāja Kristus atgriešanos.

Vils sagrīļojās, it kā šie vārdi sagādātu fiziskas sāpes.

-   Tātad tu centies panākt Jēzus atgriešanos, nogalinot trīsdesmit sešus nevainīgus cilvēkus? Runādams Vils ne mirkli neaizmirsa, ka pret viņu ir pavērsts revolveris. Un šie viri nav tikai nevainīgi. Viņi ir ļoti labi cilvēki. To es zinu droši.

-   Neskaties uz mani kā uz parastu slepkavu, Viljam. Tev jāsaredz šā plāna ģenialitāte. Tikai trīsdesmit seši. Jāmirst tikai trīsdesmit sešiem cilvēkiem. Palasi svētos rakstus, mans dēls! Tika pieņemts, ka miljoni zaudēs dzīvību Armagedona cīņā, pēdējā uzliesmojumā, kas pasteidzinās Otro atnākšanu. Miroņi sakrauti cits uz cita, apkārt asiņu okeāni. "Visas salas pazuda, un kalnu vairs nebija."

Bet šādi mēs varam no tā visa izvairīties. Mēs atradām jaunu ceļu uz paradīzi, un tas nav kauliem nosēts, nav mērcēts asarās. Vila tēvs aizvēra acis. Šis ir taisnīgs un mierpilns veids, kā gūt paradīzi zemes virsū. Padomā, Viljam. Vairs nekādu ciešanu, nekādas asinsizliešanas. Mesijas dienas, kas sākušās, ziedojot trīsdesmit sešas dvēseles. Tas ir mazāk, nekā ik minūti mirst uz ceļiem, mazāk, nekā bezjēdzīgi mirst ugunsgrēkos vai vilcienu avārijās. Un tās nāves neko nenozīmē. Bet šīs… Šīs dzīves tiek atdotas, lai pārējās, lai visa cilvēce varētu dzīvot mūžīgi. Paradīzē. Vai gan šie taisnie vīri nevēlētos tieši to?

Un tās nebija zvērīgas slepkavības, Viljam. Katra tika veikta ar mīlestību un cieņu pret svētīto dvēseli. Mēs iedevām viņiem pretsāpju līdzekļus, lai viņi nejustu sāpes. Protams, dažreiz mums bija jānoslēpj sava darbība. Dažreiz tas nozīmēja vardarbīgāku nāvi, nekā mēs būtu gribējuši. Vils atcerējās Hovardu Makrī, kurš bija sadurts tik daudzas reizes, lai viņa nāve izskatītos pēc bandas uzbrukuma.

-   Bet mēs centāmies sniegt viņiem nedaudz cieņas. Vils gara acīm ieraudzīja Makrī līķim uzklāto segu. Roza, pirms veselas mūžības intervētā sieviete Braunsvilā, bija apgalvojusi, ka to varējis izdarīt tikai pats slepkava, un izrādījās, ka viņai ir taisnība.

Vila tēvs vēl joprojām runāja, bet viņa balss bija pieklususi.

-    Iztēlojies to, Viljam. Ļauj sev iztēloties. Pasaule bez kara. Mierpilna un rāma pasaule ne tikai tagad vai nākamajā nedēļā, bet mūžīgi mūžos. Un to visu iespējams realizēt, upurējot nevis miljonus cilvēku, bet gan trīs dučus taisnu dvēseļu. Ja tu varētu to izdarīt, Viljam, vai tu to nedarītu? Vai tas nebūtu tavs pienākums?

Apustulis beidza sprediķi, ļaudams vārdiem pakavēties gaisā. Viļam ļoti sāpēja galva. Visas šīs runas par pasaules galu, otro atnākšanu, grēku piedošanu un Armagedonu bija pārāk izplūdušas. Tās šķita spiežam viņu pie zemes. Piepeši acu priekšā parādījās gabaliņš pagātnes. Viņš bija sešus gadus vecs un lēca pāri viļņiem Hemptonas pludmalē, pieķēries tēvam pie rokas. Bet tagad šī roka bija pazudusi.

Racionāli domājot, viss vēstīja, ka tēvu pārņēmis neprāts. Viļam nebija ne jausmas, cik ilgi viņš bijis tāds. Varbūt jau kopš studiju gadiem Jeilā, kad viņš sācis sekot Džimam Džonsonam. Bet tas tiešām bija neprāts. Starptautiska slepkavību virkne ar nodomu panākt Jēzus atnākšanu? Par to cilvēkus sūtīja uz psihiatriskajām klīnikām.

Tomēr Viļam ausīs skanēja arī cita balss. Protams, viss izklausījās neprātīgi, tomēr bija grūti ignorēt faktus. Kraunhaitas hasīdi alka pēc mesijas tāpat kā kristieši visā pasaulē. Vai tiešām visi šie simti miljoni cilvēku varēja maldīties? Pasaule bez vardarbības un slimībām, pilna miera un mūžīgās dzīves. Viņa tēvs bija gudrs, nopietns cilvēks ar ļoti cienījamām prāta spējām. Ja viņš tic, ka šis pareģojums ir patiess, ka tas tiešām panāks paradīzi zemes virsū, vai Vils nerīkojās ārkārtīgi iedomīgi, uzstājot, ka zina labāk?

Turklāt bija jau par vēlu glābt taisnajos pašus. Vismaz trīsdesmit pieci bija miruši; šis posts jau nodarīts. Un seno tekstu atšifrēšana, vīru atrašana, pārvēršot burtus skaitļos un tos savukārt par kartes koordinātām, izklausījās dīvaini, bet bija pierādījies, ka tā ir patiesība. Šie vīri bija taisni. Vils bija to redzējis. Vai viņš varēja būt pilnīgi pārliecināts, ka viņam ir taisnība, bet tēvs kļūdās?

Zilacainais vīrs piepeši sāka rādīt uz savu pulksteni, mudinot vecāko Monro pasteigties.

-   Jā, jā. Manam draugam taisnība. Mums ir maz laika. Bet, Vil, ir svarīgi, lai tu kaut ko zinātu. Kā es to sapratu, kā nonācu pie secinājuma, ka Beta ir tzaddik māte. Vils sarāvās. Šis vārds tēva mutē izklausījās dīvaini, svešādi.

