Nasibovs Aleksandrs

Ārprātīgie

A. Nasibovs ĀRPRĀTĪGIE

Autora priekšvārds

To neaizmirstamo vakaru Kirils Karcovs pavadīja mājā. Sen jau bija satumsis un aiz loga norimuši ielas trokšņi, bet viņš joprojām sēdēja pie galda. Radio pārraidīja kurantu sasaukšanos. Maskavā bija pusnakts. Te, pie Kaspijas jūras, beidzās jaunās dienas pirmā stunda.

Karcovs piecēlās, pagājās pa istabu, atgriezās pie galda un pievilka sev tuvāk avīzi. Tas bija parastais rietumvācu «Kurier» numurs — astoņas lappuses uz plāna papīra iespiesta cieša teksta un kontrastainu fotoattēlu, vairākas lappuses reklāmas un pielikums ar kaut kāda romāna turpinājumu. Liels raksts pirmās lappuses apakšējā labajā stūrī bija melnā ietvarā.

Avīze bija gadu veca, bet Karcova rokās tā bija nonākusi tikai tagad un arī tad gluži nejauši. No rīta viņš ienāca pie manis redakcijā, lai vienotos par gaidāmo nolaišanos ūdenī. Nākamajā dienā bija paredzēts ienirt sen nogrimušas pilsētas apvidū, un Karcovs ir ne vien ārsts, bet arī zemūdens pētnieks.

Zemūdens peldētāji strādā pa pāriem, apsargājot viens otru, kā to kaujā dara iznīcinātāji. Zemūdens darbos es esmu Karcova pārinieks. Tādēļ viņš iegriezās pie manis laikus visu noskaidrot.

Ieracies avīzēs, es sēdēju un rakstīju apskatu. Te bija sociālistisko valstu izdevumi, franču «Monde», Londonas «Times» un «Observer» numuri, aģentūru biļeteni. Sarunādamies es vandījos kopā sašūto avīžu komplektos, tad attaisīju skapi un izvilku no arhīva biezu žūksni avīžu.

Tajā mirklī Karcovs ieraudzīja «Kurier». Viņš urbtin ieurbās ar acīm rakstā avīzes pirmās lappuses apakšējā labajā stūrī.

Viņš pilnīgi pārvalda vācu valodu, bet ne jau pats raksts sēru ietvarā satrauca viņu. Raksta centrā ielauztā fotogrāfija — lūk, no kā Karcovs nespēja novērst skatienu!

—    Kas tas tāds ir? — es uzmanīgi apjautājos.

—     Absts.

Es salēcos kā atsperes mests. Paķēru komplektu un izlasīju raksta nosaukumu. Neticami! Acīmredzot darba steigā šis numurs paslīdējis man garām.

—    Nekrologs… — nočukstēju, atslīgdams krēslā. — Kā tā? …

Karcovs neatbildēja. Tad viņš piecēlās un gāja pie durvīm.

—     Ņem to, ja gribi, — es teicu.

Viņš pagriezās.

— Ņem avīzi, — es atkārtoju, — tev tā vairāk vajadzīga. Viņš pienāca pie galda, salocīja «Kurier» un iebāza kabatā.

… Torīt Karcovs ilgi klaiņāja pa pilsētas ielām, vairāk nekā stundu pavadīja uz Piejūras bulvāra. Viņš sēdēja ūdens malā, atlaidies pret sola atzveltni un atslābinājis izstieptās kājas.

Lai cik piekusis Karcovs bija, tiklīdz viņš nonāca pie jūras, nogurums atkāpās. Bet tagad viņš raudzījās uz Kaspijas jūru un neredzēja ne līci, ne kupraino salu pie apvāršņa, ne daudzos velkoņus un kuterus, kas šajā laikā šaudās starp piestātnēm.

Diena dzisa. Aleju šķērsoja zilas ēnas. Vējš, kas nebija rimis kopš rīta, beidzot bija stājies, it kā pieguris. Divi kuteri, degunus gaisā uzslējuši, gar bulvāra akmens margām aizdrāzās uz jūru. To motoru apdullinošie parkšķi atsauca Karcovu atpakaļ īstenībā. Piecēlies no soliņa, viņš devās uz mājām.

Tagad viņš ir savā kabinetā. No vācu avīzes viņam pretī raugās Arturs Absts.

Lūk, kāds nekrologs iespiests sakarā ar šā cilvēka nāvi.

NELAIMES GADĪJUMS VAI NOZIEGUMS?

KAPITAN ZUR SEE[1] Artura Absta bojā eja.

MĒS NOLIECAM GALVAS VAROŅA PIEMIŅAS PRIEKŠĀ.

IR SĀKTA STINGRA IZMEKLĒŠANA.

Telegrāfs atnesis sēru vēsti. Pie Austrālijas austrumu krastiem gājis bojā atvaļinātais Kapitān zur See doktors Arturs Absts — kara veterāns, daudzu ordeņu un medaļu kavalieris, izcils zinātnieks un tūrists.

Pirms pusgada doktors Absts sāka ilgstošu ceļojumu. Viņa trīsdesmittonnīgais tenderis[2] «Seewolf» šķērsoja Atlantijas okeānu un kādu laiku kreisēja gar ASV krastiem. Neilgi uzkavējusies Florīdā, jahta uzņēma saimnieka laulāto draudzeni, kas jūliju bija pavadījusi Maiami.

Pēc tam «Seewoll» devās uz dienvidiem un izbrauca pa Panā- mas kanālu. Nonākusi Klusajā okeānā, tā uzņēma kursu uz

Austrāliju. Havaju, Gilberta un Santakrusas salas — tādi ir šā sarežģītā maršruta posmi. Pabraucis garām Jaunhebridu salām, doktors Absts no austrumiem uz rietumiem šķērsoja Koraļļu jūru. Viņš bija pie mērķa: «Seewolf» bugsprita priekšā pletās Lielais barjeras rifs. Sākās paisums, un milzu bangas dārdēdamas sašķīda pret šā lielā dabas brīnuma koraļļu sienām.

Te, pie Lielā rifa, kur atrodamas vienreizīgas okeāna floras un faunas bagātības un krāsas, Arturs Absts nolēma vairākas reizes nolaisties ūdenī.

Un jau pati pirmā diena kļuva viņam liktenīga.

Skaidrā, saulainā rītā doktors Absts uzlika akvalangu un ienira. Pēc dažām minūtēm, pabeidzis izmēģinājuma nolaišanos, viņš uzpeldēja, un no jahtas viņam pasniedza vieglu zemūdens buksētāju ar kinokameru. Pārbaudījis to, peldētājs ienira.

Saule kāpa aizvien augstāk. Doktora laulātā draudzene frau Brigita uz klāja lasīja. Jahtas vienīgais matrozis sēdēja turpat netālu un snauda. Bija pilnīgs bezvējš. Tikai viegla ņirboņa šūpoja jūru. Šķita, ka nekas nevēsta nelaimi. Bet tā tuvojās.

Pagāja minūtes desmit, tad vēl tikpat daudz. Brigita Absta kļuva nemierīga. Minūtes skrēja, un satraukums auga, kaut gan bija zināms, ka Artura Absta trīsbalonu akvalangs dod iespēju uzturēties zem ūdens ilgu laiku.

Pagāja trīsceturtdaļstundas. Frau Brigita nolika grāmatu un pavēlēja matrozim atnest respiratoru, lai nolaistos pie doktora.

Matrozis iedeva viņai masku un pleznas, piestiprināja balonus. Taču frau Brigita neatstāja jahtu, jo doktors Absts uzpeldēja. Viņš tikko turējās uz ūdens un ar zīmēm lūdza palīdzēt.

Matrozis ielēca jūrā un pievilka cietušo pie jahtas.

No borta viņam palīdzēja frau Brigita.

Kad Arturs Absts atradās uz klāja, viņš bija bezsamaņā. Frau Brigita iesteidzās kajītē pēc kofeīna, bet matrozis sāka mākslīgi elpināt saimnieku, jo domāja, ka doktors saindējies ar ogļskābi, ieelpojot slikti izfiltrēto akvalanga gaisu.

Tika atnesta šļirce. Un tad notika nelabojamais. Līdzko adata skāra cietušā ādu, viņš krampjaini izliecās, pārvēlās pār zemo margapmali un pazuda zem ūdens.

Ilgie meklējumi neko nedeva: tajā vietā, pie kontinenta sienas robežas, rifa koraļļu siena stāvus iesniedzas milzu dziļumā.

Tā gāja bojā kara veterāns un varonis, pētnieks un sportists doktors Arturs Absts.

Dzelme glabā cēlā nācijas dēla bojā ejas noslēpumu.

Ir sākta stingra izmeklēšana.

Karcovs noliek avīzi. Arturs Absts! … Cik gadu viņam bija kara laikā? Ap trīsdesmit. Trīsdesmit vai mazliet vairāk. Tātad tagad būtu tuvu pie piecdesmit… Jā, fotogrāfijā redzams labi saglabājies cilvēks, bet ne vairs kāds jaunais. Viņam ir uz celiņa sasukāti spīdīgi, tumši mati, augsta, uz galvvidus pusi nedaudz nošļaupta piere. Deguns, zods un sejas ovāls ir nevainojami. Taču visu bojā gļēvi atkārusies apakšlūpa. Pat uzņēmumā redzams, cik tā ļengana un slapja. Bet Absta mazajos redzokļos apslēpta salta, pārdomāta nežēlība.

Karcovam ataust atmiņā viņu kaujas fināls.

Zaļa, mirgojoša tumsa. No ievainotā gurna plūstošās asinis te, piecpadsmit metru dziļumā, arī ir zaļganas. Un Absts, kas vairs nepretojas un grimst…

Karcovs ne vienreiz vien bija gatavojies pastāstīt cilvēkiem par Abstu. Viss «1-W-1» — Absta zemūdens midzenī — pārdzīvotais plus abvēra [3] un sd [4] dokumenti, ar kuriem viņam izdevās iepazīties, — tas viss veidoja diezgan pilnīgu ainu.

Viņš tvēra spalvu. Bet kavēja šķietami steidzamāki darbi, un piezīmes tika noguldītas atpakaļ galda atvilktnē. Pie tam Karcovs bija pārliecināts, ka ir līdz galam norēķinājies ar Abstu. Izrādījās, ka viņš ir maldījies: Absts nezin kā palicis dzīvs un nomiris tikai nesen.

Bet varbūt nav vērts vandīt augšā vecas lietas? Visur tik daudz jauna, interesanta!

Nē, ir vērts! Rietumos no Elbas pilnā sparā cildina fašistus — gan 1933. gada kaluma, gan mūsdienu. Absts taču pasludināts gandrīz vai par nacionālo varoni!

Absts nevienam vairs nenodarīs nekā ļauna. Tomēr viņam ir daudz domubiedru, kas ir dzīvi, darbojas, tiecas sagrābt atomieročus, varu.

Ir jāstāsta cilvēkiem par hitleriešu briesmu darbiem, jāsit fašisti tik ilgi, kamēr no zemes virsas nebūs nozudis pēdējais kāškrusta piekritējs.

Šīs piezīmes ir atbilde uz «Kurier» nekrologu.

PIRMĀ DAĻA

«1-W-1»

.

Pirmā nodaļa

Ļoti augstās un masīvās durvis ar bronzas vairogu, uz kura bija savijusies metru gari burti A un H — fašistu fīrera monogramma, — bez trokšņa atvērās, kad SS virsnieks nospieda rokturi. Pie ieejas sardzē stāvošie tēvaiņi nepakustējās. Melnos formas tērpos un nomelninātās tērauda bruņu cepurēs, žilbinoši baltos cimdos un ar sniegbaltām patronsomām pie jostas, viņi bija sastinguši kā statujas, iespieduši šauteņu laides gridā starp izplestām kājām.

Virsnieks pavirzījās sāņus, ielaizdams kabinetā kādu cilvēku. Tas iegāja, sasita papēžus, pašāva gaisā roku un nokliedza sveicienu.

—    Nāciet tuvāk, — sacīja kabineta otrā galā sēdošais Hitlers.

Apmeklētājs stingrā solī šķērsoja telpu.

—     Varat apsēsties. — Hitlers ar delnas kustību norādīja uz. krēslu, kas stāvēja attālāk no galda.

Cilvēks piemetās uz krēsla maliņas.

Nekustīgs un taisni izslējis, viņš sēdēja godbijīgi gaidošā pozā, un katrs viņa muskulis bija saspringts un gatavs momentāni iedarboties.

Hitlers zināja par apmeklētāju daudz. Izziņā, ko pirms stundas bija atnesis Gērings, bija rakstīts: barons Verners Magnuss Maksimilians fon Brauns, 27 gadus vecs, dzimis Austrumprūsijā — Virzicā; viņa tēvs — barons Magnuss Aleksandrs Maksimilians fon Brauns, Prūsijas karaliskās armijas hauptmanis [5] , atvaļināts impērijas komisārs, impērijas bankas valdes loceklis, johanītu ordeņa [6] tiesnesis; māte — Emmija Milita Cecīlija, dzimusi fon Kvistorpa, Prūsijas karaliskās armijas rotmistra,. johanītu ordeņa goda bruņinieka meita.

Tikpat ievērojami bija dinastijas vecāko paaudžu pārstāvji.. Izziņā bija uzsvērts, ka fon Brauni saņēmuši baronu titulu 17. gadsimtā un kopš tā laika dod «fāterlandei» virsniekus,ģenerāļus, diplomātus, rūpniekus un finansistus. Verners fon Brauns lauzis seno ģimenes tradīciju, kļūdams par inženieri un pētnieku. Viņa darbības virziens — uz raķetes principa balstīti dzinēji un lidaparāti.

Restaurēdams atmiņā visas šīs ziņas, Hitlers ar interesi skatījās uz fon Braunu. Inženierim bija ovāla seja un skadras acis. Pašlaik tās nemirkšķinādamās vērās kabineta saimniekā.

—    Vai sen nodarbojaties ar pētījumiem? — jautāja Hitlers.

Atbildēja Hermanis Gērings. Viņš piecēlās no karšu galda, kur bija aplūkojis papīrus, kā paradis, pieskārās ar pirkstu sava frenča baltajam ziemišķādas atlokam.

—            Mans fīrer, — teica Gērings, — tam, par ko jūs interesējaties, inženieris fon Brauns ir atdevis jau septiņus gadus. Viņš sācis Rūdolfa Nēbela laboratorijā.

Hitlers saprotoši pamāja ar galvu. Nēbels! Kurš Vācijā nepazina šo cilvēku! Talantīgais inženieris pašaizliedzīgi strādāja, lai radītu raķešu dzinējus.

—    Starp citu, kur Nēbels ir patlaban?

Gērings derdzīgi saknieba lūpas.

—           Mans fīrer, Verneram fon Braunam nebija ne jausmas, ka visus šos gadus viņš strādājis līdzās ebrejam!

—    Tātad Nēbels ir ebrejs? — iesaucās Hitlers.

—           Viņš tika uzskatīts par ārieti. Mēs visi bijām pārliecināti par to. Tomēr ar laiku meli nāca gaismā.

—    Kā?

—            Kā parasti, mans fīrer: kāds piesūtīja atmaskojošu paziņojumu. Bet Nēbels nodarbojās ar militāriem pētījumiem. Tajos bija ieinteresēti bruņotie spēki. Protams, drošības dienests nevarēja pieļaut, ka svarīgais darbs atrodas neuzticamās rokās. Vārdu sakot, sākās vispusīga, rūpīga izmeklēšana …

—           Kur tad Nēbels ir tagad? — Hitlers atkārtoja savu jautājumu.

—            Ak vai, viņš ir beigts! — Gērings nopūtās un paskatījās griestos. — Būdams preventīvajā ieslodzījumā koncentrācijas nometnē, Rūdolfs Nēbels mēģinājis bēgt, un modrais sargs viņu nošāvis.

Šā dialoga turpinājumā Verners fon Brauns, kas, parādoties Gēringam, tūlīt bija pielēcis kājās, stāvēja, rokas gar sāniem izstiepis, un nenovērsa acu no Hitlera. Viņš ar daudz ko varētu papildināt reihsministra informāciju: denunciāciju par Nēbelu bija uzrakstījis un nosūtījis SD viņš, fon Brauns!

Hitlers gāja pie karšu galda. Gērings pameta inženierim ar galvu, un arī tas steidzās pie galda, ejot ņemdams ārā no portfeļa papīrus. Drīz vien tie bija izklāti, un Gērings sāka skaidrot.

Izmantojot izdevību, fon Brauns apskatīja telpu, kurā atradās. Te viss pārsteidza ar saviem apmēriem — pats zālei līdzīgais kabinets, fīrera gigantiskais rakstāmgalds, gobelēns, kas aizņēma visu sienu aiz viņa krēsla, trīs metrus augstais Frīdriha II portrets pie otras sienas, paklājs, kas nosedza visu grīdu, milzīgais dīvāns masīvā kamīna priekšā, milzīgais globuss stūri. Šajā iekārtā lieliski iekļāvās arī karšu galds, pār kuru pašlaik bija noliekušies Hitlers un Gērings, — bieza jo bieza marmora plāksne, ziloņa kājas . ..

Gērings, ik brīdi aiztikdams šauro, iecietināto krekla apkaklīti, kas griezās viņam miesā, aizrautīgi stāstīja par fon Brauna ideju.

Pēkšņi Hitlers pārtrauca viņu.

—   Bet tas stipri atgādina Bunzes [7] ieteikto lidojošo torpēdu! — viņš izsaucās.

Fon Brauns pašūpoja galvu.

—    Atļaušos iebilst, mans fīrer. Heinca Bunzes ideja ir lieliska, bet tas, ko viņš iesaka, nav raķete vārda pilnā nozīmē. Mūsu projekti atšķiras arī citādā ziņā. Bet galvenais — mans šāviņš uzņems daudz vairāk sprāgstvielas, lidos augstāk un vairākas reizes ātrāk, veiks daudz lielāku attālumu līdz mērķim. Lūk, te, uz rasējuma malām, ir visi aprēķini, tiesa gan, aptuveni. Jūs atradīsiet arī divu sistēmu salīdzinājumu.

Visi trīs atkal pievērsās rasējumiem.

Hitlers pacēla galvu, pa paradumam sakrustoja rokas uz krūtīm un apņēma ar plaukstām pats savus plecus.

—  Protams, — viņš teica, — par visu to jātiek skaidrībā speciālistiem. Bet pati ideja man patīk… Jūs sakāt, ka šāviņš trauksies ātrāk par skaņu?

—    Jā, mans fīrer, tas klusējot metīsies virsū upurim.

—    Tā uzbrūk vilki, — domīgi noteica Hitlers. — Tie drāžas klusi kā ēnas … Dumjie suņi aizrijas riedami, bet vilki rīkojas klusējot.

Viņš pagriežas un gāja pie rakstāmgalda. Atlaidies ar sarkanu safjānu pārvilktā krēslā, maigi paskatījās uz fon Braunu.

—    Jūs būsiet projekta saimnieks, tehniskais vadītājs. Projektēšanas institūtu, laboratoriju un pētniecības centra izveidošana — tas viss būs jāuzņemas jums. Jums būs arī jāizraugas cilvēki un jāplāno darbu secība. Es uzdošu jums būvēt Bunzes gaisa torpēdas un pašam savas raķetes. Jūsu šefs ir reihsmaršals Gēringa kungs. Viņš sniegs jums visu nepieciešamo palīdzību. Vai esat apmierināts?

—   O, mans fīrer!

—    Steidzieties, fon Braun, risinās aizvien nozīmīgāki notikumi.

—    Es saprotu, mans fīrer …

—     Lūk, kas man bija prātā, sakot, ka risinās aizvien nozīmīgāki notikumi. Rīt Čehoslovakija beigs pastāvēt kā valsts. Kārta Polijai. Pēc tam citām valstīm … Steidzieties, fon Braun!

Hitlers apklusa. Izslējies krēslā, viņš nolika dūres uz galda un sastinga, vērdamies kaut kur tālumā. Viņš jau redzēja vērmahta tanku divīzijas drāžamies iekšā degošajās Polijas pilsētās, vācu piķējošās lidmašīnas virs Oslo, Briseles un Antverpenes, dzirdēja, kā vācu tanki dārdēdami koncentrējas pie Krievijas robežām . . . Nacisma pirmo panākumu apreibināti, mietpilsoņi cītīgi auro: «Fūhrer macht alles ohne Krieg!»* Ak vai, vieglo uzvaru laiks ir beidzies! Paredzams liels karš. Un galvenais ienaidnieks ir noslēpumainā Krievija, pret kuru tik daudzi jau izlauzuši zobus!

Hitleram aiz muguras uz ozolkoka sekretera stāvošā kvadrātveida bronzas pulksteņa rādītāji bija sagājuši kopā augšā. Pulkstenis sāka sist. Sākās jauna diena — 1939. gada 15. marts.

Tikko pulkstenis bija nositis, nedzirdami atvērās durvis. Ienaca adjutants — štandartenfīrers** Brants.

—     Ko? — jautāja Hitlers.

—    Viņi ir klāt, mans fīrer.

Gērings deva zīmi, un fon Brauns savāca papīrus un izgāja.

—    Kādi viņi izskatās? — jautāja Hitlers.

Adjutants ziņoja, ka apmulsuši un drūmi.

—     Vai reihsministrs fon Ribentrops ir ieradies?

—     Viņš ir te, mans fīrer, — sacīja adjutants. — Viņš pats atveda tos no stacijas.

—    Admirālis Kanariss?

—     Arī viņš ir.

—     Labi. — Hitlers nesteidzās runāt tālāk. — Ielaidiet viņus.

Adjutants atvēra durvju puses un uzsauca:

—      Prezidenta kungs Emīl Haha, ministra kungs Hvalkovski, nāciet iekšā!

Kabineta slieksni pārkāpa novārdzis večuks. Atpalikdams soli no viņa, nāca pavecs cilvēks ar portfeli. Abi bija melnos uzvalkos un ar melnām kaklasaitēm. Adjutants nebija pārspīlējis: Cehoslovakijas republikas prezidents un viņa kabineta ārlietu ministrs izskatījās kā uz bērēm ieradušies cilvēki.

Tad parādījās Joahims fon Ribentrops: nedzirdami ieslīdēja kabinetā, saskatījās ar Hitleru un ieņēma vietu netālu no viņa.

Kamēr adjutants piebīdīja čehoslovaku pārstāvjiem krēslus, ienāca arī admirālis Kanariss. Izstiepis roku oficiālā sveicienā un saņēmis pretī no Hitlera visžēlīgu galvas mājienu, viņš apsēdās netālu no loga, kas izgāja uz ziemas dārzu.

Aprakstāmo notikumu dienās Fridrihs Vilhelms Kanariss atradās spēku plaukumā un savas karjeras zenītā. Vadīdams visvareno kara izlūkdienestu — abvēru, ko zinātāji Vācijā uzskatīja par valsti valstī, viņš bija viena no tām personām, no kuras baidījās pats Himlers.

No sava tēva, Dortmundas rūpnieka, kura dzīslās bija ritējušas ar grieķu asinīm sajauktas vācu asinis, viņš bija mantojis cietsirdību un izmaņu. Helēņu asinis lika sevi manīt admirāļa ārienē: neliela auguma, drukns, kustīgs, ar lieldegunainu, sārtu seju, viņš maz līdzinājās vācietim, toties būtu īstajā vietā pie letes kādā Saloniku vai Pirejas kafejnīcā. Viņam bija palicis piecdesmit viens gads. Viņš bija agri nosirmojis, un savu frizūru, par ko ļoti rūpējās, nesauca citādi kā par Kanarisu dzimtas visdārgāko ģimenes sudrabu, kura sākotne it kā esot meklējama pie senās Grieķijas augstmaņiem.

Tagad, sēdēdams savā stūrī, Kanariss ziņkāri vēroja notiekošo. Risinājās jau pirms pusgada sāktās drāmas fināls. Toreiz, 1938. gada septembra dienās, Hitlera vasaras rezidence Berhtesgādena, Godesberga un Minhene pieredzēja patiešām apbrīnojamus notikumus. Cita pēc citas nolaidās lidmašīnas ar Anglijas un Francijas pazīšanas zīmēm. Tās veda augstu stāvošus šo valstu valdību pārstāvjus un bagātīgu korespondenci. Sūtījumi bija adresēti Hitleram. Pie viņa devās arī Londonas un Parīzes sūtņi, lai izbeigtu konfliktu starp Vāciju un Čehoslovakiju. Taču Hitlers bija nelokāms. Neapgrūtinādams sevi ar argumentiem, viņš kala vienu un to pašu: Cehoslovakijas rietumu apgabali ir jāatņem šai zemei un jānodod Vācijai. Pretējā gadījumā — karš.

Kanariss domās pavīpsnāja. Nu ko, Hitlers zināja, ko dara. Versaļas līgums sen jau bija lauzts. Valsts bija ne tikai atjaunojusi kara rūpniecību, bet arī padarījusi to par lielāko Eiropā, radījusi varenu armiju, floti un aviāciju. Un tad Hitlers aprija Sāras apgabalu. Pēc tam viņš ieveda karaspēku demilitarizētajā Reinas zonā. Tālāk zibenīgi tika pievienota Austrija … Tas viss bija spēku izmēģināšana un Eiropas «saimnieku» Anglijas un Francijas rakstura, apņēmības un gribas pārbaude. Hitlera aprēķini attaisnojās. Abu valstu valdības izlikās, ka nekas sevišķs nav noticis.

Fīrers kļuva nekaunīgāks. Viņš rīkojās pilnīgā saskaņā ar franču parunu, kas apgalvo, ka apetīte rodas ēdot. Pēc viņa rīkojuma tika izstrādāts pārdrošais plāns «Grūn» [8] — Čehoslovakijas sagrābšanas projekts. Plānu paredzēja realizēt divos posmos — tā bija vieglāk pieradināt pie šā plāna francūžus un angļus. Fīrers atkal bija uzvarējis: pirms pusgada «lielais četrinieks» — Čemberlens, Daladjē, Musolini un Hitlers — nodiktēja Čehoslovakijai savu lēmumu: Sudetijas apgabals tiek nodots Vācijai ar visu tajā atrodošos īpašumu. Bez tam Čehoslovakijai ieteica apmierināt buržuāziskās Polijas un Ungārijas teritoriālās pretenzijas.

Tajās sasprindzinājuma pilnajās dienās daudzi Hitleram tuvi cilvēki baidījās, ka čehi un slovaki neķeras pie ieročiem. Savstarpējās palīdzības pakti saistīja viņu valsti ar Padomju Savienību un Franciju, un Krievijas valdība bija stingri paziņojusi, ka ir gatava palīdzēt Cehoslovakijai ar militāru spēku, pat ja Francija kļūs nodevēja. Bet prezidents Eduards Benešs bija noskaņots kapitulantiski un pie krieviem negriezās. Viņš uzskatīja, ka tādā gadījumā Čehoslovakijā paceltu galvas «kreisie». Bet «pašu» komunistus viņš ienīda nesalīdzināmi vairāk nekā vācu nacistus.

Tā tika atdota Sudetija.

Pāri okeānam aizbēgušā Beneša vietā par Čehoslovakijas prezidentu kļuva Emīls Haha.

Un nu bija pienākusi viņa kārta.

Kanariss redzēja: tagad Hitlers izturas savādāk nekā 1938. gada septembrī. Viņš ir mierīgs, cieņas pilns, pat korekts. Kā nu ne! Čehoslovakija, kam atņemti rajoni ar lielām kara rūpnīcām, vairs neeksistē rietumu aizsardzības līnija un demoralizēta armija, — tā jau ir cita Čehoslovakija …

Sarunu sāka Haha. [9]

Nevarīgs un nožēlojams sēdēdams uz krēsla maliņas, viņš bikli paziņoja, ka ir pateicīgs Ādolfam Hitleram par uzaicinājumu atbraukt un par tikšanos ar viņu, par tikšanos, kam, bez šaubām, būs svarīga nozīme čehu un slovaku likteņos. Viņam ir zināmas Vācijas pretenzijas, viņš ir gatavs apmierināt dažas lielā rietumu kaimiņa teritoriālās pretenzijas.

Noklausījies Hitlers atbildēja. Viņš ļoti nožēlo, ka bijis spiests lūgt Hahas kungu atbraukt, — prezidents ir vecs, viņam jau pāri septiņdesmit. Bet tas ir nepieciešams. Emīls Haha atnesīs lielu labumu savai tautai, jo …

Hitlers ieturēja pauzi un piecēlās no krēsla.

— Jo, — viņš teica, — kuru katru brīdi Vācijas pacietība var izsīkt un Vācija sāks intervenciju!

Kanariss atkal apspieda smaidu. Pirms dažām stundām SS nodaļas bija pārgājušas robežu un ielauzušās Čehijas pilsētās Morāvijas Ostravā un Vitkovičos. Faktiski okupācija bija sākusies. Par iebrukumu zināja visi, izņemot Hahu un Hvalkovski, kuri tajā laikā bijā ceļā uz Berlīni.

Dodamies uz tikšanos ar Vācijas kancleru, Haha bija gatavs uz visļaunāko. Un tomēr Hitlera vārdi viņu pārsteidza. Smakdams viņš centās atpogāt vesti, bet rokas negribēja klausīt.

Viņa ārlietu ministrs ar drebošiem pirkstiem attaisīja portfeli un izgāza uz galda kaut kādus dokumentus.

Bet Hitlers bija mierīgs. Varbūt prezidents vēl joprojām cer, ka iejauksies lielvalstis? Kādas blēņas! Londona un Parīze, kurām pašām netrūkst ko darīt, ir nedomā par Čehoslovakiju. Tur ir vienaldzīgi pret tās likteni. Pierādījumi? To ir cik uziet. Starp citu, augstais viesis pats labi saprot, ka stāvoklis ir tieši tāds. Viņš, Hitlers, nožēlo notikušo, jo tic Hahas kunga un Hvalkovska kunga godīgumam un taisnprātībai. Bet, ak vai, pārējie čehi nav tādi. Tāpēc Vāciju neapmierinās nekāda teritoriāla piekāpšanās.

Reizi par visam reizēm jādara gals austrumu briesmām. Un tas tiks izdarīts jau šodien pat.

—    Šodien! — izdvesa Haha.

—           Jā! — Hitlers salika rokas kopā ar plaukstām un izstiepa uz priekšu, it kā gribētu taranēt sarunu biedru. — Mans vārds ir negrozāms, un es to jau esmu devis vācu tautai. Mana armija ieies Čehoslovakija pulksten sešos no rīta. Tajā pašā laikā impērijas gaisa flote ieņems čehu aerodromus.

Haha jau vēra muti, lai atbildētu, bet Hitlers deva zīmi Kanarisam.

Admirālis piecēlās un atlieca plecus.

—           Man jāinformē Hahas kungs un Hvalkovska kungs, — viņš lēni sacīja. — Pret katru čehoslovaku bataljonu stāv pilnīgi nokomplektēta vācu divīzija. Augstajiem viesiem ir jāsaprot, ka pretoties nav jēgas.

—           Pretoties ir noziedzīgi, — piemetināja Hitlers. — Straumēm plūdīs jūsu tautas asinis, prezidenta kungs. Ceru, ka nelaime tiks novērsta.

—           Ko tad lai mēs darām? — nočukstēja Haha, kājām drebot, pieceldamies.

Hermanis Gērings, kas jau sen bija nepacietīgi trinies uz krēsla, piecēlās un pasvieda gaisā sažņaugtās dūres. Dusmu izķēmotā seja bija burkāna krāsā. Šķita, ka krekla apkaklīte tūlīt pārgriezīs ar asinīm pieplūdušo kaklu.

—           Kas jums jādara? — viņš ierēcās. — Jāatkāpjas no amata, lūk, kas. Pie visiem velniem! Kopā ar visu savu valdību!

—           Laiks negaida, — teica Hitlers, ar nagu bungodams vienā taktī ar pulksteņa sekunžu rādītāju, kas jau sāka mērot jaunās dienas otro stundu.

Prezidentam piegāja klāt Ribentrops. Elegants, smalks, pilnīgs pretstats rupjajam Gēringam, viņš atvēra Hahas priekšā baltas lakādas mapi.

Haha izlasīja:

«Cehoslovakijas valsts prezidents pilnīgi uztic čehu tautas likteni Vācijas impērijas fīreram …»

Haha sāka drebēt pie visām miesām. Ribentrops sniedza spalvu un uzmundrinoši smaidīja.

Haha neizturēja.

Satvēris spalvu, viņš parakstīja spriedumu savai valstij un tautai.

Otrā nodaļa

Vācijas pilsētās fašistisko bandītu pūļi ālējās ap tribīnēm, no kurām runas izkliedza NSDAP [10] funkcionāri. Visur — no logiem, no balkoniem un jumtiem, no telegrāfa stabiem un kokiem — nokarājās nacistu karogi — gari, sarecējušu asiņu krāsā, ar baltu apli un melnu kāškrustu vidū. Avīzes klaigāja par fīrera ģēnija jaunu lielu uzvaru: naidīgā Čehoslovakija vairs neeksistē, tās vietā izveidots Bohēmijas un Morāvijas protektorāts un «brīva» slovaku valsts.

Pats fīrers, tikko atgriezies no Prāgas, pieņēma daudzos apmeklētājus savā Berlīnes rezidencē.

Tā bija gara, zema ēka dienvidrietumos no reihstāga un Brandenburgas vārtiem. Hitlera vecs draugs, arhitekts Alberts Špērs, bija būvējis to pēc visaugstās pavēles un naudu nebija žēlojis. Itālijas marmors un sīkgraudainais Bosnijas granīts, spāņu bronza, vērtīgākie koki no Āfrikas un abām Amerikām — viss bija viņa rīcībā. Uz būvi tika sadzīti labākie akmeņkaļi, kokgriezēji un pulētāji. Austrumu valsts šahs atsūtīja Hitlera kabinetam milzu tepiķi. Dažu citu valstu valdnieki un valdnieciņi, kas mēģināja pielišķēties Vācijai, arī negribēja palikt malā — uz Berlīni plūda gleznu, skulptūru un eksotisku augu straume …

Bet ēka iznāca ērmota. No ārpuses tā atgādināja kazarmu, turpretī iekšpusē izskatījās pēc mantīga birģeļa mājokļa, kur viss uzbāzīgi lien acīs.

Tāda bija izdaudzinātā jaunā impērijas kanceleja, fīrera lepnums.

Šodien uz šejieni no pilsētas malu malām virzījās automašīnu virtenes. Tās pieripoja pie ēkas parādes durvīm, kas izgāja uz Fosa ielu, un apstājās pie masīva četru kolonu portika ar bronzas figūrām stūros. Abas skulptūras attēloja kailus atlētus. Labā, kas turēja rokā īsu teitoņu zobenu, pēc tēlnieka ieceres, simbolizēja vērmahtu, kreisā turēja rokā degošu lāpu, un tās nosaukums bija «Partija».

No mašīnām ar indeksiem OKW, OKH, OKM, OKL** un ar SS [11] karodziņiem kāpa ārā līdz zilganumam noskuvušies, sasmaržojušies, parādes tērpos ģērbušies, ar ordeņiem un parādes ieročiem apkārušies ģenerāļi un admirāļi. Adjutantu pavadībā viņi gāja augšā pa portika pakāpieniem, garām diviem sargkareivjiem ar karabīnēm plecā un nozuda ēkā.

Te viņus sagaidīja Hitlera personiskās apsardzes pulka virsnieki. Nonākuši dzīvā gaitenī, ko veidoja divus metrus gari spēkavīri tērauda ķiverēs, ar dunčiem un parabellumiem pie jostas, viesi — lepnie, klīrīgie karavadoņi — vienā mirklī pazaudēja savu uzpūtību. Viņi paklausīgi atdeva ieročus, jo ar pistolēm, duncīšiem un īsajiem zobeniem pie Hitlera iekšā nelaida, un grupās gāja tālāk. Pagājuši garām pieņemšanas telpai un apaļai zālei, apmeklētāji nonāca simts metru garā galerijā, kuras centram piekļāvās fīrera apartamenti. Katru grupu pavadīja esesiešu eskorts, kas rībināja dunošo marmora grīdu.

Pie ēkas pretējā stūra, kur bija ieeja civilistiem, apstājās Berlīnes aristokrātu «opeli», «mersedesi» un «horhi». Mašīnu lakotie sāni, vīriešu ordeņi un sieviešu dārglietas — viss laistījās un dzirkstīja vasarīgi spožās saules staros.

Hitlers sagaidīja apmeklētājus, stāvēdams kabineta dziļumā. Tie piesardzīgi ienāca, godbijīgi paspieda viņiem pasniegto roku un steidza apsveikt fīreru. Hitlers par atbildi pielieca galvu, pateica dažus gadījumam piemērotus vārdus un pakāpās soli atpakaļ. Tā bija zīme, pēc kuras adjutanti izvadīja ārā apmeklētājus, lai tūlīt laistu iekšā citus.

Svētceļojums pie fīrera ilga vairākas stundas. Visu šo laiku kopā ar Hitleru bija Kanariss. Iekārtojies kabineta tālākajā stūri, palikdams gandrīz neredzams, viņš uzmanīgi vēroja.

Pirms dažām dienām Kanariss bija pavadījis Hitleru viņa braucienā uz jaunā protektorāta galvaspilsētu. Prāgas ielās, pa kurām brauca fašistiskā reiha kanclera kortežs, valdīja kārtība. Veikali tirgojās. Skvēros rotaļājās bērni.

Jā, kopš tā brīža, kad viņi bija šķērsojuši kādreizējo robežu ar Čehoslovakiju, neviens ne ar vārdiem, ne ar darbiem nebija aizskāris okupantus. Bet cik daudz skumju, naida un ciešanu bija acīs tiem, kas drūzmējās aiz policistu rindām!…

Kanarisa pārdomas iztraucēja jaunu apmeklētāju parādīšanās. Tie bija ģenerālis un dāma. Viņus pavadīja gadus divpadsmit vecs zēns.

Paspērusi dažus soļus, grupa apstājās. Ģenerālis izstiepās un nokliedza sveicienu. Viņa laulātā draudzene iztaisīja dziļu kniksi. Vienlaicīgi viņa ar roku pastūma dēlu. Ieģērbts «hitler- jūgenda» formā, tas paspēra paris soļus un apstājās kabineta saimnieka priekšā.

—           Mans fīrer, — zēns teica augstā, lūstošā balsī, — es gribu nodziedāt jums jauno vāciešu cīņas dziesmu!

Hitlers sakrustoja rokas uz krūtīm, noskatīja ģenerāļa atvasi no galvas līdz kājām un atļaudams pameta ar galvu.

Zēns sāka dziedāt:

Mēs esam nākotnes kareivji.

Visi, kas pret mums,

Kritis no mūsu dūrēm.

Fīrer, mēs piederam jumsi

—     Laba dziesma, — sacīja Hitlers. — Kas to sacerējis?

—            Impērijas «hitlerjūgenda» vadītājs Baldurs fon Šīrahs, — noskaldīja puišelis.

—    Vai tu proti arī citas tādas dziesmas?

—     O jā, mans fīrer.

—     Nodziedi, — teica Hitlers.

—     «Tauta, pie ieročiem», — pasludināja mazais.

Hitlers klausījās, piešķiebis galvu. Viņa seja kļuva ļauna, kad bija izskanējis pēdējais pants:

Vācija, mosties!

Nāvi ebrejiem!

Tauta, pie ieročiem![12]

Zēns apklusa. Garkājains, ar platiem, mīkstiem ceļgaliem, kas rēgojās zem īsajām bikšelēm, baltmatains un sārtiem vaigiem, viņš sastinga Hitlera priekšā, nenovērsdams no tā jūsmīgu skatienu.

Adjutants, kas visu šo laiku bija stāvējis pie durvīm, deva apmeklētājiem zīmi. Jaukā ģimenīte izgāja no kabineta.

Līdz ar to pieņemšana bija beigusies.

Hitlers piegāja pie galda, noguris atslīga krēslā un aizvēra acis.

—           Mans fīrer, — teica Kanariss, — lūdzu veltīt pāris minūtes.

—     Kaut kas nopietns?

—     Domāju, ka jā.

Kanariss pienāca tuvāk. Viņš nolika uz galda fotogrāfiju paciņu. Pirmajā bija redzams cilvēks apspīlētā gumijas apģērbā un ar elpošanas aparātu uz krūtīm. Plati ieplētis kājas izlietās kaučuka pleznās, peldētājs stāvēja jūras krastā un raudzījās objektīvā. Nākamajā uzņēmumā divi peldētāji tādos pašos apģērbos sēdēja jāteniski uz pilnīgi ūdenī iegrimušas torpēdas.

Vēl kādi desmit uzņēmumi bija izdarīti zem ūdens: peldētājs gumijas apģērbā un ar elpošanas ierīci velk cigārveida spridzekli; tas pats cilvēks piestiprina spridzekli pie kuģa ķīļa; divi vieglie ūdenslīdēji ņemas ap izjauktu vadāmo torpēdu — tās pakaļgals guļ dibenā, lādiņa daļa piekārta pie kuģa skrūves.

Hitlers noliecās pār fotogrāfijām.

—    Mūsējie? — viņš jautāja, aplūkodams fotogrāfijas.

—    Itāļi, mans fīrer! — lepni atbildēja Kanariss. — Noslēpums, ko viņi glabā kā acuraugu.

—    Torpēdas… — Hitlers pacēla galvu, domīgi pakodīja lūpas un piemiedza acis. — Es redzu, ka jums tās ļoti patīk.

—    Vadāmās torpēdas, kas kopā ar cilvēkiem ienirst ūdenī un neredzamas un nedzirdamas drāžas uz mērķi. — Kanariss atspiedās ar rokām pret galdu un paliecās uz priekšu. — Tās viegli iekļūst rūpīgi apsargātās pretinieka bāzēs un gremdē kara kuģus, tankkuģus … Sprādzieni satricina gaisu un ūdeni, pa jūru izplūst degoša nafta, ugunsgrēki pārņem desmitiem citu kuģu. Visur apjukums, šausmas, nāve! .. .

Kanariss apklusa. Viņš bija pārliecināts: tūlīt Hitlera acīs uzliesmos trakas uguntiņas un roka piespiedīs zvana pogu. Ieskrējušajam adjutantam tiks pavēlēts izsaukt jūras kara flotes komandieri Rēderu. Un tad pār neattapīgo admirāli, kas nogulējis svarīgu itāļu kara jaunumu, gāzīsies fīrera briesmīgās dusmas.

Admirālis Kanariss neko neteiktu — Ērihu Rēderu, kas īsā laikā bija taisījis spožu karjeru OKM, viņš ne visai ieredzēja.

Gari vilkās minūte, kurā Hitlers apskatīja fotogrāfijas. Kanariss ar drebošu sirdi stāvēja pie galda, nenovērsdams acu no fīrera.

—     Nieki! — pēkšņi sacīja Hitlers. — Nieki, Kanaris!

Un, savācis uzņēmumus, viņš tos kā vēdekli atsvieda līdz galda malai.

Kanariss klusēja. Viņš bija pārsteigts.

—    Es jūs nepazīstu, — Hitlers turpināja. — Vai tiešām jūs domājat, ka šīs rotaļlietas palīdzēs mums pakļaut Poliju, bet pēc tam arī Krieviju?

—    Mans fīrer, es domāju …

—    Tad varbūt arī Franciju?

—    Arī Franciju ne, — nomurmināja Kanariss. — Par to es nedomāju.

—     Par ko tad?

—    Par Angliju, mans firer. Anglija ir salas …

Hitlers izklaidīgi paskatījās uz izlūku.

Salas? Protams! Bet tās ieņems gaisa desants vai desants no jūras vai arī tās nožņaugs blokāde. Es vēl neesmu izlēmis, kā. Lai nu kā, britu flotei jābūt te! — Hitlers pastiepa rokas ar izplestiem pirkstiem un lēni savilka tos dūrēs. — Es to sagrābšu, Kanaris, nevis nolaidīšu dibenā, kā gribat darīt jūs. Pacentieties saprast, ka bez britu flotes mums nekad nenospiest ceļos Ameriku! . . . Kas attiecas uz nācijas jauno vareno ieroci, superieroci, uzvaras ieroci, tad tas būs! Es cienu jūsu tālredzību un enerģiju, bet torpēda, ko mēs radīsim, būs gaisa torpēda, lidojoša!

Iestājās pauze.

Hitlers sēdēja un bungoja ar pirkstiem pa galdu.

—    Amerika! … — viņš čukstēja. — Tai uzbrūk no visām pusēm — vācieši, itāļi, japāņi. — Negaidot viņš piecēlās un ar visu augumu pagriezās pret sarunu biedru. — Tomēr vissvarīgākais ir Krievija. Iegaumējiet, admirāl, Krievija ir pirmā numura ienaidnieks.

Atkal iestājās pauze. Hitlers stāvēja un lūkojās tālumā, ļaudamies pats savām domām.

Tad, gluži kā atģidies, viņš ar zodu norādīja uz fotogrāfijām un gandrīz maigi jautāja:

—    Nu, bet ja mans draugs Musolini Uzzinās, ka jūs esat vandījies pa viņa kabatām? Lai dievs jums ir žēlīgs, Kanarisa kungs. Ja tā būs, es par jūsu dzīvību nedošu ne feniņa.

Trešā nodaļa

Atstājis Hitlera rezidenci, Kanariss iesēdās mašīnā, kas viņu gaidīja.

— Uz Aleksandra laukumu, — viņš pavēlēja šoferim.

Tas iedarbināja motoru. Viņš sen jau strādāja ar abvēra vadītāju, zināja visus tā ieradumus. Rīkojums nozīmēja: pirms atgriešanās kara izlūkdienesta galvenajā mītnē Tirpica krastmalā šefs kādu stundiņu pasēdēs vienā no omulīgajām kafejnīcām, kādu Berlīnes centrālā laukuma rajonā bija daudz.

Mašīna tuvojās Aleksandra laukumam. Kanariss pacēla spieķi un piebikstīja ar to šoferim pie pleca. Šoferis piegrieza malā, nobremzēja un, izlēcis no kabīnes pirmais, atvēra durtiņas.

— Brauciet, — Kanariss pameta ar galvu uz kafejnīcu ar svītrainām markīzēm vitrīnās. — Es būšu te.

Sēzdamies pie stūres, šoferis redzēja, ka admirālis rāmi dodas uz kafejnīcu.

Mašīna nozuda līkumā. Tad Kanariss, kas bija sekojis tai ar acs kaktiņu, nogriezās un steidzās prom pa trotuāru. īsajā, platajā mētelī, kādi Berlīnē toreiz tikko nāca modē, cietā kastora platmalē ar uzliektām šaurām malām viņš nebija atšķirams no tūkstošiem dīkdieņu, kas piepildīja Vācijas galvaspilsētas ielas pievakarē.

Parādījās taksometrs.

Kanariss pacēla spieķi, lai apturētu mašīnu.

Brauciens bija ilgs — taksometrs šķērsoja milzīgo pilsētu. Trokšņainās maģistrāles pamazām nomainīja klusas ieliņas ar ērtām mājiņām puķu dārzos. Tad nāca rūpnīcu korpusu rindas.

Kanariss sēdēja bāls aiz uztraukuma, sažņaudzis pirkstos uz ceļiem nolikto spieķi. Tas, kas bija noticis Hitlera kabinetā, šķita neaptverams. Izklājis uz fīrera galda dabūtās fotogrāfijas, viņš bija pārliecināts, ka panākumi nodrošināti. Un pēkšņi — tāds pavērsiens!

Kas tās par lidojošām torpēdām, kuras pieminēja Hitlers? Izlūka trenētā atmiņa pateica priekšā divus vārdus: Verners fon Brauns un Magnuss fon Brauns. Tie bija brāļi. Pirmais — inženieris, otrs — ķīmiķis un Vācijas gaisa flotes pilots. Vecākais brālis Verners uzrakstīja anonīmu denunciāciju par savu vadītāju pētniecības centrā.

Par šo denunciāciju abvērs uzzināja reizē ar SD. Zibenīgi tika izdarīta pārbaude — kara izlūkošanas un pretizlūkošanas dienests apkalpo valsts bruņotos spēkus, starp tiem arī vērmahta pētniecības centrus. Pārbaude deva divkāršu rezultātu. Tika noskaidrots paziņojuma autors un konstatēts, ka viņš melo. Taču abvērs bija nokavējies. SD rīkojās ātrāk. Tas atcēla Nē- belu. Viņš nebija ebrejs, bet viņš bija «slikts vācietis» — kritiski izturējās pret nacismu. Ne tā, kā režīmam fanātiski uzticīgais fon Brauns …

Kanariss nopūtās un atlaidās automašīnas dīvānā. Tātad fīrers dod priekšroku lidojošām torpēdām. Var jau būt, viņš zina labāk. Kaut gan vajadzētu izmantot kā vienu, tā otru …

Taksometrs apstājās pie piepilsētas elektriskā vilciena stacijas. Pasažieris izkāpa, iedeva šoferim naudu — tieši tik, cik

rādīja skaitītājs, rūpīgi aizvēra durtiņas un gāja uz stacijas kasēm. Te viņš brītiņu pētīja sarakstu.

Viņš gaidīja, lai taksometrs aizbrauc.

Bet šoferis, kam negribējās braukt atpakaļ tukšā, vilcinājās. Pagāja vairākas minūtes. Redzēdams, ka šajā strādnieku rajonā uz pasažieri nav ko cerēt, šoferis laida prom.

Tad Kanariss atgāja nost no kasēm un rāmā gaitā devās uz pamalē tumstošo mežu. Viņš nebija nogājis ne simts soļu, kad viņu panāca vecs «opels». Durtiņas atvērās. Kanariss iekāpa mašīnā, un «opels» ņipri aizripoja pa ceļu.

Ceturtā nodaļa

Saule rietēja, kad «opels» izbrauca liela ezera krastā. Pie koka piestātnes šūpojās kuteris. Kokpitā*, atspiedies pret stūri, sēdēja cilvēks pelēkā svīteri, sporta biksēs un apa)ā adītā cepurītē.

Tas bija Arturs Absts.

Ieraudzījis automobili, viņš pielēca kājās, lai palīdzētu Kana- risam uzkāpt uz kuģīša.

—    Ceru, ka viss ir labi? — viņš jautāja, ieslēdzis motoru.

Kanariss pašūpoja galvu un novērsās.

Prasmīgi manevrēdams, Absts izvadīja kuteri brīvā ūdenī un uzņēma kursu uz tālu mežainu salu.

—     Kas tad īsti ir noticis? — viņš jautāja.

Kanariss sāka stāstīt par neseno audienci.

Jau pirmā pasaules kara laikā Vācijas jūras kara flotes izlūkdienesta jaunākais virsnieks Vilhelms Kanariss radīja Āfrikas piekrastē slepenas vācu zemūdeņu apgādes bāzes, jau tajos gados roku rokā ar viņu aktīvi strādāja viņa kolēģis, tāds pats rūdīts izlūks un diversants Egons Manfrēds Absts.

Pabeiguši darbus Āfrikā, abi izlūki saņēma jaunu norīkojumu. Kanariss kļuva par militāro diplomātu, Manfrēds Absts — par viņa palīgu. Abi strādāja Madridē vācu sūtniecībā. Bet drīz laime novērsa savu vaigu no Absta. Kādas operācijas laikā Gibraltāra tuvumā angļu sargkareivji sašāva viņu. Pirms nāves

Manfrēds Absts uzdeva Kanarisam rūpēties par viņa mazgadīgo dēlu Arturu.

Tā liktenis saveda kopā šos divus cilvēkus. Kanariss pieskatīja Arturu Abstu, kamēr tas mācījis licejā un pēc tam studēja medicīnu Ķelnes universitātē.

Absts izcēlās ar enerģiju un prasmi novērot. Viņš bija apguvis vairākas valodas, lieliski peldēja, šāva, bija diezgan muzikāls. Un tomēr viņš nekad nezaudēja kontroli pār sevi, daudz ko prata, bet nopietni neaizrāvās ne ar ko, izņemot psihiatriju un neiroķirurģiju.

Pēc Vācijas iznīcinošās sagrāves 1914.—1918. gada pasaules karā Kanariss nekrita izmisumā. Viņš zināja: paies neilgs laiks un vāciešos atkal pilnā balsī ierunāsies prūšu gars. Un tad Vācijai vispirms būs vajadzīgs labi nostādīts izlūkdienests.

Tā arī notika. 1935. gadā Vilhelms Kanariss ieņēma visai atbildīgu posteni no jauna organizētajā trešā reiha kara izlūkdienestā. Tajā laikā pirmos patstāvīgos soļus spēra arī Arturs Absts, jaunais mediķis un izlūkdienesta virsnieks.

Faktiski līdz ar Abstu debitēja arī abvērs, kas izpildīja svarīgus Hitlera uzdevumus. Kanarisa dienestam tika pavēlēts organizēt dumpi pret Spānijas valdību, radīt apstākļus militārai intervencijai šajā zemē, gāzt Largo Kabaljero kabinetu un nodot varu savam cilvēkam.

Abvēra vadītājs pats izstrādāja grūtā pasākuma detaļas. Viens no nedaudzajiem, kam viņš uzticēja šo lielo noslēpumu, bija Arturs Absts.

Absts kārtoja izlūka eksāmenu. Un viņš nekrita kaunā.

Tajā gadā, meklēdams kandidātu nākamā Spānijas diktatora amatam, Kanariss atcerējās vecu paziņu, kādu Spānijas koloniju karaspēka virsnieku Fransisko Franko, noteiktu un drošu cilvēku. Savā laikā Franko bija tīri labi nostrādājis Ziemeļ- āfrikā, darbodamies par labu Vācijai un par sliktu Anglijai un Francijai…

Tālāk notikumi risinājās kā kinematogrāfā. Kamēr Arturs Absts, ar vācu bumbvedēju aizbraucis uz Baleāru salām, meklēja tur Franko, Marokā uzradās vēl viens kandidāts Spānijas kaudiljo amatam. Taču tas ilgi nenodzīvoja. Parādīdams apbrīnojamu operativitāti, Absts tomēr uzmeklēja Fransisko Franko, vienojās ar viņu par visu un bez kavēšanās nogādāja viņu Āfrikā. Kas attiecas uz nelaimīgo otru pretendentu, tad tas drīz gāja bojā neizprotamos apstākļos. Arī tas bija Absta nopelns. Pareizāk — Absta un Fransisko Franko nopelns.

Tagad viss bija kartībā. Kanariss deva rīkojumu īstenot rūpīgi sagatavoto plānu «Ruhe» [13] . un 1936. gada 18. jūlijā Seutas raidstacija palaida gaisā dīvainu frāzi: «Pār visu Spāniju tīras debesis.» Tas bija signāls, pēc kura Spānija uzliesmoja.

Kuteris tuvojās salai, kad Kanariss beidza stāstīt par to, kas bija noticis Hitlera kabinetā. Viņš neslēpa nevienu sīkumu, jo pilnīgi uzticējās audzēknim. Abstam bija tiesības zināt par Hitlera un Kanarisa dialogu arī tāpēc, ka tieši viņš, Absts, bija dabūjis itāļu zemūdens peldētāju un torpēdu vadītāju fotogrāfijas. Kamēr Kanariss stāstīja, Absts nebilda ne vārda. Viņš pat ne reizi nepaskatījās uz runātāju. Tikai šad un tad pārlaida mēli pār tumšajām, it kā apkaltušajām lūpām. Viņam bija tāds paradums — klausīties un klusēt, raugoties kaut kur sāņus…

Kuteris piestāja malā. Viņi izkāpa, uzgāja augšā pa nogāzi, šķērsoja stigu biezā priežu silā un atradās zemas mājas — no pirmā acu uzmetiena parastas vasarnīcas — priekšā. Taču ieskatoties varēja redzēt krūmos nomaskējušos sargposteņus.

Apsargāta tika gan māja, gan sala, gan arī pats ezers. Tā visa pilntiesīgs saimnieks bija Arturs Absts. Uz salas atradās viņa laboratorija, kas bija šifrēta ar indeksu «1-W-1». Daži izlūkdienesta darbinieki, kas pārzināja laboratorijas apgādes lietas, bija informēti: korvetkapteinis [14] doktors arturs absts veic sarežģītus pētījumus psihiski slimo dziedināšanā ar neiro- farmakoloģijas līdzekļiem; viņa darbi ir nozīmīgi Vācijai.

Bija zināms, ka laiku pa laikam no dažādām valsts klīnikām uz laboratoriju «1-W-1» nosūta slimnieku grupas. Tās atved un atstāj uz salas. Te viņi iziet ļoti sarežģītu ārstniecības kursu, kura mērķis ir — atdot viņus sabiedrībai.

Tas, ka slimnieki neatgriežas, nevienu neuztrauca: Arturam Abstam atlasīja klientus, kam nebija radu un tuvinieku. Un kuru gan varēja interesēt kaut kādu garā vājo liktenis šajās tik spraigajās dienās, kad bez vēsts pazuda tūkstošiem veselu, visā valstī pazīstamu cilvēku! …

Arturs Absts patiešām nodarbojās ar pētījumiem. Tomēr galvenais uzdevums, ko viņam bija uzticējis admirālis Kanariss, bija pavisam cits, un tas neattiecās uz medicīnu. Te, vientuļajā salā, pilnīgā izolācijā no ārpasaules Absts gatavoja zemūdens izlūku un diversantu grupu.

Fotogrāfijas, ko Kanariss rādīja Hitleram, bija gatavotas pagājuša jā_ vasarā. Tieši toreiz nejaušība palīdzēja Abstam ielavīties itāju zemūdens peldētāju slepenās bāzes rajonā netālu no Specijas. Viens no viņa aģentiem — hercoga Salviati muižas staļļmeistars — pieprasīja steidzamu satikšanos. Nojauta Abstam pateica priekšā — velti viņu neaicina. Tāpēc, pametis visus darbus, viņš drāzās uz tikšanos.

Viņš nebija kļūdījies. Aģents pastāstīja par dīvainām lietām, kas notiek jūras krastā netālu no muižas. Te, zemnieku mājās, kuru īpašnieki bija izlikti ārā, vai vienkārši teltīs krastā bija apmetusies liela grupa itāļu kara jūrnieku.

«Visi kā viens jauni un veseli,» ziņoja aģents, «visi lieliski peldētāji. Cauru dienu ņemas pa ūdeni. Un jābrīnās, ka peld ne tikai pa virsu, bet arī ilgi uzturas dziļumā, uzsēdusies jāteniski uz kaut kādiem cilindriem.»

Ar aģenta palīdzību Arturs Absts nokļuva vispirms hercoga muižā, kas tajā laikā stāvēja tukša, bet pēc tam arī krastā. Tas, ko viņš ieraudzīja, pārsteidza viņu. Un, lūk, Absta rīcībā ir fotogrāfiju paciņa. Uzņēmumus bija taisījis speciāls itāļu peldētāju grupas fotogrāfs, attīstījis filmu pils vannas istabā un vieglprātīgi atstājis to tur, lai žūst…

Absts ar unikālajām fotogrāfijām steidzās pie sava patrona: uzņēmumi nekavējoties jāparāda fīreram. Bet admirālis Kanariss domāja citādi. Viņš nosprieda, ka fīrers var pagaidīt. Turpretī pats Kanariss negribēja laist zudumā nevienu dienu. Te, uz salas, steigšus tika izveidota speciāla grupa, kam Absta vadībā vajadzēja par katru cenu atklāt itāļu noslēpumu, nokopēt viņu aparatūru un sagatavot pirmo vācu «cilvēku-varžu» partiju.

Taču vāciešiem neizdevās nozagt kara jaunuma rasējumus, kur nu vēl dabūt rokā vadāmās torpēdas eksemplāru: itāļi cītīgi sargāja savu noslēpumu no visiem, ieskaitot vācu draugus. Bet būtībā īpašas vajadzības pēc tiem arī nebija — izlūkdienesta tehniskās daļas speciālisti ātri orientējās Absta fotogrāfijās. Svarīga bija ideja, un to viņi saprata.

Darbs «1-W-1» sāka kūsāt. Drīz torpēdu paraugeksemplāri bija gatavi, zemūdens peldētāju grupa apmācīta. Tagad varēja iet pie Hitlera.

Kanariss nolēma: fīrera kabinetā viņš sāks ar itāļu fotogrāfijām. Vēlāk, kad fīrers būs iesvilies dusmās un sāks lamāt flotes. pavēlniecību, viņš, Kanariss, spers galdā galveno trumpi — ziņos par Abstu un tā sagatavoto peldētāju grupu. Bet, kā zināms, iznāca savādāk, un Kanariss varēja pateikties dievam par to, ka nebija steidzies ziņot par laboratorijas «1-W-1» darbību.

Piektā nodaļa

No zaļgana granīta bluķiem sakrautajā kamīnā beidza degt liela pagale. Laiku pa laikam uz tās uzplandīja īsas, zilas liesmu mēlītes, un tad cauri pustumsai varēja saredzēt neskaidrus siluetu.

Sen jau bija tumšs. Vējš, kas bija pūtis visu dienu, bija nostājies, salu skāva klusums. Absts piegāja pie loga un atvēra to. Istabā ieplūda valgans spirgtums, un tajā bija gan stāvoša saldūdens, gan pelējuma, gan staignu, dūņainu krastu, gan ziemā pārsalušu, bet tagad atdzīvojušos koku smarža…

Salīgi bozdamies, Kanariss nožāvājās.

Absts pagriezās.

—    Jūs esat slims? Varbūt iedzersiet kafiju?

Kanariss pamāja ar galvu.

Drīz apkalpotājs iestūma galdiņu ar kafiju un konjaka pudeli, piemeta kamīnā malku.

Absts salēja kafiju tasītēs un vienu no tām pabīdīja tuvāk viesim.

—            Ko tad lai mēs darām? — viņš vaicāja. — Vai tiešām viss jāpārtrauc?

—           Strādā, Artur, strādā mierīgi. Mēs esam uz liela kara sliekšņa. Tas prasīs daudz ieroču. — Kanariss brīdi klusēja, tad nobeidza: — Dievs to zina, cik miljonu cilvēku būs jāiznīcina reiha armijām. Sim nolūkam derēs visādi ieroči, kādus vien spēs izgudrot cilvēks! Lai tikai tie labi nonāvētu …

Aiz loga kāds negaidot ievaidējās.

Vaidi atkārtojās. Tie pieņēmās spēkā, kļuva stiprāki, pārvērtās griezīgā kliedzienā un aprāvās.

Vienā lēcienā Absts bija pie durvīm, atrāva tās un izskrēja no istabas.

Bet aiz loga jau bija dzirdami kliedzieni, soļu dimdoņa, rēcieni, krūmu brīkšķi. Tālumā dobji nopaukšķēja pistoles šāviens.

Tajā pašā mirklī loga rūts sašķīda tūkstoš drumslās un rāmī parādījās cilvēka seja. Pārgrieztas acis, sapinkājusies melna bārda, asiņainas dūres, ar kurām cilvēks vālēja pa rāmi un stiklu paliekām, — to visu redzot, Kanariss pamira.

Svešais ar pleciem iespraucās rāmī, ar roku pieķērās pie palodzes … Vēl mirklis, un viņš būs istabā!

Kanariss metās pie kamīna, paķēra smago biguli un nostājās aizsardzības pozā.

Bet aiz loga parādījās Absts ar palīgiem, un cilvēku aizvilka prom. Vēl dažas sekundes bija dzirdams cīniņa troksnis. Tad māju ieskāva klusums.

Viss bija norisinājies zibeņātri. Uz galda vēl kūpēja kafija. Kamīnā sprakstēja malka. Bet reizēm sakustējās pa pusei no virām izrautais tukšais loga rāmis, paklājs bija nobiris ar stikla šķembām, un kamīna ugunis atspoguļojās tajās kā milzums jautru dzirkstelīšu.

Atgriezās Absts.

Starpgadījuma pārtrauktā saruna vērpās tālāk. Kanariss un viņa audzēknis izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Tagad sarunas tēma bija peldētāji. Absts ziņoja: dienu viņi trenējas baseinā, nakti — ezerā. Situācija piemērota, dziļumi labi. Ir izstrādāts un tiek realizēts vesels palīgvingrinājumu komplekss, kura mērķis ir attīstīt peldētāju drosmi, iniciatīvu un attapību. Un tomēr tas nav tas, kas vajadzīgs.

—    Kā tad tev trūkst? — jautāja Kanariss.

—           Tēlaini izsakoties, asiņu smakas. — Absts pavīpsnāja. — Zvēriem, kurus gatavo, lai tie nogalinātu, ir jāiemīl asiņu smaka.

—    Tu gribi ātrāk laist tos darbā?

—           Jā. Peldētājiem nepieciešams veikt vairākas operācijas. Viņiem jāsāk ticēt saviem spēkiem, jāpārliecinās, cik drošs un varens ir jaunais ierocis.

Absts joprojām skaidroja, bet Kanariss klausījās izklaidīgi. Viņam visu laiku rēgojās vājprātīgā seja, tā acis. Pagāja minūtes, un nostiprinājās pārliecība, ka viņš šo cilvēku kaut kur jau ir redzējis.

Kanariss piecēlās no krēsla, piegāja pie kamīna un ilgi raudzījās ugunī. Tad piegāja pie klavierēm istabas otrā galā un domīgi pārvilka pirkstu pār koncerta «Didriha» pulēto deku.

Piepeši viņš apgriezās.

—    Bretmillers?

Absts pameta ar galvu.

—           Apbrīnojami, — nočukstēja Kanariss, iedams atpakaļ pie krēsla. — Nabadziņš, cik tālu viņš nogājis! Ar viņu ir bēdīgi?

Absts paraustīja plecus.

— Protams, — nomurmināja Kanariss, — protams, ja jau viņu atdevuši tev… Žēl, Joti žēl Bretmillera. Viņš bija labs vācietis, labs virsnieks.

Pirms septiņiem mēnešiem vācu jaunās sērijas zemūdene «Viper», kas bija stājusies ierindā, tika norīkota tālā braucienā. OKM paziņoja: zemūdene iziet okeānā, lai pārbaudītu mehānismus ilgstoša autonoma brauciena apstākļos.

Patiesībā zemūdenei tika uzticēts svarīgs izlūkošanas uzdevums ar šifrētu nosaukumu operācija «Biber»*. Tai vajadzēja braukt vairākus tūkstošus jūdžu uz dienvidiem un nemanītai iekļūt kāda potenciāla Vācijas pretinieka lielas jūras kara flotes bāzes dislokācijas rajonā. Zemūdenei vajadzēja izpētīt bāzes aizsardzības sistēmu, izmērīt dziļumu bāzei tuvējos rajonos, noņemt grunts paraugus, bet galvenais — noteikt un atzīmēt uz kartes ļoti sarežģīto kuģu ceļu rifos, kas bija vienīgā pieeja bāzei.

«Viper» izgāja jūrā. Pavadīšana bija svinīga. OKM cītīgi uzsvēra: tā neko neslēpj, zemūdene dodas parastajā braucienā.

Ritēja nedēļa pēc nedēļas, bet par zemūdeni nebija nekādu ziņu. Sākumā tas nesatrauca pavēlniecību — brauciena laikā zemūdene pa radio neko nedrīkstēja pārraidīt.

Taču pagāja visi termiņi, bet «Viper» neatgriezās. Meklējumi neko nedeva. Zemūdeni pasludināja par bez vēsts pazudušu.

Bet tad vācu refrižerators, kas ar banānu kravu brauca garām tai pašai bāzei, izzvejoja jūrā «Viper» komandieri. Virsnieks bija novārdzis līdz pēdējam. Bet, ja dzīvība viņā vēl turējās, tad saprāts nelaimīgajam bija zudis.

Fregatkapteini** Hanno Bretmilleru nogādāja Vācijā, kur labākie speciālisti sāka viņu ārstēt. Tomēr viss bija veltīgi — slimo atzina par nedziedināmu. Un līdz ar viņa saprātu bija apglabāts «Viper» bojā ejas noslēpums.

Galu galā jūrnieku nodeva «1-W-1» rīcībā. Bretmillers bija atraitnis, viņam nebija ne bērnu, ne radu, un Absts varēja darīt ar viņu, ko vien gribēja …

* Biber — bebrs (vācu vai.).

** Fregatkapteinis — pakāpe vācu jūras kara flotē, atbilst otrā ranga kapteinim.

Kanariss pacēla galvu un paskatījās uz Abstu.

—     Nu, parunāsim par Bretmilleru. Vai viņš sen jau pie tevis?

Absts atdarīja skapi, izņēma kartīšu žūksni un uzmeklēja

vajadzīgo.

—            Fregatkapteinis Hanno Bretmillers atvests uz laboratoriju pirms četrdesmit astoņām dienām, — viņš sacīja, pārskatījis ierakstu.

—     Kas viņam noticis?

Absts ieslēdza kartītes seifā, piesēdās tuvāk viesim un domīgi paberzēja deniņus.

—           Vai jūs šonakt noteikti brauksiet prom? — viņš jautāja. — Varbūt paliksiet pa nakti pie manis?

—     Bet… kādēļ?

—            Nezinu pat, kā lāi paskaidro. — Absts brīdi vilcinājās, tad paskatījās Kanarisam acīs. — Gribētos iepazīstināt jūs ar kādu interesantu lietu.

—    Stāsti!

—            Tas prasīs daudz laika. Palieciet, šef, nenožēlosiet. Bez tam jūs labi izgulēsieties — gaiss te ir lielisks, ne tāds kā Berlīnē.

Kanariss kļuva domīgs. Izlūks ar daudzsološu nākotni, mediķis, kas jau pieteicis sevi, drosmīgi eksperimentējot ar nometnēs ieslodzītajiem cilvēkiem, — tas viss dīvaini sintezējās Abstā. Viņa dzīve bija ritējusi Kanarisa acu priekšā, un tomēr Kanariss ne vienreiz vien bija sev atzinies, ka īsti nepazīst Abstu.

—    Vai tas ir saistīts ar Bretmilleru? — jautāja Kanariss.

—    Jā.

—    Labi, es palikšu. Bet tu teici, ka viņš nav glābjams.

—           Ak vai, Bretmilleru vairs nekas nevar padarīt normālu. Tomēr man izdevās… Starp citu, labāk būs, ja mēs aiziesim pie viņa. Jūs pats visu redzēsiet.

Kanariss paraustīja plecus. Viņš galīgi nesaprata, ko tas viss nozīmē, bet, labi pazīdams Abstu, nešaubījās, ka nieku dēj tas šefu netraucētu.

Kanariss smagi piecēlās no krēsla.

—            O, ne tik drīz. — Absts no jauna atdarīja seifu un izņēma lielu, dzeltenu mapi. — Iekams apmeklējam Bretmilleru, jums jāiepazīstas ar šo te.

Un viņš nolika mapi uz galda.

Kanariss attaisīja to un ieraudzīja kārtīgi sašūtas lapas ar mašīnraksta tekstu. Kabatiņā vāka iekšpusē bija iebāzta Bret-

millera fotogrāfija: skaists, elegants jūrnieks stāv kameras priekšā, aizlicis rokas aiz muguras.

—    Te ir «Viper» bojā ejas noslēpums, — teica Absts.

—    Bretmillera zemūdenes noslēpums?

—    Jā. Mapē ir katastrofas liecinieku liecības.

—    Tu atradi cilvēku, kas izglābies no «Viper»?!

—     Izglābies ir tikai Bretmillers.

—    Kas Lad devis šīs liecības?

—     Bretmillers.

—            Šķiet, ka vājprātīgais ir arī šajā istabā! — Kanariss paspēra kamīna knaibles. — Pēdējais laiks runāt nopietni. Stāsti, es klausos.

—           Viss ir loti nopietni, — mierīgi teica Absts. — Bretmilleru izārstēt nav iespējams, tā tas ir. Tomēr es atdodu viņam saprātu. Viņš to atgūst uz ļoti īsu laiku. Kad tas pagājis, viņš sāk trakot tāpat, kā jūs nesen redzējāt. Vēl pēc stundas slimais pārvēršas mēmā un nejūtīgā radījumā — gul kā beigts, nespēdams pakustināt pat mazo pirkstiņu.

—    Un šajā mapē ir saruna ar viņu,?

—    Sarunas, — pārlaboja Absts.

—    Kā tu to panāci?

—           Lauri nepieder man. — Absts pagrozīja plecu. — Vai esat dzirdējis par Vilhelmu Lorenču?

—    Viņš ir armijas cilvēks?

—     Psihiatrs.

—    Nē, neatceros.

—           Varbūt jums kaut ko izteiks tāds vārds — Manfrēds Zakels? Pamēģiniet atcerēties, šef.

—    Arī ārsts?

—           Jā, ārsts. Kā viens, tā otrs ir vācietis. Pirmais dzīvo Amerikā, otram ir pašam sava klīnika Berlīnē. Sāka viņi. Es tikai attīstīju viņu idejas tālāk un šo to izdomāju līdz galam… Piedodiet, šef, varbūt jūs atpūtīsieties un mēs turpināsim sarunu vēlāk?

—     Nē, saki tūlīt.

—           Labi. Lorencs un Zakels lietoja nātrija cianīdu, insulīnu un dažus citus preparātus. Iedarbojoties ar tiem uz slimības iedragātajām pacientu galvas smadzeņu šūnām, abi ārsti guva panākumus pat loti smagos gadījumos. Bet arī viņi bija bezspēcīgi pret noteiktām vājprāta formām. It īpaši, ja bija bojātas smadzenes talāma tuvumā.

—    Talāms?

—            Noslēpumains pauguriņš cilvēka smadzeņu centrālajā daļā. Par to maz kas zināms. Vismaz man… Viens no daudzajiem smadzeņu noslēpumiem, kas nav atklāti vēl līdz šim brīdim.

—    Turpini, Artur, es uzmanīgi klausos.

—            Sājos gadījumos parastie preparāti neko nelīdzēja. Vēl vairāk — pielietojot tos, smadzeņu šūnās izraisīja sairuma procesu. Lielākoties neatgriezenisku. Tieši tāda slimība, pareizāk sakot, slimības forma arī ir Hanno Bretmilleram. Diemžēl viņš pārāk vēlu nonāca manā laboratorijā. Ticiet, es darīju visu, kas ir cilvēka spēkos, lai vismaz kaut cik …

Kanariss nepacietīgi sagrozījās.

—     Viņš mirs?

—    Jā.

—            Bet kā tad ar to? — Kanariss rādīja uz dzelteno mapi. — Šis un tas tev taču ir izdevies!

—            Bretmillers pāris reižu, pie tam uz neilgu laiku, atguva saprātu. Tas ir vienīgais, ko esmu panācis. Pirmoreiz tas ilga piecdesmit minūtes, tad minūtes četrdesmit, pusstundu: atkārtoti injicējot, preparāts iedarbojas arvien vājāk. Deva ir jāpalielina. Bet to nedrīkst darīt bezgalīgi — preparāta sastāvā ir stipra inde.

—     īsāk sakot? …

—     īsāk sakot, tagad es varu slimajam injicēt to pēdējo reizi.

—     Manā klātbūtnē?

—    Jā.

—    Šodien?

Absts pamāja ar galvu.

—    Bet pēc tam?

—    Viņš droši vien mirs.

—    Arī šodien?

—     Laikam gan. '

—            Kādēļ tad viņu aiztikt? Vai nebūtu labāk, ja viss ietu savu gaitu? Velns parāvis, Artur, viņš ir pelnījis tiesības mirt savā nāvē!

—            Vispirms izlasiet šo! — Absts ar acīm norādīja uz dzelteno mapi. — Izlasiet un tad izlemiet.

Sestā nodaļa

Dzeltenās mapes saturs.

1939. gada 8. februārī.

Pirmā injekciju grupa.

Laiks — 14.07.

Slimnieks guļ nekustīgi, ar seju uz leju.

14.14. Elpošana kļuvusi dziļāka, temps lēnāks. Slimnieka seja kļuvusi sārtāka.

14.21. Elpošanas periodiskums tuvojas normālam. Vērojama konvulsīva ekstremitāšu raustīšanās.

14.23. Slimnieks, kas gulēja, sarāvies čokurā, ir izstiepies un apgriezies uz muguras. Viņš elpo vienmērīgi un dziļi.

14.25.            Slimnieka cieši sakļautie plakstiņi nodrebēja. Viņš pavēra acis, pārvilka ar mēli pār lūpām.

14.26.  Acis ir vaļā. Slimnieks mēģina apsēsties.

14.28. Saprāts ir pilnīgi skaidrs.

Bretmillers. Kur es atrodos?

Absts. Hospitālī.

Bretmillers. Jūs esat ārsts?

Absts. Jā, es esmu ārsts un Vācijas jūras kara flotes virsnieks. Bet runāsim vēlāk. Vispirms jums labi jāpaēd. Tas jums šobrīd ir vissvarīgākais. Jūsu priekšā ir pusdienas, lūdzu, ēdiet. Sāciet ar buljonu. Uzdrošinos apgalvot, ka tas ir ļoti labs.

Bretmillers. Steidzami savienojiet mani ar jūras kara izlūkdienesta priekšnieku!

Absts. Sēstieties pie galda. Ēdot pusdienas, jūs varēsiet runāt. Es labprāt izpildīšu visas jūsu …

Bretmillers. Nē! Es runāšu tikai ar izlūkdienesta virsnieku. Nekavējoties izsauciet pie manis kādu atbildīgu izlūkdienesta darbinieku!

Absts. Te ir mana apliecība. Es esmu izlūkdienesta virsnieks. Es zinu visu par jūsu uzdevumu. Nosaucu paroli — operācija «Biber». Sēstieties, ēdiet un stāstiet visu svarīgāko. Es uzmanīgi klausos.

Bretmillers. Tie aizgāja bojā — ir zemūdene, ir cilvēki… Tā ir vārdos neizsakāma traģēdija!

Absts. Sēdiet mierīgi. Un ēdiet. Es pavēlu ēst! Nu, tā. Nesteidzieties, barība tiek labāk izmantota, ja to pamatīgi sakošļā. Paēdiet pusdienas, un tad runāsim tālāk. Es jūs atstāšu. Būšu atpakaļ pēc ceturtdaļstundas.

Pēc piecpadsmit minūtēm.

Absts. Vai jūs kaut ko vēlaties?

Bretmillers. Gribētu nosūtīt vēstuli…

Absts. Diemžēl tas nav iespējams. Bet es apsolu: katrs jūsu vārds tiks atstāstīts tam, kam vajag.

Bretmillers. Kā jūs to pierādīsiet?

Absts. Jūs redzējāt manu apliecību.

Bretmillers. Esmu zemūdens «Viper» komandieris. Tā aizgāja bojā. Lai dievs nedod, ka uz turieni sūta vēl kādu!

Absts. To nogremdēja? Kā tas notika? Kad, kur? Kas ir ar komandu?

Bretmillers. Aizgāja bojā zemūdene, aizgāja bojā cilvēki! …

Absts. Kad? '

Bretmillers. Naktī uz tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotā gada trešo oktobri.

Absts. Vai jūs zināt, ka šodien ir tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītā gada astotais februāris? Atbildiet. Kādēļ jūs klusējat?

Bretmillers. Tie ir meli!

Absts. Tā ir taisnība! Jūs izzvejoja no okeāna tās pašas bāzes tuvumā pirms deviņdesmit septiņām dienām… Sēdiet, jūs nedrīkstat uztraukties, tērēt spēkus!

Bretmillers. Jūs melojat, melojat! Tas nevar būt. Jūsuprāt, iznāk, ka es…

Absts. Jā, visas šīs deviņdesmit septiņas dienas jūs bijāt bez samaņas. Ilgā atrašanās ūdenī nevarēja palikt bez sekām. Jūs esat nopietni saslimis, Bretmiller. Bet es galvoju: tiks darīts absolūti viss, lai dabūtu jūs uz kājām.

Bretmillers. Es neticu nevienam jūsu vārdam!

Absts. Labi. Pašlaik pulkstenis ir četrpadsmit un piecdesmit septiņas minūtes. Pēc trim minūtēm Berlīne pārraidīs pareiza laika signālus un tūlīt pēc tam nedēļas notikumu kalendāru. Pa labi no jums ir radio. Ieslēdziet to, sameklējiet Berlīni, un jums viss kļūs skaidrs …

15.02.

Absts. Nomierinieties. Iedzeriet ūdeni. Esiet rāms, citādi es likšu jūs sasiet! Tā. Tagad sēstieties un atbildiet uz jautājumiem.

Bretmillers. Trīsarpus mēnešu!

Absts. Kā tas notika?

Bretmillers. Tieši paredzētajā laikā mēs nonācām objekta izvietojuma rajonā. Protams, braucām zem ūdens. Riskējām, uznirām mazliet augstāk un izbāzām periskopu. Pēc aprēķiniem vajadzēja būt saules rietam, un es cerēju, ka atradī- šos starp salu un uz apvāršņa pusi slīdošo sauli… Piedodiet, man sāka sāpēt galva.

Absts. Nekas, nekas. Stāstiet ātrāk!

Bretmillers. Aprēķins bija pareizs.

Absts. Jūs nonācāt vajadzīgajā punktā?

Bretmillers. Jā, es ieraudzīju periskopā salu un bāzi. Tā bija taisni priekšā, apmēram piecpadsmit jūdžu attālumā. Bet pa labi, traversā, septiņu kabe|tauvu attālumā klints… Velns! Man no sāpēm galva plīst pušu!

Absts. Bet slikta dūša nav? Vai jums nenāk vēmiens?

Bretmillers. Mazliet. Bet, mans dievs, galva!…

15.17. Izbeidzās preparātu iedarbība.

Slimnieks bija pie samaņas 49 minūtes.

Trakoja 12 minūtes.

15.31. Slimnieku pārņēma agrākā apātija un vienaldzība.

1939. gada 2 3. februārī.

Mēģinājums atkārtot eksperimentu ar preparātu sākotnējās devas injekciju. Neveiksme.

193 9. gada 5. martā.

Trešais mēģinājums.

Injekcijas deva palielināta līdz 100 000 vienībām.

Laiks — 14.30.

Tālākais — kā 8. februāra eksperimentā.

Samaņa pilnīgi atgūta 15.03. Slimnieks izskatās tā, it kā būtu pamodies pēc ilga, smaga miega.

Absts. Labdien. Kā jūs jūtaties?

Bretmillers. Nelāgi… Kas notika ar mani pagājušajā reizē? Neko neatceros.

Absts. Nieki. Jūs pamazām atveseļojaties. Neraizējieties, viss būs labi. Ēdiet un stāstiet tālāk.

Bretmillers. Negribas ēst… Tomēr paņemšu gabaliņu. Paldies. Kur tad es paliku?

Absts. Jūs izbāzāt periskopu…

Bretmillers. Jā. Mēs uznirām mazliet augstāk un ieraudzījām periskopā bāzi. Tā bija taisni priekšā, apmēram piecpadsmit jūdžu attālumā. Bet pa labi, traversā, septiņu kabeļ- tauvu attālumā rēgojās tā nolādētā klints!

Absts. Jūs jau otrreiz pieminat kādu klinti. Kas tā par klinti?

Bretmillers. Milzīga konusveida klints, kas vientuļi iz- slējusies no ūdens. Briesmīgs pelēks milzenis, kas kļuva par zemūdenes bojā ejas cēloni…

Absts. Jūs uzskrējāt tai virsū?

Bretmillers. Nepārtrauciet! Nakti mēs iznirām, lai uzlādētu iztukšojušos bateriju … Piedodiet, kāds šodien datums?

Absts. Piektais marts.

Bretmillers. Tātad es atkal ilgāku laiku esmu bijis bez samaņas? Jeb es neko neatceros?

Absts. Jūs bijāt bez samaņas.

Bretmillers. Gandrīz mēnesi!

Absts. Jūs gulējāt. To izdarīju es, jo miegs jums ir labākās zāles. Bet turpiniet. Un, lūdzu, nenovirzieties: laika ir maz.

Bretmillers. Es atkal kritīšu bezsamaņā?

Absts. Turpiniet!

Bretmillers. Ak dievs, vai tiešām viss atkārtosies?

Absts. Jūs veltīgi zaudējat laiku.

Bretmillers. Labi… Mēs gandrīz bijām beiguši uzlādē- šanos, kad signalizētājs pamanīja kuģi. Tā bija korvete. Tā brauca lielā ātrumā un tieši mums virsū. Mēs steigšus ienirām. Nolaidušies pusotra simta pēdu dziļumā, mēs atradāmies uz šķidrās grunts. [15] Vai jūs zināt, kas tas ir?

Absts. Jā. Turpiniet.

Bretmillers. Mēs apstādinājām motorus — pēdējā brīdī izlikās, ka kuģis nogriežas pa labi. Varbūt, es nodomāju, mēs vf>l neesam atklāti, nav ko nodot sevi ar dzenskrūvju troksni. Bet es biju kļūdījies. Es biju divkārt kļūdījies. Es pazudināju zemūdeni, cilvēkus! …

Absts. Nenovirzieties. Stāstiet vissvarīgāko. Pašreiz mani interesē tikai fakti. Vēlāk, kad jūs atlabsiet, mēs atgriezīsimies pie šīs sarunas.

Bretmillers. Dodiet man cigareti.

Absts. Cilvēkam jūsu stāvoklī tabaka ir visstiprākā inde.

Bretmillers. Tikai vienu cigareti!

Absts. Nedrīkst.

Bretmillers. Cik jūs esat cietsirdīgs!

Absts. Es vēlu jums labu. Bet mēs veltīgi tērējam laiku.

Bretmillers. Ienirstot mēs sākām hidroakustisko novērošanu. Akustiķis ziņoja, ka kuģis tuvojas. Es gribēju izvairīties no korvetes kursa, bet nepaguvu. Tā sāka mest bumbas. Pirmā sērija sprāga kreisā borta tuvumā. Mūs spēcīgi sadrebināja. Bet bumbošana turpinājās. Korvete kā nelabā apsēsta grozījās virs mums un meta aizvien jaunas dziļumbumbu sērijas. Sprādzieni, sprādzieni!… Ļaudis bija apdullināti. Zemūdeni svaidīja no vienas puses uz otru. Šajos apstākļos es nolēmu atiet. Man bija jāmēģina glābt zemūdeni… Ak dievs, tās pašas sāpes galvā! Un sirds… Ātrāk atveriet logu. Gaisu!

15.45. Izbeidzās preparātu iedarbība.

Slimnieks bija pie samaņas 38 minūtes.

Izdarīta smadzeņu strāvu analīze, lai konstatētu to dziļāko slāņu bojājuma pakāpi. Rezultāts krasi negatīvs.

193 9. gada 13. martā.

Ceturtais mēģinājums.

Injekciju grupas deva palielināta līdz 300 000 vienībām.

Laiks — tieši 18.00.

Slimnieks atgūst samaņu 18.47.

Absts. Redziet, mēs atkal tiekamies. Dodiet roku. Pulss mazliet paātrināts, bet tā arī jābūt. Viss ir kārtībā. Stāstiet tālāk. Tomēr man jābrīdina: jūs ļoti ātri iemigsiet. Tādēļ pasteidzieties.

Bretmillers. Man ir pārsieta galva. Es jūtu stipru vājumu. Kas ar mani notiek?

Absts. Nekas sevišķs. Ārstēšana noris, kā vajag. Galva ir pārsieta tādēļ, ka jūs sasitāties.

Bretmillers. Laikam stipri. Ļoti sāp. Lūk, te…

Absts. Neaiztieciet apsēju! Nolaidiet rokas, apsēdieties ērtāk.

Bretmillers. Kādēļ jūs nedodat man uzkost? Tajās dienās galdā vienmēr bija pusdienas… Lai gan es neēstu. Nevaru. Galva griežas. Griežas un sāp.

Absts. Sāpes pāries. Kas attiecas uz ēšanu, tad jūs saņemat speciālu ēdienu, kad esat bezsamaņā. Parastais ēdiens jums pagaidām neder. Pacietieties, drīz jūs kļūsiet vesels un viss būs labi. Stāstiet, es klausos.

Bretmillers. Pie kā es paliku?

Absts. Jūs bombardēja, jūs nolēmāt atiet.

Bretmillers. Jā! Mēs sākām vadīt stūres ar rokām, izslēdzām visus palīgmehānismus, pat gaisa reģenerācijas mašīnas, lai būtu pēc iespējas mazāk zemūdenes trokšņu. Elektromotori, kas darbojās ar vismazākajiem apgriezieniem, tikko kustināja dzenskrūves. Mēs manevrējām ilgi, ļoti ilgi. Galu galā mums izdevās atrauties no vajātājiem. Es atviegloti uzelpoju. Es domāju, ka mēs esam glābti. Bet zemūdene tuvojās bojā ejai!

Absts. Kas tad ar jums notika? Uzskrējāt uz sēkļa vai uz- grūdāties tai pašai koniskajai klintij?

Bretmillers. Es biju piemirsis paisuma straumi, kas tajā vietā ir ļoti strauja. Bet tajā stundā tieši bija visaugstākais paisums.

Absts. Straume trieca jūs pret klinti?

Bretmillers. Ja tā būtu bijis!… Bet es turpinu. Pagāja pusstunda, taču mēs joprojām kustējāmies ar maziem apgriezieniem. Kurss bija uzņemts tā, ka klints palika sāņus. Te pēkšņi zemūdene, atdūrusies ar priekšgalu pret šķērsli, spēji sagriezās. «Pilnu atpakaļ!» es nokomandēju. Motori iekaucās, darbodamies ar maksimālajiem apgriezieniem. Zemūdene atsprāga atpakaļ, tūlīt saņēma stipru triecienu pa sāniem un sāka vibrēt. «Dzenskrūves!» iekliedzās mans palīgs. Momentā tika izslēgti motori. Bet bija jau par vēlu. Bija noticis visbriesmīgākais: zemūdene bija palikusi bez dzenskrūvēm! Bez abām dzenskrūvēm! …

Absts. Trieciens ar degunu un tūlīt pat trieciens ar sāniem? Nesaprotu, kā tas varēja notikt.

Bretmillers. Noklausījies līdz galam, sapratīsiet… Dodiet man cigareti.

Absts. Nē.

Bretmillers. Lūdzu jūs, vienu cigareti!

Absts. Nekādā gadījumā. Citādi es kļūšu jūsu slepkava.

Bretmillers. Man ir ļoti slikti. Sāp galva, acīs tumst. Dodiet ūdeni.

Absts. Izdzeriet šo. Brīdinu: būs diezgan rūgts, toties nesāpēs … Tā. Tagad jums ir labāk?

Bretmillers. Mazliet… Es stāstu tālāk. Mēs mēģinājām glābties visādi: nolaidāmies zemāk, bet zemūdene atdūrās pret šķērsli ar vēderu; uzmanīgi manevrējot ar balastu, mēģinājām iznirt, un drīz virs galvas dzirdējām čirkstam metālu. Tā neizprotamā kārtā mēs atradāmies lamatās. Pēkšņi kāds iesaucās: «Zemūdene kustas!» Mēs aizturējām elpu un ieklausījāmies. Patiešām, zemūdens kuģis, palicis bez dzenskrūvēm, tomēr kustējās uz priekšu, ar sāniem atdurdamies pret šķēršļiem.

Nebija šaubu, ka mūs nes straume. Kas bija noticis? Izskaidrojums varēja būt tikai viens: zemūdene atradās līkumotā un platā zemūdens klinšu tuneli. Tur mūs iegrūdis paisums, bet varbūt vienkārši straume, par kuras pastāvēšanu mums nebija ne jausmas. Lai nu kā, bet mēs bijām iekūlušies vienā no tuneļa līkumiem un tieši tāpēc vispirms atdūrušies ar priekšgalu, bet pēc tam, mēģinādami padot atpakaļ, — ar pakaļgalu un dzenskrūvēm.