-   Es ieraudzīju tajā slēpto skaistumu. Līdzības. Vai tu to neredzi, Vil? Tā nav sakritība. Tavi raksti avīzei, šis… Viņš norādīja uz Betu. Tu un es. Tā nepavisam nav sagadīšanās. Rabīns varēs mums par to pastāstīt. Jūs to dēvējat par beshert, rabīn, vai ne? Tas, kam lemts nodkt. Liktenis.

Laiks strauji rit uz priekšu, Viljam. Un tev jāstājas pretī savam liktenim. Tu esi tapis izvēlēts vissvētākajam no visiem darbiem. Vai neredzi, cik pareizi tas ir? Ka Dievs vēlas visu beigt tāpat, kā tas sācies? Tas sākās ar Ābrahāmu un lūgumu, ko Dievs viņam izteica. Tu zini, ko Dievs gribēja no Ābrahāma, vai ne, Viljam?

Vils krampjaini norija siekalas. Ledaina atskārsme sastindzināja dzīslas. Mēle bija pielipusi pie aukslējām.

-   Lai viņš upurē savu dēlu.

-   Tieši tā. Lai upurē dēlu, ko viņš un sieva tik ilgi gaidījuši. Vecākais Monro pievērsās zilacainajam vīrietim, kurš piepeši izvilka lielu, mirdzošu dunci. Vila tēvs to godbijīgi paņēma.

-    Tāpēc tas jādara tev, Viljam. Ābrahāms bija gatavs nokaut savu mīļoto īzaku tikai tādēļ, lai pierādītu savu ticību. Bet es tev lūdzu to izdarīt visu cilvēku dēļ, kas jebkad dzīvojuši, ieskaitot tos, kas jau sen miruši. Lai viņi augšāmceļas, Viljam! Lai paradīzes valstība līst pār zemi!

Viļu pārņēma nepieredzēts niknums.

-   Un vai tu to darītu, tēt? Vai tu noslepkavotu savu dēlu? Vai tu noslepkavotu mani, lai sāktu pasaules galu?

-Jā, Viljam. Es to darītu nevilcinoties.

Vilam bija jāapsēžas, jāaizver acis. Viņam reiba galva.

Piepeši pašā redzeslauka stūrī sākās kustība. Sieviete metās virsū zilacainajam slepkavam ar kaut kādu nūju rokā; Vils noprata, ka tas ir margu spraislis. Vīrietis gandrīz nemanāmi pagriezās un notēmēja pistoli sievietei sejā. Viņš divas reizes nospieda mēlīti, un pāri istabai aizšļācās asinis un kaulu fragmenti. Ķermenis nokrita zemē. Mirkli valdīja klusums. Un tad Vils izdzirdēja Betas vaidu sev aiz muguras. Viņam trīcēja rokas.

-   Mums jārīkojas ātri, Viljam. Vairs nedrīkst pieļaut nekādu kavēšanos. Visaugstais ir norādījis laiku un pat cilvēku, kurš spers šo pēdējo soli. Laiks ir pienācis, un tu esi izredzētais.

Vils aprēķināja, ka noteikti palikušas vēl tikai dažas minūtes. Ārpusē skanēja balsu koris, pieņemoties spēkā.

Avinu Malkeinu Chatmeinu b'sefer chaim…

Mūsu Tēvs, mūsu Karali, iezīmogo mūs dzīves grāmatā…

Pat sienu apslāpēts, šā lūguma spēks bija skaidri sajūtams. Viņš nesaprata vārdus, bet zināja, ko tie nozīmē. Viņi šajā vienpadsmitās stundas piecdesmit devītajā minūtē lūdza pestīšanu.

Asmens mirdzēja tikpat spožs un ļauns kā liesmas viņa tēva acīs. Viņš runāja mierīgi, bet acis dega.

-    Ņem šo nazi, Vil, im rīkojies pareizi. Dari to, ko tev pavēl Dievs. Ir laiks.

Vils palūkojās uz rabīnu, kurš beidzot trīcošā balsī ierunājās. Vils redzēja, ka viņa seju apšļakstījušas noslepkavotās sievietes acis. Viņš smagi vilka elpu.

-   Tavam tēvam taisnība, Vil. Tev pienācis laiks rīkoties. Dievs savā gudrībā mums visiem devis brīvo gribu. Viņš piešķīris mums izvēli. Un tagad tā ir tavās rokās. Tev jāizlemj, ko darīt.

Vils vēl pēdējo reizi paskatījās pulkstenī. Ja vien izdotos visu vēl nedaudz novilcināt…

Bet nākamā sekunde visu izšķīra. Zilacainais slepkava iekliedzās: Pietiek runu! un, piemiedzis acis, notēmēja ieroci uz Viļu. Viņš redzēja, ka slepkava mērķē uz Betu un bērnu, ko viņa nesa sevī.

Vils bezjēdzīgi pacēla rokas, kliegdams: Nē! Bet sauciens nepaguva tikt pāri viņa lūpām. Vils juta grūdienu sānos. Krizdams viņš dzirdēja vienu šāvienu, tad otru un ieraudzīja krītošo, gandrīz lidojošo rabīnu Freilihu. Rabīns bija pielēcis klāt un pagrūdis Viļu malā, aizsedzot Betu ar savu ķermeni. Rabīns bija pieņēmis savu lēmumu uztvert lodes, kas domātas Vila nedzimušajam bērnam.

Vils izmantoja mirkli un metās virsū slepkavam, skriedams pretī rokai, kas turēja ieroci. Vīrietis nospieda mēlīti, bet bija zaudējis līdzsvaru, un lode iztriecās cauri loga stiklam, kas bija pavērsts uz ielas pusi. Vils zināja, ka jādabū ierocis, bet ieraudzīja savu tēvu ar spožo nazi rokā ejam pie rabīna Freiliha līķa un meklējot Betu.

Atradis sevī spēku, par kuru līdz šim nebija pat nojautis, Vils ieķērās slepkavas rokā, mēģinādams aizvilkt to vīram aiz muguras laušanās paņēmienā, ko bija mācījies skolā. Vīrietis iekliedzās, viņa tvēriens kļuva vājāks. Viļam izdevās dabūt pirkstu uz ieroča spala, bet ar to nepietika. Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka tēvs gandrīz jau atvilcis nost Freiliha līķi un tūlīt varēs iegremdēt nazi Betas miesā.

Vilam gribējās pamest zilacaino slepkavu un skriet pie tēva, bet viņš zināja, ka, saņemot lodi mugurā, nekas nebūs līdzēts. Bija jādabū ierocis. Vils vēlreiz pavilka vīrieša roku izmisīgā mēģinājumā izraut pistoli, bet tas neizdevās. Ierocis nekrita laukā no rokas, un slepkava instinktīvi sažņaudza to vēl ciešāk, netīši nospiezdams mēlīti.

Vils dzirdēja troksni un palūkojās uz savām rokām, domādams, ka tās būs sašķaidītas. Viņš bija notraipījies ar asinīm, bet pēc brīža saprata, ka tās nepieder viņam. Slepkava bija iešāvis sev mugurā.

Tagad Vils beidzot varēja skaidri redzēt tēvu, kurš, atskanot šāvienam, uz mirkli novērsās no sava mērķa. Vils uz brīdi ieskatījās tēvam acīs. Vecais vīrs aizgriezās, tumši piesārtis, un beidzot pagrūda Freiliha nedzīvo ķermeni malā. Viņš augstu pacēla nazi, gatavodamies triekt to Betai vēderā.

Vils metās viņam virsū, liekot lietā to pašu notriekšanas paņēmienu, ko izmanto futbolā. Tēvs viņam to bija iemācījis pirms divdesmit gadiem. Tēvs nokrita zemē prom no Betas, bet neizlaida nazi no rokas. Vils gulēja viņam virsū, lūkodamies tieši sejā.

Kāp nost, Vil, viņš sēca, piepūlēdams kakla muskuļus. Mums ir maz laika. Tēva spēks Viļu pārsteidza. Bija jāpieliek visas pūles, lai noturētu vecā vīra rokas pie grīdas. Vecākā Monro kakla dzīslas pulsēja, viņam mēģinot Viļu nosviest. Un viņš vēl joprojām turēja rokā nazi.

Piepeši Vils atkal sajuta spiedienu. Tēvs izmantoja ceļgalus, lai nomestu Viļu, un tas iedarbojās Vils tika pamazām spiests atpakaļ. Vēl viens spēriens, un tēvs pielēca kājās. Pacēlis nazi, viņš spēra trīs mērķtiecīgus soļus Betas virzienā, kura bija atspiedusies pret sienu.

Vils redzēja, ka tēvs atvelk roku atpakaļ, gatavs iedurt nazi Betai vēderā. Bet viņa abām rokām sagrāba Monro plaukstas locītavu, ar visu spēku spiezdama to atpakaļ. Nazis uz bridi sasdnga gaisā, kur to noturēja patiesa ticīgā vēlme panākt paradīzes nolaišanos uz zemes un mātes apņēmība nosargāt nedzimušo bērnu.

Abi šie spēki bija vienlīdzīgi. Vils saprata, ka jau reiz redzējis šo liesmu sievas acīs tā pati mežonīgā apņēmība bija manāma sapnī. Arī toreiz Beta sargāja bērnu no drausmīga likteņa.

Vīrieša muskuļu spēks sāka ņemt pārsvaru. Viņa roka virzījās uz priekšu, nazis zīmēja lokus gaisā, kas visi bija vērsti pret Betas vēderu. Asmens cirta dziļu šķēlumu viņas svārku audumā.

Vila vēnās piepeši ielija karsts adrenalīna vilnis, kāds pārņem tikai patiesi izmisušos. Streipuļodams uz zilacainā slepkavas sagumušā līķa pusi, viņš atlauza tā pirkstus, kas vēl joprojām tvērās pie ieroča, un izrāva revolveri. Nostājies blakus Betai, viņš notēmēja uz tēva galvu un nospieda mēlīti.

Epilogs

Pēc sešiem menešiem

Viļam vienmēr bija paticis kūku rituāls birojos. Parasti tika izsūtīta elektroniskā vēstule, kas nokļuva pie visiem darbiniekiem vai vismaz lielas daļas, apziņojot, ka šajā dienā kāds atzīmē dzimšanas dienu, svin kādu nozīmīgu jubileju vai un tas notika visbiežāk aiziet no darba.

Šīs nelielās ceremonijas nodaļas vadītāja runa, atbilde no pagodinātā puses vienmēr sagādāja Viļam siltu prieku. Droši vien tāpēc, ka viņš vēl bija pietiekami nesens The Times darbinieks, lai izbaudītu piederības izjūtu tik senai un dižai iestādei, un šie rituāli to dāsni sniedza.

Atvadas no Terija Voltona plkst. 16.45 pilsētas ziņu nodaļā. Nebija svarīgi, ka Viļam īpaši nepatika Voltons; svinības tik un tā būs jautras. Pēdējos sešos mēnešos viņi gan nebija tikušies, jo Voltons parādījās reti. Varbūt viņš gatavojās pensijai vai darbam kādā Floridas laikrakstā, vai ko nu viņš grasījās darīt turpmāk.

Seši mēneši. Šķita, ka pagājis ilgāks laiks. Tā nedēļa likās ļoti sena un tāla, it kā viss būtu noticis uz citas planētas vai citā laikmetā.

Viļam pēc tam bija daudz smagu sarunu, un vissmagākā bija ar Tomu pie viņa gultas, skaidrojot, kāpēc viņš saņēmis lodi krūtīs. Toms bija secinājis, ka nekāda prātīga iemesla tam nav, ķerdamies pie vēsas loģikas pat slimnīcas palātā. Un nekāda prātīga iemesla nebija ari tam, ka lode paskrēja sirdij garām tikai dažu collu attālumā, iestrēgstot pleca kaulā.

-   Ja es būtu īsāks, manis vairs nebūtu, Toms miegaini novilka. Vai ari garāks. Vai saproti? Tam visam nav nekāda loģiska pamatojuma. Mēs dzīvojam loģikas vakuumā. Un viņš ieslīga atpakaļ miegā.