Absts. Kas notika tālāk?

Bretmillers. Pagāja vairāk nekā stunda. Zemūdene joprojām kustējās. Es nodomāju: «Varbūt tunelis ir caurbraucams un mēs, virzoties uz priekšu, izkļūsim laukā?» Par savām cerībām es paziņoju pa translācijas tīklu, un ļaudis kļuva možāki. «Kaut tikai izpeldētu brīvā ūdenī!» es čukstēju. «Gan mēs tur izdomātu, kā glābties!»

Absts. Vai jūsu paredzējums piepildījās? Vai tunelis bija caurbraucams? Vai jums izdevās izvest zemūdeni no tā?

Bretmillers. Nē.

Absts. Tālāk, Bretmiller!

Bretmillers. Man grūti runāt. Sāpes galvā kļūst stiprākas. Un — gulēt. Es tā gribu gulēt! Ļaujiet man atvilkt elpu, es mazliet pagulēšu, un mēs …

Absts. Ņemiet cigareti.

Bretmillers. O, paldies! Lūdzu, sērkociņu. Ak dievs, kā reibst galva! Nē, es nevaru smēķēt. Nodzēsiet cigareti. Man kļūst nelabi no dūmu smakas!

Absts. Stāstiet, Bretmiller!

Bretmillers. Pagāja neilgs laiks, un triecienus pa zemūdenes korpusu vairs nejuta. Zemūdene brīvi karājās ūdenī. Vai tā kustējās, es nezinu. Mēs nogaidījām apmēram divas stundas. Visapkārt bija kluss. Tad es riskēju un ieslēdzu gaisa attīrīšanas mašīnas — ļaudis smaka nost, trūka skābekļa. Pamiruši mēs gaidījām korvetes dzenskrūvju trokšņus un jaunus sprādzienus. Tomēr viss bija mierīgi. Vēl stunda mocošu gaidu. Es kļuvu drošāks un pavēlēju iznirt. Mēs varējām riskēt: saskaņā ar aprēķiniem augšā vēl bija nakts. Kā pa sapņiem es dzirdēju matrozi nolasām dziļummērītāja rādījumus. Mēs pamazām cēlāmies augšup…

Absts. Es jūs pārtraukšu. Cik dziļš bija tunelī?

Bretmillers. Apmēram simt piecdesmit pēdu.

Absts. Ļoti interesants tunelis!

Bretmillers. Tātad mēs cēlāmies augšup. Es gaidīju, ka tornis kuru katru mirkli atsitīsies pret klinti. Bet virs mums bija ūdens, tikai ūdens. Pacēlušies vēl mazliet augstāk, mēs izbāzām pakaļgala periskopu. Mēs neko neredzējām. Pārējie divi periskopi bija sabojāti, un tos nevarēja izbīdīt no šahtām. Un kad dzijummērītājs rādīja nulli, es attaisīju torņa lūku un izkāpu uz tiltiņa. Mani apņēma klusums un tumsa — bieza, ne ar ko nesalīdzināma tumsa. Mēs bijām gluži kā tušā iebāzti. Tumsa un absolūti nekustīgs gaiss. Nez kāpēc ienāca prātā kapteiņa Nemo «Nautiluss»… Pats to negaidot, es iekliedzos. Skaņa aizvēlās kaut kur tālu, un pēc neilga laika pie manis atgriezās atbalss. Es stāvēju uz tiltiņa pārsteigts un apjucis, bet mana balss vēl skanēja, atbalsodamās no neredzamiem šķēršļiem un pamazām kļūdama vājāka. It kā ari tā meklētu un nevarētu atrast izeju. Nebija šaubu, ka zemūdene ir uznirusi milzu mākslīgā alā!…

Absts. Kas jums? Pagaidiet, es jūs pieturēšu!

19.11. Izbeidzās preparātu iedarbība.

Slimnieks bija pie samaņas 24 minūtes.

Atkārtota smadzeņu strāvu pārbaude. Slimnieka stāvoklis ir bīstams.

Tā bija pēdējā lappuse. Fridrihs Kanariss pāršķīra to un aizvēra mapi.

Tikai tagad viņš izdzirdēja skanam mūziku. Pie klavierēm sēdēja Absts. Viņa pirksti veikli skraidīja pa klaviatūru, skatiens bija pievērsts smagajam, sarkanajam mēnesim, kas lēni kāpa pār tukšo ezeru. Šķita, ka turp traucas arī brāzmainā un nemierpilnā melodija. Gan mūzika, gan mēness, gan aiz loga blāvi spīdošais ūdens spogulis, gan arī pats Absts ar dīvaini nekustīgajām acīm — tas viss apbrīnojami harmonēja ar dzeltenās mapes saturu.

Absts pārtrauca spēli.

Viņi ilgi klusēja.

—    Vai tas bija Šūberts? — jautāja Kanariss, lai kaut ko teiktu.

Absts papurināja galvu.

—    Es spēlēju Bahu. Vienu no viņa agrīnajām korāļu prelūdijām. Uzrakstīta ērģelēm. Ja te būtu ērģeles!…

—    Cik es atceros, tev patika Šūberts, — ietiepīgi palika pie sava Kanariss. — Tu aizrāvies arī ar citiem, bet Šūberts tev…

—     Johans Sebastiāns Bahs — tas ir mans karalis un pavēlnieks! — saviļņots sacīja Absts. — Bahs mūzikā, Šillers dzejā.

—    Šillers? — nomurmināja Kanariss, izklaidīgi raudzīdamies uz ezeru. Patlaban viņš domāja par kaut ko citu.

—    Jā. Vai gribat paklausīties?

Absta balsī skanēja nepacietīgs lūgums. Izbrīnījies Kanariss pats sev par pārsteigumu palocīja galvu.

Absts piecēlās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņam aiz muguras bija logs, un Absta tumšais, gandrīz melnais siluets skaidri izcēlās uz ezera atspoguļotās mēnesnīcas platās, gaišās joslas fona.

Negaiss melnu spārnu ceļ Pāri kalniem, dziļām aizām, Zibens šautras svaidās gaisā, Pērkons dārdot klintis šķeļ. Virpulis pār jūru drāžas, Nežēlīgi viļņus per, It kā elles bezdibenis Draudot rīkli vaļā ver.

Absts deklamēja lēni, ar piepūli. Viņa balss bija skarba, aprauta, un dzejas mūzika pilnīgi pazuda.

—    Tas ir no «Hero un Leandras», — klusi teica Absts. — Astoņas rindiņas, bet cik daudz ekspresijas!

Kanariss neatbildēja. Viņš maz ko saprata no dzejoļiem, jā, jāatzīstas, arī nemīlēja tos. Viņš uzskatīja sevi par lietišķu cilvēku, bet dzeja nav domāta tādiem.

—     Zini ko? — viņš sacīja. — Liec, lai mums atnes ēst. Mēs paēdīsim vakariņas un aprunāsimies. Un nekavējies — mums darba pilnas rokas.

Vakariņu galds tika uzklāts blakus istabā. Kanariss ar apetīti paēda un izdzēra lielu kausu alus.

—     Parunāsim vēl par Bretmillera liecību, — viņš teica, kad bija atnests saldais ēdiens. — Man neiziet no prāta šī dīvainā ala. Padomā tikai, tā ir tieši blakus bāzei! Tās saimniekiem, jādomā, nav ne jausmas, ka klintī ir milzu slēptuve.

—    Tas ir galvenais, — atteica Absts.

Kanariss norāva ap kaklu aplikto salveti un apņēmīgi piecēlās.

—    Nezaudēsim laiku! Ejam pie Bretmillera. Es pats viņu nopratināšu.

—            Varbūt atliksim nopratināšanu līdz rītam? Jums jāatpūšas, jāizguļas. Un es brīdinu — tas ir diezgan bīstami. Ej nu 'sazini, kā viņš izturēsies.

—    Tu taču būsi blakus!

Septītā nodaļa

Viņi gāja pa meža celiņu, kas veda dziļāk salā. Bija ļoti tumšs, un Absts iededzināja ar gudru ziņu līdzi paņemto kabatas bateriju. Soļu čaboņa klusumā un tievais gaismas stariņš, kas izrāva no tumsas te izstieptai rokai līdzīgu zaru, te ķēmīgu akmeni, pastiprināja naktī jaušamo satraukumu.

Kaut kur apslāpēti iespiedzās kāds zvēriņš, ar skalu brēcienu tam atbildēja ūpis. Un tūdaļ, it kā piebalsojot šīm skaņām, koku galotnēs iešalcās vēja brāzma. Mežs atdzīvojās, sakustējās, ierunājās…

—           Vai viņš… ārā netiek? — jautāja Kanariss, kam visu laiku rādījās ar asinīm pielijušās Bretmillera acis. — Tas gan būtu jauki, ja mēs satiktu viņu uz šā celiņa.

—    Izslēgts.

—           Izslēgts! — pārmēdīja Kanariss. — Es lasu: «Bretmillers guļ kā līķis.» Bet pēc mirkļa viņš izsit logu un laužas iekšā istabā!

—            Un jau otro reizi. — Absts brīdi klusēja. — Patiesību sakot, es netieku gudrs. Savādi, ļoti savādi. Bet gan iemesli kļūs skaidri.

—    Kad?

—    Drīz… — izvairīgi atteica Absts. — Tā, klāt esam!

Baterijas stars atdūrās pret pelēku betona sienu, noslīdēja

pār to un apstājās pie platām divviru durvīm ar uzbrauktuvi — pa tādām var ievest ratiņus ar slimniekiem.

—     Kas? — jautāja no tumsas.

Neko neatbildējis, Absts pagrieza bateriju pret sevi — apgaismoja krūtis, plecus un seju.

—    Ejiet, — sacīja balss.

Apmeklētāji tuvojās durvīm. Absts piespieda zvana pogu. Durvis atvērās.

Viņi pa koridoru pagāja garām vēl vienām durvīm un nonāca nelielā istabā.

Ar platu brezenta lenti sasietais, pareizāk sakot, lentē ievīstītais Bretmillers, vērdamies griestos, gulēja uz zemas, ar vaska drānu pārvilktas lāviņas, kas aizņēma visu istabas pretējo sienu.

Viņa peskūtais zods bija uzrauts, zobi cieši sakosti, plati atvērtās acis stingi blenza kādā punktā pie griestiem.

—           Vai ir pie samaņas? — Kanariss neziņā apstājās istabas vidū.

Absts papurināja galvu. Viņš piegāja pie Bretmillera, aizse- dz,a tam acis ar plaukstu un atņēma nost roku. Slimnieks nereaģēja.

—            Uz septīto, — Absts pavēlēja kalpotājam, kas klusi stāvēja pie durvīm. — Sagatavojiet visu kā parasti. Pilnu komplektu. Neaizmirstiet kafiju un cigaretes.

—    Vai viņš ēdīs? — jautāja Kanariss.

—           Domāju, ka ne. — Absts saverkšķīja lūpas. — Tomēr tā vajag …

Viņš ieveda Kanarisu ērtā istabā ar mīkstu gultu un krēslu pie liela loga. Mazliet oda pēc dūmiem: viens no kalpotājiem rosījās pie kamīna, uzpūzdams uguni.

Koridorā atskanēja soļi. Četri sanitāri ienesa slimnieku, nor, lika gultā un aizgāja.

Ienāca sieviete. Kanariss pameta viņai ar galvu. Sieviete paklanījās.

—     Pārsieniet viņam rokas, — pavēlēja Absts.

—           Galvu arī? — jautāja sieviete, apskatījusi netīro, uz niem noslīdējušo saiti Bretmilleram ap pieri. /

—           Tikai rokas! — Absts nepacietīgi aplaizīja lūpas. — Jtokas viņš redzēs, galvu ne. Sāciet!

Sievietes seja piesārta. Viņa veikli pārsēja slimnieka savainotās, ar sarecējušu asiņu pinkuļiem aplipušās delnas. Absts piegāja pie galdiņa ar instrumentiem, izņēma no kabatas ampulu kārbiņu, nolauza vienai no tām galiņu un ievilka ampulas saturu šļircē. Palīdze atsedza un notīrīja ar spirtu Bretmillera plecu.

Absts meistariski iešļircināja.

Kad viņš atkārtoja injekciju, ievadīdams vēl vienu devu, sievietei noraustījās lūpas. Viņa paņēma vati, lai noslaucītu dūriena vietu, bet Absts izņēma no kārbiņas trešo ampulu.

—    Deviņsimt tūkstošu! — viņa nomurmināja. ,

Par atbildi Absts atkal iedūra pacientam rokā šļirces adatu

Kalpotājs aizvāca galdiņu ar medicīniskajiem instrumentiem un iestūma otru. Uz tā bija novietoti šķīvji ar pusdienām, pudele ar kaut kadu ūdeni un augsta vazīte ar drebošu apelsīnu želeju.

Nebija pagājušas ne desmit minūtes, kad slimnieka elpa kjuva lēnāka, vienmērīgāka, dziļāka. Viņa lūpas atsprjnga, vaigos iesitās viegls sārtums.

—           Laiks! — nokomandēja Absts. Viņš pagriezās pret Kana- risu. — Preparāts ir sācis iedarboties. Šodien viss būs ātrāk. Gribu vēlreiz atgādināt: esiet piesardzīgs!

Sieviete ātri iztina Bretmilleru. Brezenta lentes tika noņemtas un iznestas koridorā.

Absts ietērpās baltā virsvalkā un uzlika baltu cepurīti.

Bretmillera acu izteiksme pamazām mainījās. Viņš pagrieza galvu un aplūkoja istabu. Ieraudzījis Abstu, mēģināja piecelties. Kalpotāji palīdzēja viņam apsēsties, palika zem muguras spilvenus. Pēc tam viņi izgāja ārā.

Absts piegāja slimniekam klāt un saņēma viņa roku.

—           Šodien jūs izskatāties lieliski, — viņš sacīja. — Pulss gandrīz normāls. Vārdu sakot, iet uz labo pusi. Drīz jūs būsiet uz kājām.

—            Bet es esmu galīgi novārdzis, — teica slimnieks. — Reibst galva, acu priekšā viss peld. Nē, nē, necentieties mani pārliecināt — es jūtu, ka man ir sliktāk.

—           Nieki. — Absts uzmundrinoši pasmaidīja. — Ticiet man, grūtākais ir pāri. Ārstēšana norit sekmīgi. Te ir pierādījums: es atvedu jums ciemiņu.

—           Es pazīstu admirāli Kanarisa kungu, — vienaldzīgi teica Bretmillers. — Admirālis vēlas nopratināt mani? Esmu gatavs izstāstīt visu, ko zinu.

—           Jauki! Jūs stāstīsiet tālāk, jums jautās. Bet vispirms ir jāpaēd pusdienas.

Bretmillers papurināja galvu.

—           Nevaru, — viņš nočukstēja. — Man kļūst nelabi, jau ieraugot ēdienu. Es neko neēdīšu.

—            Labi, iestiprināsieties vēlāk. Vai negribat cigareti? Arī ne? Ļoti žēl. Es atnesu jums bulgāru cigaretes, vislabākās. Smēķējiet, šodien var!

Bretmillers atkal papurināja galvu.

Absts izstūma galdiņu ar ēdienu un nāca atpakaļ.

—           Sāksim, — viņš teica. — Tātad jūs iznirāt mākslīgajā alā. Kas ar jums notika tālāk? Nesteidzieties, sīkāk aprakstiet alu.

—           Jā, ala … — Bretmillers saviebās, gribēja pielikt rokas pie galvas un atklāja, ka tās ir pārsietas. — Kas tas? Kas ir ar manām dūrēm?

—           Vai tad jūs neko neatceraties? — nevērīgi iejautājās Absts. \

Slimnieka sejas izteiksme liecināja, ka viņš spraigi domā. Bet tad Bretmillers nopūtās un gurdi pašūpoja galvu.

—            Neatceros, — viņš teica. — Kaut kādu murgu drumslas. It kā būtu skrējis, dauzījis pret kaut ko rokas, lauzies iekšā .. . Nē, neko nevaru sasaistīt. Kas ar mani notika? Vai tiešām es atkal trakoju?

—            Jums bija krīze. Jūs mēģinājāt ar dūrēm sadragāt šo sienu. Par laimi krīze ir garām. Tāpēc jūs esat tik vārgs. Tas ir dabiski: organisms, cik jaudāja, cīnījās ar briesmīgo kaiti. Cīnījās un uzvarēja!

—    Tātad es dzīvošu?

—           Protams, — moži sacīja Absts. — Bet sāciet stāstīt. Kana- risa kungs ir ļoti nevaļīgs, viņam jāsteidzas uz Berlīni.

—            Nevaru. — Bretmillers ieturēja garu pauzi. — Ļoti gribas gulēt…

Absts piecēlās. Viņš bija uztraukts. Pamanījis, ka Kanariss skatās uz viņu, tikko jaušami pameta ar galvu. Tas nozīmēja: «Pasteidzieties!»

—            Vai jums izdevās apgaismot alu? — ātri jautāja Kanariss. — Kāda tā izskatās?

—     Mēs izmantojām pārnēsājamo prožektoru.

—            Kāda tā izskatās? — atkārtoja Kanariss. — Vai ala ir liela? Cik augstas ir velves? Vai sienās ir plaisas, tukšumi, tuneļi?

—            Ala ir kolosāla. Velves izzūd tumsā. No augšas nokarājas stalaktīti. To ir milzums. No dažiem pil ūdens.

—    Vai alas sienas ir stāvas?

—    Šur tur sienas nolaižas līdz ūdenim slīpi. It kā lēzenas.

—    Tā ka no ūdens var tikt laukā?

—            Jā. Tur ir vismaz divas tādas vietas. Mēs tās arī izmantojām. Es izložņāju visu apkārt — meklēju izeju no pazemes. Meklēšana ilga vairāk nekā diennakti. Sienās atklāju daudz lielu dobumu, tādas kā alas alā.

—    Vai ir arī alas ar otru izeju?

—            Alu ir daudz, bet alu ar otru izeju neatradu. Dobums ir cieši aizkorķēts.

—     Kā tad jūs tikāt laukā?

—           Izpeldeju pa to pašu tuneli. Man bija avarijas gfabšanas respirators.

—    Bet no kuras puses tas sākas?

—    Tunelis?

—    Jā. No kuras puses ir ieeja alā?

—    No dienvidiem.

—           Tas ir, no pretējās puses … Es gribu teikt: vāi bāze atrodas uz ziemeļiem no klints?

—           Jā. — Bretmillers brīdi klusēja kā domas apkopodams. — Tagad man jāizstāsta vēl kaut kas… Admirāļa kungs, ko jūs zināt par amerikāņu gaisakuģi «Speed», kas trīsdesmit astotā gada divdesmit septītajā oktobrī izlidoja no Perlharboras uz Kaliforniju? Izlidoja un nesasniedza galamērķi…

Kanariss nodrebēja un strauji pieliecās tuvāk slimniekam.

—           Žēlīgais dievs, — viņš teica no satraukuma aizsmakušā balsī, — kā jūs uzzinājāt par šo mašīnu? Jūs bijāt okeānā, tūkstošiem jūdžu no bāzes, ar mēmu raidstaciju. Atbildiet jel, Bretmiller!

—           Es nevarēju izmantot raidītāju, tā tas ir. Bet neviens nebija man aizliedzis klausīties, ko pārraida.

—           Blēņas, — iesaucās Kanariss, — par lidmašīnu «Speed» ēterā netika palaists ne pušplēsts vārds!

—    Es dzirdēju pašas lidmašīnas balsi.

—           Bet kā? Nevelciet garumā, Bretmiller, ātrāk klājiet visu vaļā!

Slimnieks pēkšņi nobālēja. Viņa galva atkrita uz spilveniem. Elpa ar troksni lauzās no plati atvērtās mutes. Šķita, ka viņš smok nost.

Absts paķēra skābekļa balonu, atgrieza ventili un pavērsa šļūtenes galu pret jūrnieka seju.

Bretmillers nomierinājās. Kanariss cieši vērās viņā. Admirāļa domas spraigi rosījās. Viņš pūlējās atdzīvināt atmiņā visu, kas bija saistīts ar «Speed» lidojumu un nozušanu, lai būtu gatavs, kad jūrniekam kļūs labāk un varēs turpināt sarunu.

Perlharbora! Amerikas Savienoto Valstu lielākā jūras kara flotes bāze Klusajā okeānā … Vācu kara izlūkdienests netaupīja pūļu, lai uzzinātu par visu, kas notiek tieši bāzes ostā, kuģu piestātnēs, priekšostā, divos sausajos un peldošajos dokos, slepenajās laboratorijās, kuģu būvētavās, Evas, Hikemas, Fordas, Kaneoheas un Vilera aerodromos, virsnieku un matrožu klubos Perlharborā un visā Oahu salā, kur izvietota bāze.

1938. gada pavasari abvēra pūliņi nesa pirmos augļus. Havaju salās — vispirms Honolulu, bet pēc tam arī citur Oahu — iekārtojās vācu izlūkdienesta rezidentūras. Drīz vien Kanarisa resors saņēma informāciju: Midvejas atola torpēdu poligonā tiek veikti sevišķi slepeni darbi. ASV Jūrlietu ministrijas artilērijas pārvaldes pētnieku un inženieru grupa eksperimentē ar jauna tipa torpēdu. Vēl pēc kāda laika abvēra aģenti precizēja: noslēpums ir nevis pati torpēda, bet tās detonators. Viss ir sākuma stadijā, darbi pagaidām nesokas, bet jaunuma pamatideja ir daudzsološa. Jaunais detonators, kad tas būs izstrādāts, apvienos sevī analogu ierīču daudzu labāko paraugu priekšrocības.

Tas bija viss. Tālāk abvērs netika uz priekšu ne soli. Acīmredzot amerikāņu pretizlūkošanas dienests bija sajutis kaut ko nelāgu, tāpēc ka darbi pēkšņi tika pārcelti uz Veika atolu. Bet tur Kanarisa aģenti netika iekšā.

Jaunajā vietā darbi turpinājās vēl pāris mēnešu, pēc tam pētnieku grupa saņēma pavēli doties uz Savienotajām Valstīm. Bija vairāk kā skaidrs, ka laupījums izslīd vāciešiem no rokām: aiz okeāna būtu vēl grūtāk tikt klāt amerikāņu jaunumam.

Abvēra spiegi izdibināja, kad un ar kādu lidmašīnu aizbrauc pētnieki. Izrādījās, ka lido visa grupa, lidmašīnā tiks iekrauta visa iekārta un galvenā dokumentācija, kas saistīta ar kara jaunumu.

Gaisakuģis «Speed» startēja no Hikemas aerodroma Perlhar- borā 1938. gada 27. oktobra rītausmā. Piedevām vēl tajā bija vācu bumba ar laika degli.

Amerikā velti gaidīja lidmašīnu …

Un te uzreiz atrodas gaisakuģa «Speed» pēdas!

Kanariss skaudrā satraukumā vēroja, kā Absts noņemas ar slimnieku. Vai izdosies novest Bretmilleru tiktāl, lai viņš spētu atbildēt uz jautājumiem? …

Pagāja vēl dažas minūtes. Beidzot «Viper» komandierim vaigos iesitās viegls sārtums. Jūrnieks atvēra acis, vairākas reizes dziļi nopūtās un atstūma nost skābekļa šļūteni.

—     Varat turpināt, — viņš sacīja.

Kanariss pateikdamies pamāja ar galvu.

—    Jūs ieminējāties, ka esot dzirdējis lidmašīnas balsi, —viņš ar skubu teica. — Kā tas saprotams?

—     Tas notika pievakarē. Pirms tam mēs diennakti bijām braukuši zem ūdens. Kad, pēc aprēķiniem, augšā sāka krēslot, es nolēmu uznirt: stūrmanim bija jānosaka atrašanās vieta, va

jadzēja uzlādēt tukšās baterijas, komandai bija nepieciešams malks svaiga gaisa. Drīz mēs iznirām pozīcijas stāvoklī. Un gandrīz tai pašā brīdī zemūdenes radists uztvēra briesmu signālu. Nezināma lidmašīna ar alklātu tekstu angļu valodā pārraidīja, ka tajā notikusi eksplozija, mašīna vairs nav vadāma un gāžas okeānā. Balss bija tik skaļa un skaidra, ka likās — runā kaut kur tepat, blakus!

—    Un jūs ieraudzījāt «Speed»?

—    Tā izkrita no mākoņiem tieši aiz zemūdenes, jūdzes trīs no mums. Lidmašīna gāzās stāvus lejā, aiz tās stiepās dūmu grīste. Pie paša ūdens lidmašīna izlīdzināja kritienu, — acīmredzot pilots vēl bija dzīvs, un viņam kaut kā bija izdevies iedarbināt augstuma stūres. Zibeņātrumā lidmašīna aizdrāzās garām zemūdenei un nozuda tumsā. Drīz kaut kur priekšā noplaiksnīja uguns un nodārdēja sprādziens.

—    Bet pēc kā jūs spriedāt, ka tas ir «Speed»? Virs okeāna lido simtiem mašīnu. Kur jūs to ņēmāt, ka tieši tā lido no Perl- harboras? Jūs sakāt, ka lidmašīna eksplodēja, iegāzās okeānā un nogrima? …

—    Ūdenī tā neiegāzās. Izrādījās, ka priekšā ir rifi. Lidmašīna ietriecās tajos. Motori, pilota kabīne, fizelāžas priekšējā daļa — tas viss bija liesmu apņemts. Bet gaisakuģa astes daļa bija palikusi vesela. Kad mans palīgs ar diviem airētājiem gumijas laiviņā bija pieīrušies tai klāt, starp klintīm rēgojās ķīlis un stūres. Pēc pusstundas es turēju rokās portfeli. Lielu cūkādas portfeli…

Bretmillers runāja aizvien lēnāk. Viņa balss pamazām kļuva klusāka. Sejā atkal izplūda dzeltenums.

Klausīdamies viņā, Kanariss drebēja aiz satraukuma. Kombinēts elektronu detonators! Visus šos mēnešus vācieši bija centušies izmantot amerikāņu ideju. Tomēr pagaidām viņi mīņājās uz vietas. Turpretī abvēra aizokeāna aģentūra ziņoja, ka Amerikas Savienotajās Valstīs jauna detonatora konstruēšana virzās uz priekšu sekmīgi.

Absts vēlreiz iedeva Bretmilleram skābekli. Slimnieks turpināja:

—    Vēlāk, kad mēs bijām beiguši uzlādēties un ieniruši, es attaisīju portfeli. Tajā bija grupas vadītāja dienasgrāmata un bez tam rasējumi…

—    Detonatora rasējumi?!

Bretmillers palocīja galvu.

—    Kur, kur ir šis portfelis? — Kanariss noprasīja un aprāvās,

atcerējies, kādos apstākļos tika izglābts «Viper» komandieris.

—       Portfelis … — Bretmillers paberzēja pieri ar apsaitētās dūres virspusi. — Jā, dzeltens ādas portfelis. Tas bija manā kajītē. Drošības labad es to ieslēdzu seifā. Vēl tagad tas ir kaut kur tur, zemūdenē …

Radās pauze. Kanariss intensīvi domāja. Tad viņš piedūrās ar pirkstiem Bretmilleram pie ceļgala.

— Cik dziļš alā ir pilnūdens laikā? Vai jums izdevās izmērīt?

—    Tur ir ļoti dziļš.

—    Cik tad?

—       Divsimt piecdesmit trīssimt pēdu … Piedodiet, ļoti reibst galva. Un sākas sāpes — tās pašas trakās, necilvēcīgās sāpes. Ļaujiet man aizmigt.

—       Saruna ir jāturpina, — noskaldīja Absts. — Admirāļa kungs, lūdzu …

—       Jā, jā, — noteica Kanariss, draudzīgi uzsmaidīdams Bretmilleram. — Vēl daži jautājumi, un mēs liksim jūs mierā. Tad jūs varēsiet labi atpūsties. Nu, sasprindziniet atmiņu un aplēsiet tuneļa platumu. Vai tajā var ieiet zemūdene?

—       Jūs taču zināt, kas notika ar manējo! — rūgti iesaucās Bretmillers. — Vai tiešām jūs sūtīsiet uz turieni vēl kādu? Iekļūt alā ar laivu ir neiespējami. Ja nu vienīgi ūdenslīdējs apsēdīsies jāteniski uz tās vadņa un komandēs stūres vīru … Nē, nē, tas ir neticami!

—    Cik garš ir tunelis?

—       Puskabeļtauvas vai drusku vairāk … — Pēkšņi Bretmilleru pārņēma dusmas. — Ko jūs visu laiku par tuneli un alu?! Bet zemūdene? Bet cilvēki? Kas ir ar viņiem, kur guļ viņu kauli, tas jūs neinteresē?

Iestājās smaga pauze.

—       Pietiek, Bretmiller, — saudzīgi ierunājās Absts. — Mēs saprotam jūsu stāvokli. Jūtam līdzi… Centieties neuztraukties, jums tas ir kaitīgi.

Kanariss sēdēja, nenovērsdams skatienu no slimnieka un kaut ko saspringti apsvērdams. Lūpas un pirksti viņam kustējās, it kā viņš sarunātos pats ar sevi. Tad viņš pieliecās un izstiepa uz priekšu rokas.

—       Vai pirms jums neviens nav bijis alā? Vai jūs neuzgājāt tur kādas pēdas?

—       Nesteidzieties atbildēt, — iestarpināja Absts, — pamēģiniet atcerēties visu, kā bija.

Bretmillers nošūpoja galvu.

—            Galīgi nekādu zīmju, ka alā būtu bijuši cilvēki? — pārvaicāja Kanariss.

—    Nē.

—    Jūs teicāt, ka jums bija elpošanas aparāts. Viens?

—            Aparātu bija daudz, visai komandai. Bet es nevarēju ļaut tos lietot. Man bija stingra pavēle — bāzē nekādos apstākļos nedrīkst zināt, ka tās tuvumā bijusi vācu zemūdene. Ja cilvēki uzpeldētu ar respiratoriem… īsāk sakot, es izpildīju pavēli!

—            Tātad jūs pats iznīcinājāt zemūdeni un visu apkalpi?! — izsaucās Kanariss.

—            Pats! — Bretmillers iekrita gultā, iespieda seju spilvenā un ar sakropļotajām rokām sāka dauzīt galvu. — Es pats uzspridzināju kuģi, noslīcināju cilvēkus. Kādēļ? Kā vārdā? Esiet nolādēti!

Kanariss noliecās pie Bretmillera, saņēma viņu ap pleciem un sapurināja.

Pēkšņi slimnieks apklusa.

—     Uzmanīgi! — iesaucās Absts.

Bet bija par vēlu.

Bretmillers pietrūkās no gultas. Viņa rokas apvijās Kanari- sam ap kaklu. Viņi iegāzās gultā, un Kanariss ieraudzīja sev tuvu vājprātīgā fizionomiju ar atvieztiem zobiem.

Kanariss iekliedzās un zaudēja samaņu.

Astotā nodaļa

Kanariss ar baudu iedzēra pāris malku un atlaidās krēslā.

—            Varena kafija! — viņš teica. — Atceros, ka tādu es nogaršoju Marokā.

Absts klusi iesmējās.

—    Šī recepte arī ir atvesta no turienes!

Un viņš ilgi stāstīja, kā Tanžerā apvedis ap stūri ostas kafejnīcas īpašnieku, kas cītīgi sargājis pilsētā labākās kafijas pagatavošanas noslēpumu. Piedzīvojums bija jautrs, Absts rīkojies asprātīgi, un tagad sarunu biedriem bija par ko pasmieties.

Viņi atkal atradās salas saimnieka kabinetā, uz kurieni Absts savu šefu bija atvedis pēc notikuma Bretmillera nopratināšanas laikā. Kanariss bija pārdzīvojis krietnu izbīli, un Absts centās viņu izklaidēt un nomierināt.

Protams, kritiskajā momentā Absts aizstāvēja priekšnieku. Bet tas maksāja dzīvību «Viper» komandierim, kam viņš ar pistoles spalu sadragāja galvu, — uzbrukums bija negaidīts, briesmas šefam lielas, un Absts rīkojās automātiski. Tagad viņš sūkstījās, ka zaudējis savaldību un pārsteidzies. Iznākumā vājprātīgā smadzenes sašķaidītas, un viņa pētījuma plāni, interesantie plāni, uz kuriem tā cerēja, bija vējā!

Absts piecēlās un iegāja blakus istabā. Kad viņš atgriezās, tam uz pleca sēdēja liels, pelēks kakadu.

Ieraugot putnu, Kanariss pasmaidīja. Viņa mājā Zīdendē, kilometru desmit no Berlīnes centra, vienmēr dzīvoja ducis papagaiļu un suņu, kam abvēra galva bija ļoti pieķēries. Kad Absts apmetās uz salas, lai veiktu slepeno darbu, vienu kakadu uzdāvināja viņam, stingri piekodinot glabāt dāvanu.

—    Skaties tik! — Kanariss saudzīgi noglāstīja papagaili.

—    Dzīvo cepuri kuldams. Labdien, mazais! Papagailis miegaini skatījās uz admirāli un klusēja.

—           Nes viņu prom, — teica Kanariss, — ieliec būrī un apklāj. Lai izguļas.

Absts paklausīja.

Atgriezies viņš ar biguli savandīja kamīnā pagales. Uguns uzliesmoja spožāk. Pa sienu sāka lēkāt lielas, melnas ēnas.

Absts teica, ka guļamistaba ir jau sagatavota un, ja admirālis vēlas…

—           Oho, — Kanariss pārtrauca viņu, — es redzu, ka esmu ieskaitīts kuslos večukos! Zini, es sagādāšu tev vilšanos: gulta lai pagaida, kamēr mēs nebūsim paveikuši vēl vienu svarīgu darbu. Es apskatīšu peldētājus!

—    Tagad? Naktī?

—           Un kas par to? Cik es saprotu, viņiem galvenokārt būs jādarbojas naktī.

—    Jādarbojas? — izsaucās Absts, aizvien vairāk brīnīdamies.

—    Jūs gribat redzēt viņus darbā?

—    Tieši darbā. — Kanariss uzlika viņam uz pleca roku.

—    Tagad tu parādīsi, ko viņi ir vērti. Lai pastrādā, mēs paskatīsimies.

—           To jūs izlēmāt pēc tam, kad bijāt apmeklējis Bretmilleru? Es nemaldos?

—           Jā. Man neiziet no prāta «Viper» komandiera liecība. Padomā tikai, klints ar milzu dabisku slēptuvi! Pie tam netālu no jūras kara flotes bāzes, ar ko mums noteikti būs jācīnās!

Mēness stāvēja zenītā, bet mākoņi to slēpa, un melnās debess velves centrā blāvoja vienīgi tikko samanāms plankumiņš. Tumšs bija arī ūdens. Tā neredzamās plūsmas gandrīz nedzirdami slīdēja gar kuteri, kas pirms pāris minūtēm bija atgājis no salas.

Pacēlis galvu augstāk par vējlauzēju, Absts, sasprindzināti raudzīdamies apkārtējā tumsā, vadīja kuģīti pa platu, slaidu loku. Pakaļgalā sēdēja Kanariss.

Kuteris brauca bez ugunīm. Motors pukšķēja ar vidējiem apgriezieniem. Aizmugurē dobji guldza izplūdes gāzes.

Uz ezera bija auksts. Drebuļi, ko Absta kabinetā Kanariss bija slāpējis ar karstu kafiju, no jauna pārņēma viņu. Bet, kad izlūks domāja par to, ka šajā brīdī kaut kur uz salas ūdenī ieiet peldētāji, viņam sāka salt vēl vairāk, un viņš tīstījās ciešāk siltajā ādas mētelī, ko gādīgi bija piedāvājis salas saimnieks.

Pēkšņi Kanariss pagriezās. Kaisīdama smagus, zaļus pilienus, debesīs lēni kāpa no salas izšauta raķete. Pavērās plašs skats uz ūdens spoguli un tumšu, robotu meža josliņu, kas no visām pusēm ieskāva ezeru. Raķete krita un nodzisa, nesasniegusi ūdeni. Ezeru atkal ietina tumsa.

—    Starts? — jautāja Kanariss.

—    Jā, patlaban viņus laiž ārā.

—    Viņi sasals ragā, iekams būs sasnieguši mērķi.

—          Peldētājiem mugurā ir gumijas apģērbi, zem kuriem pavilkta silta vilnas veļa. Pie tam viņi ir trenējušies.

—            Kā viņi mūs uzmeklēs? — Kanariss šaubīdamies palūkojās uz salu, no kuras viņi bija aizbraukuši krietni patālu.

—     Peldētāji zina mūsu kursu. Bez tam viņiem ir kompasi.

—    Cik mēs esam nobraukuši?

Absts noliecās pie mērierīču dēļa un uz mirkli iededzināja gaismu.

—            Septiņas kabeļtauvas, — viņš teica, izslēgdams motoru. — Laikam pietiks.

Absts aizgāja uz baku un kādu brīdi ņēmās ar enkuru. Tas noplunkšķēja, īsi nožvadzēja ķēde klizē, un viss apklusa. Kanariss paskatījās pulkstenī ar spīdošu ciparnīcu.

—    Divi un sešas minūtes, — viņš teica.

—            Peldētāji uzbruks kuterim laikā no trijiem līdz trijiem trīsdesmit.

—            Amizanti. — Kanariss pakustināja lūpas. — Ļoti amizanti. Bet cik dziļš ir zem mums?

—           Pēdas piecdesmit, — sacīja Absts, atgriezies pakaļgalā. — Te nav visai dziļš.

—            Amizanti, — atkārtoja Kanariss, — no trijiem līdz trijiem trīsdesmit… Un šajā pusstundā man jāskatās ar abām acīm?

—           Esiet pēc iespējas uzmanīgāks, ļoti lūdzu jūs. Citādi viņi apvedīs mūs ap stūri.

—            Un katrs, ko es pamanīšu, izstājas no spēles? Nu, bet ja es viņam uzkliegšu un viņš tomēr ienirs, it kā nebūtu dzirdējis?

—    Jūs varat šaut.

—     Ko?…

—           Jūs varat šaut uz katru aizdomīgu plankumu ūdenī. Lūdzu, netaisiet garas ceremonijas.

—    Vai tas ir nopietni?

—           Absolūti nopietni. — Absts paraustīja plecus. — Tā taču būs kaujas apstākļos. Viņi ir speciāli brīdināti.

Kanariss iesmējās.

—            Esi gan tu veikls! — viņš izsaucās. — Tu labi zini, ka es nenēsāju ieroci!

Par atbildi Absts nolika uz pakaļgala sēdekļa mazu, melnu pistoli.

—           Pielādēta, — viņš teica. — Patrona ir stobrā. Ir arī rezerves aptvere.

Kanarisa smiekli aprāvās. Viņš nebija domājis, ka Absts aizies tik tālu.

—           Starp citu, jūs velti baiļojaties par viņiem, — sacīja Absts. — Patronas būs izšautas pa tukšo.

Viņš paņēma revolveri, izvilka un pārbaudīja aptveri, tad, atvilcis aizslēgu, pārbaudīja, vai patrona tiešām ir stobrā.

—            Bet ja nu es tomēr ieraugu kādu no viņiem, izšauju un trāpu? Tu taču zini, ka es protu novērot, protu šaut!

—            Tādā gadījumā lai vaino pats sevi. — Absts ietiepīgi nošū- poja galvu. — Drīz būs gads, kopš es noņēmos ar viņiem. Es nežēloju pūļu, lai iztaisītu no viņiem visprasmīgākos un visne- uzveicamākos slepkavas. Un, ja es esmu kļūdījies, lai viņi tūlīt pat saņem, ko pelnījuši. Jo ātrāk, jo labāk!

—            Nu nekā! — Kanariss enerģiski atstūma pistoli. — Nebūsim tik cietsirdīgi. Es izdomāju kaut ko citu. Padod stumjamo ķeksi… Tā. — Viņš pasvārstīja rokās garo, smago kārti ar tērauda uzgali. — Tā būs interesantāk, vai ne?

Absts iesmējās, pienācīgi novērtējis šefa izdomu.

Viņi sāka gaidīt. Kuteris stāvēja nekustīgi. Gaisā nejuta ne mazākās pūsmiņas. Bija tik kluss, ka tālu aiz meža skaidri varēja sadzirdēt vienmērīgu, dobju dunoņu. Tur, daudzus kilometrus no ezera, dīzejveseris dzina zemē garus, resnus baļķus. Tur būvēja koncentrācijas nometnes iežogojumu: kuru katru brīdi no austrumiem varēja atsūtīt vairākus tūkstošus čehu.

—    Šef, — sacīja Absts, ieklausīdamies tālajā dunoņā, — vai var dabūt kādu duci čehu ūdenslīdēju?

—     Kam tev čehi? Tie ir ienaidnieki, kas nebūs ar mieru labprātīgi iet ūdenī. Ja tu viņus piespiedīsi, līdzko radīsies izdevība, viņi tevi nodos, pārbēgs pie ienaidnieka.

—     Man tomēr vajadzētu dažus čehus!

Pie kutera borta noplunkšķēja: liela zivs izlēkusi pasita ar asti un atkal nozuda ūdeni.

—     Paklau, — sacīja Kanariss, skatīdamies uz nelielo piltuvīti tur, kur zivs bija ieslīdējusi ūdenī, — paklau, Abst, vai visu attālumu no salas līdz kuterim viņi veic dziļumā?

—    Ne vienmēr. Peldētājiem ir atjauts rīkoties pēc pašu ieskata. Galvenais, lai viņus neatklātu.

Atkal iestājās pauze.

Šķita, ka Absts un viņa šefs snauž. Mēness jau bija pavisam tuvu pie apvāršņa. Mākoņi ap to izira. Kļuva gaišāks. Ezers pārvilkās ar dūmaku. Zemu pār kuteri aizspurdza pīļu bars. Sacēlās vējiņš — tuvās rītausmas drošais vēstnesis.

Kanariss nožāvājās un samiegojies paskatījās pulkstenī. Un — sastinga. Kaut kas lika viņam saausīties. Viņš uzmanīgi pievilka klāt stumjamo ķeksi, pacēla to, pārlika pār bortu un piecēlās no sola.

—     Kur? — kustinādams tikai lūpas, jautāja Absts.

Kanariss ar zodu norādīja uz tumšu pinkuli, kas tikko samanāmi šūpojās netālu no kutera.

—    Sist? — Viņš notēmēja kārti, izslējās visā augumā un noliecās pie borta. — Es viņu skaidri redzu!

Absts neatbildēja, ļaudams šefam rīkoties pēc sava prāta.

Kanariss stingrāk atspērās pret kutera režģu segumu un sparīgi dūra aizdomīgajam priekšmetam. Kārts ar šļakstu nozuda ūdenī, un Kanariss, pazaudējis līdzsvaru, tik tikko nepārvēlās pār bortu. Absts paguva saķert viņu un paraut atpakaļ. Divatā viņi ievilka ķeksi kuģītī. Kārts gals bija izrotāts ar lielu aļģu pušķi.

—     Misēklis, šef!

Un viņi atkal gaidīja.

Vēl divas reizes Kanariss tvēra kārti un sparīgi grūda ūdenī, tēmēdams neredzamajam peldētājam, un abas reizes bez panākumiem. Pirmo reizi tas bija pusnogrimis satrunējis baļķis, un ķekša uzgalis iecirtās dziļi izburbējušajā koksnē, otro reizi — nožēlojamas niedru mašas skrandas.

—    Nieki! — viņš ērcīgi sacīja, vilkdams laukā kārti. — Nieki, Artur, viņu te nav.

—    Vai esat pārliecināts?

—    Absolūti. Viņi ir nomaldījušies no kursa un pagriezušies atpakaļ vai arī peld apkārt, neuzdrošinādamies tuvoties … Oho, kas tas? — Kanariss iesaucās, noliekdamies pie kalsiņa [16] . — paskaties, kuterim radusies sūce!

Pakaļgala seguma centrā admirālim tieši zem kājām šāvās ārā īsa ūdens strūkliņa.

—    Tur ir vēl viena, — nesatricināmi mierīgi teica Absts, apgaismodams segumu ar bateriju. — Palūkojieties te. Drusciņ vairāk uz labo pusi.

Kanariss ieraudzīja arī otru strūkliņu.

—    Vai drīkstu aizbāzt? — jautāja Absts, vandīdamies pa rīku kasti. — Ceru, ka caurumi ir fiksēti?

Atbildes nebija. Absts to arī negaidīja. Viņš izņēma tapas un āmuriņu un veikli aizsita ciet caurumus kuģīša dibenā.

—    Protams, darbodamies zem ienaidnieka kuģa, peldētāji neurbs tajā caurumus, — teica Absts, pabeidzis darbu un izslē- jies. — Viņi piekārs spridzekļus un ieslēgs detonatoru mehānismus. Bet, protams, es nevarēju ļaut viņiem mīnēt mūsu kuteri. Tāpēc nabadziņiem vajadzēja paķert līdzi urbjus un vaiga sviedros rauties zem ķīļa. Tas ir pilnīgi droši — es zināju, uz ko viņi spējīgi, tāpēc muškeli [17] un aizbāžņus sagatavoju jau malā. Vārdu sakot, tas bija eksperiments un, man šķiet, veiksmīgs.

Kanariss klusēja.

—    Es baidos, ka peldētāji ar to vien neaprobežosies, — turpināja Absts. — Tagad mēs pacelsim enkuru un paskatīsimies, vai neatgadīsies vēl kādas nepatikšanas.

Un viņš devās uz baku.

Drīz tur sāka klaudzēt izceļamā ķēde. Kuteris salīgojās un sāka slīdēt uz priekšu.

—            Enkurs ir pacelts un nolikts uz klāja, — ziņoja Absts, atgriezies un nostājies pie stūres. — Tagad iedarbināsim motoru.

Kanariss nebrīnītos, ja tagad kaut kas notiktu ar motoru vai dzenskrūvi. Taču nē, Absts ieslēdza starteri, motors ierūcās, un kuteris sakustējās.

—            Lai slavēts augstais dievs! — noteica Absts un nopūtās. — Tagad stūri pa labi, un pēc ceturtdaļstundas mēs būsim mājā … Dievs, pasargi un apžēlo mūs! — viņš iesaucās, apjucis grozīdams stūri. — Paskatieties, ko viņi izdarījuši! Padomā tikai, kuteris neklausa stūrei!

Absts nebija melojis. Kanariss redzēja: stūre ir pagriezta pa labi, bet aiz pakaļgala joprojām stiepjas pēdas lineāla taisnumā. It kā stūre nemaz nebūtu aiztikta!

Absts izslēdza motoru, atstāja stūri un, pagriezies pret šefu, izpleta rokas, it kā pieaicinātu viņu par notikuma liecinieku.

—            Nu, nu, — nomurmināja apjukušais Kanariss, — pietiks jokot! Veikli gan tu visu esi izdomājis!

—           Es? — jautri iesaucās Absts. — Nē, piedodiet, man ar to nav nekāda sakara.

—     Kas tad sabojāja stūri?

—           Kas cits, ja ne viņi. Droši vien viņiem gribējās labāk parādīt sevi. Tādēļ viņi arī nočiepuši stūres plāksni. Taču esiet bez bažām, mēs viņus apmuļķosim. Es zināju, ar ko man ir darīšana, tāpēc bez muškeļa paņēmu līdzi vēl šo to.

To pateicis, Absts sāka atsiet pie margapmaļa piesieto lielo airi.

Un tad notika tas, ko, šķiet, nebija gaidījis pat Absts.

Tikko viņš bija nolaidis airi pār malu, lai varētu rīkoties ar to kā ar stūri, kāds izrāva to viņam no rokām un aizsvieda tālu prom.

Tajā pašā mirklī pavīdēja melns, lokans ķermenis. Kanariss nepaguva ne aci pamirkšķināt, kad cilvēks bija ielēcis kuterī, sagrābis viņu pie krūtīm un pacēlis nazi.

—           Mierā! — uzkliedza Absts, pūlēdamies izvilkt no kabatas pistoli. — Mierā, nost nazi!

Bet peldētājs bija tikai inscenējis uzbrukumu. Viņš palaida Kanarisu vaļā, apsēdās uz sola un, iedūris dunčeli blakus sev, nomauca no galvas melno gumijas ķiveri.

Absts vai plīsa no dusmām.

—    Piecelties! — viņš pavēlēja.

—    Nevajag. — Kanariss aizbāza pirkstus aiz apkaklītes un pataisīja vaļīgāku kaklasaites mezglu. — Nevajag, Artur. — Viņš uzrunāja peldētāju: — Saki, vai tu pats to izdomāji?

Tas pavīpsnāja.

Bet tad viņš paskatījās uz admirāli Kanarisu, vēlreiz aplūkoja to uzmanīgāk un nākamajā mirklī pielēca kājās un izstiepās. Viņa seja pauda pārbīli.

—     Sēdies, sēdies! — Kanariss uzsita pa viņa spīdīgo, melno sānu. — Sēdies, aprunāsimies. Tu man patīc, puis. Sēdies taču, velns tevi rāvis!

—     Piedodiet, — nomurmināja peldētājs, joprojām stāvēdams izstiepies. — Dievs mans liecinieks, mēs nezinājām, ka kuterī atrodaties jūs. Korvetkapteinis Absta kungs pirms iziešanas uzdevumā teica mums: «Kāds štāba virsnieks grib redzēt, kam jūs derat.» Tāpēc mēs nolēmām …

—     Kā tevi sauc?

—    Štābbocmanis [18] gustavs gliks!

Kanariss jau bija nomierinājies un atguvis labo garastāvokli. Iekārtojies ērtāk pakaļgalā, viņš ziņkāri aplūkoja priekšā stāvošo cilvēku. Peldētāja delnas, seja un kakls, kur tos nesedza gumija, bija melni — acīmredzot nosmērēti ar tauku un kvēpu maisījumu. Uz šā fona spilgti izcēlās ugunīgi rudā, īsā un biezā bārda. Adītā ūdenslīdēju feska bija uzvilkta uz acīm. Gumijas apģērbs, kas cieši apkļāva ķermeni, kāju galos beidzās ar platām, elastīgām pleznām. Peldētājam uz krūtīm bija piestiprināts elpošanas aparāts — neliels balons ar saspiestu skābekli, iegarena kārba ar vielu izelpojot radušās ogļskābes uzsūkša- nai un gumijas maiss, no kura uz ķiveri stiepās rievota šļūtene. Ap vidu peldētājam bija brezenta lente ar svina balastu, pie tās karājās zemūdens baterija un dunča maksts. Pie plaukstas pamatnes bija piestiprināts speciāls kompass, pulkstenis un dzi- ļummērītājs.

—     Turpini! — pavēlēja Kanariss. — Izstāsti, ko jūs darījāt zem kutera ķīļa. Stāsti sīki, es gribu zināt visu līdz pēdējam.

Peldētājs nokāsējās, delikāti aizgriezies, nospļāvās pār bortu, tad noņēma no galvas fesku un noslaucīja ar to muti.

—     Mēs bijām trīs, — viņš sāka. — Kamēr mēs — obermāts [19] Šusters un es — rīkojāmies gar stūri, trešais peldētājs strādāja ar urbi zem motorenes dibena. Uzgriežņi bija stipri norūsējuši,

un mums iznāca krietni pasvīst, iekams dabūjām stūres plāksni nost no ballera*. Pēc tam es palīdzēju matrozim Rupriham izurbt caurumu kutera apšuvē. Tikko bijām beiguši, korvetkapteinis Absta kungs sāka ņemties gar enkuru. «Oho,» es nodomāju, «tūliņ sāks griezties dzenskrūve. Sargies, Gustav Glik!» Ap to laiku zem pakaļgala bija salasījusies visa mūsu trijotne — Šus- ters, Ruprihs un es. Viņi peldēja atpakaļ, jo uzdevums bija izpildīts. Bet es nolēmu vēl palikt.

—     Kādēļ?

—     Ziņkāre!

—    Nesaprotu …

—           Ziņkāre, — atkārtoja Gliks, plati pasmaidījis. — Ļoti gribējās redzēt, kā jūs tiksiet galā bez stūres. Tāpēc arī paliku.

—     Kur tu atradies?

—            Papeldēju sāņus, izbāzu no ūdens acis un gaidīju. Redzēju, ka kuteris sakustas un tūliņ pat apstājas. Izdzirdēju korvetkap- teiņa Absta kunga paskaidrojumus. Viņš pateica taisnību — mums visiem gribējās parādīt sevi pēc iespējas labāk. Un tad velns dīdīja mani izspēlēt šo joku… Kas to varēja zināt, ka kuteri esat tieši jūs? Es domāju, kāds no tiem štāba švītiem . ..

Un Gliks samulsis apklusa.

Kanariss redzēja, ka peldētājs nav pateicis visu.

—    Turpini! — viņš pavēlēja.

Gliks mīņājās no vienas kājas uz otru.

—           Jūs vienreiz gandrīz vai nodūrāt mani ar savu harpūnu. Uzgalis pagāja kādu collu man gar plecu. Es tikko paguvu izvairīties. Man jāsaka — ir gan jums acis!

—    Tu dzirdi, Artur? — uzsauca Kanariss.

Absts pasmaidīja un noplātīja rokas, it kā atzītu savu sakāvi.

—           Runā! — Kanariss skubināja zemūdens diversantu. — Kas notika tālāk?

—           Jūs mani sabaidījāt. Un saniknojāt. — Peldētājs vilcinājās. — Tad es nolēmu … kā lai to pasaka …

—    Atriebties?

—           Tā nu iznāk. — Gliks izmisis pašūpoja galvu. — Es taču nezināju, ka kuterī esat jūs!

Kanariss vairs neklausījās. Viņu ielīksmoja apziņa, ka viņš bijis uzdevuma augstumos un tomēr atklājis peldētāju. Patīkami bija arī neveiklie glaimi no šā dūšīgā bārdaiņa ar apaļo seju un gaišo, attālu stāvošo acu blēdīgo skatienu.

Kanariss tēvišķi uzsita viņam uz pleca, nosēdināja viņu sev blakus un piedāvāja cigareti.

—     Uz mājām, Artur! — viņš izrīkoja. — Visi ir krietni strādājuši un pelnījuši atpūtu.

—     Pilnīgi pelnījuši, — apstiprināja Absts. — It īpaši jūs, šef. Bet man ir lūgums. Gribētos, lai atpūties jūs atrastu laiku pārrunām ar peldētājiem. Varu galvot, ka viņi būs laimīgi.

Absts izskatījās vienaldzīgs, gļēvi spieda vārdus caur zobiem. Bet tā bija spēle. Kanariss nedrīkstēja nojaust gaidāmo pārsteigumu. Lai viss noliek negaidīti. Būs lielāks efekts. Pēdējo gadu spraigais darbs beidzot ir vainagojies ar panākumiem, un tagad Abstu gaidīja eksāmens.

Vēl nesen viņš neuzdrošinājās pat sapņot, ka viņa ieceres piepildīsies. Bet tagad, kad karš nenovēršami tuvojās, viss bija citādi. Šis fantastiskais notikums ar Bretmilleru un viņa «Viper»! Pirms pusgada Absta vēlmju robeža bija sīka, vientuļa saliņa tālu no iebrauktiem jūras ceļiem, uz kuras varētu apmesties un netraucēti piepildīt iecerēto. Turpretī tagad pavērās neizmērojami plašākas iespējas un perspektīvas. Saliņa, pat visnomaļākā, nebija nekādi salīdzināma ar plašo slēptuvi klintī, par ko bija pavēstījis Hanno Bretmillers. No apkārtējās pasaules pilnīgi izolēta ala! Brīnumaina slēptuve zem ūdens! Midzenis pavisam tuvu Vācijas nākamā pretinieka jūras kara flotes bāzei. Pie šīs bāzes kuģiem Absts varēs izmēģināt visu to, kas radies un vēl radīsies jaunās, varenās laboratorijas «1-W-1» dzīlēs!

Devītā nodaļa

Bija vēls rīts, kad Vilhems Kanariss atvēra acis. Viņš bija labi izgulējies, un no vakarējā savārguma nebija vairs ne miņas.

Kādu laiku viņš gulēja nekustīgi, atcerēdamies pagājušās nakts notikumus, tad palūkojās pulkstenī, pasniedzās pēc auklas galvgali un piezvanīja.

Nedzirdami atvērās durvis. Ienāca cilvēks— tas, kas vakar vakarā bija apkalpojis viesi Absta kabinetā. Viņš novēlēja Kanarisam labu rītu un uzvilka augšā štoras. Logos ielija tik spilgta gaisma, ka Kanariss piemiedza acis.

—     Vanna ir gatava, — ziņoja kalpotājs.

Kanariss atsvieda nost segu, piecēlās no gultas un pagājās pa pūkaino grīdsegu.

—     Vai korvetkapteinis ir uzcēlies?

—     Korvetkapteinis ir savā istabā, — atbildēja kalpotājs.

—     Ko viņš dara?

—    Korvetkapteinis aizgāja gulēt ļoti vēlu un vēl guļ.

—           Tas tomēr ir par traku! — Kanariss vēlreiz palūkojās pulkstenī. — Drīz būs vienpadsmit. Ejiet un uzmodiniet viņu!

—           Admirāļa kungam nav ko raizēties, — sacīja kalpotājs. — Korvetkapteinis Absts ir nodevis visus nepieciešamos rīkojumus. Kā jau pavēlēts, ļaudis tiks sapulcināti tieši pulksten divpadsmitos.

Kanariss neko neteica. Sirds dziļumos viņš bija apmierināts ar saņemto atbildi. Abstam ir labi darbinieki. Tur, kur cilvēki ir pieradināti izturēties ar cieņu, nevis verdziski izdabā priekšniekiem, viss iet gludi.

Un viņš devās uz vannas istabu.

Skūšanās, tad vanna un brokastis — viss notika pēc reiz uz visiem laikiem ieviestas kārtības, ko Kanariss cienīja vairāk par visu pasaulē.

Sātīgi paēdis, Kanariss nolika salveti un piecēlās no galda. Viņa rīcībā bija vēl dažas minūtes, lai pastāvētu saulītē, ļaujot maigajam pavasara vējiņam glāstīt seju.

Pulksten divpadsmitos Kanariss Absta pavadībā iegāja telpā, kur bija paredzēta peldētāju skate.

Divdesmit deviņi jauni vīrieši, ģērbušies biezos, pelēkos svīteros un tādās pašās biksēs, sastinguši stāvēja ierindā, kas stiepās no zāles viena gala līdz otram. Tie bija veselīgi, stipri cilvēki, acīmredzot sportisti.

Admirālis gāja gar ierindu, uzmanīgi apskatīdams peldētājus.

—           A, vecs paziņa! — viņš iesaucās, nonācis līdz Gustavam Glikam, un draudzīgi iebuksnīja viņam .ar dūri platajās krūtīs.

Varēja gaidīt, ka Gliku iepriecinās vai arī, gluži otrādi, samulsinās priekšnieka parupjā familiaritāte. Bet peldētāja acīs pavīdēja izbailes.

Starp citu, Kanariss to nepamanīja.

—           Kas jūs esat? — viņš jautāja, apstājies pie drukna cilvēka ar resnu, īsu kaklu un apaļiem pleciem.

—           Bocmanmāts* Ērihs Popers, — pasteidzas noziņot Absts, kas ne soli neatkāpās no šefa.

—     Kur dienējāt?

Absts atkal dzīrās atbildēt peldētāja vietā, bet Kanariss ar žestu apstādināja viņu.

—            Runājiet, bocmanmāt! — viņš teica. — Mani interesē, kur jums ieaudzināta mīlestība pret jūru.

—           Vispirms SS karaspēkā, tad uz torpēdkuteriem, — sekoja atbilde. — Es esmu vecākais motorists.

—           Ohol — Kanariss zīmīgi pašūpoja galvu. — Tāda dienesta lapa darīs godu kuram katram vācietim. Bet sports? Vai esat nodarbojies ar sportu? Ar kādu tieši?

—    Jā, es esmu sportists. Man ir godalgas un diplomi.

Apmierināti pametis ar galvu, admirālis Kanariss devās tālāk.

Viņš apstājās kreisā flanga galā.

—           Nu, bet jūs? — viņš jautāja, aplūkodams peldētāja apaļo, sārto seju, baltos matus un lielās, atkarenās ausis. — Jūsu vārds un pakāpe?

—    Oberbocmanis Fricis Falkenbergs! — noskaldīja peldētājs.

—           Vai esat dienējis uz kuģiem? Starp citu, es par to nešaubos — jums ir īsta jūrnieka stāja.

—     Impērijas zemūdens flote.

—     Amats?

—     Horizontālstūrmanis.

—           Bez tam oberbocmanis Falkenbergs ir pazīstams sportists, — sacīja Absts. — Divus gadus pēc kārtas viņš bijis valsts peldēšanas čempionāta godalgotās vietas ieguvējs.

Kanariss soli atkāpās un ar cieņu apskatīja peldētāju.

—           Padomā tikai, admirālis Rēders atdevis man tādu mantu! — viņš iesaucās.

—           To panāca korvetkapteinis Absts, — pasmaidīdams teica Falkenbergs. — Viņš piemānīja manus komandierus. Un vēl pie mums saka …

—           Turpiniet, — uzstāja Kanariss, — turpiniet, oberbocman, klājiet vaļā visu līdz galam!

—           Un vēl pie mums saka tā: korvetkapteinim Abstam ir admirāļa Kanarisa skola.

Visi peldētāji iesmējās. Kanariss arī.

—     Kur jūs sagatavoja vispirms? — viņš jautāja tālāk.

—            «Spēks mājo priekā»*. Hamburgas filiāle. Es tur pavadīju vairāk nekā trīs gadus.

«Spēks mājo priekā» — fašistiska militarizēta sporta un tūrisma organizācija hitleriskajā Vācijā.

—           Lieliski! — iesaucās Kanariss. — Es redzu, ka korvetkapteinis Absts savācis te veselu puķu dārzu. Zvēru pie dieva, ar tādiem puišiem var triecienā ieņemt paša sātana rezidenci!

Viņš apklusa un kaut ko pārdomāja. Un pēkšņi vaicāja:

—    Bet kurš te ir Šusters?

—           Es esmu obermāts Jozefs Šusters! — atskanēja no ierindas otra gala.

Kanariss pagriezās uz to pusi.

—           Are, kur jūs! … Nu, iznāciet priekšā, lai es varu paskatīties uz cilvēku, kas tik veikli apveda mani ap stūri. Nāciet laukā, lai visi paskatās uz jums!

No ierindas iznāca dūšīgs peldētājs ar iegarenu seju un maķenīt līkām kājām. Viņa smagās rokas bija tik garas, ka šķita sniedzamies līdz ceļiem. Peldētājs stāvēja sakucis, lūkojās caur pieri.

—           Tavu brīnumu! — Kanariss izsaucās. — Mani ir grūti pārsteigt, taču jūs, Šuster, to esat panācis. Bet izskatāties tik vientiesīgs. — Viņš uzrunāja Abstu: — Tāds miermīlīgs neveiklis, vai ne?

Šusters stāvēja un apstulbis raudzījās uz priekšnieku.

—    Klājiet vaļā, kā jūs visu izdarījāt! — uzstāja Kanariss.

—    Runājiet stiprāk, lai es nepalaistu garām ne vārda!

—           Nudien nezinu, kas jūs interesē … — nedroši nomurmināja Šusters. — Baidos, ka esat kļūdījies un turat mani par kādu citu.

Kanariss pikti iesprauda rokas sānos.

—            Es augstu vērtēju kautrību, taču tas jau ir par daudz! — viņš iekliedzās. — Gandrīz vai jādomā, ka manam kuterim stūri nočiepuši citi, nevis jūs abi ar Gliku.

Šusters atplēta muti. Viņš bija nobijies.

Iestājās klusums, un tajā noskanēja Absta griezīgā balss:

—    Šuster, atbildiet!

—    Bet es nezinu, par ko ir runa, — nomurmināja peldētājs.

—     Kā tā — nezināt? — Kanariss piegāja viņam cieši klāt.

—     Ko jūs darījāt ezerā pagājušajā naktī?

—    Es nebiju ezerā!

—    Kur tad jūs atradāties?

—            Gulēju. Gulēju kā visi pārējie. Gulēju visu cauru nakti kubrikā, no vakara jundas līdz rīta jundai!

Pēdējo frāzi Šusters izkliedza satraukti drebošā balsī. Viņš stāvēja, smagi elpodams un kodīdams apakšlūpu.

Kanariss lēni pagriezās pret Abstu. Tas nenovērsa acu no Šustera. Varēja domāt, ka šo peldētāju viņš redz pirmo reizi.

—           Obermāts Jozefs Šusters pagājušajā naktī strādāja zem ūdens kopā ar štābbocmani Gliku, — sacīja Absts. — Viņš veica uzdevumu, uzbrūkot kuterim.

—            Nē, — iebilda Šusters, enerģiski pakratīdams galvu, — nē, es biju gultā! Zvēru, ka gulēju un ne pie kā neesmu vainīgs!

—    Glik! — pacēla balsi Absts.

Izsauktais iznāca no ierindas.

—    Runājiet!

—           Obermāts Jozefs Šusters strādāja kopā ar mani, — cieti teica Gliks. — Ezerā mēs bijām trīs: Šusters, Ruprihs un es. Mēs uzbrukām kuterim, kurā atradās admirāļa kungs.

Kanarisa sārtie vaigi bija kļuvuši tumši. Viņš izvilka mutautiņu, noslaucīja seju, iebāza mutautiņu kabatā un atkal pārlūkoja ierindu. Viņš redzēja: peldētāji ir neziņā, dažiem acīs zibsnī jautras uguntiņas.

—    Ruprih! — viņš skarbi uzsauca.

Trešais peldētājs iznāca no ierindas un sasita papēžus.

—    Es esmu matrozis Konrāds Ruprihs!

Kanariss paskatījās uz viņu. Ruprihs bija apjucis ne mazāk par Šusteru.

—           Tā, tā! — dusmīgi noteica Kanariss. — Jūs, es redzu, arī tūlīt paziņosiet, ka esat pavadījis nakti Morfeja apkampienos un neko nezināt?

Ruprihs samulsis klusēja.

—    Atbildiet priekšniekam! — uzstāja Absts.

—            Tas ir taisnība, es gulēju, korvetkapteiņa kungs, — teica peldētājs. — Mēs trīs dzīvojam vienā kubrikā — obermāts Šusters, štābbocmanis Gliks un es. — Tagad Ruprihs skatījās uz Kanarisu un uzrunāja viņu. — Mēs draudzējamies sen. Mūsu lāviņas ir blakus. Ēdnīcā mēs sēžam pie viena galda … Vakara junda bija, kā parasti, pulksten divdesmit divos. Mēs aizgājām gulēt reizē, es to labi atceros. Mēs jau bijām lāviņās, kad kubrikā ienāca korvetkapteinis — viņš bieži iegriežas pie peldētājiem … Tas ir viss. Es gulēju kā nosists. No rīta, kad pamodos, lāviņās bija visi trīs.

—    Arī štābbocmanis Gliks?

—            Es pirmais atvēru acis, bet viņš vēl gulēja. Krāca tā, ka iluminatoru stikli drebēja. Tas viss ir taisnība, varu apzvērēt!

—           Saprotu! — norūca Kanariss, atkal izvilkdams mutautiņu un noslaucīdams sviedrus, kas nu jau tecēja viņam pa vaigiem.

— Es visu saprotu. Kā saka, skaidrāks par skaidru. Protams, es esmu pārliecināts, ka jūsu vārdi ir vistīrākā patiesība. Nakti, kad jūs visi mierīgi krācāt lāviņās, kāds spoks izurba caurumus mana kutera dibenā un piedevām nočiepa stūres plāksni. Pēc tam tas no ūdens ielēca motorlaivā, sagrāba mani aiz krūtīm un pacēla nazi! … Muļķi, jūs rīkojāties lieliski! Esmu ļoti apmierināts. Vēl vairāk — lepojos ar tādiem puišiem. Un es gribu pateikties jums par dienestu, neko vairāk… Glik, apstipriniet to, ko es nupat sacīju!

—    Viss bija tā, kā jums labpatika izstāstīt, — cieti noteica peldētājs.

—    Gods dievam augstībā! — Admirālis Kanariss pacēla acis pret griestiem. — Citādi es gandrīz sāku domāt, ka jūsu sabiedrībā nudien esmu sajucis prātā… Nu, bet tagad runā vecākais. Korvetkapteini Abst, papūlieties paskaidrot, ko nozīmē jūsu cilvēku muļķīgā rīcība. Stāstiet un ziniet — vainīgie saņems pelnīto sodu!

Vēl aizvien saspringtu gaidu pozā stāvošais Absts it kā atģidās.

—    Obermāts Šusters un matrozis Ruprihs teica taisnību, — viņš sacīja. — Abi tiešām gulēja un neko neatceras. Kuterim uzbruka štābbocmanis Gustavs Gliks. Admirāļa kungs, jūs būsiet pārsteigts, bet šis peldētājs rīkojās viens!

Istabu it kā pāršalca vējš. Ierinda salīgojās un atkal sastinga.

—    Tomēr Gliks nav vainojams, — turpināja Absts. — Teikdams jums nepatiesību, viņš pildīja manu pavēli. .. Vai tā bija, štābbocman?

Gliks, kas nenovērsa no Absta plati ieplestās acis, drudžaini rija siekalas un mīņājās no vienas kājas uz otru.

Absts no jauna uzrunāja priekšnieku:

—    Tādējādi es vienīgais esmu vainīgs, ka jūs tikāt maldināts. Es to atzīstu un esmu gatavs saņemt sodu.

—    Bet kādēļ jūs tā rīkojāties? — jautāja Kanariss. — Ko jūs gribat panākt?

—    Es paskaidrošu… — Absts bez steigas pārlaida acis peldētājiem. — Cilvēki, kas stāv jūsu priekšā, ir nākamie varoņi. Nāks laiks, un visa pasaule nolieks galvu, godinot varoņdarbus, ko viņi būs veikuši fīrera un vācu nācijas vārdā. Man ļoti gribētos, lai viņi jums iepatiktos. Un lūk, gatavojoties nakts pārbaudei, es atļāvos mazu krāpšanu. Jums pateica, ka nakti ezerā darbosies trīs. Es aizsūtīju tikai vienu. Es zināju, ka viņš tiks

galā un jūs būsiet apmierināts. Un es nodomāju: jūs būsiet jo vairāk pārsteigts, kad noskaidrosies, ka nevis trīs peldētāji, bet viens vienīgs diversants tik veikli strādājis zem ūdens, uzbrūkot kuterim. Tā izskaidrojama mana rīcība. Vēlreiz izlūdzos iecietību. Nudien pārāk liela bija vēlēšanās izpelnīties jūsu uzslavu!

Absts apklusa.

Kanariss paskatījās uz Gliku. Tas stāvēja, acis nodūris un apjucis. Nē, Visā tajā bija kāds noslēpums. Skaidri varēja manīt, ka Absts nepasaka visu.

—    Labi!—noburkšķēja Kanariss.

Strauji pagriezies, viņš izgāja no zāles.

—           Izklīst! — tūlīt nokomandēja Absts. — Glik, jūs nāksiet man līdzi.

Kad Absts iegāja savā kabinetā, Kanariss sēdēja pie kamīna, izklaidīgi grozīdams rokās zīmuli. Ieraudzījis ienācēju, viņš spēji piecēlās un iesvieda zīmuli kaktā.

—    Panāc tuvāk! — viņš pavēlēja.

Absts piegāja tuvāk.

Kanariss apņēma viņu ap pleciem.

—    Stāsti, kā viss notika. Es neticu, ka Gliks bija viens.

—           Un jūs neesat maldījies. — Absts pasmējās. — Kuterim uzbruka trīs diversanti.

—    Kuri?

—    Tie paši vīri.

—           Vai tas ir nopietni? — klusi jautāja Kanariss. — Varbūt arī tagad tu melo vienā laidā?

—    Pilnīgi nopietni.

—    Kā tad viss notika?

—    Bija tā, kā stāstīja Gliks. Viņu pavadīja Ruprihs un Šusters.

—    Bet viņi to noliedz! Tātad viņi meloja?

—           Viņi nemeloja. — Absts nopūtās. — Viņi bija aizmirsuši …

—           Aizmirsuši to, ka veselas trīs stundas plunčājušies aukstā ūdenī?

—    Viņi sabija ūdenī gandrīz četras stundas.

—    Un … aizmirsa?!

—    Galīgi visu aizmirsa.

Absts apsēdināja priekšnieku krēslā un apsēdas arī pats.

—     Tas ir vissvarīgākais no tā, ko es gribēju parādīt jums. Daudzu gadu meklējumu, vilšanās un cerību rezultāts. Traka, neprātīga darba iznākums… Veiksmes dzirksts uzliesmoja pavisam nesen. Es veicu desmitiem eksperimentu, iekams noticēju, ka ir iespējams kaut kas tamlīdzīgs! Klīnikā jūs redzējāt, ko esmu sasniedzis eksperimentos ar «Viper» komandieri. Bet uz ezera jums tika parādīts, kā darbojas cits preparāts. Jūs bijāt klāt kārtējā eksperimentā. Vēl vairāk — jūs kļuvāt tā līdzdalībnieks.

—    Kas tas ir par preparātu? Vai tas iedarbojas uz atmiņu? Cilvēks zaudē to uz visiem laikiem?

—     Diemžēl uz laiku.

—     Kā?

—    Es iešļircinu preparātu peldētājam. Nekādu redzamu izmaiņu psihē, fiziskajā stāvoklī. Preparāts iespaido tikai tos smadzeņu centrus, kas regulē atmiņu. Atmiņā rodas robs. Cilvēks neatceras, kur bijis, ko darījis. Bez tam viņš zaudē gribu.

—     Un uz ilgu laiku?

—    Ai, nē! Cilvēks paliek bez atmiņas un ir tāda kā dzīva mašīna ne ilgāk kā četras sešas stundas.

Absts uztrūkās no krēsla un pacēla dūres virs galvas.

—     Bet man vajag, lai tas ilgtu mēnešiem, gadiem, varbūt visu mūžu! — viņš iesaucās. — Iztēlojieties: tūkstošiem cilvēku, kuru intelekts nācijai vairs nav tik vērtīgs, tiek apstrādāti ar speciāliem preparātiem plašā laboratoriju, klīniku un slimnīcu tīklā… Padomājiet tikai, kareivji, kuri nespriedelē un, vairāk kā skaidrs, nepagriezīs muguru ienaidniekam! Ideāli strādnieki — darbgaldu, traktoru un sējmašīnu dzīvi piedēkļi, čakli un padevīgi. — Absts ievilka elpu un pašūpoja galvu. — Bet tie, protams, ir tikai sapņi…

—    Tomēr tu daudz ko esi panācis, — teica Kanariss. — Vai ar šīm zālēm var iedarboties uz kuru katru?

—     Gandrīz uz kuru katru.

—     Un jebkuros apstākļos?

—    Acīmredzot jā. Preparāts neiedarbojas uz neirastēniķiem, uz cilvēkiem ar paaugstinātu uzbudināmību. Protams, starp maniem peldētājiem tādu nav.

—     Kā tika «apstrādāts» Šusters un Ruprihs?

—    Es iešļircināju viņiem preparātu pēc tam, kad jūs bijāt nolēmis sarīkot nakts skali ezerā.

—    Bet Gliks?

—    Viņu es neaiztiku. Pēc stundas ceturkšņa, kad Šusters un Ruprihs bija, kā saka, «gatavi», viņi saņēma uzdevumu. Atgriezušies no ezera, peldētāji likās gulēt. Kā viņi izturējās pēc tam, jūs jau zināt. Kas attiecas uz Gustavu Gliku, tad…

—    Stop! Tu atstāji viņu kopā ar visiem?

—    Ko jūs, šef! Viņš ir blakus istabā. Drošības labad ieslēgts. Viņš būs tur tik ilgi, kamēr mēs nebūsim izrunājušies. Un vispār par viņu var neraizēties. Glikam ir medaļa par Lamanša pārpeldēšanu un… piecpadsmit gadi katorgas par «slapjiem» darbiem. No katorgas viņu izpestīju es. Viņš ir pirmklasīgs nirējs, — turpināja Absts. — Pirmais apguva vadāmo torpēdu un buksētājus. Un es atkārtoju: uz viņu var paļauties, jo viņš zina, ka vienmēr var nokļūt atpakaļ cietumā…

Kanariss pameta ar galvu.

—    Es gribētu pateikt jums vēl kaut ko, — sacīja Absts. — Redziet, preparāts ir tikai viens pētījumu virziens, precīzāk — tikai viens no ceļiem uz mērķi.

—    Vai to ir vairāki?

—    Ir vēl otrs ceļš.

—     Kāds tad?

—    Ķirurģiska iejaukšanās cilvēka smadzeņu darbībā. Vajadzētu pārāk daudz laika, lai izskaidrotu jums sīkumus, un tie jūs nemaz arī neinteresēs. Bet doma ir tāda: ja ķirurga instruments spēj iedarboties uz slimām smadzenēm, tad principā tas spēj atrisināt arī diametrāli pretēju uzdevumu.

—    Tas ir, iedarboties uz kaut kādiem veselu smadzeņu centriem?

—    Jā, tieši tā. — Absts pazemināja balsi. — Varu teikt: eksperimenti ir jau sākti, un tie vieš cerību. Bet man ir par maz materiāla. Atsūta maz un ne vienmēr to, kas vajadzīgs. Man nepieciešami veseli, enerģijas un spēka pilni cilvēki. Taču es saņemu nometņniekus, kas tikko velk kājas.

—    Tagad ir skaidrs, kādēļ tu uz ezera sāki runāt par čehu ūdenslīdējiem.

Absts piekrītoši nolieca galvu.

—    Varu teikt, ka tas nav visai humāni… — Kanariss pavēcināja roku. — Taču nelzliksimies par svētuļiem. Pacieties, Artur, drīz tev materiāla būs papilnam: karš vairs nav aiz kalniem. Vēl mazliet pacietības, un viss būs kārtībā.

—     Es ļoti ceru uz gūstekņiem.

OTRA DAĻA

KONISKĀ KLINTS

Kanariss bridi klusēja, tad deva Abstam zīmi. — Nu, — viņš teica, — parādi man vēlreiz Bretmillera mapi. Tā velna ala neliek mani mierā. Kaut kur tur, dziļi ūdenī, atdusas «Viper». Bet tajā ir portfelis no amerikāņu lidmašīnas! Absts atkal izņēma no seifa dzelteno mapi.

.

Pirmā nodaļa

Aukstums dabūja Karcovu pie samaņas. Krūtis spieda smagums. Ausīs griezās asas sāpes. Smak- dams viņš pavēra muti, un rīklē iešļācās sājš ūdens.

Viņš sāka neprātīgi darboties ar rokām. Ātrāk, ātrāk!… Juzdams,.ka plaušas kuru katru bridi var pārplīst no piepūles, jau zaudēdams elpu un konvulsiju pārņemts, viņš ar pēdējiem spēkiem rāvās uz augšu.

Apkārt kļuva gaišs. Jau pavisam tuvu bija žilbinoši baltā viļņojošā plēve — ūdens virsma. Vēl mirklis, un svaigā gaisa, vēja un jūras šalkoņas apdullinātais Karcovs, spļaudīdamies un ar pūlēm apspiezdams nelabumu, valstījās viļņos.

Atguvies viņš apskatīja vēja sakulto jūru. Kuģi neredzēja. Tikai tālumā, augstu uzsista viļņa mugurā pavīdēja sadauzīta laiva. Pavīdēja un pazuda.

Kaut kas lika viņam pagriezties. Viņš ieraudzīja, ka, viļņus šķaidīdama, iznirst vācu zemūdene. Jā, vācu — to viņš uzreiz pateica pēc raksturīgā torņa silueta.

Nenovērsdams no tās acu, viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja, ienira un zem ūdens peldēja prom.

Slapjais apģērbs traucēja kustēties. Uzpeldējis un ievilcis gaisu, viņš atkal ienira un novilka vispirms formas svārkus, tad zābakus un bikses.

Kad viņš parādījās virs ūdens trešo reizi, līdz ienaidnieka zemūdenei bija ap simts metru. Tā griezās uz viņa pusi.

Zemūdene beidza manevru, un zem tās vadņa [20] uzvirmoja ūdens. Tad Karcovs ienira un peldēja pretī, cerēdams, ka zemūdene pāries pāri, viņš paliks aiz tās un nebūs viļņos ieraugāms. Krasts nebija tālu, jūdzes piecas. Viņš nešaubījās, ka aizkļūs līdz sauszemei. Kaut tikai nepamanītu!

Notika citādi. Izniris viņš ieraudzīja, ka zemūdene ar izslēgtiem motoriem šūpojas netālu un no tās nolaiž piepūšamo laivu.

Viņš gribēja atkal ienirt, bet pēkšņi saprata: tas ir veltīgi, viņš neizglābsies — lai viņš darītu ko darīdams, viņu dabūs ciet.

Viļņu mētātajā laivā smagi ielēca matrozis. Otrs, pieliecies no kuģa klāja, pasniedza viņam automātu, bet pēc tam arī pats ielēca blakus biedram. Laiva atgāja no zemūdenes.

Karcovs gaidīja, raudzīdamies uz vāciešiem, tikai mazliet kustināja rokas, lai turētos uz ūdens.

Pirms dažām minūtēm te notika īsa un sīva kauja. No miglas, kas no paša rīta bija aizsegusi kā debesis, tā jūru, negaidot izšāvās ienaidnieka traleris. Vācieši apjuka, padomju sargkuģa jūrnieki tāpat. Pēc sekundi ilga apjukuma Karcovam garām pa- drāzās komandors. Pagriezis priekšējo lielgabalu, viņš ietrieca šāviņu ienaidnieka tralerī. Trāpīts, redzams, bija munīcijā — vācu traleri aizsedza apžilbinošs uzliesmojums, bet sprādziena vilnis tā iebelza padomju kuģim, ka tas sagāzās uz sāniem.

Pēdējais, ko Karcovs redzēja uz sava sargkuģa klāja, bija bocmanis: kliedzienā pāršķiebta mute, roka ar izplestiem pirkstiem rāda uz jūru. Bocmanis ātrāk par citiem, tomēr pārāk vēlu bija pamanījis torpēdu…

Laiva pa to laiku tuvojās. Airos sēdošais matrozis ik brīdi atskatījās. Otrs gatavoja metamo galu. Abiem bija mugurā dzeltenas vaskadrānas jakas un glābšanas vestes, galvā melnas laiviņas.

Karcovs pēdējo reizi apskatīja stāvos, bālganos viļņus un miglas lēverus zem zilganpelēkajām debesīm, ar nelielu piepūli izspieda gaisu no plaušām un — iegrima …

Karcovam virs galvas mehānismi un kūļos savilktas caurules. Starpsienas dreb. Koja, kurā guļ Karcovs, arī. Viņš ir nezināmā virzienā peldošas vācu zemūdenes vēderā.

Viņu apsargā tas pats matrozis, kas airēja gumijas laivu. Tas ir platkaulains, kalsens cilvēks, kura iegarenā seja pauž mūžīgas rūpes. No viņa Karcovs uzzināja vairāk par savu sagūstīšanu. Zemūdenē domājuši, ka viņš ir no vācu tralera, tādēļ centušies. Garsejainais ielēcis viņam pakaļ, panācis dziļumā tad, kad Karcovs jau bijis bez samaņas.

Atdzīvinājuši Karcovu ilgi. Cik vīlušies bijuši zemūdeņnieki, kad viņš nosaucis savu vārdu! Nav gribējuši ticēt. Viņš taču teicami runā vāciski. Pie tam vēl viņam rokā tuvāk pie pleca ietetovēts «Hanss». Tā sauca Karcova skolas draugu. Šķiet, piektajā klasē, salasījušies Gustavu Emāru, viņi nolēma kļūt brāļi. Izdomāja īpašu rituālu. Adatas un tušu dabūja no pazīstama ostas laivinieka. Un Karcovs ietetovēja Hansam «Kirils», bet tas viņam — savu vārdu vācu valodā.

Viņš laikam ir pāršāvis buku, nemēģinādams izmantot fašistu maldus. Atguvis samaņu, viņš gribēja izsvaidīt tos, kas viņu turēja, rāvās ārā no rokām un kliedza. It kā būtu iespējams izkļūt no tērauda kastes, ko no visām pusēm ietver ūdens! …

Taču tas viss jau ir aiz muguras.

Bet kas sagaidāms?

Zemūdene iebrauks bāzē, un viņu nodos jūras izlūkdienestam. Pēc tam — nometne, ja viņš izturēs un nodzīvos līdz nometnei.

Karcovs atlaižas kojā un aizver acis. Rīt trīspadsmitā gūsta diena. Ēst dod ciešami, nesit. Pat aizveda pie zemūdenes komandiera, un tas mēģināja uzsākt sarunu, visvisādi variējot tēmu «Mēs esam godīgi vācieši».

No sarunas nekas neiznāca.

Tas notika pirms desmit dienām. No tā laika gūstekni lika mierā.

Vakar zemūdene uzbruka kuģim. Torpēdas atrada mērķi. Kā pavēstīja garsejainais, pirātu upuris bijis sabiedroto transport- kuģis, kas mēģinājis viens izšmaukt cauri bīstamajam rajonam.

Kā izrēķināties ar fašistiem? Karcovs domā par to dienu un nakti, izgudro un tūlīt pat noraida aizvien jaunus zemūdenes iznīcināšanas projektus: tie nav realizējami. Viņš stundām guļ nekustīgi, aizvēris acis. Kaut tikai neredzētu tos, kas blakus. Tā vien šķiet, ka viens no viņiem nogalinājis Gļebu.

Gļebs ir vecākais brālis. Viņš viens dabūja uz kājām Kirilu. Viens tāpēc, ka pirms daudziem gadiem tēvs, bija pametis ģimeni un kaut kur aizbraucis, bet māte drīz nomirusi. Gļebs izstājās no institūta un kļuva par rasētāju — tā varēja strādāt mājā. Kaimiņi deva padomu uzmeklēt tēvu un lūgt palīdzību. GJebs sadrūmis klusēja. -

Kirils atceras: uz plīts vārās veļas katls, Gļebs rasē turpat uz virtuves galda, ar vienu aci vērodams brāli, kas gatavo stundas. Gļebs atrada laiku visam: ir lai piekoptu māju, ir lai rasētu, ir lai viegli ar knipi iesistu pa pieri Kirilam, kas bija aizsnaudies pie mācību grāmatas…

Bet pēc tam viņi vienlaicīgi iestājās institūtā: Gļebs — lai pabeigtu tiltu būves inženiera studijas, Kirils — medicīnas institūtā. Pēdējos gadus viņi bija dzīvojuši šķirti: vecākais

dienēja kādā no Ukrainas pilsētām, jaunākais — flotē. Bija norunājuši satikties četrdesmit pirmā gada vasarā, kopā pavadīt atvaļinājumu. Gļebs gāja bojā jau pirmajā kara mēnesī…

Gausi velkas laiks. Zemūdenes korpusu drebina motori. Salst. Gaiss ir sastāvējies, smags.

Nodalījumā dzirdami soļi. Karcovs pazīst sava sarga šļūcošo gaitu. Pienācis klāt, garsejainais iebukņī gūsteknim sānos.

—    Celies!

Drīz Karcovs ir šaurā kajītē netālu no centrālā posteņa divatā ar zemūdenes komandieri.

—     Es ziņoju par jums savai pavēlniecībai. Man ir pavēlēts …

Zemūdeņnieks nepagūst pabeigt. Sarunu caurulē balss:

—     Lūdzu kuģa komandieri uz centrālo posteni.

Vācietis steigšus iziet.

Ir ieslēgts trauksmes signāls. Pa nodalījumu segumu klaudz matrožu zābaki. Iekaukušies smalkā tonī, dūc elektromotori.

Okeāna dzelmē paslēpusies zemūdene dodas uzbrukumā.

Kas tad ir zemūdenes uzbrukuma objekts?

Kajītē, kur sēž Karcovs, laiku pa laikam dzirdamas tikai komandu frāzes un akustiķis, kura postenis ir kaut kur blakus.

Bet pie kajītes durvīm stāv kā stāvējis garsejainais sargs.

Pie motoru trokšņa pieradušās ausis atfiltrē to nost, un Karcovam šķiet, ka laivā ir kluss. Matrozis, kas nolasa aparāta rādījumus, ar savu monotono balsi padziļina sasprindzinājumu.

Tad jūtams grūdiens zemūdenes priekšgalā. Ir aizgājusi torpēda — garš tērauda šāviņš, saspiesta gaisa izsviests, ir aizdrāzies uz mērķi, nesdams sevī simtiem kilogramu sprāgstvielas.

Karcovs pie sevis skaita sekundes. Kad ticis līdz desmit, jūtams jauns grūdiens: ir izšauta olra torpēda.

Atkal mocošu gaidu sekundes. Tad — tāls spēcīgs sprādziens.

Zemūdene ar diferentu [21] uz priekšgalu ienirst dziļāk.

Drīz nogrand otrs sprādziens.

Zemūdenē atsauc trauksmi. Atver smagās nodalījumu durvis. Zemūdeni piepilda troksnis.

Kajītes durvis ir vaļā. Tuvojas soļi. Sarunādamies garām paiet divi virsnieki. Karcovs dzird:

—     Sarkanais krusts uz sāniem …

Lūk, kas ir fašistu upuris — kuģis ar sarkanajiem krustiem uz sāniem, peldošais hospitālis, ko saskaņā ar visiem kara likumiem nedrīkst aizskart neviens pretinieks! … Karcovam rādās torpēdu saplosītais hospitāļa kuģis. Visur sprādzienā bojā gājušo līķi. Dzīvi palikušie — kropļi, ievainotie un slimie — apsēduši trapus, rāpjas uz klāja, veļas no turienes ūdenī asiņainos pāņsējos, nevarīgi, neaizsargāti…

Viņš uztrūkstas no saliekamā krēsla un saķer galvu.

Konvojnieks uzliek pirkstu uz automāta mēlītes. — Ei, tu! — viņš brīdina gūstekni. — Rāmāk, rāmāk!

Pēc brīža atgriežas zemūdenes komandieris.

—    Tas ir viss, — viņš saka, apsēzdamies pie galdiņa. — Tas bija transportkuģis. «Liberty» tipa. Septiņi tūkstoši tonnu. Viens no tiem, kurus tagad vairumā cep Amerikas kuģu būvētavās. Nekauņa, tas brauca bez apsardzes!

—    Tam bija sarkanie krusti uz sāniem!

Zemūdenes komandieris it kā neliekas pārsteigts, ka gūsteknim ir zināms par krustiem. Vācieša bālā seja, ko ieskauj bārdiņa — akurāta tumšu matu josliņa pāri apakšžoklim no vieniem deniņiem līdz otriem, — ir nekustīga. Acīs vienaldzība un nogurums.

—    Hospitāļa kuģis? Nu un tad? Kāda starpība? Kad krievi bombardē vācu pilsētas, viņi nešķiro, kur rūpnīca, kur nams vai hospitālis!

—     Nav tiesa!

—    Nu, ja ne krievi, tad amerikāņi vai angļi. Vai nav viss vienalga? Un viņiem ir taisnība, velns parāvis viņus visus: slimie izveseļojas, ievainotajiem saaug kauli, pēc tam tie sēžas pie bumbvedēja stūres, stājas pie lielgabaliem un mīnmetējiem! … Tā, redziet, humānista kungs.