Tajās pirmajās dienās Tīsija un Vils viņu bieži apciemoja, bet neviens no abiem nebija goda viesis. Šī vieta bija rezervēta Betai. Kad palātā ienāca viņa, Toms atplauka starojošā smaidā, nevis vārgi pavīpsnāja. Viņa pieliecās, veltīdama Tomam vieglu apskāvienu, un pateica, ka viņš palīdzējis glābt dzīvību gan viņai pašai, gan viņas bērnam. Toms atbildēja:

-   Nav par ko.

Vilam nācās neskaitāmas reizes atkārtot tās nakts un visas nedēļas notikumus. Vispirms bija jāskaidro detektīviem un advokātiem, ka viņš savu tēvu nogalinājis, glābjot pats sevi, sievu un nedzimušo bērnu. Drīz vien šo atstāstu apstiprināja Kraunhaitas namā veiktā tiesu medicīnas ekspertīze un vēlākā izmeklēšana Atdzimušā Jēzus baznīcā. Policisti arī redzēja, kāds drausmīgs liktenis piemeklējis rabīnu Freilihu un Reičelu Jākobsoni. Gan Vils, gan Beta stundām ilgi atsauca atmiņā šo baismīgo nakti, sniegdami liecību pēc liecības, līdz vairs neturējās kājās.

Kad abi beidzot palika divatā, Beta pastāstīja, cik labi pret viņu izturējušies, kā Jākobsones kundze viņu aprūpējusi, nemitīgi atvainodamās par viņas turēšanu gūstā un solīdama, ka drīz viss tiks paskaidrots. Vispirms Beta bija nobijusies, pēc tam nikna un beidzot izmisīgi vēlējās nodot Vilam kādu ziņu, ka ir drošībā. Tomēr viņa ne reizi neesot šaubījusies, ka paliks dzīva. Hasīdi zvērējuši, ka nenodarīs viņai pāri, un neizskaidrojamu iemeslu dēļ viņa tam ticējusi.

Tāpēc Vils un Beta abi kopā devās uz rabīna Freiliha un Jākobsones kundzes bērēm, kas pēc ebreju tradīcijas notika ļoti drīz, tiklīdz to ļāva policija. Sanāca daudz ļaužu, rabīna Freiliha bērēs pat trīs tūkstoši, izrādīdami savas kopējās bēdas. Tikai tad Vils beidzot novērtēja Freiliha stāvokli hasīdu vidū viņš bija to otrais tēvs, kurš vadīja savus ļaudis kopš Rebes zaudējuma.

Saujiņa cilvēku bērēs pienāca klāt Betai, godbijīgi pieliekdami galvu. Vils saprata, ka tie izrāda cieņu nevis Betai vai viņam pašam, bet gan nedzimušajam bērnam, kam lemts kļūt par vienu no lamad vav.

Vils pamanīja pazīstamu seju un nekavējoties devās pie tā cilvēka.

-    Rabīn Mandelbaum, man ir kāds jautājums.

-   Man šķiet, es zinu, ko tu vēlies noskaidrot, Viljam. Varbūt ļausi man dot tev padomu. Nedomā pārāk daudz par visu, ko tovakar runājām. Tev tas nenāktu par labu. Un tavam bērnam arī ne.

-Bet…

-    Rebe saprata, ka tavam dēlam būs jānes īpaša atbildība, ka viņš būs viens no taisnajiem. Tas ir liels gods. Bet pārējo, ko mēs apspriedām, labāk neaizskart.

-    Es nesaprotu.

-    Es tev pateicu, ka, pēc mūsu tradīcijām, viens no lamad vav ir iespējamais mesija. Ja pienāk īstais brīdis, ja cilvēce ir to pelnījusi, šis cilvēks kļūs par mesiju. Ja nebūs īstais laiks, viņš dzīvos un mirs kā visi citi.

-   Bet Nožēlas dienas pēdējās stundās manas sievas nestais bērns bija vienīgais, kurš bija palicis. Visi pārējie taisnajie bija miruši…

-    Un šis mirklis ir pagājis, bet pasaule vēl ir savā vietā. Tas nozīmē, ka pasaulē atkal ir trīsdesmit sešas taisnās dvēseles. Jauns tzaddikim komplekts. Jebkurš no viņiem varētu būt kandidāts. Rabīns Mandelbaums ieskaitījās dziļi Viļam acīs. Jebkurš.

-    Nu re, Beta noteica, aizvilkdama vīru prom, mums nav par to jāraizējas. Ir daudz kas cits, par ko domāt. Viņa bija mudinājusi Viļu koncentrēties uz nupat notikušo, nevis tālu nākotni, it īpaši viņa tēvu, zinādama, ka Vils pārcietis trīskāršu traumu. Pirmkārt, viņam bija jātiek galā ar paša izdarīto. Lai ko Freids teicis par edipālām fantāzijām, nogalināt tēvu nozīmē satricināt savu psihi līdz pašiem pamatiem. Beta brīdināja vīru, ka paies gadi, līdz viņš sapratīs, ko pārcietis. Otrkārt, viņš juta dēla sāpes. Lai cik neprātīgos apstākļos, Vils tomēr bija zaudējis tēvu, un tas bija jāsaprot. Trešais uzdevums bija visgrūtākais apglabāt tēvu, ko viņš bija domājis pazīstam. Šis cilvēks būtu zaudēts pat tad, ja Viljams Monro vecākais izdzīvotu.

Tas vīrs bija izdomāts. Pasaulei viņš bija rādījis fasādi laicīgās pasaules tiesnesis, kas paļaujas tikai uz veselo saprātu, lai nevienam nerastos aizdomas par viņa īstajiem uzskatiem un padesajiem nodomiem. Tie bija ilgi un rūpīgi plānoti meli, būvēti daudzus gadus, un dārgi viņam maksāja, gandrīz noteikti liedzot vietu Augstākajā tiesā, ko viņš tik ļoti kāroja. Kaut gan Vilam tagad šķita, ka varbūt arī šī vēlme bijusi tēlota. Tādi vienkārši mērķi viņam tēvam droši vien neko nenozīmēja. Viņš sapņoja tikai par debesīm.