Ironiski noskatījis gūstekni, zemūdeņnieks noliecas pie sarunu caurules.

—     Akustiķi!

—    Klausos, komandier.

—    Situāciju!

—    Apvārsnis ir tīrs, komandier.

—   Mēs izbāzīsim periskopu. Grimstošajam var steigties palīgā. Sargies, ja nogulēsi fregati!

Pie starpsienas ir piesprausta karte. Līdz šim to aizsedza blakus pakārtais komandiera vaskadrānas ihētelis. Nupat, pagriezdamies pret sarunu cauruli, kajītes saimnieks aizķēra mēteli, un tas noslīdēja uz grīdas. Uz kartes ar zīmuli uzvilkta līkumota līnija. Acīmredzot zemūdenes noietais ceļš. Bet tur ir punkts, kurā tā atrodas pašreiz.

Pirmajā bridi Karcovs netic: tas ir ļoti tālu no vietas, kur gāja bojā viņa kuģis. Taču viņš jau divas nedēļas ir gūstā, un zemūdene visu laiku brauc, pie tam naktī — virs ūdens, tātad lielā ātrumā… Jā, trīspadsmit dienās tā varēja noiet milzīgu attālumu.

Kurp gan viņi dodas? Šajā dienvidu jūrā ar sīkām eksotiskām saliņām nevarētu būt hitleriešu militāro objektu.

Atkal paskatījies uz karti, Karcovs atceras: netālu, nepilnas divdesmit jūdzes uz dienvidiem, atrodas sala, un uz tās ir sabiedroto flotes bāze. Tad tādas tās lietas! Tagad ir skaidrs, no kurienes braucis hospitāļa kuģis.

Atmiņa stāsta tālāk. Pirms piecām dienām, naktī, kad zemūdene iznira, uz tās klāja ilgi bija dzirdama soļu dipoņa, izsaucieni un kņada. It kā pēc iebraukšanas ostā to būtu sākuši piekraut. Tagad viņš vairs nešaubās: jā, zemūdene uzņēmusi kravu. Kādas saliņas nomaļā līcī, bet varbūt arī vienkārši atklātā jūrā tā satikās ar savu tankkuģi, uzņēma solāreļļu dīzeļiem, torpēdas, pārtiku un dzeramo ūdeni. Tagad, pilnīgi apgādāta, tā ieņems pozīciju pretinieka bāzes rajonā un gremdēs tā kuģus.

Zemūdeņnieks pagriež sāņus sarunu cauruli.

—    Turpināsim sarunu. E, jūs taču, kā redzu, esat palaidis vaļā nervus. Kaut kādu sabiedroto dēļ? Vai atmaksājas? Ja radīsies izdevība, viņi ar prieku iešaus jums mugurā. Iešaus, varat nešaubīties!… Tātad es ziņoju par jums un saņēmu rīkojumu. Mana pavēlniecība secina, ka var laist jūs vaļā…

Brīdi viņš pauzē, nogaida. Sarunu biedrs klusē.

Tad zemūdeņnieks turpina. Krievu virsnieks var nešaubīties, ka ar viņu runā nopietni. Tā vienkārši viņu gan neatlaidīs, bet gādās, lai viņš laimīgi nokļūtu pie savējiem. Protams, viņam jāparaksta saistība …

—     Kāda?

—    O, nenozīmīga! Bez tam jums labi maksās. īsā laika jus kļūsiet materiāli nodrošināts cilvēks.

—    Bet ja nu es jūs piekrāpju? — klusi saka Karcovs. — Sākumā piekritīšu — izskata pēc, bet vēlāk apvedlšu ap stūri. Atgriezīšos pie savējiem un izstāstīšu visu, kā bija? Ko tad?

—    Slēgdams darījumu, vienmēr riskē. — Zemūdenes komandieris parausta plecus. — Diemžēl tas ir neizbēgami. Bet jums jāzina: man nav sajūtas, ka risks būtu pārāk liels. īsi sakot, esmu pārliecināts, ka man ir darīšana ar kārtīgu cilvēku.

—            Kārtīgs cilvēks nespēs klusēt par hospitāļa kuģa no- gremdēšanu.

—    Tas ir muļķa godīgums! Jūs, protams, jokojat?

—    Nē!

Vācietis pieceļas.

—           Nē?… Un jūs atsakāties no glābiņa? Pat nemēģināsiet apkrāpt mani?

—           Es jūs ienīstu! Ienīstu un nicinu visus — līdz pēdējam jūsu kareivim! *

Trah! … Dabūjis stipru sitienu pa seju, Karcovs aizstreipuļo līdz durvīm. Te viņu sagrābj un izvelk no kajītes. Bet viņš kliedz, sit pretī un mēģina izrauties.

Komandiera kajīte ir zemūdenes priekšgalā. Nodalījums,kurā tur Karcovu, atrodas pakaļgalā. Gūstekni velk cauri centrālajam postenim.

Pēkšņi zemūdeni satricina dārdoņa. Viens sprādziens, otrs. Nodziest gaisma.

Sprādzieni, sprādzieni!

It kā milzu tarāni belztu pa zemūdens kuģa korpusu. Tas sasveras uz sāniem, un iedalījumā ieplūst ūdens.

Konvojnieki ir izčibējuši. Karcovs pārsteigts piespiežas pie starpsienas. Tumsa, soļu dipoņa, kliedzieni. Komandieris asā balsī pieprasa, lai ieslēdz apgaismojumu. Spuldzītes uzliesmo un acumirklī nodziest. Atkal trieciens, un nodalījumu piepilda griezīgs svilpiens — tas nomāc šausmu un sāpju vaimanas.

Karcovs ciešāk piespiežas pie sienas: ja pagadīsies ceļā saspiestā gaisa strūklai, kas izlauzusies no pārplīsušās maģistrāles, beigas būs!…

Bet ūdens ceļas. Tas ir jau līdz jostas vietai, līdz krūtīm…

Priekšā, tur, no kurienes šļācas ūdens, vāja gaisma. Nav ko kavēties! Karcovs vairākas reizes dziļi ieelpo un ienirst straumē. Neprātīgi darbodamies ar rokām un kājām, viņš laužas uz priekšu. Tur jau ir caurums ar ieliektām malām. Aiz tā putojoša zaļa gaisma. Tas nozīmē, ka zemūdene ir gandrīz pie pašas ūdens virsas.

Karcovs iespraucas caurumā, locīdamies ar visu ķermeni, lai nepiedurtos saplosītā tērauda asajām driskām.

Un tad viņš jau ir brīvā ūdenī, bet garām lēni bezdibeni slīd mirstošā zemūdene. Tajā dzirdami gan apslāpēti kliedzieni, gan sitieni ar tēraudu pa tēraudu, gan pistoles šāvienu spraksti…

Aizvien tuvāk nāk ūdens virsa. Pēc izskata līdzīga izliektam spogulim. Tā šūpojas, atspoguļodama augšup peldošo cilvēku.

Vel mirklis, un Karcovs līdz pusei izlec no ūdens.

Saule!

Saule, pēc kuras viņš tā ilgojās gūstniecības nedēļās, uz apvāršņa pusi slīdošā smagā, sarkanā saule! Karcovs ar pilnu krūti ievelk gaisu. No spilgtās gaismas, no spirgtā jūras vējiņa — no visa tā reibst galva un ķermenis kļūst vārgs. Viņš- ir kā piedzēries.

Motora rūkoņa gaisā liek viņam pacelt galvu. Debesīs nemierīgi grozās lidmašīna. Lūk, kas nogremdējisvācu zemūdeni!

Pēkšņi uzbriest un pārplīst milzu burbuļi. Ūdens pārklājas ar putām. Tajās izplūst eļļas ezers. Tā ir solāreļļa no lielā dziļumā saspiestās zemūdenes.

Bumbvedējs ir pamanījis plankumu. Tas pagriežas un lido uz dienvidiem. Karcovs kliedz, met ar roku, kaut gan saprot, ka no trīssimt metru liela augstuma diezin vai saskatīsi viļņos- cilvēku.

Bet lidmašīna attālinās aizvien vairāk. Drīz tā ir tikko saskatāms punkts pie apvāršņa.

Karcovs ir viens pats visā jūrā.

Vispirms viņš nomet smagās buraudekla bikses, kas viņam iedotas zemūdenē. Viņš grib vilkt nost arī svīteri, bet pārdomā: droši vien viņš ilgi noklimtīs pa jūru, un svīteris pasargās viņu no pārmērīgas atdzišanas.

Vairākas minūtes Karcovs peld virs zemūdenes bojā ejas vietas, cerēdams atrast glābšanas vesti. Meklējumi ir veltīgi. Un tad viņu pārņem bailes: jau šķiet, ka viņš ir noguris, ūdens, ir auksts, sirds pukst pārāk ātri. Viņš piespiež sevi nedomāt par to. Galu galā pirms stundas viņa stāvoklis bija daudz ļaunāks.

Un viņš sāk ceļu.

Saule ir zemu pie apvāršņa. Saule ir orientieris. Tur, kur tā laižas lejup, ir rietumi. Dienvidi ir astoņus rumbus pa kreisi.

Kurss uz dienvidiem.

Jāturas uz dienvidiem.

Desmit piecpadsmit jūdzes uz dienvidiem ir sala, un lajā ir sabiedroto kara flotes bāze.

Tur ir glābiņš.

Otrā nodaļa

Taisnās, atslābinātās kājas ritmiski kustas ūdenī — no augšas uz leju, no augšas uz leju. Rokas kustas lēniem, gariem vēzieniem. Tas ir krauls — ātrs un ekonomisks peldēšanas veids.

Lielajā pilsētā pie Kaspijas jūras, kur aizritēja Karcova bērnība un jaunība, par tradīciju bija kļuvuši tāli peldējumi no pilsētas jahtkluba piestātnes līdz apvāršņa malā tikko samanāmai kuprainai salai.

Karcovs ne vienreiz vien piedalījās šajos peldējumos, bet reiz pat finišēja otrais. Peldēt aukstajā, nemierīgajā Kaspijas jūrā bija nesalīdzināmi grūtāk, bet kuteri rādīja sportistiem ceļu un aiz katra brauca laiva ar gatavībā sēdošiem glābējiem.

Bez tam Kaspijā nav haizivju!

Te viņš vienu jau redzēja. Vilnis pacēla viņu augstu, un no tā muguras viņš ieraudzīja pazibam trīsstūrainu peldspuru — netīri baltu, ar iesārtenu lāsmojumu.

Haizivs pazuda. Laikam nepamanīja cilvēku. Bet ja nu peld viņam nopakaļ zem ūdens un gaida izdevību, lai sakamptu…

Karcovs pievelk kājas un iegremdē galvu ūdenī. Viņam šķiet, ka apakšā ir parādījusies ēna. Izšķīries viņš ienirst tai pretī. Taču virspusē tuksnesīgā jūra ir tuksnesīga ari dziļumā.

Viņš peld tālāk.

Doma par haizivi iestrēgusi galvā kā nagla. Tagad viņš ir pārliecināts, ka tā baidās gaismas, ka tā, kā visi plēsoņas, gaida tumsu.

Bet vakars tuvojas. Saule jau skar ūdeni. Vēl ceturtdaļstunda, un jūru ietīs tumsa.

Viņš peld. Kakls un rokas ir notirpuši, gurni kļuvuši smagi. Apvēlies uz muguras, viņš izpleš rokas. Galva ir ūdenī, virs ūdens ir tikai acis un deguns. Atpūta.

Viņš snauž saules sasildītaja ūdenī, un viņam rēgojas Kaspijas jūra.

Septiņu gadu vecumā viņš augām dienām tupēja uz krastmalas akmens margām, ar paštaisītu makšķeri vilkdams dumjos, treknos jūras grunduļus. Gadu vēlāk no tām pašām margām ar galvu pa priekšu viņš metās putainajos viļņos un par brīnumu dīkdieņiem uzpeldēja soļus divdesmit no krasta.

Bet pēc tam bija tāli braucieni laivās uz salām — pēc čūskām un putnu olām skolas muzejam — ar garām, romantiskām naktīm pie ugunskura.

Reiz pazīstams epronietis uzdāvināja viņam no ūdenslīdēja gumijas ķiveres izgrieztas brilles. Tajā dienā Kaspijas jūra bija reti rāma un dzidra. Tīksminādamies par to, zēns ilgi stāvēja uz klints un bez mitas atkārtoja pie sevis atmiņā palikušas rindas:

«Ak, jūras miers! Kā gribētos aizpeldēt tās plašumos, attālināties no krastiem, būt vienam tās klusumā!»

Viņam ienāca prātā, cik apbrīnojami vienādi var domāt divi pilnīgi dažādi cilvēki — franču literāts Pjērs Loti un krievu puisēns. It kā viņi kopā būtu sacerējuši šos vārdus …

Tad viņš uzlika brilles un metās ūdenī. Viņu pārsteidza tas, kas negaidot pavērās skatienam. No visām pusēm viņu apstāja fantastiski spilgtas krāsas. Dzeltena, zaļa, sarkana, zila, violeta krāsa, to nianses bija bagātīgi izdāvātas smiltīm un klintīm, aļģēm un garām peldošajām zivtiņām. Un katra krāsas kripatiņa mirgoja un dzirkstīja kā mazs dārgakmens.

Tā viņš pirmo reizi iepazinās ar zemūdens pasauli. Un nevarēja vairs dzīvot bez jūras.

Viņš izpētīja skābekļa elpošanas aparātu, desmitiem reižu nolaidās ar to zem ūdens.

Tajā laikā viņš jau bija medicīnas students. Viņš izlēma, ka, kļuvis par ārstu, dienēs uz kuģiem, veltīs dzīvi jūras izpētei.

Viņš sapņoja par mierlaika kuģiem, bet iznāca tā, ka kļuva par ārstu uz sargkuģa…

Atraisījies no sastinguma, Karcovs izdara vairākus spēcīgus vēzienus. Atmetis galvu, raugās debesīs. Vēl nesen tās bija bāli zilas, tagad ir ceriņkrāsā. Tuvojas nakts. Šajos platuma grādos nakts nomaina dienu gandrīz momentāni.

Gūstniecības nedēļas nav pagājušas bez sekām. Viņš ir tik noguris! Tik liela ir vajadzība' uz brīdi aizvērt acis, atvienot apziņu un gribu!

Ja vien nebūtu bijis haizivs! Šķiet, ka tā ir tepat tuvumā.

Karcovs cīnās ar visiem spēkiem, taču veltīgi.

«Haizivs ir tepat» — tāda ir pēdējā doma, viņam iegrimstot aizmirstībā.

Ar šo pašu domu Karcovs atver acis. Šķiet, viņš tikai pirms sekundes bija sakļāvis plakstus, bet tagad pār viņu plešas melna tumsa un zvaigžņu mirdzums. Un spilgtāk par visām spīd lielais briljanta rombs — Dienvidu Krusts.

Ir jāturpina ceļš.

Viņš noguļas uz krūtīm. Pirmais vēziens, un — tavu brīnumu! — rokas ir kā ugunī. Šķidrs sudrabs tek no pirkstiem, izplūst pa ūdeni, un drīz viss apkārt nosēts ar sīksīkām, bālganām uguntiņām; tās vizuļo un lēkā, izzuzdamas un parādīdamās no jauna.

Viņš turpina ceļu. Tagad orientieris ir Dienvidu Krusts.

Paretam viņš atskatās. Viņam nopakaļ stiepjas spīdoša ūdens josla. Viļņi to gan aizsedz, gan atklāj, un gaisma it kā pulsē.

Bet viņš nedrīkst aizmirsties, nedrīkst samazināt ātrumu. Peldēt uz priekšu, precīzi uz dienvidiem. Vēl mazliet, vēl piecas vai sešas stundas, un viņš būs galā.

Ja vien nebūtu bijis haizivs! Tā neiziet no prāta.

Taču haizivs nerādās.

Neziņa ir tik mokpilna, tuvās nelaimes nojauta tik liela, ka viņš pieķer sevi pie domas, ka gaida to, gandrīz grib, lai tā atnāktu.

Un tad haizivs ir klāt.

No dzelmes augšup šaujas ēna. Tā virzās iepretī, bet pēkšņi pagriežas un drāžas virsū cilvēkam.

Iekams Karcovs attopas, viņa rokas, pazibējušas gaisā virs galvas, dobji plaukšķ uz ūdens. Nākamajā mirklī viņš ienirst un, sparīgi irdamies, peld virsū haizivij. Viņš rīkojas tā, it kā viņam būtu darīšana ar suni.

Viņam tā ir suns, bet Bāskervilu suns — milzīga, stipra, zilu, spokainu uguntiņu oreola ieskauta, tāda pati melna un ļauna..

Haizivs pazūd.

Viņš atkal ierauga to, kad iznirst.

Tā ir virspusē, bet turas atstatu. Vai uz ilgu laiku?

Ir jāpeld. Kaut ir haizivs, kaut apkārt būtu simtiem haizivju — viņam tomēr jāpeld uz dienvidiem, taisni uz dienvidiem!

Tagad viņa kustības ir lēnas. Viņš peld brasā, jo nedrīkst izlaist no acīm haizivi. Bez tam viņš grib būt tikpat nedzirdams kā šī plēsoņa, gauss un nesteidzīgs. Haizivs nedrīkst domāt, ka no tās baidās. Ej nu sazini, kas vēl tai iekrīt prātā!

Paiet stunda. Vēl viena stunda.

Naksnīga, nemierīga jūra. Klusums, ko paretam pārtrauc viļņu šļaksti.

Pēkšņi haizivs pagriežas un drāžas pa loku, atstādama aiz sevis skaidru gaismas punktu līniju. Drīz cilvēks ir ieslēgts tajā kā ugunīgā gredzenā.

Haizivs turpina zīmēt apļus. Tā it kā nemana peldošo. Bet Karcovs redz, ka gredzens pamazām savelkas.

Vēl sekunde, un peldspura ir nozudusi. Tajā pašā mirklī Karcovs noplaukšķina ar rokām pa ūdeni un ienirst. Acis ir vaļā, uz priekšu izstiepto roku pirksti izplesti.

Ar straujiem vēzieniem Karcovs ūdenī apgriežas. Kur tad tā ir? Haizivs nav.

Vēl pāris sekunžu, un viņš iznirst. Kustas tikai rokas. Kājas ir pievilktas pie vēdera. Varbūt tā jau zogas no dzelmes…

Viņš peld uz dienvidiem. Tāpat kā iepriekš, haizivs riņķo virspusē. Bet tagad Karcovs tikpat kā nemaz to nevēro. Viņš ir noguris. Kājas ir sastingušas. Labi, ka viņam mugurā svīteris. Svīterī ir ūdens kārtiņa, ko sasildījis viņa ķermenis. Sirds un plaušas ir pasargātas. Laime, ka viņš paturēja svīteri.

Parādās mēness.

Jo vairāk tas tuvojas zenītam, jo vājāk spīgo jūra. Tagad ūdenī uzliesmo vairs tikai atsevišķas dzirkstītes. Pats ūdens liekas eļļains, smags.

Cilvēks peld uz dienvidiem. Haizivs arī. Viņi kustas, nemainot attālumu, kā ar neredzamu pavedienu sasaistīti.

Pamazām ierastajiem jūras trokšņiem pievienojas saraustīta čaboņa. Tā kļūst aizvien stiprāka.

Vai tiešām paisums?

Karcovs mēģina atcerēties ziņas par salu, kur atrodas sabiedroto bāze. Jā, tās tuvumā jābūt rifiem.

Skaļi pukst sirds. Grūti ticēt, ka glābiņš ir tuvu.

Un tad haizivs uzbrūk trešo reizi.

Tagad tā drāžas, trokšņaini šķeldama viļņus. Dzīva torpēda naksnīgajā jūrā!

Sitot ar rokām pa ūdeni, to vairs neatbaidīs.

Peldēt pretī?

Kliegt?

Bet tā nak aizvien tuvāk. Un Karcovs ienirst — ar kajam pa priekšu, atmetis galvu, nenovērsdams acis no izplūdušā mēness atspulga uz jūras virsmas.

Te pēkšņi — mēness vairs nav.

Tā ir haizivs. Tā ir tur, kur pirms īsa brīža ienira ūdenī Karcovs. Viņš skaidri redz tās siluetu uz dzeltenā gaismas plankuma fona. Tā nekustas. Apjukusi, izlaidusi cilvēku no acīm? Varbūt gaida?

Karcovs guļ kā akmens dzelmē.

Sāk trūkt elpas. Viņš iznirst.

Ūdens spiediens grūž viņu virsū haizivij. Viņš ir pie tās galvas. Turpat blakus ir briesmoņa spīdošā, dzeltenā acs ar šauru kaķa redzokli.

Izmisumā ļaudamies liktenim, Karcovs skaļi izelpo. Noguldz burbuļi. Tajā pašā mirkli milzīgais ķermenis raujas ar tādu sparu, ka izsviež Karcovu no ūdens. Haizivs ir prom …

Trešā nodaļa

Nakti neskaidri balsnī kalnainā sala. Vēl mazliet, un Karcovs būs draugu vidū. Sala ir sabiedroto flotes bāze.

Salst, ļoti salst, īpaši pakausis un kājas. Bet viņš izturēs. Viņš jau ir izturējis. Vēl mazliet, vēl stunda vai divas, un viņam pretī stiepsies ieroču biedru rokas.

Rifi ir palikuši iesāņus. Krasts nāk aizvien tuvāk. Kaut kur te jābūt ieejai līcī.

Tā arī ir. Karcovs papeld garām zemesragam, un paveras līcis. Sala ir tumša, līcī laiku pa laikam uzzibsnī uguntiņa. Viena, diezgan spoža, uzliesmo gara mola galā. Uz turieni arī jāpeld.

Dzenskrūvju troksnis dara viņu uzmanīgu. No salas aizsega izbrauc kuģis. Aiz tā gaisā šaujas saputota ūdens pauguri. Tur sprāgst no pakaļgala mestas dziļumbumbas. Sargkuģis patrulē gar bāzi, sargādams to no ienaidnieka zemūdenēm.

Sprādzieni seko cits citam, un katrs atbalsojas Karcova krūtīs. Viņam plāni klāsies, ja kuģis mainīs kursu un bumbas kritīs tuvāk.

Sargkuģis nozūd aiz zemesraga. Ātrāk, ātrāk uz līci: kuģis var atgriezties!

Drīz Karcovs ir pie mola.

Betona milzenis kā siena paceļas no ūdens, norobežojot bāzi no viļņu ņirboņas. Tur, kur mols beidzas, ir šaura ieeja līcī, tās vārti. Pašlaik līcis ir slēgts — pontoni, kas tur tērauda tīklu, ir savilkti kopā.

Pretzemūdeņu tīkla acis ir pietiekami lielas, lai cilvēks varētu izpeldēt tām cauri. Šajā pat galvu neiebāzīsi. Un tīkls, jādomā,, sniedzas līdz pašam dibenam. Atliek viens — piepeldēt cieši klāt molam: varbūt pagadās sprauga starp sienu un pontonu.

Aprēķins ir bijis pareizs. Samērā viegli iekļuvis līcī, viņš peld gar molu, skatīdamies, kur tikt laukā no ūdens.

Pēkšņi līča dziļumā iedegas prožektors un notarkšķ ložmetēja kārta. Tūlīt tiek ieslēgti prožektori desmit citās vietās. Redzami piestātnēs un līča vidū pie mucām stāvoši kuģi. Prožektori slīd pār ūdeni. Ložmetēji, kas tagad šauj gan no krasta, gan no kuģiem, arī tēmē uz leju. Tur, kur ūdens ir apgaismots, lodes laiku pa laikam uzsit šļakatas.

Tālāk peldēt nedrīkst, palikt uz vietas arī ne: kāda ložmetēja kārta ietriecās betonā Karcovam virs galvas, otra sakūla putās ūdeni tepat blakus.

Nemiers līcī pieņemas.

Garām aizjoņo kuteris. Karcovs kliedz, bet balss noslāpst motora rēkoņā.

Ložmetēji nebeidz plosīties. Visur gaisā uzvijas apgaismošanas raķetes. Kaut kur ducina lielgabals.

Drīzāk jātiek laukā no ūdens! Ar šo domu Karcovs virzās gar molu, aplūkodams sienu. Priekšā parādās kāda ēna. Varbūt traps?

Karcovs peld tuvāk un pēkšņi nokļūst gaismas joslā. Balss no augšas pavēl viņam nekustēties. Apžilbināts viņš bez jēgas grozās ūdenī. Rēkdams atdrāž kuteris un strauji apstādina motoru. Karcovu pār bortu uzvelk augšā.

—           Ei, paskatieties! — angļu valodā kliedz no mola. — Rau, kur otrs. Grābiet viņu ciet, puiši!

Kuteri iesviež cilvēku melnā gumijas apģērbā un plēves pleznām pie kājām.

Kuteris gandrīz jau ir sakustējies, kad pēdējā brīdī uz baka stāvošais matrozis nolaiž ūdenī ķeksi un izvelk kādu priekšmetu. Karcovs redz, ka tas ir skābekļa elpošanas aparāts. Viņam ir skaidrs: cilvēks gumijas apģērbā ir zemūdens izlūks vai diversants.

Kuteris drāžas pie līnijkuģa, kura aprises neskaidri iezīmējas līča vidū, un pietauvojas pie tā trapa. Skābekļa respiratora īpašnieks pieceļas un automātista pavadībā kāpj uz līnijkuģa.

Kārta Karcovam.

Viņu angliski uzrunā kāds cits apbruņots matrozis. Karcovam ir skaidra pavēles jēga, bet viņš slikti prot valodu un krieviski paskaidro, ka nespēj piecelties un paiet, — viņam nav spēka.

Tad matrozis sāk runāt vāciski.

—           Veicīgi, — viņš nokomandē, bikstīdams Karcovu ar automāta laidi, — veicīgi lien augšā!

—           Es nevaru, — vāciski atbild Karcovs, — es ilgi peldēju un esmu galīgi zaudējis spēkus.

—            Lien, kad tev saka! — auro matrozis. — Tūliņ tu man dabūsi!

Un viņš iesper Karcovam.

—           Kā tu uzdrošinies?! — Karcovs mēģina piecelties. — Es esmu padomju jūrnieks, krievu flotes virsnieks. Manu kuģi nogremdēja vācu zemūdene. Tā mani uzņēma. Pēc tam lidmašīna apmētāja zemūdeni ar bumbām. Es izpeldēju un atkļuvu līdz šejienei. Palīdzi man tikt uz klāja!

To visu Karcovs izgrūž vienā elpas vilcienā. Neizprotamu baiļu pārņemts, viņš steidzas, nervozē. Viņš ieklausās pats savā runā un netiek vaļā no sajūtas, ka katrs viņa vārds ir izdomājums, meli…

Matrozis ver muti, lai atbildētu, bet līča dziļumā uzšļācas liesma, un visu satricina apdullinošs sprādziens.

—           Doks! — žēlabaini iekliedzas matrozis. — Viņi uzspridzinājuši lielo doku!

Viņš cieši raugās Karcovā. Viņa acīs zvēro neprātīgs naids. Automāta stobrs pagriežas. Tūlīt notarkšķēs kārta. Un Karcovam šķiet, ka šim zaļoksnējam jūrniekam, kas gandrīz vai raud, ir taisnība.

—    Atlikt, Džab! — kāds uzsauc no līnijkuģa.

Matrozis it kā atmostas. Ar plato plaukstu slauka pieri un smagi elso.

—    Vediet viņu šurp! — pavēl tā pati balss.

—           Jā, ser. — Matrozis atmet galvu. — Lieciet nolaist laivas trosi, ser. Gūsteknis nevar pakustēties.

«Gūsteknis»! Konvojnieks par to nešaubās. To, ka Karcovs nosauca sevi par padomju virsnieku, viņš ir neatceras.

Kā pret viņu izturēsies uz kuģa? Ja nu arī šā matroža priekšnieki … Blēņas! Trīs minūtes ilga saruna pa radio ar viņa pavēlniecību uz kontinenta, no turienes pieprasījums Maskavai, un viss kļūs skaidrs.

No augšas padod trosi. Matrozis Džabs apsien to Karcovam ap vidu, pats pieķeras pie troses, un, lūk, viņi jau ir gaisā.

Viņus nolaiž uz klāja. Skarot cietu pamatu, Karcova kājas saļogās. Ja konvojnieks nebalstītu, viņš pakristu.

Karcovu velk pa klāju un iegrūž kādās durvīs.

Viņš miedz acis spilgtajā gaismā.

—    Atver acis, — pavēl matrozis, — atver acis un atbildi!

Karcovs ir pārsalis. Viņu krata drebuļi. Uz pieres un uz

vaigiem asinis: seju savainoja, kad viņš bija izvilkts no ūdens un ar sparu tika nosviests uz kutera klāja.

—           Salst? — rūc Džabs. — Pagaidi, drīz kļūs karsti! Ja man būtu teikšana, es tevi pacepinātu uz uguns!

Karcovs dreb aizvien stiprāk. Asinis no lielās skrambas pierē tek acīs un traucē skatīties.

Kāds uzmet viņam uz pleciem segu un ieliek pirkstos glāzīti. Ar zobiem šķindinādams stiklu, viņš iedzer pāris malku un jūt, ka kuņģī ieplūst siltums. Sastingušie muskuļi atspringst. Elpot ir vieglāk.

—    Kas jūs tāds esat? — jautā cilvēks pie galda.

Tas ir leitnants Borholms — solīds, cienīga izskata cilvēks ar tumšām, vērīgām acīm. Viņš paņem cigareti, novelk pār to ar mēli, kā aizlīmēdams paštītu smēķi, un iebāza mutē.

—            Kas jūs tāds esat? — leitnants atkārto jautājumu, tuvinādams cigaretei sērkociņu.

Karcovs paskaidro.

—           Nu, nu! — Borholms saviebjas. — Pietaupiet savas pasaciņas citiem.

—    Es saku taisnību.

—           Jūs mīnējāt kuģi? Tieši kuru? Kur novietots spridzeklis? Iesaku nevilkt garumā: ūdenslīdējiem jāpagūst izņemt sprāgstvielu, tikai tādā gadījumā jūs varat cerēt uz pretimnākšanu.

Karcovs atkārto paskaidrojumus. Viņš skatās leitnanta salti izsmējīgajās acīs, un krūtīs uzvirmo dusmu vilnis.

Tas turpinās vairākas minūtes.

Beidzot leitnants uzgriež telefona numuru.

—           Gūsteknis klusē, — viņš saka klausulē un atkal nolaiza cigareti. — Pareizāk sakot, melš niekus… Labi, ser, tūlīt aizvedīšu … Savediet kārtībā šo cilvēku! — viņš uzrunā Džabu.

Karcovam ar spirtu apmazgā skrambas. Pēc tam matrozis nemākulīgi aptin ar saitēm viņa galvu un seju, atstājot spraugas acīm un mutei.

—    Piecelties! — komandē Džabs.

Karcovu ieved salonā, kur otrs virsnieks, kapteiņleitnants, nopratina cilvēku gumijas apģērbā.

—    Aha, — viņš iesaucas, — arī otrs ir klāt! Dodiet viņu šurp.

Karcovu nosēdina blakus gūsteknim.

Viņš no jauna, jau trešo reizi, izstāsta, kā gadījies pie mola, kā noķerts un iecelts kuterī.

Aiz muguras dzirdama smaga elpa.

Matrozis Džabs nekautrīgi uzliek roku viņam uz pakauša.

—           Ser, — viņš saka kapteiņleitnantam, — viss, ko jūs nupat dzirdējāt, ir tīrie meli. Ne vārda taisnības, ser. Viņi bija blakus, kad mēs izvilkām tOs no ūdens. Es biju uz kutera un visu redzēju. Varu apzvērēt, ser!

—           Tā, — novelk kapteiņleitnants, raudzīdamies uz cilvēku gumijas apģērbā. — Jūs darbojāties kopā? Jā vai nē? Atbildiet. Vēl viens sprādziens, un jūs abus pakārs pie rājas!

Līdz šim nopratināmais sēdēja ar muguru pret Karcovu. Tagad viņš mazliet pagriež galvu. Viņa acis ir dīvaini nekustīgas. Toties nepārtraukti kustas lielā apakšlūpa. Viņš pa reizei ievelk to un aplaiza ar mēles galu. Pārējie sejas muskuli ir nedzīvi. Viņš atgādina čūsku, un Karcovs noskurinās aiz riebuma.

Kādu brīdi Absts — tas bija viņš! — skatās kaut kur Karcovam pāri galvai, tad ieņem iepriekšējo pozu.

—     Nē, — saka Absts, — es viņu nepazīstu.

Virsnieks izsmējīgi saverkšķī seju.

—            Arī jūs, protams, redzat šo džentlmeni pirmo reizi? — viņš uzrunā Karcovu.

—           Jā, pirmo reizi! — kliedz Karcovs. — Jums ir radio, sazinieties ar manu pavēlniecību, lai nosūta uz Maskavu pieprasījumu!

Borholms, kas pieraksta nopratināšanas gaitu, noliek spalvaskātu un paceļ galvu.

—           Vai jūs esat ar mieru, ka uz turieni nosūta arī jūsu fotouzņēmumu? — viņš jautā. — Vai jūs nebiedē atbilde, kas atnāks no tālās Krievijas?

—     Es pastāvu uz to… Es pieprasu!…

—            Ei, jūs, klusāk! — Kapteiņleitnants sadrūmst. — Drīz jūs varēsiet kliegt, cik tīk.

Kamēr risinās šis strīds, Absts sēž nekustīgi. It kā salonā notiekošais uz viņu neattiektos.

Kapteiņleitnants pagriežas pret Abstu.

—            Pastāstiet, kā jūs iekļuvāt līcī! Kādus līdzekļus izmantojāt, lai uzspridzinātu doku? Kas to izdarīja?

—            Cik daudz jautājumu!… — Absts saviebjas. — Bet pēc tam, kad būšu atbildējis, mani iznīcinās?

—     Izstāstiet vaļsirdīgi, un es pacentīšos saglabāt jūsu dzīvību.

—    Jūs dodat vārdu?

—    Jā, ja būsiet atklāts.

—            Labi. — Absts it kā pārdomādams ietur pauzi. — Esmu vācietis, viens no piecu cilvēku lielas peldētāju kaujas grupas, ko atveda zemūdene. Nosēdusies uz grunts, tā izlaida mūs laukā. Jūsu ļaudis ir žāvas. Mēs izkļuvām cauri aizsprostiem viņiem pašā deguna galā.

—     Buksējot spridzekļus?

—    Tieši tā.

—    Vai mīnēts tika vienīgi doks? Tas viens? Bet kuģi?

—            Iekļuvuši līcī, mēs peldējām katrs uz savu objektu, kas katram bija ierādīts jau laikus. Pēkšņi atteicās darboties mans elpošanas aparāts. Man vajadzēja peldēt augšā. Paslēpies pie mola sienas, es mēģināju novērst defektu. Nepaguvu …

—     Pabeidzis jūs būtu atgriezies zemūdenē? Tā gaida jūs?

—    To es neteikšu.

—     Atbildiet! — kliedz kapteiņleitnants, izvilkdams pistoli.

—   Dodu pusminūti laika!

—    Lai notiek. — Absts ierauj galvu plecos un nolaiž acis.

—   Lai notiek, es pateikšu… Jā, tā gaida mūs.

—            Kur? — Kapteiņleitnants izmet jautājumu nevērīgi, bet Karcovs redz, kā saspringst viņa kakls un trīc pirksti, ar kuriem viņš atspiedies pret galdu. — Kur ir jūsu zemūdene?

Absts vilcinās ar atbildi.

—            Kur ir jūsu zemūdene? — skaldīdams vārdus zilbēs, atkārto kapteiņleitnants.

—           Turpat, — saka Absts, nepaceldams acis. — Turpat, kur bija,

—    Tās koordinātes?

—     Sešas jūdzes uz rietumiem no mola gala. Tā guļ uz grunts. Borholms paķer telefona klausuli un iedod priekšniekam. Tas uzgriež numuru un ziņo par vācu zemūdeni.

—    Jūs to nogremdēsiet? — gurdi izmet Absts. Kapteiņleitnants smaida. Nolicis klausuli, viņš atlaižas krēslā un novelk pirkstu pār šaurajām, rūpīgi izdzītajām ūsiņām. Apķēries sarauc uzacis.

—            Turpiniet, — viņš bargi saka, — stāstiet visu. Ko vēl vajadzēja mīnēt jūsu cilvēkiem?

Absts klusē. Visa viņa uzmanība ir pievērsta skābekļa aparātam, kas guļ uz galda. Viņš izstiepj roku, aptausta respiratora rievoto šļūteni un masku.

—            Jūs notvērāt mani tāpēc, ka pārstāja darboties aparāts, — viņš saka, atbildot kapteiņleitnanta jautājošajam skatienam.

—    Nekādi nevaru saprast, kas ar to noticis… Vai drīkstu apskatīt?

Virsnieks parausta plecus. Vācietis ir salauzts, sācis runāt. Kādēļ neatvēlēt viņam šo mazo vaļību?

Absts prasmīgi izjauc vārstuļu kārbu — metāla īscauruli, kas savieno ķiveri ar šļūteni.

—    Tā jau domāju, — viņš saka nopūzdamies. — Atspere sa- šķiebusies. Tikai mazdrusciņ jāpalabo … Tā … Redziet, atspere ir vietā. Tagad viss ir kārtībā. Respirators ir lietojams.

Noskrūvējis īscauruli, Absts noliek aparātu un atkal sastingst.

Viņa rīcībā, viņa lēnprātībā, tonī, balsī, tāpat kā viņa paskaidrojumos, ir kaut kas neīsts. Pārāk ātri viņš beidz pretoties. Grūtos diversantu uzdevumus vācieši uztic enerģiskiem, stipriem cilvēkiem. Bet šis ir lupata. Tikko piespiež, tā izčākst. Savādi!

Nopratināšana turpinās. Uzdevis Abstam vēl dažus jautājumus, kapteiņleitnants uzrunā Karcovu.

Tas mēģina piecelties no krēsla.

—     Varat sēdēt.

Karcovs šūpo galvu.

—            Nosūtiet mani pie savas bāzes priekšnieka. Man jāpaziņo kaut kas svarīgs.

—     Runājiet.

—     Es runāšu tikai ar kara flotes bāzes komandantu!

—           Sēstieties! — atkārto kapteiņleitnants un atkal tver pistoli. — Apsēstieties savā vietā!

Džabs pienāk klāt un nogrūž Karcovu uz krēsla.

—            Nu, es gaidu! — Kapteiņleitnants nolaiž pistoli. — Ziņojiet.

—    Jūs nekavējoties darīsiet to zināmu bāzes komandantam?

—    Jā.

—            Ziņojiet viņam, — kliedz Karcovs, — ziņojiet, ka te atrodas padomju kara flotes virsnieks, kas izbēdzis no vācu zemūdenes gūsta, peldus atkļuvis līdz jūsu bāzei un atkal ir gūstā, šoreiz jau pie saviem sabiedrotajiem! Ziņojiet, ka krievu jūrnieks ir nosēdināts blakus fašistu bandītam un tiek pratināts kopā ar to!

Kapteiņleitnants ir apjucis. Viņš redz, kādā stāvoklī ir priekšā sēdošais cilvēks, un sniedzas pēc telefona klausules.

Un tad pirmo reizi sevi parāda Absts.

Negaidot viņš apskauj Karcovu un draudzīgi uzsit pa plecu.

—            Labi, labi, — viņš maigi saka, — nav ko dzīt velnu. Mēs esam zaudējuši, un tagad katram jādomā par sevi.

Absts uzrunā kapteiņleitnantu.

—           Tas ir mūsu grupas peldētājs. Viņam bija pavēlēts piekarināt divus spridzekļus zem tā tur kuģa ķīļa. — Absts ar zodu rāda uz iluminatoru, aiz kura svīstošajā rīta gaismā redzams pie mucas stāvošs kreiseris. — Viņš labprāt pastāstīs, kur ir spridzekļi un kā padarīt tos nekaitīgus, ja jūs arī viņu atstāsiet dzīvu.

Karcovs no visa spēka grūž Abstu.

Kapteiņleitnants zobgalīgi smaida.

—            Veikli, — viņš saka, novilkdams ar pirkstu pār ūsiņām. — Nu, vai mēs vēl spēlēsim komēdiju?

Karcovs apjucis skatās uz vācieti. Bet tas nenovērš acu no hronometra pie salona starpsienas: viņš ir saliecies uz priekšu, sakumpis aiz sasprindzinājuma, gandrīz neelpo. Viņš gaida.

Ko viņš gaida?

Atminējums rodas acumirklī: kreiseri mīnējis viņš!

Tagad, uzvēlis vainu Karcovam, viņš novērš no sevis triecienu un bez tam pazudina pretinieku — padomju virsnieku.

Karcovs pieceļas un rāda uz iluminatoru.

—     Kreiseri! — viņš kliedz. — Glābiet kreiseri!…

Varenais kuģis nekustīgi stāv rāmajā līcī. Te pēkšņi kreiseris

nodreb. Pār to uzšaujas ūdens un dūmu stabi.

Sprādziens ir tik stiprs, ka līnijkuģis nodreb un salonā atveras iluminators. Karcovu nogāž no krēsla. Konvojnieks un leitnants uzkrīt viņam virsū.

Cauri telpā ieplūdušajiem dūmiem redzams pie iluminatora pieplakušais kapteiņleitnants. Augstu cilādams pleznotās kājas, viņam tuvojas Absts.

—    Sargieties! — kliedz Karcovs.

Par vēlu. Absts jau ir līdzās, sit pretiniekam, un tas nokrīt.

Otrs sprādziens. Līnijkuģi atkal sašūpo.

—           Turiet viņu, Džab, — kliedz Borholms, rādīdams uz Karcovu, — turiet stingrāk, es dabūšu ciēt otru!

Viņš skrien pakaļ Abstam, bet paklūp un krīt. Kamēr viņš uzraušas kājās, Absts ar respiratoru rokās jau ir iespraucies iluminatorā. Mirkli gaisā pazib viņa platās, melnās pleznas…

Ceturtā nodaļa

Garš, kalsns komodors* skaļi lasa papīru, ko tur abās rokās. Pa labi un pa kreisi no viņa — virsnieki.

Ģērbušies uniformās, ar īsajiem zobeniem pie sāniem un ordeņiem pie krūtīm viņi stāv kā parādē.

'Komodors — pirmā ranga kapteinis, kas ieņem admirāļa amatu, komandē kara kuģu vienību.

Trīs virsnieki — tā ir kara tiesa. Karcovu no viņiem šķir ar zaļu vadmalu pārklāts galds.

Ir arī ceturtais tiesas loceklis — tas pats solīdais leitnants Borholms, kas pirmo reizi pratināja Karcovu un neveiksmīgi mēģināja noķert Abstu. Tagad viņš veic sekretāra pienākumus, sēdēdams pie galdiņa, kas nolikts viņam stūrī.

Tepat ir arī matrozis Džabs, vēl viens konvojnieks un divi majori, kas novietojušies pie durvīm.

Tas viss notiek uz līnijkuģa, salonā, kur pirms nedēļas pārlieku pašpārliecinātais kapteiņleitnants bija konfrontējis Karcovu ar Abstu. Kopš tā laika Karcovs šo virsnieku nav redzējis: līcī notverto peldētāju pratināja jūras pretizlūkošanas dienesta darbinieki. Viņi runāja ar nopratināmo desmit, runāja divdesmit stundas no vietas, bija laipni, cienāja ar kafiju un cigaretēm un… neticēja nevienam vārdam no tiem, ko viņš atkārtoja un atkārtoja, sākumā degsmīgi un pārliecināti, bet vēlāk, jo vairāk viņam zuda cerība, aizvien gurdāk un vienaldzīgāk.

Viņi bija neapstrīdami konstatējuši, ka līcī pie mola vienā un tajā pašā laikā sargposteņi atklājuši, bet patrulējošais kuteris noķēris divus diversantus — cilvēku, kas patlaban sēž viņu priekšā, un tā partneri. Tas otrs bijis gumijas apģērbā ar skābekļa aparātu elpošanai ūdenī. Atbildot uz izmeklētāja jautājumiem, viņš atklājis, kas ir viņa kolēģis, apliecinādams, ka tam bijis uzdots mīnēt kreiseri. Un drīz kuģis tiešām ticis uzspridzināts. Gadījums palīdzējis cilvēkam gumijas apģērbā izbēgt. Palikušajam ir jāatbild par diversiju.

Karcovs strīdējās, iztulkoja Absta liecības jēgu. Vecākais izmeklētājs, pavecs majors, nepiekāpās.

—    Bet ja nu pieņem pretējo? — viņš teica. — Jūs esat noķerts, jūs zināt, ka kuru katru brīdi zem kuģa ir jāeksplodē spridzekļiem, tāpēc jūs nolemjat tēlot nevainīgo, uzvelt visu biedram. Un mēs redzam jūsu šausmās ieplestās acis, dzirdam satraukto balsi: «Kreiseri! Glābiet kreiseri!» Jūs taču labi zinājāt, ka sprādziens nav novēršams, ka nekas vairs nespēj glābt kuģi!

—    Es saku taisnību, es esmu padomju jūrnieks.

—   Man vēl nav gadījies redzēt padomju jūrniekus, kas uz savas ādas tetovētu vācu vārdus, pie tam vēl ar latīņu burtiem.

—    Es visu paskaidroju.

—     Izdomājāt, jūs gribējāt teikt!

—     Paskaidroju.

—    Bet kā jūs izskaidrosiet šo?

Karcovam parādīja radiogrammu. Viņi tomēr pa radio ziņojuši uz kontinentu, bet no turienes aizsūtīts pieprasījums Maskavai. Un, lūk, atbilde: Padomju Jūras Kara Flotes pavēlniecība apstiprina, ka tādā un tādā kvadrātā gājis bojā minētā tipa kuģis ar tik un tik lielu apkalpi. Apstiprināts arī ārsta uzvārds. Bet beigās norādīts: «Uz medicīniskā dienesta kapteiņa Kirila Karcova kreisās rokas tetovējuma nebija.»

—    Ne flotes štābā, pat ne vienībā, kurā ietilpa mans kuģis, nevarēja zināt par tetovējumu.

—     Kas tad zināja?

—    Pavisam nedaudzi. Tetovējums ir pie paša pleca — lai to parādītu, man ir jānovelk svārki un krekls.

—    Kas tad varēja zināt par tetovējumu? — neatlaidās izmeklētājs. — Atbildiet, es dodu jums visas iespējas attaisnot sevi.

—    Apkalpe uz tā kuģa, uz kura es dienēju.

—    «Jūsu» kuģa Jaudis, kuru vairs nav starp dzīvajiem? — Izmeklētājs neslēpj izsmieklu. — Jums taisnība, tie ir lieliski liecinieki. Vai neaizbraukt pēc viņu liecībām uz Neptūna valstību?

—    Es no galvas noskaitīju visus sava kuģa apkalpes locekļus, nosaucu cilvēku vārdus, viņu dienesta pakāpes, pat norādīju aptuveni katra vecumu. Bet jūs neuzskatījāt par vajadzīgu paziņot Maskavai šo svarīgo pierādījumu, ka es esmu es!…

—    Es drīzāk pieļauju, ka kuģi, par kuru ir runa, jūsu kolēģi ir nevis nogremdējuši, bet sagrābuši. Tā ļaudis ir nogalināti vai sagūstīti. Tāds pats liktenis piemeklējis kuģa ārstu. Kas varēja liegt jums, izlūkam un diversantam, iekalt pārdesmit vārdu? Fašisti izstrādā ne tādus jokus vien!

—    Vēl ir kāds arguments: jūs redzat, kā es pārvaldu krievu valodu. Tika ataicināts tulks, un viņš…

—    Vācu valodu jūs nepārvaldāt sliktāk.

—     Lūdzu, aizsūtiet uz Maskavu manu fotouzņēmumu!

—    Nav nozīmes. Starp citu, ja es arī gribētu, tas nav iespējams.

—    Kāpēc?

—    Fototelegrāfa sakaru ar metropoli nav. Lidmašīnas uz turieni nelido. Atliek nosūtīt ar nejaušu kuģi. Ilgi. Pa to laiku jūs diezin ko varat izdarīt!…

—    Izbēgt?

—    Vismaz varat mēģināt.

—     Mēs taču esam uz salas!

—            E, neizliecieties par pienapuiku! Staršina Dinkers, kam bija pavēlēts visu laiku apsargāt jūsu personu, vakar ieradās ar lūgumu. Viņš, redziet, šauboties, vai jūs esat vācietis. Tāpēc arī esot atnācis lūgt, lai visu rūpīgi izpēta… Bet Dinkers pazaudējis karā tēvu. Jau padzirdot vārdu «nacists», viņam šermuļi skrien pār kauliem. Un šo puisi jūs esat pratis aptīt ap pirkstu! Taču viņš bija uzdevuma augstumos, godīgi visu izstāstīja. Varu pavēstīt, ka viņu jūs vairs neredzēsiet. Dinkera vietu ieņems matrozis Džabs. Viņš izzvejoja jūs no ūdens. Viņš dzirdēja, kā jūs atmaskoja jūsu pašu kolēģis. Vārdu sakot, manuprāt, Džabs ir tieši tas cilvēks, kas vajadzīgs, lai pieskatītu tik viltīgu zvēru kā jūs. Pamēģiniet aptīt ap pirkstu viņu, pa- nāciet to, un es teikšu, ka jūs esat īsts nelabais!… Starp citu, jau rit jūsu lieta būs pabeigta.

—     Mani tiesās?

—     Kā citādi.

—            Kādēļ jātiesā? Jūs uzskatāt mani par vācieti, bet kara gūstekņus…

—    Ak tā jūs pagriežat! — Majors nicīgi noskata pratināmo.

—   Nejauciet. Jūs neesat kara gūsteknis.

—     Kas tad es esmu?

—           Jūs nebijāt savas valsts armijas formā, kad nokļuvāt pie mums, nevarējāt uzrādīt attiecīgu karavīra apliecību. Tāpēc jūs tiesās kā diversantu un slepkavu.

—     Kas draud diversantam un slepkavam?

—            Baidos, ka nevarēšu jūs iepriecināt. Uz pretimnākšanu jūs varat cerēt tikai vienā gadījumā. Jūs zināt, kādā?

—    Man jāsniedz vērtīgas liecības?

—     Ļoti vērtīgas, lai tās atsvērtu jūsu nozieguma smagumu.

—     Bet es neesmu vācietis! — Karcovs gurdi berzē deniņus.

—   Saprotiet, jūs izdarāt kļūdu!…

Tāda bija pēdējā saruna ar izmeklētāju. Tā notika vakar. Bet šodien Karcovu tiesā. Pareizāk sakot, ir notiesājuši, jo pašlaik lasa spriedumu.

Procedūra nebija gara. Pasludināja apsūdzības formulu. Uzdeva dažus jautājumus un nopratināja lieciniekus — Džabu un vēl divus matrožus. Pēc tam komodors apspriedās — vispirms ar kaimiņu pa labi, pēc tam — pa kreisi. Sekretārs pasniedza papīra lapu. Komodors pārlasīja to, vairākās vietās kaut ko palaboja un iedeva parakstīt tiesas locekļiem.

Tas arī ir spriedums, ko pašlaik lasa.

Konvojnieks Džabs uzliek roku Karcovam uz pleca un ar zodu norāda uz tiesnešiem. Viņš paskaidro, ka spriedums ir nolasīts un tagad tas jānoklausās otrreiz, vācu tulkojumā.

Karcovs mehāniski pamāj ar galvu. Viņš ir izklaidīgs, gurdens, nav spējīgs koncentrēties. Galvā atmiņu un tēlu fragmentu jūklis. Reizēm kaut kas spiež sirdi, krūtīs iesāpas. Un vienīgais, ko viņš grib, ir tikt prom no šejienes, atgriezties savā dzelzs būdā priekšpīķī, kur viņš vismaz būs viens. Džabu var neņemt vērā. Pēdējās divas dienas viņš visu laiku ir blakus, bet Karcovs izliekas neredzam viņu, it kā matrozis nebūtu nekas vairāk kā kameras detaļa, tās iekārtas daļa.

Pēkšņi tulks un trīs tiesneši, uz kuriem skatās Karcovs, saplūst lielā plankumā. Tas raustās, šķiebjas …

Ar Džaba palīdzību viņš uzslējās kājās. Kaut gan spriedums vēl tiek lasīts, viņš gandrīz neko nedzird. Viņam galva plīst pušu no sāpēm.

Tulks nolaiž papīru un noņem brilles.

—    Vai visu sapratāt? — viņš jautā, stingri kustinādams skropstas.

Karcovs klusē.

—     Jums piespriests nāves sods! — Tulks izvalba acis un piepūš vaigus. Šis mazais radījums ar nesamērīgi attīstīto zodu ir visai lepns uz savu misiju. — Jūs sodīs ar nāvi kā spiegu un diversantu. Saskaņā ar reglamentu kara tiesas spriedums nav pārsūdzams.

Karcovs pagriežas un lēni iet pie durvīm. Palaiduši viņu pirmo, konvojnieki soļo nopakaļ.

Viņi iziet uz klāja.

Plašais līcis mirgo spožās dienvidu saules staros. Ūdens nekustas, tajā iespiestie smagie kuģu ķermeņi tāpat. Pie tikko saskatāmā apvāršņa slejas vientuļas klints trīsstūris. Dīvaini, ka Karcovs nav to ievērojis. Garām taču peldēja. Ja kādu stundiņu būtu aizkavējies tur, viss varēja būt citādi…

Saule slīd uz apvāršņa pusi. Pēc neilga laika tā atstās zilās debesis, lai nogrimtu zilajā, biezajā ūdenī. Gan saule, gan jūra, gan debesis ir tādas pašas kā todien, kad viņš izglābās no grimstošās zemūdenes. Taču toreiz Karcova sirdī mājoja cerība. Jā, līdzās peldēja haizivs. Bet viņš bija brīvs, viņš cīnījās! Viņš uzvarēja to! Un viņš nespēj neko iesākt pret cilvēkiem. Izglābties no fašistu gūsta, izvairīties no haizivs zobiem tikai tādēļ, lai tevi nonāvētu sabiedrotie!…

Domas negribīgi rosās galvā. Karcovs nekustīgi stāv pie

borta. Viņu netraucē. Bet konvojnieki ir blakus, viņš tos jūt ar pakausi, ar muguru …

No aizmugures pastiepjas Džaba roka. Starp rādītājpirkstu un īkšķi ar dzelteniem, apkodītiem nagiem iespiesta cigarete, pārējie tur šķiltavas. Karcovs paņem cigareti. Džaba pirksti sakustas, šķiltavu vāciņš atlec vaļā, un Karcovs aizdedzina cigareti pie maziņas uguntiņas.

Pēc pirmajiem ievilcieniem reibst galva. Bet tas ātri pāriet.

Un atkal viņš raugās uz tālo konisko klinti. Kādēļ šis akmens viņu tā pievelk? Viņa jūrā pie ieejas dzimtajā līcī arī slejas vientuļa, kupraina sala . . .

Cigarete ir izsmēķēta. Tā gribas vēl! Pagriezies viņš skatās uz Džabu. Tas klusēdams pasniedz paciņu.

Karcovs paņem cigareti, pavirpina pirkstos un … noliecies pie Džaba pasniegtās cigaretes, sastingst. Viņš redz: uz klāja guļ neliels kaltiņš — rīks ievēlies špigatā [22] un ir tikko saskatāms.

Nākamajās sekundēs Karcovs rīkojas automātiski. Pirksti atlaižas, un cigarete nokrīt. Pieliecies viņš to paceļ. Otra roka it kā atspiežas pret klāju pie špigata, tā ka mazais kaltiņš ir zem plaukstas…

Piektā nodala

Viņi guļ viegli šūpotās kojās: Džabs ar seju uz augšu, Karcovs uz sāniem, pabāzis rokas zem vaiga. Kojas ir pakārtas blakus, un Džabs, ja grib, var aizsniegt Karcovu. Laiku pa laikam viņš tā arī dara: nepagriezdams galvu, pārbauda, vai ar notiesāto viss kārtībā.

Džabs sargā Karcovu kamerā. Pa šauro koridoru, kas savieno karceri ar klāju, staigā vēl viens sargs.

Notiesāto vērīgi uzrauga. Viņš nedrīkst izbēgt. Viņš nedrīkst laupīt pats sev dzīvību. To izdarīs citi, kas varbūt ir jau nozīmēti. Viņu droši vien būs divi, ja viņu gatavojas kārt, un pieci seši, ja gaidāma nošaušana. Viņš neatceras ne vārda no sprieduma un nezina, kāda nāve viņam paredzēta. Protams, var pajautāt — Džabs ir blakus…

Karcovs nopūšas. Ikreiz, kad viņš paliek vienatnē ar savām domām, tās aiznes viņu uz dzimteni. Arī tagad viņu apstājušas

domas par dzimto novadu. Sirds ir ļoti nemierīga. Viņš cenšas iestāstīt sev, ka visgrūtākais jau ir aiz muguras: ir pagājuši divi kara gadi, bet ienaidniekam nav izdevies ieņemt Maskavu, forsēt Volgu un pārrāpties pāri Kaukāza kalniem. Bet klīda baumas, ka šovasar vācieši sāks jaunu ģenerāluzbrukumu visā frontē. Vasara ir klāt. Kas notiek tur, austrumos?

Džabs izvelk roku no spilvena apakšas un noliek gūsteknim priekšā biezu grāmatu ar metāla sprādzi. Karcovs neziņā aplūko balto lakādas iesējumu, uz kura ar sudrabu iespiests Lotringas krusts.

— Attaisi un pašķirsti, — pamāca Džabs. — Apspied sevī lepnumu, pielūdz dievu, puis!

Karcovs klusēdams atstumj grāmatu. Džabs paņem to un ar plaukstu novelk pār iesējumu, it kā notrauktu putekļus. Matroža sejā ir koncentrēta izteiksme. Rokas, kurās viņš saudzīgi tur lūgšanu grāmatu, mazliet dreb.

Karcovs vēro viņu. Pēc dažām stundām Džabs mirs. Džabs un droši vien arī tas otrs, kas vienmērīgā gaitā soļo pa koridoru. Karcovs var atgūt brīvību tikai par tādu cenu. Līdz sīkumiem ir izstrādāts bēgšanas plāns, pareizāk — plāns, kā izkļūt uz klāja. Bet tur būs jārīkojas atkarībā no apstākļiem. Ja labi veiksies, viņš nemanīts nokļūs līdz bortam un pa enkura ķēdi nolaidīsies ūdenī. Tālāk ir jātiek laukā no līča un, tikko ir aizpeldēts aiz mola, jāpeld atklātā jūrā; varbūt ceļā gadīsies kāds kuģis.

Tātad ar atrasto kaltu viņš nogalinās Džabu. Tad jāpadauza pa durvīm — divi dubultsitieni ar dūri, kā to dara Džabs. Izdzirdējis tādu signālu, otrs sargs — tas ir pārbaudīts! — tūlīt atgrūž durvju aizbīdni.

Karcovs guļ ar seju uz augšu, saāķējis rokas uz krūtīm. Domās viņš redz katru savu soli, redz Džabu lokāmies uz grīdas asiņu peļķē. Kas ir šis matrozis ar resnu, grumbuļainu seju un gaišām, gandrīz bezkrāsainām acīm? Klerks, sīktirgotājs, komivojažieris? Nē, neliekas vis. Drīzāk vilcis jūgu kādā rūpnīcā vai ostā. Mājā viņam, protams, palikusi ģimene: tādiem stipriem un gausiem vienmēr ir vesels bars bērnu …

Atveras durvis. Uz sliekšņa stāv pretizlūkošanas dienesta majors — tas, kurš vadīja Karcova lietu.

Džabs ripu ripām izveļas no kojas. Koridorā dežurējošais konvojnieks ienes brezenta saliekamo krēslu, nostāda pie sienas un iziet.

Džabs arī dodas pie durvīm.

—    Atlikt! — saka majors. —Palieciet tepat!

—    Jā, ser.

Majors uzrunā Karcovu:

—    Man jāaprunājas ar jums. Piecelieties un panāciet tuvāk.

Tā nu viņi sēž uz taburetēm metru viens no otra. Kameras

pretējā galā, plati iepletis kājas un salicis rokas aiz muguras, pie starpsienas atspiedies Džabs. Nesen atstātās kojas vēl šūpojas, un pa sienu svaidās melnas, kroplīgas ēnas.

Majors sāk bez aplinkiem. Sprieduma izpilde netiks aizkavēta — rīkojumi jau nodoti, un, ja notiesātais grib palikt dzīvs, ir jāpasteidzas. Spriedums nav atceļams vai pārsūdzams. Bet vecākajam priekšniekam, šajā gadījumā bāzes komandantam, ir tiesības apžēlot…

Majors runā tālāk. Karcovs vēro viņu. Šis cilvēks izskatās pēc sportista. Viņa sejas āda ir sārta un gluda. Acīs un balsī daudz enerģijas. Tikai sirmojošā galva un krunkainās rokas liecina, ka virsniekam vecums nav nemaz aiz kalniem.

Majors izvelk un atloka papīru.

—    Izlasiet, — viņš saka.

Karcovs lasa:

KORVETKAPTEINIM ARTURAM ABSTAM. OPERĀCIJA «ĀRPRĀTĪGIE». X DIENA — 1943. GADA 5. JOLIJS.

KANARISS.

Izlasījis viņš nolaiž papīru un jautājoši skatās uz pretizlūku.

—           Paraksts — Kanariss, — paklusi saka majors. Viņš paņem dokumentu un, izslējis galvu, skatās uz Karcovu. — Ko jūs zināt par operāciju «Ārprātīgie»?

Karcovs parausta plecus.

—            Šis papīrs nonāca mūsu rokās aizvakar, — turpina majors. — Bāzes tuvumā mēs nogremdējām vienu no jūsu zemūdenēm. Grimstot tā par laimi uzsēdās uz rifiem, ne visai dziļi. Ūdenslīdēji iekļuva tajā un izcēla no komandiera kajītes seifu. Pienācīgi aizzīmogotais dokuments glabājās seifa nodalījumā, kam bija iznīcināšanas mehānisms… Kā redzat, ir pamats pieņemt, ka sūtītāji uzskatījuši to par svarīgu. Bet uz aploksnes bija tikai uzvārds un vārds, kas mums neko neizsaka. Kas ir Absts? Kas tā par operāciju «Ārprātīgie»? Jums par to ir jāzina.

Karcovs neiztur. Pielēcis klāt majoram, sagrābj to aiz krūtīm, pieceļ no taburetes un purina.

—            Saprotiet, — viņš kliedz kā bez prāta, — saprotiet, es esmu krievs, krievs!…

Džabs ar pūlēm atvelk gūstekni nost.

Majors sakārto savu formas tērpu un pieglauž matus.

—     Vai gribat zināt, kādēļ es esmu tik neatlaidīgs? — viņš jautā tādā pašā līdzenā, rāmā balsī. — Redziet, jūs ieradāties pie mums tieši piektajā jūlijā, tas ir, tajā pašā dienā, kas noteikta par operācijas «Ārprātīgie» sākumu. Piekrītiet, ka mums ir tiesības šo to secināt. Mēs vēlreiz lūdzam: izstāstiet visu, ko zināt. Jūsu spēkos ir izdarīt cilvēcei lielu pakalpojumu. Esmu pilnvarots paziņot, ka jūsu stāvoklis var krasi mainīties uz labo pusi. Tādēļ uzmanīgi uzklausiet, ko es teikšu. Tātad jūsu peldētāji uzbruka bāzei. Var nešaubīties, ka būs arī otrs un trešais mēģinājums. Vārdu sakot, mierā viņi mūs neliks. Un, lūk, mēs esam izstrādājuši plānu. Momentā, kad notiek kārtējais uzbrukums bāzei, jūs izbēgat. Jūs nogādā tieši Vācijā vai kādā citā valstī, ko okupējis tās karaspēks. Viss būs nostrādāts nevainojami, nevienam neradīsies ne mazākās šaubas, ka jūs esat izbēdzis, parādīdams apbrīnojamu attapību un drosmi… Bet pēc tam jūs sāksiet strādāt. Jūs palīdzēsiet mums likvidēt kuģus un bāzes, no kurām tiek izsūtīti zemūdens diversanti. Un es galvoju, ka ne matiņš nenokritīs no galvas tiem drošsirdīgajiem vācu karavīriem, ko mēs ar jūsu palīdzību saņemsim gūstā. Beigsies karš, un viņi atgriezīsies mājās sveiki un veseli. Iznākums, kā jūs saprotat, ir jau paredzams. Pēc smagās sakāves, ko jūsu armijas cietušas pie krievu upes Volgas, Vāciju vairs nevar glābt nekas. Lūk, kādēļ, palīdzot mums, jūs palīdzat arī savai zemei. Tās liktenis ir izlemts. Jo vairāk tāpēc, ka arī Amerika un Anglija nesnauž. Sabiedroto spēks ir kolosāls. Tāpēc cilvēks, kas šajos apstākļos tuvina kara beigas, rīkojas cēli.

—    Es esmu padomju virsnieks, — gurdi saka Karcovs.

—    Vai tas ir jūsu pēdējais vārds?

Brīdi vilcinājies, majors pieceļas. Tagad viņam ir veca cilvēka seja. Var redzēt, ka viņš ir ļoti cerējis savervēt to, ko uzskata par vācu diversantu.

Majors lēni dodas pie durvīm. Pirms iziešanas viņš pagriežas.

—     Vai tikai jūs nedomājat, ka mans apmeklējums un mans priekšlikums, gluži tāpat kā jūsu tiesāšana, ir inscenējums? Varbūt jūs domājat: «Tas tiek darīts, lai piespiestu mani atzīties.» Ja tā, tad jūs maldāties. — Majors saviebjas tā, it kā viņam sāpētu galva. — Un tagad jūs esat palaidis garām pēdējo izdevību. Ļoti žēl, jo es nezin kādēļ izjūtu pret jums simpātijas.

Un viņš iziet.

Pēc brīža Džabs apsēžas uz taburetes un pieskaras gūsteknim pie pleca.

— Paklau, nevajadzēja atteikties. Būtu piekritis, un darīts. Vai tev bija grūti? Majors teica taisnību: fašistiem ir beigas. Ko vēl tielējies? Varbūt tev, puis, ir divas galvas — vienas nav žēl?

Džabs pēdējās dienās nervozē; viņš skatās uz notiesāto, un viņu kremt šaubas. Tās pamodinājis drauģelis — tas pats star- šina Dinkers, kuru pēc pretizlūkošanas dienesta majora pieprasījuma izslēdza no kuģa sarakstiem. Gaidot kuteri, Dinkers izdevīgā momentā bija paskatījies visapkārt un pametis draugam ar pirkstu.

«Džab,» viņš bija čukstējis, «viņi pakārs krievu! Es beidzu spēli, tu sāc. Es neko tev neiesaku, bet parunā ar viņu, palauzi galvu. Varbūt vari kaut ko izdarīt nabadziņa labā.»

Džabs bija sastindzis. Viņš tikko nebija iezvēlis Dinkeram ar dūri: nepin iekšā mani! …

Dinkers aizbrauca, un Džabam jau otro nakti nenāk miegs. Bet šī pēdējā saruna ar nāvinieku, kā saka, galīgi nobeigusi matrozi. Padomā, cilvēkam piedāvā dzīvību un brīvību, bet viņš neparko! Kas tad viņš ir? Hitleriešu fanātiķis? Bet dedzīgs fašists neizliktos par krievu. Pie tam vēl pēc tiesas un sprieduma, kad viss ir izlemts. Viņš izmantotu katru iespēju, lai tiktu atpakaļ pie savējiem un atkal tvertu ieroci. Kas tad īsti ir šis cilvēks? Vai tiešām Dinkeram būtu bijusi taisnība?…

Kaut kur uz klāja sit pusstundu. Kuģa zvans skan dobji un seri. «Kā mirušo izvadot,» nodomā Karcovs.

Divi dubultsitieni. Tas nozīmē — divdesmit divi.

Drīz būs jābēg. Tagad viss izšķirsies.

Karcovs lēni iebāž roku kabatā un mikliem pirkstiem saspiež kaltu…

Tad viņš atlaiž roku. Viņš pēkšņi saprot, ka nespēj nonāvēt matrozi.

Vēl pāris sekunžu risinās iekšējā cīņa, un Karcovs izņem kaltu. Viņš noliek to uz galda malas. Lēni velkas uz koju.

Džaba acis ir apstājušās pie kalta. Atģidies viņš paķer to un novelk ar pirkstu pār griezīgo asmeni. Kā notiesātais ticis pie rīka? Kam tas bijis domāts? Vai arī — kuram?

—     Mani gribēji nobeigt? — viņš apjucis murmina.

Gūsteknis stāv kameras tālākajā stūrī, pagriezies pret sienu.

Džabs pieiet klāt un nostājas viņam aiz muguras.

—     Kādēļ nenonāvēji? Mēs taču esam ienaidnieki! Es izvilku tevi no ūdens. Tiesā liecināju pret tevi. Tagad sargāju, kamēr atnāks pēc tevis…

Karcovs klusē.

Matroža acis pieplūst ar asinīm. Sagubis viņš izstiepj trīcošās dūres. Viņa lielais, spēcīgais stāvs dreb no sasprindzinājuma.

—           Atbildi! — viņš uzstāj. — Atbildi, nolādētais! Kādēļ nenonāvēji? Kādēļ?

Karcovs apsviežas apkārt.

—           Saprotiet jel, — viņš gandrīz kliedz, urbdamies matrozī ar naidpilnu skatienu, — saprotiet, ka es esmu krievs, krievs!…

Viņi sēž uz brezenta taburetēm pie durvīm pretējās sienas. Džabs sirdīgi slauka ar mutautiņu pieri, acis un vaigus, aizsmēķē cigareti, skaļi šņaukājas un nopūšas.

—           Viss ir, kā vajag, — viņš murmina. — Pareizi darīji, atteikdamies no majora piedāvājuma. Nacisti ātri vien apjēgtu, kas tu par vācieti! … Bet ko lai mēs darām, ko lai iesākam? Tu nedomā, es uzspļautu visam un aizietu pie majora, sak, tā un tā, sūtiet jaunu pieprasījumu. Bet es uzskatu, ka būs nevis labāk, bet sliktāk. Izslēgs tāpat kā Dinkeru. Vēl sados pa ādu. Ak, es muļķis, muļķis, neticēju viņam! Zināju taču, ka Dinkers vairākus gadus nostrādājis Krievijā. Parakstījis līgumu ar firmu un aiziet pie Padomēm būvēt rūpnīcu. Paklau, vai tiešām viņš nesamelojās, teikdams, ka strādājis tavā dzimtajā pilsētā?

—. Nē …

—           Padoma! — čukst Džabs. — Skat, ka gadās… Un viņš apbēra tevi ar jautājumiem, sak, tūlīt atmaskošu! Tā bija, vai ne? Tev jāzina, ka pēc sarunas ar tevi viņš gāja taisnā ceļā pie majora, nebaidījās. Kad tur noraidīja, gribēja iet līdz pašam admirālim. Bet iznāca tā, ka norakstīja puisi no kuģa un piedevām vēl ietupināja uz nedēļu. Tas nozīmē — nebāz degunu, kur nevajag …

—    Gribu kaut ko lūgt.

—    Klāj vaļā!

—    Vai drīkstu nosūtīt vēstuli?

—    Nedrīkst.

—    Pārķers?

—           Redzi, tā neaizies laikā… — Džabs sarauc uzacis un novēršas.

—    Tātad man … drīz?

—    Rīt.

—           Vienalga, — paliek pie sava Karcovs, — vienalga, vēstule ir jānosūta!

—     Es gudroju, ko lai izdomā, — domīgi saka matrozis.

—    Par vēlu!

—            Par vēlu būs, kad nogalinās. Līdz tam laikam nav par vēlu. — Džabs sažņaudz dūres. — Vai tu esi nolēmis pats uzmaukt cilpu kaklā?

—    Bet ko var darīt?

—    Bēgt! — izgrūž Džabs.

Karcovs kā apstulbis skatās uz matrozi. Bet Džabam no satraukuma spīd acis.

—           Bēgt! — viņš stingri atkārto. — Tu pats taču gribēji… Tagad iesaku es! Varbūt tu atteiksies?

—    Es aizbēgšu, bet jūs nodos tiesai.

—           Tiesās vai netiesās, kas to lai zina. Visticamākais, ka iz- kulšos cauri sveikā. Protams, uzbērs tā, ka āda plaisās. Bet ir taču vērts? — Džabs sagrābj Karcovu pie krūtīm. — Bēdz, krievs! Var gadīties, ka satiec konvoju — uz ziemeļiem no bāzes bieži brauc garām kuģi. Ja satiksi, viss kārtībā. Bet sliktākajā gadījumā — labāk noslīkt jūrā nekā karāties cilpā!

—    Izbēgdams es pierādīšu …

—           Ne velna tu ar savu nāvi nepierādīsi. Nomušīs, un āmen! Un tagad gana pļāpāts! Klausies, ko teikšu. Tu izbēgsi, bet es izgrozīšos un nosūtīšu vēstuli. Ja uzskrīvēsi kādu lapiņu, nosūtīšu. Gadījumam, ja ceļā kaut kas notiek…

—    Kā jūs to visu nokārtosiet?

—           Nav tava darīšana! — Attapies Džabs noraizējies skatās pulkstenī. — Laika, puis, ir pavisam maz. Atnesīšu papīru, uzrakstīsi vēstuli. Bet pēc tam — ar dieva palīgu! Līdz rītam tev jātiek laukā no līča.

—    Cik pašlaik ir pulkstenis? — neiztur Karcovs.

—    Drīz būs vienpadsmit.

Karcovs iet no viena kakta uz otru, cenzdamies soļot lēnāk un elpot mierīgāk.

Sapņi aiznes viņu tālu ārpus dzelzs sprosta. Lūpas sajūt brīvā jūras ūdens garšu. Lūk, viņam pretī stalti peld skaists kuģis ar sarkanu karogu mastā. Tas tuvojas, tas ir tepat blakus. Karcovs kliedz, stiepj tam pretī rokas. Un tad no dzelmes izslējās koniska klints. Tā aug lielāka, aizsedzot kuģi. Diena bālē, viss tinas tumsā.

Viņš sapurina galvu, lai atgainītu mujķīgo parādību. Kā traucas laiks! Šķiet, ka Džabs tikko ir atstājis kameru, bet augšā jau nosista kārtējā pusstunda.

Pa trapu dimd soļi.

Durvis atveras. Tas atkal ir majors.

Kādēļ viņš atnācis? Vai tiešām matrozis tomēr ir bijis pie viņa?

Karcovs piespiež sevi bez steigas aiziet līdz kojai, atgulties un aizvērt acis. Viņš dzird: paspēris dažus soļus, majors apstājas turpat blakus.

—           Es domāju, ka pašās beigās jūs tomēr gribēsiet satikt mani, — saka pretizlūks.

Atbildes nav.

—     Kur ir Džabs? — majors jautā sargam koridorā.

—           Nezinu, ser. Viņš nesen aizgāja. Kuru katru brīdi viņam ir jābūt. Neraizējieties, te viss ir kārtībā.

Džabs nav bijis pie majora! Prieka uzplūdus atkal nomaina skaudrs satraukums. Viņš kuru katru brīdi būs atpakaļ, majors aizvedīs viņu sev līdzi, aizkavēs …

—     Ardievu! — saka pretizlūks.

Vēl kādu brīdi viņš kavējas pie durvīm.

Palicis viens, Karcovs atviegloti uzelpo. Taču briesmas vēl nav garām — majors var satikt Džabu uz trapa, uz klāja.

Laiks skrien, skrien …

Soļi koridorā. Atkal majors? Bet varbūt Džabs?

Nē, kamerā ienāk sargs un svešs matrozis. Abi ir apbruņoti. Pusnaktī uz visu jūru un okeānu kuģiem notiek sardzes maiņa. Arī te, pie karcera, vietu ieņem cits sargs. Viens nodod notiesāto, otrs to pieņem.

Zvans vēstī jaunas dienas sākumu. Bet Džaba kā nav, tā nav. Kāpēc? Atslēgt lādi un paņemt piezīmju bloku un spalvu var viens divi. Turpretī viņš ir prom vairāk nekā stundu.

Tālumā kaut kas ierūcas. Izklausās pēc korvetes turbīnu trokšņa. Drīz dzirdami arī dziļumbumbu sprādzieni; tās met iepretī ieejai līcī, lai atvairītu vācu zemūdenes.

Ja nu zemūdens diversanti atkal ir izkļuvuši caur tīkliem un tagad karina klāt lādiņus kuģiem? Tad atkal grandīs sprādzieni, viss sakustēsies, līcis tiks spoži apgaismots, un par bēgšanu nebūs ko domāt.

Karcovs saspiež kvēlojošo pieri. Kur ir Džabs, kāpēc viņš nenāk?…

Pusviens. Pēc četrām stundām svīdīs gaisma, un, ja notiesātajam nebūs izdevies izbēgt, viņam vairs nebūs ne dienas, ne vakara.

Pēkšņi kāds saņem viņu aiz pleca.

—    Džab, — čukst Karcovs, — Džab! …

—           Nu, nu, — murmina matrozis, — gana nervozēt. Te ir papīrs un spalvaskāts. Nekavējies, raksti.

—    Kam?

—           Krievu varas orgāniem. Raksti drošāk, atklāti. Es izdomāju, kā panākt, lai vēstule aizietu. Te viens matrozis izrakstās pavisam. Uzticams puisis, nepiekrāps. Nogādās vēstuli metropolē. Bet tur, kā man stāstīja, tagad esot daudz jūsējo. Gan nodos kādam no viņiem. Veikli?

—           Jā, jā! — Karcovs pateicīgi māj ar galvu, bet spalva pa to laiku naski tekalē pa papīru.

Pierakstīta viena lappuse, otra.

—    Pietiek! — nokomandē Džabs.

Karcovs pabeidz vēstuli un saloka lapiņas.

—    Te būs aploksne. Neaizmirsti adresi.

Karcovs raksta lieliem burtiem: «Nodot PSRS Aizsardzības tautas komisariātā.»

Džabs paņem vēstuli un paslēpj uz krūtīm.

—            Viss būs, kā vajag, — viņš mundri saka. — Gan tu redzēsi, ka mēs vēl karosim! … Bet tagad paklausies jaunumus. Lai tev būtu vairāk spēka pirms grūtā ceļa. Jūsējie sadevuši nacistiem pa zobiem, pamatīgi sadevuši, puis.

—    Kur?

—           Man, redzi, izskrēja no galvas, kā sauc to pilsētu. Nav pārāk tālu no Maskavas. Piektajā jūlijā vācieši sākuši uzbrukumu. Vareni sākuši. Bet krievi bijuši nomodā. Nedēju aizsargājušies, bet tagad iet uz priekšu. Pa radio nupat ziņoja, ka nacisti pietaisījuši bikses un bēgot. Tādas tās lietas. Tā ka saņemies un turi galvu augstāk.

Karcovs apkampj Džabu ap pleciem, pievelk sev klāt un cieši noskūpsta.

Matroža plati ieplestajās gaišajās acīs uzliesmo uguntiņas — prieka un pārsteiguma uguntiņas. Varbūt Karcovam tā tikai licies? Varbūt Džabs vēl aizvien ir šaubījies par gūstekni un tikai tagad ir pilnīgi noticējis? Varbūt tāpēc viņš tik ilgi nenāca atpakaj?

—           Vajadzēja nogaidīt, — saka Džabs, it kā atbildot Karcovam. — Iepriekšējais sargs naktī nelaistu tevi laukā, bet jaunais ir gatavais tūja. Teikšu, ka apcietinātajam nav kārtībā vēders, tad viņš neķepurosies pretī… Tagad klausies, bet uzmanīgi. Tikko būsim uz klāja, iesim nevis turp, kur ir mazmājiņas, bet taisnā ceļā uz baku. Pēc kādiem desmit soļiem būs kreisās puses izliekuma knehts. Pie knehta ir piesiets gals. Pietupies, satausti to, rāpies pāri bortam un — ar dieva palīgu! Saprati?

—    Sapratu, — atsaka Karcovs. — Iesim!

—    Pagaidi! Nokļuvis ūdenī, nepeldi nost no borta, peldi gar to uz vadni, bet no turienes — uz mucu, pie kuras stāv kuģis. Tev jātiek līdz tai un jāpaslēpjas, iekams es esmu sacēlis trauksmi. Iegaumē: tev būs divas, labi ja trīs minūtes. Vai tiksi galā?

—    Pacentīšos! — čukst Karcovs, drebēdams no satraukuma.

—    Un lai dievs pasarga no trokšņa. Ja pamanīs, mēs abi būsim līķi. Karāsimies cilpā blakus. To liec aiz auss, nenošauj greizi, neiegāz mani.

—    Skaidrs. Iesim taču!

—    Pašlaik ir apmācies, — turpina Džabs, — redzamība — nulle. Neliels austrumu vējš. Jūra — divas balles. Vārdu sakot, laiciņš uz goda. Lai gan vējš, man rādās, pieņemsies. Uz rīta pusi var sākties vētra … Līnijkuģis stāv ar enkuriem pret aizsargtīkliem. Uz to pusi es arī vālēšu, tikko būšu sacēlis trauksmi. Teikšu, ka arestants metās pie borta un rāpās pār pieturi. Tad es bez vilcināšanās piespiedu pie pleca automātu. Ietriecu viņā pusduci ložu, un viņš aizgāja dibenā barot kalmārus.

—    Ir vajadzīgi šļaksti, kad es «kritīšu» pār bortu.

—    Būs! — Džabs šķelmīgi piemiedz acis. — Pie borta ir sagatavota balastīna.

—    Saprotu.

—    Bet tu nekusties aiz mucas. Neelpo. Pagaidi, lai nodziest prožektori un norimst jandāliņš. — Džabs izvelk no kabatas kaut kādu priekšmetu. — Galva, es redzu, ir sadzijusi. Ņem, būs ko uzmaukt galvā.

—    Kādēļ? — Karcovs neizpratnē aplūko matu tīkliņu.

—    Kad būsi jūrā, uzmauc. Mucas dibens ir noaudzis ar aļģu pinkām. Saplūc tās un sabāz tīkliņa acīs — tā būs maskēšanās. Tā arī peldi: viss ķermenis zem ūdens, virs ūdens tikai galva tīkliņā, no kura rēgojas zāle. Saproti? Kājas pārāk daudz nekustini. Lai straume tevi nes. Nonāksi tieši pie tīkliem. Bet tur — rīkojies un pēc iespējas knašāk.

—    Paldies!

Džabs parāda nelielu paciņu.

—            Savācu tev proviantu — šokolādi un cukuru. Viss ir gumijas maisiņā, no ūdens nebaidās. Augšā iedošu. Paciņa nedrīkst nonākt svešās rokās, tāpēc es ieliku iekšā smagumu. Līdzko palaidīsi vaļā, tas nogrims.

Matrozis pēdējo reizi apskata biedru.

—            Nu, draugs, kad būsim beiguši karot, meklēšu tevi rokā. Tavu dzimto pilsētu es iegaumēju. Tu tikai… nenomirsti līdz tam laikam!

Un viņš jokojot iegrūž dūri Karcovam krūtīs. Viņš ir tīši rupjš, viņa balsī un žestos ir bravūra. Bet acis raugās skumīgi … v

—           Tas ir viss! — Džabs enerģiski novezē plaukstu. — Kustamies.

Viņš pieiet pie durvīm un bungā pa tām.

—           Uz mazmājiņu, — viņš nevērīgi izmet, atbildot sarga jautājošajam skatienam. — Puisim sagriezies vēders.

Pagājis sāņus, sargs palaiž abus garām. Džabs paņem savu automātu, kas glabājas koridorā, un atvelk aizslēgu.

—    Ej! — viņš nokomandē.

Klājs sagaida viņus ar siltas, mākoņainas nakts kapa melnumu. Smidzina. No krasta atlido degošu ogļu smaka. Ir satraucoši kluss.

Karcovs nevilšus apstājas.

—    Ej! — čukst Džabs un iebiksta viņam mugurā.

Karcovs pasper pāris soļu un atduras pret šķērsli. Tas ir knehts, ko minēja matrozis. _

Pietupies viņš steigšus aptausta izlieto čuguna bluķi. Are, kur ir trose.

—           Ātrāk, — viņš dzird čukstam Džabu, — veicīgāk kusties! Še, ņem!

Karcova rokās nonāk paciņa ar šokolādi un cukuru.

—     Ņem to arī! .. .

Džabs satausta Karcova roku un ieliek tajā smagu, plakanu priekšmetu. Tas ir saliekamais matrožu nazis.

Nazis un paciņa ir iebāzti vienā bikšu kabatā, otrā jau ir matu tīkliņš.

Karcovs paspiež glābējam roku. Nošļūcis pār bortu, viņš paliek karājamies trosē.

Klāt ir arī ūdens.

Viņš palaiž vaļā trosi. Tā vienā mirklī tiek uzrauta augšā — Džabs steidz to aizvākt, lai nepaliktu pēdas.

Sesfā nodaļa

Melnā debess ir nosēta ar lielām zvaigznēm. Tās mirgo, pulsē. Dažas uzliesmo un, ugunīgas astes sabozušas, pāri debess velvei klusi ieslīd melnajā, siltajā ūdenī.

Šajā brīnumainajā pasaulē, atstādams aiz muguras salu un bāzi, peld Karcovs, peld nezināmā virzienā, atkal viens naksnīgajā okeānā.

Kas viņu gaida?

Vai viņš satiks konvoju, ko minēja Džabs? Ļoti maz cerību, ka kuģi parādīsies tieši šajā laikā un peldētājs tiks tumsā pamanīts, uzņemts un izglābts …

Karcovs aizver acis. Viņš tik skaidri redz ceļā pēkšņi pagadījušos kuģi . .. Viņš atpūtīsies, izgulēsies un atgūsies. Aizritēs gadi. Beigsies karš. Viņš saņems pavēli ierasties šajā trīskārt nolādētajā salā. Viņš ieradīsies ar padomju kara kuģi, viņš būs parādes formā, ar visiem ordeņiem. Viņš sameklēs tos, kas viņu pratināja un notiesāja… Galvenais tomēr būs tikšanās ar Džabu. Viņš piestiprinās pie tā blūzes savu visdārgāko ordeni. Var iedomāties, kādas acis rādīs Džabs! Džabs nebildis ne vārda, tikai izņems no bikšu kabatas dūri, attaisīs to vaļā, un tajā būs divas cigaretes. Viņi smēķēs un klusēs …

Pār galvu aizšalc vilnis. Karcovs spļaudās un ar roku atmet atpakaļ slapjos matus. Jāpeld! Līdz mērķim ir ne mazāk par divpadsmit jūdzēm. Mērķis ir tālā klints, kas bija redzama no līnijkuģa.

Droši vien viņš sasniegs klinti ap dienas vidu. Uzkāpis tajā, izpētīs jūru. Pēc tam gulēs. Viņš gulēs dienu un nakti. Atpūties ieēdīs -— viņam ir ēdamais. E, nav nemaz tik ļauni! Tiesa, viņam nav dzeramā ūdens, bet pašlaik ir vēss, dzert negribas, un Karcovam ūdens nav ne prātā. Var gadīties, ka uz klints atrod ūdeni — avotu vai lietus ūdens peļķi…

Rītausma zogas klāt nemanāmi. Šķiet, ka vēl aizvien ir tumšs, bet var jau atšķirt ūdeni pāris metru no sevis, tad trīs, četru metru attālumā… Pienainajai miglai pamazām cauri izspiežas plata jūras josla, kas pārvilkta ar viļņojošu plēvi.

Kur tad ir klints?

Karcovs veltīgi skatās jūrā. Klints nav, kaut gan tai bija jāparādās. Vai tikai viņš nav nomaldījies?

Sasprindzinādams visus spēkus, viņš paceļas ūdenī un, izstiepis kaklu, pēta apvārsni.

Viņš aizvien vairāk tic, ka klints ir glābiņš. Kad viņš būs uzrāpies tajā, viņu noteikti pamanīs garām braucošs kuģis. Viņu ieraudzīs, uzņems un aizvedīs uz dzimteni. Kaut tikai atrastu klinti!

Un tad atdrāž vēja brāzma.

Vējš sasmalcina jūru sīkos, ļaunos vilnīšos, mētā tos uz visām pusēm, rauj gaisā dzeltenas, burbuļainas putu šļakatas.

Līdz nāsīm iegrimis virmojošajā ūdenī, Karcovs izmisīgi cīnās ar stihiju.' Viļņi grūsta viņu, belž pa pakausi un seju, ūdens sitas mutē.

Vētra pieņemas spēkā. Bangas kļūst aizvien smagākas. Katra, panākusi peldētāju, paceļ to galotnē, lai tūlīt pat gāztu lejā, apšļāktu un nospiestu.

Karcovs vairs ir nedomā, kā ieturēt vajadzīgo virzienu. Visi pūliņi ir vērsti uz vienu — neaizrīties, pagūt ievilkt elpu, iekams nav uzklupis kārtējais vilnis.

Vējš izkliedē miglas vālus, un pelēkais milzenis pēkšņi parādās apmēram pusjūdzes attālumā. Karcovs redz drūmas, stāvas sienas un bangu rotu to piekājē. Rifi? Jā, rifu ieskauta klints.

Liels vilnis. Peldētājs ir tā mugurā. Tagad klints ir saredzama labāk. Tā vairs nav tālu. Taču viņš vairs nesteidzas. Ir jāapskatās, jāatrod piemērota vieta, kur izkāpt no ūdens.

Viļņu šūpas tuvina Karcovu klintij. Tas ir monolīts milzenis, augšā gluds, bet apakšējā daļā plaisu un padziļinājumu izraibināts. Tā priekšā — mazākas klintis, kas izbāzušas no saputotā ūdens melnus, robainus ilkņus. Pat, ja laimētos tikt cauri rifu ķēdītei, izredžu glābties ir maz — pats pirmais vilnis var nosist peldētāju pret klints granīta sāniem.

Izeja ir viena — appeldēt klintij apkārt un piekļūt tai klāt no aizvēja puses, kur ir mierīgāk.

Karcovs spēji pagriežas.

Peldēt ir vēl grūtāk — tagad viņš ūdens, putu un elastīgu, gumijai līdzīgu gaisa strāvu haosā virzās šķērsām vētrai. Viņš sasprindzina visus spēkus, taču veltīgi. Krasta bangas dārd ar katru mirkli varenāk. Viņu aiznesīs garām.

Pāris vēzienu, un viņš pagriežas. Klints gandrīz ar roku aizsniedzama — skaidri saskatāms, kā viļņi ielaužas tās apakšējās daļas spraugās un caurumos, šļācas ārā no turienes un no jauna metas virsū akmeņiem.

Karcovu tūlīt tūlīt satvers un nesīs uz rifu. Acīmredzot ir robeža, aiz kuras bailēm nav vairs varas pār cilvēku.

Līdz rifiem atlikuši daži metri.

No ūdens izslējās akmens ar ķemmei līdzīgu galotni. Viļņi sašķīst pret to, vislielākie aizveļas «ķemmei» pāri.

Zemūdens klinšu punktētā līnija stiepjas zīmīgajam akmenim gar abām pusēm, apjožot lielo klinti. Starp rifiem un to ir kaut kas līdzīgs ūdens koridoram. Gandrīz rāma ūdens loks.

Peldētājs ir pienests pavisam tuvu «ķemmei».

Prātā iešaujas pārgalvīga doma — aizdrāzties pāri tai uz viļņa muguras. Bet tas nav iespējams: ir vajadzīgs vislielākais vilnis, parastais uzgrūdis virsū akmens zobiem.

Vilnis paceļ Karcovu. Augstāk, vēl augstāk! Viņš ir virs rifa.

Vai tiešām tas būtu gaidītais «devītais» vilnis?

Nē, viļņa galotne izliecas, lai saplaktu.

Smadzenēs zibenīgi uzliesmo doma: «Nedrīkst gaidīt, jāskar «ķemme», iekams pret to ir triecies vilnis!»

Tajā pašā mirklī kājas tiek izstieptas uz priekšu. Pēdas jūt pamatu. Izliecies ar visu augumu, viņš nostājas uz akmens.

Nākamajā mirklī peldētājam virsū gāžas ūdens blāķis, smacē un spiež viņu.

Taču viņš, pa pusei aizrijies un apdullināts, jau ir otrpus rifam — pie pašas klints, samērā mierīgā joslā. Straume rauj viņu sāņus. Viņš peld un vērīgi skatās jūrā.

Ikreiz, kad šurpu veļas augsts vilnis, Karcovs steidzas tam pretī un sagaida tā triecienu pie rifa. Viņu atsviež atpakaļ, bet starp viņu un klinti ir tīra ūdens josla un var manevrēt.

Straume aptek klinti. Drīz viņš būs tās aizvēja pusē un tiks laukā no ūdens.

Taču viņu gaida jauns pārbaudījums. Priekšā ūdens kustas dīvainā ritmā. Vai patiešām bedre?

Jā, virpulis! Karcovu rauj aizvien ātrāk un ātrāk — uz slīpa ūdens konusa pusi.

Aplis, vēl viens aplis. Pretoties nav nozīmes. Viņam jātaupa spēki, tas ir galvenais.

Griešanās ātrums pieaug. Apkārt viss pamazām saplūst garā, daudzkrāsainā triepienā — gan klints, gan rifi, gan jūra. Pēc tam acu priekšā ir tikai ūdens siena, zaļa, gluda siena, kas slejas uz augšu, aizsedzot gan klintis, gan debesis.

Viņš nospriež, ka ir laiks.

Viņš pēdējo reizi dziļi ieelpo. Saliecies jostas vietā, Karcovs pazūd ūdenī. Viņš zina: virpulis ir briesmīgs virspusē un tam pieguļošajos ūdens slāņos. Dziļumā tā spēks ātri mazinās. Vienīgais glābiņš — ienirt dziļāk un zem ūdens peldēt prom no bīstamās vietas.

Karcovs platiem, līganiem vēzieniem vertikāli ienirst. Drīz ūdens, kas virspusē bija sakults putās un duļķains, kļūst gaišāks un mierīgāks.

Tagad viņš peld horizontāli, gar klints zemūdens daļu, kurā no vienas vietas ir plaisas un alas. Un visur redzamas tievas, tumši brūnas stīgas, garu, mīkstu stīgu pušķi: tie stiepjas kaut kur no apakšas, izurbjas cauri ūdenim un, izkļuvuši virspusē, noklāj uz ūdens saplūksnātus galus. Katrs vilnis liek tiem raustīties un locīties. Stīgas dej un sagriežas grīstēs kā no bezdibeņa glūnošu nezināmu radījumu taustekļi…

Laiks iznirt. Viņš izstiepj rokas, lai irtos augšā, un … žigli paslēpjas aļģēs.

Virs viņa peld cilvēks.

Svešais ir gumijas apģērbā, ķiverē un ar elpošanas aparātu uz krūtīm. Pie kājām viņam pleznas, rokā žebērklis, uz kura spārdās liela zivs. Iededzies cīņā ar laupījumu, viņš te nolaižas dziļāk, te uzpeld līdz pašai ūdens virsmai.

Karcovs ir paslēpies pie klints. Galvā ir viena doma — izturēt, neaizrīties.

Sekundes rit.

Gausi kustinādams kājas, cilvēks attālinās. Viņam nopakaļ stiepjas sarkanīgu duļķu lente — no zivs brūcēm plūstošā asins.

Var iznirt. Karcovs peld, ar vienu aci vērodams mednieku. Viņš redz, ka zivs noraujas no žebērkļa, drudžaini sizdama ar asti, grimst un mednieks dzenas tai pakaļ. Ja nu svešais ir pamanījis Karcovu?

Izniris un ievilcis gaisu, viņš paskatās apkārt. Pavisam tuvu ir klints, un tajā ir plata sprauga. Ātrāk turp!

Karcovs ielien spraugā un peld pa šauru akmens koridoru. Pamazām tunelis kļūst platāks. Klintis, kas nokarājas zemu pār galvu, atkāpjas un veido kaut ko līdzīgu alai.

Viņš iepeld alā un pagriežas ūdenī. Visapkārt ir tumšs un kluss. Tālumā spīd mazs trīsstūris — sprauga, pa kuru viņš iekļuvis iekšā. Palaikam gaišais trīsstūris satumst — ieeju aizsedz viļņi. Tur, ārā, trako jūra. Te ūdens ir gandrīz nekustīgs.

Neviens viņu nevajā. Bailes bijušas veltīgas.

Ko lai dara? Peldēt atpakaļ? Bet ja nu tas ar žebērkli ir paslēpies pie izejas… Nē, labāk nogaidīt. Galveno viņš ir panācis — klints aizvēja puse nav tālu. Tikai jāizpeld no alas, jāpagriežas pa kreisi, un mērķis būs klāt.

Kaut tikai nesatiktu peldētāju!

Kas ir šis cilvēks? Nav šaubu, ka viens no vācu diversantiem. Acīmredzot no rīta, kad jūra bija klusa, viņš atstājis zemūdeni, lai pamedītu, un pie vientujās klints viņu pārsteidzis vējš. Peldētājam ar respiratoru vētra gan nav nekāds kavēklis — ja laiks nelāgs, var ienirt dziļāk.

Ar parasto respiratoru var nodzīvot ūdenī divas trīs stundas. Ja peldētājs ir devies medībās jau pirms vētras, viņa elpošanas aparāts ir patērējis ne mazāk kā pusi skābekļa. Bet diversantam vēl jātiek līdz zemūdenei, kas, protams, atrodas tālu no viltīgajiem rifiem . .. Vārdu sakot, spriežot pēc visām pazīmēm, viņš patlaban ir nekaitīgs: viņam vienkārši nav iespējas gaidīt. Tātad pēc atpūtas Karcovs var peldēt laukā no alas un turpināt ceļu.

Viņš noguļas uz muguras. Seja ir pagriezta pret izeju. Ja skatās uz augšu, acu priekšā viss ir melns. Priekšā, tuvāk spraugai, uz klints velves trīsuļo gaismas atspīdums. Laiku pa laikam Karcovs drusku pakustina plaukstas, paturēdams redzeslokā gaismas zaķēnu.

Viņam vēl ir daudz spēka. Bet viņam salst. Aizvien uzmācīgāka kļūst vajadzība izkāpt no ūdens, sajust zem kājām cietu pamatu un sasildīties. Viņš mierina sevi, ka tagad tas ir tikai laika jautājums.

Gulēdams ūdenī, viņš atpūšas.

Pēkšņi stars pazūd no velves.

Satrūcies Karcovs raugās tunelī, bet redz tālumā tikai vāju zaļu josliņu.

Klusuma un miera ieaijāts, viņš aizmirsis paisumu. Ūdens ir piezadzies klāt un piepildījis spraugu.

Ātrāk ārā, kamēr vēl redzams gaismas plankumiņš!

Peldēdams uz priekšu, Karcovs atduras pret izcilni. Vēl vēziens — un atkal šķērslis. No kurienes tas gadījies? Vēl pavisam nesen tā nebija.

Viņš atceras. No tuneļa kupola nokarājas kaut kas līdzīgs akmens bārkstīm. Pirms stundas, kad viņš iepeldēja tunelī, no «bārkstīm» līdz ūdenim trūka metrs. Tagad, kad paisums ir visaugstākais, tās aizsprostojušas tuneli.

Vienīgā iespēja, kā sasniegt izeju, ir ienirt. Bet līdz spraugai ir ap trīsdesmit metru. Tos nevar nopeldēt zem ūdens, šaurā koridora pustumsā, pie tam vēl pret paisuma straumi!

Karcovs ir slazdā. Kamēr nebūs sācies bēgums, no alas laukā netikt.

Septītā nodaļa

Karcovs tuvina rokas sejai un neredz tās. Visapkārt ir tumsa. _ Ūdens virsma ir nekustīga. Bet kājas jūt tā kustību dziļumā. Ūdens nāk klāt.

Ja nu alas velves ir zemas un katrs paisums piepilda to pilnīgi, ko tad? Ja tā, tad Karcovam ir beigas. Kamēr nav par vēlu, jāizpēta ala: varbūt tai ir otra izeja un tā vēl nav noslēgta.

Viņš pāris reižu piesardzīgi pavēzē rokas. Izstiepies slīd pa ūdeni. Līdz šim alā bijis kluss. Tagad ausis uztver vājus šļakstus.

Precizējis virzienu, Karcovs sāk irties ātrāk. Šļaksti kļūst stiprāki. Atkal vēzieni, un viņa pirksti pieskaras akmenim.

Tagad viņš kustas, darbodamies ar vienu roku. Otra visu laiku skar sienu.

Viņš peld ļoti ilgi. Apkārt ir blīva tumsa. Ūdens, ūdens un nebeidzama gluda klints …

Nekad vēl viņš nav bijis tik tuvu izmisumam. Viņš ir akls. Akls — tātad bezspēcīgs. Viņam visu laiku šķiet, ka nupat viņš aizpeldējis garām vietai, kur ērti varētu izkāpt no ūdens, — vajadzēja tikai izstiept roku, un viņš sataustītu klintī izcilni, karnīžu, plaisu. Viņš to nav darījis un zaudējis vienīgo iespēju.

Taču viņš peld. Viņš turas gar sienu, pēdu pēc pēdas aptaustīdams tās virsmu. Pirkstos, kas tapuši tik jutīgi, ir koncentrēta visa viņa griba.

Pēkšņi Karcovs sastingst. Viņam šķiet, ka ūdens pie nolaistajām kājām sakustas, sagriežas virpulī, it kā netālu garām būtu aizdrāzies milzīgs ķermenis. Viņš dzird arī dīvainu skaņu — tādu kā klaboņu.

Kas tas varētu būt? Piekļāvies pie klints, Karcovs gaida.

Bet atmiņa iztapīgi saka priekšā:

«Ķermenis viņam bija ķieģeļsarkans, apmēram sešus metrus garš, uz galvas taustekļi, izbolītas acis — katra acs kā lielka- libra lielgabala lode. Un knābis! Līkais knābis izlīda no kādas spraugas galvā un draudīgi klabēja. Kad milzīgās spīles paple- tās, likās, ka tās spēj aptvert grotmastu.»

Franču korvetes «Alecton» komandiera ziņojums par sastapšanos ar simts pudu smagu kalmāru ir tikai viena lappuse no biezā sējuma, kurā apkopots viss, kas zināms par okeāna dzelmju briesmoņiem.

Karcovs it kā pāršķirsta lappusi pēc lappuses. Cita epizode. Tagad runā britu fregates «Daedalus» komandieris.

«Pa viļņiem peldēja milzīga, resna čūska, izslējusi galvu ap

mēram metru virs ūdens … Pāris minūšu mēs skatījāmies uz gigantisko čūsku, bet tā ne reizi nenolaida ūdenī tumši brūno, pusmetru resno galvu ar dzeltenbaltu kaklarotu. Rumpis bija metrus divdesmit garš.»

Cik daudz tādu liecību! Arī pats okeāns šad un tad izskalo krastā visu apskatei: gan kalmāru automobiļa lielumā, gan nepazīstama radījuma taustekļa daļu trīs ceturtdaļas metra resnumā …

Paslēpies pie klints, Karcovs ieklausās alas klusumā. Salst. Viņš ir sastindzis kramā. Piedevām vēl kreiso roku savilkuši krampji. Viņš lēni masē pirkstus. Pēkšņi satrūcies viņš izmisīgi iekliedzas. Viņam ap kājām aptinies kaut kas auksts un glums.

Nav viegli uzreiz aptvert, ka tās ir tikai aļģes, ko šurp atnesusi straume. Pieveicis bailes, viņš nolaižas ūdenī un nomauc no kājām ciešās cilpas.

Viņš atkal peld gar sienu. Tumsa. Klusums. Neredzams ūdens neredzamā klinšu kausā, un tajā — cilvēks, kas, spītējot visam, cīnās par dzīvību.

Pamazām siena kļūst stūraina, šķautnaina. Aizvien biežāk pagadās iedobes. Uzmanību! Te var būt pārsteigumi.

Viņš palēnina kustību, rūpīgāk pārbauda akmeni. Drīz plauksta pilnīgi pazūd spraugā. Steigšus «izskatījis» to ar rokām, viņš konstatē, ka sprauga sākas zem ūdens. Bet cik tālu tā sniedzas uz augšu? Tas pagaidām nav zināms. Taču nav šaubu, ka augšdaļā tā paplašinās.

Piespiedies pie klints, viņš gaida.

Tagad viņš mana paisuma īsto spēku. Ūdens nāk klāt strauji, un Karcovs kopā ar to ceļas augšā gar spraugu. Jā, tā kļūst platāka un dziļāka. Drīz tajā var jau iespraukties.

Vēl drusciņ_uz augšu. Tā, labi. Viņš ielien akmens spraugā un rāpjas klintī. Ātrāk, ātrāk! … Viņam rādās; ka kāds seko, tūlīt tūlīt panāks …

Bet sprauga aug. Sākumā tā gāja gandrīz vertikāli uz augšu, turpretī tagad aizvien vairāk novirzās sāņus. Līst ir vieglāk — Karcovam plecus vairs neskrambā asie klints izciļņi.

Ūdens ir palicis tālu aiz muguras. Sirds pukst vienmērīgāk. Atradis ērtu laukumiņu, viņš ar baudu atguļas. Kā viņš ir noguris!

Atpūzdamies viņš kaldina rīcības plānu. Ir jāizpēta pazeme. Kas zina, varbūt izdodas uzmeklēt eju uz klints smaili. Ja meklējumi neko nedos, viņš kāps atpakaļ pie ūdens un bēguma laikā izpeldēs pa spraugu ārā.

Ir jāsāk. Karcovs uzmanīgi pieceļas četrrāpus, lai nenodauzītu galvu pret velvi, un paceļ roku. Roka nesastop šķērsli. Attu- pies viņš pastiepj uz augšu arī otru roku un izslējās uz ceļiem. Tad pieceļas visā augumā. Virs viņa ir tukšums.

Kādu laiku viņš mulst neizpratnē, kaut gan viss ir ļoti vienkārši: spraugas malas ir nošķīrušās katra uz savu pusi. Nekā briesmīga nav. Tūlīt viņš noteiks virzienu un kāps atpakaļ pie ūdens. Drīz jāsākas bēgumam. Nav ko tērēt spēkus. Pie tam pavisam viegli var apmaldīties.

Bet kurā pusē ir ūdens? Viņš labi atceras, ka kreisajā. Tātad pretējā pusē ir siena. Tā jāsatausta.

Karcovs sper soli pa labi. Vēl vienu soli. Sienas nav. Nu, vēl vienu… Nē, nedrīkst! Viņš iet prom no ūdens. Ūdens ir glābiņš. Kad sāksies bēgums un sprauga kļūs brīva, alā iespīdēs gaisma. Tuvu pie ūdens viņš ieraudzīs gaismu un viegli tiks laukā. Turpretī, ja viņš «pazaudēs» ūdeni, atpakaļceļu viņš neatradīs.

Atmetis galvu, Karcovs nekustēdamies stāv tumsā. Vai tiešām ūdens ir kreisajā pusē? Vai viņš nav nejauši pagriezies, kad piecēlās no klints?

Tūlīt viņš pārbaudīs.

Viņš pietupstas un apgramsta ar rokām klinti. Viņš meklē akmeni, lai mestu turp, kur, pēc viņa aprēķina, jābūt ūdenim. Pazemes nāves klusumā tas nošļakstēs pietiekami stipri. Virziens būs noteikts. Tas nav sarežģīti. Ir vajadzīgs tikai akmens.

Taču akmeņu nav. Neviena akmentiņa. Zem plaukstām ir gluda klints. Tas arī saprotams. Alā lietus nelīst. Te nepūš vēji, nesvelmē saule. Klints neirst. No kurienes lai gadītos akmeņi?

Notupies uz ceļiem, viņš mehāniski aptausta kabatas. Protams, nekā piemērota nav. Viņam ir tikai vīstoklis ar ēdamo un nazis. No naža gan viņš nešķirsies nekādā ziņā… Bet ja nu pamēģinātu atšķelt ar to gabaliņu klints?

Karcovs atvāž nazi. Pirksti aptausta akmens grīdu. Šķiet, ka te ir sprauga. Viņš iebāž tajā asmeni un mazliet uzspiež. Drusciņ stiprāk … Akmens nepadodas. Vēl drusciņ … Nē, tas ir bīstami — var nolauzt nazi.

Vēl daži neveiksmīgi mēģinājumi. Tad viņš izvelk vīstokli ar ēdamo. Džabs runāja par cukuru un šokolādi. Tagad tie noderēs.

Viņš mēģina atraisīt vīstokli. Nav viegli ar rokām pārplēst biezo gumijota auduma maisiņu. Karcovs tā uztraucas, ka piemirst nazi… Beidzot maisiņš ir pušu. Jā, tā ir šokolāde — divas smagas tāfelītes. Un tas ir cukurs — astoņi grubuļaini kubiciņi. Bet kas tas? Karcovam rokā ir tapa. Skaidrs, kādēļ Džabs to ielicis: tapa noder par svariņu.

Pirksti maigi noglāsta atradumu — īso metāla stienīti. Notēmējis viņš sviež tapu pa kreisi no sevis. Viņa dzirde ir sasprindzināta līdz pēdējam: tūlīt nošļakstēs.

Tapa nošķind pret akmeņiem.

—           Tā, — Karcovs murmina, vandīdamies pa kabatu, — iznāk, ka esmu kļūdījies. Protams, vajadzēja sviest vairāk pa kreisi.

Viņš paņem cukurgraudu un pasvārsta plaukstā. Viegls gan. Bet te tāda akustika!

Cukurgrauds aizlido.

Pēc dažām sekundēm tas atsitas pret kaut ko cietu.

—            Mierīgi, — čukst Karcovs, berzēdams ar plaukstām pieri. — Atsēdīsimies un padomāsim. Galvenais ir nesteigties. Laika man atliku likām, lai visu labi apsvērtu.

Un viņš atlaižas uz klints.

Domas nav iespējams sakopot. Acu priekšā rēgojas jūra. Tagad viņš domā par jūru pavisam citādi! Viņš atdotu visu, lai atkal tiktu ūdenī, kaut tajā pašā drūmajā klinšu akā, no kuras viņš nesen izķepurojās ar tādām grūtībām. Kas par to, ka viņš bija zaudējis spēkus un" pārsalis? Būtu izturējis, sagaidījis bēgumu un atkal ieraudzītu sauli. Bet tagad? Cik ilgi vēl neno- kulsies tumsā, iekams atradīs atpakaļceļu? Un vai maz atradīs? Ja nu bēgums ir jau sācies, bet viņš to pat nezina! Varbūt viņam tikai drusciņ jāpaiet sāņus, lai ieraudzītu gan ūdeni, gan cauri tam spīdošo gaismu, gan pašu spraugu. Bet uz kuru pusi jāiet? Kur ir ceļš uz ūdeni?

Viņš piespiež sevi nogulties uz klints. Viņam jānomierinās. Taču aizrit minūtes, viņš atkal ir kājās un ar skubu paņem jaunu cukurgraudu.

Viņš sviedīs cukuru vairāk pa kreisi. Ja arī šoreiz neveiksies, viņš izlietos trešo, ceturto gabalu… visu cukura krājumu, visu šokolādi, bet ūdens ir jāatrod!

Apgrozījis cukurgraudu, viņš satver to ērtāk un domās iezīmē virzienu.

Metiens!

Nenošļakst.

—    Trešais, — viņš stūrgalvīgi saka.

Vēl viens metiens. Tas pats.

—    Pietiek, — Karcovs murmina, — pietiek, ir jāpadomā.

Viņam šķiet, ka lēmums ir, tas ir gaužām vienkāršs, bet viņš ir uztraukts, un tas traucē atrast pareizo ceļu. Ir vajadzīga atelpa. Kad nervi būs nomierinājušies, gan atradīsies izeja. Par katru cenu ir jāsaņemas!

Un viņš sāk skaitīt.

Viņš lēni izrunā skaitļus, ieklausīdamies pats savā balsī, kas dīvaini skan pazemes klusumā.

laiks rit.

Karcovs sēž uz akmens, pievilcis kājas pie zoda. Plauksta viegliņām plaukšķina pa klinti, sizdama taktī līdzi. Viņam šķiet, ka tālumā kāds dobji piebalso.

Līdz seši simti, ar ko beidzas pirmās desmit minūtes atpūtas, atlicis pavisam maz. Pēdējais skaitlis, pēdējais sitiens pa klinti. Klusums…

Gribas ēst. Viņš turējās, turējās, bet nu vairs nespēj sevi piemānīt. Varēja taču aizsviest nevis trīs, bet četrus vai piecus cukurgraudus. Šos «liekos» gabalus viņš apēdīs.

Cukurs ir iebāzts mutē. Cik ātri tas kūst!…

Tagad otrs cukurgrauds.

Bet cukurs paliek rokā: kaut kur tālumā dzirdami dobji, ritmiski sitieni.

Akustisks efekts? Nekā tamlīdzīga: kāds skalda klinti.

Klaudzieni apklust. Pēc minūti ilgas pauzes klaudzieni atsākas tādā pašā tempā.

Kas klaudzina un kur? Varbūt klints virsotnē? Nē, neliekas vis: skaņas nāk it kā no nogāzes puses. Bet klints sāni ir stāvi, gandrīz nepieejami. «Tāpēc tos arī skalda,» atbild sev Karcovs.

Iztēle zīmē ainu: cilvēks ar pūlēm uzrāpies klintī un taisa sev paslēptuvi. Kas viņš ir? Droši vien tas pats peldētājs ar žebērkli. Bet viņš devās uz zemūdeni! Nieki, zemūdenes nav. Secināts, ka tā ir kaut kur tepat, tika mehāniski, Absta «atzīšanās» iespaidā. Protams, Absts meloja — zemūdene bija aizbraukusi.

Bet kā tad ir ar zemūdens mednieku? No kurienes viņš radies? Taču no tās pašas zemūdenes. Viņš tika izlaists no tās, bet noteiktajā laikā neatgriezās — vai nu nomaldījās, vai aizkavējās. Vai mazums kas var gadīties! Zemūdene nevarēja viņu sagaidīt un brauca prom: bāzē bija izsludināta trauksme, un tā uz karstām pēdām atstāja bīstamo rajonu.

Tātad viens no diversantiem palika. Redzēdams, ka zemūdenes nav, viņš atpeldēja līdz klintij, sameklēja nogāzē spraugu un tagad paplašina to, taisa sev paslēptuvi.

Viņam ir žebērklis, viņš dur zivis, viņam nedraud bada nāve. Viņš pacietīgi gaidīs zemūdeni, kas noteikti atgriezīsies.

Karcovs ieklausās sitienos, un viņam šķiet, ka viņš redz peldētāju. Viņš joprojām ir gumijas apģērbā. Viņa ķivere, elpošanas aparāts un pleznas ir noņemti un nolikti tālāk. Turpat mētājas pusapēsta zivs. Viņš rijis to jēlu, jo viņam nav uguns. Viņš nemaz neuzdrošinātos iekurt uguni pretinieka acu priekšā, kaut arī viņam būtu sērkociņi un kurināmais…

Karcova prātojumu pavediens apraujas. Viņam salst. Pie tam, lai cik dīvaini, stingst tikai labais sāns. Bet ja pagrieztos? … Jā, tagad atdziest kreisā puse. Uzpūš mazs vējiņš. Tātad gaiss alā kustas?

Bet kā te gadījies vējš? Vainīgs droši vien ir klints baseina ūdens. Paisuma laikā tas darbojas kā virzulis, kas izspiež no pazemes gaisa pārpalikumu.

Kur tad ir caurums, pa kuru vēdinās ala? Tas, jādomā, ir tur, uz kurieni velk vējiņš. Klaudzieni arī nāk no tās puses.

Karcovs pieceļas.

Ejot gaisa plūsmas virzienā, viņam jānonāk pie cauruma kalna nogāzē. Tad nebūs jāpeld apkārt klintij un jārāpjas augšā pa stāvumu.

Bet pie izejas ir ienaidnieks, un viņam ir žebērklis. Nekas, arī Karcovs nav neapbruņots.

Laiks skrien, bet viņš neko vēl nav izlēmis. Ja nu peldētājs ir viņa vecais paziņa? Karcovu pārsteidz tik vienkāršs atminējums. Skaidrs, ka tas ir viņš! Ar zemūdeni aizbēgušie fašisti pametuši viņu!

Karcovs guļ kraujas malā, guļ nekustīgi, pēkšņi ieraudzītā skata pārsteigts.

Bet visu pēc kārtas.

Viņš ilgi līda, orientēdamies pēc tikko sajūtamās gaisa strāvas. Drīz laukumiņu nomainīja tunelis — Karcova rokas atdūrās pret sienu. Tad tunelis pārvērtās par šauru eju, kuras dibens bija nosēts ar asiem grubuļiem. Viņš noskrambāja ceļus, bet līda tālāk.

Līkums, vēl viens līkums, tad krass tuneļa pagrieziens, gandrīz vai uz pretējo pusi, — un viņš ievaidējies piespieda plaukstas pie acīm.

Pāris minūšu viņš gulēja knūpus, baidīdamies ticēt, ka ir atkal ieraudzījis gaismu. Jā, viņa priekšā bija caurums. No tā plūda gaisma un skanēja klaudzieni — skaidri sadzirdami, stipri…

Nomierinājies viņš paslējās uz rokām un piesardzīgi ieskatījās izlauztajā caurumā.

Viņš bija domājis, ka ir atradis izeju no pazemes. Taču viņš neredzēja ne debesis, ne sauli. Tunelis bija izvedis viņu pie citas alas.

Tas ir liels, gandrīz apaļš dobums klintī. Apakšā tikko šūpojas ūdens, ko apgaismo prožektori, — tie piestiprināti pie sienām un pavērsti uz leju. Pazemes telpas griesti grimst tumsā.

Karcova skatiens ir piesaistīts lagūnai. Zem ūdens kaut kas kustas. No dzelmes augšup ceļas kāda ēna. Tā kļūst ar katru sekundi skaidrāk saredzama.

Ena ir pie pašas ūdens virsmas. Viena aiz otras parādās divas cilvēku galvas, abas melnās, briļļainās ķiverēs.

Cilvēki iznirst. Jau redzami pleci, krūtis. Viņi peld cieši viens aiz otra, nemainot attālumu, it kā sēdētu milzīgas zivs mugurā.

Karcovs tikai vēlāk pamana, ka no dzelmes izniruši vēl trīs «jātnieki». Iegriezušies divu pirmo ķīļūdenī, tie arī peld pa lagūnu.

Samazinājuši ātrumu, peldētāji piestāj pazemes ezera pretējā krastā, kur slīpās klintis veido kaut ko līdzīgu laukumiņam. Te uzdegas gaisma. Tagad redzams lagūnā nolaists traps, nišas sienā, statņi un kaut kādas kastes.

Pie statņiem strādā varens bārdainis, ar vāli dzīdams klintī dzelzs kāsi. Šīs skaņas arī vadījušas Karcovu pa klints labirintu.

No alas izbrauc riteņkrāns. Tas tuvojas ūdens malai, pieliec strēli un izceļ no lagūnas garu cilindru. Tā deguns ir noapaļots, vidusdaļā — sēdekļi un kaut kas līdzīgs aizsargstiklam to priekšā. Pakaļgalā skaidri redzamas stūres un skrūvju aizsarg- gredzens. Nav šaubu, ka tā ir cilvēku nešanai pielāgota torpēda.

Krāns pagriež torpēdu, aizbrauc atpakaļ un noliek nesamo statnī laukumiņa dziļumā. Tam palīdz peldētāji, kas jau paguvuši izkāpt no ūdens un noņemt ķiveres un pleznas.

Krāns atgriežas un izceļ otru torpēdu. Bet kas tas? Gaisā ir divas torpēdas, kas pakārta viena virs otras. Augšējā izgriezts kokpits, un tajā sēž caurspīdīga aptecētā ja nosegts cilvēks.

Darbs turpinās. Drīz krāns paceļ vēl divus tērauda cilindrus.

Torpēdas ir noliktas statņos. Peldētāji ir izkāpuši un atbrīvojušies no ķiverēm un respiratoriem.

Prožektori nodziest.

Tumšs.

Astotā nodaļa

Ķermenis ir smaguma un sāpju pilns. Tas nozīmē, ka viņš gulējis maz, nav atpūties. «Tūlīt jāguļ,» Karcovs pavēl pats sev, «jāguļ, jāuzkrāj spēki, enerģija, jo rīt…» Bet kas gaida rīt? Līdzko atausis rīts, alā iedegsies gaisma un sāksies rosība. Un tālāk? Tad ugunis nodzisīs un atkal būs nakts, ko viņš sagaidīs vēl vairāk izslāpis un izsalcis.

Kāda jēga ir gaidīt? Vai labāk nerīkoties, kamēr vēl nav zaudēts domāšanas asums un nav izsīkuši spēki?

Iekšējā balss iesaka: noej pie ūdens, pārpeldi lagūnu un izkāp tur, kur tika izceltas torpēdas, — šajā vietā arī tagad redzams vājš gaismas atspīdums. Nevelc garumā, un tu dabūsi ēdienu un dzeramo ūdeni, varbūt arī ieroci. Negaidi, nekavējies ne mirkli, jo rīt var notikt kaut kas tāds, kas pārvelk svītru tavām pēdējām izredzēm glābties!…

Šī balss ir tik stingra un uzstājīga, ka Karcovs nevilšus norāpjas līdz aizas malai.

Viņš jau ir uz pašas kraujas malas. Kājas ir nolaistas ūdenī, kas ir kaut kur tepat…

Attapies viņš strauji pierauj klāt ceļus un pakāpjas atpakaļ. Viņš smagi elpo. Padomā, tikko neiekrita slazdā! Vajadzēja tikai ielēkt ūdenī, un viņš nekad neatrastu atpakaļceļu …

Pirms brīža viņam bija karsti. Tagad drēgnums ķeras pie muguras un lien gar sāniem. Bet mutē it kā būtu piparu pākstis — mēle, smaganas un rīkle deg vienās ugunīs. Šķiet, viņš atdotu visu par krūzi dzeramā ūdens!

Sakarsētā iztēle uzbur ainu: ar baltu,,, vēsu galdautu klāts galds, uz tā norasojusi stikla krūka, bet krūkā — ūdens, kurā peld ledus gabaliņi…

Kā lai tiek pie ūdens, bez kura viņš, šķiet, nudien zaudēs prātu?

— Jāguļ, — spītīgi murmina Karcovs, iekārtodamies aizā, — jāguļ!…

Viņu uzmodina neparasta, pulsējoša gaisma. Karcovs uzmanīgi pabāž galvu gar klinti. Alas augša ir liesmu apņemta. Uguns viļņi — sarkani, dzelteni un violeti — traucas pretī cits citam, saduras un izzūd, lai tūlīt pat rastos no jauna. Reizēm šķiet, ka augšā trako šķidrs metāls, ka tas kuru katru mirkli gāzīsies ūdenī un tad drausmīgs sprādziens satrieks putekļos ir alu, ir klinti…

Protams, Karcovs zina par stalaktitiem. Bet kā lai salīdzina mācību grāmatu sausās rindas ar to fantastisko skatu, ko viņa acim pavēruši pret pazemes kupolu pagriezto prožektoru stari!

Alā strādā. Gar statņiem, kur kā gigantiskas patronas aptverē blakus guļ torpēdas, ņemas bārdainis — tas, kas vakar cilāja vāli. Viņš ir vatenī un adītās biksēs, vilnas feskā un vieglās tūbas kurpēs. Ap vidu viņam josta ar lielu pistoli atpogātā makstī.

Krāns, kas bija cēlis torpēdas, stāv laukumiņa malā. Pie tā svirām sēž otrs pazemes iemītnieks. Krāna strēle ir noliekta pie ūdens. Turp vērsts arī celtņa vadītāja skatiens. Kaut ko ierau* dzījis, viņš aizskrien līdz ieejai tunelī un pavelk sviru sienas kastē. Kļūst vēl gaišāks — ir iededzies uz leju vērsts prožektors.

Karcovs pamana ēnu lagūnas dziļumā. Ēna kļūst lielāka un skaidrāk saskatāma. Drīz uzpeld priekšmets, kas atgādina lielu cigāru. Vai tā ir torpēda, kas līdzīga citām uz klints noliktajām torpēdām? Nē, no ūdens iznirušais cigārs ir daudz īsāks. Un aiz tā peld cilvēks. Karcovs redz garus rokturus, pie kuriem pieķēries peldētājs, bet cigāra priekšgalā ūdeni kuļ aizsarg- gredzena ieskautas dzenskrūves. Zemūdens buksētājs!

Cigārs un cilvēks tuvojas klintij, uz kuras gatavībā stāv krāns. Buksētājs palēnina kustību. Peldētājs uzkabina strēles āķim troses cilpu un dod zīmi celtņa vadītājam.

Karcovs gaida, ka krāns tūlīt pacels cigāru.

Taču buksētājs turpina ceļu un drīz ir pie trapa. Te peldētājs atstāj savu aparātu un kāpj augšā uz klints. Spēcīgais, lokanais cilvēks piegulošā gumijas apģērbā, no kura notek ūdens, ar plēvainām pleznām pie kājām nomet jostu ar svariņiem, respiratoru un apsēžas uz akmens. Karcovs labi redz viņa seju — jaunu, skaistu, bet dīvaini nedzīvu. Apsēdies cilvēks sastingst kā pēkšņi pārdomās iegrimis.

Krāna strēle pa to laiku ceļas augstāk un izvelk no ūdens kaut ko dīvainu. Gaisā karājas lielu, cieši piebāztu, ar trosi pārsietu gumijas maisu virtene. Krāns nogulda tos laukumiņā.

No dzelmes iznirst otrs buksētājs, bet pēc tam vēl pieci buk- sētāji. Cits pēc cita viņi piepeld pie laukumiņa, vilkdami maisus. Celtņa vadītājs strādā naski. Drīz visa krava ir izcelta un noguldīta uz klints. Bet attālāk sēž septiņi peldētāji — jauni, vienādi ģērbti, vienlīdz gurdi un vienaldzīgi…

Laukumiņā parādās vēl kāds. Sieviete!

Viņa ir iznākusi no tuneļa. Mugurā viņai ir plata, zila jaka,

dzeltenas adītas bikses, kājās mīkstas kurpes, ap vidu josta ai pistoli atpogātā makstī.

Piegājusi klāt peldētājiem, viņa ņem no plecā uzmestās somas pa plaukstas lieluma briketei un izdala tās.

—     Ēdiet!

Ūdenslīdēji plēš nost papīra iesaiņojumu.

—            Ātrāk! — skubina sieviete, sasizdama plaukstas, kā to dara, runājot ar bērniem. — Ātrāk, jums ir maz laika!

Peldētāji stūķē ēdamo mutē. Dīvaini: viņi nav mainījuši pozu, nav izdarijuši nevienu lieku kustību, tikai pārplēsuši iesaiņojumu un nokoduši pa kumosam. Viņu žokļi kustas, acis joprojām vērstas kaut kur tālumā.

—            Noņemiet pleznas! — nokomandē sieviete, kad viņi ir beiguši ēst.

Peldētāji pieliecas, atsien, nomauc un noliek malā pleznas.

—    Celieties augšā un ejiet!

Visa grupa pieiet pie maisiem, paceļ divus saiņus un pazūd tunelī.

Drīz cilvēki nāk atpakaļ pēc jauna nesamā.

Ir aiznesti visi maisi. Peldētāji apsēžas atpūsties.

Sieviete pagriežas pret celtņa vadītāju.

—            Cigareti, Valter! — viņa jautri saka, noņēmusi cepurīti un sakārtojusi gaišos matus.

—            Lūdzu, Rišeres jaunkundz. — Celtņa vadītājs izņem paciņu.

—    O, «Lukss»! Kur jūs ņēmāt? ?

—            Turpat. — Celtņa vadītājs, plikpaurains cilvēks ar kustīgu seju un garu kaklu, kas slejas no pārmērīgi platās svītera apkakles, pašūpo galvu un nopūšas. — Turpat, jaunkundz, — savā skapītī. Bet krājumi — ak vai! — iet uz beigām.

Sieviete paņem cigareti.

—            Mani krājumi jau sen sen ir aidā! — Iesvilpusies viņa parāda ar roku uz augšu.

—    Ir jābūt taupīgākai, — pamāca celtņa vadītājs.

—            E, blēņas! — Sieviete sparīgi velk. — Drīz man būs papilnam ir cigarešu, ir saules, ir visa kā, ko vien sirds kāros!

Celtņa vadītājs nolec no savas mašīnas sēdekļa.

—    Braucat?

Cilvēks, kas visu šo laiku ņēmies gar torpēdu, ģērbjas, lai nolaistos ūdenī: viņš ir uzmaucis kājās un piesējis pleznas, apsprādzējis jostu ar svariņiem, pārbauda respiratoru. Kad sieviete izrunā pēdējos vārdus, viņš iznāk laukumiņa vidū. Tas ir zajoksnis ar īso, rudo bārdu. Viņš paņem no celtņa vadītāja cigareti, aizdedzina un izlaiž dūmu mākulīti.

—       Tātad jūs braucat? — viņš jautā dziļā basā. — Panācāt savu. Bet kas paliks jūsu vietā? Pats šefs?

Viņa balsī jaušama slikti slēpta nepatika. Iespraudis rokas sānos, viņš šūpojas uz izplestām kājām un rauc pieri.

—       Tas taču nav uz ilgu laiku, Glik. — Sieviete parausta plecus. — Uz nedēļu, nu, uz divām. Bet tad jums būs jauns ārsts, ar daudz lielāku pieredzi…

—       Mjā, — nenoteikti nosaka Gliks un nospļaujas. — Ja jau tā, tad laimīgu ceļu… — Viņš pagriežas pret peldētājiem, kas vēl aizvien tāpat sēž uz akmens. — Ei, celieties augšā!

Peldētāji paklausīgi pieceļas.

—       Ņemiet elpošanas aparātus! — nokomandē Gliks. — Ātrāk, aparātus!

Sieviete pieiet klāt.

Viņa pārbauda, kā ūdenslīdēji aplikuši jostas ar svariņiem, kā piestiprinājuši pleznas, atgriezuši skābekļa balonu ventiļus un piepildījuši ar gaisu respiratoru elpošanas maisus.

—       Vēl atlikuši divi braucieni, — skaļi saka sieviete, — jūs dzirdat — divi braucieni! Tagad — ūdenī!

Peldētāji ir lagūnā, kur jau peld rudais Gliks. Ir ieslēgti buk- sētāju motori. Mazā nodaļa ienirst.

Pāris minūtes sieviete un celtņa vadītājs klusi sarunājas, tad ieiet tunelī.

Prožektori nodziest.

Karcovs atkal ir tumsā.

No kurienes atgādāti maisi un kas tajos iekšā? Droši vien ēdamais, ieroči un sprāgstvielas. Tātad tuvumā ir noliktava, kas apgādā pazemes iemītniekus? Viegli pateikt — noliktava! Var nešaubīties, ka desmitiem jūdžu visapkārt katru sauszemes gabaliņu kontrolē jūras kara flotes bāzes saimnieki. Tomēr noliktava pastāv, un tā nav tālu: peldētāji jau ir bijuši tajā un līdz vakariņām grib izbraukt vēl divas reizes.

Karcovs domās pārceļas pie buksētāju vadītājiem. Dīvaini cilvēki — spēcīgi, jauni un… tik apātiski. Noguruši? Par kaut ko noraizējušies?

Nav šaubu, ka alā izvietota darbam zem ūdens apmācītu hitleriešu peldētāju nodaļa. Slēptuve izraudzīta veiksmīgi: vai var būt kaut kas miermīlīgāks par vientuļu, kailu klinti, kas mūždien rēgojas bāzes priekšā un jau sen apnikusi visiem līdz nāvei! Uz tās, protams, ne vienreiz vien ir bijuši sabiedroto jūrnieki, izložņājuši klinti krustām un šķērsām. Bet viņiem pat nav ienācis prātā, ka klints, pareizāk sakot, tukšumi tajā kļuvuši par fašistisko pirātu patvēruma vietu.

Protams, no šejienes nākuši arī tie, kas uzspridzināja kreiseri un doku. Absts ir melojis, apgalvodams, ka viņus atvedusi zemūdene.

Zemūdene… Stop!

Tikai tagad Karcovs saprot, kāda «noliktava» apgādā pazemes iemītniekus. Tā ir zemūdene, kas ielavījusies klints rajonā, nolaidusies dibenā, bet tagad, sagaidījusi nakti, iznirusi un tiek izkrauta. Vai ar šo zemūdeni negatavojas doties uz kontinentu sieviete, kas nupat iegāja tunelī?

Tātad, beigusi izkraušanu un uzņēmusi pasažieri, zemūdene brauks prom. Tās ceļš vedīs uz Vāciju. Vispār tai nav obligāti braukt tik tālu. Visticamākais, ka zemūdene dosies uz kādu no fašistu flotes slepenajām apgādes bāzēm, kas izkaisītas daudzās jūrās. Tur tā uzņems kārtējo kravu un atkal dosies uz vientuļo klinti.

Nemanot aizrit laiks. Karcovs iesnaužas.

Un atkal alā ir gaišs: ir iededzies prožektors, kura stars pagriezts pret ūdeni. Cits pēc cita no dzelmes iznirst buksētāji. Drīz viņi ir pie trapa. Krāns sakustas un nolaiž strēli.

Pēkšņi griezīgi iekaucas sirēna.

Acumirklī nodziest gaisma.

Avārija vai briesmu signāls?

Bet kas var draudēt biezās akmens bruņās ietērptajai slēptuvei?

Sirēna apklust. Tad dzirdama tāla kara kuģa turbīnu duna. Ar katru sekundi duna kļūst stiprāka, pieaug, pārvēršas dārdos, tad kļūst klusāka un izdziest: pabraucis garām klintij, kuģis attālinās. Un tad it kā atsākas filma: ekrāns kļūst gaišs, peldētāji kadrā sakustas, krāna strēle noliecas un ceļ laukā no ūdens maisu saišķi…

«Kad būs satumsis,» nospriež Karcovs, «ir jātiek lagūnas otrā malā, lai dabūtu ūdeni, ieroci un pārtiku. Ir jāatstāj orientieris, lai tumsā atpakaļceļā atrastu izeju no aizas.» Bet Karcovs jau ir iepazinis paisuma spēku. Viņš saprot: katrs uz klints atstāts orientieris drīz būs zem ūdens vai arī augstu virs tā. īsāk sakot, atstāt aizu un nolaisties lagūnā nozīmē iekrist lamatās, jo atpakaļceļa neatrast.

Taču beigas būs arī tad, ja viņš paliks paslēptuvē. Ko lai dara?

Un Karcovs nolemj riskēt.

Viņš novelk bikses, rūpīgi noklāj uz klints un ar nazi sagriež tās šaurās, garās strēmelēs. Ir jāsagriež pēc iespējas vairāk strēmeļu, jāsasien tās kopā un tādējādi izveidotā lente jānolaiž lagūnā. Lentei jābūt pieliekami garai un jāsniedzas līdz ūdenim, kad bēgums būs ticis līdz viszemākajam punktam. Tad var cerēt, ka atgriežoties viņš sataustīs orientieri.

Sataustīs! Jāpeld būs gar alas sienu, jāpeld ilgi un tumsā, nepārtraukti taustot ar roku klinti. Tas būs brīnums, ja pirksti uzdursies uz kādā spraugā paslēpušos auduma strēmelīti.

To visu Karcovs saprot, bet viņš cenšas nedomāt par neveiksmi. Un vai ir maz vērts lauzīt galvu par 'atgriešanos paslēptuvē, ja nav zināms, kas viņu gaida laukumiņā un tunelī!

Devītā nodaļa

Kopš nodzisuši prožektori un kļuvis tumšs, Karcovs skaita sekundes. Ar stundu droši vien pietiek, lai tie, kas dzīvo alā, norimtu un aizmigtu. Ja gaidīs ilgāk, var gadīties, ka viņš nepagūst atgriezties tumsā. Tātad stunda. Trīs tūkstoši seši simti sekunžu, ko viņš domās skaita, cenzdamies nenojukt un nesteigties.

Laiks ir atmērīts.

Viņš uzmanīgi rāpjas lejā pie ūdens, laiku pa laikam izstiepdams roku un pieskardamies orientierim. Lente ir iznākusi gara. Ta"š mazliet nomierina.

Klāt ir ūdens. Atspiedies pret klinti, viņš pēdējo reizi aptausta sevi. Džaba dāvātais nazis — visdārgākā manta! — ir droši piesiets pie mazajām biksītēm. Muguras kabatiņā šokolādes tāfelīte. Vienu tāfelīti viņš apēda, posdamies ceļā, otru pietaupīja. Tagad tiks apēsta arī šī, kaut gan viņam šķiet, ka izsalkums ir mazinājies un viņš varētu paciesties. Taču šokolādi līdzi nepaņemsi — gumijas maisiņš ir pārplēsts, ūdenī šokolāde izšķīdīs. Atstāt aizā būtu muļķīgi: izredzes atrast ceļu atpakaļ ir niecīgas.

Karcovs iebāž šokolādi mutē. Tajā pašā mirklī žokļi krampjaini sacērtas kopā. Viņš gandrīz aizrijas ar šokolādi. Cik viņš ir izbadējies!…

Jāsāk kustēties. Atbrīvojis ceļus, Karcovs klusi uz krūtīm ielaižas ūdenī. Viņam šķiet, ka viņš ir siltā vannā. Jā, tikai tagad viņš jūt, kā ir pārsalis pazemes drēgnumā.

Viņš peld taisni uz lagūnas otrā malā tikko saskatāmo gaismas plankumu. Rokas un kājas nedzirdami darbojas dziļi ūdenī. Ūdens aptek ķermeni, aizskalojot nogurumu un drebuļus. Kļūst siltāk. Spēku rodas aizvien vairāk. Gribas ātrāk aizpeldēt, izrāpties laukumiņā, darboties!

Gaismas plankums nāk tuvāk. Tagad var atšķirt laukumiņa apveidu. Tomēr drīz Karcovs no jauna ienirst tumsā: acīmredzot viņš ir piepeldējis pie paša laukumiņa un klints šķautne ir aizsegusi tuneļa caurumu un no tā plūstošo gaismu.

Viņš nav alojies: vēl nedaudz, un izstieptās rokas pirksti skar sienu.

Karcovs ir pie mērķa. Tagad ir jāatrod traps. Bez trapa laukumiņā nevar uzkāpt — tas ir pārāk augstu.

Kur ir traps?

Viņam šķiet, ka tas ir vairāk uz kreiso pusi.

Viņš peld uz to pusi, ne mirkli neatraudamies no sienas.

Divdesmit vēzienu, četrdesmit, simts … Peldēts ir diezgan ilgi, tomēr trapa nav.

Kur tas palicis? Bet ja nu tas ir pacelts? Nē, tas ir izslēgts. Karcovs nepārtraukti novēroja laukumiņu, kamēr nebija nodzisušās ugunis, un labi atceras: pie trapa neviens nepiegāja. Bet to varbūt uzvilka augšā uz klints jau tumsā? Blēņas! Traps ir kaut kur tepat.

Pagriezies viņš lēni peld uz pretējo pusi, nemitīgi aptaustīdams klinti. Laiks rit. Ir veikti jau pusotra simta metru, varbūt pat vairāk. Trapa nav.

Tagad viņu tirda šaubas. Vai nu viņš nav iznācis precīzi noskatītajā vietā, vai arī ir palaidis garām trapa pacelšanas brīdi.

Roka uzduras lielam spraugā iedzītam metāla kāsim ar gredzenu, no kura slīpi ūdenī iestiepjas tērauda trose. Kādēļ tā ir te? Vai tur kaut ko? Nē, nevar būt'— trose ir nostiepta pārāk slīpi. Droši vien tā ir orientieris tiem, kam jātiek laukā no lagūnas brīvā ūdenī.

Taču Karcovam nav laika prātot par trosi. Viņš meklē trapu.

Varbūt labāk nekavēties un atgriezties iepriekšējā paslēptuvē? Tur viņš atpūtīsies, sagaidīs gaismu, ielāgos trapa tuvumā kādu drošu orientieri, lai nākamnakt mēģinātu no jauna .. .

Būkš! Karcovs ar galvu atsitas pret kaut ko. Belziens ir tik stiprs, ka šķiet — kakla skriemeļi vien nobrīkšķēja. Tas ir traps! Viņš ir uzgrūdies trapa sāniem.

Dažas minūtes viņam vajadzīgas, lai atžilbtu. Turēdamies pie apaļa metāla pakāpiena, viņš atraisa un atvāž nazi un lēni kāpj laukā no ūdens.

Viens pakāpiens, otrs, trešais . . . Lūk, kur jau laukumiņš. To apspīd vāja, izkliedēta gaisma, kas nāk no tuneļa dziļuma. Pa kreisi — torpēdas statņos. Aiz tiem vēl viens statnis; plauktos kaut kas sakrauts.

Vēl divi pakāpieni. Tagad viņš ir līdz jostas vietai augstāk par laukumiņu. Redzes leņķis ir mainījies, un viņš ierauga … tvertni! Neliela hromēta tvertne nostiprināta dabiskā nišā, kādu sienā tuneļa tuvumā ir daudz.

Steigties nedrīkst: slapjās kājas atstās pēdas, un, ja kāds parādīsies … Ar mokām apvaldīdams nepacietību, Karcovs ar plaukstām berzē pēdas un sparīgi trin vienu kāju pret otru. Šķiet, ir pagājusi mūžība, kamēr tās kļuvušas sausas un var iziet laukumiņā.

Viņš ir pie tvertnes, pagriež krānu, izstiepj lūpas un — saņem triecienu rīklē. Triecienu pavada šņākoņa. Uzreiz grūti aptvert, ka ūdens tvertnē ir saspiests un gāzēts.

Krāns ir aizgriezts. Karcovs ieklausās. Kluss. Tad viņš vēlreiz atgriež krānu un bauda gardāko dzērienu — saldūdeni.

Dzer, aizrijas, atvelk elpu, ieklausās un atkal ļauj tecēt mutē ūdens strūkliņai. Šķiet, ka viņš ir padzēries, taču paiet minūte, slāpst atkal, un viņš jau kuro reizi pieplok ar lūpām pie krāna . . .

Beidzot viņam izdodas uzgriezt tvertnei mugUru.

Acu priekšā — statņos saliktās torpēdas. Bet tās ir bez detonatoriem. Kur tad ir detonatori? Viņam vajadzīgs kaut viens. Sprāgstot vienai torpēdai, detonēs arī pārējās un tad gaisā uzlidos visa šī elles pazeme.

Meklējot detonatorus, viņš iztausta laukumiņu. Veltas pūles. Ir torpēdas, pleznas, šādas un tādas citas lietas, pat zemūdens buksētāji — pēdējā brīdī viņš uzgāja tos no tuneļa visattālākajā stūrī. To visu neviens neapsargā. Un neviena detonatora vai elpošanas aparāta.

Pie ieejas tunelī sienā iemontēta dzelzs plātne. Turpat ir rokturis, bet zem tā — plāksnīte, kas aizsedz atslēgas caurumu. Durvis uz citu telpu? Bet tās ir pārāk mazas. Vai tikai tas nav seifs, kurā glabājas detonatori?

Kustēdamies pa laukumiņu, Karcovs ne mirkli nenolaiž acis no tuneļa izejas. Tunelis ir visbīstamākais. Kuru katru mirkli no tā var iznākt pazemes iemītnieki.

Netālu no statņa ar pleznām ir cits iedobums sienā. Vēl viens statnis! Tajā uz šķēršiem karājas gumijas apģērbi, bet apakšā salikti dziļummērītāji un zemūdens kompasi, pulksteņi un laternas ūdensdrošos futrāļos. Blakus kaudzītē brezenta jostas ar svariņiem, adītas feskas un zeķes. Vārdu sakot, laukumiņā ir viss, kas var noderēt vieglajam ūdenslīdējam. Trūkst vienīgi elpošanas aparātu un detonatoru, bet bez tiem tas viss nav ne graša vērts.

Soļi! Paslēpies aiz torpēdām, Karcovs sastingst.

No tuneļa iznāk cilvēks. Laukumiņā ir tumšs, bet svešais paiet garām netālu, kustas lēni un Karcovs viņu redz. Cilvēks ir pilnīgi kails!

Svešais dodas uz laukumiņa malu. Viņš ir pie trapa, satver rokturus . . .

—    Zigfrīdi

Kliedzēja ir sieviete — tā pati, ko celtņa vadītājs nosauca par Rišeres jaunkundzi. Karcovs nemaz nav manījis, ka viņa parādījusies laukumiņā.

—    Stāvi, Zigfrīd! — viņa uzsauc.

Viņa skrien atpakaļ pie tuneļa izejas, ieslēdz prožektoru un steidz atpakaļ. Pie sāniem tai Karcovam jau pazīstamā lielā soma, bet rokās — portatīvā kinokamera. Pagriezusi objektīvu pret kailo, Rišere nospiež mēlīti.

Kamera dūc. Nenolaizdama acis no skatu meklētāja, Rišere gan kāpjas atpakaļ, gan tuvojas cilvēkam, uzņem to no dažādiem rakursiem, gan no sāniem, gan no mugurpuses.

Sākumā vīrietis stāv nekustīgi un vienaldzīgi veras uz priekšu. Bet tad viņš kļūst nemierīgs: sāk skatīties apkārt, sažņaudz un atlaiž dūres, mīņājas no vienas kājas uz otru, kaut ko murmina. Nopūties viņš dodas uz ūdeni.

—           Atpakaļ! — nokomandē Rišere, nepārtraukdama filmēšanu. — Atpakaļ, Zigfrīd, uz mājām! Ātrāk ej gulēt!

Cilvēks paklausīgi pagriežas un steberē uz tuneli. Sieviete pastiepj pret viņu roku, kurā sažņaugts kāds priekšmets.

—    Ņem!

Cilvēks pieliek soli.

—    Ņem! — valdonīgi atkārto Rišere.

Kailais apstājas. Rišere pieiet viņam klāt. Karcovs dzird plīstam un čaukstam papīru, dzird čāpstināšanu.

—           Labi, — saka Rišere. — Tagad ej gulēt. Gulēt, Zigfrīd. Mudīgi gultā!

Cilvēks nozūd tunelī.

Dažas sekundes Rišere noskatās viņam nopakaļ, skaļi nopūšas un aizklāj ar rokām seju. Karcovs dzird elsas.

—    Ak dievs, — Rišere čukst, — taisnais dievs, apžēlojies par mani! …

Tad notiek kaut kas pavisam savāds. Pēkšņi viņa pieskrien pie ūdens, iegremdē roku savā ietilpīgajā somā un ielingo tās saturu lagūnā.

—    Tā, — viņa kliedz lūstošā balsī, — še tev, tā! …

No šīs somas Rišere ņēma barību, ko viņa deva nirējiem. Tagad Karcovs redz, ka tās ir papīrā iesaiņotās briketes. Tās pēc izskata ir līdzīgas holandiešu šokolādei. Vācieši apgādā ar to savus lidotājus un jūrniekus, kā trofeju to bieži dabū padomju karaviri.

Padomā, šokolādes tāfelītes peld kaut kur tepat!

Pa to laiku Rišere ir iztukšojusi somu un lēni nāk atpakaļ. Galva viņai ir nolaista, rokas gurdeni nokarājas gar sāniem.

Netālu no ieejas tunelī viņa paslēpj kinokameru. Tieši paslēpj — ielaiž spraugā un aizbāž caurumu ar akmens šķembām.

Tad viņa nodzēš prožektoru un aiziet.

Pagaidījis Karcovs zogas pie trapa. Uz pašas klints maliņas spraugā aizķērušās divas briketes sarkanbaltā papīrā. Viņš paņem vienu un pārplēš iesaiņojumu. Nē, tā nav šokolāde. Uz plaukstas ir vieglas, iedzeltenas vielas stienītis, kas smaržo pēc augjiem.

Varbūt nogaršot?

Pēkšņi atmiņā ataust peldētāju stingās sejas, tukšās, nedzīvās acis. Sevišķi skaidri viņš redz cilvēku, kas tikko iegāja tunelī. Rišere deva viņam tādas pašas briketes, viņa bija tik neatlaidīga … Tie, kas buksēja cilindrus un maisus, arī saņēma no viņas rokām šo barību …

Iesviedis dzelteno stienīti ūdenī, Karcovs ilgi berzē pirkstus gar akmeni.

Desmitā nodaja

Tuneļa sānu atzare. Ala alā. Kaut kas līdzīgs kamerai klintī. Telpas vidū garš ar cinku apsists galds. Stūrī pie durvīm divi skapji ar stikla sānsienām; tie piekrauti ar ķirurģiskiem instrumentiem un medikamentiem. Iekārtu papildina vairākas baltas metāla taburetes. Pie troses, kas novilkta no vienas sienas līdz otrai, — spēcīga spuldzīte ar atstarotāju, kas novirza gaismu uz galdu, sienas un velvi atstājot ēnā.

Stūrī iepretī durvīm liels robs. Tajā saskatāms klinšu sablīvējums ap lagūnu. Te arī ir paslēpies Karcovs. Viņam uz rokas

ir pulkstenis, apaļais ūdenslīdēju pulkstenis. To viņš paņēma no statņa laukumiņā. Bez tam ir izmeklēta akumulatora laterna ūdensnecaurlaidīgā apvalkā, bet tikai izmeklēta un atstāta turpat. Laterna palīdzēs Karcovam sameklēt orientieri pie spraugas, pa kuru viņš iekļuvis šajā alā. Viņš ies atpakaļ pa klinšu labirintu, sagaidīs bēgumu un izpeldēs jūrā.

Tādi ir plāni. Taču šimbrīžam viņš gaida. Pirms ceturtdaļstundas viņš ieraudzīja Abstu. Tas iznāca no alas, nenodzēsis gaismu. Tātad ir atpakaļ.

Karcovs atrodas te pēc neveiksmīga mēģinājuma ietikt tunelī no laukumiņa puses. Divas reizes viņš tuvojās tuneļa izejai un abas reizes atkāpās: kaut kur dziļi tunelī dega uguns, skanēja balsis, tarkšķēja rakstāmmašīna. Karcovam bija vajadzīgs ēdamais un ierocis. Droši vien tas viss bija atrodams tikai tunelī. Bet tunelī netika iekšā. Tad viņa uzmanību piesaistīja kaut kur tālumā alas sienā degoša uguntiņa. Tā bija uzliesmojusi apmēram pirms pusstundas, spīdēja nenodzisdama un vienmērīgi.

Karcovs iekāpa ūdenī un īrās uz gaismas pusi.

Tā viņš nokļuva klintīs netālu no roba alas sienā.

Viņš bija sagatavojies tam, ka var satikt savu paziņu. Un tomēr, kad Absts parādījās alā, Karcovam aizrāvās elpa.

Absts ienāca, un gandrīz tajā pašā mirklī durvīs parādījās rudbārdainā stāvs.

—           Šef, — paklusi teica rudbārdainais, — liekas, Rišere atkal…

—     Ko? — Absts pagriezās pret viņu. — Atkal histērija?

—    Raud, šef. Ieslēgusies un gaudo pilnā kaklā.

—    Pasauc viņu, Glik.

—            Labāk jūs pats, šef. Jūs taču zināt, ka tas ir untumains meitietis. Bet man dūres vien niez, kā gribas gāzt tādām. Baidos, ka nesavaldīšos, šef! .. .

Absts izgāja. Gliks viņam sekoja.

Tas viss notika pirms ceturtdaļstundas.

Un tagad koridorā atkal dzird soļus.

Alā ienāk Absts un Rišere.

Sieviete ir piespiedusi pie acīm mutautiņu.

—    Varat apsēsties, — sausi saka Absts!*

Rišere atslīgst uz taburetes. Nolaidusi galvu uz rokām, viņa raud.

Tā paiet vairākas minūtes. Pamazām sieviete nomierinās. Viņa dziļi nopūšas, izslējās un atņem rokas no sejas.

—           Tagad runājiet. — Absts pārmet vienu kāju pār otru. — Jūs gribējāt man kaut ko teikt? Runājiet, es klausos.

—    Zemūdene … ir prom, — čukst Rišere.

—           Jā, prom. — Absts aplaiza lūpas. — Tai draud briesmas tikt atklātai. Tāpēc, pabeigusi izkraušanu, tā aizbrauca.

—           Bet kā tad es? — iekliedzas Rišere un uztrūkstas no taburetes. — Jūs apsolījāt!

—    Vēl mazliet, un to būtu nomētājuši ar dziļumbumbām.

—     Es jūs lūdzu…

—           Zemūdene atgriezīsies. Bruņojieties ar pacietību. Jūs esat ilgi gaidījusi, pagaidiet vēl mazliet, un viss būs kārtībā.

—           Es lūdzu, — skandina Rišere, — lūdzu vēl vakar! Jūs apsolījāt nosūtīt mani ar zemūdeni jau laikus.

—    Ir radušies apstākļi… Es nevarēju, Marta.

—            Nevarējāt! — Rišere izvelk no kabatas lapiņu. — Te ir vēstule. Bumba trāpījusi māju, māte aizgājusi bojā drupās. Māsa uz nāves gultas!

—            Es nevarēju, — atkārto Absts. — Kaut zemūdene vēl šobrīd būtu te, es tik un tā nevarētu. Iztikt bez jums nav iespējams. Mums uzticēts svarīgs uzdevums. Jūs zināt, mēs tikko esam sākuši. Izturējusi jūs iemantosiet slavu, jums būs daudz naudas . .. Nu, noslaukiet asaras un pasmaidiet. Jūs esat vācu sieviete. Kad mēs būsim uzvarējuši un atgriezušies, katrs uzskatīs par savu godu noskūpstīt jums roku. Ir jāpaliek un jāgaida maiņa. Saprotiet, bez ārsta, kas speciāli apkalpo grupu, mums būs grūti.

—           Bet kad jūs beidzot sūtīsiet mani? — atkal jautā Rišere, un viņas balsī skan ļaunas notis.

—           Tiklīdz varēšu. Esiet pacietīga. Tas tiek darīts nācijas vārdā. Vēl pusgads, gads … Pagaidiet!

Absts metas pie Rišeres, kas ātri izvilkusi kaut ko azotē paslēptu un grasās iebāzt mutē.

Neatkārtojamā lēcienā viņam izdodas atgrūst Rišeres roku. Uz grīdas nokrīt neliela pudelīte. Sieviete saļimst. Absts satver viņu, nogulda uz galda, paceļ plakstiņu un tausta pulsu. Acīmredzot Rišeres stāvoklis vieš viņā bažas. Ar acīm sameklējis nelaimīgo pudelīti, Absts uzmanīgi paceļ to, aplūko un aposta.

Tikko ienākušais Gliks lēni tuvojas.

—     Inde? — viņš jautā.

Absts pakrata galvu.

—    Paguva?

—     Nē …

—    Kas ar viņu būs?

—           Vēl nezinu. — Absts iedod viņam pudelīti. — Aizsvied tālāk. Atpakaļ nākdams, paņem līdzi nestuves.

Gliks aiznes trauku ar indi. Noliecies pār galdu, Absts pārbauda Rišeres pulsu.

Viņa atver acis un, atspiedusies ar plaukstām pret galdu, mēģina apsēsties. Viņas acīs ir izbailes.

—    Kas jums noticis?

—    Kājas … — čukst Rišere. — Es nejūtu kājas!

Un viņa atkal zaudē samaņu.

Pie durvīm nočab. Ir atgriezies Gliks. Viņš nav viens. Viņam pār plecu blenž celtņa vadītājs.

—    Kas tad viņai īsti ir, šef? — vaicā Gliks.

—    Paralizētas kājas.

—            Kaut nelabais viņu rāvis! Mūžīgi iznāk ķēpa ar to sievišķi. Pagājušo reizi krita histērijā, nedēļu novārtījās, nespēdama izdvest ne vārda. Tagad — kājas! … Ko mēs vieni paši iesāksim?

—    Nezinu.

—           Bez ārsta mēs būsim pagalam, šef. Varbūt jūs pametīsiet visu un vilksiet viņas vietā?

Absts izņem no maksts Rišeres pistoli.

—    Aiznesiet viņu, ielieciet gultā un nāciet atpakaļ.

Gliks un celtņa vadītājs novelk sievieti no galda, nolaiž uz nestuvēm un iziet.

Vienpadsmitā nodaļa

Celtņa vadītājs un rudbārdainais ir atgriezušies alā un sarunājas ar Abstu. Runā celtņa vadītājs. Starp citu, Karcovam jau ir skaidrs, ka kravas un buksētāju izcelšana no ūdens *šim neliela auguma kustīgajam cilvēkam ir tikai blakus nodarbošanās. Viņa galvenā specialitāte ir radio: alas iemītnieki ir saistīti ar saviem saimniekiem Vācijā, bez tam viņiem ir kontakts ar pretinieka flotes bāzi. Tur darbojas viņu palīgs. Radists patlaban arī stāsta par to, pareizāk sakot, par aģenta ziņojumiem pēdējā radioseansa laikā. Ir zināms, ka bāzei kuru katru brīdi garām ies liels sabiedroto konvojs. Tālāk — ziņojums, ko speciāla komisija secinājusi par nesenās diversijas sekām. Aģents apgalvo, ka uzspridzinātais kreiseris nogūiies uz grunts seklā vietā. Tā izremontēšanai nepieciešami trīs mēneši. Taču vieni- gais doks, kas būtu spējīgs uzņemt kreiseri, ari izsists no ierindas. Remonts prasīs tikpat daudz laika. Tātad pusgads dokam un kuģim, kurā jāaiztaisa liels caurums un jāizremontē no pamatnes nobīdītie galvenie dzinēji…

Absts klausās izklaidīgi, it kā viss, ko stāsta radists? viņam nebūtu nekas jauns. Viņš sēž uz taburetes, atspiedies ar sānu pret sienu, un izskatās, it kā viņš snaustu.

Radists lūdz atjauju aizsmēķēt un sāk ziņojuma otro daļu:

—    Bet notiesātais mēģinājis izbēgt!

To teikdams, viņš ar ierastu kustību pavelk jau tā pārmērīgi plato svītera apkakli un sagroza uz garā kakla novietoto galvu. Balss viņam ir āugsta, lūstoša, gluži kā pusaudzim. Pirms katras frāzes viņš skaļi ievelk gaisu, kā dara, kad sāp zobi, tad izgrūž frāzi vienā paņēmienā, it kā baidītos, ka viņam neļaus pateikt līdz galam.

—            Ko? — Absts izslējās. — Es nesadzirdēju. Jūs teicāt — izbēdzis?

—           Mēģinājis, šef. — Radists šķobās, berzē ar plaukstu pliko galvvidu un rausta plecus. — Lēcis pār bortu, kad veduši viņu uz mazmājiņu. Tas noticis nakti. Lūdzies, lai izlaiž uz augšējā klāja, ļoti vajagot uz mazmājiņu …

—    Nesteidzies, — rūc Gliks. — Runā lēnāk, Valter!

—    Tūļīgais sargs izvedis arī…

—    Vai viņš aizbēdzis? — jautā Absts.

—            Kur nu! Sargs vēl gaisā sašāvis viņu ar automātu. Puisis kā akmens aizgājis dibenā. — Parāvis svītera apkakli, Valters sasit plaukstas un izkliedz: — Manuprāt, tas ir bijis vācietis, šef, jā, jā, vācietis un neviens cits!

—    Bet kā domā aģents?

—    Pārraidīja ziņojumu, un cauri.

Karcovs aiztur elpu, lai nepalaistu garām ne vārda par viņa bēgšanu. Bet Absts maina sarunas tēmu.

—          Kas ir ar itāļiem? — viņš jautā. — Vakar jūs teicāt, ka zemūdenes ierašanās paredzama pēc nedējas. Vai jaunu ziņu nav? Vai vakarā kabīnē bijāt jūs?

—           Strādāja Rišere, šef. Bet es izskatīju viņas ierakstus žurnālā. Nekā jauna.

—           Itāļi… — Absts uzlūko priekšā stāvošos cilvēkus. — Jums jāzina, ka es sen jau mēģinu dabūt rokā vienu no viņiem. Pirmoreiz es redzēju šo cilvēku pirms gadiem pieciem …

—    Džordžo Pella? — pārtrauc Valters.

—    Jūs viņu pazīstat?

—    Un kā vēl! — Radists savelk apajo, dzelteno seju smaidā.

—    Lielisks peldētājs, šef! Es tikos ar viņu pirms kara, mačā Itālijā.

—           Bet Pellam nav ātruma. Es gribēju teikt, ka viņš nav sporta peldētājs.

—           Jā, jā, — iespiedzas Valters, — protams, nav ātruma! Pella ir nirējs, šef. Mačā viņš nepiedalījās — sēdēja tribīnē un skatījās. Viņš parādīja sevi vēlāk, kad mēs bijām beiguši. Un kā parādīja! Kuteri sportistus izveda jūrā. Izraudzījās labāku vietiņu, kur dzidrāks ūdens, un noenkurojās. Pella uzvilka pleznas, uzmauca masku un tāds, kā stāv, bez respiratora ienira četrdesmit metru dziļi. Es ieplētu acis.

Noķiķinājis radists aizdedzina nodzisušo cigareti. Arī smēķē viņš kaut kā savādi — tur cigareti pie mutes ar abu roku īkšķiem un rādītājpirkstiem, vairākas reizes pēc kārtas īsi, ātri ierauj dūmus, tad savelk lūpas caurulītē un izlaiž garu strūklu.

—           Man gadījās redzēt viņu citos apstākļos, — domīgi saka Absts. — Viņš ienira ar elpošanas aparātu … Nu, Glik, cik dziļi jūs esat ieniris ar skābekli?

—           Dziļāk par trīsdesmit neesmu bijis, — noducina rudbār- dainais. — Esmu dzirdējis, ka dažiem izdodoties ienirt līdz četrdesmit metriem, bet es nevaru. Reiz mēģināju — tikko nenokļuvu viņā saulē. Valters mani izvilka.

—    Tad ziniet, ka Pella ir ieniris simts piecus metrus dziļi!

—    Ar skābekļa aparātu?

—           Ar respiratoru, kas derīgs trīs stundas. Pēc izskata parastais …

—           Muldēšana! — Gliks atmet ar roku. — Tas, kas jums to stāstījis, ir nekaunīgs melis!

—          Glikam taisnība, šef, — steigšus piebalso radists. — Lieku mucu labākā Bavārijas alus pret vienu jūsu kausu, ka jūs esat maldināts.

—           Es visu redzēju pats savām acīm, — smaidīdams atsaka Absts. — Viņš teica, ka varot ienirt vēl dziļāk, līdz simts piecdesmit metriem.

—    Kā viņam tas izdevās? — murmina Gliks.

—    Nezinu, lai gan varu iedomāties. — Absts iegrimst domās.

—    Tas vēl nav viss. Paklausieties, kas notika tālāk. Sabijis zem ūdens minūtes divdesmit, viņš ātri iznira. Saprotiet, iznira bez dekompresijas pauzēm [23] !

Gliks stāv ar vaļēju muti un apmulsis kustina pirkstus.

Radists, uzrāvis plecu, pielec klāt Abstam.

—            Kā viņš varēja? Dzijums simts metru . . . Pie tam izturēja tur divdesmit minūtes. Smagais ūdenslīdējs pat no mazāka dzijuma ceļas augšā ļoti ilgi. Vairākas stundas!

—            Pella iznira ceturtdaļstundā. Pēc izniršanas viņš smaidīja un dzina jokus. Pēc tam piesēja savam respiratoram dinamīta patronu un iesvieda aparātu tālu jūrā. Sprādziens — un respira- tora it kā nebūtu bijis!

—            Iznāk, ka viss atkarīgs no aparāta: kāda ir tā konstrukcija, ar ko tas pildīts? — jautā Gliks.

—            Domāju, ka ne tikai no tā. Bet drīz mēs visu uzzināsim, un ja veiksies . . . Vārdu sakot, Pella ir mūsu rokās. Vispirms es viņu piespiedīšu ienirt pie «Viper». Līdz tam laikam mēs būsim izmēģinājuši vēl vienu iespēju, kā tikt līdz nelaiķa Bretmillera seifam.

—    Leonardu? — ātri jautā radists.

—     Domāju, ka viņš piekritīs.

—           Ja ne, tad ķersimies pie itālieša, — saka Gliks. — Es jau nu izspiedīšu no viņa visu!

Absts piekrītoši pamāj ar galvu.

—            Tagad par Martu Rišeri. Baidos, ka viņas stāvoklis ir smags… Cik es varēju konstatēt, paralizētas ir abas kājas.

—    Un uz ilgu laiku, šef? — uzdod jautājumu radists.

—            Acīmredzot jā. Izeja ir viena. Jūs, Glik, uzņemieties viņas pienākumus, pārvērzdamies par modru aukli . . .

—     Bet. ..

—     Jūs pārtraucat mani, Glik!

—     Piedodiet, šef.

—            Es saprotu, cik grūts ir uzdevums, — turpina Absts. — Tikai pieredzējis ārsts var tikt galā ar divdesmit četriem radījumiem, no kuriem katrā snauž zvērs, kas gatavs iekosties tev rīklē.

—    Tieši tā, šef! Tur ir visa būtība.

—            Kā redzat, es neko neslēpju. Jums ir jāzina, kādu nastu jūs uzveļat sev plecos. Es gan domāju, ka viss būs labi. Pirmajās dienās es visu laiku būšu kopā ar jums, mācīšu kontrolēt viņus, un darbs veiksies. Galvenais — uzmanīties, turēt acis va]ā.

Absts jautājoši skatās uz palīgu. Tas nervozi staigā no viena kakta otrā.

—    Nu, — jautā Absts, — kā jūs esat izlēmis?

—            Nevaru, šef. — Gliks neslēpj bailes. — Ēdināt un skubināt viņus — tas ir visvieglākais. Taču galvenais, kā jūs zināt, nav tas … Galvenais, lai viņi nesāktu trakot. Rišere mēģināja mācīt mani, kā jūs bijāt pavēlējis. Kas to deva! Es baidos, šef. Baidos, ka nošaušu greizi, pārrēķināšos. Bet jūs zināt, pēc kā tas ož!

—           M-jā. — Absts viebjas, it kā viņam sāpētu galva. — Tātad jūs atsakāties? Labi, tad es nodarbošos ar viņiem.

—    Tā nav izeja. Jāziņo pa radio, lai sūta maiņu.

—           Protams, ārstu mēs pieprasīsim. Taču vajadzēs gaidīt mēnesi, ja ne vairāk. Mēnesi man nebūs ko darīt… Glik, jums jāpiekrīt!

—           Neuzstājiet, šef. Es ieskatos viņiem acīs, un man pamirst sirds. Visu ko, tikai ne to!

—    Bet es dodu vārdu, ka neatstāšu jūs nevienu dienu.

Gliks drūmi klusē.

Absts pieceļas.

—           Izlemts, — viņš secina. — Kamēr nav ieradies ārsts, mēs pārtraucam kaujas darbību.

Un viņš aiziet.

Radists, kas visas šīs sarunas turpinājumā nav slēpis savu nepacietību, strauji pagriežas pret biedru.

—    Muļķis! — viņš izgrūž.

—     Kas?

—           Kas ir muļķis? — parvaica radists. — Tas taču ir skaidrāks par skaidru. Saprotams, ka tu, Gustav Glik. Pagaidi, šefs to neaizmirsīs!

—          Lai, — drūmi nomurmina rudbārdainais, — lai neaizmirst. Sliktāk nebūs.

—            Ak, nieki! — Radists izņem no bikšu kabatas plakanu metāla kārbiņu ar karamelēm un ilgi vanda konfektes ar pirkstu. — Tev arī, Gustav?

—    Taisies ka tiec ar to draņķi! — Gliks ir sašutis.

Izvēlējies zaļu konfekti, radists veikli iemet to mutē un iebāž

kārbiņu kabatā.

—    Ir jāsaudzē sevi, — viņš pamāca. — Bet tu kūpini vienā kūpināšanā. Es lietoju pamīšus cigareti un konfekti . . . Varbūt gribi piparmētras konfekti?

Rudais derdzīgi nospļaujas.

—     Nu, kā gribi. Tad paklausies. Es atkal par tiem … Tu, Gustav, nebūsi viens. Es vienmēr esmu blakus. Abi kopā mēs esam spēks! Šis vai tas, mēs viegli nolaidīsim no kājas visu baru. Man, godīgi runājot, tagad rūp kaut kas cits. — Valters sāk runāt čukstus. — Redzi, šodien atradu izdevīgu brīdi un paklausījos, ko raida. Iegribējās uzzināt, kas notiek pasaulē . . .

—    Nevelc garumā!

—    Viņi atkal bombardējuši Hamburgu!

—     Kas?

—    Amerikāņi, kas tad cits! — Radists izspļauj konfekti.

—    Virs pilsētas bijuši trīssimt «cietokšņi». Kas tur noticis! . . .

Apklusis viņš nogaidoši raugās uz sarunu biedru. Tas neatbild.

—     Ari austrumos iet ne visai spīdoši … — uzmanīgi piemetina Valters.

—    Kādēļ tu man to saki? — Rudais drūmi savelk uzacis.

—     Ko tu gribi?

—     Gribu, lai tu piekristu.

—     Esi gan tu drosminieks, kad tā paskatās. Bet ja nu mēs nošaujam buku un viņi vairs nav kontrolējami? Piever blisenes un pamēģini iztēloties: tu peldi dziļumā, pa labi — viens no viņiem, pa kreisi — otrs un vēl pārītis aiz muguras. Un viņiem pēkšņi sākas . . . Pamēģini iedomāties, Valter!

—     Varu iedomāties! — Ieķēries ar pirkstiem svītera apkaklē, radists strauji pieliecas klāt sarunu biedram. — Varu iedomāties visu ļoti labi. Bet mēs abi esam gudri puiši un «kļūdīsimies» tikai tad, kad gribēsim! . .. Ieslēgsim viņus stingrāk un atstāsim bez zālēm. Un lai viņiem viss sākas. Tu apjēdz? Peldētāji būs jānogalē. — Radists smīn. — 2ēl nabadziņu, bet ko lai dara, ka tā viss iznācis? … — Viņš sagrābj Gliku aiz pleciem un ieskatās tam acīs. — Mūs abus nosūtīs uz kontinentu: peldētāju nav, mums te vairs nav ko iesākt! Bet naudas netrūks ne tev, ne man. Naudas kā spaļu! Un būs vēl. Un mēs esam tīri: neviens nekā nezina. Lūk, kā tas būs. Padzīvosim, paskatīsimies, gan tad redzēs. Karš nevilksies mūžīgi. Ir jāpadomā arī par sevi. Cilvēkam ir tikai viena āda . . .

Rudais nekustīgi stāv alas vidū. Tad viņš noskurina galvu, saliecas uz priekšu un, dūres vīstīdams, iet virsū radistam. Tas kāpjas atpakaļ.

—           Nu, nu, — purpina Valters, — rāmāk, muļķadesa . . . Es taču rūpējos par tevi!

—            Ak tā . . . — It kā attapies, Gliks skaļi nopūšas. — Zini ko, šo sarunu es neesmu dzirdējis.

—    Es neko neesmu runājis, — steigšus piebilst radists.

—     Un vēl es teikšu …

—    Klusu!

Alā iesteidzas Absts.

—     Glik, ģērbieties!

Rudais satrūkstas.

—    Kas noticis, šef?

—     Uz klints ir cilvēks.

—     Ko? …

—           Austrumu nogāzē pašā ūdens malā guļ cilvēks. Es redzēju viņu periskopā.

—    Vai viņš ir dzīvs?

—    Nezinu.

—           No bāzes? — radists min. — Pretdiversiju dienesta peldētājs?

—     Diezin vai.

—           Skaidrs, — iesaucas radists, sasizdams rokas, — skaidrs, kas tas tāds! Droši vien tas pats . . . Droši vien straume atnesusi notiesātā līķi. Nu to, ko nošāva, kad viņš mēģināja bēgt! Šef, nopratināšanā jūs sēdējāt blakus. Vai nesazīmējāt?

—            Nebija laika domāt par viņu. — Absts parausta plecus. — Kuru katru bridi var nodārdēt sprādziens, bet man vēl jāpagūst salabot respirators. Pie tam viņš sēdēja ievīstīts segā, galva apsaitēta — acis vien zibēja … Labi, pietiks pļāpāt!

Absts iziet. Gliks un Valters seko viņam.

Trīs pazemes iemītnieki ievelk alā divus metrus garu pelēku cilindru.

—           Uz galda! — komandē Absts, iedams pie skapja ar medikamentiem.

Palīgi noliek cilindru uz cinkotā galda. Gliks noguris izslējās taisni.

—     Taisiet vaļā! — izmet Absts, vandīdamies pa skapi. Valters un Gliks attaisa atslēgas, kas atgādina benzīna kannu

slēdzamos kakliņus. To ir četri, un tie novietoti cilindra priekšgalā.

Augstu turēdams roku ar šļirci, Absts nak atpakaļ pie galda.

Gliks satver skavu cilindra galā un velk uz savu pusi.

Cilindrs pārdalās divās daļās. Tajā guļ cilvēks ar bronzas krāsas seju un tumšiem matiem. Viņa acis ir aizvērtas. Deguns, mute un zods ir zem ovālas piltuves, no kuras uz cilindru stiepjas resna gumijas šļūtene.

Karcovs saprot, kam domāts cilindrs. Tā ir kasete, kurā atgādā uz šejieni cilvēkus, kas neprot rīkoties ar respiratoru.

Radists atbrīvo cilvēku. Tukšā kasete noskan uz grīdas kā lielgabala šāviņa čaula.

Tagad atnestais ir redzams viss — kails, izkāmējis, ar iekritušu vēderu un izspīlētām ribām, kas, šķiet, tūlīt pārplēsīs tām uzstiepto dzelteno ādu.

Pār viņu noliecas Absts. Viņš iedur šļirci sirds apvidū, atnes otru šļirci un izdara injekciju rokā.

Cilvēks nodreb un ievaidas. Viņš atver acis un mēģina atraut galvu no galda.

Absts saņem viņa roku un pārbauda pulsu.

—           Ūdeni! — viņš pavēl. — Karstu ūdeni. Savāciet visu, kādu vien atrodat, un salejiet vannā. Ātrāk!

Gliks un Valters izsteidzas laukā. Nelaimīgais sāk plosīties. Viņš izvalba acis, grābsta ar rokām gaisu un krāc. Tad seko stiprs trieciens ar pakausi pret galdu, no krūtīm uz kājām aizskrien trīsu vilnis, un viņš vairs nekustas.

Absts ar pirkstu paceļ viņa plakstiņu.

—    Gatavs! — viņš nosaka.

Palīgi nāk atpakaļ.

Radists dievbijīgi met krustus un kaut ko čukst. Piegājis klāt mirušajam, saliek viņam rokas uz krūtīm.

—            Atri gan tu aizgāji … — viņš murmina, skatīdamies uz gulošo. — Kas tad tu biji — malajietis vai indietis?

—           Viens pīpis! — Gliks ir sapīcis. — Stiepām viņu, mocījāmies, bet šis noliek karoti.

—           Nezaimo dievu! — stingri saka Valters. — Pievaldi mēli, citādi nebūs labi. . . Laime, ka viņš nomira cilvēkos.

—    Varēja vēl dzīvot.

—            Pie mums viņam bija tikai viens ceļš. — Radists nopūšas, parausta svītera apkakli un atkal pārkrustās. — Vai nu dienu agrāk vai vēlāk . ..

—    Tpu! — sirdās Gliks.

Viņš izņem no krūšu kabatiņas apaļu, baltu kārbiņu. No tās stiepjas gara aukliņa.

—    Paskaties.

Radists paņem kārbiņu un neizpratnē groza rokās.

—    Taisi taču vajā!

Radists atskrūvē kārbiņu. Izkrīt saritināts papīriņš. Viņš atloka to un lasa:

—            «Raghu Bhangi, medicīnas bakalaurs. 708. Redstrīta, Londona.» Nu un tad? — viņš jautā, paskatīdamies uz biedru.

—           Medicīnas bakalaurs ir ārsts. Tas puisim bija kaklā. Viņš bija ārsts. Pats liktenis sūtīja viņu šurp … Še tev: atbrauca šurp, lai izlaistu garu mūsu rokās!

—    Ārsts … — čukst Valters, sākdams saprast.

Viņš pagriežas pret Abstu. Tas stāv pie plaukta un dezinficē šļirci.

—    Šef, vai jūs riskētu un uzticētos melnādainajam?

—           Nezinu. — Absts noliek šļirci un apgriežas. — Un kādēļ gan ne?

—    Svešam, šef?

—           Svešam? — pārjautā Absts, atgriezdamies pie galda. — Bet kāda galu galā starpība? Viņš nekad netiktu laukā no šejienes.

Divpadsmitā nodaļa

Un atkal Karcovs redz sauli — spožu, dedzinošu sauli tieši virs galvas — un jūt silta vējiņa glāstus.

Viņš guļ pie paša ūdens, kājas viņam nokarājas pār klints malu tā, ka viļņi saldē pēdas un potītes.

Laiku pa laikam viņš sakustas savā neērtajā guļvietā un skaļi ievaidas: varbūt uz klints ir uzstādīti mikrofoni; lai tad pazemes iemītnieki ne tikai redz periskopā izmocīto, pusdzīvo cilvēku, bet arī dzird viņa balsi.

Džaba dāvātais nazis ir blakus, šauras akmens spraugas malā. Karcovs ir aizsedzis to ar celi un momentā var iegrūst spraugā, kas ir diezin cik dziļa. Tikko Absts izlīdīs no ūdens, nazis pazudīs.

Tajās stundās, kad, sagaidījis tumsu, viņš atkal bija pārpeldējis lagūnu, ar laternu rokā sameklējis orientieri un savu paslēptuvi, bet pēc tam aizlīdis līdz aizai un izkļuvis laukā, — tajās stundās viņš ir daudz ko pārdomājis. Ir noteikts katrs solis, apsvērts katrs vārds, ko viņš teiks alas saimniekiem.

Vai viņam ir izredzes gūt panākumus? Gandrīz nekādu. Bet viņam jāmēģina! …

Sabiedroto jūras kara flotes bāzei draud jaunas diversijas — Absts un viņa ļaudis puscejā neapstāsies. Tikai Karcovs var to aizkavēt, var glābt dzīvību simtiem jūrnieku, pasargāt kuģus, kas darbojas pret kopīgo ienaidnieku. Tas, ka bāzes kara tiesa piespriedusi viņam nāves sodu, neko negroza.

Otrs iemesls, kas liek mēģināt viņam piepildīt iecerēto, — cilvēki, par kuriem rūpējas Rišere. Kas ir šie ūdenslīdēji? Slimie, kuru psihi ir sabeidzis kāds notikums? Bet ja nu viņi par tādiem padarīti tīšu prātu, ar mērķi? Bet ar kādu?

Karcovs ne sekundi nespēj aizmirst buksētāju nekustīgās acis. Sevišķi skaidri viņš redz kailo peldētāju — to, kuru pie ūdens panāca Absta palīdze …

Ja nu tāds pats liktenis gaida arī viņu?

Saule svelmē bez saudzības, taču kājas ir kā ledus. Pārņēmis pēdas, aukstums lien pie cejiem. Tās ir bailes no gaidāmā.

Vienalga, viņam ir jāatmin alas saimnieku noslēpums!

Padomā tikai, viņš nav zaudējis cerību izdibināt ienaidnieku noslēpumus, palikt dzīvs, vēl šķērsot okeānu no viena gala līdz otram un atgriezties pie savējiem ar svarīgām ziņām par pretinieku! …

Karcovs saviebjas. Sajā brīdī viņš ienīst sevi par trulo, bezjēdzīgo ietiepību.

Viņš paslejas uz elkoņiem un ilgi raugās jūrā. Aiz apvāršņa, daudzus tūkstošus jūdžu no šejienes ir viņa dzimtenes krasti.

Aukstums rāpjas augstāk. Tūlīt būs pie sirds. Spēki izsīkst. Droši vien to pietrūks, lai aizpeldētu līdz sabiedroto bāzei, ja Karcovs iedrošinātos to darīt. Bet tikšanās ar tiem, kas notiesāja viņu uz nāvi, nesola nekā laba. Ziņojumu par IJ11 un tās iemītniekiem viņi uzskatīs par provokāciju un … izpildīs spriedumu.

Par to nav divu domu. Iekšējā balss tomēr neatlaižas: vēl nav par vēlu doties atpakaļceļā. Ja peldēs lēnām, taupot enerģijas pārpalikumu, varbūt tiks līdz salai. Citādi pat nemanīsi, kā izdziest siltums… Kāda jēga iet bojā, paņemot līdzi ziņas par nacistu zemūdens midzeni!

Karcovs ievaidēdamies pagriežas uz sāniem un ar plaukstām saspiež galvu. Kā rīkoties? Kur ir pareizais lēmums?

Spoža saule. Norimusi jūra. Augstas, tīras debesis. Un klints, uz kuras guļ cilvēks. Viņa galva ir neveikli pieliekta, izplesto roku pirksti ieķērušies akmenī, sagrieztais un saskrambātais ķermenis dreb.

Kaut ātrāk parādītos tie, kas mitinās klintī!

Bet ja nu viņu nepamana vai uzskata par mirušu?

Izstiepis rokas, Karcovs satausta nazi. Lūk, kādēļ viņš glabā Džaba dāvanu. Viskritiskākajos apstākjos, ja vairs nebūs cerību ne uz ko …

Viņš iegrūž nazi aizā: ūdenī turpat blakus parādās divas galvas ķiverēs!

Peldētāji izrāpjas uz klints, palīdz viens otram noņemt ķiveri un, neveikli šlūkdami ar pleznām, nāk klāt. Viņi attupstas pie zemē gulošā ķermeņa.

—     Kas tu esi, vecais? — angliski jautā Absts.

Jautājums tiek atkārtots spāniski, tad franciski. Un tikai pēc tam skan vācu valoda.

—            Kas tu esi, vecais? — jautā Absts. — Tu esi jūrnieks? Vai tavs kuģis ir nogremdēts?

Vecais! … Karcovam šķiet, ka viņš guļ.

Smadzenes darbojas neaptverami ātri. Jā,-kā tad: viņš ir izbadējies, netīrs, noaudzis ar bārdu.

Absts uzliek pirkstus viņam uz rokas un pārbauda pulsu.

Viņš redz bailes uz klints gulošā cilvēka acīs. Kādēļ cilvēks cenšas paslēpt roku? …

Absts satver to un pagriež pret sevi.