Dienās, kas sekoja tai naktij Kraunhaitā, visā pasaulē tika aizturēti daudzi cilvēki. Apsūdzības izvirzīja misionāriem un baznīcas aktīvisdem no Darfūras līdz pat Bangkokai, un tie visi bija saistīti ar Atdzimušā Jēzus baznīcu. Hovarda Makrī slepkavībā aizdomās turētais izrādījās vietējais garīdznieks, kurš upuri pazina jau gadiem ilgi. Darvinā, Austrālijā, kādas slimnīcas kapelāne tika apsūdzēta aborigēnu izcelsmes sanitāra nogalināšanā. Dienvidāfrikā policija arestēja bijušo modeli, kura pēc aiziešanas no modes pasaules pievienojusies sektai; viņa bija nogalinājusi AIDS pētnieku, ko sastapa pludmalē.

Izrādījās, ka tikai salīdzinoši neliela cilvēku grupa, tuvu stāvoša cilvēkam, ko avīzes dēvēja par Apustuli, zināja par viņa plānu attiecībā uz taisnajiem vīriem. Kustības jaunie vadoņi paziņoja, ka aizvietošanas teoloģijas doktrīna tiks pārskatīta, un izteica cerību, ka visi biedri drīz vien kļūs vienod ar "vairākumu moderno kristiešu ģimeņu, kas jūt tikai cieņu un godbijību pret jūdaismu kā ceļu pie Dieva".

Taunsends Makdugals sniedza paziņojumu, kurā apgalvoja, ka pārcirtis visas saites ar Atdzimušā Jēzus baznīcu gandrīz pirms ceturtdaļgadsimta un nav pat nojautis, ka Monro turpinājis savu slepeno darbību. Viņš nosūtīja Vilam vēstuli, kurā izteica līdzjūtību un atvainojās par atstādināšanu no amata "pārsteidzīgu lēmumu", kā arī solīja, ka viņu gaidīs galds birojā, tiklīdz viņš būs gatavs atgriezties.

Vils palūkojās uz papīru kaudzēm sev priekšā, kas vēl joprojām nebija sakārtotas. Mirgoja telefona sarkanā gaismiņa divas ziņas.

-   Sveiks, Vil, te Tova. Ar nepacietību gaidu vakaru. Pasaki, ka man kaut kas jāatnes.

Viņš bija aizmirsis, ka šovakar Tīsija ieradīsies vakariņās. Beta visu bija izplānojusi, ielūdzot divus ļoti pievilcīgus un brīvus ārstus no slimnīcas, kā arī divus citus vīriešus uzmanības novēršanai. Vils bija pret to iebildis, apgalvojot, ka šāds gājiens ir pārāk nepārprotams.

Viņš prātoja, kā Tīsija uztvers tādu rīcību. Viņas dzīve tajā nedēļā bija mainījusies tikpat krasi kā Viļam. Viņa bija pirmais cilvēks pēc policijas, kas ieradās asiņainajā namā tikai dažas minūtes pēc Yom Kippur beigām. Viņa drudžaini zvanīja Viļam un sūtīja īsziņas; nesaņēmusi atbildi, viņa devās uz Kraunhaitu, sekodama mirgojošajām gaismām. Vēlāk viņa Viļam sacīja:

-   Es zinu, ka tu gribēji mani iepazīstināt ar savu sievu, bet noteikti taču bija kāds vienkāršāks veids.

Vils bija licis Tīsijai atgriezties mājās un atpūsties, bet viņa atteicās.

-   Vispirms man šis tas jāpadara šeit, viņa paskaidroja, kad abi uz atvadām apskāvās ielas stūrī. Jāapciemo daži cilvēki.

Stāvēdams policistu un mirgojošo lampu ielenkumā, Vils novēlēja viņai veiksmi.

-Ak, vēl kas, Vil…

-Jā?

-    Vai es varu tev kaut ko palūgt? Es daudz domāju. Es vairs neesmu Tova Šaja. Un arī Tīsija neizklausās pēc manis. Pārāk acīm redzama maskēšanās. Tāpēc vai sauksi mani par Tovu?

Pirms sešiem mēnešiem.

-   Nu tā, ļaudis, klausieties. Hārdena balss izrāva visus darbiniekus no to dažādajām nodarbēm un Viļu no sapņošanas ar vaļējām acīm. Pienācis laiks izspert ārā vienu no mūsējiem, tāpēc, lūdzu, pulcējieties kopā, pieminot Terensu Voltonu!

Drīz vien ap pilsētas ziņu nodaļas galdu bija saspiedušies apmēram trīsdesmit cilvēki, un Hārdens sniedza sasteigtu atstāstu par Voltona karjeru The Times.

-    Jāatzīst, ka šis puisis pelnījis uzslavu kaut vai par savu daudzpusību. Viņš šajā avīzē darījis praktiski visu bijis policijas reportieris, pilsētas domes žurnālists, rakstījis biznesa aprakstus, strādājis par nacionālo ziņu redaktoru, rakstījis no Deli un tā tālāk, un tā joprojām. Vai spējat noticēt, ka viņš divus gadus rediģēja krustvārdu mīklu sadaļu pēdējā lapā? Pat rakstīja tās sasodītās norādes. Nu, tagad viņš nolēmis, ka ir redzējis pietiekami daudz no mūsu skaistās pilsētas, un veltīs savu talantu Indijas labajiem ļaudīm. Viņš apmācīs turienes žurnālistus, lai tie varētu piesavināties visus viņa sliktos paradumus. Bet mēs esam viņam pateicīgi, tāpēc pacelsim papīra šķīvi ar lētas kūkas gabalu un uzsauksim tostu par Teriju!

-   Par Teriju! visi noskandēja, un tūlīt pat tika pieprasīta runa. Voltons pateicās bijušajiem biedriem, no kuriem daudzi jau sen bija aizgājuši un Vilam nepazīstami, un veltīja dažus dzēlīgus jokus vadībai, līdz nonāca pie beigām.

-   Ja mana Jeilas izglītība vispār kaut ko man iemācījusi, tā ir prasme runāt īsi, toties skaidri. Un lielā grāmata vēsta: "Bet to, brāļi, es saku: laiks ir īss." Jau šovakar es lidoju uz Deli. Bija patīkami ar jums strādāt.

Atskanēja skaļi aplausi; pat Eimija Vudšteina nedaudz aplaudēja, kaut gan varbūt tas tika darīts atvieglojumā, ka Voltons dodas prom. Vils sāka ēst kūku, spieda citiem roku un novēlēja galda kaimiņam visu labāko.

Varbūt izšķirošā bija Jeilas pieminēšana, bet pēc piecām minūtēm Vilam ienāca prātā kāda domā. Viņš apsēdās pie datora, vēl joprojām knibinādams burkānkūkas glazūru. Viņš atvēra meklētāju, ierakstīja Atdzimušā Jēzus baznīca un spieda saites, līdz atrada interneta vietni, kurā bija fotogrāfija ar Džimu Džonsonu un tā sekotājiem.

Šoreiz Vila skatiens nekavējoties pievērsās tēvam. Viņš jau toreiz bija ļoti nopietns. Tad Vils pievērsa uzmanība Taunsendam Makdugalam un sāka rūpīgi pētīt sejas, sākot no pēdējās rindas labās puses. Viena, otra, trešā…

Viņš palielināja fotogrāfiju. Un te jau viņš bija vidējā rindā, četru cilvēku attālumā no Makdugala. Garie hipija mati padarīja viņu gandrīz nepazīstamu; pirmajā reizē Vils bija palaidis viņu garām. Tomēr augstprātīgais smaids nebija mainījies. Tas bija Terenss Voltons.

Pār Vila pleciem pārskrēja drebuli. Viņš dzirdēja Voltona balsi, kas bija skanējusi tikai pirms dažiem mirkļiem: "Lielā grāmata vēsta: "Bet to, brāļi, es saku: laiks ir īss."" Viņš jau bija nojautis kaut ko pazīstamu. Tieši šo īsziņu viņš bija saņēmis cietumā. Tas bija teksts no Pāvila vēstules korintiešiem.

Vils atlaidās krēslā, sāji smaidīdams. Ko bija teicis Hārdens? Voltons pildījis visus iespējamos darbus avīzē, ari rediģējis mīklu sadaļu un rakstījis krustvārdu mīklu norādes.

Jupis mani parauj, Vils skaļi noteica. Tas bija viņš.

Atdzimušā Jēzus baznīcas augstākā ranga biedrs ar ķērienu uz mīklām piepeši Viļam vairs nebija nekādu šaubu. Voltons zināja, kas ir taisnie vīri, un gribēja nodot šo informāciju tālāk. Viņš baidījās. Bijis pārāk nobijies, lai kādam visu pateiktu tiešā ceļā. Ja Apustulis vai tā rokaspuiši atklātu nodevību, tie viņu nevilcinoties nogalinātu. Tieši tāpēc viņš bija spiests visu sūtīt šifrētā veidā.

Bet kāpēc tieši Viļam? Kāpēc viņš izvēlējies Viļu par šīs informācijas saņēmēju? Viņš noteikti bija lasījis Vila rakstus avīzēs un sapratis, ka jaunais žurnālists ir nonācis uz pēdām taisno vīru slepkavošanai. Ej tālāk. Tas attiecās nevis uz Betas atrašanu, bet gan uz rakstiem par lamad vav. Neapstājies pie Makrī un Bekstera būs vēl. Protams, viņš bija nozadzis Vila bloknotu, gribēdams noskaidrot, ko Vils zina. Varbūt viņš pat gribējis to noslēpt drošībā.

Viļam uzmācās šaubas. Ja Voltons bijis viņa ziņu avots, nodevējs tēva biedru lokā, kāpēc viņš ņirgājās par Viļu pēc raksta par Makrī? Vai tad viņš negribētu Viļu iedrošināt?

Un tad Vils atcerējās sarunu, kas bija notikusi, kad viņa raksts iekļuva pirmajā lapā. Voltons smējās par iesācēja veiksmi, teikdams, ka ir grūti kaut ko tādu izdarīt divas reizes. Tomēr tieši tas bija noticis, kad Vils aprakstīja Pīta Bekstera dzīvi un nāvi. Voltons bija praktiski uzzīmējis karti, un Vils tai sekoja.

Ieraudzījis rakstu par Bekstera, Voltons droši vien saprata, ka Vils būs īstais, kurš atklās sabiedrībai Atdzimušā Jēzus baznīcu.

Atmaskos savu tēvu. Varbūt Voltona plāns bija izlolots jau agrāk un viņš pats pielicis savu roku pie Bekstera stāsta? Ko teica Hārdens, nosūtīdams Viļu uz rietumiem? Es ielūkojos pašā dīķa dibenā un piedāvāju viņiem Voltonu, bet viņš izgudroja kaut kādu dumju aizbildinājumu un ieteica tevi. Vai tas vispār bija iespējams? Vai Voltons izvairījies no nosūtījuma, zinādams, ka viņa vietā dosies Vils un uzskries tieši virsū Bekstera sižetam? Un tas sludinājums par Atdzimušā Jēzus baznīcu, kas neizskaidrojami nonācis uz Vila galda… Vai to nolicis Voltons?

Vils nolēma tūlīt pat uzdot tiešu jautājumu. Apgriezies viņš ieraudzīja, ka blakus galds ir pat tīrāks nekā parasti, un uzsauca Eimijai:

-   Klau, kur ir Terijs?

-   Jau aizbrauca. Taisnā ceļā uz lidostu.

Bija par vēlu. Vils nomākts atkrita atpakaļ krēslā. Viņš gribēja pateikties Voltonam un uzdot simtiem jautājumu, bet tagad tādas iespējas vairs nebūs.

-   Žēl gan, es gribēju pienācīgi atvadīties.

-   Vai tad viņš tev neatstāja dāvanu? Es dabūju grāmatu, viņa sacīja, paceldama to gaisā. "Žonglieris: kā sabalansēt darbu un ģimeni". Liels paldies, Terij.

Vils tikai tagad pamanīja glīti iesaiņotu kastīti, noliktu uz starpsienas, kas atdalīja viņu galdus.