—     Vācietis! — viņš izsaucas, ieraudzījis tetovējumu.

Tas ir pēdējais, kas paliek prātā Karcovam.

Kad Karcovs atguva samaņu, viņš jau atradās pazemē.

TREŠA DAĻA

ĀRPRĀTĪGIE

.

Pirmā nodaļa

Madrides—Barselonas nakts ekspreša kupejā atradās admirālis Vilhelms Kanariss un SS grupenfīrers* Hermanis Fēgeleins. Viņi bija ieradušies Spānijā pirms nedēļas un tagad atstāja šo

zemi Ģenerālis Fransisko Franko un viņa znots Spānijas ārlietu ministrs Ramons Serano Sunjers, ar kuriem Kanariss un Fēgeleins bija runājuši, stacijā nebija ieradušies. Viesus uz vilcienu bija atvedis Franko personiskās apsardzes virsnieks: viņš iesēdināja abus vilcienā un tūlīt pat aizgāja.

Visai šai slepenībai — iekavās piebildīsim, ka abi vācieši bija ieradušies Spānijā ar svešām pasēm — bija vienkāršs izskaidrojums: Padomju Armija deva pretiniekam aizvien varenākus triecienus. Aktivizējies bija arī sabiedroto karaspēks. Un, lūk, Spānijas diktators, kas agrāk bija plaši izcēlis savus ciešos sakarus ar Hitleru, krasi mainīja taktiku. Viņš arī tagad silti uzņēma nacistu fīrera emisārus, palīdzēja vāciešiem, cik vien spēja. Taču, apmeklējot viņu, Kanariss un Fēgeleins jau bija spiesti saglabāt inkognito.

Admirālis Kanariss bija atvedis Franko Hitlera personisko vēstījumu. Tas jau kuro reizi atgādināja ģenerālim Andajas konferencē [24] pieņemtos lēmumus un jautāja, kad beidzot kau- diljo izpildīs viņam, Hitleram, doto solījumu un oficiāli iesaistīsies karā ass lielvalstu pusē.

Franko saprata: Kanariss pieliks visus spēkus, lai pielauztu Spāniju atklāti piedalīties karā. Viņš gaidīja uzbrukumus. Un uzbrukumi notika. Admirālis uzstāja, centās pierunāt, vārdu sakot, godīgi pildīja viņam uzticēto misiju. Bet diktators, kas labi pazina viņu, manīja: abvēra vadītājs nepasaka visu. Iespējams, ka viņš izturētos citādi, ja blakus nebūtu Fēgeleina. Tas ne soli neatkāpās no Kanarisa.

Kas noticis? Rūdītais intrigants Franko lauzīja galvu. Viņš konsultējās ar Spānijas kara izlūkdienesta šefu ģenerāli Vigonu, runāja ar savu znotu un citiem kabineta locekļiem, bet gudrāks, netika.

Pirms pašas aizbraukšanas Kanarisam tomēr izdevās pieklājīgi atkratīties no ceļa biedra, pabūt vienatnē ar Franko un nopietni aprunāties ar viņu. Franko tika paziņots, ka Vācijas un tās sabiedroto spēks ir milzīgs un ka jaunais ierocis, kas jau ir izgatavots un kuru katru brīdi tiks laists darbā, dos iespēju tieši iedarboties uz Amerikas teritoriju, nerunājot nemaz par Angliju. Mērķis — piespiest abas šīs valstis izstāties no kara, piespiest tās parakstīt miera līgumu un tad vērst visus spēkus pret galveno un visbīstamāko ienaidnieku — pret Padomju Savienibu.

Admirālis uzsvēra, ka fīrers ir gudrs un tālredzīgs, daudz kas liecina, ka viņa nodomiem lemts piepildīties. No otras puses, kara gaitā bijis jau tik daudz pārsteigumu! … Ienaidnieku nedrīkst novērtēt pārāk zemu, it īpaši pirmo ienaidnieku — Krieviju. īsāk sakot, zināmas aprindas Vācijā rēķinās ar to, ka ir iespējama sakāve… Bet tai rūpīgi jāgatavojas, lai sakāve nekļūtu par katastrofu. Uzdevums — saglabāt nācijas ziedu, valsts aktīvus, svarīgākos arhīvus un dokumentāciju. Vērtībām un papīriem tiks izbūvētas slepenas glabātavas, šis darbs jau ir sākts. Kas attiecas uz cilvēkiem, tad tiem jāsagatavo patvērums valstīs, kur pie varas ir vāciešu draugi. Runa ir par dažām Dienvidamerikas, Āfrikas un Eiropas valstīm. To skaitā, protams, ir Spānija. Sā un vairāku citu iemeslu dēļ zināmas aprindas cer, ka Fransisko Franko palīdzēs Vācijai daudz vairāk, ja neforsēs notikumus un oficiāli saglabās neitralitāti. Atsevišķas spāņu divīzijas var turpināt cīņas vācu karaspēka sastāvā, kā tas bijis līdz šim …

Diktators noklausījās to visu ļoti uzmanīgi. Kad Kanariss bija beidzis, viņš sirsnīgi paspieda roku savam vecajam draugam un labvēlim. Viņš pilnīgi piekrīt katram admirāļa vārdam. Tas. kā vienmēr domā ar vērienu, saskata perspektīvu.

Beigās Franko teica, ka admirāli Kanarisu lūdz pie sevis ģenerālis Vigons.

Arī viņi sastapās. Spānijas kara izlūkdienesta vadītājs pavēstīja, ka grib pasniegt admirālim dāvanu. Runa ir par apbrīnojamu izgudrojumu, kas, kā viņš cer, vācu draugiem labi noderēs.

Drīz divi virsnieki ienesa un nolika uz galda smagu, rūtainu ceja somu. Vigons to attaisīja. Somā bija sudrabots cilindrs ar slēdžiem, skalām, mēraparātiem un kaut ko līdzīgu mazam ekrānam.

Pēc tam no ceļa somas tika izņemta aploksne ar iekārtas rasējumiem un darbības aprakstu.

Kanariss pie sevis pavīpsnāja. Abvēra Spānijas rezidentūras ļaudis jau pirms septiņiem mēnešiem bija slepeni nokopējuši un nosūtījuši uz Vāciju šā izgudrojuma rasējumus!

Vigons nepacietīgi vēroja admirāli, kas apskatīja dāvanu.. Beidzot Kanariss nolika papīrus un sniedza ģenerālim abas rokas. Draugi sirsnīgi apkampās.

—  Kā jūs domājat to izmantot? — jautāja Vigons, ar acīm norādīdams uz aparātu.

—    Jāpadomā. — Kanariss nenoteikti uzrāva plecu. — Tā uzreiz tas nav izlemjams …

Vigons saprotoši pamāja ar galvu.

—     Protams, tam vajadzīgs laiks, — viņš piezīmēja un piebilda: — Lūdzu ņemt vērā, ka ierīce sevišķi labi darbojas ūdenL

Vai Vigona vārdos nebija mājiens? Kanariss pētoši paskatījās uz sarunu biedru, bet tas galīgi apstulbināja viesi.

—     Es jums iesaku, — nevērīgi teica Vigons, likdams cilindru somā un taisīdams ciet slēdžus, — iesaku nodot šo ierīci Arturam Abstam, lai viņš izmēģina.

Kanariss nezināja, ko domāt. Visiem, kam nevajadzēja zināt, Absts jau vairākus gadus bija pazudis. Kur viņš ir, ko dara, zināja tikai daži no admirāļa tuvākajiem palīgiem. Iznāk, ka tas -nav noslēpums arī Franko! Vēl vairāk, Vigona vārdos bija saklausāms mājiens, ka spānieši zina arī par aparāta rasējumu zādzību un par to, ka vācieši aparātu jau radījuši un tas tiek izmēģināts pie Absta. Lūk, kāds ir šīs no sirds nākušās dāvanas zemteksts. Franko bija pārliecinoši pierādījis, ka arī viņš nav nekāds vientiesītis, ka nav ko bāzt pirkstu viņam mutē!

Bet vilciens joņoja un joņoja, tuvodamies zemes rietumu piekrastei. Tur, simts kilometru pirms Barselonas, klusajā Tarago- nas līcī, Kanarisu un viņa ceļa biedru gaidīja vācu zemūdene.

Hermanis Fēgeleins sēdēja kupejas dziļumā pie loga. Viņa priekša gulēja kaudze ilustrētu žurnālu, ko viņš pāršķirstīja un meta zemē. Grupenfīrers nepārtraukti smēķēja un veikli spļāva pa atvērto logu.

Kanariss bija iekārtojies tuvāk pie durvīm. Stjuarts nolika viņam priekšā madeiras pudeli. Taču abvēra šefam vīns nebija ne prātā. Domās viņš bija tālu prom no šejienes, austrumu frontē, vērmahta okupētajā krievu pilsētā Smoļenskā; kuru katru bridi tur vajadzēja tikt nogalinātam Hitleram.

Visu pēdējo nedēļu Kanariss par to vien bija domājis. Katra stunda palielināja sasprindzinājumu. Laiks, kad radio iznēsās pa pasauli pārsteidzošņ ziņu, tuvojās …

Kanariss nervozēja. Jau kuro reizi viņš pārcilāja atmiņā vērmahta un partijas iekšējo nesaskaņu un cīņas posmus… Tas varēja likties dīvaini — domubiedru cīņa! Ģenerāļi, partijas un SS vadītāji, rūpniecības karaļi un naudas dūži — viņi visi taču piederēja pie vienas un tās pašas ticības. Viens bija arī mērķis: Vācijai jāvalda zemes virsū, viss pārējais vai nu kalpos tai, vai lemts iznīcībai. Un tomēr cīņa ne tikvien nerimās, bet gadu no gada izvērtās aizvien nesamierināmāka, niknāka. Cīņa par varu, par vietu pašā virsotnē. Cīņa par fīreru, pareizāk sakot, par viņa labvēlību, un cīņa pret pašu Hitleru, kad situācija bija sarežģījusies un pār reihu sabiezējuši mākoņi…

Ar ko tad īsti sākās? Kas ierosināja nogalināt Hitleru, ja to prasīs apstākļi?

Kanariss nemierīgi sakustas uz sava dīvāna. Viņš pats, Hitlers. Tieši viņš un neviens cits!

Kanarisam nāk prātā 1934. gada 30. jūlijs. Saulei lecot, visā Vācijā dārd šāvieni. Sarakstos minētos cilvēkus nežēlīgi slepkavo uz ielām, mājās, tieši gultās — visur, kur vien tos atrod. Pārbiedētie mietpilsoņi ierāvušies spraugās un neuzdrošinās ne degunu izbāzt laukā.

Berlīnē rīkojas Gērings, Minhenē — pats Hitlers. Ir iznīcināts Gregors Štrasers, Jūliuss Šleihers un desmitiem citu SA [25] vadītāju. Hitlers uzņemas operācijas visatbildīgāko daļu. Viņš dodas uz sava «vecā drauga un līdzgaitnieka» SA štāba priekšnieka Ernsta Rema villu.

«Kas nāk?» viņam jautā pie durvīm.

«Telegramma no Minhenes,» pārvērtis balsi, atbild Hitlers. Durvis atveras. Esesieši, kas pavada fīreru, ar pistolēm nošauj mājas saimnieku.

Dažas stundas vēlāk varenais nacistu propagandas aparats paziņo valstij: trieciennieku vadītāji nodevuši fīreru, kaldinājuši sazvērestību un gatavojuši puču. Taču fīrers ar ģēnija tāl- redzību izjaucis viņu plānus. Nodevēji iznīcināti. Valstī valda miers un kārtība. Lai slavēts fīrers!

Vācijā daudzi ticēja tam. Kanariss gan zināja, ka preses un radio izmisīgie brēcieni par puču ir vistīrākie meli. Vienkārši Hitleram, Gēringam un Himleram bija nepieciešams dabūt pie malas tos bijušos kolēģus, pēc kuriem vairs nebija vajadzības …

Protams, tas viss nepalika noslēpums. Vai tad to var noklusēt? Un tagad, kad ir pienācis laiks, sazvērnieki Hitlera metodi vērš pret viņu pašu.

Fēgeleins saknosījās uz dīvāna, nosvieda kārtējo izšķirstīto- žurnālu, paņēma citu. Viņam rokā bija biezs ilustrēts nedēļas izdevums. Ģenerālis iegrozījās ērtāk, atšķīra to un laimīgi pasmaidīja. Viņš sastinga ar žurnālu acu priekšā.

Kanariss, kas iesānis bija vērojis ceļa biedru, ar profesionālu interesi paraudzījās tam pār plecu. Viņš jau bija nopratis, ko Fēgeleins meklē žurnālu un avīžu kaudzē, un tagad apmierināts konstatēja, ka nav kļūdījies. Grupenfīrers aplūkoja fotouzņēmumu, kurā bija redzams derbija moments: hipodroms, kliedzošu ļaužu pūlis, raibi karogi un — zirgi, kas tuvojas mērķim. Pa priekšu joņo milzīgs, melns ērzelis. Tas lidot lido, šķiet, tūlīt izrausies no tievajām, rotaļlietiņām līdzīgajām ilksīm: spēcīgs, izstiepts kakls, maza galva, vējā plīvojoša aste. Braucējs, kas no visa spēka pievilcis grožus, gandrīz vai guļ divričos.

Aplūkodams rikšotāju, Fēgeleins labpatikā pūta, šūpoja galvu un šmaukstināja lūpas. Tad, pašķielējis un pārliecinājies, ka neviens neredz, ātri izplēsa lapu ar uzņēmumu un iebāza kabatā.

Kanariss riebumā saknieba lūpas. Ak dievs, kā viņš ienīda un nicināja šo cilvēku! Aristokrāta iedzimta, intuitīva antipātija pret plebeju jaucās kopā ar bailēm, apzinoties potenciālās, briesmas, kas vienmēr draudēja no Fēgeleina puses, un ar skaudību pret iznireli, kura karjera izskatījās fantastiska pat salīdzinājumā ar hitleriskās satrapijas mērauklām.

— Nelietis, — nomurmināja admirālis.

Ne tik sen ne Kanarisam, ne citiem trešā reiha augstmaņiem nebija pat jausmas par Hermaņa Fēgeleina eksistenci. Starp citu, daudzi no viņiem, kas bija apmeklējuši vecā NSDAP locekļa, veiklā darboņa un Hitlera dedzīgā piekritēja Kristiānā Vēbera slaveno auļotāju stalli, droši vien bija tur redzējuši izveicīgu zirgu puisi, kas prata brīnum labi tīrīt zirgu, skaisti izvest to uz skati, bet vajadzības gadījumā arī palēkšot pa manēžu.

Tas arī bija Fēgeleins.

Vēlāk viņš kļuva žokejs, piedalījās lielās zirgu skriešanās sacīkstēs, kas pulcināja Berlīnes aristokrātiju, pat izcīnīja šādas, tādas balvas.

Te Fēgeleins, kas savā mūžā nebija izlasījis nevienu grāmatu un tikko spēja parakstīt maksājumu papīrus, parādīja, ka ir gudrs politiķis: viņš sāka lenkt kādu jaunavu vārdā Gretele. Jaunavai nebija ne kapitāla, ne titulētu vecāku. Kādas neparastas īpašības tad bija atklājis viņā zirgu puisis un žokejs?

Drīz tas nāca gaismā. Visiem mutes palika vaļā, kad Gretele Fēgeleina pavadībā parādījās nacistu «pirmā fotogrāfa» Maksa Hofmaņa ateljē.

Fotogrāfa asistente maigi saskūpstījās ar Greteli, tad nomutēja arī pašu Fēgeleinu.

Asistenti sauca Eva Brauna. Nesen viņa bija kļuvusi fīrera mīļākā. Gretele bija viņas māsa.

Drīz starojošais Fēgeleins iznāca no foto ateljē. Skaudīgu skatienu pavadīts, viņš saudzīgi veda zem rokas savu dārgumu, ko viņam bija sūtījis pats dievs.

Gretelei ir nevaldāms temperaments. Viņa darbojas nepagurdama. Fēgeleins tiek uzņemts NSDAP, iestājas SS. Par viņu runā, raksta avīzēs. Kā mēdz teikt, pārsteigtās publikas acu priekšā viņš dodas, nē, viņš aulekšo augšā pa karjeras kāpnēm! Un, lūk, viņš jau ir SS ģenerālis un visvarenā Himlera pilnvarotais līdzstrādnieks.

Tā izgāja ļaudīs Hermanis Fēgeleins.

Braucot kopā ar Kanarisu, viņš veica visai delikātu misiju. Oficiāli Fēgeleins bija nozīmēts piedalīties sarunās ar Franko, jo Hitlers to bija uzdevis abvēram un RSHA [26] . faktiski ss reihs- fīrers un drošības policijas vadītājs Heinrihs Himlers bija sūtījis viņu ar vienu vienīgu uzdevumu — nenolaist acu no Kana- risa. Pēdējā laikā Himlers bija sācis uzmanīt «melno admirāli», jo bija dabūjis visai svarīgu informāciju. Fēgeleinam vajadzēja panākt, lai Kanariss uzticētu viņam (tātad arī Himleram) abvēra dziļāko noslēpumu. Šis noslēpums bija vadāmās torpēdas, Absts un tā midzenis.

Vēl pirms nedēļas Fēgeleins nebija zinājis, kā sākt, bet aizvakar bija izpildījis sava nešpetnā patrona grūto uzdevumu.

Tajā dienā viņš tikko bija paēdis pusdienas, kad pēkšņi piezvanīja Vācijas sūtnis Madridē fon Štorers. Viņš paziņoja, ka uz Fēgeleina vārda saņemta steidzama šifrēta telegramma.

Pēc pusstundas, ieslēdzies kādā no vēstniecības savrupmājas istabām, Fēgeleins ņēmās pētīt garās skaitļu rindas, kam gandrīz nepietika vielas uz vairākām papīra lapām. Darbs virzījās, uz priekšu lēni, kaut gan grāmatu gudrībās pēdējos gados ģenerālis bija guvis izcilus panākumus. Grūtības radīja tas, ka dokuments bija šifrēts ar sevišķi sarežģītu kodu, kura atslēgu zināja tikai divi — Himlers un viņš.

Un, lūk, pār Spānijas galvaspilsētu plešas nakts, vēstniecībā visi ir aizgājuši pie miera, bet Fēgeleins, pabeidzis darbu, sēž pie galda bāls, ar stingu skatienu. Pirmo reizi viņš nožēlo, ka pametis zirgu stalli. Starp zirgiem bija nesalīdzināmi mierīgāk. Bet te… Patiešām baisi iedomāties, kas notiks ar viņu, ja Hitleru novāks no ceļa! Ja tas notiks, viņam beigas. Arī SS reihs- fireram neklāsies labi. Kādēļ tad Himlers savā vēstulē ir tik mierīgs? Fēgeleins pārlasīja to trīs reizes, taču neatrada ne mazaka norādījuma, ka šefs nervozētu.

Pulkstenis uz galda melodiski nošķindina pusnakti. Laiks doties pie miera. Ir jāizguļas, lai pieceltos ar skaidru galvu.

Fēgeleins smagi uzsvempjas no krēsla, pa lapai sadedzina šifrēto telegrammu, rūpīgi sajauc pelnus un aizlaiž kanalizācijā …

Otrā rītā starp viņu un Kanarisu notika ilga saruna. Te ir tās pieraksts.

Fēgeleins. Labrīt, admirāl. Vai labi izgulējāties?

Kanariss. Vai jūs esat atnācis man to pajautāt?

Fēgeleins. Jā … Bet ne to vien …

Kanariss. Tad nevelciet garumā.

Fēgeleins. Labi. Tas notiks rīt.

Kanariss. Kas īsti?

Fēgeleins. Tas, ko Smojenskā iecerējuši jūsu domubiedri, godājamais admirāli.

Kanariss. Es vēl nesaprotu.

Fēgeleins. Ak jūs vēl nesaprotat! Tad es paskaidrošu. Es runāju par fon Treskova akciju.

Kanariss. Lūdzu, turpiniet.

Fēgeleins. Tātad jūs visu atzīstat?

Kanariss. Pūlos saprast, kur jūs tēmējat.

Fēgeleins. Tā. Pūlaties saprast… Pirms mēneša jūs bijāt Smoļenskā. Vai tas ir pareizi?

Kanariss. Protams. Es biju tur nedēļu.

Fēgeleins. Jūs bijāt aizbraucis dienesta darīšanās?

Kanariss. Smoļenskā notika abvēra darbinieku apspriede. Starp citu, jūsu šefs to labi zina.

Fēgeleins. Viņš zina vēl kaut ko.

Kanariss. Jūs liekat minēt mīklas, mīļo Fēgelein.

Fēgeleins. Ja runājam par mīklām, tad jūs ar tām esat pilnum pilns, admirāl. Kas ir mastikas sprāgstviela?

Kanariss. Ak jūs par to!… Tā ir interesanta lieta. Tā ir kaut kas līdzīgs tepei: piestipriniet to, kur vien jums tīk, kaut vai pie jūsu platmales virsmas. Pēc tam tiek iedarbināts mazs skābes detonators un… platmale pagalam! Nu, nu, es tikai pajokoju! Tā nedarbojas pret maniem draugiem. Kad būsim Berlīnē, es jums to labprāt parādīšu. Vai gribat iepazīties ar to?

Fēgeleins. Man liekas, ka ar to var iepazīties ne tikai Berlīnē, bet vēl kaut kur. Teiksim, Smoļenskā! Varbūt es meloju?

Kanariss. Melojat, mīļo Fēgelein.

Fēgeleins. Bet jūs pats taču nogādājāt to šajā pilsētā!

Kanariss. Atkal melojat.

Fēgeleins. Nē, velns parāvis, nemeloju! Jūs iesmērējāt to vai nu armijas grupas «Centrs» štāba priekšniekam ģenerālim fon Treskovam, vai vienam no saviem cilvēkiem — Hansam fon Donani vai Fabianam fon Šlābrendorfam.

Kanariss. Jūs esat pilnum pilns ar meliem, mīļo Fēgelein. Tāds fantazētājs vēl nav redzēts.

Fēgeleins. Labi, neķīvēsimies. Ne jau tas ir galvenais.

Kanariss. Es redzu, ka galvenais vēl būs.

Fēgeleins. Jā, un jūs to zināt. Fīrers taču jau divas dienas ir Smoļenskā!

Kanariss. Viņš tur inspicē karaspēku.

Fēgeleins. Bet vai to jūs arī zināt, ka rīt fīrers atgriežas Rastenburgā?

Kanariss. Nē, es domāju, ka fīrers uzkavēsies Smoļenskā. Viņam gan droši vien labāk zināms.

Fēgeleins. Viņš neuzkavēsies vis. Viņš lido rīt. Un man ir uzdots paziņot jums, ka ar viņu nekas nenotiks — ne ceļā uz aerodromu, ne lidmašīnā, ne ceļā no aerodroma uz galveno mītni. īsāk sakot, viņš laimīgi ieradīsies «Volfšancē» [27] .

Kanariss. Kopā ar fīreru visu .laiku ir adjutanti Brants, Heiclinge un citi. Arī fon Belovs, šķiet, ir kopā ar viņu. Tie ir uzticami cilvēki. Kā vienmēr lidmašīnu vadīs Bauers un Bics [28] .

Eskortā norīkoti iznīcinātāji no divīzijas «Kondors». Kas var notikt ar fīreru?

Fēgeleins. Apbrīnoju jūsu savaldību, admirāl. Nervi jums ir kā Mēklenburgas smagvezumniekam.

Kanariss. Patīkami dzirdēt. Smagvezumniekos jūs orientējaties.

Fēgeleins. Lūk, kā jūs par mani! … Jūs jau nu nepalaidīsiet garām izdevību man iedzelt… Bet es gribētu redzēt, kā jūs diesiet, kad sprāgstvielu izņems no lidmašīnas un neskartu pasniegs fīreram… Mans dievs, jūs smejaties! Jūs nebiedē tas, kas notiks rīt? Piedodiet, admirāl, var domāt, ka jūs esat sajucis prātāl

Kanariss. Lai nu, lai, apsēdieties. Apsēdieties un parunāsim, Fēgelein. Tā. Vakar jūs saņēmāt šifrētu telegrammu? Lielu šifrētu telegrammu no Berlīnes?

Fēgeleins. Jā.

Kanariss. Uzdevumu?

Fēgeleins. Jā.

Kanariss. Jums jāpanāk, lai es parādu jums «1-W-1»? Esat uzošņājis, ka es pošos turp? Tādēļ jūs mēģinājāt mani šantažēt?

Fēgeleins. Jā.

Kanariss. Labi. Paziņojiet Himleram, ka es ņemu jūs līdzi. Gatavojieties braukšanai.

Fēgeleins. Tas nav viss.

Kanariss. Oho, jūs esat nepiepildāms. Kas vēl?

Fēgeleins. Kas tā par smagu, rūtainu ceja somu, ko ienesa vagonā jums nopakaļ? Esmu ziņkārīgs kā sieviete, un man allaž liekas…

Kanariss. Te nav nevienas ceļa somas.

Fēgeleins. E, liecieties mierā! Tur pie durvīm tā ir… Velns! Kur tā palikusi?

Kanariss. Te nav bijis nevienas ceļa somas.

Fēgeleins. Labi, labi. Kamēr es skatījos žurnālus, kāds to ir izstiepis no kupejas. Tā taču ir? Nu ko, jūs esat guvis virsroku. Apvedāt mani ap stūri un tagad smīkņājat. Vai nav par agru?…

Galapunktu vilciens sasniedza dienas vidū. Kanariss un Fēgeleins tūlīt devās uz hoteli, kur viņiem bija sagatavotas istabas. Kā norunājuši, viņi ieslēdzās istabās un uzgrieza radio. Pusdienas un vakariņas arī ēda turpat, baidīdamies palaist garām svarīgo ziņu. Taču Berlīne raidīja parasto informāciju un mūziku. Tas nozīmēja, ka Hitlers ir sveiks un vesels, — vēsts par viņa bojā eju vienā mirklī izplatītos ēterā.

Naktī Kanariss atstāja hoteli.

Viņš atgriezās rīta pusē, iegāja vannā un likās gulēt. Pēc pāris stundām bija jāsākas nogurdinošam ceļojumam, pirms kura derēja atpūsties.

Tomēr miegs kā nenāca, tā nenāca. Kanariss vāļājās pa gultu, pārcilādams atmiņā visu to, ko bija uzzinājis no sava slepenā darbinieka īsviļņu raidstacijas.

Smoļenskā, dienas vidus. Pussagrautajā pilsētā kauc sirēnas. Gaisa trauksme sadzen cilvēkus pavārtēs un pagrabos. Pa tukšajām ielām joņo automobiļu rinda. Hitlers eskorta pavadībā brauc uz aerodromu.

Te jau stāv sagatavota lidmašīna. Gaisā patrulē iznicinātāji, īsa atvadu ceremonija, un Hitlers kāpj lidmašīnā. Viņam seko svīta. Ģenerāļa fon Treskova adjutants oberleitnants Fabians fon Slābrendorfs, slēpdams satraukumu, pasniedz Hitlera adjutantam Brantam saini un lūdz nodot to vienam no «Volfšances» virsniekiem. Viņš paskaidro, ka sainī ir divas pudeles veca konjaka, kas draugam ļoti garšo. Brants paņem saini un iekāpj lidmašīnā.

Pulkstenis ir trīs. Rēc motori. Lidmašīna ieskrienas, atraujas no zemes un uzņem kursu.

Šlābrendorfa pasniegtajā saini ir spridzeklis. Ķīmiskā detonatora kapsula ir saspiesta. Bumba iedarbosies pēc pusstundas.

Lidmašīna sen vairs nav redzama, bet tie, kas zina saiņa noslēpumu, neatstāj aerodromu.

Paiet pusstunda.

Vēl pusstunda.

Un vēl tikpat daudz.

īsa radiogramma: Hitlera lidmašīna nolaidusies aerodromā Rastenburgas tuvumā, un fīrers devies uz galveno mītni.

Ģenerālim fon Treskovam no bailēm klab zobi. Viņš saskatās ar adjutantu. Tas saprot. Un, lūk, Smoļenskā paceļas gaisā otra lidmašīna. Tajā ir tikai viens pasažieris — oberleitnants Fabians fon Slābrendorfs. Viņš ierodas «Volfšancē», sameklē Brantu un pievāc saini, ko fīrera adjutants jau gribējis nodot pēc piederības.

Tas notika 1943. gada 13. martā.

Kanariss skaļi atvelk elpu. Gods dievam augstībā, viss beidzies labi. Vispār viņš bija drošs, ka Heinrihs Himlers neiedrošināsies pacelt pret viņu roku. «Uzticamais Heinrihs», kā Hitlers sauc SS reihsflreru un savu tuvāko līdzgaitnieku, īstenībā nav nemaz tik uzticams. Un, ja Himleram ir izdevies uzzināt pret fīrera personu vērstās sazvērestības noslēpumu, tad savukārt arī Kanariss šo to zina par reiha «pirmo esesieti». Pie tam viņš, Kanariss, pats par sevi saprotams, ir licis savam vecajam sāncensim un naidniekam to manīt. Bet Hitlers pietiekami labi zina, ar ko viņam darīšana, lai atstātu bez ievērības šo bargo brīdinājumu.

Pie durvīm klauvē.

Kanariss uzdedzina uguni un, nolaidis kājas pār gultas malu, čamda kurpes. Kas tas varētu būt? Droši vien Fēgeleins ar savu kārtējo provokāciju.

Viņš atslēdz durvis.

Uz sliekšņa — zemūdenes komandieris, kam bija jāaizved admirālis pie Absta.

Kādēļ viņš ir te? Jūrnieks nedrīkstēja rādīties hotelī!

Virsnieks sniedz papīru.

Tā ir radiogramma. Hitlers pavēl Kanarisam un Fēgeleinam nekavējoties ierasties «Volfšancē».

—           Labi, — saka Kanariss, — sagatavojieties, pusdienas laikā braucam.

Viņš steberē uz gultu, juzdams, ka ceļgali ļogās.

Otrā nodaļa

Karcovs atvēra acis gultā, kas aizņēma šaurā akmens būceņa krietnu pusi. Blakus stāvēja Gliks un deva viņam ar karotīti karstu, stipru buljonu. Tasīte drīz vien bija tukša.

—           Vairāk nedrīkst, — pamācoši noteica Gliks. — Nosprāgsi vēl, ja pārrīsies.

Un viņš aizgāja, pieslēgdams aiz sevis durvis.

Absts vēl nerādījās.

Trīs reizes diennaktī Gliks atnes ēdienu un kafiju. Tikpat kā nerunā. Uzdeva pāris jautājumu: vecums, profesija, vai ilgi bijis ūdenī…

Laiku Karcovs skaita tā: trīs reizes ir ēsts — tātad ir pagājusi diennakts; no jauna brokastis, pusdienas un vakariņas — atkal diennakts nost.

Pie pašām velvēm pakārtā mazā spuldzīte deg visu laiku; tās gaisma drusku pulsē.

Karcovs ir paēdis, atpūties un pilnīgi ekipēts — viņam ir tāds pats adīts svīteris, bikses un cepurīte kā Glikam. Apģērbu arī atnesa rudbārdainais — nosvieda uz lāviņas un parādīja ar roku, lai ģērbjas. Kaut ko atcerējies, izgāja un atgriezās ar tūbas tupēju pāri: nosvieda tās Karcovam zem kājām un klusēdams palika stāvam pie durvīm.

Karcovs uzstīvēja kājā bikses, ar pūlēm iedabūja galvu svītera šaurajā apkaklē un uzvilka tupeles.

Gliks apsēdās uz gultas un pacēla kreisās kājas bikšu staru.

—           Patausti, — viņš teica, uzsitis sev pa lielu, — patausti un nosaki, kas te ir bijis, ja tu patiešām esi ārsts.

Karcovs pietupās un uzmanīgi pieskārās sava sarga resnajam, zilganbaltajam celim.

—    Ne tur. — Gliks nopurināja galvu. — Ņem zemāk.

Karcova rokas noslīdēja līdz ikru muskulim, izspaidīja lielu.

Uz kaula bija paresninājums. Pirksti rūpīgi aptaustīja kaulu un izmaidzīja muskuļus.

—            Jums ir bijis lūzums,_— teica Karcovs. — Slīps, slēgts, jādomā, abu kaulu lūzums. Ārstējuši jūs slikti: lielais liela kauls nav saaudzis pareizi… Es neesmu kļūdījies?

Gliks neatbildēja.

—     Kad tas notika? Pirms pieciem gadiem?

—    Pirms sešiem …

Tas viss notika vakar, trešajā dienā pēc Karcova ierašanās alā.

Bet šodien, tūlīt pēc brokastīm, Gliks izveda gūstekni no būceņa. Pie durvīm viņus gaidīja radists.

Un viņi iet pa garu, līkumotu koridoru. Uz klintī iedzītiem āķiem pakārtās spuldzītes tikko spīd, ir vērīgi jāskatās uz kājām, lai nepakluptu.

Pavadoņi apstājas pie ovālām durvīm. Gliks satver dzelzs skavu. Durvis atveras.

Liela ala. Augšā milzums stalaktītu, sienas samērā gludas, grīda centrā noklāta ar brezentu, zem kura jaušams kaut kas mīksts.

Alas vidū kaut kas līdzīgs galdam, pie tā vairākas saliekamās taburetes un kārts ar šķērsi, bet uz tā — sabozies pelēks kakadu, īsts, dzīvs!

Karcovam liekas, ka papagailis noskurināsies, sasitis spārnus, noķērks: «Piastri, piastri!» — un alā parādīsies klibais Silvers …

Tomēr papagailis nekustas. «Dārgumu salas» varoņa vietā pie galda pienāk Absts.

Viņš ir iznācis kaut kur no malas, ar galvas mājienu norāda Karcovam uz tabureti un arī pats apsēžas.

Gūsteknim aiz muguras nožvadz durvis — konvojnieki ir prom.

Izstiepis roku, Absts piebīda papagailim tuvāk trauciņu ar ēdienu un pārcilā uz galda grāmatas. Tā paiet apmēram minūte.

—     Nu, — saka Absts, pacēlis galvu un aplūkodams Karcovu,

—   kā jūs jūtaties?

—     Paldies, labi.

—     Cik jums gadu?

—    Divdesmit deviņi.

—            Divdesmit deviņi, — atkārto Absts. — Jūs izskatāties stipri vecāks. Vai esat daudz pārdzīvojis? Kas ar jums notika?

—    Es gribēju jautāt… — Karcovs ziņkāri apskata alu.

—     Kur es atrodos?

—    Jūs esat pie draugiem. — Absts labsirdīgi smaida.

—            To es saprotu. Bet kam es esmu pateicību parādā par izglābšanu? Es jau galīgi biju zaudējis cerību, te uzreiz . . . Kas tā par alu?

—            Drīz uzzināsiet. Visam savs laiks. Pagaidām jautāju es. Tātad jūs esat ārsts?

—     Esmu neiropatologs.

—     Un jūs esat vācietis?

Uzdevis pēdējo jautājumu, Absts redz: pār viņam pretī sēdošā cilvēka seju pārskrien ēna. Uz ceļiem noliktās rokas sakustas, pirksti tā sažņaudzas, ka locītavas kļūst baltas.

Viņš atkārto jautājumu.

—           Jā, esmu vācietis, — klusi atbild Karcovs, — bet es esmu miermīlīgs cilvēks un nekad …

—    Kā jūs sauc?

Gatavojoties sarunai, Karcovs izlēma, ka patapinās sava skolas drauga uzvārdu un vārdu.

Viņš atbild:

—     Hanss Reinhelts.

—            Labi, — saka Absts. — Hans Reinhelt, kurā Vācijas daļā jūs dzīvojāt? Nosauciet pilsētu, ielu un mājas numuru. Miniet tuviniekus un kaimiņus. Mani interesē viss.

—           Diemžēl par Vāciju es zinu tikai pēc Lēva nostāstiem un vēstures un ģeogrāfijas mācību grāmatām.

—     Tātad jūs esat vācietis, bet dzīvojāt ārzemēs?

—    Jā.

—     Emigrants?

—    Emigranta dēls.

—           Labi, — atkārto Absts. — Nosauciet zemi, kas kļuvusi par jūsu otro dzimteni.

Karcovs ietur pauzi.

—     Runājiet taču!

—     Es esmu no Krievijas.

—           No Krievijas? — joprojām nesatricināmā mierā turpina Absts. — Pat esat dzimis tur?

Karcovs pamāj ar galvu.

—     Ir jūsu tēvs, ir māte bija vācieši?

—     Jā.

—     Un viņi ir dzīvi?

—     Māte nomira. Tēvs bija dzīvs.

—     Bija dzīvs … Kā tas saprotams?

—           Viņu mobilizēja krievu armijā. Kur viņš ir, vai ir starp dzīvajiem, to es nezinu.

—            Bet jūs pats? — Absts ar mēles galiņu novelk pār apakšlūpu. — Arī dienējāt viņu armijā? Varbūt dienat?

—            Piedodiet! — Karcovs pieceļas. — Piedodiet, bet es nezinu, ar ko runāju. Jūs labi protat valodu. Pat labāk nekā es, bet jūs neizskatāties pēc vācieša. Un kur lai arī rastos vācieši te, tūkstošiem jūdžu no Vācijas robežām! . . . Kur es atrodos? Ko jūs ar mani darīsiet?

—            Ko es darīšu ar jums? — Absts rāmi glāsta papagaili, sakārto ķēdīti ap kāju. — Tas atkarīgs tikai no jums. No tā, cik atklāti jūs visu izstāstīsiet.

—     Bet kas man jāizstāsta?! — izsaucas Karcovs.

—     Izstāstiet, kā jūs te gadījāties.

—     Bet. . .

—     Nezaudējiet laiku.

Karcovs atsakās. Viņš jau ir pateicis pietiekami daudz. Ar viņu var darīt visu ko, bet viņš nevērs vaļā muti, iekams nebūs uzzinājis, kur nonācis un kas ir viņa pratinātāji.

To norunājis, viņš apklust. Viņš gaida, lai Absts spiestu viņu atbildēt. Tad viss tālākais, ko viņš teiks, izklausīsies ticamāks.

—     Labi, — piekrīt Absts. — Es esmu slepenas vācu iestādes,

īpašas kaujas grupas komandieris. Jūs atrodaties mūsu paslēptuvē. Tas ir viss, ko varu jums teikt.

Absts redz, ka sarunu biedrs ir pārsteigts, apjucis, aizvien vēl šaubās. Pasmīnējis viņš izstiepj roku un piespiež kādu no pogām galda stūrī.

«Pirmais postenis,» skaļrunī dzirdama Glika balss. «Klausos, šef!»

Absts piespiež vēl vienu pogu.

«Otrais postenis,» skan atbilde, un Karcovs pazīst Valtera balsi.

—    Pārbaude. — Absts atvelk roku un uzrunā Karcovu: — Pietiek, vai jūs arvien vēl šaubāties? … Starp citu, — viņš ironiski piemetina, — pretinieki varēja iemācīties vācu valodu ar vienu vienīgu mērķi — lai piemānītu tik svarīgu personu, kāda neapstrīdami esat jūs!

Karcovs sāk stāstu. Viņš nosauc pilsētu pie Kaspijas jūras, kur piedzimis un uzaudzis, sava skolas biedra mājas un dzīvokļa numuru, min sīkus faktus no viņa biogrāfijas. Tās ir precīzas ziņas. Ja Abstam ir iespēja tās pārbaudīt, par rezultātu var nebažīties. Domās Karcovs izlūdzas piedošanu Hansam un viņa tēvam. Abi viņi bija īsti patrioti, antifašisti. Reinhelts vecākais brīvprātīgi aizgāja uz fronti jau kara pirmajās nedēļās. Kas attiecas uz Hansu, tad viņš slimoja un tāpēc tika mobilizēts samērā vēlu …

Absts nejaucas vidū. Viņš tāpat sēž pie galda, acis viņam ir puspievērtas, rokas nolaistas uz ceļiem. Var domāt, ka viņš snauž.

Toties papagailim nav miera. Tam pēkšņi uznākusi jautrības lēkme. Zvīņainās kājas ar stiprajiem, līkajiem nagiem dīdās pa laktu, masīvais knābis kaļ ķēdīti, ar ko putns piesiets pie kārts. Ķēdīte žvadz, papagailim tas patīk — uz kādu laiciņu viņš sastingst, piešķiebis galvu, it kā ieklausītos, tad dīdās tālāk.

Papagailis neveikli pagriežas, otra kāja sapinas ķēdītē, un, novēlies no laktas, putns paliek karājamies ar galvu uz leju. Absts pieceļas, atbrīvo putnu un uztupina atpakaļ laktā.

—    Stāstiet tālāk, — viņš saka. — Tātad pirms četriem mēnešiem jūs mobilizēja. Kas notika pēc tam?

—     Mani nosūtīja uz Murmansku. Vai jūs zināt šo ostu?

—    Jūs esat virsnieks?

—    Jā, man piešķirta medicīnas dienesta kapteiņa pakāpe. Es nebūtu dezertējis, ja …

—    O, pie visa tā jūs vēl esat dezertieris! — Absts smaida.

— Nu, nu, kādēļ tad jūs negribējāt dienēt pie krieviem? Pastāstiet, tas ir Joti interesanti.

—    Es ierados daļā. Drīz kļuva zināms, ka to sūtīs uz fronti.

—           To varēja gaidīt… Jūs negribējāt karot pret savējiem? Patriotisma jūtas liedza jums pacelt ieroci pret vāciešiem?

—    Jā.

—           Gods kam gods. Bet kas jūs kavēja pēc ierašanās frontē pārnākt pie vāciešiem? Vai tāda iespēja jums neiekrita prātā?

—           Pārbēdzējam sevišķi neuzticas. īpaši, ja pārbēdzējs ir no krievu puses. Starp citu, jūs to labi zināt. Jūs pats izcēlāt mani no okeāna, atvedāt šurp, lai gan es jūs nelūdzu to darīt, bet tagad smejaties par mani, neticat nevienam manam vārdam. Par to nav ko pārmest. Es jūsu vietā droši vien darītu tāpat.

—    Esat gan jūs atklāts, dezertiera kungs!

Karcovs noplāta rokas, it kā gribētu teikt, ka nekas cits viņam neatliek.

—    Stāstiet, kas notika tālāk.

—           Tālāk? — Karcovs brīdi klusē. — Godīgi sakot, negribas turpināt, jo tālāk notika tas, kam jūs nepavisam neticēsiet.

—    Un tomēr …

—            Es nejauši iepazinos ar jūrnieku no sabiedroto konvoja, kas bija atvedis uz Murmansku karamateriālus. Izrādījās, ka mans jaunais paziņa ir Amerikas vācietis. Mēs ātri iedraudzējāmies un atradām kopīgu valodu. Varbūt tāpēc, ka liktenis mums abiem bija atņēmis dzimteni. īsi sakot, es noriskēju un sāku runāt ar viņu atklātu valodu. Pirms konvoja došanās atpakaļ viņš atnesa man saini ar drēbēm. Es pārģērbos. Kabatā man bija jūrnieka apliecība un citi papīri, lai varētu tikt iekšā ostā…

—    Viņš paņēma jūs savā kuģī?

—           Jā. Viņš bija bocmanis un paslēpa mani enkura ķēdes telpā. Tur es sabiju četras dienas. Piektajā dienā, kad mēs bijām tālu jūrā, mūs torpedēja. Transportnieks pārlūza un nogrima. Es kā par brīnumu izglābos.

Karcovs saprot, ka Absts viņam netic. Bet viņš neko citu nav arī gaidījis. Tomēr galvenais vēl priekšā …

—           Jūs, protams, iegaumējāt sava kuģa nosaukumu. Vai jūs varat pateikt, kur un kad notika katastrofa?

Jautājums nepārsteidz Karcovu. Viņš ir gatavs atbildēt. Tajā gadā hitleriešu zemūdenes, darbodamās grupās jeb, kā mēdz teikt, «vilku baros», bieži uzbruka transportkuģu karavānām, kas devās uz padomju ostām. Viens tāds uzbrukums lielam konvojam, kad tas jau devās atpakaļ, bija noticis pirms mēneša.

Vācieši bija nogremdējuši vairākus kuģus, bet apsardzes kuģi savukārt bija nolaiduši dibenā ienaidnieka zemūdeni. Ziņojums par konvoja kauju bija apstaigājis visas avīzes. Pārdomādams gaidāmo sarunu ar Abstu, Karcovs bija atjaunojis atmiņā detaļas. Tagad viņš droši min notikuma dienu un aptuvenu vietu. Viņš jau grib minēt arī kāda nogremdēta transportkuģa numuru, bet pēdējā brīdī pārdomā. Diez vai cilvēkam, kas piedzīvojis tādu satricinājumu, jābūt pārlieku precīzam savā liecībā.

Viņš saka:

—          Tagad par kuģi, ar ko es braucu. Transportniekam nebija nosaukuma. Uz borta bija cipari. Balti cipari uz pelēka korpusa. Kādi, to es neatceros. Es ilgi peldēju aukstā ūdenī, bet tas neveicina atmiņas nostiprināšanos.

—           Pagaidiet! Vai tad konvoja kuģi neglāba torpedēto kuģu ļaudis?

—           Nezinu. Laikam gan ne. Kas tur notika! … Man šķita, ka atlikušie transportnieki palielināja ātrumu, lai ātrāk tiktu prom no bīstamās vietas.

—    Kā tad jūs izglābāties?

—           Uzbrukums konvojam notika mazā tumsiņā. Vairākas stundas es pavadīju ūdenī, kas čumēja no atlūzām. Man mugurā bija piepūšamā veste, un es pievācu vēl vienu.

—    Kur tas notika?

—    Manuprāt, Barenca jūrā.

—    Bet vai varat iedomāties, kur jūs atrodaties patlaban?

—    Vispār jā.

—           No Barenca jūras līdz šejienei jūs atpeldējāt savā piepūšamajā vestē?

Karcovs smaida par Absta joku.

—           So ceļu es veicu ar kuģi, kas mani izglāba. Mani un vēl dažus uzņēma britu hospitāļa kuģis. Izrādījās, ka tas brauc uz šejieni. Kā es nopratu no matrožu sarunām, te kaut kur atrodas sabiedroto kara flotes bāze.

—    Kā jūs atkal nokļuvāt ūdenī? Kas notika ar kuģi?

—    Arī to torpedēja.

—    Torpedēja hospitāļa kuģi?

—    Jā, un ne visai tālu no šejienes.

—           Vācu zemūdene nogremdēja hospitāļa kuģi, uz kura bija atšķirības zīmes?

—            Kuģim bija milzu krusti uz bortiem un uz klāja, un tomēr tas dabūja sānos divas torpēdas. Jums droši vien ir iespēja pārbaudīt manus vārdus. Tas taču notika netālu no šejienes. Starp citu, es neteicu, ka torpēdas bija vācu. Protams, ka es tās neredzēju. Bet ceturtdaļstundu pēc kuģa bojā ejas, kad es ķepurojos ūdenī, parādījās lidmašīna. Kilometru no manis tā nometa jūrā bumbas. Ko tā bombardēja? Acīmredzot zemūdeni.

—    Kā lidmašīna tā bija?

—           Nezinu. Es nepievērsu tai uzmanību. Man bija jāpalīdz sprādziena apdullinātam cilvēkam. Par laimi viņš drīz atžirga … Piedodiet, vai stāstīt tālāk? Jūsu acīs tāda ironija …

—    Turpiniet.

—            Kā vēlaties. Netālu mēs ieraudzījām apgāztu laivu. Mums izdevās apgriezt to otrādi. Izrādījās, ka tā ir glābšanas laiva. Tā bija pilna ar ūdeni, bet gaisa kārbas nelāva tai nogrimt… Tas ir viss. Visu pārējo paveica straume un vējš.

—   Jūs atnesa šurp?

—            Klinti mēs ieraudzījām naktī mēness gaismā. Līdz tai bija kilometri pieci. Glābšanas laivā nebija airu, to nesa garām. Mūsu spēki bija izsīkuši, tomēr mēs nospriedām peldēt. Ūdenī mēs drīz vien pazaudējām viens otru — viļņi, tumsa … Kas bija tālāk, jūs jau zināt.

—    Tātad jūs nebijāt viens?

—    Tā iznāk.

—    Kas bija otrs?

—           Ārsts, — atbild Karcovs, likdams galdā savu galveno trumpi. — Viens no hospitāļa kuģa ārstiem. Anglis. — Viņš ietur pauzi. — Pēc tautības indietis.

Atkal sapinies ķēdītē, papagailis karājas ar galvu uz leju, izmisīgi plivina spārnus un ķērc. Absts neliekas par viņu zinis. Viņš pieiet pie sienas skapīša un vandās pa plauktiem.

Karcovs arī pieceļas, atbrīvo papagaiļa kājas, uztupina putnu uz laktas. Ar acs kaktiņu viņš redz, ka Absts skrūvē vaļā baltu kārbiņu.

—    Kā sauca indieti?

Karcovs nesteidzas atbildēt.

—           Jūsu ceļa biedra vārds? — atkārto Absts, atgriezdamies pie galda.

Nopratināmais rauc pieri. Absta nepacietība ir tik liela, ka viņš, pats sev negaidot, saka:

—    Raghu…

—           Raghu Bhangi! — kliedz Karcovs. Viņš sagrābj Absta roku, ieskatās tam acīs. — Jūs nosaucāt viņa vārdu! Ak dievs, cik labi! Viņš ir te, viņš visu apstiprinās! …

Absts klusēdams raugās Karcovā.

Treša nodaļa

Jau astoto dienu Karcovs ir Absta pazemes mītnē.

Kā parasti, pusdienas atnes Gliks. Šoreiz ēdiena ir pārāk daudz. Piedevām — divas krūzes kafijas.

Nolicis paplāti uz galdiņa, Gliks izvelk no bikšu kabatas platu, plakanu blašķi, ar kāju pavelk tuvāk tabureti un apsēžas. •

—     Edīšu kopā ar jums.

—           Labā sabiedrībā pusdienas liekas divreiz garšīgākas, — joko Karcovs.

—     O, jūs esat komplimentu meistars!

Karcovs ievēro, ka Gliks uzrunā viņu ar «jūs». Zīmīga pārmaiņa.

Rudbārdainais sadabū divas alumīnija glāzītes, pielej tās no blašķes un paceļ glāzīti.

—          Es teikšu tā, doktor: malacis, ka izķepurojāties. Cits no visām šīm ķibelēm būtu atstiepis kājas, bet jūs izturējāt. Uz jūsu veselību, doktor!

Galvu atgāzis, viņš dzer.

Karcovs dara to pašu.

Viņi ar gardu muti notiesā biezo, trekno zupu. Iztukšotajās bļodiņās Gliks saliek konservētu cūkgaļu ar kartupeļiem un pārlej to visu ar mērci. Viņš ēd kāri un daudz. Drīz viņš palaiž vaļīgāk plato jostu, pie kuras karājas maksts ar pistoli, bet pēc tam noņem to pavisam un kopā ar ieroci noliek uz grīdas.

Nočīkst durvis. Ienāk radists.

—    Re, kur tu esi, Gustav, — viņš saka. — Nu, žiglāk pie šefa!

—           Velns! — rūc Gliks, sliedamies kājās. — Pat te nav miera!…

Viņi iziet.

«Pārāk steidzīgi,» nodomā Karcovs. «Ne durvis aizslēdza, ne pistoli pacēla no grīdas.»

Nolaidis acis, viņš aplūko melno, blāvo maksti, no kuras līdz pusei izslīdējis smags armijas parabellums.

Aptvere, protams, ir tukša vai arī patronas ir izlādētas. Vispār primitīvi…

Drīz Gliks ir atpakaļ. Pavirši uzmetis skatienu pistolei, sēžas pie galda un atkal ielej spirtu.

—           Jauki gan, ka jūs nokļuvāt pie mums! — viņš jautri saka un paceļ glāzīti. — Uz jūsu veselību!

—            Prozit! — Karcovs atbild ar vāciešu tradicionālo galda sveicienu.

Viņš nešaubās, ka tā bijusi pārbaude. Acīmredzot Gliks ir apmierināts ar tās rezultātu. Fašisti deg nepacietībā, kaut jaunais ārsts drīzāk sāktu darbu.

—           Paklausieties, doktor, — pēkšņi ierunājas Gliks, — kur jūs dzīvojāt Krievijā?

Karcovs paskaidro.

—            Saprotu. Bet vai Ukrainu jūs pazīstat? Vai tas taisnība, ka tur tāda zeme — iedur nūju, un aug? Vai esat bijis Ukrainā, doktor?

—    Nē, neesmu.

—          Zēl! — Rudais domīgi glāsta bārdu. — Nu, bet Kaukāzs? Kāda zeme ir Kaukāzā? Teiksim, kaut kur pie Melnās jūras.

—    Laba zeme. Visur dārzi — vīnogas, tēja, apelsīni.

—    Arī apelsīni? — brīnās Gliks.

Jo vairāk Karcovs stāsta par Melnās jūras rajonu, jo nemierīgāks kļūst vācietis. Acis viņam spīd, žoklis plēsonīgi izvirzīts uz priekšu.

—            Bet vai cūkas tur var audzēt? — pēkšņi viņš jautā. — Cūkas, doktor, ir drošs ienākums, to es zinu!

Rudais izklāsta savus plānus. Katram, kas labi karo, fīrers ir apsolījis Austrumos zemi un strādniekus. Var apmesties, kur patīk. Viņš pats domājis palikt pie Ukrainas, bet, ja Kaukāzs ir tik devīgs, tad nav nemaz ko domāt: Kaukāzs ir pie siltas jūras. Vajadzētu tikai vairāk strādnieku!

—           Es viņiem likšu parakņāties pa zemi! — smīkņādams saka Gliks. — Pie manis viņi dabūs pasvīst!…

Pēc dienas Karcovu atkal ved pie Absta. Te viss ir kā iepriekšējo reizi. Tikai laktai ar papagaili uzbāzts virsū pusapaļš, ar audumu pārvilkts grozs. Papagailis guļ.

—           Jūs gaida patīkama vēsts! — svinīgi paziņo Absts. — Ar tiesībām, ko man devis fīrers, es pasludinu jūs par vācu reiha kareivi. Izlasiet papīru un parakstiet.

Karcovs skaļi lasa:

«Es zvēru: es_būšu uzticīgs un paklausīgs vācu impērijas un tautas fīreram Ādolfam Hitleram, ievērošu likumus un apzinīgi pildīšu dienesta pienākumus. Lai dievs man palīdz.»

Karcovs brīdi nogaida, tad plaši paraksta zvērestu.

Absts pastumj papīru nost.

—    Nu, jūs esat apmierināts?

—    Esmu apmierināts, — atturīgi saka Karcovs.

—     Spriežot pēc jūsu toņa, ne visai.

Karcovs klusē un gaida, kas būs tālāk.

—           Lai dienētu, jūs dosieties uz dzimteni. Tur saņemsiet norīkojumu. Uzkabe un ieroči arī būs tur. Mums tā visa nav.

—     Kad mani sūtīs?

—           Ar pirmo transportkuģi. Droši vien drīz. Dienu pateikt nevaru: karš, bet mēs esam tik tālu no savējiem …

—     Es saprotu.

—    Jūs izskatāties apmulsis. Vai gribat kaut ko jautāt?

—           Jā. — Karcovs rauc pieri. — Nosūtīšana būs jāgaida nedēļām, varbūt mēnešiem?

—     Iespējams.

—    Un visu šo laiku es nīkšu bez darba?

Absts aplaiza lūpu.

—    Jūs vēlaties strādāt?

—    Protams.

—            Labi, — lēni saka Absts, — labi, Reinhelt, es došu jums darbu. — Viņš pieceļas, kādu laiku staigā pa istabu, tad pievelk savu tabureti tuvāk Karcovam un apsēžas. — Es došu jums interesantu darbu. No tā, kā tas tiks veikts, būs atkarīga jūsu karjera Vācijā. Jūsu nākotne ir jūsu paša rokās.

—     Centīšos būt noderīgs.

—           Gribu cerēt… Šodien es jūs iepazīstināšu ar mūsu ārstu. Tā ir sieviete. Nesen viņa saņēma vēstuli. Berlīnē nogalināta viņas māte. Bēdu vēsts rezultātā — stiprs nervu satricinājums, nabadzītei paralizētas kājas. Vainīga ir mana nevērība: es izskatu visas vēstules, tā bija jāaiztur, bet palaidu garām. Izmeklējiet viņu. Mēģiniet palīdzēt. Es mēģināju, taču… Vārdu sakot, esmu ļoti aizņemts. Ir arī citi apstākļi… Jūs viņu ārstēsiet.

—           Jūs arī esat ārsts? —* iesaucas Karcovs. — Mēs esam kolēģi?

Absts ironiski skatās uz sarunu biedru.

—            Jā, — viņš saka, — kā jūs izteicāties, mēs esam kolēģi… Bet nenovirzīsimies no galvenā. Tātad sāciet ārstēt viņu. Bez tam jums vajadzēs apkalpot grupu slimnieku — tos, kurus ārstēja viņa, kamēr bija vesela. Tad ieradīsies transportkuģis un jūs brauksiet prom kopā ar viņu. — Absts ietur pauzi. — Es sūtīšu jūs abus reizē.

Karcovs paredz, kāds liktenis viņu gaida. Ieskaitīšana «vācu reiha kareivjos», «zvērests», ko viņš tikko parakstīja, gaidāmā nosūtīšana uz Vāciju — tas viss ir meli, Absta izdomājums, lai

viņš, Karcovs, strādātu labāk, ar degsmi. Bet… Rišere? «Es sūtīšu jūs abus reizē.» Vai tiešām arī viņu gaida nāve?

—    Tagad pāriesim pie galvenā, — viņš dzird Absta balsi.

—    Jā, es jūs klausos …

—    Sauciet mani vienkārši par šefu. Tātad pāriesim pie galvenā. Jūs jau zināt, ka esmu mediķis. Ķirurgs un psihiatrs. Līdz pēdējam laikam man bija plašas iespējas praktizēt: tagad, kara laikā, netrūkst cilvēku ar zināmu garīgās deģenerācijas pakāpi. Es strādāju kā apsēsts un atdevu sabiedrībai daudzus savus pacientus. Tomēr veiksme — ak vai! — uzsmaidīja ne vienmēr. Es cietu smagu sakāvi, strādājot ar jūrniekiem, kas bija pārcietuši stipru bombardēšanu. Šos piecus jūrniekus atveda pie manis mēmus un bez samaņas. Es izmēģināju visus līdzekļus, bet veltīgi. Viņi nebija glābjami. Drīz viens no viņiem nomira. Vēl pēc mēneša nomira otrs. Man kļuva skaidrs, ka tiem, kas vēl ir dzīvi, lemts tas pats liktenis.

Tad es nolēmu riskēt. Pirms gadiem sešiem es atvedu no Dienvidamerikas stipru augu indi. Amacones augštecē indiāņu pūšļotāji to lielo dažu psihisku traucējumu ārstēšanai.. Es iešļir- cinu indes preparātu vienam no trim dzīvajiem un redzu, ka notiek brīnums: cilvēks, kas nedēļām gulēja čokurā sarāvies un nejūtīgs, drīz pēc injekcijas atspringst, elpo vienmērīgi un dziļi. Viņš berzē ar dūrēm acis, pieceļas. Es apsēdinu viņu pie galda, un viņš kāri ēd. Viņš ir pie samaņas, bet galīgi neko neatceras un tikko spēj izrunāt dažus vārdus. Tomēr tas ir sasniegums, milzīgs sasniegums! Spārnots es ķēros pie otrā slimnieka. Un tad kāds uzklūp man no muguras, sagrābj mani aiz rīkles un nogāž uz grīdas. Smakdams nost, es izrauju pistoli, un… un trešā pacienta vairs nav. Tagad, sākot eksperimentu, es rīkojos apdomīgāk. Un viss atkārtojas — psihiski slimie atraisās no komas [29] , sākumā uzvedas gluži pieklājīgi, bet pēc tam mēģina man uzbrukt. Taču piesardzības soļi jau ir sperti, un es mierīgi vēroju šos neizprotamos trakuma uzliesmojumus. Hronometrs uzņem laiku. Pēc divdesmit minūtēm viņi vienaldzīgi pret visu, nekustīgi un nevarīgi atkal guļ uz grīdas. Tāda ir organisma reakcija uz preparāta iedarbības pavājināšanos — vispirms plosīšanās, tad krasa pāreja sākotnējā stāvoklī, kad slimais zaudējis jebkuru saskari ar ārpasauli… Otrā dienā es atkārtoju eksperimentu — slimnieki nereaģē. Es neatlaižos. īsi sakot, apziņas skaidrības periodu izdevās pagarināt līdz sešām, tad līdz astoņām, pat līdz desmit stundām! Preparāta deva katru reizi bija jāpalielina. Bet tā taču ir ārkārtīgi stipra inde… Vārdu sakot, drīz nomira arī pēdējie divi.

Tomēr es biju neatlaidīgs. Es nekritu izmisumā un sāku strādāt ar jaunu grupu. Man izdevās panākt, ka slimnieku relatīvas psihiskās skaidrības stāvoklis turpinās nepārtraukti vairākus mēnešus, kamēr viņiem regulāri un aizvien pieaugošās devās šļircina preparātu un pretindi. Bet, tikko nokavē preparāta izsniegšanu vai nepareizi aplēš dozējumu, notiek katastrofa: jūsu priekšā ir slepkavošanas mānijas apsēsti zvēri… Šī slimnieku grupa atrodas te. Tā bija mūsu ārstes ziņā. Tagad ārste ir izsista no ierindas. Viņu aizvietosiet jūs. Ņemiet vērā, ka, līdzko jūs nonāksiet saskarē ar slimniekiem, jūsu dzīvībai draud lielas briesmas. Jums labi jāsaprot: vismazākā paviršība darbā ar viņiem, kļūda, nosakot speciālā preparāta devu, novēlošanās vai aizkavēšanās, to pielietojot, — un jūs saplosīs gabalos. Lūk, kādēļ es jums visu tik sīki skaidroju. Atkārtoju: katrā no šiem cilvēkiem snauž zvērs, kas ir gatavs iekosties jums rīklē… Jūs sapratāt?

—    Jādomā gan.

—    Ārste Marta Rišere sīki instruēs jūs. Uzklausiet viņu uzmanīgi, pārjautājiet desmitiem reižu, bet nepalaidiet garām nevienu sīkumu.

—    Sapratu, šef.

—    Jums kategoriski aizliegts runāties ar viņu par kaut ko citu. Nekādu ziņu par sevi. Jūs esat no Vācijas atbraucis ārsts, un tas ir viss. Atkārtoju: tikai sarunas par darbu. Ne vārda par kaut ko citu. Neviena paša vārda! Vai jums ir jautājumi?

—    Man šķiet, ka visu, kas vajadzīgs, jūs esat pateicis.

—     Un jums nav bail?

—    Man ir bail, šef. Bet es sev saku: ar viņiem taču tika galā sieviete!

—    Prātīgs vārds. — Absts ziņkāri skatās uz Karcovu. — Tagad pēdējais. Jums jāzina, kādēļ šī grupa atrodas te, tik tālu no lieliskajām Berlīnes klīnikām. Citādi jūs mēģināsiet izprast neskaidro. Tāda ir cilvēka daba, tur nekā nevar darīt… Ko jūs zināt par kamikadze un kaitensiem?

—    Pirmo reizi dzirdu šos vārdus.

—     «Kamikadze» japāņu valodā nozīmē — ar sprāgstvielu pielādētas lidmašīnas pilots. Paceļoties gaisā, viņš atstāj šasiju aerodromā. Tādējādi atgriezties nav iespējams. Pilots nevar arī izlēkt gaisā — viņam nav izpletņa. Atliek viens: viņš uzmeklē mērķi un piķē. Sprādziens!…

Karcovs saprot, ka Absts gaida, kā viņš reaģēs. Viņš klusē.

—     Kaitenss, — turpina Absts, — ir cilvēks, kas dara to pašu, bet zem ūdens, sēdot vadāmā torpēdā. Ari šajā gadījumā glābiņa nav — torpēdas vadītājs vai nu uzsprāgst, vai iet bojā dzelmē … Kā jums tas viss patīk?

—     Cik es saprotu, — uzmanīgi saka Karcovs, — šie cilvēki ir brīvprātīgie … Vārdu sakot, skaista nāve, lai gan tas viss … m-m … ož pēc viduslaiku barbarisma.

Absts piekrītoši māj ar galvu.

—    Visīstākais barbarisms! — viņš apstiprina. — Lai mūsu cienījamie sabiedrotie man piedod, ka es lietoju šo vārdu. Padomājiet tikai, spēku plaukumā, skaidrā prātā iet bojā veseli cilvēki. Nē, mēs nevarējām izvēlēties tādu ceļu, lai gan arī mums ir ne mazums varoņu, kas gatavi mirt par fīreru… Bet citādi ir, kad cilvēks ir neglābjami slims, pie tam vēl zaudējis prātu! Pāris nedēļu, varbūt viens vai divi mēneši, un viņš būs pagalam. Viņam jāmirst tik un tā. Vai jūs mani saprotat? …

Ceturtā nodaļa

Kopš tās dienas, kad Karcovs «zvērēja», ir pagājušas divas dienas. Un, lūk, viņš pirmo reizi brokasto Absta un tā palīgu sabiedrībā.

Absts apsēžas pie galda. To pašu dara Gliks, radists Valters un vēl viens pazemes iemītnieks — nerunīgs spēkonis ar baltiem matiem un sarkanu seju. Karcovs redz šo cilvēku pirmo reizi.

Olas, sviests, grauzdēta maize un kafija ar kondensēto pienu — tā visa ir pārpārēm. Bez tam lielās alumīnija bļodās guļ omāri un ceptas zivs gabali.

Brokasto klusējot. Un dīvaini — centrālā figūra pie galda ir nevis Absts, kā varēja gaidīt, bet sarkansejainais. Gliks, Valters un arī pats Absts uzliek viņam labākos gabalus, bet, kad šim cilvēkam atdzisusi kafija, Valters iet uz kambīzi un atnes citu kafijkannu — speciāli kolēģim.

— Dzer, Leonard, liec vairāk cukura, — skubina Valters. — Šodien tu esi tāds kā jubilārs.

Viņš pasniedz Leonardam bundžu ar smalko cukuru. Tas paņem karotīti un nober garām: var redzēt, ka nervozē.

—    Kā gulējāt? — jauta Absts, kad sarkansejainais, notiesājis zivi, pievelk klāt krūzīti. — Atļaujiet pārbaudīt pulsu.

Cilvēks klusējot pastiepj roku.

—     Pulss normāls, — Absts secina un piebilst: — Ilgāk nedrīkst atlikt. Ienirstiet šodien. Esmu pārliecināts par jums.

Leonards paceļ galvu, un Karcovs redz viņa lielajās, bālganajās acīs bailes.

—     Nebaidies! — Gliks uzliek savu ķepu viņam uz pleca. — Tā ir vienkārša lieta — ienirsti un iznirsti.

—     Es apsolu, ka jūs neaizkavēsieties tur nevienu sekundi ilgāk, — iesprauž Absts. — Vakar pienāca jauna radiogramma. Tā ir septītā pēdējās dienās. Mūs steidzina, Leonard. Es ziņoju, ka esmu izraudzījies jūs. Ja izdarīsiet — mēnesis atvaļinājuma.

Karcovs klausās un mēģina saprast notiekošo. Sarkansejaino gatavojas nolaist ūdenī. Bet ko vjņš tur darīs? Kādēļ viņš ir uztraukts? Kāda iemesla dēļ viņu tik neatlaidīgi pierunā? Jādomā, ka viņš, tāpat kā pārējie pazemes iemītnieki, ir pieredzējis ūdenslīdējs!…

Beidzot brokastis ir galā. Absts pavēl Leonardam atpūsties. Leonards iziet no alas. Gliks un Valters aiznes traukus uz kambīzi.

Absts uzrunā Karcovu:

—     Visu brokastu laiku jūs neuzdevāt nevienu jautājumu. Cildinu par savaldību. Taču pret jums nav noslēpumu. Šodien mans palīgs ienirs lielā dziļumā … Vai jūs kaut ko sajēdzat no ūdenslīdēju mākslas?

—     Ko jūs, šef! — Karcovs vientiesīgi smaida. — Šai ziņā es esmu absolūts profāns.

—     Leonards ienirs vairāk nekā sešdesmit metru dziļumā!

—     Sešdesmit metru … — Karcovs rauc pieri. — Bet tas nav nemaz tik daudz. Es kaut kur esmu lasījis, ka cilvēki ienirst daudz dziļāk un atgriežas itin mierīgi. Galvenais, cik es saprotu, ir, lai būtu pietiekami daudz skābekļa. Pārējais nav nekas sarežģīts.

—    Skābeklis, jūs teicāt? — Absts šūpo galvu. — Ziniet, tīrs skābeklis ir dziļūdens nirēju nāvīgākais ienaidnieks. Šodien Leonards nelietos skābekļa respiratoru. Viņš laidīsies lejā mīkstā ventilējamā skafandrā, ar parastajām profesionāla ūdenslīdēja ierīcēm. Viņam draud kaut kas cits.

—     Kas, šef? Jūs esat liels speciālists, Valters un Gliks tāpat. Arī es būšu līdzās. Kas tad draud ūdenslīdējam?

—     Teikdams «kaut kas cits», es nebiju precīzs. Leonardam draud īstas briesmas: pirmoreiz — dziļumā, otrreiz — uznirstot. Un šīs briesmas rada slāpeklis.

—     Nu es esmu galīgi strupceļā. Slāpeklis ir nekaitīga gāze. Jūs esat ārsts, ne sliktāk par mani zināt, ka cilvēka asinīs un audos ir daudz slāpekļa. Pagaidiet, mēģināšu atcerēties… Nūja, katrā no mums ir izšķīdināts apmēram litrs šīs gāzes. Un tomēr mēs jūtamies lieliski.

—    Pirmās briesmas ir «dziļuma ekstāze», — saka Absts.

Viņš paskaidro. Ūdenslīdēji, kas lieto saspiestu gaisu, ieelpo

milzīgi daudz slāpekļa. Sī parastajos apstākļos nekaitīgā gāze sešu atmosfēru un lielākā spiedienā pārvēršas par stipru narkotisku vielu. Tāpēc uz cilvēku, kas saņem gaisu no augšas, jau sešdesmit metru dziļumā var kaitīgi iedarboties saspiestais slāpeklis [30] . sākumā tas atgādina reibumu — ūdenslīdējs kļūst līdzīgs ieskurbušām uzdzīvotājam un ir spējīgs uz vispārgalvīgākajām izdarībām. Tā ir tā pati «dziļuma ekstāze»: cilvēks spēj noraut nost sev balastu un atraisīt signālgalu… Ja ūdenslīdēju tūlīt neizceļ, viņš aizmieg, un tad ir beigas …

—     Tā tas ir, Reinhelt! — Absts izsmējīgi skatās uz apklusušo sarunu biedru. — Taču tas nav viss. Vēl vairāk — dziļuma reibums nav galvenās briesmas. Ja ūdenslīdējam ir telefons, slāpekļa narkozes pazīmes ir viegli nosakāmas. Tad cilvēku paceļ augstāk un reibums pāriet.

—     Sapratu, šef, — Karcovs saka, cītīgi risinādams tālāk sarunu. — Nu, bet kas vēl draud? Jūs teicāt, ka slāpeklis ir bīstams vēl citādā ziņā … Starp citu, man šķiet, ka es sāku nojaust. Tā ir kesona slimība [31] ?

—     Tā pati, Reinhelt. To sauc arī par dekompresijas slimību. Ūdenslīdēji devuši tai trāpīgu nosaukumu — savilkšana. Es visu sīki paskaidrošu, tikai vēlāk. Tagad mums jāiet uz lagūnu. Ņemiet manu medicīnisko somiņu. Tā ir tur, pie skapja.

Laukumiņš lagūnas malā ir spoži apgaismots. Prožektori pavērsti lejup. To stari izgriež no tumšā ūdens asus gaismas konusus. Smaržo pēc mitruma un joda …

Dobji skan Absta balss, dodot pēdējos norādījumus ūdenslīdējam. Leonards, uzvilcis biezu vilnas veļu un uzlicis tādu pašu fesku, sēž uz klints radzes. Viņa pleci ir nolaisti, acis puspievērtas. Absts stāv viņa priekšā, sabāzis rokas bikšu kabatās, un lēni atskalda vārdus. Valters, Gliks un Karcovs klausās.

—     Tātad jūs ienirsiet sešdesmit metru dziļumā, — saka Absts. — Visu šo laiku sakarus ar mani jūs uzturēsiet pa telefonu. Trīsdesmit sekundes jūs klusējat vai atbildat neprecīzi, neskaidri — un es-velku jūs augšā. Ja telefons sabojājas, sakariem izmantojam signālgalu. Atgādinu jūsu signālus: katru pusminūti trīs reizes paraustīsiet trosi; ja ātri paraustīsiet vairāk nekā trīs reizes, tā būs zīme, ka nekavējoties jāvelk augšā. Ceru, ka neesat aizmirsis?

Leonards pamāj ar galvu.

—     Maksimālajā dziļumā paliksiet desmit minūtes, — turpina Absts. — Jūsu uzdevums ir saskatīt objektu un noteikt tā stāvokli. Svarīgi ir uzzināt, vai torņa lūka ir vaļā, vai ir caurumi, kur tie atrodas un cik lieli un it īpaši — vai ir caurumi komandiera kajītes tuvumā. Kur atrodas «Viper» komandiera kajīte?

—    Pakaļgala pusē blakus zemūdenes centrālajam postenim, — mehāniski atbild ūdenslīdējs.

—    Pareizi. — Absts pagriežas pret Valteru. — Vai gaismeklis un telefons ir gatavi?

—     Ir gatavi un pārbaudīti, šef. Viss kārtībā.

—     Labi. — Absts turpina instruktāžu. — Jūs visu uzzīmējiet, Leonard, un tad — augšā. Atbilstoši dekompresijas režīmam mēs vilksim jūs augšā, sešas reizes apstājoties. Pēdējās apstāšanās vietā es jūs sagaidīšu. Es ieniršu ar skābekļa respiratoru. Vai iegaumējāt?

—    Jā, — saka Leonards. Viņš skumīgi smaida. — Divatā būs jautrāk…

—    Tas ir viss! — Absts izņem rokas no kabatām. — Valter, Glik, apģērbiet ūdenslīdēju!

Leonardu iestūķē ūdenslīdēja kreklā — ūdensnecaurlaidīgā kombinezonā no trīskārtīga gumijota auduma, palīdz iebāzt rokas šaurajās piedurkņu gumijas manšetēs. Gliks uzvelk viņam kājās «galošas» — ar sarkanu varu apsistus svina bluķus, stingri piesaitē tos. Tad dziļūdens nirējam uz pleciem uzliek vara «elsiņu».

Leonards pieceļas un klunkuro pie trapa. Ejot Gliks apsien viņam apkārt stipru pītu trosi — tas ir signālgals, kurā paliks karājamies dzelmē nolaistais ūdenslīdējs.

Leonards ir uz trapa. Viņš stāv ar seju pret kolēģiem. Tie apkarina viņu ar balastu — ar pudu smagiem čuguna lējumiem, pa vienam uz muguras un uz krūtīm, nostiprina tos.

Visu laiku Absts stingri tur signālgalu: ūdenslīdējs ir bez ķiveres un, ja viņš paklūp un ieveļas ūdenī, ir neglābjami pagalam.

Tad tiek pasniegta ķivere. Gliks uzmauc Leonardam galvā no vara kaldinātu katliņu, no kura stiepjas gumijas gaisavads un telefona kabelis. Ķivere noguļas uz «elsiņa». To nostiprina. Tagad tā veido vienu veselumu ar «kreklu».

Tomēr ūdenslīdējs vēl elpo atmosfēras gaisu: ķiveres priekšējais iluminators ir izskrūvēts. Leonards pēdējo reizi aptausta savu uzkabi: dunci makstī pie jostas, dziļummērītāju, pulksteni un kompasu uz rokas, pie «elsiņa» piesieto cinka plāksnīti un smailo tērauda irbuli, kas nepieciešami, lai varētu šo to atzīmēt zem ūdens.

—    Viss kārtībā, — saka Absts. — Laidiet ūdenī!

Pie trapa salikta balonu baterija. Gliks atgriež vaļā ventiļus. Saspiestais gaiss pa šļūteni plūst uz ķiveri.

—     Ir gaiss! — Gliks pārbauda reduktoru, kas pazemina gaisa spiedienu, un aizskrūvē ķiveres iluminatoru. — Aiziet ūdenī! — viņš nokomandē, ar plaukstu uzbliezdams pa vara katliņu.

Leonards kāpj lejā. Svina «galošas» dārdina trapa dzelzs pakāpienus. Pa ķiveres tvaikdali šņākdams nāk ārā gaiss.

Karcovs satraukti vēro ūdenslīdēja nolaišanas procedūru. Simtiem reižu viņš ir bijis klāt, kad ieniruši padomju ūdenslīdēji, arī viņš pats ne vienu reizi vien darījis visu to, kas jādara Leonardam. Protams, viņš labi zina saspiestā slāpekļa narkotiskās īpašības. Zina, kas vēl draud cilvēkam jūras dzelmē, zina un prot cīnīties ar šīm briesmām. Bet nekas, lai fašisti uzskata viņu par iesācēju …

Leonards ir uz trapa pēdējā pakāpiena. Vēl sekunde — un sarkanā ķivere nozūd ūdenī. Ūdens tajā vietā burzguļo.

—    Ņemiet signālu, Glik!

Absts nodod signālgalu rudajam un iedarbina hronometru.

—    Līdzko teikšu, piespiediet pogu, — viņš saka Karcovam.

«Pareizi,» nodomā Karcovs un paņem hronometru. Puse

ūdenslīdēja nolaišanai patērētā laika ietilps tajās desmit minūtēs ko Leonards pavadīs sešdesmit metru dziļumā.

Ūdenslīdējs ienirst aizvien dziļāk. Valters un Gliks vienmērīgi laiž vaļā signāltrosi un resno gumijas šļūteni. Absts iegremdē lagūnā zemūdens gaismekli. Slēdža pagrieziens, un

ūdenī pie trapa iedegas zaļa uguns. Ūdens virsū bez trokšņa plīst balti burbuļi.

Laukumiņā valda klusums. Tajā dzirdama tikai čaboņa skaļrunī — telefons atnes ūdenslīdēja vienmērīgos elpas vilcienus. Lāgiem dzirdama saraustīta šņākoņa: ar galvu piespiedis tvaik- daļa pogu, ūdenslīdējs izlaiž no skafandra gaisa pārpalikumu.

—    Dziļums divdesmit, — atskan skaļrunī.

—           Pareizi, divdesmit, — saka Absts, pārbaudīdams atzīmes uz signāltroses. — Leonard, kā jūs jūtaties?

—     Nekas, šef.

—    Gaismeklis?

—            Tas ir man blakus. Bet ūdens ir kļuvis duļķains, slikti redzu. A, tagad kļuva labāk. Dziļums trīsdesmit.

—    Ko jūs redzat?

—            Laižos lejup gar sienu. Daudz spraugu un alu, bet zivju — nevienas. Nav arī aļģu. Tikai klintis. Drūma aka, šef. It kā tu ietu iekšā ellē.

Laiks rit. Leonards jau ir dziļāk par piecdesmit metriem.

—     Dziļums piecdesmit pieci metri, — saka Absts.

—           Nelaidiet vairs dziļāk, — no ūdens nāk dobja balss, — apakšā redzams kaut kas melns …

—     Ko jūs ieraudzījāt? — nepacietīgi jautā Absts.

—     Kaut kāda ēna. Lai Gliks palaiž dziļāk gaismekli.

—     Gaismekļa lini turu es. Nolaižu metru dziļāk. Vēl metru.

—            Es ieraudzīju to! — atskan Leonarda satrauktā balss. — Tā ir zemūdene: guļ uz klints dzegas kādus desmit metrus zem manis. Tā ir sagāzusies uz sāniem! …

—            Skatieties vērīgāk! — sauc Absts. — Vai tā ir uz grunts, vai uz klints? Vai jūs redzat grunti?

—            Nē, šef. Dibenu es neredzu. Apakšā visu aizsedz pelēka migla. Palaidiet zemāk gaismekli!

Absts dara, kā ūdenslīdējs licis.

—            Tas pats, — skan skaļrunī, — pelēka migla, un nekā vairāk. Droši vien te ir daudz dziļāks, nekā jūs domājāt. Lote, kad tā iemesta, ir nokritusi vai nu uz dzegas, vai uz zemūdenes klāja.

—     Sapratu jūs, Leonard. Aprakstiet zemūdeni!

—    Nolaidiet mani vēl trīs četrus metrus dziļāk.

—           Laižam! — Absts dod zīmi Glikam, un tas ļauj slīdēt signāl- galam.

—     Stop! — Absts nokomandē Karcovu.

Hronometrs ir apstādināts.

—    Astoņdesmit četras sekundes, — paziņo Karcovs.

Absts no jauna iedarbina hronometru.

—    Dzijums piecdesmit deviņi metri, — viņš saka mikrofonā.

—    Paliksiet tur deviņas minūtes. Nezaudējiet laiku, stāstiet!

Ūdenslīdējs ziņo, ka redzeslaukā nokļuvusi zemūdenes vidusdaļa, pakajgalu un degunu slēpj tumsa. Torņa lūkas vāks ir vaļā — Leonards karājas virs tiltiņa, viņš to labi redz. Klājā, kur tas ir apgaismots, caurumu nav. Zemūdenes borti nav redzami.

—    Pašsajūta? — apvaicājas Absts.

—          Laba, šef. Lieliska. Apkārt ir tik skaisti. Gluži kā sapnī. Zināt, ko es izdarīšu? Nolaidīšos uz klāja! Lai Gliks palaiž signālu un šļūteni.

Absts jautājoši skatās uz rudbārdaino. Tas parausta plecus.

—    Laidiet pamazām, — Absts saka un nokomandē mikrofonā:

—    Leonard, es nolaidīšu jūs uz trim minūtēm. Apgaismojiet torņa lūku, ieskatieties tajā! …

—           Tiks izdarīts, šef, — atbild ūdenslīdējs. — Par mani nebažījieties. Elpot ir viegli, viss iet labi. Ja kāds redzētu, cik te skaisti!

Gliks sadrūvējies ielaiž ūdenī vēl pāris metrus signāla un šjūtenes. Karcovs skatās hronometrā. Rādītājs beidz otro apli.

—           Stāvu uz klāja, — atskan skajrunī. — Ļoti slidens — kājas šjūc katra uz savu pusi. Tīri vai jāsmejas! Ei, Glik, laid dziļāk gaismekļa līni, velna bērns tāds! Es esmu apakšā, bet laterna karājas kaut kur virs galvas, apgaismo man pauri…

Absts nolaiž dziļāk gaismekli.

—          Tā, — saka Leonards. — Tagad es esiliu pie tiltiņa… Uzkāpu uz tā.

Hronometra rādītājs ir noskrējis vēl vienu apli. Skatīdamies uz to, Karcovs vienlaikus vērīgi ieklausās ūdenslīdēja ziņojumos. Viņa balss skan jautri, mundri. Kur palikušas bailes, kas māca Leonardu pirms ieniršanas? Pārmaiņām dziļūdens nirēja noskaņojumā var būt tikai viens izskaidrojums: acīmredzot ir sākusi iedarboties slāpekļa narkoze. Gliks ir drūms: arī viņš jauš kaut ko nelāgu . .. Absts izturas tā, it kā viss ritētu kā pa diedziņu.

Kādu laiku skaļrunī dzirdama tikai Leonarda smagā elpa. Tad atkal skan viņa balss:

—    Šef, es jau esmu tur!

—           Kur? — kliedz Absts. — Vai tiešām jūs esat nolaidies lūkā? Jūs esat kaujas tornī?

—    Centrālajā postenī, šef!

—    Uzmanīgi, Leonard! Nāciet atpakaļ!

—           Acumirkli… Es pieeju pie komandiera kajītes durvīm. Arī durvis ir vaļā! Es redzu seifu. Dzelzs kaste guļ pie starpsienas.

—           Ņemiet to, — auro Absts, — ņemiet ciet un nāciet ārā no zemūdenes! — Viņš pagriežas pret Karcovu. — Cik?

—           Piecas minūtes un divdesmit sekundes, — Karcovs atbild un domās piemetina: «Bet dziļums ir vairāk nekā septiņdesmit metru!»

—           Paņēmu kasti, -— ziņo Leonards. — Smaga pēc velna, lai arī maza. Stiepju pie trapa …

—    Pievelciet stingrāk, — Absts čukst palīgiem. — Uzmanīgi!

Piesarcis no satraukuma, viņš slauka nosvīdušo pieri.

Pēkšņi visi pārakmeņojas.

Ūdenslīdējs sāk dziedāt!

Klusumā baisi skan viņa augstā, saraustītā balss.

Ak, mans mīļais Augustiņ, Augustiņl Cauri viss, cauri viss…

Šļūtene un signālgals nāk laukā no ūdens brīvi. Tas nozīmē, ka ūdenslīdējs rāpjas augšā, ka vēl nav zaudējis samaņu. Varbūt viss izies labi.

Sekundes skrien. Karcovs iztēlojas: ūdenslīdējs ar smago kasti rokās kāpj pa stāvo trapu. Viņš sasprindzina visus spēkus, bet tas pastiprina saspiestā slāpekļa iedarbību …

Atkal pusminūte pagājusi. Skaļrunis skan bez mitas. Ūdenslīdējs vairs nedzied. Telefonā dzirdams skaņu haoss.

Gliks palīdz Leonardam, uzmanīgi velkot signālgalu, bet trose ar katru sekundi gausāk lien laukā no ūdens.

—           Vēl mazliet, un viņš būs ārā, — murmina Gliks, aplūkojis atzīmi uz troses. — Vēl pāris metru! .. .

—           Pagaidiet, — skaļrunī atskan tikko sadzirdama balss. — Ļaujiet atvilkt elpu!

Gliks pietur trosi.

—           Atpūtieties, Leonard, — saka Absts. — Stingrāk turiet kasti!

—           Turu … Ak tu velns! Tā izkrita. Es izlaidu to no rokām, šef, un tā uzkrita virsū zemūdenei! . . .

—           Atpūtieties. — Absts ir sapīcis, tikko valdās. — Saņemiet spēkus — un augšā!

—           Sīkums, — čērkst skaļrunis. — Tūlīt es mazliet nosnaudīšos un tad ieniršu pēc tās. Tas nebūs ilgi, es pasnaudīšu tikai kādu ceturtdaļstundu …

Absts dod zīmi Glikam. Tas uzmanīgi velk signālgalu.

—          Nevelciet, — skan Leonarda dziestošā balss, — es visu izdarīšu pats…

—           Astoņas minūtes ir pagājušas. — Karcovs rāda Abstam hronometru.

—    Leonard, nāciet atpakaļ! — kliedz Absts.

Atbildes nav.

Atdevis Karcovam zemūdens gaismekļa līni, Absts steidzas pie Glika un satver signālgalu. Trose nepadodas.

—           Leonard, pie kā jūs turaties? Nekavējoties nāciet atpakaļ! Vai jūs dzirdat mani, Leonard?

Skaļrunis klusē.

—           Velkam! — nokomandē Absts. — Valter, ņemiet šļūteni, tikai uzmanīgi!

Absts un Gliks velk no visa spēka. Trose nepadodas. Valters ir sastindzis, ieķēries nostieptajā gumijas gaisa vadā.

… Piecas stundas Absts un viņa palīgi veltīgi pūlējās izvilkt nogrimušajā zemūdenē iesprūdušo ūdenslīdēju.

Tad Gliks ienira ar skābekļa respiratoru un divdesmit piecu metru dziļumā pārgrieza trosi un gumijas šļūteni.

Nevienam no fašistiem pat neienāca prātā ienirt pie biedra.

Viss bija galā. «Viper» bija uzņēmusi vēl vienu upuri.

Piektā nodaļa

Mežs Austrumprūsijā netālu no Rastenburgas. Pusotra ap- tvēriena resnie, sarkanīgie priežu stumbri stāv cieši cits citam līdzās. Šur tur pa nokalnēm aizstiepjas bērzu verdzes. Biezs pamežs un necaurejami krūmi gravās. Tas viss apsnidzis un sala sastindzināts. Tik sveloši auksts, ka šķiet — ir nevis marta otrā puse, bet pats ziemas vidus, kas šajā novadā nereti ir īsti bargs.

Meži, meži!… No lidmašīnas, kas iznirusi no sudrabainās spelgoņas dūmakas, vēl redzami plati, apaļi laukumi, kurus ari klāj sniega sega, — aizsalušie ezeri.

Apgriezieni ir samazināti. Motors tikko rūc. Lidmašīna laižas zemāk un zemāk. Ko tā meklē šajā nomaļajā vietā, kur neredz nevienas mājiņas?

Bet tad sniegā pazib uguntiņa. Arī lidmašīna sāk mirkšķināt signāluguntiņu. Tūlīt pat zem tās iedegas divas punktētas līni

jas — tas ir skrejceļš. Lidmašīna slīd lejup, saceldama sniega strūklas, joņo pa lauku un… nozūd.

Un atkal ir klusums.

Aiz betona aizsega, kam neapstājoties pieripo klāt lidmašīna, gaida «mersedess». Kanariss un Fēgeleins pārsēžas mašīnā. Pa nolaidenu uzbrauktuvi tā izrāpjas uz biezoknī nomaskēta ceļa un strauji uzņem ātrumu.

Ceļā nevienas ēkas, neviena garāmgājēja. Gan aerodroms, gan mežs, gan šī šoseja ir vācu bruņoto spēku augstākā virspavēlnieka mītnes, Hitlera slepenā midzeņa, ko daiļskanīgi dēvē par «Volfšanci», zona.

Pirmā dokumentu pārbaude notiek pie plata grāvja, aiz kura slejas piecus metrus augsta dzeloņstiepļu siena. Otrā kontrole — pie dzelzs sieta sienas, — un «mersedess» iebrauc pašas mītnes teritorijā.

Protams, daudzie ap Hitlera slēptuvi izvietotie sargposteņi ziņo, ko ved vērmahta štāba priekšnieka feldmaršala Vilhelma Keiteļa personiskā mašīna. Taču ne Keitelis, ne Kanariss te nav saimnieki. Fīrera mītni apsargā Himlera ļaudis — sevišķi rūpīgi atsijātas SS apakšvienības.

Kanariss un Fēgeleins izkāpj no mašīnas un ieiet prāva uzkalna piekājē slīpi izraktā betona tranšejā.

Atkal dokumentu pārbaude. Divi SS šārfīreri [32] no miesassargu bataljona «Ādolfs Hitlers» sīki pēta apmeklētāju apliecības, ar acīm iztausta Kanarisa un Fēgeleina apģērbu: vai nav ieroču? Beidzot viens no viņiem vēlīgi pamet ar galvu uz lifta pusi.

Uzņēmis pasažierus, dzelzs būris līgani slīd lejup.

Hitlera dienesta bunkurs. Sienas apšūtas ar ozola paneļiem, griesti grezni rotāti, speciāls apgaismojums rada saulainas dienas ilūziju. Nevar pateikt, ka tā ir dziļa pazeme un ka virs tās ir metriem biezs tērauda, betona un smilšu slānis, kam cauri netiks neviena bumba.

Hitlera vēl nav.

Ataicinātie apsēžas krēslos netālu no rakstāmgalda. Tieši viņiem priekšā — Fridriha II portrets, uz mata tāds pats kā fīrera kabinetā jaunajā impērijas kancelejā Berlīnē.

Kanariss skatās uz portretu. Viņš kaut ko atceras. 1933. gada 21. marts. Potsdama, garnizona baznīca, kas pazīstama ar to, ka

taja apglabāts karalis iekarotājs. Tagad te sapulcējušās augstākās militārpersonas, izcili NSDAP darbinieki un finansu dūži. Centrā — sačākstējušais Hindenburgs pilnā parādes ietērpā un bruņucepurē un no satraukuma bālais Hitlers. Pirmais nodod varu, otrs to pārņem. Abi nokāpj kapenēs.

Kad pēc dažām minūtēm jaunais kanclers, valgās acis slaucīdams, iznāk no Fridriha atdusas vietas, pūlis auro pēc traka.

Melni ģērbtais fīrers tur runu. Tā veltīta Fridriham II, prūšu karu un iekarojumu politikas patriarham. Vācu ģeneralitātes zieds, visa impērijas aristokrātija un pats Kanariss vienmēr bijis šis politikas dedzīgs piekritējs, nav ne soli atkāpies no tās vēl šobaltdien. Fridrihs ir viņu- elks. Viņš ir Hitlera elks. Kanariss zina: vakaros fīrers, kuram ir vāja redze, itin bieži lasa dižā karaļa dzīves stāsta nodaļas…

Jā, tā bija togad, kad fašisti nāca pie varas. Bet tagad grupa ģenerāļu un reiha augstmaņu sadomājuši novākt savu vadoni. Tā kunga ceļi nudien ir neizdibināmi!

Soļi aiz durvīm iztraucē Kanarisa pārdomas. Adjutants ģenerālis Smunts atver durvis un, pakāpies sāņus, ielaiž kabinetā Hitleru un tam sekojošo Himleru.

Kanariss un Fēgeleins pieceļas. Admirālis nenovērš no fīrera acis. Tūlīt viss izšķirsies.

Fīrers klusēdams iet pie galda — galva ir nolaista, rokas uz krūtīm, kreisā aptvērusi labo. Viņš ir melnās biksēs un kā vienmēr pārlieku garos, pelēkos formas svārkos, kam jāapslēpj fīrera auguma defekts — pārāk platā sēžamvieta.

Heinrihs Himlers ir savā parastajā melnajā formas tērpā. Un, ja pēc Hitlera izskata viegli pateikt, kāds viņam noskaņojums (patlaban viņš ir aizkaitināts un noraizējies), tad SS reihs- fīrers ir kā vienmēr neizdibināms: uzblīdusi, dzeltenīga seja, aiz biezu briļļu stikliem paslēptas ūdeņainas acis…

Hitlers apsēžas pie galda, ar rokas kustību uzaicina apsēsties Himleru, paceļ galvu un, palocīdams to, sasveicinās ar ataicinātajiem.

Kanariss ziņo — ļoti īsi, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, lai nepateiktu, ko nevajag. Ar Spānijas valdības galvu notikušas vispusīgas sarunas, uz viņu izdarīts spiediens, kā fīrers pavēlējis. Franko izturējies pret nācijas vadoņa vēstījumu līdzjūtīgi, viņa simpātijas joprojām visā pilnībā pieder Vācijai, viņš bez vilcināšanās konsultēsies ar kabinetu…

Pa telpu klīstošais Hitlera skatiens apstājas pie admirāļa ceļa biedra. Tas mudīgi pamāj ar galvu, kas nozīmē, ka viņš, Fēge- leins, ir rosīgi piedalījies sarunās, ka viss ir tā, kā Kanariss stāsta.

—     Pietiks! — Hitlers saviebjas un atmet no pieres matu šķipsnu. — Pietiks, es jau visu sapratu: viņš atsakās. Sēstieties!

Apmeklētāji atlaižas krēslos. Kaut gan Hitlers ir nikns, Kanariss nomana, ka tas nav Franko atteikuma dēl. Būtībā fīrers nemaz nevarēja cerēt, ka Spānija iestāsies karā. Pašreizējā politiskajā un militārajā situācijā, kad vācu armijas Austrumos cieš sakāvi pēc sakāves, kāpdamās atpakaļ aizvien tuvāk pašas savas valsts robežām, — šajā situācijā Spānijas oficiāla iestāšanās karā ass lielvalstu pusē Franko būtu līdzvērtīga pašnāvībai.

Un vēl kas. Pēc vairākām pazīmēm Kanariss konstatē, ka Hitlers nezina par bumbu. Kādēļ tad fīrers ir saniknots?

—    Kur ir torpēdu universālie detonatori? — vaicā Hitlers.

—    Kur ir apbrīnojamais, neparastais, fantastiski svarīgais amerikāņu izgudrojums, par ko man piepūstas pilnas ausis? Cik gadu vēl jāgaida? Kad jūs beidzot atradīsiet par vajadzīgu dabūt to rokā, admirāļa kungs?

Kanariss pašķielē uz SS vadītāja pusi. Tas vienaldzīgi virpina pirkstos zīmuli. Pat mazlietiņ aizgriezies prom, it kā viņam vispār nebūtu nekādas daļas gar sarunu. Taču var nešaubīties: viņš, Himlers, ieteicis sūtīt Kanarisu uz Spāniju, kaut gan jau iepriekš zinājis, ka misija nolemta neveiksmei. Viņš arī atgādinājis fīreram par amerikāņu torpēdu jauno detonatoru ieilgušajiem meklējumiem…

—     Mans fīrer, — atbild Kanariss, — es jau ziņoju: pagaidām ir izdevies tikai iznīcināt lidmašīnu ar projekta inženieriem un izgudrojuma galvenajiem rasējumiem. Rezultātā jaunuma izveide ir aizkavējusies. Pretinieka zemūdens flote tikai tagad sāk uzņemt savā apbruņojumā kombinētos detonatorus. Tas nav nekāds mazais ieguvums. Drīz mūsu rokās būs arī pats izgudrojums.

—     Drīz, drīz! … — Hitlers ar krūtīm uzspiežas uz galda, skatās savam kara izlūkdienesta šefam tieši acīs un pēkšņi jautā:

—   Vai jūs neko neslēpjat no manis?

Kanariss norij kunkuli. Neviens, tajā skaitā arī fīrers, nezina ne tikai «Viper» bojā ejas noslēpumu, bet arī tās komandiera liecību. Kanariss sprieda, ka vispirms jātiek pie seifa ar detonatora zīmējumiem un tikai tad jāziņo par šo tēmu.

Viņš ar grūtībām iztur fīrera ciešo skatienu. Nopūties Hitlers ieņem agrāko pozu.

—          Mēs par to vēl parunāsim … Bet tagad atbildiet. Vai jūs pazīstat tādu vārdu — Alberts Einšteins?

—    Protams, mans fīrer.

—    Kā tas gadījies, ka viņš ir izlaists no valsts?

Kanariss noplāta rokas.

—           Fiziķis Einšteins emigrēja no Vācijas uz Amerikas Savienotajām Valstīm pirms gadiem desmit. Mans fīrer, jūs iecēlāt mani par kara izlūkdienesta vadītāju tikai pirms diviem gadiem. Bez tam Einšteins ir ebrejs. Viņam bija vai nu jābrauc prom, vai jāiet bojā.

—           Jāiet bojā!… — Hitlers paceļ roku pie mutes un iekož dūrē. — Nu, bet fiziķis Bors? Kur ir viņš?

Kanariss varētu atbildēt, ka par Nilsu Boru, izcilāko dāņu fiziķi, Kopenhāgenas universitātes teorētiskās fizikas institūta vadītāju, abvēram arī nav daļas. Vācijas okupētajās zemēs ar zinātniekiem nodarbojas gestapo un SD. Tomēr Kanariss klusē. Hitlera kabinetā ir jāprot klusēt…

—            Kur patlaban ir Bors? — taujā Hitlers. — Ā, jūs nezināt! Es jums pateikšu. Viņš arī ir aizbēdzis. Ne pārāk sen Nilsu Boru aizveda vispirms uz Angliju, bet no turienes uz Ameriku. Un tagad, pieņēmis citu vārdu … — Hitlers apklust un jautājoši paskatās uz Himleru.

—    Nikolass Beikers, — tas pasaka priekšā.

—           Jā, ar Nikolasa Beikera vārdu viņš vienā mierā pastaigājas viņpus okeāna … Nē, velns parāvis, nevis pastaigājas, bet kopā ar Einšteinu strādā kā traks dienu un nakti, lai radītu atombumbu un nomestu mums uz galvas… Lūk, kam jūs esat ļāvis aizbēgt, admirāl!

—            Mans fīrer, Nilss Bors nebūt nav ārietis, — bikli iebilst Kanariss. — yiņš nav ārietis un ir zinātnieks. Ar viņu bija jānodarbojas Ādolfam Eihmanim, kas ir patvarīgs, tiepīgs un ne vienreiz vien ir piekrāpis SS reihsfīrera kungu.

Tas ir veikls gājiens.

Tagad Hitlers gaida, ko atbildēs Heinrihs Himlers.

—            Es noskaidrošu, — tas mierīgi saka. — Admirāļa kungam acīmredzot ir taisnība. Protams, ka Nilsa Bora aizbēgšana ir Eih- maņa dienesta kļūme.

Hitlers pieceļas, šķērso kabinetu un apstājas pie pretējās sienas, kur karājas liela pasaules karte.

Kanariss un Fēgeleins, kas piecēlušies reizē ar Hitleru, redz, ka fīrera skatiens ir vērsts uz Ziemeļameriku. Viņš pastiepj pret karti roku, paklauvē pa to ar saliektu pirkstu un pagriežas pret abvēra vadītāju.

Ņūmeksikas štats, konstatē Kanariss.

—     Te, — saka Hitlers, — te vai kaut kur tepat tuvumā amerikāņi strādā, lai radītu atombumbu… Vai jūs to zināt, Kanarisa kungs?

Heinrihs Himlers noņem brilles, ar mutautiņu slauka stiklus un, tuvredzīgi miegdams acis, raugās uz to, kam adresēts jautājums. Ziņas par ienaidnieka svarīgo noslēpumu ieguvis RSHA ārzemju dienests, ar ko abvēram nav nekāda sakara. Tieši tāpēc viņš, RSHA vadītājs, pirms pāris minūtēm bija norijis viņam pasniegtos rūgtos pilienus. Nu, kā Kanariss izgrozīsies?

—      Jā, mans fīrer, šo to es zinu, — pavēstī admirālis, un tas ir tik negaidīti, ka Hitlers apjukumā nolaiž rokas.

—      Jūs to zinājāt? — viņš pārvaicā. — Zinājāt un nebildāt ne vārda!

—      Es rīkojos, mans fīrer. Es neesmu radis skriet pie jums pēc aģenta pirmā ziņojuma, lai cik svarīgs ari būtu šis ziņojums. Es neesmu iesācējs izlūkošanā. Es labi zinu, ka daudzi aģenti ir vislielākie meļi, ka viņu ziņojumi ir stingri jāpārbauda … Šajā gadījumā SS reihsfīrera kungs var nebažīties — visas ziņas ir pareizas. — Kanariss mīļi uzsmaida Himleram.

—    Jā, amerikāņi sadarbībā ar angļiem cenšas radīt atombumbu. Lūk, te, — viņš pieiet un parāda uz kartes, — netālu no Santa- fes pilsētas, plato, ko, šķiet, sauc par Losalamosu, ir izveidots slepenu laboratoriju un uzņēmumu komplekss. Projekta šifrs

—    «Manhattan».

—      Vai darbi rit pilnā sparā? Kādā stadijā tie ir? Vadītāji ir Einšteins un Bors? — Hitlers nervozē, ber jautājumus kā ložmetējs.

—      Cik tālu pavirzījies projekts, grūti pateikt. Laikam tas ir tikai sākums. Mans dienests precizē … Jā, Alberts Einšteins un Nilss Bors ir tā dalībnieku skaitā. Taču viņi nav vadītāji.

—     Kas tad?

—    Projekta saimnieks ir Jūliuss Roberts Openheimers.

—    Vācietis?! — iekliedzas Hitlers.

—     Vācu emigranta dēls. Mācījās pie mums, Gētingenā, kur pirms sešpadsmit gadiem aizstāvēja doktora disertāciju. Es mēģinu piekļūt vienam no šā cilvēka palīgiem … Es rīkojos, mans fīrer. Tiek darīts viss, kas ir cilvēka spēkos.

Hitlers iet pie galda. Tagad viņš izskatās pēc akla: kājas šļūc pa paklāju, rokas izstieptas uz priekšu. Viņš apsēžas krēslā un nokar galvu. Ak dievs, kādi muļķi ir ap viņu! Viņam nemitīgi čukstēja: «Plikpauri, kas dienu un nakti urbjas savās formulās, ir tukši sapņotāji un gaisa piļu cēlāji. Bumba, kurā darbojas atoma enerģija? Himera un blēņas! Ja arī to radīs, tad tikai tālā nākotnē un, protams, vācu zinātnieki! Bet līdz tam laikam fīrers simtreiz uzvarēs karā: viņa armijas ir pakļāvušas Eiropu, tās ir krievu upes Volgas krastā! Vai atmaksājas sadrumstalot spēkus, tērēt naudu un bezmērķīgi noslogot rūpniecību, kam jādod tikai šodien, šobrīd, tūlīt nepieciešamais! …»

Autoritatīvie padomdevēji bija uzstājīgi, frontē veicās. Un viņš parakstīja pavēli, aizliedzot strādāt pie projektiem, kas nav realizējami viena gada laikā un nedod tūlītēju efektu karā.

To atcerējies, Hitlers sažņaudz dūres un sit ar tām pa galdu. Viņu sāk kratīt drebuļi. Muļķi, trīskārši muļķi! Tagad viņš tik skaidri redz Keiteļa trulo seju, viņa alvas acis: «Mans fīrer, neatstājiet Staļingradu!» Bet Gērings? Kādā ziņā labāks ir Hermanis Gērings, kas pilnīgi piekrīt OKW pavēlniecības viedoklim: «Karaspēka grupa pie Volgas ar visu nepieciešamo tiks apgādāta no gaisa, galvoju, mans fīrer!» Viņš, Hitlers, uzticējās, piekāpās, paklausīja viņiem, piekrita. Un te nu ir rezultāts: vācu atomieroča radīšanas projekts ir iedīglī, laiks ir zaudēts, tas nav atgūstams. Pie Volgas sakauts un iznīcināts vērmahta zieds simtiem tūkstošu virsnieku un kareivju!… Ak dievs, ak dievs, kur lai ņem uzticamus, spējīgus cilvēkus, kas prastu piepildīt viņa, Hitlera, gribu un novest valsti pie ilgi gaidītās uzvaras Austrumos? …

—     Labi, — murmina Hitlers, — labi! Ja jūs ne, tad es — pats, visu pats!…

Plašs, spoži apgaismots kabinets.

Pie galda — saspringti sakucis cilvēks. Attālākajā stūrī pie sienas kartes — trīs nekustīgi stāvi. Karsti sakurināts. Trūkst gaisa. Nomācošs klusums.

—    Nāciet, — saka Hitlers. — Nāciet un apsēstieties.

Joprojām vērdamies galdā, viņš pavēstī, ka ģenerālštābam

uzdots izstrādāt galīgo shēmu vasaras uzbrukumam Austrumos. Tas būs varens trieciens, kas iedragās pretinieka aizsardzību Krievijas centrā, saskaldīs un iznīcinās tā galvenos spēkus. Gaidāmā uzbrukuma mērķis ir Maskava un Kaukāzs. Iznākums būs kara beigas Austrumos.

—     Bet tas vēl nav viss, — Hitlers turpina. — Drīz ierocis «Vergeltung» tiks nodots rūpnīcām. Septembrī no konveijeriem noies pirmais simts Fau. Decembrī mēs taisīsim tūkstoš gabalus dienā. Top citu, vēl varenāku tāda paša ieroča paraugu projekti.

—          Mērķis ir Anglija, mans fīrer? — beidzot pacelt balsi ir iedrošinājies Fēgeleins.

—    Un Amerika, — svinīgi paziņo Hitlers.

Viņš redz, ka klātesošie ir pārsteigti, varbūt pat šaubās. Fīrera pirksts piespiež zvana pogu.

—           Šmunt, — viņš saka ienākušajam adjutantam, — palūdziet, lai ienāk fon Brauna kungs!

Verners fon Brauns ienāk. Pēdējā laikā viņš ir stipri pārvērties. Pirmo reizi tiekoties ar Hitleru, pirms četriem gadiem, inženieris izskatījās pēc bikla civilista no zemāko' ierēdņu aprindām. Tagad fīrera priekšā stāv stalts virsnieks ar pītiem sudraba uzplečiem un sudraba zibeņiem frenča pogcaurumos: fon Braunam sen jau piešķirta SS šturmbanfīrera [33] pakāpe.

Hitlers sagaida ienācēju istabas vidū, paspiež roku, nosēdina viņu krēslā, no kura atjautīgi piecēlies Fēgeleins.

Fon Brauns ziņo. Anglijas apšaudi ar Fau-1 varēs sākt, ja nekas nekavēs, jau šajā rudenī vai ziemā. Kas attiecas uz Amerikas kontinenta bombardēšanu ar liela darbības rādiusa raķetēm, tad tas droši vien notiks vēlāk — vajag daudz laika sagatavošanai. Ir jāpārbūvē vairākas okeāna zemūdenes, kas transportēs raķetes. Amerikas kontinentā jābūt notēmēšanas radiobākām.Vēlams uzstādīt tās lielāko pilsētu, teiksim, Ņujorkas, debesskrāpjos. Tad bombardēšana dos vislielāko efektu.

Atbildot uz Hitlera jautājumu, fon Brauns apstiprina: jā, apšaudīt var daudzus punktus Amerikā, Ņūmeksikas štatu arī. Viss atkarīgs no tā, cik prasmīgi būs raķešnesēju zemūdeņu komandieri, kam būs jānokļūst noteiktos punktos piekrastē.

Beidzis inženieris pieceļas.

—           Jūs lidojat šodien? — jautā Hitlers. Viņa sliktais noskaņojums ir izgaisis kā nebijis. Tagad viņš staro.

—    Es gribētu tūlīt, mans fīrer. Mani gaida Pēnemindē [34] .

—          Jā, jā, es saprotu… Šmunt, sagatavojiet lidmašīnu inženierim fon Braunam!

Verners fon Brauns iziet.

Vairākas minūtes Hitlers satraukti staigā pa kabinetu. Viņš kaut ko purpina, reizēm pasmaida. Tad atgriežas pie galda un sāk runāt. Viņš ir pārliecināts, ka vasarā stāvoklis Austrumu frontē radikāli mainīsies. Šī kampaņa Krievijā būs pēdējā. Krievu armiju sagrāve ir nenovēršama. Rietumos arī notiks krass pagrieziens kara gaitā, Mērķis tiks sasniegts, nežēlīgi bombardējot Angliju, galvenokārt Londonu, ar šāviņiem Fau-1, pēc tam tāda pati akcija pret Ameriku — Losalamosas laboratoriju un uzņēmumu iznīcināšana, Ņujorkas sagraušana. Bez tam jāorganizē prezidenta Rūzvelta gāšana.

Hitlers no jauna ir uzkurinājis sevi. Viņa izstieptās rokas guļ uz galda, un pirksti dreb.

—           Viss, — viņš saka, — tad būs viss. Manas dzīves mērķis būs sasniegts.

Viņš turpina. Teiktais radies ilgās pārdomās par reiha un visas cilvēces likteņiem. Verners fon Brauns bijis ataicināts, lai visi pārliecinātos, ka mašīna ir palaista, ka atpakaļgaitas tai nav… Jaunā okeāna zemūdeņu sērija, kas speciāli pielāgota lidojošo šāviņu transportēšanai, jau ir uz stāpeļiem. Tēmēšanas radiobāku konstruēšanas darbs rit pilnā sparā. Vārds pieredzējušiem un enerģiskiem cilvēkiem, kam jānogādā tās pāri okeānam … Sevišķi svarīgs uzdevums ir sagatavot tos, kam tiks uzdots veikt teroristisko akciju. Vai ir zināmi kandidāti, kam varētu uzticēt šo darbu?

Hitlers apklust un jautājoši skatās uz priekšā sēdošajiem.

—           Jā, mans fīrer, — atbild Himlers, — man ir tāds cilvēks. SD virsnieks, VI-C daļa.

—    Kur viņš ir?

—    Te, mans fīrer.

—    Te? — izbrīnījies pārjautā Hitlers.

Himlera sejā parādās kaut kas līdzīgs smaidam.

—           Es atvedu viņu sev līdzi, jo domāju, ka viņš var noderēt. Iesaku viņu!

—    Es gribu paskatīties uz šo cilvēku. Lai viņš ienāk.

Himlers iet pie durvīm un atver tās.

—           Nāciet iekšā, hauptšturmfīrer [35] Oto Skorceni! — viņš uzaicina.

—           Skorceni, — murmina Hitlers, — Oto Skorceni… Neatceros.

—           Viņš pastāstīs par sevi, — atbild Himlers, atgriezdamies pie galda. — Tieši Skorceni veica operāciju «Sonntag». Himlers nav izmetis šo vārdu nejauši. Fīrers nedrīkst aizmirst, cik daudz pūļu ieguldījusi RSHA, būvējot pazemes pilsētu, kuras centrālajā ēkā viņi pašlaik atrodas. Un galvenais nebūt nebija tas, ka izbūvēt vairākus desmitus kazematu, elektrostacijas un betona slēptuvi fīrera vilcienam, viņa lidmašīnām un automobiļiem bija sarežģīts tehnisks uzdevums. To visu būvēja strādnieki un inženieri. Viņi arī uzstādīja virsū neredzamajai pilsētai kokus — sirmas egles un ozolus, un butaforiskus metāla un plastmasas kokus, kur īstie negribēja ieaugt. Reiha slepenā dienesta galvenais uzdevums bija gādāt, lai viss, kas attiecas uz objektu, paliktu absolūts noslēpums. Ar strādniekiem izdarīja vienkārši — viņus iznīcināja: vispirms nometņu ieslodzītos, tad racējus, betonētājus, elektriķus, galdniekus un mežkopjus, kas bija strādājuši uz brīva līguma pamata. «Novākt» inženierus, kuru vidū bija visā zemē pazīstami cilvēki, nebija tik viegli. Tad gestapo veica operāciju «Sonntag». To izstrādāja pats Himlers, realizēja Oto Skorceni. «Volfšances» būves pēdējā dienā tika paziņots: fīrers uzaicina pie sevis uz Berlīni bez izņēmuma visus inženierus, lai personiski pateiktos viņiem un apbalvotu viņus. Svētdienā uz pazemes pilsētu atsūtīja vislielāko trans- portlidmašīnu. Inženierus, kas bija līdz pēdējai iespējai piepildījuši tās ietilpīgo vēderu, satrauca tuvā tikšanās ar «partijas un valsts vadoni» un gaidāmie apbalvojumi. Hitlers turēja vārdu. Viņš apbalvoja katru «Volfšances» būvētāju, tikai… pēc nāves, jo, pacēlusies gaisā, lidmašīna eksplodēja.

Kabinetā ienāk milzis — gandrīz divus metrus garš augums, gaļīga seja, atlēta krūtis, spēcīgas kājas.

—    Heil Hitler! — Nokliedzis sveicienu, viņš ar izstieptu roku paliek stāvam uz sliekšņa.

Hitlers ziņkāri apskata virsnieku. Viņa uzmanību saista rētas Skorceni sejas kreisajā pusē — viena no mutes kaktiņa līdz zodam, otra uz vaiga.

—    Šmiss [37] ? — jautā hitlers.

—    Arī jūsu dienestā dabūts zobena cirtiens, mans fīrer!

Hitlers smaida. Viņam patīk Skorceni pārdrošība.

— Vai sen jau esat NSDAP? — viņš uzdod jaunu jautājumu.

—    Iestāšanās gads — trīsdesmit otrais. SS loceklis — iestāšanās gads trīsdesmit ceturtais, — noskalda Skorceni.

Viņš runā aprauti, skaļi, viņa zaļganās acis nemirkšķinot raugās uz kabineta saimnieku, milzīgās rokas piespiestas pie gurniem.

—    Cik tad jums gadu?

—    Trīsdesmit četri gadi un deviņi mēneši, mans fīrer!

Hitlers saskatās ar SS reihsfīreru. Viņš ir apmierināts.

Heinrihs Himlers īsi raksturo virsnieku. 1934. gads, Austrija,

piedalīšanās pučā un Dolfusa [38] gāšana. Tad spraigs darbs, sagatavojot jaunu puču. 1938. gads, piedalīšanās «anšlusā» Austrijā — prezidenta Miklasa un kanclera Šušniga medības…

—     Tātad jūs esat austrietis? — iesaucas Hitlers.

—    Jā, mans fīrer, esmu jūsu tautietis.

Heinrihs Himlers turpina. «Anšlusa» dienās Skorceni ir aktīvs operācijas «Der rote Hahn» dalībnieks [39] . Tālāk — darbs tieši SD, VI-C nodaļa. Galvenie virzieni — PSRS un Amerika. SS hauptšturmfīrers Oto Skorceni 1941. gada ziemā īpašas «zonder- komandas» priekšgalā bijis pie Maskavas. Viņš gaidījis, kad kritīs Krievijas galvaspilsēta, lai piedalītos tās postīšanā.

Himlers. paceļ dūri.

—     Bet šis darbs viņu vēl gaida, mans fīrer!

—    Ar Maskavu nodarbosies citi, — atrūc Hitlers.

Viņš pieiet klāt SD virsniekam, saņem to aiz pleciem un, galvu atgāzis, ieskatās acīs.

—           Jūs man patīkat, Skorceni, — viņš saka. — Jums tiks uzticēts valstiski svarīgs uzdevums.

—     Esmu gatavs kalpot, mans fīrer!

—    Zinu. Bet tagad ejiet.

Durvis aiz Skorceni aizveras.

Hitlers skatās uz abvēra vadītāju. Tagad ir viņa kārta.

Kanariss nopūšas.

—            Mans fīrer, — viņš lēnprātīgi sāk, — virsnieks, kas nupat izgāja no šejienes, apbūra visus. Es viņu sen pazīstu un ļoti cienu. Es jūs apbēdināšu, bet man nav cilvēka, ko varētu stādīt viņam līdzās.

Himlers saausās. Viņš ir pārāk labi izpētījis Kanarisu, lai ticētu šai nopūtai un šim tonim.

—    Es atļaušos sākt aplinkus, — turpina abvēra vadītājs. — Ir 1939. gada marts. Jūsu ģeniālais plāns «Grūn» īstenots bez viena paša šāviena. Jūs tikko kā esat atgriezies no pakļautās Prāgas, uz kurieni man bija tas gods jūs pavadīt. Un tad es reihskancelejā rādu jums fotogrāfiju kaudzīti: cilvēki jāteniski uz torpēdām, cilvēki dziļi ūdenī — uzlikuši respiratorus un uz- vilkuši gumijas tērpus, viņi buksē varenus spridzekļus. Itāļu zemūdens diversanti, mans fīrer. Pamēģiniet atcerēties!

—    Es neesmu aizmirsis, — atsaka Hitlers. — Bet man nāk prātā vēl kaut kas …

Kanariss steigšus turpina:

—    Jā, jūs neieteicāt šo ieroci vērmahtam. Jūs gudri spriedāt, ka Vācijas armija un flote tiks galā ar pretiniekiem arī bez vadāmajām torpēdām …

—    Tā bija kļūda, — pēkšņi ierunājas Hitlers. — Liela kļūda, admirāļa kungs. Man apkārt ir ne gudri cilvēki vien. Netrūkst arī muļķu. Sakiet paldies tiem. Viņi iestāstīja man, ka jauni ieroči nebūs vajadzīgi, ka tos pašus, kas mums ir, mēs izdursim cauri zemeslodei, kā nazi izdur cauri sviestam.

Kanariss atviegloti atsprindzina muskuļus. Viņš ir uzminējis, ka Hitlera uzskatos noticis pavērsiens, un precīzi to izmantojis. Tagad jārīkojas enerģiskāk.

—    Mans fīrer, — viņš saka, — ja tā ir kļūda, tad to var izlabot. Jau tolaik es spriedu, ka aizliegums izmantot torpēdas ar cilvēkiem neattiecas uz Vācijas kara izlūkdienestu. Un es neesmu zaudējis nevienu dienu …

Kanariss ziņo par laboratoriju «1-W-1» Berlīnes tuvumā, par eksperimentiem, kuru nolūks ir atņemt peldētājiem gribu un atmiņu, par Absta slepeno alu koniskajā klintī, netālu no pretinieka jūras kara flotes bāzes. Pa visu šo laiku viņš nav ne reizi paskatījies uz Himleru un Fēgeleinu, kaut gan stāstījums bijis domāts ne jau fīreram vien. Himlers gribēja izdibināt «1-W-1» noslēpumu? Ļoti labi — te ir šis noslēpums! Tagad tas kļuvis bezvērtīgs: Hitlers zina, kam pieder jaunā ieroča radīšanas prioritāte!

—    Kas tad to panāca? — jautā Hitlers, kas uzmanīgi klausījies kara izlūkdienesta šefā.

—    Viens no mana dienesta virsniekiem. Izlūks, zinātnieks, ārsts.

—    Viņa vārds?

—    Jau pirms tam šis darbinieks izcēlās, īstenojot plānu «Ruhe», — turpina Kanariss, neatbildējis uz Hitlera tiešo jautājumu. — Viņš bija tas, kas veica neiespējamo, — sameklēja Franko, kad visas cerības viņu atrast bija vējā, sameklēja, savlaicīgi nogādāja vietā un likvidēja visus viņa konkurentus.

—Kas ir šis cilvēks? — nepacietīgi atkārto Hitlers, kura ziņkāri Kanariss tik veikli iekvēlinājis.

—    Protams, abvēra virsnieks. Viņu sauc Arturs Absts.

—    Arturs Absts, — atkārto Hitlers. — Vai ari viņš ir te, tāpat kā Oto Skorceni?

—   Nē, mans fīrer. Korvetkapteinis Absts ir savā posteni. Starp citu, minētajā pretinieka bāzē nesen tika uzspridzināts kreiseris un bojāts liels doks …

—    Es atceros, admirāl.

—    Operāciju veica Arturs Absts. Viņš pats piestiprināja spridzekļus pie kuģa ķīļa. Pirmais kaujas apstākļos veiktais eksperiments. Bet tagad ir apmācīti viņa speciālās grupas ļaudis. Viņi ir gatavi jāšus uz torpēdām ielauzties ienaidnieka ostā. Viņus būs pārņēmusi viena doma — nokļūt līdz norādītajiem mērķiem, taranēt tos! …

—    Bet peldētājus var notvert — un viss nāks gaismā!

—    Izslēgts, mans fīrer. Vadītājs nespēj atstāt torpēdu. Ja torpēda kaut kāda iemesla dēļ nav sasniegusi mērķi, automātiski iedarbojas likvidētājs, torpēda eksplodē. Kā redzat, viss ir apsvērts. Bet pieļausim neiespējamo: torpedētājs tomēr kritis ienaidnieka rokās. Viņu pratina, taču viņš klusē. Klusē tāpēc, ka neko neatceras! Paiet stunda, pusotras stundas, un viņš ir pagalam: pirms iziešanas jūrā viņam injicēta lēnas iedarbības inde…

Hitlers ir pietvīcis no satraukuma.

—    Arī tas ir jūsu virsnieka nopelns? — viņš iesaucas.

—    Jā, mans fīrer. Bet es neesmu beidzis.

Kanariss noliek uz galda divas fotogrāfijas. Pirmais uzņēmums izdarīts zem ūdens. Tajā redzams ar muguru pret objektīvu pagriezies cilvēks respiratorā; viņš peld aiz buksētāja, kam virsū uzmontēts sudrabains cilindrs. Otrā plānā — delfīni bēg katrs uz savu pusi no peldētāja, kas viņus vajā.

Otrā uzņēmumā redzama pludmale, Ūdenī, pašā malā, sadrūz- mējušies pārdesmit delfīnu. Izskatās, it kā tie būtu sabiedēti un steigtos izlēkt sausumā. Jūrā redzams peldētājs ar buksētāju, kura cilindrs pagriezts pret dzīvniekiem.

—    Kas tas? — jautā Hitlers, aplūkodams uzņēmumus.

—    Jaunums, mans fīrer. Uzņēmumā parādīts, kā darbojas jaunā ieroča paraugeksemplārs.

Kanariss ironiski pamet mirkli uz Fēgeleinu. Vai bijušais žokejs noskārš, ka ir atklāts rūtainās ceļa somas noslēpums? Nē, sēž blakus savam šefam un blenž uz fīreru …

Admirālis skaidro tālāk. Uzņēmumi, kurus patlaban aplūko fīrers, rāda, kā darbojas līdz šim neredzēts lielgabals. Pirmais uzņēmums — medību sākums. Uzņēmums pludmalē — fināls.

—     Kāda enerģija darbojas lielgabalā?

—     īss paskaidrojums ir fotogrāfijas otrā pusē.

Hitlers apgriež fotogrāfijas otrādi un lasa.

—    Te rakstīts, ka lielgabals spēj iedarboties uz jebkuru jūras iemītnieku?

—    Jā, kad tas būs pilnīgi gatavs. Tas ir mēnešu jautājums.

Hitlers domā. Iztēle zīmē Krievijas, Polijas un Centrālās Eiropas sagrautās pilsētas. Visur karātavas, līķu pilni grāvji un nometnes, kurās tiek nobendēti miljoniem cilvēku… Uz brīdi viņā pamostas bailes. Bailes no atriebības. Nē, atpakaļceļa viņam nav! Viņš ir aizgājis pārāk tālu, lai domātu par atkāpšanos. «Mašīna ir palaista, atpakaļgaitas tai nav.» Viņš arī nenovirzīsies no iesāktā ceļa! Viņš ies uz priekšu, tikai uz priekšu. Un lai šī pasaule, ko apdzīvo visādu sugu, ādas krāsas, rasu, pārliecību un ideoloģiju cilvēki, — lai šī naidīgā pasaule aizrijas pati ar savām asinīm! …

—    Kanaris,— aizsmakušā balsī jautā Hitlers, — torpēdas un personālu var iekraut zemūdenēs un nogādāt tur, kur apstākļi prasīs?

—    Jā, mans fīrer.

—    Arī uz Ameriku?

—    Saprotams.

Hitlers aizver acis. Viņš jau redz ar laineriem, kara kuģiem un naftas transportkuģiem pieblīvētas Ņujorkas ostas. Zem ūdens tiem zogas klāt jātnieki uz torpēdām, no augšas uz debesskrāpjiem pikē Fau. Visur liesmu, dūmu un ūdens stabi. Zeme un gaiss dreb no drausmīgiem sprādzieniem, cilvēku sirdis — no bailēm… Un, līdzko ir uzveikts galvenais pretinieks, Krievija, uz ceļiem tiek nospiesta Amerika!

Gala iznākumā — viņa varā ir pasaule, kur katrs vācietis ir saimnieks, bet viņš pats — valdnieku valdnieks! …

Kanariss ir uzminējis fīrera domas. Prātā ienāk kaut kur dzirdēta frāze: «Hitlers ir līdzīgs riteņbraucējam. Viņam jāmin pedāļi. Apstājies viņš kritīs.»

Sestā nodaļa

Plašs laukums lagūnas malā. Ar muguru pret ūdeni nostājušies peldētāji. Visi viņi ir pelēkās adītās biksēs. Rumpji un galvas kaili. Pirms ceturtdaļstundas Karcovs uzcēla viņus no guļasvietām, lika pavingrot un tagad gatavojas izsniegt katram speciālo ēdienu. Porcijas ir sadalītas stingri saskaņā ar iepriekšējā vakarā veikto pētījumu rezultātiem.

—    Acumirkli, Reinhelt!

Tas ir Absts. Viņš ir tikko iznācis no tuneļa un domīgi raugās uz jauno ārstu. Vairākas dienas Hansu Reinheltu sīki instruēja Rišere. Tad paša Absta uzraudzībā viņš tikpat ilgi praktizējās, lai noteiktu preparāta patēriņa normu katram peldētājam. Kopš vakardienas ārstam ir dota rīcības brīvība. Pagaidām viss rit normāli. Taču Absts nav drošs, ka viņa priekšā stāvošais cilvēks pilnīgi apzinās savu atbildību . .. Protams, ir veikti visi pasākumi. Katrs ārsta solis tiek novērots. Reinhelts dienu un nakti ir kopā ar peldētājiem. Viņš pat guļ tai pašā telpā, kur viņam uzticētie cilvēki, un, ja atgadīsies kas slikts, pirmais upuris būs viņš pats. Un tomēr …

—    Zināt ko, — saka Absts, — es esmu nolēmis izdarīt eksperimentu. Nedodiet vienam no viņiem preparātu.

—    Kādēļ, šef?

—     Gan redzēsiet. Kur ir jūsu grāmata? Dodiet to šurp.

Karcovs pasniedz viņam grāmatu ar peldētāju sarakstu.

—    Izsvītrojiet kādu.

—    Nevaru, šef, — Karcovs klusi saka, uzminējis Absta nodomu.

—    Izsvītrojiet. Pats pēc savas izvēles. Nu!

Karcovs ir spiests paklausīt un uz labu laimi novelk zīmuli pār sarakstu. Viņam trīc roka. Viņš saprot: viens no tiem, kas stāv rindā, šajā bridi tiek nolemts kaut kam briesmīgam, varbūt bojā ejai.

—    Tā, — saka Absts, ielūkodamies grāmatā. — Tas bija Heincs. Dodiet šurp somu!

Viņš pievāc tās pusotra briketes, kas bija domātas peldētājam.

Paklausot pavēlei, Karcovs sāk izdalīt preparātu. Peldētāji saņem preparātu, turpat uz vietas pārplēš iesaiņojumu un sāk ēst.

Iztukšojis somu, viņš apskata cilvēkus. Daži vēl gremo. Tie, kas ēdamo jau notiesājuši, tikko manāmi grīļojas.

Peldētājam, ko sauc par Heincu, ne silts, ne auksts, ka viņš

ir apiets. Tāpat kā citi, viņš ar nekustīgu, tukšu skatienu truli blenž tālumā. Tas ir garš, harmoniski veidots jauneklis ar apbrīnojami skaistu muskuļu zīmējumu. Tik reljefa muskulatūra peldētājiem reti kad novērojama. Starp citu, Heinca medicīniskajā kartītē ir teikts, ka viņš savā laikā bijis ne vien brasa meistars, bet arī pirmklasīgs cīkstonis. Karcovs iedomājas, kāds viņš izskatās sacīkstēs, — lepna stāja, sporta azartā spulgojošas acis . . . Kaut kur ir palikuši viņa vecāki, mīļotā meitene. Ja viņi zinātu, par ko pārvērties Heincs, kas viņu gaida! …

—    Gatavs? — jautā Absts.

Karcovs klusēdams paiet sāņus.

Absts izrīko, ka Gliks vedīs ļaudis brokastīs, bet pēc tam uz darbu.

—      Bet jūs, — viņš saka Karcovam, — lieciet Heincam iznākt no ierindas un sekot mums.

Dzelzs durvis aizšautas ar diviem smagiem aizbīdņiem. Aiz tām akmens ūķī, kas līdzīgs vieninieka kamerai, uz grīdas nepakustēdamies sēž cilvēks. Otrpus durvju pie ovālas actiņas — Absts un Karcovs.

Ieslēdzis izmēģināmo, Absts aizveda jauno ārstu sev līdzi un četras stundas atkal eksaminēja viņu. Tagad viņi ir atgriezušies pie kameras, kurā ieslēgts Heincs.

—      Pasēdēsim, — saka Absts, paskatījies pulkstenī. — Ilgi vairs nebūs jāgaida.

Viņi iekārtojas uz pfata klints raga. Karcovs ar pūlēm valda satraukumu. Viņš degtin deg gaidās, kas notiks kamerā. Vai tiešām nelaimīgais aizies bojā?

Un viņš nolemj pamēģināt pēdējo reizi.

—      Šef, — viņš saka, — vai jūs izdomājāt eksperimentu manis dēļ? Jūs domājat, ka citādi es pienācīgi nenovērtēšu jūsu brīdinājumus?

—    Jā.

—      Nav ko bažīties. Es visu uzņēmu ļoti nopietni. Baidos, ka jūs velti pazudināt vērtīgu karavīru. Lūdzu, kamēr nav par vēlu…

—      Ir jau par vēlu. — Uzmetis skatienu pulkstenim, Absts atkārto: — Par vēlu, Reinhelt. Tas drīz sāksies.

—    Kā vēlaties, šef. Es tikai gribēju …

—      Jūs neko nedrīkstat gribēt! — asi aprauj Absts. — Jums jāsaņem pavēles un jāizpilda tās pēc iespējas labāk!

Karcovs klusē. Pretī runāt nav nozīmes. Ir jāsavaldās. Lai tas maksātu ko maksādams.

Viņš atceras iepriekšējo sarunu ar Abstu. «Mums netrūkst varoņu, kas ir gatavi mirt par fīreru.» Gaidi vien! Viņi, šie «varoņi», bija labi, kad vāciešu gigantiskā karamašīna dragāja beļģu un poļu vājo pretestību, kad izrēķinājās ar francūžiem. Atmiņā ataust epizode, kas tajās dienās apstaigāja visas avīzes: poļu dragūni ar kailiem zobeniem uzbrūk vācu tankiem… Kā tad nebūsi varonis, kad jāapšauj no tankiem bezspēcīgi kavalērisli!

Toties padomju ļaudis zina, ko vērti fašistiskie karotāji, kad tos piespiež cīnīties kā līdzīgus ar līdzīgiem. Hitleriskie «pārcilvēki» ir redzēti gan pie Maskavas, gan pie Rostovas, gan pie Volgas: pulkiem, divīzijām tie padevās gūstā, un katrs otrais zākāja un lādēja savu fīreru …

Aiz durvīm vaid.

Karcovs satrūcies paceļ galvu.

Vaidi atkārtojas.

Absts dod zīmi, un Karcovs pieiet pie durvīm.

—    Atvelciet actiņas aizbīdni! — nokomandē Absts.

Karcovs skatās pa actiņu. Viņš redz: cilvēks sēž uz grīdas,

atspiedies pret klinti, kājas izstieptas, galva gļēvi nokārta uz krūtīm.

—    Skatieties, — uzstāj Absts, — skatieties uzmanīgāk! Un iedomājieties sevi blakus. Jūs abi esat vienā alā, saprotat? Jūs esat slikti apkalpojis viņu, kaut ko palaidis garām, esat bijis paviršs… Nakts. Jūs mierīgi guļat, blakus guļ divdesmit četri tādi kā šis. Jūsu somā ir preparāts, ko jūs esat aizmirsis iedot viņiem. Un tad viņi pamostas …

Cilvēks ir pacēlis galvu, pielicis rokas pie pieres, aizklājis ar tām seju. Sēdēdams uz grīdas, viņš šūpojas. Aizvien vairāk un vairāk. Ar plaukstām aizspiestā mute nespēj apvaldīt vaidu. Vaidi kļūst stiprāki. Tie vairs nav vaidi — šūpodamies cilvēks stiepli kauc.

Vēl mirklis, un viņš ir kājās.

Karcovs redz viņa seju. Pirms minūtes tā bija vienaldzīga. Tagad tā ir satracināta, nikna cilvēka seja. Vājprātīgais skatās apkārt. Viņš ierauga durvis, izstiepj rokas un pieliecas. Rīklē viņam gārdz. Notvēris viņa skatienu, Karcovs kāpjas atpakaļ.

Nākamajā mirklī durvis sadrebina tām virsū uzgāzies ķermenis. Durvis dārd. Pazemes akmens velvēs atbalsojas vaimanas.

Absts apmierināti smaida — eksperiments ir atstājis iespaidu.

Var nešaubīties, ka tagad gan jaunais ārsts būs akurāts un modrs.

Viņš paņem Karcovu pie rokas un ved pa koridoru. Drīz pa klinšu labirinta līkumiem viņus pavada vairs tikai attāla, neskaidra dunoņa.

—           Jums viņa ir žēl? — jautā Absts. Viņš nopūšas. — Nekā nevar darīt. Jūs taču zināt, ka nelaimīgajam tik un tā būtu beigas. Mēnesi agrāk vai vēlāk, iznākums būtu viens un tas pats. Žēl nabadziņa! Taču tāds ir liktenis …

Karcovs neatbild. Kaut viņš ātrāk paliktu viens, kaut varētu atvilkt elpu, sakārtot domas! .. .

Pie tuneļa sazarojuma viņš palēnina soli.

—     Es gribētu ieiet pie Rišeres, šef.

—           Jā, par viņu. Tātad jūsu diagnoze — histēriskā paralīze? Jūs esat pārliecināts, ka neesat kļūdījies?

—    Nē.

—    Un nav nekādu šaubu?

—    Nesaprotu jūs, šef.

—            Viņa vairāk nekā divas nedēļas nekustas. Jūs sakāt, ka viņai nekļūst labāk. Histēriskās paralīzes taču izārstē samērā ātri…

—     Rišere ir jūtīga, nervoza sieviete.

—    Un tas bremzē izveseļošanos?

—           Jā. Viņa ir sev iestāstījusi, ka pekad nekļūs vesela. Es viņu noteikti izārstēšu, bet ir vajadzīgs laiks.

Absts ieved Karcovu savā darbistabā. Saruna turpinās tur.

—            Laiks, laiks! — izsaucas Absts, apsēdies pie galda un glāstīdams papagaili. — Tieši tā mums abiem nav, dārgais Reinhelt. Es pats ārstētu viņu, bet nevaru: esmu aizņemts, gaužām aizņemts, kolēģi. Bet jāveic daudz nopietnu darbu.

Absts skaidri redz, ka sarunu biedrs nejūtas labi, un iztulko viņa stāvokli pēc sava prāta: jaunais ārsts ir iebiedēts, pārsteigts. Nekas, ļoti labi! Bet visā jāzina mērs. Absts nolemj izkliedēt viņa drūmās domas.

Pastiepis pret papagaili roku, viņš divas reizes uzsit knipi. Par atbildi putns veikli apgriežas uz laktas. Vēl knipji, un papagailis no jauna iztaisa pirueti.

—           Vai jums patīk mans mazulis? Tā ir dāvana, Reinhelt. Dāvana no cilvēka, kurš mani uzaudzinājis un izskolojis.

Papagailis saņem ēdamo. Kādu laiku Absts vēro, kā tas knābā, tad uzrunā Karcovu:

—    Jums jāzina, Reinhelt, ka drīz šurp atvedīs jaunu partiju

vājprātīgo. Tie ātri jāsagatavo darbam. Tas tiks uzdots jums. Pacentieties, lai ap to laiku Rišere būtu uz kājām.

—    Labi, šef, es darīšu, ko varēšu.

—    Nu, bet kādas ir jūsu savstarpējās attiecības? Vai jūs viņai esat iepaticies?

—     Nezinu. Šķiet, ka ne visai. Viņa klusē. Šad un tad raud. Ļoti nervoza sieviete.

—    Vai viņa jums kaut ko jautāja?

—     Tikai to, kas attiecas uz ārstēšanu. Un vēl kas: laiku pa laikam viņa lūdz man cigareti.

—    Rišere saņem normu.

—    Droši vien norma ir jāpalielina. Viņas stāvoklī…

—    Labi.

—     Vēl viens lūgums, šef. Man aizliegts sarunāties ar viņu par citām tēmām. Tas rada papildu grūtības ārstēšanā. Nedrīkst pārāk zemu novērtēt psihoterapiju. Jūs labi zināt, ka tādam slimniekam sarunas ir tikpat svarīgas kā vingrošana, masāža vai vitamīni. Varbūt jūs atcelsiet savu aizliegumu?

—     Labi, Reinhelt, runājiet ar viņu. Bet es uzsveru: tikai par citām tēmām, kā jūs nupat izteicāties. Pļāpājiet par mūziku, par kino vai par grāmatām. Ne vārda par politiku, par stāvokli valstī vai par to, kas notiek pasaulē. Un vēl jo vairāk par jūsu darbu šeit. Izturieties tā, it kā viņa būtu svešs cilvēks.

No Absta darbistabas līdz Rišeres istabiņai ir pussimts soļu. Karcovs lēni kustas pa lejup ejošo koridoru. Viņš joprojām nav atguvies no Absta necilvēcīgā eksperimenta izraisītā satricinājuma. Cilvēki vienmēr ir cilvēki, lai kas ar viņiem notiktu. Slimniekiem, jo vairāk tiem, kas cieš no psihes traucējumiem, jāveltī īpaša uzmanība un rūpes. Tā ir elementāra prasība! Bet fašisti un humānisms! … Karcovs zina, ko hitlerieši dara okupētajā padomju zemē. Pāri frontes līnijai tiek ziņas par iebrucēju zvērībām Ukrainā, Baltijas republikās, Baltkrievijā. Izbēgušie gūstekņi stāstīja par nāves pilsētu Polijas rietumos, kur nošauj un noindē ar gāzēm simtiem tūkstošu cilvēku. Nesen paklīda baumas, ka Brestā vācu ķīmiķi uzbūvējuši rūpnīcu, kur vārot ziepes no cilvēku taukiem. Kad to uzzināja uz Karcova kuģa, kādam jūrniekam radās šaubas: tas izklausījās pārāk neticami.

Neticami? Karcovam sažņaudzas dūres. Tagad viņš zina, uz ko spējīgi fašisti!

Bet vācu tauta taču devusi cilvēcei īstus varoņus. Mediķi izcilo personību rindā nav pēdējie. Karcovs atceras. Berlīnes ārsts Oto Obermaijers iepotēja pats sev holēru un atteicās ārstēties. Līdz pēdējam elpas vilcienam viņš diktēja asistentiem visu to, ko sajuta, — cilvēkiem bija jāiemācās pazīt holēru, lai labāk cīnītos pret to … Mediķi Verners un Benclers tajā pašā nolūkā aplipināja sevi ar tīfu.

Cilvēces veselības un laimes vārdā ārstiem bija jāeksperimentē, un viņi eksperimentēja ar sevi: inficēja sevi ar mēri, drudzi, spitālību, ļāva sevi sakost tarantuliem, čūskām …

Viņi, šie bruņinieki un varoņi, un — Absts! Padomā, viņam ir tāds pats ārsta diploms, arī viņš ir zvērējis pašaizliedzīgi kalpot slimniekiem un cietējiem!

Līdz Martas Rišeres istabai — ap desmit soļu. Karcovs piespiež sevi domāt par šo dīvaino meiteni. Kas viņa ir? Tāda pati fašiste kā Absts, viņa uzticama palīdze? Šķiet, par to grūti šaubīties: Rišere darīja to, kas tagad uzdots Karcovam. Bet viņš zina vēl kaut ko: Rišere filmēja peldētāju lagūnas krastā, raudāja un meta ūdenī briketes. Bet pēc tam paslēpa klintī savu kameru. Pirms dažām dienām, atrazdamies laukumiņā, viņš pamanījās iebāzt roku slēptuvē — kamera vēl aizvien ir turpat.

Visu to viņš salīdzina ar citiem viņam zināmajiem apstākļiem: ar Rišeres lūgšanos laist viņu uz Vāciju, ar histērijas lēkmi un mēģinājumu noindēties, kad Absts bija noraidījis lūgumu.

Peldētāja slepenā filmēšana plus torpēdu un citu slepenu ieroču filmēšana, ko viņa varēja izdarīt agrāk, un neatlaidīgie centieni tikt prom no šejienes — vai šie fakti nav saistīti? Ja nu viņa gatavojusies parādīt uzņemto filmu «kādam Vācijā? Bet kam? Vismaz ne jau Absta saimniekiem, kuri par visu te notiekošo, protams, ir lietas kursā. Bet kam tad? Varbūt Hitlera režīma opozīcijas pārstāvjiem? Blēņas! Tur nav nekādas opozīcijas, nav un nevar būt. Cilvēki, kas nepiekrita fašismam, ir iznīcināti vai ieslodzīti nometnēs, bet tie nedaudzie, kas palikuši dzīvi, paslēpušies, ielīduši spraugās un neuzdrošinās pabāzt degunu laukā. Zvēriskais nacistu terors ir likvidējis visu progresīvo, gaišo, ar ko kādreiz lepojās šī valsts.

Stop! .. . Karcovam liek nodrebēt prātā ienākušais minējums. Ja nu Rišere ir izlūks? Tādam pieņēmumam ir pilnīgs pamats. Bet kā labā viņa strādā? Amerikāņu vai angļu labā? Varbūt viņa ir krieviete? . . .

Vai tiešām viņš te varētu atrast sabiedroto?

— Mierīgi, — čukst Karcovs, aizdedzinādams cigareti. — Mierīgi, nesteidzies. — Viņš kāri ievelk karstos dūmus. — Bet ja nu tavi spriedelējumi ir ne vairāk kā izdoma? Tad tiks pieļauta kļūda, kas vairs nebūs labojama. Mierīgi, nedrīkst pārsteigties ar secinājumiem! …

Viņa priekšā durvis koridora sienā — nelielas, pelēkas durvis ar rupju skavu roktura vietā. Viņš nodzēš cigareti un pieklauvē.

Marta Rišere guļ gultā. Viņai ir tāda pati saliekama dzelzs lāviņa kā visiem. Taču slimniecei virsū uzklāta nevis brūna kroņa vadmalas sega, bet sarkanbalts svītrains pēlis.

Ieraudzījusi ārstu, viņa noliek lasīto grāmatu un nodur acis.

—    Labdien, — Karcovs sveicina.

Rišere uzvelk pēli līdz zodam.

Karcovs iztaujā, kāda ir pašsajūta, miegs, ēstgriba, un saņem īsas, vienzilbīgas atbildes. Jaunā ārsta pirmo vizīšu laikā Rišere izturējās citādi, bet Karcovs stingri izpildīja Absta norādījumus, un viņa noslēdzās sevī. Kopš tā laika viņu attiecībās nekas nav mainījies.

Viņš ķeras pie darba, cenšas izraisīt ceļu un Ahilesa cīpslas refleksus. Veltīgi. Rišeres kājas ir nedzīvas.

—    Tagad pamasēsim, — Karcovs saka.

Viņš rūpīgi maidzī kāju muskuļus. Kājas Rišerei ir slaidas, muskuļi labi attīstīti.

—    Vai esat nodarbojusies ar sportu?

Klusums.

—           Esat nodarbojusies, — pārliecināts saka Karcovs, — un es zinu: tas ir bijis velosipēds!

Rišeres acis ir puspievērtas. Viņai ir garas, stipri izliektas skropstas. Karcovs ieminējās par velosipēdu, un skropstas notrīsēja.

Viņš vērīgi aplūko sievietes plāno, taisno degunu, pilnīgās, vēl pavisam bērnišķās lūpas, uz virsdegunes kopā saaugušās biezās, gaišās uzacis… Parasta seja. Arī acis tik parastas, cik parastas vien var būt, — mazlietiņ domīgas un sērīgas.

Ieraudzīsi tādu kaut kur pie Voroņežas vai Stavropolē un neatšķirsi no tūkstošiem citu.

Beidzis procedūru, Karcovs apsēžas uz taburetes un izņem cigaretes.

—    Esmu noguris, — viņš atzīstas. — Vai drīkstu smēķēt?

Rišere pamāj ar galvu.

—    Vai jūs negribat pievienoties?

Meitene paņem cigareti. Karcovs ilgi nopūlas uzraut uguni, bet sērkociņi nekur neder. Tad Rišere pasniedzas līdz galdiņam galvgalī un satausta šķiltavas.

—    Paldies. — Karcovs aizsmēķē.

Rišeres skatiens sastop Karcova skatienu, kas šodien ir labvēlīgs un sirsnīgs.

—            Esmu noguris, — atkārto Karcovs smaidīdams. — Mazliet atpūtīšos, un tad sāksim vingrot… Ari es kādreiz aizrāvos ar velosipēdu.

Viņš ar humoru stāsta, kā reiz šosejas braukšanā uzdrāzies virsū neuzmanīgam gājējam.

—    Un kā jūs domājat, kas bija gājējs? — viņš iesaucas.

—    Mūsu mājas kaimiņš, ar ko mums sen bija nesaskaņas. Viņš, protams, neticēja, ka tā ir nejaušība …

—    Jūs visu izdomājāt, — rāmi saka Rišere.

—    Izdomāju, — atzīstas Karcovs.

—    Kādēļ?

—    O, man ir ļauns nodoms!

—    Gribat uzjautrināt mani?

—           Ļoti gribu. Līdz tam laikam, kad jums atbrauks pakaļ transportkuģis, jums jātiek uz kājām.

Viņš gribējis uzmundrināt slimnieci, bet, padzirdējusi par aizbraukšanu, meitene sāk raudāt.

Karcovs pieceļas, lai pasniegtu ūdeni, un . . . paliek uz vietas.

Istabā ienāk Absts.

—    Kas te notiek? — viņš jautā, apstājies pie sliekšņa.

—           Nekas sevišķs, šef. Es masēju, un jaunkundzei sāka sāpēt kājas. Laba zīme. Protams, jaunkundze uztraucās …

—    Vai tas ir taisnība? — Absts jautā Rišerei.

Viņa noliec galvu.

—            Labi. — Absts pagriežas pret Karcovu. — Kad būsiet galā ar slimnieci, ienāciet pie manis. Paņemiet līdzi grupas kartītes.

—            Jūs jau otro reizi samelojāt, — saka Rišere, kad Absta soļi ir noklusuši tālumā.

—    Jūs tāpat!

Viņi ilgi klusē.

—    Notikumu ar velosipēdu es izdomāju, — saka Karcovs.

—   Es nekad neesmu ar to aizrāvies. Man bija cita kaislība — kinokamera! Cilvēki, kas prot strādāt ar kinokameru, īpaši frontē vai, kas ir vēl bīstamāk, ienaidnieka aizmugurē, ir vīrišķīgi cilvēki, vai ne?

Rišere klusēdama raugās viņā.

Karcovs beidz masāžu.

—           Te būs divas cigaretes. Iegaumējiet — jums jātop veselai. Pēc iespējas drīzāk!

Un viņš iziet.

Septītā nodaļa

Griezīgi zvana treļļi, šņākoņa, saspiestam gaisam izlaužoties no bremžu kluču apakšas, un tramvajs apstājas. Tas jau skāris ar buferi izklaidīgo gājēju.

Nodrebējis tas kāpjas atpakaļ un, piespiedis pie krūtīm sarkanīgo portfeli, steigšus iet prom. Vadītājs ilgi skatās viņam nopakaļ. Droši vien sīks ierēdnītis. Pašreiz ir pusdienas pārtraukums, un tūkstošiem tādu kā šis uz pusstundu atstāj savus rakstāmgaldus kantoros, lai bārā iedzertu glāzi alus, patērzētu ar kaimiņu, saspēlētu kārtis vai vienkārši palasītu avīzi, ieklausoties tenkās un pārrunās.

Nopūties vadītājs satver kloķi. Tramvajs sakustas.

Bet cilvēks ar portfeli padusē steidz ātrāk aiziet no notikuma vietas. Šādās reizēs policija ir nadzīga, tu nepagūsti ne aci pamirkšķināt …

Apmetis līkumu, viņš atkal parādās krustojumā, kur tikko nepaskrēja zem tramvaja, un šķērso ielu. Pie savrup stāvošas mājas ar divām liepām lieveņa priekšā palēnina soli. Viņš ir pie mērķa.

Bet kas tas? Pasta kastīte pie dārza vārtiņiem izskatās savādi. No rīta šīs mājas saimniekam bija jāatnāk līdz vārtiņiem un, ņemot ārā avīzi, drusciņ jāpagrūž kastīte — jāpašķiebj uz kreiso pusi. Tam, kam jāierodas pulksten divpadsmitos, tas ir signāls, ka nav ko baidīties. Zīme, ka viss ir kārtībā un ka var iet iekšā mājā.

Taču kastīte nav pašķiebta — karājas kā parasti. Arī avīzes nav izņemtas: no spraugas rēgojas laukā «Angriff» stūris.

Cilvēks ar portfeli padusē lēni noiet garām mājai. No rīta viņš apstaigāja divus konspiratīvus dzīvokļus, kur cerēja paslēpties un nogaidīt, lai pierimst satraukums. Izrādījās, ka abi dzīvokļi ir iekrituši.

Tagad kļuvis skaidrs, ka arī šis dzīvoklis nav izmantojams. Atliek pēdējā slēptuve vairākus kilometrus no šejienes.

Viņš ilgi klaiņā pa ielām. Viņš ir pamatīgi izpētījis šo lielo ostas pilsētu valsts ziemeļos netālu no Pēnemindes, iemīlējis to. Kādreiz pilsēta bija viena no visjautrākajām Vācijā. Piestātnēs drūzmējās kuģi ar daudzu valstu karogiem. Ielas pildīja raibs dažādās valodās runājošu tūristu un jūrnieku pūlis. Bāri un restorāni grima reklāmu ugunīs, visur skanēja dziesmas, mūzika … Tagad pilsēta ir ierāvusies sevī, kļuvusi naidīga un sveša …

Trīs iekrituši dzīvokļi! Cilvēki, kas tajos dzīvoja, protams, ir saņemti ciet un nopratināti. Varbūt kāds jau nav izturējis un ii sācis runāt… Tātad jābūt divkārt piesardzīgam, lai neaizvestu gestapo aģentus arī uz pēdējo slēptuvi… ja gestapo jau nav tur!

Negaidot sāk šaut zenītlielgabali. Pēdējā laikā bieži gadās, ka vispirms dārd pret pilsētai uzlidojušajām amerikāņu lidmašīnām vērstie lielgabali un tikai vēlāk, kad uzlidojums ir pilnā spēkā, radio izziņo gaisa trauksmi.

Viņš apmēram divas stundas notup patvertnē, iespiests starp mietpilsoņiem. Kādā kaktā mirst sirmgalve, sprādziena vilnis to laikam triecis pret mūri. Pamīšus ar ievainotās vaidiem skan gaisa uzlidojumā cietušas meitenītes šņuksti.

Un tomēr tā viņam ir atelpa. Izdodas nosnausties, sakārtot domas. Jā, apņemšanās ir nelokāma. Dzīvs viņš rokā nedosies. Portfelī tīrā veļā ir ietīts spridzeklis. Portfeļa rokturis ir ieplēsts. Tas tikko turas, un tam piesieta detonatora aukla. Jāparauj rokturis — un sprādziens izmētās visus, kas būs tuvumā.

Lūk, kāpēc viņš nēsā portfeli padusē.

Diena sliecas uz vakara pusi, kad viņš tuvojas ceturtajam konspiratīvajam dzīvoklim. No pilsētas laukā viņš netiks: vairāk kā skaidrs, ka viņu gaida ir stacijā, ir starppilsētu autobusu pieturā. Šī māja ir pēdējā cerība.

Māja ir liela, padrūma, ar daudziem maziem dzīvoklīšiem, kuros mitinās darba cilvēki. Katru stāvu apjož vienlaidu balkons, uz kuru iziet desmitiem durvju. No apakšas uz balkonu ved ārējās kāpnes.

Iejucis pūlī, viņš divas reizes noiet garām mājai. Protams, ir jābaidās, ka viņu var sazīmēt, ja māja tiek novērota. Bet vēl bīstamāk ir iet, nerēķinoties ne ar ko, bez izlūkošanas.

Satvēris padusē pasistā portfeļa rokturi, viņš kāpj augšā. Viņš paiet garām pirmajam stāvam, otrajam… Vēl divpadsmit pakāpienu, un viņš ir galā.

Kājas kā no čuguna. Atlikuši divi pakāpieni. Viens… Viņš ir uz balkona. Vajadzīgās durvis ir pirmās pa labi. Viņam izlaužas atvieglojuma nopūta: zīme, ka nedraud briesmas, — auklu paklājiņš pie durvīm ir sagriezts. Var iet iekšā.

Palaidis vaļā portfeļa rokturi, viņš piespiež zvana pogu. Durvis atveras, un viņš saļimst no iznīcinoša trieciena pa rīkli.

No dzīvokļa izlec trīs vīri, sagrābj viņu un uzliek roku dzelžus.

Pie mājas jau piebraucis policijas automobilis …

Viņu nogādā Berlīnē, slepenās politiskās policijas centrālajā rezidencē Prinča Alberta ielā, iegrūž izmeklētāja kabinetā.

Ir jau nakts. Logi aizklāti. Lampa ar reflektoru nostādīta tā, ka gaisma krīt arestētajam sejā.

Tas, kas atrodas aiz galda, kabineta pretējā stūrī, uzdod jautājumus: vārds, vecums, profesija, dzīves vieta, partijas piederība.

Cilvēks klusē. Viņam viss ir beidzies. Tas, ka aresta brīdī nenotika sprādziens, nozīmē — gestapovieši ir atminējuši port- feja noslēpumu. Vai arī zinājuši par to … Un, kaut gan viņu notvertajam cilvēkam dokumentu nav, viņi ātri atšķetinās visu. Atliek tikai klusēt, nenosaukt nevienu vārdu.

Izmeklētājs atkārto jautājumus. Atbildes nav. Tad viņš pieceļas, nodzēš galda lampu un piesēžas tuvāk arestētajam.

—           Vai tu mani pazīsti? — viņš jautā, iepūtis cilvēkam acīs cigaretes dūmus. — Skaties vērīgāk, Paul Proze!

Cilvēkam roku dzelžos jau agrāk šķita, ka viņš ir kādreiz dzirdējis šo balsi. Taču reflektora gaisma žilbināja, un viņš saskata izmeklētāju tikai tagad. Saskata un noplūst saltiem sviedriem. Viņa priekšā ir viens no pagrīdniekiem. Pirms pāris mēnešiem viņu organizācijā ieveda Prozes vietnieks, vienmēr tik nepaļāvīgais, piesardzīgais vecais komunists… Kā viņam tā misējies?

—    Maita! — saka Proze un iespļauj provokatoram sejā.

Iekliedzies tas paceļ dūri. Bet tad atveras durvis. Kāds ienāk.

—    Piecelties! — uzkliedz konvojnieks.

Pirmais ienāk Heinrihs Himlers. Viņš ir atlicis visus darbus un steidzies šurpu, lai paskatītos, kā pratina lielas antifašistu organizācijas vadītāju, kas medīts vairāk nekā gadu.

Himlers un SS obergrupenfīrers Kaltenbrunners, kas viņu pavada, apsēžas pie galda. Izmeklētājam tiek pavēlēts turpināt.

Atkal birst jautājumi. Arestētais nepapleš muti.

Tad Kaltenbrunners pasaka izmeklētājam pāris vārdu. Tas noceļ telefona klausuli.

Pēc brīža divi esesieši iegrūž istabā cilvēku. Viņu nostāda ar seju pret Paulu Prozi.

—    Gaismu! — saka Kaltenbrunners. — Dodiet vairāk gaismas!

Konvojnieks pie durvīm pagriež slēdzi. Pie griestiem iedegas

luslra. Pauls Proze klusēdams raugās uz arestēto. Tas ir tas pats pagrīdnieks, kas ieveda organizācijā gestapo špiku. Viņš ir sasists, viņa seja ir viens vienīgs zilgansārts pampums.

Cilvēks sagrīļojas. Sargi satver viņu un izvelk pa durvīm. Viņa vietā iekšā jau ved kādu citu.

Un tā veselu stundu.

Ir vajadzīga vairāk nekā stunda, lai nodemonstrētu Paulam Prozem visus sagrautās organizācijas biedrus.

Tad izmeklētājs atsāk nopratināšanu.

Arestētais klusē.

—          Runā, — atkārto gestapovietis: — Citādi nožēlosi, ka esi piedzimis.

Proze paceļ galvu.

—    Kas man jāsaka?

—Tu redzēji visus, kas ir saņemti ciet. Kur pārējie? Nosauc vārdus un adreses. Ja nosauksi, paliksi dzīvs.

Arestētais pašūpo galvu.

—    Tas ir viss. Jūs esat saņēmuši ciet visus līdz pēdējam.

—            Neesi muļķis. — Izmeklētājs mazliet pagriežas pret Himleru. — SS reihsfīrera kungs ,dod tev iespēju. Izmanto to. Tu klusē… 2ēl! Tev taču ir sieva, dēls. Padomā par viņiem. Par māti arī. Padomā labi, nesteidzies,

Nesagaidījis atbildi, izmeklētājs norāda konvojniekam uz blakus istabas durvīm.

—            Attaisi, — viņš saka. — Attaisi, ieej iekšā un ievelc pa purnu vismazākajam. Tikai ne pārāk smagi. Pieraugi, ka nenosit mazo.

Pieslājis pie durvīm, sargs nozūd istabā. Pēc sekundes tur dzirdams sitiens un tūlīt arī bērna raudāšana un sievietes kliedziens.

—            Tie ir viņi, — izmeklētājs saka arestētajam, rādīdams uz durvīm. — Visi trīs. Vai gribi paskatīties? Nē? Labi, dari, kā zini.

Aizslēdzis durvis, viņš atgriežas pie galda.

—           Pažēlo viņus, komunist Paul Proze. Tu esi labs ģimenes cilvēks, maigs vīrs un tēvs. Nepievil mūs!

Proze pieceļas.

—    Ko jūs gribat? — viņš dobjā balsī jautā.

Himlers un Kaltenbrunners nekustīgi sēž, pārmetuši vienu kāju pār otru, un nebilst ne vārda. Izmeklētājs prot pratināt, un viņi neiejaucas. Viņi zina, ka arestētajam, ir ko teikt. Lielum lielais vairums organizācijas ir rokā, bet ne visa. Viens otrs ir brīvībā, un meklēšanai pagaidām nav bijis panākumu. Himleru sevišķi interesē viens no organizācijas locekļiem — sieviete. Viņa ir ļoti rūpīgi konspirēta, saistīta tikai ar grupas vadītāju. Tātad veic sevišķi svarīgu darbu. Bet tas ir viss, ko aģentam izdevies noskaidrot. Kas viņa ir, kur atrodas, ko dara, — tas ir noslēpums. Paula Prozes noslēpums.

—           Kur ir pārējie? — neatlaižas izmeklētājs. — Nosauc viņus, un tavu ģimeni, mazo un abas sievietes, es nosūtīšu uz mājām mašīnā.

—           Jūs esat arestējuši visus. — Zaudēdams spēkus, Proze atslīgst uz krēsla.

—           Melo, — pēkšņi ierunājas Himlers. — Melo bez sirdsapziņas pārmetumiem. Tik un tā mēs saņemsim ciet visus. — Viņš ietur pauzi. — Tavu palīdzi arī.

Proze iekšēji saraujas. Kas gestapoviešiem zināms? Galvā domu un minējumu juceklis. Viņa grupā ir divas sievietes. Abas darbojās izolēti no organizācijas, nacistu slepenajās iestādēs. Viņu vārdus zina tikai viņš un organizācijas vadītāja vietnieks. Bet kontakts ar viņām bija vienīgi Prozem, piedevām vēl neregulārs … Himlers minēja palīdzi. Tātad gestapo rīcībā esošās ziņas attiecas uz vienu no viņām! Uz kuru?

Istabā ienāk virsnieks. Saskatījies ar Himleru, šķērso kabinetu un noliek uz priekšnieka galda papīra lapu.

Iemetis acis papīrā, Himlers atzveļas krēslā.

—           Nu, — viņš saka, — ko jūs varat pastāstīt par Martu Rišeri?

Astotā nodaļa

Absts ienāk Rišeres istabiņā, nosēžas pie gultas un noliek uz skapīša atnesto sainīti.

—           Tās ir cigaretes, — viņš paskaidro. — Desmit paciņas cigarešu un divas burkas apelsīnu sulas. Ceru, ka būsiet pateicīga par to?

—           Paldies. Viss ir pašā laikā, īpaši cigaretes. Mans krājums ir izsīcis. Iedodiet vienu.

Absts atplēš kastīti un sniedz slimniecei. Rišere aizsmēķē.

—    Es tomēr esmu atnācis ne tā iemesla dēļ vien.

—           Tas neizskatītos pēc jums, — tādā pašā tonī atbild Rišere. — Kas tad ir noticis?

—           Runa ir par jūsu mēģinājumu iedzert indi… Kur jūs ņēmāt zilskābi? Cerams, ka ne jau savā medikamentu kastē?

—    Tieši tur.

—    Es pārbaudīšu, Marta, — saka Absts, un viņa balsī skan draudi. — Kastē ir jābūt medikamentu sarakstam. Gribu cerēt, ka tas nav pazudis.

—            Ejiet pie kastes. — Rišere pagriežas pret sienu. — Ejiet taču! Saraksts ir tur. Pie reizes pārbaudiet, vai jūsu saraksts nav viltots.

Kaste ir kaktā. Attupies Absts vandās pa plauktiem. Tad viņš izslējās stāvus. Rokā viņam saspraustas papīra lapas.

—            M-jā… — viņš domīgi novelk. — Man nenāca ne prātā … Piedodiet, Marta.

—     Piedodu, šef.

—    Vēl viens jautājums. Te teikts: kastītē ir piecas ampulas…

—            Pavandieties pa vidējo plauktu. Sameklējiet iegarenu, dzeltenu kārbiņu. Ampulām jābūt tajā.

Atradis kārbiņu, Absts to atver. Kārbiņā ir četras vatē ievīstītas ampulas.

Pastāvējis viņš iet atpakaļ pie gultas.

—           Jūs taču varējāt izmantot tās… Varējāt, bet neizmantojāt. Kādēļ?

—           Tai diena es pazaudēju galvu… Man ir kauns par savu izturēšanos. Tas bija īslaicīgs vājums. Varat nešaubīties, ka tas nekad vairs neatkārtosies. Es līdz galam kalpošu savai dzimtenei, kā darāt jūs.

—            Labi teikts. — Absts apsēžas uz taburetes un iebāž kabatā kārbiņu ar ampulām. — Priecājos, ka esat morāli izveseļojusies. Ceru, ka aiz kalniem nav arī uzvara pār fizisko ligu. Bez jums es esmu kā bez rokām, Marta. Varat man ticēt.

—           Ir taču jauns ārsts! — Rišere pētoši skatās uz Abstu. — Kā man liekas, viņš ātri ir iepazinies ar darbu. Un jūs viņam arī pilnīgi uzticaties …

—     Viņu nevar salīdzināt ar jums, Marta.

—           Nav taisnība, šef. Man bija izdevība pārliecināties, ka Reinhelts ir pieredzējis mediķis.

—            Es redzu, ka viņš cenšas patikt visiem! — Absts sāk skaisties. — Iegaumējiet: tikai es drīkstu spriest par viņa spējām, es un neviens cits!

—            «Patikt» nav īstais vārds, šef. Vienkārši es cenšos būt taisnīga. Bez tam… — Rišere izliekas, ka būtu gandrīz vai pateikusi kaut ko lieku.

—     Tālāk!

—            Labi, šef. Bez tam man ir radusies cerība uz maiņu. Kalpot Vācijai es taču varu ne tikai te, bet arī kontinentā.

—           Ir nedomājiet par prombraukšanu! — Absta plauksta šķeļ gaisu. — Izmetiet to no galvas.

—    Tātad jūs sūtīsiet viņu?

—            Darba pietiks visiem, — izvairīgi atsaka Absts. — Bet jebkuros apstākļos grupu apkalposiet jūs. Bez tam paredzēti jauni, visai interesanti eksperimenti. Te jūs vispār esat neaizstājama.

—           Jūs esat noslēpumains cilvēks, un tomēr es sapratu, ka jūs neuzticaties šim Reinheltam. Vai tā nav?

—            Protams, Marta. Bet man nebija izvēles. īsi sakot, viņš te ir pagaidām, kamēr jūs nebūsiet tikusi uz kājām. Tā. Un nerunāsim vairs par to!

—           Labi, nerunāsim, — piekrīt Rišere. — Pie tam es esmu nogurusi un gribu gulēt.

Bet Absts nesteidzas ar promiešanu. Kādu laiku viņš sēž, pārdomās iegrimis, tad izstāsta par ūdenslīdēja bojā eju. Viņš runā atklāti: Marta zina gan par «Viper», gan par tās komandieri.

Beidzis viņš sniedz Rišerei papīru. Tā ir atšifrēta radio- gramma. Kanariss bargi norāj Abstu par gausumu, kas pieļauts, veicot svarīgu uzdevumu. Seifs ir jāizceļ — lūst vai plīst. Termiņš — divas nedēļas.

—         Divas nedēļas, — saka Rišere, atdodot papīru. — Kā jūs tiksiet galā?

—            Nezinu. Nezinu, Marta. Nudien būs vai pašam jālien ūdenī: Gliks un Valters neizrāda vēlēšanos, un es nevaru piespiest viņus … Ja jūs būtu vesela!

—    Nesaprotu, kāds te sakars.

—    Sakars ir. Tādā gadījumā es piespiestu jauno ārstu.

—    Bet viņš nav ūdenslīdējs. Jūs jokojat, šef!

—           Nemaz. Nedēļas laikā es apmācītu viņu darbam skafandrā. Un, lūk, viņš ienirst, apsien seifu ar trosi… Vārdu sakot, mēģināt varētu. Mēs ne ar ko neriskējam, ja neskaita ūdenslīdēja ietērpa komplektu… Taču tas viss ir blēņas: jūs esat saistīta pie gultas, un bez viņa pagaidām nevar iztikt. Pacentieties ātrāk kļūt vesela.

Absts dodas pie durvīm, satver rokturi un — sastingst.

Pazemē iekaucas sirēna.

Trauksme!

Viņš atver durvis. Tajā pašā mirkli ala iegrimst tumsā.

Kaut kur tunelī pazib gaišums. Tuvojas tievs, svaidīgs gaismas stariņš. Tagad dzirdami steidzīgi soļi. Parādās rudbārdainā stāvs.

—     Kuģis pusjūdzi no mums, — viņš saka. — Valters ieraudzīja to periskopā. Pretinieka korvete, šef. Apstājusies, un no tās tiek nolaista laiva.

—     Reinhelts?

—    Viņš ir pie peldētājiem.

—    Ātrāk uz turieni. Nenolaidiet no viņa acis!

—    Sapratu, šef. — Gliks ātri aiziet.

Korvete nekustīgi guļ rāmajā ūdeni. Laiva jau ir nolaista un, vāju piekaramo motoru pukšķinādama, lēni tuvojas klintij. Kuģelis nav nekāds lielais, bet tajā ir deviņi jūrnieki, un laivas malas tikko paceļas virs ūdens.

Sasniegusi rifu joslu, laiva pagriežas sānis un virzās gar zemūdens akmeņu grēdu. Smagi pielādēta, gausa, ar vienmērīgi pukšķošu motoru tā šķiet ļoti miermīlīga, kaut gan pakaļgalā plīvo jūras kara flotes karogs.

Spraugu rifos viņi atrod, kad ir gandrīz apbraukuši apkārt klintij. Staršina pārliek stūres pinni, laiva paklausīgi pagriežas un drīz piestāj pie klints dobumainā sāna.

Jūrnieki izkāpj uz klints. Mazās nodaļas sastāvā ir divi virsnieki. Viens no viņiem ir Karcova vecs paziņa — tas, kurš pirmais nopratināja viņu uz līnijkuģa, elegantais leitnants Borholms. Viņš komandē nodaļu.

Palīdzēdami cits citam, ļaudis rāpjas klinti. Pēc stundas ceturkšņa viņi ir kaut kur pusceļā uz virsotni.

— Līnijkuģis jūrā! — iesaucas viens no matrožiem.

Visi pagriežas. Milzīgs kuģis lēni brauc apkārt klintij. Nedēļu tas bijis okeānā, tagad divu mīnu kuģu pavadībā dodas atpakaļ uz bāzi. No klints skaidri saredzams līnijkuģa klājs, virsbūves un artilērijas torņi.

Uz līnijkuģa savukārt pamanījuši no korvetes izsēdināto desantu. Desmitiem binokļu ir pavērsti pret konisko klinti. Bet artilērijas tālmērītāju postenī pie ierīces okulāriem pieplacis kuģa labākais stereoskopists matrozis Džabs. Viņš ir bāls un sakrities. Džabs tikai vakar izlaists no karcera, kurā viņš nosēdējis divdesmit diennaktis.

Ierīces stiklos parādās desantnieka galva. Džaba pirksti groza tēmēšanas rokriteņus, un okulārā jau redzama leitnanta Bor- holma skaistā seja.

Pikti nospļāvies, Džabs atliec muguru. Pēc Borholma neatlaidīgas prasības no kuģa norakstīja kaprāli Dinkeru, kas mēģi- naja aizstāvēt no ūdens izvilkto cilvēku. Viņš, Borholms, vainīgs arī pie tā, ka disciplināri sodītajam Džabam vēl draud arī kara tiesa. Pretizlūkošanas dienesta majors jau gribēja aprobežoties ar karceri, kuģa pavēlniecība bija tajos pašos uzskatos, un, ja nebūtu bijis Borholma …

Kā gliemeži vilkās ieslodzījuma dienas. Visu šo laiku Džabs pārcilāja atmiņā pēdējo nedēļu notikumus, atkal un atkal pie- kasīgi vērtēja, kā izturējies, kā runājis cilvēks, kam viņš pa- lidzēja izvairīties no karātavām. Viņā nostiprinājās pārliecība, ka viņš rīkojies pareizi.

Un vēl kaut kas neizgāja un neizgāja no prāta. Visu laiku acu priekšā stāvēja izbēgušais cilvēks gumijas apģērbā un pleznās. Lūk, diversants spraucas iekšā iluminatorā. Leitnants Borholms skrien, lai grābtu ciet nelieti, bet paklūp un krīt… Gauži neveikli gan nolikās garšļaukus šis skaistulītis! Itin kā tīšām. Un pārāk lēni slējās augšā. Tik lēni, ka fašistam izdevās aizmukt.

Līnijkuģis attālinās. Klints sarūk. Tā it kā iegrimst ūdenī. Bet drūmais Džabs domīgi raugās uz to, stāvēdams pie sava tālmēra.

—    Nelietis, — viņš murmina, — esi gan tu nelietis, leitnanti

Līnijkuģis vairs nav redzams.

Tad Borholms dod zīmi nodaļai. Jūrnieki rāpjas tālāk.

Kādēļ izsēdināti desantnieki?

Koniskās klints izlūkošana ir viens no pasākumiem, ko izstrādājusi pavēlniecība, lai nodrošinātu bāzi pret pārsteigumiem no pretinieka puses. Jūrnieku grupas regulāri apskata visus sauszemes gabaliņus, kas izmētāti apkaimē trīsdesmit četrdesmit jūdžu no bāzes. Uz šīs klints pie pašas virsotnes lietus un vēji sagrauzuši daļu iežu. Izveidojies kaut kas līdzīgs alai, kuras priekšā sablīvēti akmeņi. Piemērota vieta ienaidnieka izlūkam ar radiostaciju, ja vācieši sadomātu izsēdināt uz klints novērotāju. Pirms gada uz tādas saliņas tika atklāta un likvidēta grupa fašistu ar raidītāju …

Nodaļa ir pie alas. Jūrnieki sagatavo automātus. Leitnants Borholms atvelk pistoles aizslēgu un iedzen patronu stobrā.

Viņi pāris minūšu nogaida, tad Borholms pirmais ieiet alā. Divi jauni matroži saskatās: ir gan drosmīgs cilvēks šis leitnants!

Kad smaidošais Borholms iznāk no alas, viņu sagaida atzinīga murdoņa.

—          Atpūtieties, puiši, — saka leitnants. — Nāciet šurp ēnā un aizdedziniet savas cigaretes. Es pakāpšos vēl kādu jardu augstāk.

Ar zoda kustību viņš norāda uz kailo klints virsotni, kas no šejienes ar roku aizsniedzama.

Karstumā sagurušie jūrnieki neliek sevi daudz lūgties. Drīz septiņi desantnieki ieiet alā. Astotais — jauns matrozis, viens no tiem, kurus savaldzinājusi leitnanta drosme, — lien viņam nopakaj.

Borholms ir pašā klints virsotnē.

Viņam aiz muguras nočab. Viņš pagriežas un ierauga matrozi, kas rāpjas pa akmeņiem.

Matrozis mulsi smaida.

— Es domāju, ka neklājas atstāt komandieri… Piedodiet, ser!

Borholms palīdz viņam izrāpties laukumiņā un draudzīgi uzsit xiz pleca.

Viņi ilgi stāv blakus un jūsmo par okeānu.

Jūrniekiem aiz muguras, klints laukumiņa centrā, aug viršu ceri. Starp ceriem — sprauga, pareizāk sakot, aka spaiņa dibena lielumā. No šīs akas Valters arī izbāž savu periskopu, lai novērotu apkārtni.

Taču Borholms pat nepaiet uz viršu pusi.

Devītā nodaļa

Agri no rīta pasažieru lidmašīna stipra iznīcinātāju eskorta pavadībā tuvojās Berlīnei. Lidmašīnu grupa turējās lielā augstumā, to rūpīgi sargāja visa Vācijas pretgaisa aizsardzības sistēma, ko savukārt ne mazāk rūpīgi kontrolēja drošības dienests.

Lidmašīnu vadīja fīrera personiskie piloti. Lidmašīnā bez paša Hitlera atradās viņa uzticamības ārsts, pavāre, kas gatavoja saimniekam veģetāriešu ēdienus (fīrers neēda gaļu), kambarsulainis un, protams, miesassargi.

Vienā no sēdekļiem bija novietojies Fēgeleins, kas šā brauciena laikā veica adjutanta pienākumus: Hitlera «štata» adjutanti atradās tālu Austrumos, kur šajās dienās grandīja gigantiska tanku un artilērijas kauja. Viņiem bija viss jāredz, viss jānovērtē un jāsniedz sīks ziņojums. Starp citu, sevišķas vajadzības pēc tā vairs nebija: vācu armiju katastrofa kaujā netālu no Kurskas visiem bija acīm redzama.

Tagad, atlaidies pusguļus ērtajā krēslā, Fēgeleins jau kuro reizi centās izprast notikušo, atrast tam izskaidrojumu — un nevarēja. Notikušais tiešām bija neaptverams …

Bet viss sākās tik labi! 1943. gada ziemā un pavasari reiha rūpniecība ar milzīgu piepūli izpildīja Hitlera pavēli. «Labākajam kareivim — labākos ieročus!» Uz fronti straumēm plūda vidējie tanki — «panteri» un smagie tanki — «tīģeri», pret kuru bruņām — tā uzskatīja! - bija bezspēcīgi krievu prettanku aizsardzības lielgabali, un varenie pašgājēji lielgabali «ferdinandi», kas bija speciāli paredzēti cīņai ar pretinieka smagajiem tankiem. Kas attiecas uz lidmašīnām, tad Fēgeleins vairāk nekā mēnesi bija braukājis pa aviācijas rūpnīcām un pats redzējis simtiem uz fronti sūtāmu jaunāko iznīcinātāju «Focke-Wulf- 190A» (liels ātrums, lielisks vertikālais manevrs, varens lielgabalu bruņojums) un «Henschel-129»; pēdējais bija taisīts līdzīgs krievu lidojošajiem tankiem «Iļjušin-2», ko vācieši pamatoti dēvēja par «melno nāvi». Vērmahts saņēma gandrīz divas reizes vairāk kaujas lidmašīnu nekā pirms gada.

Patiešām vispārēja un visu aptveroša bija dzīvā spēka totālā mobilizācija. Fīrers netaupīja nevienu un neko. Dzelzs slota izmēza reiha aizmuguri, nepalaižot garām nevienu šķirbu, izslaucīja pēdējās rezerves. 1943. gada pavasara nogalē vērmahtam austrumu frontē bija par dažām divīzijām vairāk nekā kara sākumā.

Vārdu sakot, krieviem pretī stājās milzīgs, visu iznīcinošs- spēks. Prāvai tā daļai — apmēram miljonam vācu sauszemes karaspēka kareivju un virsnieku, gandrīz pieciem tūkstošiem lidmašīnu, tanku, pašgājēju lielgabalu, desmit tūkstošiem lielgabalu un mīnmetēju — Kurskas rajonā bija jāatrisina kampaņas galvenais uzdevums.

Ja, fīrers bija izdarījis visu, kas ir cilvēka spēkos. Tagad savs vārds bija sakāms ģenerāļiem. Viņiem vajadzēja IstenotTielisko plānu «Zitadelle» — proti, tā zvelt ar šo tērauda dūri Krievijas sirdij, lai tā vairs nepukstētu.

5. jūnija rītausmā, kad dūre jau bija pacelta, pēkšņi ierunājās padomju lielgabali. Padomes bija aizsteigušās pretiniekam priekšā. Tas bija pirmais pārsteigums, un daudziem sažņaudzās, sirds … Vācu trieciens tomēr bija baismīgs. Visi gaidīja, ka krievu aizsardzība tūlīt būs ielauzta, izsistajā robā drāzīsies iekšā «tīģeri» un «ferdinandi», un tad vairs nekas neapturēs fīrera armijas.

Bet izrādījās, ka vācu dūre vālē pa bruņām, kas sedz Krievi

jas sirdi, un tērauds, sizdamies pret tēraudu, šķiļ dzirksteles, milzu dzirksteles, un tas ir viss!

Tas bija otrs pārsteigums. Krievi bija ne vien uzminējuši vācu uzbrukuma dienu un stundu, bet arī kaut ko darījuši.

Galvenā trieciena virzienā zeme bija nosēta ar vērmahta kareivju un virsnieku līķiem. Starp tiem dega vācu tanki un pašgājēji. No debesim bira Gēringa labāko divīziju bumbvedēju un iznīcinātāju degošās atliekas.

Protams, ne mazums zaudējumu cieta arī tie, kas aizsargājās. Tomēr viņi stāvēja. Krievu armijas tikai mazliet padevās vācu niknajam uzbrukumam. Un tā bija stratēģija, manevrs, viss, ko vien vēlaties, bet ne atkāpšanās!

Četrās kauju dienās — četrdesmit tūkstoši vācu karavīru līķu, pieci simti zaudētu lidmašīnu, simtiem sadedzinātu tanku. Un kā kompensācija — pavirzīšanās ienaidnieka aizsardzības dzijumā par … desmit kilometriem!

Bet šī aizsardzība varbūt bija desmitreiz dziļāka.

Kas varēja paredzēt tādu iznākumu?

Fēgeleins atceras. Kaujas priekšvakarā fīrers piezvanīja uz Berhtesgādeni, kur tajās dienās atradās viņa draudzenīte. Viss esot labi, viņš kliedza klausulē, varot nešaubīties, ka viss beigsies ļoti ātri. Tādēļ lai Eva uz kādu laiku met mieru savām izpriecām, paņem līdzi māsu un steidzas šurpu. Te viņām parādīs kaut ko tādu, ko nav redzējusi nevieņa sievietē pasaulē. Kad viss būs galā, viņš ņems to sev līdzi uz Itāliju.

Tajā dienā fīrers bija lieliskā garastāvoklī, smējās, jokoja. Viņš deva rīkojumu nosūtīt uz Berhtesgādeni ātru lidmašīnu.