Viņš to nocēla un noplēsa papīru, zem kura atklājās brūns kartons, ne vairāk kā sešas collas plats. Noņēmis vāku, viņš ieraudzīja burbuļplēvi. Zem tās bija priekšmets, kas izskatījās pēc galda rotaļlietas, varbūt žiroskopa. Tikai pilnīgi izcēlis to no kastes, Vils saprata, ko Voltons viņam iedevis.

Tas bija miniatūrs Atlants, statuja pie Rokfellera centra. Vīrs, kas tur uz pleciem visas pasaules smagumu. Klāt bija pielikta zīmīte: "Sena ebreju mācība vēsta, ka izglābt dzīvību nozīmē izglābt visu pasauli. Es zinu, ka tu paveici vienu; varbūt tu izdarīji abus. Vēlu veiksmi. T."

Vils nolika to uz galda blakus Sadāma Huseina sniega bumbai, ko bija nozadzis Voltonam un tā arī netika atdevis. Viņam vēl bija tālu līdz Vudšteinas juceklim, tomēr Vils sāka izveidot pats savu personisko biroja telpas stūri. Goda vieta bija piešķirta ierāmētai Betas fotogrāfijai, kurā jau bija redzams lielais grūtnieces vēders. Tai blakus bija attēls ar Viļu un viņa māti. Un tam blakus tukša vieta, kas bija sagatavota zēnam, ko viņš jau mīlēja no visas sirds.

Pateicības

Esmu atklājis, ka jebkura grāmata patiesībā ir kopdarbs, un šī nav izņēmums. Esmu pateicību parādā vairākiem cilvēkiem, kuri man rādīja virzienu šajā sarežģītajā un nezināmajā ceļā.

Vispirms man jāpateicas Kraunhaitas hasīdu komūnai. Nelaiķis Geršons Jākobsons un viņa sieva Silvija laipni uzņēma mani savā mājā tūkstoš deviņsimt deviņdesmit pirmajā gadā, kad ierados pie viņiem, pildīdams žurnālista pienākumus, un atvēra man savas durvis arī pēc gandrīz piecpadsmit gadiem. Viņu palīdzība, kā arī sirds siltums un gudrība, ko sniedza viņu dēli rabīns Simons un rabīns Josifs Jichoks bija ārkārtīgi noderīga. Viņi līdz ar rabīnu Geršonu Overlanderu no Londonas iepazīstināja mani ar jaunu pasauli, ko es vēl joprojām no sirds apbrīnoju. Esmu pateicību parādā arī doktoram Talī Lēventālam, kurš sniedza informāciju par ebreju un hasīdu doktrīnas smalkajām niansēm. Protams, jebkādas kļūdas šajā jomā ir piedēvējamas tikai man.

Pateicos arī The New York Times personālam, kas man parādīja, kā darbojas šī dižā avīze. Vorens Hogs bija īpaši labvēlīgs, pasaukdams palīgā Bilu Kelleru un Kreigu Vitniju, kā arī pilsētas un ārvalstu ziņu nodaļu redaktorus. Lai nerastos pārpratumi, varu apliecināt, ka šajā grāmatā attēlotā The New York Times redakcija ir iztēles radīta.

īpašu informāciju man sniedza Alekss Bells un Hilarija Kotema par dzīvi Latīņamerikas graustu rajonos, Pīters Vilsons par Austrāliju un Stefans Beitss par baznīcu. Jidiša vārdi grāmatā parādās, pateicodes Annai Celnikerei. Lī de Bīrss vārda tiešā nozīmē manis dēļ deldēja kurpju zoles uz Ņujorkas ielām, izstaigājot

Vila Monro un viņa vajātāju ceļus. Eleonora ļedina un viņas komanda Ņujorkas Nacionālajā bibliotēkā bija ārkārtīgi izpalīdzīga. Šerina Šteina sniedza noderīgu informāciju par Ņujorkas likumiem un policijas rīcības metodēm.

Toms Kordiners un Stīvens Turguds ļāva man izmantot viņu milzīgās zināšanas par datoriem un tehnoloģiju. Monika El-Faizi pelnījusi īpašu pateicību par padomiem attiecībā uz Ņujorku, norādot uz lielām un sīkām detaļām. Keita Kūpere no Kērtisa Brauna aģentūras dedzīgi lielīja manu grāmatu un rūpīgi to lasīja. Kriss Maslanka pierādīja, kāpēc tiek dēvēts par prāta spēļu karali, izdomādams vairākas ģeniālas mīklas, kas mulsināja Viļu un Tīsiju. Es apbrīnoju viņa spējas.

Mani vecāki lasīja pirmos teksta uzmetumus un sniedza viedus padomus līdz ar morālo atbalstu. Viņu ietekme pamanāma vairākās grāmatas vietās. Manas sievas vecāki, Džo un Maikls, atkal ļāva man pārvērst viņu māju Safolkā par rakstnieka mitekli, tin Maikls izrādījās ļoti vērīgs lasītājs. Jāpiemin ari mana nelaiķe vectante Jehudita Diva, kuras ļoti patiesais taisnums iedvesmoja mani rakstīt šo grāmatu.

Džeina Džonsone no Harper Collins ir nevainojama redaktore, savas iespaidīgās reputācijas cienīga. Viņa ne tikai ieteica šo grāmatu izdevējiem, bet arī, strādājot kopā ar ļoti spējīgo Sāru Hodžsoni, to uzlaboja. Šādu redaktori vajadzētu katram rakstniekam, un man ļoti paveicās.

Es vēlos izcelt vēl trīs cilvēkus. Džonatans Kamingss nenodarbojās tikai ar pētījumiem; viņš veltīja šim projektam milzīgu prāta un enerģijas apjomu. Viņš ir īsts biedrs. Esmu daudz parādā Džonijam Gelleram. Viņš ir pasaules klases aģents un īsts draugs, kurš noticēja, ka saruna vēlā naktī var kļūt par romānu. Viņa ticība, atbalsts un sapratne ne reizi neatslāba. Es nepārspīlējot varu teikt, ka šī grāmata bez viņa netiktu uzrakstīta.

Mana sieva Sāra jau no paša sākuma dalījās ar mani līksmē par šo projektu. Viņai izdevās būt lieliskai mātei mūsu bērniem Džeikobam un Semam, kā arī sniegt vērtīgus padomus un nerimstošu mīlestību. Laulība ir viens no šīs grāmatas tematiem un es izbaudu katru tās dienu.