Tajās pašās stundās referentu štats beidza sagatavot gaidāmo "Hitlera un Musolini tikšanos. Fīrers termiņus bija izplānojis tā, lai sastapšanās notiktu brīdī, kad visa pasaule uzzinās par jaunu, lielu vācu ieroču uzvaru. Tad būs vieglāk galīgi piespiest tos, kas svārstās. Tie kļūs pielaidīgi, un pret kopīgo ienaidnieku dosies desmitiem jaunu vācu sabiedroto divīziju.

Bet tas vēl nav viss. Fīrers nešaubījās: situācijas kardināla izmaiņa Austrumos liks padomāt arī angļiem un amerikāņiem. Un tad viņš varbūt piekritīs noslēgt godpilnu mieru ar Rietumiem, lai, sakopojis visus spēkus, ātrāk piebeigtu galveno ienaidnieku — sasistu pavisam, atvilktu elpu, sadziedētu brūces . . . Bet pēc tam vācieši, velns parāvis, atsāks sarunu ar angļiem un amerikāņiem!

Tādi bija plāni.

Taču viss izjuka.

Pirmās kauju nedēļas beigās vācu armijas zaudēja spēku un sāka mīņāties uz vietas. Un tad krievi devās pfetuzbrukumā.

Ko fīrers pārdzīvoja! Uz viņu bija briesmīgi skatīties. Baidījās, ka viņu ķers trieka.

Protams, Eva un Gretele neatstāja Berhtesgādeni — par to Fēgeleins parūpējās pirmām kārtām. Pēc tam izdarīja vēl vienu gudru gājienu. Redzēdams, ka fīrers nevar vien sagaidīt aizbraukšanas dienu, viņš apspriedē galvenajā mītnē dziļdomīgi paziņoja, ka fīrers nedrīkst atlikt savu vizīti Itālijā. Duče gaida viņu, nedrīkst kavēties, pašlaik viņiem sastapties ir tik svarīgi kā vēl nekad.

Hitlera lidmašīna gatavojās pacelties gaisā, kad tālu rietumos no Kurskas dunēja krievu lielgabalu bass — pretinieks izvērsa uzbrukumu.

Pa visiem ceļiem nebeidzamā straumē uz vācu aizmuguri vilkās sanitārie ešeloni un smago mašīnu kolonas, kas veda puišus no Vestfāles un Virtembergas, Bavārijas un Prūsijas, bet pie viena arī Franko «zilos» falangistus un itāļu dučes izlases bersal- jerus, ko bija sakropļojuši padomju šāviņi un mīnas.

Vējš pūta no austrumiem. Apkārt viss bija piesūcies ar sadeguša piroksilīna, ugunsgrēku dūmu, asins un trūdu smakas šķebinošo sajaukumu.

Tāda bija situācija Austrumos, kad Hitlera lidmašīna pacēlās gaisā. Kabīnē, protams, atradās arī Fēgeleins, ko fīrers bija paņēmis līdzi pateicībā par labo padomu. SS ģenerālis bija laimīgs, apzinādamies, ka izkļuvis ar veselu ādu no šā notikuma, kurā pēkšņi tika iejaukts.

Itālija! …

Fēgeleins nešaubījās, ka Hitlera pašreizējais brauciens nav nekas vairāk kā tukša niekošanās. Krievi bija atņēmuši fīreram trumpjus, kurus viņš bija cerējis nolikt priekšā saviem kolēģiem.

Jo patīkamāk bija, ka viņus sagaidīja uzsvērti pompozi un svinīgi. Aerodromā — Musolini personiskās gvardes godasardze, plandoši karogi, paša dučes augstā stilā ieturēta runa par divu valstu un partiju lielo misiju, par nelokāmu uzticību to savienībai; tas viss sākumā mulsināja Fēgeleinu. Viņš jau nu gan zināja, ka itāļu armija, zaudējusi Krievijā un Āfrikā savas labākās divīzijas, patlaban izskatās nožēlojama. Romula un Rema. pēctečiem karš bija līdz kaklam. Līdzko radās iespēja, viņi meta ieročus krūmos un slēja rokas gaisā ienaidnieka priekšā. Nesen, gandrīz bez pretošanās bija kapitulējuši stipri itāļu garnizoni.

Pantelerijas un Lampedūzas salās, kur aiz varenajiem nocietinājumiem varēja turēties mēnešiem ilgi. Bet pirms dažām dienām amerikāņi bija izcēlušies Sicīlijā.

Jā, svinīgā parāde, ko duče bija sarīkojis par godu Hitleram, uz visa šā fona izskatījās tiešām dīvaina. Vēlāk Fēgeleins saprata: pompozo ceremoniju Musolini noorganizējis, lai parādītu, ka viņš vēl turas zirgam mugurā, ka viņš ir stiprs, viņam ir varens sabiedrotais.

Tieši tāpat duče izturējās arī pie sarunu galda: izsauca adjutantus, deva rīkojumus, lēsa, cik jaunu divīziju iznāks no mobilizējamajiem rezervistiem. Viņš zvērēja, ka Itālija būs kopā ar Vāciju līdz beigām, līdz galīgai uzvarai.

Ceļā uz dzimteni Hitlera lidmašīna apstājās Parīzē. Fīrers uzskatīja, ka Francijā ir samērā mierīgi, ka viņš paliks te pāris dienas un atpūtīsies. Arī te savu pirkstu bija pielicis Fēgeleins, kas ilgojās pavadīt kādu naksniņu jaukā sabiedrībā … Bet pašā Parīzes centrā augstā viesa automobili negaidot ķēra automāta kārta. Un tas nolika par spīti stiprajai apsardzībai un speciāli izsludinātajai gaisa trauksmei, kas bija iedzinusi pilsētniekus patvertnēs un pavārtēs! Tiesa, fīrers necieta (ar bruņām klāta virsbūve un lodēm nesašaujami mašīnas stikli), taču noskaņojums viņam bija sabojāts.-

Tāds bija stāvoklis viesmīlīgajā Francijā. Kāds tur brīnums, ka fīrers neuzkavējās Parīzē!

Tā nu Hitlera lidmašīna tuvojās Berlīnei.

Drīz milzīgā pilsēta parādījās zemo gubu mākoņu spraugās. Laizdamās lejā, lidmašīna izurbās cauri mākoņiem, un visa Berlīne kļuva redzama kā uz delnas. Saule tikko ausa, pilsētu vēl slēpa dziļas ēnas, kas iezīmēja prospektus, parku masīvus un rūpnīcu kvartālus. Dūmu aizplīvurotie dienvidrietumi, kur palaikam uzzibsnīja rudu liesmu mēles, no šejienes, no trīssimt metru augstuma, bija līdzīgi no rotaļu klucīšiem sakrautam sārtam. Ugunsgrēks bija amerikāņu «cietokšņu» uzlidojuma rezultāts.

«Cēlendorfa vai Šteglica,» Fēgeleins noteica ugunsgrēku rajonu.

Viņš pašķielēja uz Hitleru. Tas sēdēja pie sienas, salicis rokas uz krūtīm. Fēgeleins redzēja viņa saspringti uzmesto kūkumu un pakausi. Piepeši Hitlers ar visu ķermeni atvirzījās no iluminatora.

— Fēgeleina kungs, rīt no rīta jūs dosieties uz Pēnemindi. Tur,, uz salas, patlaban izšķiras Vācijas liktenis. Jūs saprotat?

—     Jā, mans fīrer. — Ģenerālis pielēca no krēsla.

—     Atgriezties varēsiet ar pirmajām Fau partijām, ne ātrāk. Jūs ar savu galvu atbildat par Verneru fon Braunu un viņa darbu. Katru nedēļu jūs ziņosiet man, kāds ir stāvoklis.

Pēneminde! … Sēzdamies savā vietā, Fēgeleins pat nokāsējās aiz uztraukuma. Ak dievs, tādu neveiksmi!

Pagājušajā naktī, kad viņi bija nolaidušies starpaerodromā, lai nogaidītu, kad beigsies uzlidojums Berlīnei, viņš bija pavadījis Hitleru uz sagatavotajiem apartamentiem un tad devies uz vietējo gestapo nodaļu uzzināt jaunumus. Tur viņam iedeva pārskatu par pēdējo stundu notikumiem. Pārskats bija tik slikts, ka Fēgeleins baidījās rādīt to Hitleram. Viņš gudri sprieda, ka būs labāk, ja par to ziņos citi. Jo vairāk tādēļ, ka tagad tik un tā nekas nav grozāms.

Pārskatā bija teikts, ka pretinieka smago bumbvedēju grupa mēģinājusi izlauzties līdz valsts centrālajiem rajoniem. Iznīcinātāji notvēruši ienaidnieku un notriekuši vairākas mašīnas. Tomēr daļa lidmašīnu devušās tālāk, drīz vien bijušas virs Pē- nemindes un bombardējušas salu. Trieciens no gaisa nodarījis postījumus, kas tiek precizēti.

Fēgeleinam bija aizdomas, ka Pēnemindei uzbrukusi visa bumbvedēju grupa. Ja tā, tad gluži dabiski būtu secināt, ka pretinieks atklājis salas noslēpumu un šis uzlidojums ir tikai sākums.

Ģenerālis sabozās. Kāda likteņa ironija — laimīgi izkļūt no pekles, lai iekultos citā, vēl šausmīgākā! …

Ko darīt? Ko iesākt? Pārbaudīts līdzeklis — pagrūst savā vielā citu, bet tam ir vajadzīgs laiks. Fēgeleina rīcībā ir tikai viena diena un viena nakts.

Atvērās pilota kabīnes durvis. Radists, turēdams rokās papīra lapu, devās pie Hitlera.

Tas pārlaida acis ziņojumam. Nolika ziņojumu. Pēc brīža pārlasīja vēlreiz. Piere viņam bija saraukta. Šķita, ka Hitlers ir apjucis, pūlas kaut ko saprast — un nevar.

Un tad Fēgeleins izdzirdēja dīvainas skaņas. Viņš ieklausījās. Nebija šaubu, ka fīrers raud!

Fēgeleins uztrūkās kājās. Taču pirmie Hitleram klāt bija miesassargi. Viņi nostājās fīrera krēslam katrs savā pusē un drūmi raudzījās uz apkārtējiem. Tie bija spēcīgi puiši, katrs ar divām pistolēm un dunci pie jostas.

Kāds iekliedzās. Visi atskatījās. Pašā fizelāžas galā, aizspiedusi ar rokām muti, locījās pavāre. Netālu bailīgi krustījās kambarsulainis.

Pie Hitlera pienāca ārsts. Paņēmis termosu ar dzeramo, viņš. ar drebošām rokām noskrūvēja vāciņu. Fēgeleins piebikstīja radistam.

—    Kas noticis?

—    Gāzts un apcietināts Musolini, — atbildēja radists.

Kas notika Berlīnē tajā neaizmirstamajā dienā!

Stipras esesiešu patruļas nobloķēja Fosa ielu un Gēringa ielu Hitlera rezidences rajonā, izlaizdamas cauri tikai OKW un RSHA automobiļus. Simtiem militārpersonu piepildīja impērijas kancelejas plašās zāles — tur notika apspriedes.

Tipogrāfijās rotācijas mašīnas izsvieda «Volkischer Beobach- ter», «Angriff» un «Das schwarze Korps» speciālizlaidumus ar Musolini portretiem pa puslappusi un zvērestiem palikt uzticīgiem bijušajam itāļu dučem.

Ielu skaļruņi izvirda Gebelsa, Fričes un citu hitleriešu mutes, bajāru runas, kam pa vidu jaucās bravurīgi marši.

Tam visam bija viens nosaukums — panika. Panika un nekas cits, jo pēdējo notikumu gaismā nacistļ bija sākuši savādāk vērtēt sakāves Austrumos, neveiksmes Āfrikā un Vidusjūras rajonā, augošo atbrīvošanās kustību okupētajās zemēs.

Sēdēdams savā kabinetā, Hitlers skatījk cauri no Itālijas pienākušo ziņojumu kaudzi. Viņš jau zināja sīkumus. Viss bija sācies ar Musolini referātu Lielajā padomē. Informējis par itāļu un vācu sarunām, duče paziņoja par nepieciešamību pastiprināt kopīgās kauju operācijas.

Daudzus gadus bija tā: tikko viņš uzkāpa tribīnē, visi sāka sajūsmā aurot. Vakar padome sadumpojās.

Padomei lika priekšā balsot par rezolūciju, kas pauda neuzticību Musolini valdībai. Un, lūk, cilvēks, kura griba bijusi likums visai valstij vairāk nekā divdesmit gadu, ir gāzts, padarīts par nulli un grīļodamies atstāj tribīni. Drīz viņu apcietina.

Musolini sēž cietumā. Hitlers iztēlojas vieninieka kameru ar resnām dzelzs restēm logos, ar sarūsējušu ķēdi pie sienas piekaltu lāviņu . . . Vai tiešām arī viņu sagaida tāds pats liktenis?

Nespēdams nīkt bezdarbībā, viņš pieceļas, pieiet pie kamīna, kur stāv globuss, un sameklē punktu, kas apzīmē Romu. Kaut kur te atrodas maršals Pjetro Badoljo, kam karalis Viktors Emanuēls atdevis pilnīgi visu varu. Nekas, izvēle nav tik slikta.

Iekarotājs un bijušais Abesīnijas vicekaralis Badoljo ir dedzīgs fašists. Jaunais premjers un tas, nogāztais, ir putni no vienas ligzdas.

Atgriezies pie galda, Hitlers izsauc adjutantu un diktē: sazināties ar Badoljo un nemazināt spiedienu uz Itāliju; nekavējoties noskaidrot, kur tiek turēts apcietinājumā Musolini.

Pierakstījis adjutants noliek uz galda atnesto mapi.

—     Bombardēta Pēneminde, mans fīrer …

—    Ko? — Hitlers pielec no krēsla un izrauj no mapes ziņojumu.

Izlasījis viņš sagumza papīru un nosviež uz grīdas.

Uzlidojums Pēnemindei ir kaut kas nopietnāks par dučes gāšanu. Itālijā vēl nekas nav zaudēts, ar Badoljo varēs vienoties. Arī Musolini vēl par agru norakstīt. Daudz satraucošāka ir vēsts, ka pretinieks atklājis Pēnemindes noslēpumu. Starp ■citu, var būt, ka trauksme ir sacelta velti. Pēdējā laikā ne vienu reizi vien ir gadījies, ka no kursa nomaldījušās ienaidnieka lidmašīnas nomet bumbas uz nejaušiem mērķiem. Iespējams, tā noticis arī šoreiz. Lidmašīnas-šāviņus projektēja un būvēja pilnīgā slepenībā, par to zināja tikai daži un absolūti uzticami cilvēki. Kas attiecas uz tiem, kas dzīvoja un strādāja tieši uz salas, tie visi bija pilnīgi izolēti no ārpasaules, tos rūpīgi kontrolēja speciāls dienests. Par viņu kontaktu ar pretinieku nevarēja būt ne runas.

Kabinetā ienāk Himlers.

Nobālējis no niknuma, Hitlers uzklausa reihsfīrera ziņojumu. Neticami —komunisti ielavījušies Pēnemindē! …

Pagājuši jau vienpadsmit gadi, kopš Vācijas Komunistiskā partija ir pasludināta ārpus likuma un tiek uzskatīta par likvidētu. Tomēr apspiesta, sagrauta un iznīcināta šī partija dzīvo un darbojas, pie tam aizvien enerģiskāk, noteiktāk! . .. Komunisti un režīma bezpartejiskie pretinieki slepeni iespiež lapiņas un avīzes, organizē sabotāžas rūpniecībā un transportā, nodibina sakarus ar Austrumu strādniekiem, slēpj un ēdina vērmahta dezertierus un no koncentrācijas nometnēm izbēgušos. Cik daudz viņu noķerts, cik pakārts, nošauts, sapūdēts cietumos — tūkstošiem! …

Piemiedzis acis, Hitlers pārcilā atmiņā vārdus. Jons Zigs un Vilhems Gudofs — «Rote Fahne» redaktori, bet pēc avīzes sagrāves — lielās pagrīdes organizācijas «Iekšējā fronte» vadītāji. Darbojās pārdroši, pat izdeva žurnālu. Viņiem bija sakari un filiāles desmitiem pilsētās. Labāks nebija arī vērmahta virsnieks Harro Šulce-Boizens un ekonomists Arvīds Harnaks. Tie, izveidojuši lielu slepenu organizāciju, izvērsa bruņotu darbību valsts iekšienē. Kā sauca viņu bandu? … Hitlers domās pārceļas uz SD speciālo rezidenci, uz kurieni viņš izbrauca, lai piedalītos notverto pagrīdnieku «pastiprinātā» nopratināšanā. Kā sauc šo grupu?… Aha, «Sarkanā kapella»! Un vēl viens vārds — Herberts Baums, elektrotehniķis, kaujas grupas radītājs Sīmensšta- tes uzņēmumos. Baumu un citus Hitlers arī pratināja personiski, tomēr neko nepanāca. Cilvēkus apstrādāja labākie drošības dienesta speciālisti, bet viņi klusēja …

Un tagad — komunistu grupa nodibinājusi sakarus ar Pēne- mindi! …

—    Kā tas noticis? — jautāja Hitlers.

SS reihsfīrers saknieba lūpas un neatbildēja.

—   Un viss jūsu varenais dienests nav spējis tikt galā ar nožēlojamu nodevēju saujiņu!

—    Pēnemindes apsardzība neietilpst RSHA kompetencē. — Himlers noņēma no deguna pensneju un sāka nervozi slaucīt stiklus. — Jūs nodevāt salu citam dienestam.

Šajā brīdī pie reihskancelejas dienvidu ieejas nobremzēja liela sporta mašīna, un no tās izkāpa Vilhelms Kanariss. Admirālis uzskrēja pa kāpnēm un nozuda ēkā. Drīz viņš pa marmora galeriju naski soļoja uz Hitlera kabinetu.

Kādreiz Kanariss bija nekavēts šķērsojis pieņemamo istabu un droši tvēris ar fīrera iniciāļiem rotāto durvju rokturi: viņš bija viens no nedaudzajiem, kas drīkstēja ieiet pie Hitlera jebkurā laikā dienā un naktī un bez pieteikuma. Taču laiki mainās. Hitlers uzskatīja — un ne bez pamata! — ka vērmahta smagās sakāves austrumu frontē zināmā mērā ir abvēra kļūdīšanās sekas. Tāpēc Kanarisa stāvoklis sašķobījās. Tagad viņš vairs nedrīkstēja ierasties pie fīrera, neizlūdzies atjauju.

Abvēra šefs piegāja pie adjutanta.

—     Vai fīrers ir viens? — viņš apjautājās, kaut gan gluži labi zināja, ar ko Hitlers pašlaik sarunājas, un tieši tādēļ bija atlicis visu pie malas un drāzies šurp.

Adjutants salti paskatījās uz Kanarisu un iegāja kabinetā. Atgriezies deva admirālim zīmi, ka var iet iekšā. Admirālis vēra durvis

—     A, jūs esat klāt, — teica Hitlers. — Es tieši domāju par jums. Varat apsēsties.

Iestājās pauze. Sakniebis lūpas, Hitlers caur pieri raudzījās uz kara izlūkdienesta vadītāju.

—     Stāstiet taču, — viņš beidzot ierunājās, — kas jums jauns, Kanarisa kungs, Nav šaubu, ka mēs dzirdēsim par jūsu gādībā esošā abvēra jauniem lieliskiem panākumiem!

Hitlers ar pūlēm valdījās. Jau redzot vien šo cilvēku ar sārto seju un glītajām sirmajām šķipsnām, viņš iesvilās dusmās. Ab- vērs strādāja aizvien sliktāk. Kaut gan vācu izlūkdienests bija darījis visu iespējamo, padomju karaspēkam pirms šā gada vasaras kampaņas bija izdevies paturēt noslēpumā galvenās aiz- sardzības būves Kurskas loka rajonā, bet vēlāk maldināt pretinieku krievu triecienvienību — pirmām kārtām aviācijas un tanku — novērtējumā. Tas vēl nebija viss. Jau tika minēts, ka padomju izlūkdienestam laikus kļuva zināma vācu uzbrukuma sākuma diena un stunda … Nesenie notikumi Itālijā liecināja, ka vācu kara izlūkdienests pārrēķinājies arī te. Bet tagad vēl šī Pēnemindes bombardēšana!

—     Redzu, ka esat neapmierināts, mans fīrer, — teica Kanariss. — Iemesls, protams, ir Pēneminde … Tur neko nevar darīt. Savā laikā man vajadzēja uzstāt, lai abvēram nodod visu salu.

—     Ko-o? — pārkaitināts iebrēcās Hitlers.

—    Visu salu, — nesatricināmā mierā atkārtoja Kanariss,

—    visu bez atlikuma, ne laboratorijas un rūpniecības kompleksu vien. Abvērs vai RSHA, — viņš draudzīgi uzsmaidīja Himleram, — abvērs vai RSHA, vienalga kas, bet jākomandē salā bija vienam, jo, kā saka krievi, kur daudz aukļu, nav kas pieskata bērnu. Un tagad vaina jāuzņemas man, lai gan pēc taisnības tā būtu jāuzņemas SS reihsfīrera dienestam.

—     Tas taču ir jūsu objekts!

—    Mans fīrer, visas karagūstekņu nometnes ir padotas RSHA. Diemžēl KC* Pēnemindes salā nav izņēmums. Bet pavediens stiepjas no turienes. Grupai ieslodzīto — tie bijuši padomju karagūstekņi — kaut kā izdevies nodibināt sakarus ar kontinentu. Te ziņas par Pēnemindes noslēpumu nonākušas pretsa- biedrisku elementu rokās.

—     Un komunisti šīs ziņas nosūtījuši pāri frontei?

Kanariss izteiksmīgi paskatījās uz Himleru, it kā skubinātu viņu atbildēt uz šo jautājumu.

—    Domāju, ka nav paguvuši nosūtīt, — sacīja Himlers.

—     Mēs jau sen novērojām šo organizāciju un šajās dienās saņēmām to visu. Pēdējās dienās notika nepārtraukta pratināšana.

Tā daudz ko noskaidroja. Grupu vadīja kādas Heinkeja kara rūpnīcas elektromehāniķis Pauls Proze. Prozes ļaudis iekļuva … Piedodiet, mans fīrer, bet šajā sakarā es gribētu pajautāt, kā norit sagatavošanās operācijai «Dollar». Admirāļa kungs, vai Arturam Abstam viss kārtībā?

Kanariss satraukumā saknieba lūpas. Kas varējis atgadīties Abstam, ko uzošņājis SD, bet kas nav zināms viņam, abvēra vadītājam? Protams, nekas.

Un viņš ziņoja, ka sagatavošanās operācijai norit sekmīgi. Viena okeāna zemūdene jau pārbūvēta Fau transportēšanai un izmēģināta, darbojas labi. Šāviņu partija ir atlasīta un drīz tiks nogādāta uz zemūdeni. Otrs zemūdens kuģis pielāgots vadāmo torpēdu uzņemšanai. Radušies arī sarežģījumi. Pēdējā laikā ASV piekrastē izceltas vairākas abvēra grupas. Ir saņemtas ziņas, ka grupas, kam bija jāsagatavo diversijas un terora akts, likvidējis amerikāņu pretizlūkošanas dienests. Viena no atlikušajām grupām nav veikusi galveno uzdevumu — nav uzstādījusi tēmēšanas radiobākas lidmašīnām-šāviņiem. Fīreram jāizšķir: vai nu atlikt operāciju, kamēr nebūs pārsviestas jaunas grupas, vai…

—     Nav ko atlikt! — pārtrauca Hitlers. — Nedrīkst vilcināties, nevienu dienu! Ņujorka ir pietiekami liels mērķis, lai trāpītu to bez radiobākām. Lai par to gādā fon Brauns. Brīdī, kad Fau gāzīsies virsū Manhetenas debesskrāpjiem, tajā pašā brīdī cilvēku vadītās torpēdas uzbruks Ņujorkas ostas būvēm, karakuģiem un lielajiem tankkuģiem. Vairāk sprādzienu, uguns,, vairāk prātu zaudējušu, noasiņojošu cilvēku! … Es esmu teicis, un es atkārtoju: Amerikai jānodreb šausmās. Terors piespiedīs to sākt sarunas ar mums. To pašu darīs Anglija. Un tad ar visiem spēkiem — uz Austrumiem, lai reizi par visām reizēm tiktu galā ar krieviem! Jūs sapratāt mani, Kanarisa kungs?

—    Jā, mans fīrer.

—- Cik zemūdeņu piedalās operācijā?

—    Pirmajā posmā trīs. Viena ir Fau transportētāja, abas pārējās nogādās operācijas vietā vadāmās torpēdas un Absta personālu.

—     Labi. — Hitlers piegāja pie Kanarisa, kas bija piecēlies m> krēsla, un apņēma viņu ap pleciem. — Es gribu, lai jūs visā pilnībā apzinātos, cik svarīgs ir iecerētais. Guvuši panākumus, mēs visu pagriezīsim atpakaļ.

—    Es saprotu, mans fīrer. Varat paļauties uz Arturu Abstu. Viņš un Oto Skorceni…

—            Pagaidiet, admirāļa kungs. Tagad mēs esam nonākuši pie galvenā. Ir viens vienīgs cilvēks, kam es varu uzticēt tik atbildīgu darbu. Šis cilvēks esat jūs.

—    Pateicos, mans fīrer, tomēr …

—    Jūs atsakāties? — iesaucās Hitlers.

Kanariss paraustīja plecus.

—    Es tikai gribēju teikt, ka Arturs Absts un Oto Skorceni…

—             Pagaidām ar Skorceni nerēķinieties. Viņam jāatbrīvo un jāizved Musolini. Tas arī ir diezgan grūti. — Hitlers pagriezās pret Heinrihu Himleru. — Rīt es braucu uz Rastenburgu. Izsauciet uz turieni savu virsnieku! Bet kopā ar jums, admirāl, brauks Fēgeleins. Iegriezieties pēc viņa Pēnemindē, kad uzskatāt par •vajadzīgu. Tas viss, kungi, jūs esat brīvi.

—           Mans fīrer, atļaujiet uzdot jautājumu SS reihsfīreram, — teica Kanariss. — Par ko tieši domāja Himlera kungs, apvaicādamies, vai Artura Absta bāzē viss ir kārtībā?

—           Man būs jāatbild uz jautājumu ar jautājumu. — Himlers plati pasmaidīja. — Vai starp «1-W-1» darbiniekiem nav kāda divdesmit astoņus gadus veca sieviete?

—    Ir. Tā ir Artura Absta palīdze.

—    Vai viņa ir ārste?

—    Jā.

—    Viņu sauc Marta Rišere?

—    Jā.

—            Man jūs jāapbēdina. — Himlers nopūtās. — Rišere ir komuniste, aktīva Paula Prozes pagrīdes grupas darbiniece.

—            Tas nu ir par daudz! — iekliedzās Hitlers, urbdamies Ka- narisā ar naidpilnu skatienu. — Padomājiet, cik tālu jūs esat nogājuši, admirāl! Dodiet rīkojumu, lai viņu nekavējoties iznīcina!

Himlers pašūpoja galvu.

—            Nē, mans fīrer, — viņš teica. — Pa radio tas ir bīstami. Stāsta, ka Rišere esot skaista. Ja nu viņa ir savaldzinājusi virsnieku, par kuru tik cildinoši atsaucas admirāļa kungs? Varbūt Arturs Absts ir uzticējis viņai šifrus un uzdevis vadīt radioap- maiņu? Viss var būt. Ceru, ka admirālis saprot manas bažas?

—            Jā, — sacīja Kanariss. — Pateicos par labo pakalpojumu. Mans fīrer, es tūlīt likšu sākt izmeklēšanu. Vainīgie saņems, ko pelnījuši. Kas attiecas uz sievieti, viņa tiks nogādāta pie malas, līdzko es tur ieradīšos.

CETURTA DAĻA

ATMAKSA

.

Pirmā nodaļa

Rāmo okeānu apspīd mēness. Klintij nule pagājusi garām korvete, kas atgriezās no tāla patruļbrau- ciena. Signalizētāji pa paradumam apskatīja binoklī no ūdens izslējušos konisko milzeni. Uz tiltiņa bez viņiem un sardzes virsnieka atradās vēl kuģa komandieris. Viņš arī nenolaida binokli. Bālas, izkliedētas gaismas apspīdētie klints sāni kā vienmēr bija nedzīvi. Komandieris deva pavēli stūrmanim, un kuģis sāka līkumot ap klinti, iztaustot ūdeni ar ierīcēm; pirms dažām stundām tālu jūrā tika atklāta sveša zemūdene. Tai uzbruka, taču acīmredzot bez panākumiem. Varbūt tā ir kaut kur tepat…

Meklējumi neko nedeva. Korvete griezās atpakaļ uz bāzi.

Tā attālinājās, un pazeme atdzīvojās. Peldētājus steigšus piecēla no lāvām un izveda no tuneļa. Laukumiņu lagūnas malā apgaismoja, ūdenī nolaida buksētājus. Desmit cilvēku liela nodaļa ar Gliku priekšgalā izbrauca lagūnas vidū un ienira.

Vēl desmit peldētāju ir palikuši malā.

Absts atstāj laukumiņu. Garām ejot, viņš pa paradumam parausta sienas seifa skavu — pārbauda, vai glabātava ir aizslēgta.

Karcovs iesāņus vēro viņu. Jā, viņš nav kļūdījies savos minējumos: palīdzēdams apģērbt peldētājus, viņš redzēja, ka res- piratorus izņem no seifa. Dzelzs skapja apakšējā daļa piebāzta pilna ar pusmetru garām metāla vārpstiņām un īsiem konusiem; tās droši vien ir mīnas un torpēdu detonatori.

Taču seifam netiek klāt — atslēgas Absts nēsā sev līdzi. Ja izdotos nodibināt kontaktu ar Martu Rišeri! Taču viņa klusē. Pēc toreizējās sarunas par filmēšanu Karcovs ir daudzkārt apmeklējis savu pacienti. Viņš gaidīja aktivitāti no Rišeres puses — un nesagaidīja. Nav sapratusi mājienu? Varbūt netic viņam, baidās? Cik viss ir sarežģīti!

Radists nošļūc no krāna sēdekļa, ilgi un ar piepūli šņaukājas. Kakls no sasprindzinājuma viņam kļuvis sarkans, uz vaigiem parādījušies plankumi.

— Nolādētais mitrums! — viņš sodās, slaucīdams ar delnu smailo degunteli. — Mitrums tāds, ka mēs visi te atstiepsim kājas … Nu, pastāstiet, doktor, kā iet. Esat pieradis, iedzīvojies?

Ir gan dievs devis jums darbiņu. — Viņš ar zodu norāda uz ūdensmalā sēdošajiem peldētājiem. — Visu svēto dēļ, turiet ar viņiem acis vaļā!

—      Paldies par brīdinājumu. Šefs un Rišere man visu paskaidroja. Nav ko uztraukties.

Radists noliecas, lai sakārtotu tūka zābaka aukliņu. Karcovs redz viņa tievo kaklu, caurspīdīgās sārtās ausis abpus vaska dzeltenajam plikajam paurim.

—    Paklausieties, doktor, — viņš saka, nepaceldams galvu,

—     kā būtu, ja jūs ņemtu mani par palīgu? Izvēlieties laiku un pačukstiet šefam, sak, vienam grūti, lai izpalīdz ar Valteru.

—    Laikam …

—      Piekrītat? — iepriecināts iesaucas Valters. Viņš izslējās taisni un sazvērnieciski pamirkšķina. — Tikai par mūsu sarunu

—   muti kabatā. Jūs pats esat to apdomājis un izlēmis. Norunāts?

—       Labi. Pie izdevības katrā ziņā pateikšu šefam. Divatā būtu vieglāk: es nodarbojos ar pētījumiem, noņēmos ar aparātiem. Jūs vedat cilvēkus uz darbu vai, teiksim, izdalāt viņiem preparātu.

—       Jā, jā, doktor, jūs trāpījāt naglai uz galvas! — Valters sa- verkšķī smaidā kustīgo bezbārdaino seju. — Bet es esmu gatavs. Brīvā laika man ir bez jēgas. — Viņš izvelk konfekšu kārbiņu, paņem stikleni un akurāti ieliek mutē. — Un Glikam arī ne vārda!

—    Kā gribat.

Radists runā tālāk. Karcovs atbild viņam, smaida, bet domā par kaut ko citu. No prāta neiziet slēptuve, ko Rišere ierīkojusi savai kamerai. No tās vietas, kur sēž Karcovs, labi redzams klints atlūznis, kas aizlikts priekšā spraugai…

Slēptuve jāizmanto, lai nodibinātu kontaktu ar meiteni. Bet kā, kādā veidā?

Ūdens lagūnā sakustas. Uzpeld Gliks un viņa pavadoņi. Pieci no viņiem buksē katrs pa kasetei — tieši tādas, kādā bija ieslēgts indietis. Tātad ir atbraukusi zemūdene, kas atvedusi jaunu vājprātīgo partiju, par ko ieminējās Absts.

Valters veikli rīkojas ar krānu, izceldams no ūdens kravu.

Parādās Absts. Pēc viņa komandas peldētāji nostājas pie kasetēm, paceļ tās un nes prom. Pirmo kopā ar trim peldētājiem nes Gliks.

Drīz vien ir aiznestas visas kasetes, tūlīt pēc tām no ūdens izcelti pieci lieli gumijas maisi. Pusstunda atpūtai. Tad Gliks un viņa grupa atkal ienirst. Droši vien dosies kārtējā reisā.

Uz kurieni aiznesti konteineri? To transportēšana prasīja kopsummā septiņas astoņas minūtes. Tātad netālu. Varbūt uz Absta istabu.

Karcovs konstatē: kopš konteineru izniršanas brīža Absts nav ne reizi paskatījies uz viņu, nav bildis ne pušplēsta vārda. Vai tikai viņš neparādījās laukumiņā, lai ārsts nepieietu klāt konteineriem? Bet kādēļ tāda noslēpumainība? Kārtējo slimnieku grupu taču bija paredzēts nodot viņam, Karcovam!

Ja nu konteineros ir nevis slimnieki, bet cilvēki ar normālu psihi, kuriem pazemes saimnieks, sadists un slepkava, grib atņemt saprātu, lai pārvērstu tos par padevīgiem, gļēviem radījumiem?

Glika nodaļa atgriežas. Šoreiz peldētāji ir atbuksējuši tikai maisus.

Abstu neredz. Pareizi, kādēļ gan lai viņš stāvētu klāt, kad izceļ maisus!

—           Vai peldēsiet vēl vienu reizīti? — jautā Valters, izvilkdams no ūdens pēdējo maisu.

—            Beidzām. — Gliks, kas jau noņēmis ķiveri, noskalo seju ūdenī un pagriežas pret ceļa biedriem. — Augšā! — viņš nokomandē.

Peldētāji pievelk buksētājus pie klints, un Valters izceļ tos laukumiņā.

Drīz peldētāji ir izģērbti. Karcovs un Valters ar rupjiem, rievotiem dvieļiem noberzē viņus, palīdz uzvilkt bikses un svīterus.

—           Ei, jūs, — uzsauc Valters, — nu, paceliet maisus! Četri vienu maisu, nu!

Svars ir pamatīgs. Salīkuši zem maisu smaguma, cilvēki stiepj tos iekšā tunelī. Valters iet pa priekšu. Pēdējam peldētājam aizķeras kāja, un viņš nokrīt.

Pielēcis no akmens, Karcovs grib steigties tam palīgā, bet Valters jau ir klāt.

—           Augšā! — viņš kliedz, noliecies pār cilvēku. — Augšā, blēdi!

Peldētājs atbrīvojas no maisa, kas to piespiedis pie zemes, grib, bet neparko nejaudā pacelt maisu.

—           Maitasgabals tāds! — Iegrūdis viņam sānos dūri, Valters pieliek maisam savu plecu. — Nu, stājies man blakus… Tā.

Peldētājs paklausa. Viņš pat nepaskatās uz pāridarītāju. Klusēdams piestāj blakus un saņem maisu …

—           Aiziet! — Valters uzkliedz tiem, kas priekšā, un dodas uz tuneli.

Karcovs lēni atgriežas laukumiņā. Ietinies segā, Gliks alkani smēķē.

—           Doktor, — viņš saka, — man sāka sāpēt kāja. Ikreiz, kad esmu pārsalis, sāp kāja tai vietā, kur bija lūzums. No kā tas varētu būt?

Karcovs paskaidro.

—           Bet bungādiņas? — turpina Gliks. — Tikko laižos dibenā, tā spiež ciet ausis. Mēģinu izpūst — nevaru. Nekas, beidzās labi. Gandrīz jau gribēju peldēt augšā. Te arī sāp. — Rudbār- dainais iebiksta ar pirkstu pierē.

—    Iesnas?

—    Drusku ir. — Gliks smīn. — Paskat, jūs arī to zināt.

—          Rimstieties jel! — Karcovs ir sapīcis. — Vēl aizvien pārbaudāt mani. Jūs šaubāties, vai es esmu ārsts?

—           Ejiet nu, doktor! — Gliks spurc. — Es tāpat vien. Ar jums pat pajokot nedrīkst. Esat gan jūs viegli aizvainojams.

Cilvēki ir paēdināti. Tagad, pēc grūtā darba, viņi guļ.

Karcovs aizslēdz durvis un iziet ārā. Jā, viņam ir uzticēta atslēga. Bet tā ir tikai šķietama brīvība. Lai viņš ietu kur iedams, visur tuvumā gadās vai nu kāds no Absta palīgiem, vai pats alas saimnieks. Pazemes daļa, kur strādā Absts, kur atrodas ra- diokabīne, kambīze un vēl kaut kādas telpas, — šī alas daļa viņam vispār ir aizliegtā zona.

Šodien viņš izaicinās Rišeri uz sarunu. Kabatā viņam ir mazs, melns veltnītis — kasete ar filmu, kas izņemta no paslēptuves laukumiņā. Kasetei jābūt tai, kas piespiedīs Rišeri runāt.

Karcovs tuvojas tuneļa sazarojumam. Pa labi ceļš ved uz «aizliegto zonu», pa kreisi — pie Rišeres. Viņas istabiņa ir netālu no ieejas tunelī.

Līdz pagriezienam atlikuši daži metri, kad tunelī kļūst dzirdami soļi.

Karcovs apstājas. Soļi kļūst aizvien dzirdamāki. Tagad var noteikt, ka nāk vairāki cilvēki. Tie tuvojas sazarojumam.

Piespiedies pie klints, Karcovs gaida.

Pirmais parādās Gliks. Tagad bez pistoles viņš bruņots vēl ar automātu. Pēc tam ķēdītē garām paiet sveši cilvēki. Viņš pagūst saskatīt, ka pirmais ir pavisam jauns. Mugurā viņam ir virsnieka piegriezuma formas tērps. Rokas sakaltas kopā.

Roku dzelžos arī tie, kas nāk aiz viņa. Tie tāpat ir armijas cilvēki, bet acīmredzot kareivji. Vācieši? Nē, viņiem ir citādi formas tērpi. Viņi atšķiras arī pēc izskata — melnīgsnēji, līdzīgi dienvidniekiem. Tam, kas nāk pēdējais, druknam vīram ar auskaru, ir sprogaini, melni mati.

Gājienu noslēdz Valters ar šaušanai sagatavotu automātu.

Svešo ir pieci. Karcovs atceras, ka tikpat daudz bija apaļo kasešu. Kas ir šie ļaudis? Amerikāņi vai angļi?

Grupa dodas uz lagūnas pusi. Soļi noklust.

Pastāvējis Karcovs iznāk no paslēptuves.

Rišeres parastās procedūras Karcovs veic mehāniski. Divas reizes viņš pieķer sevi, ka, pārtraucis darbu, truli veras pacientei acīs. Arī viņa nervozē: pulss ir ātrāks, acīs satraukums.

—            Kas tur notika? — jautā Rišere. — Es dzirdēju garām aizejam ļaudis, vairākus cilvēkus …

Karcovs nepagūst atbildēt. Durvis atveras.

Tas ir Absts. Viņš sasveicinās un apjautājas par slimnieces pašsajūtu.

—    Vai jūs jau sen te? — viņš vaicā Karcovam.

—            Minūtes divdesmit, šef. Es atnācu parastajā laikā. Vai jums šķiet, ka esmu nokavējis?

Absts neatbild. Pēc brīža uzrunā slimnieci:

—     Kur ir jūsu atslēga?

Rišere pamet ar galvu uz durvju pusi.

—            Es jūs ieslēgšu, — saka Absts. — Ieslēgšu uz stundu vai pusotrām. Doktor Reinhelt, pacentieties izklaidēt savu slimnieci. Šodien jums tiek dotas visas iespējas pārbaudīt psihoterapijas labvēlīgo ietekmi.

Nosmīnējis viņš iziet laukā un aiztaisa ciet durvis. Var dzirdēt, kā divas reizes pagriežas atslēga.

Istabā klusums. Rišere smagi elpo.

—     Izdzeriet. — Karcovs pasniedz viņai krūzīti ūdens.

—            Kas tur notika? — Rišere atkārto jautājumu. — Atvesta jauna partija? Jūs redzējāt cilindrus, kas parādījās ūdenī?

—     Redzēj u …

—     Cilindros bija cilvēki . .. Viņus aizveda gar durvīm?

—    Jā.

—     Cik?

—    Piecus.

—     Mans dievs, — čukst Rišere, — vēl piecus!

—    Kas viņi ir? Ko ar viņiem darīs?

—    O, jūs visu labi zināt! — Rišere naidīgi skatās uz Karcovu.

—            Nē, — viņš saka, — es daudz ko nojaušu, bet neko nezinu pilnīgi droši.

—    Meli!

—            Mani ieslēdza kopā ar jums. Padomājiet — kādēļ? — Karcovs izvelk kaseti ar filmu. — Jūsu, — viņš saka, turēdams kaseti uz atvērtas plaukstas. — Tur, spraugā pie lagūnas, ir vēl četri tādi veltnīši. Un kinokamera.

Rišeres acīs ir šausmas.

—           Jūs esat neuzmanīga, — turpina Karcovs. — Vai tā drīkst riskēt? — Viņš sniedz kaseti. — Ņemiet un metiet prom. Ņemiet taču!

Rišere tikko manāmi šūpo galvu.

—           Nedrīkst? … A, saprotu: tā ir jāsaglabā. Un pārējās arī? … Labi. — Karcovs iebāž kaseti kabatā. — Labi, es noslēpšu to drošākā vietā. Kinokameru arī. Tām nekas nenotiks, varat neraizēties. Es pateikšu jums vietu… — Viņš satver Rišeres roku. — Sakiet, ko Absts darīs ar tiem cilvēkiem?

Meitene guļ un nekustas. Viņas seja nobāl.

Karcovs gaida.

Alā klusums. Pauze ir gara.

—           Marta, — viņš lūdzoši saka, — Marta, mēs zaudējam laiku. Atbildiet taču! Vai viņš tos nonāvēs?

—    Nē, — viņa atčukst.

—    Kas tad? Operācija?

—           Uzreiz ne. Vispirms uz kādu laiku nomāks viņu gribu. Ir tāds preparāts … Pēc tam būs operācija.

—    Kāda?

—    Lobotomija.

—    Es lāgā nesaprotu…

—    Transorbitālā lobotomija.

—    Kā to dara?

Rišere tuvina roku sejai un piedur pirkstu acs dobuma augšējai malai.

—           No šejienes? — čukstus jautā Karcovs. — Kāds ir operācijas mērķis?

—           Cilvēks zaudē gribu un atmiņu. Viņš ir padevīgs, gandrīz nedomā.

—   Tas ir uz visiem laikiem?

—    Nezinu.

—    Bet briketes, ko saņem peldētāji, kam tās vajadzīgas?

—           Ja nedod tās, izoperētais drīz pārvēršas par paranoiķi. Tas ir slepkavošanas mānijas pārņemts zvērs. Pēc tam viņš mirst.

—           Un viņu nav iespējams glābt? Teiksim, atkārtojot operāciju?

—    Nezinu.

—    Bet ja preparātu iešļircina veseliem cilvēkiem?

—    Tas iedarbojas, bet ļoti ātri tiek izvadīts no organisma.

—     Saprotu … Vai Absts pats to visu izdomājis?

—    Viņš strādāja ar speciālistiem. Praktizējās nometnēs.

—    Jūs bijāt tur kopā ar viņu?

—    Jā.

—    Vai tiešām jūs viņam palīdzējāt?

—           Bet jūs? — Rišere ļauni skatās uz Karcovu. — Ko jūs pats darāt?

Otrā nodaļa

Roku dzelžos iekaltie cilvēki ir laukumiņā pie lagūnas. Gliks ar žestu norāda uz akmens izcilni netālu no trapa.

—    Sēstieties!

Gūstekņi paliek stāvot. Nav šaubu, ka nesaprot vāciski.

Konvojnieks rauc pieri un atkārto pavēli, izskaidrodams to ar automāta stobra kustību.

Cilvēki apsēžas uz akmens.

Viņi ir izbrīnījušies un pārsteigti. Aplūkodami alu, paklusām sarunājas un rausta plecus.

Vācieši ir pagājuši sāņus un gaida.

No tuneļa iznāk Absts.

—     Uzmanību, piecelties! — kliedz Gliks.

Gūstekņi neceļ ne ausu. Jaunais virsnieks, kas sēž labajā malā, novēršas un pārmet vienu kāju pār otru.

—    Piecelties! — vēlreiz kliedz konvojnieks.

Absts ar rokas kustību attur Gliku, kas draudīgi pacēlis automātu.

—           Piecelieties, leitnant, — Absts saka, un viņa balss skan gandrīz vai maigi. — Jums ir jāpieceļas!

Tas, kam adresēti šie vārdi, nekustas, kaut gan ir ļoti uztraukts: krūtis zem formas svārkiem cilājas vien, važās iekaltās rokas saspringst.

Absts smaida. Pirms desmit minūtēm viņš tieši tāpat smaidīja Rišeres istabā.

—           Labi, — viņš saka, paņem no Glika automātu un nolaiž kārtu gūstekņiem pār galvu.

Rībiens, dunoņa. Laukumiņš ietinas kodīgos dūmos. Kad tie izklīst, četri gūstekņi stāv, rokas gar sāniem izstiepuši.

Bet leitnants sēž.

Viņš ir apmēram divdesmit piecus gadus vecs. Viņam ir pilnīgas lūpas, īss deguns ar kumpu, sārti, melnīgsnēji vaigi. Viņš ar visu augumu atspiedies 'pret akmeni. Galva atgāzta atpakaļ, lielās, tumšās acis ar valgajiem, zilganajiem baltumiem pavērstas augšup.

Absts pabīda viņam tuvāk saliekamo krēslu un apsēžas.

Viņš slikti prot valodu, kurā mēģina runāt, ar pūlēm meklē vārdus, pēc katra vārda ilgi pauzē. Tā ir dziedoša valoda — ar raksturīgu «č» un dārdošu «r».

Leitnantam ne silts, ne auksts. Bet tad viņš savelk lūpas smīnā un mazlietiņ paceļ roku.

—           Jūs kropļojat manu valodu, — viņš saka vāciski. — Turpiniet vien savā.

—            Jauki. — Absts aplaiza lūpas. — Jauki, leitnant. Esmu laimīgs, ka jūs pārvaldāt vācu valodu. Tātad nosauciet savu vārdu.

—    To jūs zināt.

—    Un tomēr?

—     Leitnants Džordžo Pella.

—     Redziet nu, pavisam cita lieta. — Absts ir apmierināts.

—   Tagad es to dzirdēju pats ar savām ausīm. Kas to varēja domāt, ka liktenis atsūtīs man tādu viesi!

—            Jūs esat priecīgs? … — Leitnants uzrunā pārējos gūstekņus: — Skatieties, draugi, cik svinīgi viņi uzņem viesus. Mūs pat apdāvināja ar aprocēm. Vai tā nav īstas vācu viesmīlības zīme?

—           Drīz varbūt atnesīs arī ko rīt, — atsaucas gūsteknis ar auskaru. — Es jau nu vāciešus pazīstu — puiši uz goda!

—    Pareizi, seržant Garrita!… — Pella pagriežas pret Abstu.

—   Tātad te par mums priecājas?

—            Un kā vēl! Dabūt tādu speciālistu! Mēs abi taču esam vienas profesijas pārstāvji. Bet salīdzinājumā ar Džordžo Pellu es esmu nulle, varat man ticēt!

—            Kam jums manis ievajadzējās? — jautā itālietis. Vācieša tonis dara viņu uzmanīgu.

—            O! — Absts zīmīgi savelk lūpas. — Jums te būs ko pastrādāt.

—    Es nestrādāšu vāciešu labā.

—            Strādāsiet, leitnant. Taču es gribu, lai tas notiktu brīvprātīgi. Ir izdevīgāk, ja jūs esat sabiedrotais. Atļaujiet, es atbrīvošu jūs no aprocēm.

—    Vispirms noņemiet roku dzelžus maniem biedriem.

—    Bet…

—     Es būšu pēdējais!

—           Kā jums tīk. — Absts sarauc pieri. — Bet es domāju, ka mūsdienās donkihoti izzuduši pat Itālijā.

—            Un paēdiniet viņus, — turpina Pella. — Pēdējā laikā mums nedeva ēst. Acīmredzot, lai mēs kļūtu runīgāki.

—    Kā, jums nedeva ēst?

—    Iedomājieties, nē!

Sašutušais Absts šūpo galvu. Valters un Gliks skatās uz viņu ar interesi.

—            Bez tam man jājautā… — Leitnants pārlaiž acis alas kupolam. — Kas tās par katakombām? Mūs trīs nedēļas veda ar zemūdeni. Pēc tam zemūdene apstājās. Mēs iemigām un tagad esam šeit… Kur mēs atrodamies? Kādēļ mēs esam atvesti šurp? Ko jūs vēlaties?

—            Drīz uzzināsiet. Bet vispirms daži jautājumi. Jūs bijāt krievu frontē?

—    Jā.

—    Tieši kur?

—     Ukraina. Rajons austrumos no Ļvovas. Tur tas viss nolika.

—    Tieši kas?

—    Vai jūs nezināt par traģiskajiem notikumiem jūlija beigās?

—    Šogad?

—            Labi, — nervozi saka Pella, — labi, es izstāstīšu visu! Sākšu ar to, ka pirms mēneša Padomes, kā nākas, sadeva pa zobiem jūsu fīreram un mūsu dučem. Runa ir par gaļas mašīnu, ko krievi bija ierīkojuši Kurskas tuvumā. Vai jums ir zināms, cik vācu gaļas viņi samala, un ne tikai vācu? … Ak nav zināms! Varu pateikt. Maskavas radio ziņoja, ka četrās pirmajās kauju dienās vien pretiniekam nogalināti vairāk nekā četrdesmit tūkstoši vīru.

—    Jūs ticat šiem meliem?

Leitnants Pella izslējās, paceļ saslēgtās rokas un lēni šūpo galvu.

—            Senjor, — viņš stingri saka, — senjor, lēnāk pa tiltu! Es biju tur, un es neesmu akls. — Virsnieks rāda uz biedriem. — Mēs visi bijām tur un varam apzvērēt, ka krievi nebūt nepārspīlē. Vācu un itāļu karaspēka zaudējumi ir briesmīgi…

—     Pieņemsim, — saka Absts. — Pieņemsim. Bet kas tālāk?

—           Tālāk tas, ka briti un amerikāņi ir izcēlušies Sicīlijā. Varbūt arī to jūs nezināt?

—    Zinu.

—    Un, lūk, itālieši bēg, vācieši tiem pakaļ: viņu galvenie spēki nav tur, tie ir tālu austrumos! Visur panika, juceklis. Tuvojas fināls. Romā steidzami sanāk Lielā padome… īsi sakot, tikko itāliešu pašu mājās sāk ost pēc dūmiem, «nācijas gudrajam vadonim» Benito Musolini iedod ar celi pa pakaļu, bet pēc tam iesloga viņu cietumā. Tauta ir pateikusi savu vārdu. Tas ir arī mūsu vārds, senjor… Bet es novirzījos. Jūs taču interesē, kas notika pie Ļvovas?

—    Vispirms es gribu zināt, kā jūs tur nokļuvāt. Kā jūs gadījāties kājniekos? Pirms tam jūs taču dienējāt flotē?

—     Ir lietas, kas attiecas tikai uz mums.

—    Acumirkli, senjor leitnant! — Seržants ar auskaru pieceļas no akmens. — Es nezinu, kādēļ lai mēs to nepateiktu. Mēs, lai slavēta svētā jaunava Marija, neko neesam nozaguši!

—    Jums taisnība, Bruno Garrita! — Virsnieks pagriežas pret Abstu. — Mēs visi pieci nevēlējāmies gremdēt dučes pretinieku kuģus. Tad mūs norakstīja krastā. Vispirms ietupināja cietumā, bet tad pārlika un nosūtīja uz krievu fronti, pie «mīļajiem un uzticamajiem vācu sabiedrotajiem», izpirkt vainu. Tas ir viss.

—    Saprotu, — saka Absts. — Bet kādēļ jūs tā ienīstat fašistus?

—    O, arī to jūs esat ievērojis? — Pella sašķoba lūpas rūgtā smīnā. — Tūlīt es atgriezīšos pie notikumiem Ļvovas tuvumā un jūs sapratīsiet… Iedomājieties senlaicīgas pilsētas ielas. Pa tām ciešās rindās brauc vācu smagās kara mašīnas. Tās ved itāliešus: atbruņoti kareivji un virsnieki sēž kravas kastes dibenā, aizlikuši rokas aiz galvas. Viņus konvojē vācu auto- mātisti. Vēl pirms nedēļas tie cīnījās plecu pie pleca. Tagad tie ir ienaidnieki. Smagās mašīnas izbrauc no pilsētas. Tās apdzen kolonas, kas dodas tai pašā virzienā kājām. Arī te itālieši, tāpat bez ieročiem un ar konvoju. Pa priekšu iet ģenerāļi un virsnieki, aizmugurē kareivji… Tos, kurus veda, un tos, kuri gāja kājām, nogādāja mežā un nošāva milzīgos grāvjos. Fašisti nogalināja itāliešus. Apšāva ar automātiem, apmētāja ar granātām, galīgi piebeidza ar pistolēm. Vai jūs to spējat saprast?

—    Bēdīgi, ka tā noticis, — saka Absts. — Taču vainīgi nav vācieši.

—     Kas tad ir vainīgs pie šā slaktiņa? Kas, pēc jūsu domām?

—    Dažas itāļu daļas nolēma patvarīgi pārtraukt kara darbību. Taču kara laika likumi ir bargi. Tas, kas pamet sabiedroto … Vārdu sakot, pietiek! Jūs esat pārāk aizrunājies. Es neatzīstu par labu to, kas noticis Ļvovā. Taču ne tāpēc, ka man žēl nošauto. Ir kaut kas cits. Tas, kas to izdomājis, nav rīkojies saprātīgi. Ja man būtu teikšana, es būtu piespiedis jūsu tautiešus karot, tāpat kā piespiedīšu jūs.

—    Oho! — Leitnants pielec kājās. — Es gribu redzēt, kā jūs to izdarīsiet. Nogalināt mūs — jā, tas ir jūsu varā! Bet piespiest cīnīties?… Atbrīvojiet man rokas, un es jums parādīšu, kā jācīnās!

Pella ir satracināts. Kuru katru brīdi viņš metīsies virsū Abstam. Taču tas ir nesatricināmi mierīgs.

—    Apsēdieties! — viņš pavēl. — Apsēdieties, kad jums saka! Tā. Tagad klausieties: tas, ka jūs un jūsu ļaudis izkļuvuši no Ļvovas slaktiņa ar veselu ādu, ir mans nopelns! Pateicību es negaidu — jūs mani trīskārt atalgosiet. Jūs esat man vajadzīgs, Pella. Mūs ieinteresēja jūsu ieniršana lielā dziļumā, izmantojot parastos elpošanas aparātus. Kā jūs to darāt? Es izglābu jums dzīvību un gribu, lai mēs kļūtu draugi.

—    Mums karš ir beidzies.

—    žēl, ka jūs tā esat izlēmuši. Starp citu, velti jūs runājat visu vārdā. Jūsu biedri taču arī ir pieredzējuši ūdenslīdēji?

Gūsteknis klusē.

—    Pieredzējuši, — turpina Absts. — Katrs ir ieniris piecsimt un vairāk reižu, bet divi ir strādājuši Gibraltāra rajonā, kur tos vadīja Vitorio Mokagata* … Bet ne tas mani pašlaik interesē. Mums arī ir vadāmās torpēdas, un tās, uzdrošinos domāt, nav sliktākas par itāļu torpēdām. Mani nodarbina kas cits. Kā jūs spējat ienirt tik lielā dziļumā?

Gūsteknis klusē.

Absts uzliek roku viņam uz ceļa.

—    Paklausieties, — viņš laipnīgi saka, — es sen jūtu simpātijas pret lielisko sportistu Džordžo Pellu. Šo jūtu vadīts, es izglābu viņam dzīvību. Saprotiet taču, uzticēdamies man, jūs visi būsiet daudz ko ieguvuši…

—    Iegūsi gan pie jums! — pārtrauc Bruno Garrita. — Ieguva pele, kritusi kaķa nagos!

—    Ticiet, es varu jūs piespiest, — neatlaižas Absts. — Tomēr daudz labāk būs, ja mēs strādāsim roku rokā. — Viņš pieceļas un noskata itāliešus. — Katram no jums es piedāvāju …

—           Vispirms paēdiniet manus ļaudis, — saka Pella. — Iedodiet viņiem ēst, jūs, humānist, kas nevēlat mums ļaunu!

—    Vispirms es gribu saņemt atbildi.

Viss notiek acumirklīgi: leitnants Pella, izstiepis saslēgtās rokas, metas uz priekšu, Absta netverama kustība, kuras rezultātā gūstekņa dūres taranē gaisu.

Un tad itālietis guļ zemē, bet mazliet iesāņus tikpat mierīgi stāv Absts.

—    Piecelieties! — viņš saka.

Pella lēni pieceļas. Viņš ir stipri sasities, viņam asiņo rokas, nobrāzts vaigs.

—           Esat gan jūs spītīgs… — Absts domīgi lūkojas uz itālieti. — Nu, lai būtu pēc jūsu prāta. Jūs lūdzat paēdināt ļaudis? Lai notiek. Es cerēju sarunāt ar jums . . .

Pieceļas Garrita.

—           Paklausieties, jūs! Jūsu nelieši paši rija kā cūkas, bet mūs turēja pusbadā. Tā bija sākumā, un mēs vēl saņēmām kaut kādu ēdienu. Pēdējās divās dienās mēs vispār esam aizmirsti. Man no izsalkuma rūc vēders, puišiem tāpat. Viņi ir tādā stāvoklī, ka, šķiet, nesmādētu pat jūsu maitu.

Garrita ir satracināts. Kuru katru brīdi viņš var atkārtot sava komandiera kļūdu — ar saistītām rokām gāzties virsū Abstam. Bet tas ir mierīgs. Šķiet, pat apmierināts, ka tā satracinājis gūstekni.

—           Jūsu apetīte ir apskaužama… — Absts pagriežas pret Valteru. — Kā ir kambīzē?

—    Pusdienas būs pēc divām stundām, šef.

—            Divas stundas — tas ir ilgi. Mūsu viesi nevar gaidīt. Ko lai dara? … — Absts it kā apsver. — Zināt ko, ejiet un atnesiet konservus — četras bundžas cūkgaļas ar pupām un četrus lielos sausiņus. Leitnantam paņemiet kaut ko smalkāku. Teiksim, krūzīti kafijas no mana termosa un biskvītus — arī no maniem krājumiem. Vai sapratāt?

—    Jā, šef.

—           Konservus ņemiet vissvaigākos — ar zaļo etiķeti. Jums ir skaidrs?

—           Skaidrs, šef. — Radists saskatās ar Abstu. — Es visu sapratu.

—    Tad ir lieliski. Pa to laiku būs gatavas pusdienas. Ejiet!

Konvojnieks nozūd tunelī.

Absts pagriežas pret itāliešiem.

—    Ceru, ka esat apmierināti?

—    Vienkārši laimīgi! — izspiež caur zobiem Pella.

Laukumiņā iestājas klusums.

Paiet vairākas minūtes.

Valters nāk atpakaļ. Viņš nes paplāti, uz kuras ir krūzīte kafijas, biskvītu kaudzīte un konservi. Bundžas jau atgrieztas vajā, katrai blakus sausiņš un karote.

—    Vai var izdalīt, šef?

—    Protams. — Absts ar plašu žestu norāda uz gūstekņiem.

Valters iedod leitnantam kafiju un biskvītus, tad apstaigā

viņa ceļa biedrus.

Itālieši paņem konservus. Leitnants Pella gaida, nolicis krūzīti uz akmens. Tikai pārliecinājies, ka katrs saņēmis savu porciju, iedzer pirmo kafijas malku.

Vācieši vēro.

Valtera apaļajās acīs skaudra ziņkāre. Saliecies uz priekšu un izstiepis kaklu, viņš rausta svīteri. Gliks ir mierīgāks — stāv, uzlicis rokas uz automāta, un gaida.

Sēdēdams uz saliekamās taburetes, Absts bungo ar pirkstiem pa celi, it kā skaitītu sekundes.

Tūlīt tam jānotiek. Taču laiks skrien un nenotiek nekas sevišķs. Cilvēki kāri ēd. Leitnants, notiesājis biskvītus, dzer kafiju.

Garrita pieceļas, pieiet viņam klāt un sniedz bundžu.

—           Komandier, — viņš saka, — te ir pavisam maz, ņemiet, lūdzu. Trakoti garšīgs!

Valters nevilšus sakustas, — it kā gribētu iejaukties. Absts atbild viņam ar tikko manāmu žestu, un radists paliek uz vietas.

Pella atsakās ņemt seržanta porcijas daļu. Pastāvējis Garrita atgriežas savā vietā un apēd pēdējo kumosu.

—     Glik, pierakstiet ļaudis! — pavēl Absts.

—            Jā, šef. — Rudais sameklē bloknotu, paņem zīmuli, pēc kārtas iztaujā itāliešus un atzīmē bloknotā viņu vārdus un dienesta pakāpes.

Tā paiet vēl ceturtdaļstunda.

Un tad ar četriem gūstekņiem kaut kas ir noticis. Vēl nesen viņi pieliecās cits pie cita, sarunājās, pat smējās: dienvidnieki nezaudē ekspansivitāti nekādos apstākļos. Tagad itālieši it kā snauž ar atvērtām acīm.

Komandieris jau ievērojis ar kareivjiem notikušo pārmaiņu. Sākumā viņš ir tikai neizpratnē. Bet pēc kāda laika leitnants ir jau satraukts.

—    Pienāciet pie manis, seržant Garrita! — viņš sauc.

Uzrunātais lēni pagriežas. Sejai pārslīd ēna — domas piepūle. Taču pēc brīža seja atkal ir nekustīga.

—    Garrita! — atkārto komandieris.

Atbildi nesaņēmis, viņš apsēžas blakus seržantam.

—           Kas jums noticis? — uzbudināts jautā Pella. — Jūs esat slims?

Garrita klusē. Viņš ir kā akmens. Tikai auskars dreb.

Pella sagrābj viņu aiz pleciem, purina, ielūkojas viņam acīs.

—    Garrita, — viņš kliedz šausmās, — seržant Garrita! …

Absts, kas vēro notiekošo, pamana viņam pievērsto leitnanta

apjukušo skatienu un vienaldzīgi novēršas. Viņš nožāvājas un uzmet acis pulkstenim.

—            Ko jūs stāvat, Glik? — viņš īdzīgi jautā. — Noņemiet šiem nelaimīgajiem aproces. Varu iedomāties, kā viņi ir nomocījušies … Ak dievs, metiet taču pie velna savu automātu!

Rudbārdainais plati nosmīn, noliek ieroci, pieiet pie kāda gūstekņa un rupji sagrābj viņu aiz rokas. Atslēgas pagrieziens, un itālieša rokas ir brīvas. Tomēr viņš it kā nemaz nejustos iepriecināts: pieliek rokas pie acīm, apskata un nolaiž.

Knikšķis, un otra gūstekņa rokas kļūst brīvas no aprocēm.

Drīz brīvi ir visi četri.

Savācis roku dzelžus, Gliks savirknē tos vienā ķēdē.

—    Gatavs, šef.

—    Vediet prom ļaudis.

—           Jā, šef. — Gliks pagriežas pret gūstekņiem. — Ei jūs, nāciet man līdzi!

Un viņš dodas uz tuneli.

Itālieši seko. Grupas beigās soļo seržants Garrita. Viņš nes roku dzelžu saišķi, ko tam pasniedzis konvojnieks.

—    Ejiet jūs arī, — Absts uzrunā Valteru.

—    Klausos, šef.

—    Nošifrējiet un pārraidiet: «Man viss kārtībā.»

—    Skaidrs.

Radists paceļ Glika atstāto automātu un arī nozūd tunelī.

Tagad Absts ir divatā ar virsnieku. Neskatīdamies uz gūstekni, viņš pastaigājas pa laukumiņu un domīgi vēro lagūnu. Tad, nospriedis, ka laiks sākt sarunu, pieiet itālietim klāt un ieņem savu iemīļoto pozu: rokas bikšu kabatās, kājas plati izplestas.

—           Nu, ko jūs teiksiet, dārgais Džordžo Pella? Kā jums pie manis patīk, kādi ir iespaidi?

— Atbrīvojiet man rokas, — klusi saka itālietis.

—    Labprāt.

Absts veikli atslēdz roku dzelžus, aizsviež tos prom, tad uzmanīgi berzē ar pirkstiem dziļās, zilās rievas uz itālieša plaukstas pamata.

—           Tā… Bet tagad es ieaicinu jūs pusdienās. Mēs kopā paēdīsim pusdienas un parunāsimies. Iesim!

Trešā nodaļa

Pie durvīm soļi. Smaga, šļūcoša gaita.

Karcovs ieklausās.

—    Gliks? — Viņš jautājoši raugās uz Rišeri.

—    Otrs. Valters.

—     Zinu. Radists?

—           Viņš ir gan radists, gan vada krānu, gan apkalpo elektrostaciju.

—            Jā, par staciju. Enerģijas tiek patērēts daudz: apgaismošana, kambīze, akumulatoru-torpēdu un zemūdens buksētāju uzlādēšana… Kas tā ir par staciju? Motors griež dinamo? Bet to nedzird. No kurienes ņem degvielu?

—           Motora nav. Paisums un bēgums griež turbīnas ar ģeneratoru, bet tas uzlādē akumulatorus. Tā man paskaidroja Absts.

—    Kur novietota stacija?

—            Akumulatori ir tālā alā. Tā ir aizslēgta. Atslēga glabājas pie Valtera. Pārējais ir zem ūdens. Kur, es nezinu — noslēpums.

Iztaujādams Karcovs domā vēl par kaut ko. Pēdējā pusstundā viņš ar skrupulozu precizitāti ir atjaunojis atmiņā visu, ko zina par savu pacienti, no jauna novērtējis Rišeres izturēšanos, katru viņas vārdu, analizējis Absta attieksmi pret viņu. Un tas viss tādēļ, lai runātu ar viņu atklātu valodu. Ir jātiek skaidrībā, ar ko tev darīšana, jātiek bez kavēšanās, tūlīt pat. Viņam nav laika gaidīt — notikumi attīstās strauji.

Bet tas ir risks — viņš nodos sevi Rišeres rokās. Kaut viņa arī būtu godīgs cilvēks, pietiek viena viņas neapdomīgi izteikta vārda, dvēseles vājuma, ja Absts, nojautis kaut ko nelabu, ņemsies viņu pratināt…

Jau kuro reizi viņš sasprindzina visu savu gribu, lai sāktu sarunu, un … nespēj.

Atkal soļi pie durvīm, šoreiz iet vairāki cilvēki, droši vien tie paši gūstekņi. Viņus ved atpakaļ. Tātad tas ir noticis! …

Porcelānā tasīte, ko turējis rokā Karcovs, nokrīt uz grīdas un saplīst.

Viņš atslīgst uz taburetes un ilgi skatās uz lauskām.

Soļi koridorā noklust.

—    Paklausieties, Rišere, — viņš saka, nepaceldams galvu,

—    kā jūs te nokļuvāt? Es nespēju ticēt, ka jūs esat uz vienu roku ar viņiem. Vai jūs piespieda?

—    Nē.

—           Nē? — Viņš ar piepūli izslējās taisni un lūkojas uz slimnieci. — Tātad brīvprātīgi?

Rišere klusē. Viņa guļ gultā, salikusi rokas uz pēļa. Galva ir atmesta, acis ciet, mati izrisuši pār spilvenu.

—    Tad man atliek secināt vienu, — lēni saka Karcovs.

—    Man atliek secināt, ka jūs esat atsūtīta pie Absta ar kādu īpašu uzdevumu, par kuru viņam nav ne jausmas. Es neesmu maldījies?

Rišerē klusē.

—    Kas jūs tāda esat? — atkārto Karcovs.

—    Bet jūs? — pēkšņi jautā viņa.

—           Es ienīstu nacistus, — viņš saka. — Es esmu te, lai cīnītos ar tiem. Es neesmu tas, par ko mani noturēja Absts. Zinu, viņš tik un tā man neuzticas, tikai izmanto, kamēr nav ieradies jaunais ārsts… Tas ir viss, ko varu pastāstīt par sevi.

Rišere klusē.

Ko viņa zina par šo cilvēku? Ļoti maz. Iekams atvest viņu pirmo reizi, Absts teica: «Liktenis jums ir labvēlīgs, Marta. Jaunais ārsts ir klāt ātrāk, nekā cerējām. Šķiet, viņam var uzticēt grupu. Viņš ieradīsies uz instruktāžu. Paskaidrojiet viņam tikai to, kas nepieciešams, lai apkalpotu cilvēkus. Nekādu ekskursu pagātnē, neviena vārda. īsāk sakot, viņš ir nepiederoša persona. Viņš te ir pagaidām. Ceru, ka jūs mani saprotat?»

Viņa bija apjukusi un satraukta. Kā Absts pamanījies tik ātri dabūt ārstu? Vienīgais izskaidrojums varēja būt tas, ka jauno atvedusi tā pati zemūdene, kam bija jāaizved uz kontinenta viņa, Marta. Bet, ja ir ieradusies maiņa, kādēļ Absts neļāva viņai braukt prom? Ārsts bija, un tomēr viņš to neatlaida. Kādā nolūkā? Kādā ziņā viņa būtu kļūdījusies? Vai Abstam radušās šaubas un viņš negrib laist to laukā? Jā, drīzāk tā.

Kas ir šis Hanss Reinhelts? Droši vien kāds kara izlūkdienesta darbinieks.

Viņa bija pārliecināta, ka Absta un viņa palīgu uzsvērtā neuzticība jaunajam nav nekas vairāk kā viņas modrības iemidzināšanai paredzēts manevrs. Aizdomas kļuva stiprākas, kad Valters, atnesis viņai pusdienas, izmeta pāris vārdu par Reinheltu: tas esot nokļuvis alā nejauši, atpeldējis no kāda torpedēta transportkuģa.

Tas nozīmē, ka Reinhelts ir provokators. Viņa uzticēsies tam, izstāstīs visu, un tad …

Bet tad šis cilvēks izvilka roku no kabatas, attaisīja dūri — un viņam uz plaukstas bija kasete ar filmu. Tātad Reinhelts ir redzējis, ka viņa uzņem peldētāju. Redzējis un klusējis. Rakņājies pa viņas slēptuvi, izņēmis no tās pārējās kasetes un, protams, piezīmes, kas glabājās spraugas dibenā. Izņēmis un … nav parādījis Abstam?

Bet varbūt Absts jau zina par tām?

Rišere skatās Karcovam acīs, skatās ilgi un cieši. Viņš iztur šo skatienu. Viņš sēž, salicis stiprās rokas uz ceļiem. Viņam ir atklāta seja, augsta piere. Seja ir jauna, bet cirtainie mati it kā ar pūderi nokaisīti. Vai patiesi viņš ir Absta domubiedrs, provokators?

Bet ko grib panākt fašisti, ja jau ir uzgājuši viņas slēptuvi, attīstījuši filmu un izlasījuši piezīmes? Kādēļ viņu ārstē? Kādēļ atstāja brīvībā, neiznīcināja? Viņiem taču viss ir skaidrs.

Rišere atceras Valtera vārdus par jauno ārstu. Ja nu Valters nav melojis un Reinhelts tiešām ir nepiederoša persona, ko Absts izmantos līdz tam laikam, kad viņa būs atlabusi?

Karcovs saprot viņas stāvokli un pacietīgi gaida. Viņš mazliet sakustas uz taburetes un nopūšas.

—    Protams, — viņš saka, — pēc visiem konspirācijas noteikumiem un likumiem mums jānovēro vienam otrs nedēļām, varbūt mēnešiem ilgi. Tikai pēc tam drīkst riskēt… Es to apzinos. Bet mums nav laika. Esmu spēris pirmo soli. Tagad ir jūsu kārta. Esiet taču atklāta! Kas jūs esat? Izlūks?

Rišere drusku pašūpo galvu.

—    Nē? — Karcovs mulsi berzē pieri. — Bet kā tad kamera? Jūs taču filmējāt, un es esmu pārliecināts, ka slepeni! Jūs darījāt to uz savu galvu? Kādēļ? Kam var noderēt jūsu filma?

—    Vāciešiem.

—    Vāciešiem, jūs teicāt? Bet kādiem vāciešiem? Pagaidiet, pagaidiet, jūs taču negribēsiet man iestāstīt…

Rišere paceļ roku.

—    Iegaumējiet, — viņa lēni saka, — iegaumējiet, Reinhelt: es neko negribu jums iestāstīt.

Karcovs apklust.

—            Dodiet man cigareti, — ludz Rišere. — Paldies. — Viņa paņem un aizdedzina cigareti. — Sakiet, Reinhelt, vai jūs jau sen esat atbraucis no Vācijas?

Viņu skatieni sastopas, un Karcovs jūt, ka nespēj melot.

—            Marta, — viņš saka, — jums jāzina, ka es nekad neesmu bijis Vācijā. Es nemaz neesmu vācietis …

Viņš stāsta par sevi.

Beidzis viņš skatās uz gultā gulošo slimo, nevarīgo sievieti.

Acis viņai ir ciet, uz pieres sviedru lāsītes.

—            Zināt, es it kā būtu nokratījis smagu nastu. Tagad man ir tik daudz spēka! Mēs cīnīsimies, Marta! Bet, lai cīnītos, jums jāizveseļojas. Ticiet, jūs kļūsiet vesela un pavisam drīz. Tikai saņemiet visu savu vīrišķību. Visu vīrišķību, visu savu gribu, visu bez pārpalikuma. Jūs taču esat stipra, Marta!

—     Nē, — čukst Rišere, — nē, nevaru…

—            Nav tiesa! Toreiz es samelojos, ka jūsu kājās parādījušies refleksi, bet šodien es tos sataustīju! Tie vēl ir ļoti vāji, un es negribēju runāt. Bet, zvēru jums, vēl mazliet — un es mācīšu jūs staigāt!

Rišere uzraujas gultā sēdus.

—            Saprotiet taču, — viņa kliedz, — saprotiet taču beidzot: •es tikšu uz kājām, un viņš jūs nogalinās!

Pauze. Viņa lēni atslīgst spilvenos.

Durvīs noskrapst atslēga. Ienāk Absts.

Viņš redz, ka slimniece nekustīgi guļ gultā, bet gar galdiņu ar medikamentiem rosās ārsts.

—    Beidzāt, Reinhelt?

—    Sen jau, šef.

—            Viņi ir atvesti, Marta, — saka Absts, kad durvis aiz Karcova ir aizvērušās. — Atgādāti šurp visi pieci!

—     Itālieši?

—    Jā, ar Džordžo Pellu priekšgalā! Kā es gaidīju šos cilvēkus!

—     Man prieks par jums.

Rišere sniedzas pēc cigaretēm, bet rokas viņai dreb, paci.,j. krīt, un cigaretessizbirst uz grīdas. Absts uzlasa cigaretes, iedod sievietei un sniedz arī šķiltavas.

—    Jūs nervozējat, Marta. Kādēļ?

—             Iemeslu netrūkst: vārtos pa gultu, kad apkārt tik daudz darba. Vai operēsiet itāliešus? Varbūt pieradināsiet kā Gliku un Valteru?

—            Noteikti operēsim! Visus gan ne. Vismaz vienu nedrīkst aiztikt.

—    To, kura vārdu jūs minējāt?

—     Jā. Viņš vajadzīgs ļoti sarežģītam darbam.

—     Saprotu. Nolaišanās pie «Viper»?

—     Ne tas vien, — saka Absts. — Man ir lieli plāni attiecībā uz šā cilvēka izmantošanu. Viņu gan mēs pieradināsim. Varu teikt, ka esmu jau sācis… — Viņš kļūst domīgs. — Sarežģīts raksturs šim leitnantam — patvaļīgs, stūrgalvīgs. Tomēr es panākšu savu!

—     Es domāju par gaidāmajām operācijām. — Rišere atbalstās uz elkoņiem un ieskatās Abstam acīs. — Jums būs grūti vienam. Varbūt jūs pagaidīsiet, kamēr es tieku uz kājām? Diviem būtu vieglāk, šef!

—     Vilcināties nedrīkst ne mirkli! Itālieši ir ļoti bīstami. Es iedevu viņiem zāles. Tās darbosies stundas pusotras, varbūt pat mazāk. Pēc tam atkal konservus ar pildījumu? Atkal uz stundu? Bet jūs varbūt noguļat vēl desmit, piecpadsmit dienas… Nē, nē, jāoperē nekavējoties! Operācija nomierina daudz drošāk. Man pietiek raižu ar viņu barvedi: viņš jau uzbruka man ar sakaltām dūrēm! …

—    Vēl viens jautājums, šef. Jūs esat izlēmis, ka pie nogrimušās zemūdenes ienirs itālietis… Nu, bet mūsu jaunais ārsts? Viņš paliks un palīdzēs man?

—     Viņš nevar palikt, — saka Absts. — Lēmuims jau pieņemts.

Un Absts iziet.

Ceturtā nodaļa

Galda attālākajā galā — atvērta radiola. Zema sievietes balss izpilda dziesmiņu franču valodā. Mūzika dara nemierīgu papagaili. No savas laktas viņš pārmetoši raugās uz vīriešiem, kas apsēdušies pie galda viens otram pretī.

Plate ir izspēlēta. Absts apgriež to uz otru pusi. Tā pati balss dzied romanci.

—     Zozefīne Bekere, — saka Absts, domīgi smaidīdams, — apbrīnojama mulate!… Vai jūs esat bijis viņas koncertos, redzējis, kā viņa dzied, kā staigā pa estrādi? … Man palicis atmiņā, ka viņa viesojās arī Itālijā.

—     Nē. — Džordžo Pella pašūpo galvu.

—    O, Zozefīne! Viņa dzied, un jums šķiet, ka skan sirēnas balss … Salīgojusi gurnus, viņa sper soli — un nav vairs sievietes, nav estrādes un zāles. Tā visa vietā džungļi, pa kuriem zogas tīģeriene … — Absts attopas. — Mans dievs, Pella, jūs taču nedzerat! Pat neesat pielicis pie lūpām savu glāzi. Varbūt jums negaršo vīns?

—    Paldies, negribas.

—    Esat gan jūs izvēlīgs. Piedāvāšu vēl ko.

Absts izņem no skapīša vēderainu pudeli un svinīgi noliek uz galda.

—          Jūs atteicāties no konjaka, esat vienaldzīgs pret vermutu. Bet pret šo dzērienu jūs nepaliksiet vienaldzīgs!

—           Vai tiešām kjanti? — jautā Pella, aplūkodams pudeles etiķeti. — Kur jūs to dabūjāt?

—           Pudelei ir seši gadi. Kasti kjanti es izvedu no jūsu zemes jau 1938. gada vasarā. Jāpiezīmē, ka vispār es nelietoju alkoholu. Izņēmums ir tikai šī šķirne.

—           Pavājš vīns, — apstiprina Pella. — Starp citu, ilgi glabāt to nedrīkst.

—           Šī pudele ir pēdējā. Kā par brīnumu saglabājusies. Var domāt, ka esmu paredzējis šo mūsu tikšanos.

Pellu sen moka jautājums: kur un kad viņš redzējis priekšā sēdošo cilvēku? Artura Absta seja, viņa stingās acis un kroplīgā apakšlūpa ir tādas, ka nav sajaucamas ar citām. Nē, viņš. noteikti ir jau ticies ar Abstu. Bet kur, kādos apstākļos? …

—    Vai jūs esat dzīvojis Itālijā? — vaicā Pella.

—            Nē, bet esmu bijis jūsu zemē. — Absts ielej kjanti glāzēs. — Lūdzu, nogaršojiet. Nē, nē, es nedzeršu. Es tikai pacelšu glāzi. Man priekšā stāv darbs, kas jādara ar skaidru galvu. Jūs gan dzeriet.

Glāstīdams papagaili, Absts vēro, kā Pella iedzer pirmo malku. Vīns garšo. Itālietis iztukšo visu glāzi.

—           Kjanti jūs izvedāt no Itālijas, — viņš saka. — Vai papagailis arī ir_no turienes? Es gribēju teikt — no manas valsts īpašumiem Āfrikā?

—           Nē. Taču bez kjanti es izvedu no Itālijas vēl kaut ko. — Absts sniedz sarunu biedram fotogrāfiju.

Uzņēmumā redzams Džordžo Pella. Ģērbies īsās biksītēs, iededzis, spēcīgs, viņš stāv līdz ceļiem ūdenī, gatavodamies jāšus kāpt virsū vadāmai torpēdai.

Pella ilgi aplūko uzņēmumu. Viņš pazīst gan piestātni, kuras tuvumā ir nofotografēts, gan puslīdz kokos ieslēpušos māju krastā. Uzņēmums izdarīts itāļu zemūdens peldētāju slepenajā bāzē, kur Pella tika apmācīts.

Lūk, kur viņš pirmo reizi redzējis Abstu!

Vietējā aristokrāta villā, kur peldētājiem bija iekārtotas naktsmājas, pēkšņi sabojājās vannas istabu ūdens notekas. Muižas pārvaldnieks ataicināja atslēdznieku. Šis atslēdznieks bija Arturs Absts …

Absts ziņkāri vēro itālieti.

—           Pazināt, — viņš apmierināts saka. — Kā redzat, mēs esam veci paziņas. Jau toreiz jūs man iepatikāties: jauns, spēkpilns, pie tam vēl lielisks peldētājs… Tagad patīkat vēl vairāk. Bet ķersimies pie lietas! Tai gadā es izvedu no Itālijas peldētāju fotogrāfijas, torpēdu un citu ierīču uzņēmumus. Drīz vien mums bija radīts analogs ierocis. Taču vācieši pie tā neapstājās. Lieku galvu ķīlā, ka viņi ir aizgājuši tālu uz priekšu. Jūs pārliecināsieties par to, kad sāksiet strādāt ar mani. Mums labāk draudzēties nekā naidoties, dārgais Pella!

Itālietis klusē. Viņš jau pārliecinājies, ka viņam darīšana ar bīstamu ienaidnieku. Nav ko bāzt galvu cilpā.

Absts sarunu biedra izturēšanos novērtē pēc sava prāta, viņš uzsit tam uz pleca un piepilda glāzi.

—            Izdzeriet, — viņš skubina. — Izdzeriet un pastāstiet par sevi. Es gribētu zināt, vai itāļu flotes triecienlīdzekļu apakšvienībā jūs iestājāties brīvprātīgi.

—    Es visu daru pēc savas gribas.

—    Jūs bijāt «Maijale» [40] vadītājs?

Pella apstiprinot pieliec galvu.

—    Kas tad jūs spieda grozīt lēmumu?

—           Man negribētos par to runāt. Nav interesanti, un tas prasītu daudz laika.

—          Mani tas interesē. Un laika mums ir cik uziet, mums nekur nav jāsteidzas.

—            Lai notiek. — Pella it kā pārdomā. — Vai jūs zināt, ka viena no trieciengrupas apakšvienībām darbojās Austrumos, pret krieviem?

—    Krimā?

—            Krimā, — apstiprina Pella. — Šajā apakšvienībā biju arī es. Pērnā gada maijā un jūnijā. Viss, kas notika šajos mēnešos, uz laiku laikiem paliks man atmiņā.

—    Kur jūs atradāties?

—           Forosā. Pēc tam Balaklavas tuvumā. Gremdējām krievu transportkuģus ar sievietēm un bērniem, kurus padomju pavēlniecība mēģināja izvest no vāciešu ielenktajām pilsētām. Man šis netīrais darbs šķebināja. Galu galā es neizturēju un pateicu komandierim acīs… Tālāko jūs zināt.

Pella vienā paņēmienā iztukšo glāzi.

—    Tā, senjor, — viņš saka. — Ienirt, piedalīties visriskantākajās ekspedīcijās, lai labāk izpētītu okeānu, izpētītu tā iemītniekus, lauzīt galvu par jauna tipa iekārtām darbam jūras dzelmē — tam es piekrītu šai pašā brīdī. Bet tikai tam. Nekādu vadāmo torpēdu, senjor! Man pietiek. Man karš ir līdz kaklam!

—    Pateicos par atklātību, — saka Absts. — Tagad gribētos zināt, kā jūs kjuvāt par peldētāju. Ko jūs darījāt pirms tam, kad bijāt nonācis bāzē Specijas tuvumā?

Jautājums paliek bez atbildes — pie durvīm klauvē.

Absts atslēdz. Uz sliekšņa stāv Karcovs.

—    Nelaikā, Reinhelt!

—     Piedodiet, šef. Tomēr es esmu simtkārt brīdināts: ja, izmeklējot grupu, atklājas …

—    Labi, labi!

Absts paņem ārsta atnesto mapi, atver to un iedziļinās papīros.

Karcovs gaida pie durvīm. Viņš pazīst itālieti. Pirms pāris stundām viņš redzēja šo cilvēku dzelžos iekaltu, Absta palīgu apsargātu. Turpretī tagad leitnants sēž pazemes saimnieka sabiedrībā pie klāta galda, uz kura ir pat vīns!

Pella savukārt nenolaiž acis no svešinieka. Kas viņš ir? Droši vien kāds no Absta palīgiem. Bet tie, kurus viņš redzēja agrāk, bija apbruņoti. Abstam arī tagad pie jostas karājas pistole. Otrs ir neapbruņots.

_ Izskatījis papīrus, Absts apmainās ar Karcovu īsām replikām. Ārsts paņem mapi un iziet.

—     Lāga zēns, — saka Absts, aizslēgdams durvis. — Drošs, man uzticams cilvēks. Starp citu, gan jūs pats redzēsiet, kad būsiet iepazinušies. Bet mēs novirzījāmies. Tātad jūs apsolījāt izstāstīt par savu jaunību.

—    Tajā nav nekā ievērības cienīga. Es piedzimu zvejniekciemā netālu no Palermo. Cik atceros sevi, turpat vienmēr šalca jūra. Tēvs vēl tagad zvejo — ķer sardīnes, makreles… Palīdzēju viņam, kad biju paaudzies un spēju turēt rokās šoti.

—    Kā jūs kjuvāt par nirēju?

—    Nezinu … Niru pēc gliemežvākiem kā visi puikas. Man vēl nebija ne sešpadsmit gadu, kad es ieguvu pirmo vietu sūkļu mednieku sacensībās. Ar to arī sākās.

—    Cik dziļi jūs ienirāt?

—           Bez piederumiem metrus trīsdesmit piecus. Protams, maskai un pleznām bija jābūt.

—    Bet ar piederumiem?

—    Jūs neticēsiet, senjor.

—    Un tomēr!

—    Divas reizes es ieniru simt četrdesmit metru dziļumā.

Absts aplaiza lūpu.

—           Mīkstā ventilējamā skafandrā? — viņš jautā no satraukuma aizsmakušā balsī.

—    Tas nav obligāti.

—           Kā tas saprotams? Lūdzu jūs nesteigties, par visu stāstīt sīki.

—    Es dodu priekšroku citai ierīcei.

—    Kādai?

—           Tā atgadina autonomos respiratorus, ko lieto vieglie ūdenslīdēji.

—           Skābekļa respiratorus? — pārjautā Absts. — Bet tas taču nav iespējams.

Pella klusē un smaida.

—    Runājiet taču, — uzstāj Absts.

—           Te mēs esam nonākuši pie galvenā. Tas ir noslēpums, senjor. Noslēpums, ko es pagaidām neatklāšu.

—    Ko nozīmē «pagaidām»?

—           Kamēr nav beidzies karš, — precizē Pella. — Ja gribat zināt, es neesmu to atklājis pat saviem tautiešiem. Varu piebilst, ka tas ir ne tikai mans noslēpums. Man palīdzēja kāds zinātnieks. Gaiša galva! Viņš ir pārliecināts, ka cilvēks var nolaisties daudz dziļāk, — metrus divsimt, ja ne vairāk.

—           Labi, — saka Absts, — nespiedīšu jūs. Bet vai es varu palūgt jūs nolaisties septiņdesmit metru dziļumā?

—    Kādēļ?

—    Ir jāizceļ nogrimusi krava.

—           Nē, senjor. Man nav aparāta. Jūsu Drēgera sistēmas re- spiratori šiem dziļumiem neder.

—    Mēs dosim ventilējamo skafandru.

—    Elpot gaisu, ko pievada no augšas?

—    Protams.

—           Tādiem dziļumiem saspiestais gaiss neder. Slāpekļa dēļ. Jūs taču to zināt ne sliktāk par mani.

—    Kas tad jums vajadzīgs?

—    Tas ir noslēpums.

Absts pieceļas un no jauna ieslēdz radiolu. Viņš ilgi domā, skatīdamies sev zem kājām. Kā atģidies ar pirkstu norauj membrānu no plates.

—    Vai jums nav bail, ka man zudīs pacietība? — viņš draudoši jautā.

—    Kur ir mani biedri? — atjautā Pella.

—    Viņi ir sveiki un veseli, jūtas lieliski. — Absts atkal piesēžas pie galda. — Viņi ir pavisam netālu no jums. Visi četri piekrita sadarboties ar mani. Labi puiši. īpaši tas … Bruno Garrita.

—    Vai viņi nevarētu paši man to pateikt?

—    Vispār jā. Es varētu pavēlēt, lai viņus atved šurp. Viņi apstiprinātu. Taču …

—    Taču? — pārvaicā Pella.

—    Kur ir garantija, ka jūs, šaubu māktais kungs, ticēsiet viņu vaļsirdībai? Man tādas garantijas nav.

—    Es ticēšu.

Absts šūpo galvu.

—    Nē, leitnant Pella. Jūs paziņosiet, ka viņi ir piespiesti ar draudiem vai kā citādi, un mēs turpināsim pasaku par balto vistiņu. Mēs veltīgi zaudēsim milzumu laika. Bet tas ir dārgs!

—    Es zināju, kāda būs atbilde. Visi jūsu apgalvojumi ir meli. Riebīgi meli no sākuma līdz beigām. Viņiem tika iedotas kaut kādas zāles. Viņi apreiba un vairs neko neapjēdza. Jūs pat noņēmāt viņiem aproces: «Redziet, cik es varens!» Sākumā es apjuku. Tagad tas, paldies dievam, ir pāri. Zināt ko, senjor? Vai nu es redzēšu viņus veselus, neskartus un bez roku dzelžiem, vai nebūs nekādas sarunas.