Autora piezīmes

"Armagedons" ir iztēles radīts darbs, tomēr tas balstās uz dažiem galvenajiem faktiem. Pirmkārt, leģenda par lamad vav, trīsdesmit sešiem neparasti krietniem un labiem vīriem, kuru tikums balsta pasauli, ir pavediens, kas caurvij ebreju ticību. Grāmatas un esejas, ko rabīns Mandelbaums piemin sarunā ar Viļu, ir īstas, un tās vērts palasīt tiem, kuros šis stāsts raisījis interesi. Ja iespējams, sāciet ar Geršoma Šolema "Mesiānistisko domu jūdaismā"(Šokens, Ņujorka, 1971), it īpaši ar nodaļu "Trīsdesmit seši slēptie taisnajie".

Šolems runā par stāstu, ko atkārto Mandelbaums; tas parādās Palestīnas Talmūdā un tiek datēts ar trešo gadsimtu. Tajā vēstīts par rabīnu, kurš pamana, ka, draudzē atrododes kādam noteiktam vīram, dek atbildēts uz komūnas lūgšanām pēc lietus. Šo vīru sauc Pentakaka, kas ir grieķu izcelsmes vārds ar tiešo nozīmi pieci grēki. Viņš izīrē palaistuves, pat dejo un sit bungas to priekšā. Tomēr, kad sieviete piedāvājas kļūt par palaistuvi, lai samaksātu par sava ieslodzītā vīra atbrīvošanu, šis cilvēks labprātāk pārdod pats savu gultu un segu, nekā redz sievieti ciešam tādu pazemojumu. Citiem vārdiem sakot, Hovards Makrī nav gluži izdomāts; viņa taisnā rīcība ir pierakstīta un vismaz tūkstoš septiņsimt gadu sena.

Žana Kloda Pola labais darbs Haiti slepenas istabas ierīkošana, kas slēpj gan labdarības sniedzēju, gan saņēmēju anonimitāti ir balstīts vēl tālākā pagātnē. "Noslēpumu kambaris", kā to dēvēja, pastāvēja Zālamana templī, kas bija jūdaisma svētākā vieta

Jeruzālemē no deviņsimt piecdesmit trešā gada līdz piecsimt astoņdesmit sestajam gadam pirms mūsu ēras, kad tika iznīcināts. Tas bija reāls ētiskā principa attēlojums dāvanu došana nedrīkst raisīt ne slavu, ne pazemojumu tajā iesaistītajiem, jo tās pamatā ir vienkāršs taisnīgums.

Vēl ir taisnība arī, ka Kraunhaitā ir liela hasīdu komūna, kas vēl joprojām sēro par pirms dažiem gadiem zaudēto Rebi un turpina pūliņus, lai sniegtu palīdzīgu roku saviem biedriem visā pasaulē. Lubavičas jeb Cabadas kustības Rebe bija apbrīnojams cilvēks, kuru daži sekotāji uzskatīja par mesiju. Daži to dara vēl joprojām.

Ari aizvietošanas teoloģija nav izdomāta. Daudzi kristieši tiešām tic, ka ebreji ir zaudējuši savu izredzētās tautas statusu, kas nodots tālāk Jēzus Kristus sekotājiem. Vikipēdijas ieraksts, ko lasa Vils, ir īsts un tiek citēts.

Tie ir fakti. Bet pārējais… Kas gan to var droši zināt?

Sems Borns

ARMAGEDONS

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Inguna Sudmale Maketētāja Ilze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

S. Borns

Bo 725 Armagedons/ No angļu vai. tulk. D. Smilga. -R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. 400 lpp.

Tuvojas pasaules gals. Cits pēc cita dek nogalināti cilvēki. Katra nākamā nāve arvien straujāk nes pasauli pretī iznīcībai.

NEZVANI POLICIJAI.

PIE MUMS IR TAVA SIEVA.

JA IESAISTĪSI POLICIJU, TU VIŅU ZAUDĒSI.

NEZVANI POLICIJAI,

CITĀDI MŪŽAM TO NOŽĒLOSI.

Divas slepkavības Amerikas pretējās pusēs viena Ņujorkas šķērsielā, otra Montānas mežos. Cilvēki tiek nogalināti visās pasaules malās, sākot ar pārpildītajiem Indijas graustiem, beidzot ar Keiptaunas skaistajām pludmalēm. Šie notikumi nevar būt saistīti.

Tā uzskata Vils Monro, jauns angļu izcelsmes The New York Times žurnālists līdz tam liktenīgajam rītam, kad tiek nolaupīta viņa skaistā sieva Beta. Sievieti aizveduši cilvēki, kas šķiet gatavi nogalināt bez vilcināšanās.

Vils izmisis seko pēdām, kas ved pie noslēpumainas sektas. Šie ļaudis ir kādas ļoti senas ticības piekritēji. Vilam būs jāizlaužas cauri neskaitāmām misticisma un senu pareģojumu kārtām, atrodot dziļi Bībelē noslēptas miklas. Jāatrisina noslēpums, kas jau tūkstošiem gadu ir pasaules pamatā. Ar šo noslēpumu ir saistīts visas cilvēces liktenis. Bet jaunas slepkavības notiek ik stundu, katrs pavediens ir ieslēpts šifrā, un laika vairs nav…

ISBN 978-9984-35-402-6

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] hasīdisms plaši izplatīta ebreju kustība gan Izraēlā, gan ASV; jūdaisma virziens, kas 18. gs. radās Polijas un Ukrainas ebreju vidu.

[2] jarmulka cepure, ko nēsā ebreji, uzliktu galvvidū.

Content

Borns Sems Armagedons

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

44. nodaļa

45. nodaļa

46. nodaļa

47. nodaļa

48. nodaļa

49. nodaļa

50. nodaļa

51. nodaļa

52. nodaļa

53. nodaļa

54. nodaļa

55. nodaļa

56. nodaļa

57. nodaļa

58. nodaļa

59. nodaļa

60. nodaļa

61. nodaļa

62. nodaļa

63. nodaļa

64. nodaļa

Epilogs

Pateicības

Autora piezīmes