—    Labi, — lēni saka Absts, — labi, leitnant Pella, jūs viņus redzēsiet. — Viņš nelabi smaida. — Vispirms redzēsiet vienu. Es nodemonstrēšu viņu kaujas darbā. Ja liksies par maz — apskatīsiet otru, trešo … Ceru, ka tad šaubas izgaisīs!

Piektā nodaļa

Šaura, gara ala. Pa kreisi gar sienu vienlaidu nāras, uz kurām guļ peldētāji. Katram galvgalī tabula. Uz nārām guļ divdesmit divi cilvēki, tiem galvgalī divdesmit divas tabulas. Uzvārdu nav, ir tikai vārdi. Katram, kurš te dzīvo, jāguļ savā vietā. Tāda ir kārtība. To noteicis Absts.

Kaut kur gulošo ierindas vidū ir brīva vieta. Noņemta arī tabula. Uz tās bija rakstīts «Heincs».

Alas otrā galā ieslīpi pretī nārām grīdā iestiprināta metāla lāviņa, uz kuras pašlaik guļ Karcovs.

Starp lāviņu un telpas durvīm — garā vājie, kurus viņam uzdots uzraudzīt. Ja atgadīsies kaut kas nelāgs, viņš no šejienes ārā netiks. Iecemenlēt lāviņu tieši te licis Absts: jaunais ārsts, zinādams, ar ko viņam draud nolaidība, apkalpojot peldētājus, veiks savu pienākumu labāk.

Pa alu nemierīgi pastaigājas radists. Viņš ir tikko ienācis, pārmijis ar Karcovu dažus nenozīmīgus vārdus un staigā no viena kakta otrā.

Karcovs vēro viņu. Valters apstājas pie nārām, apskata gulētājus un vilks ārā cigaretes.

—    Nedrīkst smēķēt. Šefa pavēle.

Radists izrauj roku no kabatas, brīdi svārstās, tad apņēmīgi piesēžas uz lāviņas.

—           Nācu no radiokabīnes un nolēmu apraudzīt, kā jūtas doktors. Skat, cik te varoņu. — Viņš ar zodu norāda uz gulētājiem.

—    Vai tas ir iedomājams, ka viens cilvēks spēj savaldīt tādu baru!…

—           Paldies, Valter. Pagaidām viss ir kārtībā … Vai jums bija sakaru seanss?

—    Kā parasti.

—    Un, protams, nekā jauna?

Kopš Karcova bēgšanas no līnijkuģa pagājuši vairāk nekā divi mēneši, bet viņš ne brīdi nav aizmirsis Džaba vārdus par liela vācu uzbrukuma sākumu Krievijas centrā un par padomju karaspēka pretuzbrukumu. Kas notiek dzimtenē? Vai mūsu karaspēks darbojas ar panākumiem? Varbūt Padomju Armija, noplūzdama ar asinīm, ienaidnieka spiesta, kāpjas atpakaļ? …

—           Smēķējiet arī, — Karcovs saka, redzēdams, ka vācietis vēl spaida cigareti. — Smēķējiet, Valter. Vienu cigareti, es domāju, var. Jūs esat viesis. Viesim jāsagādā prieks, vai ne?

—           Paldies, doktor. — Noklikšķinājis šķiltavas, radists aizsmēķē. — Viesis, jūs teicāt? Ja jau viesis, tad viesis.

—    Pagaidām viesis, — daudznozīmīgi uzsver Karcovs.

—    Domāju, ka mēs te vēl pasaimniekosim, ko?

Radists plati smaida.

—    Kas tad jauns pasaulē? — atkal jautā Karcovs.

—            Kā lai jums pasaka, doktor … — Valters minstinās. — Mēs nedrīkstam klausīties citas stacijas. Ja nu uzķer kādas frāzes, kamēr noskaņo. Vispār nekā laba nav.

—     Romels droši vien atkal sācis mīņāties uz vietas Āfrikā?

—           Āfrika nebūtu nekas! — īgni aprauj Valters. — Krievija — tas ir galvenais, doktor! Bet tur mēs, var redzēt, esam nošāvuši greizi. E, ko nu runāt! …

Viņš nopūšas un, aizlidinājis smēķa galu, pieceļas.

Pieceļas arī Karcovs. Tikko valdīdams krūtīs mutuļojošo prieku, viņš pavada vācieti līdz durvīm un aizslēdz tās.

«Nošāvuši greizi!» viņš atkārto pie sevis.

Sim vārdam var būt viena vienīga doma: fašistiem uzbrukums nav izdevies, viņus trenc prom no padomju zemes, sit! …

Nāras grimst pustumsā. No turienes dzirdama gulētāju smagā elpa. Kāds grozās un purpina. Karcovam izklausās, ka viens no peldētājiem apsēžas un nolaiž kājas uz grīdas.

Viņš iededzina gaismu. Nē, ļaudis guļ. Viss kārtībā.

Kārtībā! Tagad viņš tik skaidri redz šīs «kārtības» saimnieku, viņa gareno seju ar čūskas acīm un valgano, atkārušos lūpu …

—           Nekas, — murmina Karcovs, likdamies gulēt, — nekas, gan viņš dabūs! Ilgi vairs nebūs jāgaida …

Kas nepieciešams pirmām kārtām? Rišerei jāmēģina dabūt seifa atslēga, lai tiktu klāt respiratoriem, ieročiem un spridzekļiem. Kaut dabūtu atslēgas, gan tad viņš zinātu, kas darāms!

Taču pēc brīža sirdī iezogas šaubas. Pieņemsim, ka ir izdevies padarīt fašistus nekaitīgus. Ko viņš iesāks tālāk? Izpeldēs no alas un dosies pie sabiedrotajiem? Bet Marta? Paliks viena ar ārprātīgajiem? Var cerēt, ka kādu laiku viņa noturēsies — kamēr nebūs izsīkuši preparāta krājumi. Bet pēc tam? Ja nu pie klints piebrauc kārtējā zemūdene, bet Marta ir viena?

Alas otrā galā kāds knosās un vaid. Peldētājs ir apsēdies uz nārām un berzē ar dūrēm acis.

—           Liecies gulēt, — pavēl Karcovs, — tūlīt pat liecies gulēt, Oskar! Gulēt, Oskar, gulēt!

Cilvēks padevīgi apgulstas.

Karcovs nolaiž galvu uz spilvena un atsprindzina plecus. Viņš ilgi guļ ar aizvērtām acīm. Veltīgi. Miegs kā nenāk, tā nenāk.

Soļi koridorā. Lēni atveras smagās durvis.

Viņš izlec no lāviņas un iededzina gaismu.

Pie durvīm stāv Absts, bet aiz viņa tuneļa tumsā vēl kāds.

—    Viss kārtībā, Reinhelt?

—           Jā, šef. — Karcovs iet pretī. — Tikai Oskars kļuvis nemierīgs.

—     Kas noticis? Simptomi?

Absts pieiet pie nārām, pieliecas un ilgi raugās uz peldētāju.

—     Rīt atvedīsiet viņu pie manis. Ļoti labi, ka nepalaižat garām nevienu sīkumu, Reinhelt. Esmu apmierināts ar jums.

Karcovs mašināli pamet ar galvu. Viņš domā par to, kas stāv aiz durvīm. Cilvēks ir tikko saredzams. Taču tas nav nedz Gliks, nedz Valters.

Absts apsēžas uz lāviņas.

Apsēžas arī Karcovs. Pirmo reizi viņš redz Abstu neskuvušos. Ari mati, kas viņam vienmēr rūpīgi sasukāti, ir nekārtībā. Absts izskatās savāds.

—     Esmu noguris, — viņš saka, uztvēris Karcova skatienu. — Ļoti noguris, Reinhelt. Un tas nav fiziskais nogurums vien. Godīgi runājot, te nav pat ar ko vārdu pārmīt, ja neskaita jūs. Ak dievs, kā es ienīstu triumvirātu, kura dēļ miljoniem vāciešu ir atrauti no ģimenēm, cieš trūkumu, lūkodamies acīs nāvei!

—    Triumvirāts? Jūs domājat…

—     Krievus, britus un jenkijus! Es tā sapņoju par stundu, kad beidzot tie būs samīti. Es aizveru acis un redzu: fīrers pieceļas no galda un, saņurcījis kara kartes, iesviež atkritumu grozā. Viņš svinīgi pasludina: «Quod eiat faciendum!» Tas ir latīniski, Reinhelt: «Kas arī bija jāizdara!»

Karcovs noliec galvu.

—    Bet ja nu notiek neticamais un kauja tiek pazaudēta? — turpina Absts. — Ko tad?

Karcovs parausta plecus.

—    Honesta mors turpi vita potioi!* Vai tā nav?

—    Jūs taču esat zelta gabals, Reinhelt! — smiedamies izsaucas Absts. — Padomā, izaudzis starp barbariem, bet latīņu valodu prot kā savu tēvu valodu! … Citātu jūs gan minējāt lielisku, tomēr tas neder. Protams, mēs uzvarēsim. Vācijā fīrers kaldina jaunu uzvaras ieroci. Tie, kas frontē, arī darbojas nepiekusuši. Teiktais attiecas arī uz mums abiem. Mēs veicam lielu darbu. Un es lieku galvu ķīlā, ka drīz mēs, kā nākas, padrebi- nāsim saviem ienaidniekiem nervus. Ko jūs teiktu par ieroci, kas iznīcina gaisā, uz ūdens', zem ūdens, iznīcina nedzirdami, neredzami, nekļūdīgi? …

-

—     Tas ir ļoti interesanti, šef! Jūs, kā redzu, esat ne vien ārsts, bet arī talantīgs tehniķis.

—     Mašīnu ir izgudrojuši citi, es to tikai izmēģinu… Esmu atnācis, — Absts turpina, — lai pavēstītu, ka paredzams spraigs darbs. Tuvākajā laikā es gaidu viesus. Viņu vidū ir mani draugi un daži no tiem, kam esmu padots. Viņi ieradīsies apskatīt mūsu paslēptuvi. Pēc tam mēs visi piedalīsimies svarīgā operācijā. Un es gribu lūgt pielikt divkāršas pūles Rišeres jaunkundzes ārstēšanā. Līdz viņu atbraukšanai Rišerei ir jātiek uz kājām . . . Starp citu, jums būs iespēja tūlīt braukt prom.

«Tūlīt braukt prom»! Pēc sarunas ar Martu šo Absta vārdu jēga Karcovam ir līdz galam skaidra.

—    Kāds ir termiņš, šef? — viņš jautā, cenzdamies paturēt ikdienišķo, līdzeno balsi.

—    Ne ilgāk par nedēļu. Septiņas astoņas dienas.

—    Es pacentīšos.

—    Ļoti labi. Pasteidzieties, Reinhelt. Jūs sen gaida Vācijā.

—    Paldies. Viens jautājums: vai es braukšu kopā ar Rišeres jaunkundzi?

—    Viņa paliks. Jūs satiksieties ar viņu vēlāk. Kādu laiku viņa vēl padzīvos te. Jūs satiksieties pēc pusgada, un jums būs ko pārrunāt, vai tā nav?

Un Absts draudzīgi uzsit Karcovam uz pleca.

—    Paldies, šef. — Karcovs izskatās apmulsis. — Jūs esat ļoti labs pret mani. Es gribētu atmaksāt jums ar to pašu.

—    Jūs tāpat darāt pietiekami, Reinhelt… Tagad par to, kas skar tieši jūs. Trauslā čaumalā jūs desmitiem jūdžu braucāt pa trakojošo jūru. Izturēdams šo pārbaudi, jūs pierādījāt, ka esat stiprs un enerģisks cilvēks.

—     Es tikai mēģināju glābties.

—    Nu, nu, neesiet kautrīgs! Pēc tam jūs riskējāt — atstājāt laivu un Iaidāties peldus, lai tiktu līdz klintij. Jūs bijāt izmocīts, jūrā plosījās vētra, bet jūs izturējāt. Jūs atpeldējāt, bet tas otrs nespēja. Un es secinu, ka jūs esat ne vien enerģisks cilvēks, bet arī labs peldētājs. Tad es nodomāju: ja nu mūsu jauno, enerģisko ārstu apmācītu darbam zem ūdens? Ar ko viņš sliktāks par Gliku vai, teiksim, par mani pašu? Tikai jādod viņam laiks pavingrināties respiratora, zemūdens motora un citu ierīču lietošanā .. . Vai es spriežu pareizi?

—    Protams, šef.

—    Jums arī ir tāda vēlēšanās?

—    Esmu ar mieru, — atbild Karcovs. — Vēl vairāk: jūsu priekšlikumu es novērtēju kā lielu uzticību, ko jūs man parādāt. Manas akcijas aug!

—    Tad ir jauki! — Absts pieceļas. — Trenēties sāksiet rīt. Es došu norādījumus Glikam. Viņš būs jūsu instruktors.

—    Gliks ir lāga zēns.

—           Jauki! — atkārto Absts. — Bet tagad pieņemiet vēl vienu savā grupā… Nāc iekšā! — Absts saka tam, kas visu šo laiku stāvējis koridorā.

Cilvēks kāpj pāri slieksnim. Viņš ir flaneļa kreklā un adītās biksēs.

Karcovs ielūkojas viņa sarkanīgi iedegušajā sejā, ko ietver cirtaini, melni mati, un, kaut gan cilvēks ir pārģērbts, viņš pazīst vienu no tiem, kurus nesen sastapa tunelī.

—           Viņu sauc Bruno, — saka Absts. — Apgulies, Bruno! — Viņš norāda uz nārām. — Apgulies un guli!

Cilvēks dodas pie nārām un apguļas — ar seju uz augšu, rokas atmetis, mierīgi aizver acis.

—            Nabadziņš! — nopūšas Absts. — Cik mēs neesam noņēmušies, bet bez pārmaiņām. Diemžēl nav glābjams. Rīt jūs, Reinhelt, izmeklēsiet viņu un ziņosiet par rezultātiem.

Un viņš aiziet.

Palicis viens, Karcovs apsēžas uz lāviņas un saspiež ar delnām galvu.

Tā paiet vairākas minūtes.

Jaunais guļ, rāmi un dziļi elpodams.

Karcovs noliecas viņam pie sejas, apskata pieri, acu ābolus, ko cieši aizsedz sārti plakstiņi, vaigu kaulus, deniņus.

Operācijas pēdu nekādu.

Viņš no jauna, vēl rūpīgāk pēta cilvēka seju. Labais plakstiņš ir tīrs. Bet uz kreisā, augšpusē, gandrīz zem pašas uzacs, neliela, tumša krevīte. It kā būtu piekaltuši brūna dubļu piciņa.

Asinis!

Lūk, pa kurieni smadzenēs iekļuvis smalkais, griezīgais instruments. Tātad Absts ir izrēķinājies ar kārtējo upuri. Pazemē savu kārtu gaida vēl četri. Rīt, nē, varbūt jau šodien viņus piemeklēs tāds pats liktenis.

Jaunajam atsegta daļa krūšu. Uz melnīgsnējās ādas violetas joslas. Tetovējums? Karcovs atpogā viņa krekla apkaklīti. Jā, tetovējums. Krūšu centrā prasmīgi attēloti sakrustoti airi un ūdenslīdēja ķivere ar apaļu iluminatoru. Zem zīmējuma teksts: «Dievmāte, sargi savu lāga zēnu Bruno Garritu. Specija, 1938. gads.»

Uzraksts ir itāļu valodā.

Karcovs lēni iet uz alas galu. Apstājas pie gulētāja, kura tabulā rakstīts «Marko». Marko ir apaļa seja ar maigu profilu, pilnīgas lūpas un gaišbrūna bārda, bet acis, kā atceras Karcovs,

gaišzilas, lielas. Kādreiz tajās droši vien dzirkstījis šķelmīgs smaids…

Kas viņš ir — serbs, bulgārs? Varbūt ukrainis?

Blakus guļ Zigmunds — droši vien polis. Bet šurp var atvest arī krievus, amerikāņus un angļus!

Karcovam šķiet, ka viņš redz vāciešu iekārtotās karagūstekņu nometnes, redz Absta aģentus, kas vandās pa kartotēkām, iztaujā ieslodzītos, tausta viņu muskuļus… «Cilvēku materiāls» ir atlasīts. Tie ir speciālisti, kam nav jāmāca strādāt zem ūdens. Tos aizved un ar zemūdenēm atgādā uz šejieni. Gūstekņi negrib kalpot ienaidniekam? Abstam viņu piekrišana nemaz nav vajadzīga. īsa, nekļūdīga operācija — un ir gatava torpedētāju nā- vinieku nodaļa. Sie ļaudis ir paklausīgi, neizrādīs neapmierinātību, šaubas, bailes! …

Karcovs redz sagrautas pilsētas, degošus ciemus, uzspridzinātas rūpnīcas, pilis, bibliotēkas. Un visur līķi, tūkstošiem līķu. Dzīvi palikušie tiks padarīti verdziski padevīgi un truli. Uzvarētājiem taču nepieciešami darba lopi. Tā, pēc Hitlera ieceres, notiks Padomju Savienībā, pēc tam Eiropā un beidzot — visā pasaulē.

Vai tad jābrīnās par to, ko savā slepenajā midzenī pasācis Arturs Absts? To, ko viņš dara ar pārdesmit cilvēkiem, Hitlers nodomājis izdarīt ar miljoniem.

Karcovs pagriežas un velkas uz savu kaktu. Apsēdies uz lāviņas malas, bāž roku kabatā, lai izvilktu cigareti.

Pēkšņi viņš pielec kājās un sažņaudz dūres. Viņš ir sapratis, kas padomā Abstam, kurš ieteica viņam izmācīties ūdenslīdēja amatu. Viņu, Karcovu, neiznīcinās uzreiz, nē. Vispirms viņš tiks izoperēts un ieņems vietu uz šīm nārām!

Sestā nodaļa

Visu šo rītu Gliks ir pavadījis kopā ar «1-W-1» saimnieku. Tas sīki instruēja palīgu. Paredzēts darboties ne visai tālu no koniskās klints, bet tas ir divkārt bīstami. Objekts jāiznīcina jau pirmajā uzbrukumā. Slepenība, pēkšņums — galvenie panākumu nosacījumi. Kļūdījies Gliks var nostādīt smagā stāvoklī visus pazemes iemītniekus. Beidzis instruktāžu, Absts saka:

— Tas ir nopietns risks. Ļoti nopietns, Glik. Taču ir jāriskē. Pella ir jāsalauž! Kā ziņo aģents, patruļkuģu grupa ir izgājusi

okeānā ilgi pirms rītausmas. Šodien pievakarē atgriezīsies sargkuģis. Tas būs viens.

—    Tas, kas vajadzīgs, šef. Kaut tikai nepalaistu garām!

—    Mums laika ir pietiekami, lai visu sagatavotu.

—    Sef, vai jūs neesat aizmirsis solījumu? Es savu izdarīšu…

Par atbildi Absts izņem no seifa papīru. Gliks lasa, un platā

seja izplūst smaidā. Tas ir tā saucamā Vācijas tautas tribunāla lēmums. Tajā teikts, ka Gustavs Gliks ir apžēlots un atzīts par nesodītu.

—           Atvesta ar pēdējo transportkuģi, — piezīmē Absts. — Kā redzat, es turu vārdu.

Gliks saudzīgi iebāž papīru kabatā.

Absts pavada viņu līdz durvīm.

—           Atgādinu, — viņš saka, atvēris durvis, — noteikti piespiediet peldētāju uz mirkli noņemt ķiveri. Jāpanāk, lai viņu pazītu. Ceru, ka jūs saprotat, cik tas svarīgi?

—    Viss tiks izdarīts, šef.

—           Tad ar dievpalīgu. Un lai jums veicas. Ja izdarīsiet gods godam — ziņojumu saņems fīrers. Apbalvojums neliks sevi gaidīt!

Drīz rudbārdainais jau ir laukumiņā pie lagūnas. Gaidīdams Valteru, viņš izņem no seifa respiratorus, izmēra spiedienu skābekļa balonos, apskata kārbas ar ogļskābes absorbētāju, ķiveres un vārstuļu kārbas. Viss ir kārtībā.

Tad Gliks paņem no seifa torpēdas detonatoru un piesardzīgi izsaiņo to.

Klāt arī Valters. Pietvīcis no piepūles, viņš iestumj ratiņus ar melnu, garenu kasti. Kastē ir torpēdas akumulators, smags jo smags agregāts, kas sastādīts no trīsdesmit elementiem. Kopsummā tie dod sešdesmit voltu lielu spriegumu.

—           Galīgi nav spēka, — murmina Valters, smagi elsodams. — Stiep un stiep to pa grambām un pauguriem, katorgai nav gala…

—           Labi, labi! Laiks negaida, pasteidzies. Brauc krānu klat pie torpēdas!'

Krāns ir piebraukts pie statņiem. Divvietīgā torpēda tiek uz- āķēta, pārnesta uz laukumiņa malu un saudzīgi nolaista uz masīviem koka blokiem.

Absta palīgi atver nodalījumu šāviņa centrālajā daļā un ieliek tur baterijas. Akumulators ir nostiprināts, vadi pieslēgti, spailes pievilktas ar atslēgu. Gliks acīgi pēta, ko rāda voltmetrs un ampērmetrs uz mērierīču dēja. Viss ir labi — akumulators ir pilnīgi uzlādēts. Reostata bīdņa pagrieziens — un torpēdas dzenskrūve sakustas.

Tikpat rūpīgi tiek pārbaudīts spiediens balonā ar saspiesto gaisu, ātrās ieniršanas cisternas sūkņa, priekšgala un pakaļgala diferento cisternu darbiba un citi mehānismi. Gliks pabīda stūres rokturi, lai redzētu, kā darbojas torpēdas plākšņi — vertikālā un horizontālā stūre.

Beidzot tiek pārbaudīts torpēdas priekšgala nodalījums, kur iepresēts trīssimt kilogramu sprāgstvielas. Valters piesardzīgi uzskrūvē detonatoru.

Torpēda ir gatava darbam.

Apsēdušies maliņā, Valters un Gliks uzrauj dūmu. Atpūta.

Pēc stundas īsi notrinkšķ zvans. Rudais pieiet pie sienas, kur karājas telefona aparāts, un noņem klausuli.

Zvana Absts.

—           Ņemiet peldētāju, — viņš saka, — gatavojiet viņu, ģērbieties pats. Tam visam ir ne vairāk kā stunda laika. Pēc tam dosieties cejā. Gaidiet okeānā trīs jūdzes no klints. Tas nāks no austrumiem.

—    Sapratu, šef.

—           Vai atceraties, par kuru peldētāju ir runa? — jautā Absts. — Ļoti labi. Laimīgas medības, Glik!

Un Absts noliek klausuli.

Telpā ar periskopiem — Absts un leitnants Pella. Itāļu jūrnieks, pieliecies pie periskopa okulāra, lēni groza ierīci. Absts sēž attālāk, pie sienas. Viņam priekšā ierīce, kas izskatās pēc skaņu lokatora.

Telpu pilda vienmērīga, paklusa šalkoņa — Absta aparātā dzirdams jūras troksnis. Absts pagriež variometru, un šalkoņa apklust. No jauna pieskāriens variometram — ala sāk dūkt.

—    Ko jūs redzat? — jautā Absts.

—    Neko. Okeāns ir tukšs,

—    Meklējiet vēl!

—           Nav vērts. Mēs veltīgi te nīkstam. Okeānā neredz ne dūmu mākonīti. Un vispār — kam jums kuģis? Ko jūs esat sadomājis?

—          Lūdzu, leitnant, pameklējiet vēl austrumu sektorā. Galvoju, ka nenožēlosiet!

Piekāpdamies Abstam, Pella satver rokturus un pagriež peri- skopu. Meklējot aizrit pāris minūtes. Pella ciešāk piespiež seju pie okulāra.

—     Ko jūs ieraudzījāt? — dzirdama Absta balss.

—     Kuģi… Tas ir pie apvāršņa. Iet garām.

—     Ļoti labi. Esiet tik laipns, nosakiet tā kursu.

—     Apmēram četrdesmit.

—     Tas, kas vajadzīgs, — apmierināts piezīmē Absts.

Viņš pieskaras variometram. Šalkoņa alā pieņemas. Jūras troksnim piejaucas klāt kuģa turbīnu rūkoņa.

—           Skatieties uzmanīgāk, — brīdina Absts, — nepalaidiet garām galveno!…

Pella skatās. Tālais kuģis tikko manāmi pārvietojas pa apvāršņa līniju. Pēkšņi tā tuvumā no ūdens iznirst divas ķiverotas galvas, viena aiz otras.

—     Torpēda! — iesaucas Pella.

—            Pareizi, torpēda, — apstiprina Absts. — Kā redzat, jūs neesat veltīgi pārmeklējis okeānu. Turiet acis vaļā. Visu uzmanību koncentrējiet uz torpēdu, leitnant. Nenolaidiet acu no tās ekipāžas!

Peldētāji vada torpēdu šķērsām kuģa cejam. Pellam ir skaidrs: kaut kādā punktā tie satiksies…

—     Ieslēdziet palielinājumu, — saka Absts.

Šalkoņa telpā kļūst stiprāka, un Pella nedzird. Absts pieceļas un pabīda palielinājuma sviru. Periskopa redzeslauks ir sa- šaurinājies. Toties šķiet, ka torpedētāji ir pavisam tuvu: to galvas aizņēmušas visu ierīces okulāru. Rietošās saules staros melnās ķivere laistās kā nolakotas.

Aizmugurē sēdošais torpedētājs pieliecas pie priekšā sēdošā. Viņu galvas ir tuvu kopā. Droši vien peldētājs kaut ko kliedz ausī kolēģim. Tas noņem ķiveri.

Pella ierauga Bruno Garritu!

Pēc dažām sekundēm itālietis uzliek ķiveri. Nākamajā mirklī otrs peldētājs, nošļūcis no torpēdas, pazūd ūdenī.

Tagad periskopā ir tikai Garrita.

Torpēda iet kā pa diedziņu — aizsargstikls, aiz kura saliecies sēž vadītājs, dzen līdzenu, putainu vagu.

Šāviņš nāk no tās puses, kur saule jau skar ūdeni, un uz sargkuģa nemana briesmas.

-

Bet tad signalizētājs uz tiltiņa kļūst nemierīgs, aizsedz ar plaukstu acis pret žilbinošajiem, slīpajiem stariem un cieši ieskatās okeānā.

Par vēlu!

Torpēda ietriecas kuģim sānos. Spilgts uzliesmojums. Ūdens stabi. Pārlūzušais sargkuģis nogrimst. Absts izslēdz aparātu. Alā klusums.

Leitnants Pella lēni pieceļas, pasper soli un nokrīt uz akmens grīdas.

Septītā nodaļa

Karcovs sasien kājā uzmaukto garo, plato pleznu.

—    Ka tikai nespiež, — brīdina rudbārdainais.

—     Zinu, — Karcovs cenšas tēlot pašpārliecinātu diletantu. — Zinu, dārgais Glik. Galvenais, lai nekristu nost no kājas. Tādēļ arī piesienu to stingrāk.

Un viņš izliekas, ka no visa spēka savelk saiti.

—     Lai paliek! — Gliks enerģiski atlaiž vaļā saitējumu. — Stingrāk nevajag. Ja savilksiet par stingru, krampji saraus pēdu, varbūt pat visu kāju. Svaidīsieties kā sprāgoņa āliņģī. Labi, ja blakus gadīsies biedrs un izvilks no ūdens. Bet ja nu jūs viens pats esat aizpeldējis kādu jūdzi no krasta un respiratorā pietrūkst skābekļa? Ko tad? Kā akmens aiziesiet dibenā. Iegaumējiet, doktor, zem ūdens nejoko!

Tīksminādamies ar sīkumiem, viņš atstāsta gadījumus, kad ūdenslīdēji aizgājuši bojā no skābekļa reibuma vai no saindēšanās ar ogļskābi, no plaušu barotraumas, kesona slimības, haizivs zobiem vai vienkārši no organisma pārmērīgas atdzišanas.

Gliks redz, ka viņa skolnieks, kas vēl pirms brīža bija tik pašpārliecināts, tagad ir nobijies kā diegs.

—    Ir gan bail! — viņš ļaunā priekā uzsauc.

—     Un kā vēl! — Karcovs bažīgi raugās uz lagūnu sev pie kājām. — Taisnību sakot, es taču pat lāgā peldēt neprotu. Turos uz ūdens un palēnām iros… Tā tas ir! … — Viņš strauji pieceļas, nopurina no kājas pleznu, sameklē un uzvelk tūbas tupeles. — Tūlīt iešu pie šefa. Es pats brīvprātīgi gribēju apgūt jūsu amatu, tātad varu arī atteikties. Atsaukšos uz jums: «Gliks stāstīja par briesmām, par kurām man nebija ne jausmas.» Jūs taču apstiprināsiet manus vārdus?

—    Ko jūs, ko jūs! — murmina rudais. — Sēstieties, doktor, vietā. Esat nu gan jūs! Visu ņemat par pilnu. Es arī esmu labais — samuldēju, bet jūs noticējāt. Dodiet šurp kāju, es piesiešu pleznu. Nebaidieties: dažreiz ūdenī starp zivīm ir drošāk

nekā te, mums līdzīgu sabiedrībā. Tā ir, doktor … Otru kāju… Gatavs. Tagad papuriniet kāju tā sparīgāk. Vēl sparīgāk, doktor! It kā gribētu nokratīt ērci.

Karcovs paceļ un asi novēzē kāju. Kaučuka plezna atsperīgi nokustas.

—           Lieliski! Kāpiet ūdenī. Papeldiet kādu ceturtdaļstundu. Tikai nemēģiniet peldēt brasā — nekas neiznāks. Pleznām der vienīgi lēns krauls. Skatieties, doktor. Tā vajag …

Skolotājs nogulstas uz klints un parāda, kā jākustina kājas, peldot kraulā.

—    Sapratāt?

—    Skaidrs. Vai var iet ūdenī?

—           Ejiet. Un nevelciet garumā, šodien jums jāiepazīstas ar daudz ko.

Karcovs noģērbj svīteri.

—           Oho! — iesaucas Gliks, aplūkodams viņa spēcīgo, muskuļoto ķermeni. — Jūs, doktor, esat pārvērties par skaistuli! Lai kurai meitenei tuvosieties — nomirs aiz laimes.

Neatbildējis Karcovs lācīgi ieveļas ūdenī.

Ūdens ir tīkami silts. Cik labi būtu pilnā ātrumā šķērsot lagūnu no viena gala līdz otram! Bet Karcovs nevarīgi grozās gar trapu, cītīgi imitēdams bailes no dziļuma.

—           Tā ne! — kliedz Gliks, noliecies pār trapa margām. — Ne- kūļājiet rokas, kājas atbrīvojiet, kustiniet tās mierīgāk, it kā jūs nevīžotu vai būtu ļoti noguris.

Karcovs ņemas vien tālāk, šļakstinādams un saceldams putas.

Stiprs šļaksts.

Ielēcis ūdenī, Gliks rupji atvelk Karcovu no klints.

—           Mokas ar jums, doktor! — viņš auro. — Nu, guliet mierīgi! Tagad lēnām kustiniet kājas. Iegaumējiet — kāja strādā visa, līdz pirkstu galiņiem. Un nebaidieties saliekt ceļus. Darbojieties ar kājām brīvāk, līganāk.

Pēc minūtēm desmit Karcovs jau ir mazlietiņ «apguvis» kraulu. Kustinādams pleznas, viņš slīd prom no trapa. Pleznas ir apbrīnojama lieta. Tās divreiz palielina peldētāja ātrumu un ietaupa daudz spēka.

—            Tā, tā, — apmierināts murmina Gliks, — uz to pusi ir, doktor! O, kas jums? — viņš satraukti iekliedzas, redzēdams, ka Karcovs sāk ātrāk kustināt rokas, aizrijas, pagriežas un steidz pie trapa.

—           Noguru, — smagi elpojot, izdveš Karcovs, — noguru, un … sirds.

—           Ko jūs sajutāt? — prašņā skolotājs, — Aizcirtās elpa, sa- rijāties ūdeni?

—            Nezinu. — Karcovs satver viņa roku. — Pēkšņi satumsa acīs. Tikai ne vārda šefam, citādi sabīsies par mani un aizliegs. Man tas no bērnibas — pēkšņi krītu nesamaņā. Bet nekas, es noteikti iemācīšos strādāt zem ūdens. Ne vārda šefam, Glik. Vai apsolāt?

Karcovs cītīgi tēlo iesācēju. Vācieši jāpārliecina, ka skolnieks ir centīgs, ka viņam daudz aplomba, bet nav spēju, un paies ne viena diena vien, iekams viņš varēs patstāvīgi nolaisties ūdenī.

Ir jāiegūst laiks, lai Marta izveseļotos un sāktu staigāt.

Gliks, balstot skolnieku, palīdz tam piepeldēt pie trapa un pieķerties pie margām.

—    Vai tiksiet augšā? — viņš jautā.

Karcovs gausi velkas pa trapu, ik pa brīdim ar visu svaru atbalstīdamies pret līdznācēju.

—           Vieglāk, — rūc rudbārdainais, — vieglāk, doktor, citādi novelsimies abi kopā. Stiprāk turieties, stingrāk lieciet kāju.

Beidzot viņi ir laukumiņā. Gliks ar dvieli noslauka skolnieku.

—    Man iepatikās pleznas, — paziņo Karcovs.

—     «Iepatikās»! Zaudējāt dūšu!

—           Nieki! — Karcovs smaida. — Jūs domājat, ka esmu nokāris degunu? Atpūtīšos — un atkal ūdenī iekšā. Vareni, ka ir izdomātas pleznas, kaut velns viņas rāvis! Interesanta lieta.

— Ūdenī es jūs šodien nelaidīšu, — paziņo vācietis. — Pietiks peldēt. Mācīsieties krastā, Apgūsiet respiratoriļ, pieradīsiet pie ķiveres un baloniem, un gan tad redzēs.

Viņš pievelk sev klāt gumijota brezenta somu un izņem no tās elpošanas aparātu.

—    Vai tādu esat redzējis?

—    Nav gadījies…

—    Tas ir Drēgera sistēmas respirators.

Gliks sīki izskaidro aparāta uzbūvi un atsevišķu daļu nozīmi.

Karcovs klausās izklaidīgi. Visi skābekļa elpošanas aparāti darbojas pēc viena principa. Respiratoram, ko viņš lietoja, mācoties ienirt, ari bija tērauda balons ar saspiestu skābekli, re- duktors, gumijas elpošanas maiss, vārstuļu sistēma, ķivere un beidzot ierīce izelpojamās ogļskābes absorbēšanai. īsāk sakot, viņš jau visu zina un ar Glika respiratoru var ienirt kaut vai tūlīt.

—    Nu, — atkārto skolotājs, — sapratāt būtību? Skatieties!

Ar īsu, precīzu kustību viņš uzmauc galvā ķiveri un uzliek pirkstu uz vārstuļa pogas. Gumijas maiss pietūkst — no balona tajā ieplūst skābeklis.

—    Uzmanību! — Karcovs dzird dobju balsi.

Gliks vairākas reizes dziļi ieelpo, izsūcot skābekli no maisa, no jauna piepilda to un parāda, kā noslēdzas balona ventilis.

Tad viņš nomauc ķiveri.

—    Tas ir viss.

—    Vai drīkst pamēģināt?

—    Lai notiek.

Karcovs paķer aparātu un pūlas uzlikt ķiveri.

—           Ne ar tādu skubu, doktor! Jūs nudien kā bērns. Gan pagūsiet ir izpeldēties, ir saelpoties. Vispirms tieciet skaidrībā, kas un kā… Nu, pamēģiniet!

Aparāts ir piesprādzēts Karcovam uz krūtīm, ķivere uzlikta. Vācietis ar interesi skatās, kā skolnieks pirmo reizi ieelpo. Savādnieks, viņš steidzas, patērēdams trīs reizes vairāk skābekļa, nekā nepieciešams. Taču tas ir neizbēgami. Ar laiku radīsies pieredze, un viss būs kārtībā.

Pēkšņi Karcovam sāk pietvīkt kakls. Viņš norauj ķiveri.

—    Tikko nenoslāpu!

Gliks smej un baksta ar pirkstu tajā vietā, kur rievotā šļūtene savienojas ar masku. Tur ir metāla īscaurule ar vārstuļiem un krānu, ko vācietis slepus aizgriezis ciet.

Karcovs pa jokam piedraud viņam, atgriež krānu un pārbauda, vai skābeklis pieplūst labi.

—           Kārtībā, — viņš apmierināts saka. — Bet tagad paelposim ūdenī.

—           Šodien ne. — Gliks ar roku aiztur skolnieku. — Jūs, doktor, esat noguris, jāatpūšas. Arī man ir ko darīt —- jāsagaida šefs.

—           Kā tā — jāsagaida? Kur tad viņš ir? Es nesen runāju ar viņu. Viņš lūdza…

—           Bija un izbija! — Pats savas asprātības uzjautrināts, rud- bārdainais sēcoši iesmejas. — Tieši tā — izbija, doktor. Drīz jābūt atpakaļ.

—           Kaut vai pusstunda mums ir? — kaprīzi velk Karcovs. — Ielaidiet mani ūdenī uz pusstundiņu, Glik!

—           Labi, doktor, — nolemj skolotājs. — Labi, uzlieciet ķiveri. Cik jūs gan nekaunīgs! Kuru katru pielauzīsiet. Bet ar vienu noteikumu: neejiet dziļi — metrus piecus, ne vairāk. Es jūs nemaz arī nelaidīšu dziļāk — turēsieties pie signālgala.

Viņš apliek Karcovam jostu ar svina svariņiem, apsien peldētājam ap vidu tievu pītu trosi, vēlreiz pārbauda, kā pielāgots un vai ir kārtībā respirators. Dod padomus, kā «izskalot» elpošanas aparātu, izspiežot no tā nederīgo gaisu, kā regulēt savu peldspēju un acumirkli atbrīvoties no jostas svariņiem, ja rastos nepieciešamība.

Karcovs ļoti uztraucas, jo ir iecerējis kaut ko riskantu: ja viss ies labi, šodien viņš pievāks respiratoru.

—    Ūdenī! — nokomandē rudais.

Nirējs lēni kāpj lejā pa trapu.

Kājas skar ūdeni, tad pazūd tajā līdz ceļiem, līdz gurniem. Vēl mazliet, un viņš ir ūdenī līdz zodam. Tagad ķiveres priekšā viļņojas lagūnas ūdens, it kā Karcovs būtu pieplacis pie akvārija sienas… Drusciņ zemāk — un ūdens līdz pusei aizsedz ķiveres stiklus.

—    Uz priekšu! — iedrošinot uzsauc Gliks. — Nebaidieties!

Viņš palaiž signālgalu vaļīgāk.

Karcovs paceļ un novēcina gaisā roku. Tad viņa galva pazūd zem ūdens.

Kādu laiku viņš nekustīgi karājas ūdenī. Spožajos prožektora staros tas izskatās pēc zilgani spīdošas dūmakas. Pamazām spīdums izzūd — jostas svariņi lēnām velk Karcovu dziļumā. Redzamība kļūst aizvien sliktāka, drīz viņa kājas ir tikko saskatāmas — tās it kā iekausētas stiklainā mijkrēslī.

Klusums, miers.

Karādamies signālgalā, Karcovs atpūšas: nav viegli notēlot aizrāvušos vientiesīti, smieties, jokot, kad zini, ka tevi apdraud kaut kas pat ļaunāks par nāvi.

Klusums, miers. Ieelpojot un izelpojot ikreiz skaidri noklikšķ respiratora vārstuļi — it kā metronoms skaitītu zemūdens laiku.

Tā, ir darīts viss, lai Gliks (tas nozīmē — arī Absts) noticētu, ka ārsts ir sajūsmā par jauno pasākumu, labprāt ienirst, visu ņem par pilnu un neko nenojauš.

Bet tas ir visvieglākais.

Tagad jāveic galvenais — jāpaildzina apmācības process, kamēr Marta nav atlabusi. Bez tam ir galīgi izlemts, ka tuvākajās minūtēs viņš nozags respiratoru.

Kādu laiku Karcovs virzās gar padziļinājumu un plaisu izraibināto laukumiņa sienu. Aha, tā, liekas, būs piemērota sprauga.

Trose, kurā karājas Karcovs, negaidīti sakustas. Bieži parā- vieni ir signāls, ka ūdenslīdējam nekavējoties jānāk ārā.

Kas noticis laukumiņā? Vai tiešām būs jāatliek tas, kas iecerēts? Nē, nedrīkst: kas zina, vai otrreiz radīsies izdevība.

Kūtri kustinādams pleznas, Karcovs lēni peld augšā. Vienlaicīgi viņš raisa vaļā troses mezglu. Tā, labi. Trose tikko turas. Vēl viens stiprāks rāviens, un viss būs kārtībā …

Viņš ir augšā.

—           Tūļājaties! — kliedz rudbārdainais, tīdams trosi lielos gredzenos. — Velcieties ātrāk!

Līdz pusei izkāpis no ūdens, Karcovs apstājas uz trapa.

Gliks redz, ka skolnieks smagi elpo un met ar roku, aicinādams palīgā. Stingrāk atspēries, Gliks velk trosi, Karcovs ķepurojas un pēkšņi, atgāzies atpakaļ, iekrīt ūdenī.

Rāviens — un Gliks ar trosi rokā lido uz laukumiņa centru.

Laukumiņā troksnis, sajukums. Valters, kas tikko piebraucis krānu pie lagūnas, nolec no sēdekļa, pieskrien klāt Glikam un palīdz tam uzrausties kājās.

Vācieši ir izbijušies: ārsts, par kuru viņi atbild Abstam ai savām galvām, iegājis ūdenī — viens, bez nodrošinājuma!

Gliks norauj svīteri un ienirst.

Drīz viņš ir virs ūdens.-

—    Slikti redz! — viņš kliedz. — Skrien pēc respiratora!

Un viņš atkal pazūd ūdenī.

Tajā laikā Karcovs, iekārtojies spraugā zem ūdens iesāņus no trapa, vēro lagūnas virsmu. Viņš redz, kā Gliks divas reizes ienirst, kā pēc tam uzrāpjas pa trapu un nozūd. Pēc kāda brīža vācietis ienirs jau ar elpošanas aparātu. Tad no viņa nebūs kur tverties.

Laiks uzpeldēt.

Nenoņēmis ķiveri, viņš atsprādzē respiratora siksnas. Jostas avārijas atslēga ir vaļā, un brezenta siksna ar svina plātnēm iestūķēta spraugā. Tagad jāizlaiž skābeklis no gumijas maisa, citādi respirators uzpeldēs augšā… Tā, labi. Aparāts ar sapla- kušo gaisa maisu ir nolikts zem svariņiem. Bet Karcovs vēl ir ķiverē. Viņš pēdējo reizi ieelpo. No maisa ir izsūktas skābekļa paliekas. Respiratora ventilis un krāns ir aizgriezti ciet līdz galam. Tagad aparāts var gulēt ūdenī, cik vien tīk.

Karcovs apskata spraugu, nofotografēdams atmiņā savu slēptuvi, un norauj ķiveri.

Spēcīgs atspēriens ar kājām aiznes viņu tālu prom. Tālāk, vēl tālāk no spraugas, kur paslēpts dārgais elpošanas aparāts ar gandrīz neskartu skābekļa krājumu …

Vācieši satraukti ielūkojas ārsta nedzīvajā sejā. Viņš uzpeldēja, kad viņu vairs negaidīja: uz brīdi parādījās virspusē, kaut ko izkliedza un atkal nogrima. Gliks metās viņam pakaļ, aizrijušos panāca dziļumā un sagrāba aiz matiem.

Cietušais guļ un nekustas. Gliks paliek viņam zem vēdera savu celi: ārsts, protams, ir sarijies ūdeni, jāiztīra kuņģis un plaušas. Bet viņš nodreb un atver acis.

—           Paldies dievam, — atviegloti nomurmina rudbārdainais. — Nu, noguldi viņu ērtāk.

Valters nolaiž Karcovu uz klints un pabāž viņam zem pakauša drēbju vīstokli.

—     Stāstiet, kas jums lēcās, — uzstāj Gliks.

—            Nezinu… Nokritu no trapa un nogrimu. Acīmredzot dziļi — stipri saspieda ausis. Tad tikai sākās. No bailēm pazaudēju iemuti. Meklēju to ar muti, smoku nost un nevaru sataustīt. Beidzot sakodu zobos. Ir skābeklis! Pāris reižu ierauju un — stop.

—    Izbeidzās pieplūde? — taujā Gliks.

—    Velku ar pilnu krūti, un nekā.

—    Acumirkli! Vai gaisu izelpojot laidāt caur degunu?

—           Neatceros. Šķiet, ka laidu. Ķiverē ieplūda ūdens, es gribēju ,..

—            Gribējāt, gribējāt! — Gliks pikti vicina dūres. — Kaut velns jūs parautu, muļķi! Izsūcāt no maisa visu skābekli un nemaz nepapildinājāt no balona. Izlietojāt gaisu, un brīnāties, ka nav ko elpot! Kam tad ir vārstulis? Kādēļ reduktorā ir vārstulis, es jautāju? Piespied to ar pirkstu, un maiss atkal ir pilns. Māci jūs, māci…

—           Nobijāties, doktor. Nospriedāt, ka ejat bojā, — ierunājās Valters. — Norāvāt ķiveri, nomētāt aparātu, jostu ar svariņiem — un augšā kā zaķis. Tā bija?

—    Jā… Man ļoti žēl…

—            «2ēl»! — Valters šūpo galvu. — Noslīcinājāt respiratoru, bet mums jāatbild. Ko lai sakām šefam?

—    Lagūna ir sekla, un, ja atļausiet, es pats…

—    Atkal «pats»! — satracināts ieaurojas Gliks.

—    Ar jūsu palīdzību …

—            Paklausieties, doktor, negvelziet niekus! — Gliks nikni nosviež smēķa galu. — Cik dziļš te ir, pēc jūsu domām?

—    Metru piecpadsmit būs.

—           «Piecpadsmit»! — pārmēda Valters. — Vai četrsimt pēdu negribat?

—            Jā, tieši simts divdesmit metru, kaut jūs nelabais parautu! — Gliks nicīgi saka. — Nu, vai vēl laidlsieties dibenā?

Karcovs samulsis klusē.

—            Labi. — Rudais tikko valdās. — Ejiet, doktor. Un neizpļāpājiet šefam par respiratoru, citādi dabūsim abi. Sapratāt?

Karcovs pieceļas.

—     Ķeriet! — Gliks pasviež viņam bikses un svīteri.

Iegājis tunelī, Karcovs apģērbjas. Paslēpies aiz akmeņa, viņš gaida: kuru katru brīdi lagūnā ir jāparādās Abstam.

Pēc minūtēm divdesmit pazemes ezera vidū uzpeld buksētājs. Aiz tā — divas ķiverotas galvas.

Buksētājs piestāj malā. Atbraucēji uzkāpj pa trapu.

Pirmais no viņiem ir Absts.

Valters palīdz otram atsprādzēt svariņus un noņemt respiratoru. i

Ķivere ir noņemta.

Karcovs atkāpjas tuneļa dziļumā. Viņam šķiet, ka viņš redz halucinācijas. Absta ceļa biedrs ir virsnieks no līnijkuģa, tas pats elegantais leitnants, kam ir dīvains paradums pirms aiz- smēķēšanas aplaizīt cigareti!

Sekundes rit.- Nē, tā laikam ir tikai ārēja līdzība, Karcovs sevi mierina: leitnants bija garāks, druknāks, citādi turēja galvu.

Sirds pukst vienmērīgāk. Tagad viņš ir gandrīz pārliecināts, ka izbailes bijušas veltas.

Bet tad Gliks sniedz viesim etviju. Tas paņem cigareti, pieliek pie lūpām un divas reizes novelk gar to ar mēli.

Astotā nodaļa

Marta guļ gultā, zaudējusi spēkus no pārdzīvotā.

Šodien viņa skaidri sajuta, ka var kustināt kājas. Vispirms pakustināja pēdas, tad salieca kājas ceļos. Pēc pusstundas mēģināja piecelties.

Un viņa piecēlās!

Tiesa, viņa šūpojās no vienas puses uz otru. Taču, ieķērusies gultas galvgalī, viņa spēra vienu soli, otru, trešo .. .

Kāds nāk pa koridoru.

Rišere paslejas uz elkoņiem un ausās. Viņai atvilgst acis.

Vēl nesen par jauno ārstu viņa domāja ar naidu. Tagad garajās vientulības stundās Marta cenšas atcerēties katru viņa vārdu, «saskatīt» viņa žestus un gaitu. Viņa pieķer sevi, ka domās sarunājas, reizēm strīdas ar ārstu, rāj viņu par kaut kādiem sīkumiem…

Ienāk Karcovs. Viņš ir norūpējies, izklaidīgs. Tikko pametis pacientei ar galvu, iet pie naktsgaldiņa, kur viņam glabājas medikamenti.

Marta pagriež pret viņu galvu.

—    Nepatikšanas?

Viņš klusē, pārdomādams, kā labāk sākt svarīgo sarunu. Pēkšņi pamana, ka Rišeres kurpes nestāv vis parastajā vietā zem naktsgaldiņa, bet pamestas gandrīz vai istabas vidū.

—     Mēģinājāt piecelties? — viņš iesaucas.

—     Mēģināju staigāt.

—           Patiešām? — Karcovs apsēžas uz taburetes. — Vai patiesi jūs staigājāt, Marta?

—     Paspēru četrus solus.

—     Gudriniece, — čukst Karcovs, — esat gan jūs gudriniecei

Viņš strauji pieceļas.

—     Piecelsimies?

Marta klusēdama raugās uz viņu.

—            Piecelsimies! — Karcovs saka vēlreiz. — Ir jāpiespiež sevi. Patlaban tas ir galvenais. Nu, drošāk!

Viņa paklausīgi apsēžas gultā un nolaiž kājas uz grīdas. Tad viņa saņemas un, turēdamās pie Karcova rokām, pieceļas.

—            Drošāk! — viņš mudina. — Drošāk, it kā tādas slimības nemaz nebūtu bijis!

Karcova atbalstīta, Marta lēni iet pie durvīm. Pastāvējusi pie tām, nāk atpakaļ, aizvien drošāk likdama mikstajās tūbas kurpēs ieautās kājas.

Nogurusi, bet laimīga viņa atslīgst gultā.

—     Bet tagad stāstiet!

—    Laba ir maz. — Karcovs sarauc pieri.

Viņš pavēsti par itāliešiem, par Bruno Garritu, par Absta pavēli apgūt ūdenslīdēja amatu, par pirmo nodarbību Glika vadībā un par nozagto respiratoru. Beigās par leitnantu, kas atpeldējis kopā ar Abstu.

Meitene guj bāla, viņai dreb zods.

—            Es pazīstu šo cilvēku, pareizāk sakot, esmu dzirdējusi par viņu. Izlūkdienesta aģents, darbojas bāzē jau vairākus gadus. Absts uzskata, ka var pateikties viņam par savu dzīvību.

—    Sevišķi samelojies viņš nav, — piezīmē Karcovs, atcerējies ainu līnijkuģa salonā, kad leitnants «nevarēja» noķert Abstu. — Jā, aģents viņu izglāba.

—           Kad sastapsieties, viņš jūs pazīs, — satraukti čukst Marta. — Bet sastapšanās ir neizbēgama.

—            Neizbēgama. — Karcovs domā. — Ja ne šodien, tad rīt. Stādos priekšā: Absts ienāk pie manis, un viņam līdzi ir šis cilvēks!

—     Ko lai iesāk?

—           Viņš jāiznīcina, bet kā? Vispirms jāuzzina, kur viņš novietots, cik ilgi te uzkavēsies, kas viņam padomā. Taču šajā ziņā es esmu bezspēcīgs.

—    Varbūt es varu līdzēt?

—            Būs jārīkojas jums, Marta. Atpūtieties, uzkrājiet spēkus un dodieties pie Absta. Ziņojiet, ka esat vesela, un sāciet strādāt. Un pacentieties izdibināt visu, kas vajadzīgs. Mums jāzina pēc iespējas vairāk.

—     Redzēdams, ka esmu izveseļojusies, Absts nogalinās jūs!

—           Ne uzreiz. Viņš gaida, lai es apgūstu darbu zem ūdens. Vārdu sakot, mums vēl ir laiks. Taču, ja mani atklās aģents, viss notiks acumirklīgi.

Karcovs attīsta savu domu. Martai jāizdibina, kādus viesus gaida Absts, kad tie ieradīsies, kādi ir Absta tālākie plāni.

—     Un vēl jautājums: vai jūs protat peldēt?

—    Jā, — atbild Marta.

—     Bet lietot respiratoru?

—     Protu.

—     Ļoti labi.

Meitene pārdomā.

—            Tagad man jāsaka kaut kas svarīgs, — viņa sāk. — Nevar zināt, kuram no mums izdosies izkļūt no šejienes. Vismaz, ja es iešu bojā…

—     Marta!

—           Nepārtrauciet. Neciešama ir pati doma, ka neviens nekad neuzzinās par Abstu. Tādēļ arī man jāizstāsta viss.

Martas Rišeres stāsts.

Rostoka… Šajā pilsētā es piedzimu un pavadīju bērnību. Tagad manas mājas vairs nav. Tās vietā, visas ielas vietā — vienas drupas. Tajās ir aprakta mana māte.

Tēvs aizgāja bojā vēl agrāk. Viņš strādāja Minhenē, kad bija pārcēlies uz turieni pēc veltīgiem mēģinājumiem atrast

darbu savā pilsētā. Viņam laimējās — viņš iekārtojās bārā par ķelneri. Mēs jau dzīrāmies pārdot māju un braukt pie viņa, bet pēkšņi tēvs nomira.

Tajos gados reti kāds īsti saprata, kas ir nacisms. Vēl vairāk tas attiecās uz tēvu — viņš vienmēr bija stāvējis tālu no politikas.

Un, lūk, viņu nogalināja.

Vēlāk mums pastāstīja sīkumus. Kādu vakaru bārā, kur viņš strādājis, bļaustīdamies iebrucis bars trieciennieku. Drīz viņi bijuši krietnās burās un viens no viņiem sācis runāt. Attālākā kaktā pie galdiņa sēdējis cilvēks ar diviem Dzelzs krustiem pie svārku atloka. Droši vien veterāns. Pēkšņi viņš pietrūcies kājās, meties klāt oratoram, ieķēries tam krūtīs un kliedzis, ka viņi dienējuši vienā pulkā, ka tas ir nevis patriots, bet neķītrs provo- kators un savu biedru apmelotājs.

Izcēlies kautiņš. Viss sajucis. Kāda mesta pudele trāpījusi tēvam pa galvu. Viņš miris no asinsizplūduma smadzenēs.

Tas notika divdesmit trešā gada pavasarī.

Pēc desmit gadiem pie varas nāca hitlerieši. Ap to laiku es biju beigusi studijas un kļuvusi par ķirurģi. Mani jau no skolas laikiem bija pievilkusi medicīna. Māte un vecākā māsa ieķīlāja māju, strādāja dienu un nakti, lai es varētu mācīties universitātē: uzskatīja, ka man ir spējas.

Es dabūju vietu Berlīnes rietumu piepilsētas slimnīcā. Tur es satiku kādu cilvēku. Rūpnīcā, kurā viņš strādāja, bija eksplodējis katls, un viņam bija stipri savainota galva.

Man izdevās veikt sarežģītu operāciju. Viņš ilgi gulēja manā nodaļā. Mēs iepazināmies, bieži sarunājāmies. Mēs bijām apmēram vienos gados. Viņam vienmēr atradās, par ko runāt.

Viņš izveseļojās, un mēs šķīrāmies. Pēc pusgada viņš pēkšņi piezvanīja man un uzaicināja pastaigāties.

Tajā dienā izšķīrās mans liktenis. Izrādījās, ka viņi jau vairākus mēnešus pamazītēm pēta mani. Viņi — pilsētas komunistu grupa, kas paglābušies pēc nacistu sarīkotā grautiņa.

Viņiem vajadzēja tādus kā es — jaunus speciālistus, kuru pagātne no Himlera viedokļa ir nevainojama. Es kļuvu pagrīdes grupas locekle. Man uzdeva iestāties NSDAP, pilnveidoties kā ķirurģei un strādāt cītīgāk.

Tikt galā ar uzdevuma pirmo daļu man palīdzēja nejaušība. Reiz es izārstēju kādu blokleiteru*, izgriezdama viņam -mazo smadzenīšu audzēju. Sis cilvēks arī ieteica mani «Vācu sieviešu nacionālsociālistiskajai savienībai». Kas attiecas uz manu profesiju, tad tur es nebiju skubināma: ķirurģiju es uzskatīju par savu sirdslietu, strādāju daudz un spraigi, aizvien vairāk specializēdamās smadzeņu operācijās. Par kādu manu operāciju, kas beidzās ar to, ka šķietami neglābjams slimnieks kļuva vesels, rakstīja avīzes… Jāpiezīmē, ka tajā laikā es jau biju dabūjusi SS biedra karti.

Un tad mani izsauca uz «kreisleilungu» [41] .

Es gāju uz turieni ar satraukumā pukstošu sirdi. Viss notika tik negaidīti, ka es pat nepaguvu brīdināt grupas biedrus.

Pie galda sēdēja kreisleiters. Attālāk bija novietojies cilvēks SS ģenerāļa formas tērpā. Es viņu pazinu — tas bija pats Hanss Brants [42] .

Kreisleiters pārbaudīja manus dokumentus, uzdeva vairākus jautājumus un izgāja no kabineta. Tad ierunājās Brants. Vairākas minūtes viņš iztaujāja mani. Es redzēju, ka tā ir formalitāte. Viņš jau daudz ko zināja par mani un manu darbu.

Man piedāvāja, lai kļūstu par Anenerbes*** līdzstrādnieci. Es un mani pagrīdes biedri maz ko zinājām par šo organizāciju — par to klīda citas par citām fantastiskākas baumas. Droši bija zināms vienīgi tas, ka tās darbība tiek turēta stingrā slepenībā un ka tās aizbildnis ir pats Himlers.

Brants teica, ka viņa piedāvājums esot liels gods. Anenerbē man būšot visplašākās zinātniskā darba un eksperimentu iespējas. Viņš deva divas dienas apdomāšanai.

Tajā pašā vakarā es atradu iespēju tikties ar savas grupas vadītāju. Uzklausījis mani, viņš nespēja noslēpt satraukumu. Arī es pati sapratu, cik svarīgi ir, lai Vācijas komunistiem būtu savs cilvēks Anenerbē …

Nākamie pusotra gada pagāja kā pa miglu. Kopā ar ārstu grupu es klejoju pa koncentrācijas nometnēm. Caur mūsu rokām izgāja tūkstošiem ieslodzīto — mēs atlasījām vajadzīgo «cilvēku materiālu». Tie bija visdažādākie cilvēki — gan veseli, gan tādi, kam tika atklāti dažādi audzēji, sirds un asinsvadu sistēmas, aknu un plaušu slimības… Viņus visus transportēja uz speciālām laboratorijām un klīnikām, un tur ar viņiem rīkojās Anenerbes šefs doktors Volframs Zīverss.

Pēc gada un septiņiem mēnešiem mani nosūtīja uz vienu no tādām klīnikām. Es pati ieraudzīju, kas tur notiek. Visu to, ko parastie eksperimentējošie fiziologi dara tikai ar kukaiņiem, vardēm, trušiem un suņiem, — visu to Zīverss un viņa kolēģi darīja ar simtiem un simtiem dzīvu cilvēku: tiem amputēja ekstremitātes un mēģināja tās no jauna pieaudzēt, izgrieza kaulus, iekšējos orgānus, pārbaudīja ar tiem man nezināmus preparātus, indes… Ņemiet vērā, ka tas sākās pirms kara. Fašisti pēc sirds patikas izmēģinājās ar saviem tautiešiem, iekams dabūja savā rīcībā karagūstekņus!

Te es arī satiku Abstu. Viens no «trušiem», kā klīnikā dēvēja izmēģinājuma cilvēkus, bija vājprātīgais, kas dzīvoja drausmīgu halucināciju pasaulē. Nevaldāms, zaudējis jebkuru kontaktu ar apkārtējo īstenību, viņš bija īsts neglābjama paranoiķa paraugs. Un Absts izārstēja viņu. Es asistēju'operācijā, un mani pārsteidza ķirurga māksla. Es godbijīgi nolūkojos, kā, noguris pēc ārkārtīgi sarežģītā divas stundas ilgā darba, bāls, ar trīcošām rokām, ārsts izgāja no operāciju zāles.

Kā šodien atceros brīžus, kad Absts, stāvēdams man blakus, mazgāja rokas.

«Jūs man iepatikāties,» viņš domīgi sacīja. «Esmu lasījis par jums. Arī Zīverss ir apmierināts ar jums. Atļaujiet jautāt, kādi ir jūsu nākotnes plāni?»

Man no satraukuma pietvīka vaigi. Man taču nenāca ne prātā, ka tās pašas dienas vakarā Absts izdarīs jaunu eksperimentu ar viņa izglābto cilvēku un iznīcinās to! Par to un daudz ko citu es uzzināju vēlāk. Tajā dienā Absts man likās kā labais burvis. Viņš tik maz līdzinājās izdzimteņiem, kas bija ap mani! Es uz brīdi piemirsu, kas esmu, kāpēc esmu atsūtīta uz Anenerbi, piemirsu, ka veicu svarīgu darbu un ka tam ir rezultāti. Izmantojot no manis iegūtās ziņas, pagrīdes grupa jau bija veikusi pirmo akciju — noorganizējusi iznīcībai nolemtu cilvēku grupas bēgšanu no Zīversa klīnikas Veimāras tuvumā.

Jā, tajos brīžos es to visu piemirsu. Es biju gandrīz iemīlējusies Abstā. Un, kad viņš piedāvāja, lai strādāju kopā ar viņu, es piekritu.

Tā es nokļuvu laboratorijā «1-W-1».

No tā laika mani sakari ar pagrīdi pārtrūka. Es biju izolēta no ārpasaules. Tikai paretam, kad laboratorija vēl atradās Berlīnes tuvumā, mani atlaida iepirkties. Katru reizi Glika pavadībā. Es zināju, ka viņš ir no tās vāciešu grupas, kas dzīvo salas pretējā galā un tiek apmācīta darbam zem ūdens. Tie visi bija jauni, veselīgi ļaudis, lieliski peldētāji, kas bija aizrāvušies ar jauno, šķietami tik romantisko profesiju.

Tā mēs ar Gliku vairākas reizes braucām uz pilsētu. Man bija sagatavota vēstule biedriem, bet nosūtīt to neizdevās. Gliks nenolaida no manis acu, ļaudams ieiet tikai veikalos. Es iepirkos, bet viņš stāvēja pie durvīm un gaidīja. Tad mēs iekāpām automobilī, kas mūs gaidīja, un atgriezāmies pie ezera.

Laboratorijā darbi ritēja savu gaitu. Absts eksperimentēja ar cilvēkiem. Un tie nebija vājprātīgie, nē! Uz operācijas galda citu pēc cita guldīja veselus vīriešus. Notika tas pats, kas Anenerbes klīnikās. Starpība bija tā, ka eksperimentatora objekts bija cilvēka centrālā nervu sistēma, viņa smadzenes. Absts kaut ko neatlaidīgi meklēja, ielauzdamies ar saviem instrumentiem cilvēku galvaskausu kārbās. Tieši ko, es uzzināju pēc gadījuma ar peldētājiem …

Pēdējo reizi mani atlaida no salas, kad jau bija sācies karš. Vācija bija uzbrukusi Polijai. Neilgi pirms tam nacisti bija izrēķinājušies ar Čehoslovakiju. Hitlera nodomi piepildījās, un mietpilsoņu bari, kas todien pildīja Berlīnes ielas, gavilēja — viņi gatavojās pamatīgi iedzīvoties no citu tautu bēdām.

Glikam, kas soļoja man līdzās, vaigs staroja laimē. Toties es kodīju lūpas, lai nesāktu raudāt.

Mēs iegājām lielā universālveikalā. Gliks palika apakšā — viņš gribēja iedzert kausu alus, bet es uzkāpu tirdzniecības zālē.

Man bija zuduši sakari ar biedriem. Es biju viena ienaidnieku aplenkumā; viņi guva panākumus, un neviens nespēja viņus apstādināt. Kā cīnīties ar viņiem, un vai vispār ir iespējama cīņa, vai tai ir kaut cik jēgas? Vai nebūtu labāk izbeigt pretošanos un ļauties straumei?

Ar tādām domām es bezmērķīgi klīdu pa veikalu no vienas vitrīnas pie otras. Un tad es kādā stendā ieraudzīju portatīvo kinokameru. Es sastingu, nenolaizdama no tās acu.

Es nopirku to kopā ar rezerves filmu, iegādājos veselu lēveni citu lietu, lielāko tiesu galīgi nevajadzīgas: kopā ar daudzajiem pirkumiem bija vieglāk kinokameru nogādāt salā.

Es iegādājos kinokameru, jo tomēr cerēju atjaunot sakarus ar biedriem. Cik iznīcinošs apvainojums nacismam būtu kino- dokumenti par Absta «laboratorijas» darbību!…

Bet es atgriežos pie gadījuma ar peldētājiem. Četrdesmit pirmā gada ziemā trīs no viņiem izbēga no salas. Viņu meklēšanā piedalījās visa apsardze. Bēgļus panāca. Vienu nogalināja apšaudē, divus noķēra un aizveda pie Absta.

Kādēļ viņi bija bēguši, to es nezinu vēl šobaltudien. Varbūt viņus bija ietekmējusi vācu karaspēka nežēlīgā sakāve Krievijas galvaspilsētas pievārtē? Kas to lai zina!

Es biju pārliecināta, ka Absts viņus iznīcinās. Taču abus bēgļus izolēja no pārējiem peldētājiem, un tas bija viss. Absts viņus pat nenopratināja. Tajās dienās viņš, par nelaimi, bija sasniedzis senilgoto mērķi un neiznāca no laboratorijas, kur beidza pēdējo eksperimentu sēriju.

Pēc nedēļas peldētājus operēja — vispirms abus dezertierus, pēc tam visu grupu, izņemot Gliku un Valteru. Septiņi mira zem Absta naža. Pārējie kļuva par gļēviem, padevīgiem radījumiem. Abstam vairs nebija ko baiļoties, ka viņi aizbēgs vai izpļāpāsies.

Atkārtoju, visa šī grupa sastāvēja no vāciešiem. Bet vācieši bija tikai pirmie upuri. Sākoties karam, lielum lielo vairumu izmēģināmo piegādāja karagūstekņu nometnes. Tika atlasīti ūdenslīdēji un sporta peldētāji.

Laiku pa laikam apmācītos peldētājus grupās pa divi, pa četri aizveda no salas. Uz kurieni, nezinu. Atpakaļ neatgriezās neviens. Vietā ieradās «papildinājums». Veseli, spēkpilni jaunekļi Glika un Valtera vadībā tika ātri apmācīti un — gūlās uz galda Absta operāciju zālē.

Pagājušajā pavasarī viņš visus atveda uz šejieni…

Rišere apklust un smagi elpo.

Karcovs mēģina viņai uzsmaidīt. No smaida nekas neiznāk.

—       Paldies, Marta! Es uzdošu dažus jautājumus. Absts pilnīgi uzticas Glikam un Valteram. Kādēļ?

—    Gliks ir labākais peldētājs, teicams ūdenslīdējs.

—    Tas ir viss?

—    Viņš ir slepkava. Piecpadsmit gadu katorgā …

—    Ko tad viņš izdarījis?

—       Slīcinājis cilvēkus. Šī lieta sacēla sensāciju. Noziedznieka fotogrāfijas apstaigāja visas avīzes. Un es, līdzko ieraudzīju

Gliku uz salas, uzreiz pazinu viņu, kaut gan viņš bija uzaudzējis bārdu. Viņš slīcinājis peldētājus, kad strādājis glābšanas stacijā par ūdenslīdēju.

—     KādēJ?

—    Vēlāk viņš sameklējis bojā gājušo līķus un saņēmis atlīdzību.

—    Un Absts izpestīja viņu no cietuma? Vai Gliks zina, ka var nokļūt tur atpakaļ?

—    Jā.

—    Bet Valters?

—     Tāds pats nelietis. Tiesa, cietumā nav sēdējis, bet Absts zina par viņu kaut ko tādu… Vārdu sakot, arī Valters ir viņa nagos.

—     Jūs teicāt, ka pazaudējāt sakarus ar pagrīdes grupu. Taču vēstulēs mājniekiem varēja nosaukt vajadzīgo vārdu, uzmanīgi dot mājienu … Vai jūs neizmantojāt tādu iespēju?

—     Es biju saistīta tikai ar grupas vadītāju. Mājā par viņu nezināja. Un vispār viņa vārdu vēstulē es nedrīkstēju minēt: Absts rūpīgi pārbauda visu korespondenci. Es mēģināju aizbraukt no šejienes kaut uz īsu laiku. Neizdevās …

—     Tagad par peldētājiem… — Karcovs it kā turpina pārtraukto domu. — Bet ja nu šiem nelaimīgajiem var atdot atmiņu un gribu? Sākumā es meklēju iespēju iznīcināt alu ar visiem tās iemītniekiem. Tagad es saprotu, ka noteikti ir jānopratina Absts. Kādas ir jūsu domas?

—     Diezin vai Absts kaut ko teiks. Bet runa ir par divdesmit trim dzīvībām, un jāmēģina ir.

—    Jā gan. Un ir jāpasteidzas! Man sarīko aizvien jaunas provokācijas un lamatas: Gliks un Valters nomet, kur pagadās, savas pistoles — ņem, rīkojies! Reiz es pamanījos un pārbaudīju laukumiņā «aizmirstā» Glika parabelluma patronas. Tās bija tukšas! Absts un viņa palīgi šad un tad ienāk peldētāju alā, lai paskatītos, ko es tur daru. Viens no viņiem katrā ziņā kvern durvīs, kad es dodu grupai ēst vai lieku to gulēt. Pat naktī es dzirdu kādu zogamies klāt un ilgi stāvam pie durvīm …

Karcovs sēž, nokāris galvu, nolicis rokas uz ceļiem, koncentrējies, sadrūmis. Tagad viņam jāpasaka Martai kaut kas tāds, kas attiecas uz viņiem vieniem, jāpasaka nekavējoties, tāpēc ka nav zināms, vai otrreiz radīsies izdevība.

Marta! Viņš saskatīja tajā ienaidnieku, kas jāiznīcina kopā ar citiem fašistiem no pazemes. Tagad viņam skrien tirpas pār kauliem, iedomājoties vien, ka meitenei varētu iziet slikti.

Jūtas pamodās gluži negaidot, pārņēma viņu visu. Viņš nekad nešķirsies no Martas. Kaut tikai izdotos padarīt nekaitīgu Abstu un izglābt viņa sakropjotos cilvēkus! Beigsies karš, viņš aizvedīs Martu sev līdzi, mīlēs to no visas sirds. Viņi kopā strādās, kopā peldēsies okeānā, nirs tā dzelmē…

Pauze ievelkas.

Karcovs pieceļas no taburetes. Brīdi viņš stāv Martas priekšā un smaida par kaut kādām savām domām.

—     Kas jums ir? — viņa jautā.

—            Nekas … — Viņš saņem tās roku, paspiež un saudzīgi nolaiž uz segas.

Tad viņš iet ārā.

Devītā nodaļa

Notikumi risinās tik strauji, ka tos grūti aptvert. Pirms divām stundām Absts izsauca Karcovu un pavēlēja rūpīgi izmeklēt peldētājus, bet pēc tam ļaut viņiem atpūsties. Visi darbi tiek atcelti, jo drīz būs veicams kaut kas svarīgs.

Karcovs atgriezās savā alā, bet drīz nāca jauns rīkojums — no rīta šķirot mantas noliktavā un statņos. Katram peldētājam atlasīt divus ūdenslīdēja veļas komplektus, feskas, zeķes, cimdus, gumijas apģērbus un pleznas. To visu iesaiņot gumijas maisos. Darbu beigt līdz dienas vidum.

Tātad inventāru sūtīs prom? Bet cilvēkus? Vai viņi arī brauks? Uz kurieni? Ja nu pēkšņi ir nolemts likvidēt šo midzeni? Varbūt fašisti jau stāv kara katastrofas bezdibeņa malā un steidz iznīcināt savu noziegumu pēdas? Varbūt tāpēc Absts izskatās tik noraizējies un drūms? Ja jau viņš nolēmis tikt vaļā no peldētājiem, tad vispirms, protams, izrēķināsies ar lieciniekiem.

Par to visu Karcovs prāto, gulēdams uz lāviņas. Pēkšņi viņš paceļ galvu un ieklausās. Pielēcis kājās, pieskrien pie durvīm.

Tā ir Marta.

—     Surp brauc trīs zemūdenes, — viņa čukst.

—     Kāpēc?

—    Lai vestu visus prom. Operācija «Dollar». Viņi grib…

—    Marta, mierīgāk!

—    Jūs viņš nogalinās! Viņš jau ir nolēmis.

—           Tas nav nekas jauns. Bet nomierinieties. Saņemiet sevi rokās. Stāstiet pēc kārtas.

Marta stāsta.

Kā jau bija norunāts, viņa aizgājusi pie Absta un ziņojusi par savu izveseļošanos. Absts bijis iepriecināts. Vismaz viņai

tā licies. Saruna notikusi Absta darba telpā. Tur bijis arī «viesis». Viņš stādījies priekšā — doktors Kristiāns Hallers. Izlikdamās, ka koķetē, Rišere glaimojoši atsaukusies par viņa ārieni, apjautājusies, cik viņam gadu. Pasmējies Hallers atteicis, ka esot piedzimis divas reizes — pirms trīsdesmit gadiem un aizvakar. Iejaucies Absts un paskaidrojis, ka aizvakar doktors izbēdzis no nāves briesmām, tāpēc viņam ir tiesības uzskatīt sevi par otrreiz piedzimušu .. . Tālāk Kristiāns Hallers piezīmējis, ka te viņam patīkot un viņš palikšot pie Absta tik ilgi, kamēr viņu nedzīšot laukā.

—           Atmaskots un aizbēdzis, — secina Karcovs. — Aizbēdzis ar Absta palīdzību. Pie sabiedrotajiem neatgriezīsies.

Rišere turpina. Pēkšņi Gliks pa sarunu iekārtu ziņojis, ka ieraudzījis periskopā kaut kādus zvērus. Tā viņš arī teicis: «Austrumos divi zvēri, distance desmit kabeļtauvas, izturas mierīgi.»

Droši vien Absts gaidījis šo paziņojumu. Viņš saskatījies ar Halleru un piecēlies. Rišerei pavēlēts doties uz radiokabīni un nomainīt Valteru.

—    KādēJ Abstam viņa ievajadzējās?

—           Valteram bija jāiet uz lagūnu. Spriežot pēc tā, ko es dzirdēju, lagūnā bija jānotiek kaut kam svarīgam.

—    Tieši kam?

—            Nesapratu. Bet Absts gatavojās izpeldēt no alas. — Rišere attaisa plaukstu. Tajā ir vairākkārt salocīta lapiņa. — Izlasiet. Iegājusi radiokabīnē, es drīz saņēmu paziņojumu. Nokopēju …

Karcovs lasa atšifrēto telegrammu. Tā ir īsa:

OPERĀCIJA «DOLLAR». TRĪSDESMITĀ RĪTAUSMĀ TRĪS ZEMŪDENES NOSĒDĪSIES DIBENĀ PUSJODZI UZ RIETUMIEM. UZŅEMŠU VISUS PELDĒTĀJUS. TORPĒDAS IR. TT KANARISS.

—    Operācija «Dollar»?

—    Es nezinu, kas tas ir. Bet rīt ir trīsdesmitais septembris …

—    Vai Absts zina par telegrammu?

—           To aiznesa Valters. Viņš ienāca kabīnē, kad es beidzu atšifrēt.

—    TT ir Kanarisa iniciāji?

—            Viņu sauc Vilhems. TT ir norunāta zīme. Esmu ievērojusi: ja ziņojumā ir šī zīme, nākamo reizi sakarus Absts nodibina pats.

—    Kad paredzēts seanss?

—     Divdesmit vienos.

—    Vai var izkārtot tā, lai kabīnē būtu jūs?

—    Nē. Vienīgi, ja nu Absts aizkavējas …

Karcovs pieceļas.

—    Marta, vai jums neatdeva pistoli?

Viņa papurina galvu.

—    Skaidrs … Ejiet, Marta. Mūs nedrīkst redzēt kopā.

Viņš pavada to līdz durvīm.

—            Pacentieties atpūsties, uzkrāt spēkus. Iespējams, ka viss notiks jau šonakt. Lai notiktu kas notikdams, vienpadsmitos esiet savā istabā. Es pieklauvēšu … Nezaudējiet drosmi, Marta!

Viņa aiziet.

Karcovs noskatās nopakaļ.

Mati viņai ir platīna krāsā, bet acis tumšzilas, gandrīz melnas. Slima, nevarīga, bet cik daudz viņā vīrišķības, iekšējā spēka! …

Viņam rādās. Saulaina diena dzimtajā pilsētā. Plata iela ved lejup uz ostu. Priekšā — jūra kā zaļa siena, un baltie kuģi šķiet karājamies virs namu jumtiem.

Viņš saudzīgi ved to, ģērbušos gaišā kleitā. Viņai rokās ziedu klēpis. Viņai vienmēr būs daudz ziedu.

Un nav nekāda kara.

Un katrs, ko viņi satiek, zina par Martas varoņdarbu, uzsmaida viņai, steidz noņemt cepuri.

Laukumiņš pie lagūnas. Tumšs. Kluss.

Karcovs uzmanīgi zogas klāt statņiem laukumiņa attālākajā stūrī, kur slejas kastu grēda, un ķeras pie darba. Vairākas kastes ir novilktas, tām virsū uzmests brezents. Karcovs ierīko sev slēptuvi.

Viņš paņem no statņa ūdenslīdēja pulksteni, palien zem brezenta un iekārtojas ērtāk, gatavodamies ilgstošai gaidīšanai. Starp kastēm ir platas spraugas, pa kurām būs redzams gan laukumiņš, gan lagūna, kad iededzinās prožektorus.

Cik ilgi viņš te gulēs? Droši vien pusstundu vai stundu: par katru cenu jānoskaidro, kādēļ un kurp aizpeldējis Absts. Varbūt zemūdenes jau ir klāt? Citādi kā lai saprot Glika vārdus, ka parādījušies «zvēri»? Varbūt «zvēri» ir sabiedroto kuģi, pret kuriem Absts nodomājis rīkot diversiju? …

Karcovs guļ uz vēdera, nolicis galvu uz rokām. Laiku pa laikam viņš paslejas uz elkoņiem un palūkojas pa spraugu. Alā ir tumšs.

Minūtes skrien, un prāts kļūst aizvien nemierīgāks. Pastiprinās tuvojošos briesmu nojauta. Viņam bija kaut kas jāizdara, bet viņš ir aizmirsis … Bet ko īsti?

Mokošas gaidas.

Fosforizētā ciparnīca rāda pusastoņi. Peldētājiem drīz jāēd vakariņas…

Karcovs nodreb. Viņš ir aizmirsis peldētājus!

Jau pirms pusstundas viņi bija jāuzmodina, jāpārbauda un jāizsniedz katram preparāts. Un viņš ir aizmirsis to izdarīt!

Jāsteidzas, kamēr vēl ir laiks. Bail iedomāties, kas notiks, ja viņš nokavēs.

Piecēlies uz ceļiem, viņš atraujas aiz kastēm.

Par vēlu!

Alā ir iedegusies gaisma.

No tuneļa iznāk Kristiāns Hallers, Valters, Gliks un vēl kāds. Ieskatījies Karcovs pazīst itāļu virsnieku.

Visi četri ir laukumiņa malā pie trapa. Skatās ūdenī. Viņu pozas ir gaidošas. Ko viņi gaida? Ko citu, ja ne Abstu.

Lagūnas spogulis ir tumšs, kā ar plēvi pārvilkts. Tad Valters atgriežas pie ieejas tunelī un parauj svirslēdzi. Iedegas vēl divi prožektori.

—    Viņam jau jābūt klāt, — ierunājas Gliks.

—           Tādu gotiņu nav tik viegli iedzīt kūtī! — smaidīdams atsaka Valters, kas jau paguvis pievienoties kolēģiem. — Tā vēl var parādīt zobiņus.

—    Br-r! — Gliks salīgi noskurinās.

Sarunā iejaucas Hallers. Milzīgajā, cieši aizkorķētajā dobumā balsis skan spalgi, atbalss tās uztver un pastiprina, un pazeme dun kā gigantisks zvans.

Cilvēku uzmanība ir pievērsta ūdenim.

—    Skatieties! — iekliedzas Valters.

Visi atlec nost no trapa.

Tajā brīdī lagūnas spogulis sadrūp kā taranēts. No ūdens izslējās strups, tumšs ķermenis. Tā ir dzīva būtne. Karcovs redz spīdošu aci, nāsi, no kuras nāk tvaika strūkliņa. Zvērs atver rīkli, un alu piepilda gulgšana un krākoņa. Vēl mirklis, un briesmonis ir virspusē. Karcovs redz to gandrīz visu — no kvadrātveida purna līdz spēcīgās astes horizontālajām lāpstiņām.

Šaubu nav — alā iepeldējis kašalots.

Plaukš!

Kašalots ar asti plakaniski iezveļ pa ūdeni un ienirst. Precīzāk sakot, mēģina pazust ūdenī. Taču nezināms spēks grūž to

uz augšu. Milzis velē ar asti, saceldams apkārt putu kalnus, svaidās no vienas puses uz otru, veltīgi mēģinādams ienirt.

Tas ilgst apmēram minūti. Lagūna atgādina sili ar ziepjūdeni. Gaisā palsu pārslu un šļakatu karuselis, kas dzirkstī prožektoru staros, — it kā ietu vaļā fantastiska uguņošana. Un šajā gaismas un skaņu haosā raustās un spārdās melns, par lokomotīvi prāvāks zvērs.

Lai cik pārsteigts ir Karcovs, neapzināti viņš ar acs kaktiņu vēro arī cilvēkus laukumiņā. Tie saspiedušies kopā un bažīgi vēro notiekošo. Kristiāns Hallers tur aiz rokas itālieti un kaut ko kliedz viņam.

Kašalots pa to laiku spēji pagriežas un drāžas uz klinšu grēdu lagūnas otrā malā.

Klintis nāk tuvāk un tuvāk, bet zvērs palielina ātrumu. Tas ir jau pie akmeņiem. Tam jāapgriežas, ja ne … Bums! Kašalots no visa spēka ietriecas ar purnu klintī, kas plakaniski izslējās no ūdens. Viņš ir apdullis un ievainots; plankumi un joslas ūdenī ir asinis. No atplestās rīkles izlaužas gārdzoņa. Bet kašalots spiežas pie akmeņiem, it kā gribētu izbēgt no vajātājiem.

Kas tad viņu dzen virsū klintīm?

Tagad, kad zvērs svaidās gar klintīm, viļņi lagūnas vidū no- plok, un Karcovs ierauga cilvēku.

Peldētājs ir tikko izniris un, buksētāja vilkts, lēni tuvojas ka- šalotam.

Absts?

Jā, Absts! Šodien viņam ir īpašs buksētājs — garāks un resnāks par tiem, kurus lietoja peldētāji. Pakaļējā daļā — ierīce, kas atgādina ar platāko galu atpakaļ pavērstu piltuvi. Savdabīgs caurspīdīga materiāla kupols, kas sedz peldētāja galvu un plecus. Ūdens aptek kupolu, un cilvēks ir aizsargāts. Tātad buksētājs domāts kustībai ar lielāku ātrumu.

Pie buksētāja ķermeņa piestiprināts īss, sudrabots cilindrs. Cilindra galā, ko tāpat sedz kupols, rokriteņi un indikatori. Gala centrā — spīdošs kvadrāts, kas atgādina lokatora ekrānu.

Ieraudzījis cilvēkus, Absts paceļ roku. No klints viņam kliedz un aplaudē.

Absts pagriež rokritenīti. Gaisma uz paneļa nodziest. Kašalots vairs nedreb, it kā būtu bijis saistīts ar buksētāju, bet tagad, kad aparāts izslēgts, šī saikne būtu pārtrūkusi. Papeldējis nost no klints, tas neveikli grozās seklumā.

Absts piestūrē buksētāju pie trapa.

— Vai redzējāt visu no sākuma? — Karcovs dzird viņa balsi.

Hallers un Gliks skatās uz itālieti, kam acīmredzot adresēts jautājums. Itālietis klusē.

—            Es zinu, jūs esat gudrs cilvēks, leitnant Pella. Un es gribu, lai šī izrāde tiktu pienācīgi novērtēta. Tad, apvienojot musu pūliņus, mēs varētu …

Abstam neizdodas pabeigt;.

—     Šef! — uztraukti kliedz rudbārdainais. — Sargieties, šef!

Brīdinājums ir nācis laikā. Kašalots ir izkļuvis dziļākā vietā

un peld atpakaļ. Pamanījis cilvēkus, tas metas uzbrukumā.

Karcovs gaida, ka Absts ar skubu kāps ārā no ūdens. Tomēr notiek citādi.

Kašalots lidot lido pa viļņiem. Šķiet, nekāds spēks nespēj stāties pretī tā dusmām. Bet pretī virzās buksētājs. Tie ātri tuvojas viens otram.

Cilindra galā iedegas zilgana gaisma. Tajā pašā mirklī dzīvnieks pazūd ūdenī. Tas it kā būtu paklupis.

Gandrīz vienlaicīgi ienirst arī Absts.

Nav zināms, kas notiek dziļumā. Taču pēc pusminūtes, kad jūras milzis atkal ir virspusē, tas drāžas atpakaļ. Absts vajā to — uz buksētāja paneļa pulsē spilgta gaisma.

Kašalots ir pie akmeņiem. Vēzēdams asti, tas joņo virsū klints bluķim. Vairāk pa kreisi klinšu ir mazāk un tās ir izsvaidītas, tur daudz ūdens, var manevrēt. Uzsitis ar asti, dzīvnieks pagriežas pa kreisi. Tūlīt Absts pavērš uz to pusi savu' «lielgabalu». Kašalots paklausīgi pagriežas uz pretējo pusi.

Un tad — trieciens! Zvērs ar purnu uzdrāžas virsū akmens smailei.

Trieciens ir tik stiprs, ka šķiet — pazeme nodreb.

Raustīdams asti, kašalots apveļas uz sāniem un parāda resno, bālgano vēderu.

Buksētājs nobremzē metru četrdesmit no tā. Cilindra snuķis joprojām ir vērsts pret kašalotu. Absts kustina to no vienas puses uz otru, it kā apstarotu zvēru.

Uz paneļa ir tik spilgta gaisma, ka šķiet — uzliesmo zibeņi. Gaisma mirgo, un vienā taktī ar šo mirgo jumu pār kašalota ķermeni skrien trīsas.

Absts, liekas, nobeidz to pavisam. Bet kas tas par aparātu, kas uzstādīts uz buksētāja? Izstarotājs? Droši vien. Neizmērojamas jaudas izstarotājs.

Absts pagriežas un peld klāt no sāniem. It kā gribētu padzīt kašalotu tālāk no klintīm. Un tiešām, viscaur drebēdams, dzīvnieks peld uz lagūnas pretējo galu. Viņa aste tikko kustas, no dziļajām rētām galvā šļācas asinis. Saņēmis pēdējos spēkus, kašalots ienirst. Absts tam seko.

Desmitā noda|a

Lagūna jau vairākas minūtes ir tukša. Viļņi kļuvuši mazāki. Tie laiski veļas pret akmeņiem, atkāpjas, virzās uz ezera vidu un tur saplok. Bet cilvēki nekustīgi stāv laukumiņā.

—           Darīts, — Gliks saka itāļu virsniekam. — Tūlīt šefs izdzīs zvēru tīrā ūdenī un peldēs atpakaļ. Jautri, vai ne? Neesiet muļķis, nāciet pie mums, arī pēc sirds patikas izpriecāsieties!

Itālietis klusē.

Valters iet pie krāna un piebrauc to pie lagūnas. Viņš izstiepj kaklu, pieliecas un cieši veras ūdenī.

—    Glik, panāc šurpu! Rudbārdainais pieiet klāt.

—           Vai redzi tur pie trapa? … Tur skaties, tur! — Valters nolec no krāna sēdekļa, notupstas klints malā un rāda ar roku.

—    Nu, redzi?

—    Dievmāte! — Gliks nomurmina. Pēkšņi viņš iekliedzas.

—    Re, kur tas ir! Lai man acis izsprāgst no pieres, ja tas nav! Gliks steigšus nokāpj pa trapu.

—           Velns, — Karcovs dzird viņa balsi, — nekādi netieku klāt! Padod man kārti!

—    Ar kāju, — iesaka Valters, — aizķer ar kāju.

Karcovs piespiež seju pie spraugas starp kastēm. Ko viņi tur ūdenī atraduši? Bet vai nav vienalga? Patlaban galvenais ir izkļūt no šejienes, tikt pie peldētājiem un paēdināt tos. Kā to lai izdara? Līdzko viņš atstās slēptuvi, viņu pamanīs.

Uz trapa uzkāpj Gliks. Viņš iznāk laukumiņā un triumfējoši paceļ roku. Viņam rokā … respirators!

—    Uzpeldēja, — viņš sauc, — atgriezās pie saimnieka!

Viņš mīļi noglāsta elpošanas aparātu un nokrata no tā ūdeni.

—    Paskat tik! — brīnās Valters. — Tas pats?

—           Tas pats, Valter! — Gliks piegrūž pirkstu skābekļa balonam. — Vai redzi plankumu? Es pats pirms nedēļas uzkrāsoju.

—    Kas noticis? — vaicā Hallers. Rudbārdainais nosmīn un pamet ar aci Valteram.

—            Sīkums, — viņš smaidot saka. — Pazaudējām aparātu, bet tagad, redziet, sameklējām.

Jā, tas ir Karcova nozagtais respirators. Zemūdens slēptuve bija droša, kamēr lagūnā nebija izcēlies trakais jandāliņš. Viļņi izmeta elpošanas aparātu no spraugas. Svina josta atāķējās un nogrima. Turpretī respirators uzpeldēja — pietika ar to, ja šļūtenē vai gumijas maisā bija palicis mazliet gaisa. Vajadzēja stingrāk piesiet svariņus.

Karcovs rauc pieri. Kā stāvoklis sarežģās!

—     Uzmanību! — sauc Hallers. — Uzmanību, Glik!

Odenī parādās Absts. Viņš piepeld klāt, nobremzē pie laukumiņa un kāpj augšā pa trapu.

Viņam palīdz noģērbties, viņu apsveic. Visi klaigā cits caur citu.

Mazliet atstatu klusēdams stāv itālietis.

—            Tā, izrāde ir beigusies, — apmierināts saka Absts, apsēzdamies uz akmeņa. — Ir nepieciešams speciālista vērtējums. Vai jums patika, leitnant Pella?

—            Man bija žēl dzīvnieka. — Itālietis vilcinās. — Es gribu tikt prom no šejienes.

—           Kā vēlaties! — Absts ir vīlies. — Es cerēju, ka mūsu saruna notiks. Šodien vēl ir laiks. Rit būs par vēlu. Par vēlu jums, leitnant!

—     Mums nav par ko runāt.

—            Gluži otrādi, gaidāma svarīga saruna… Acumirkli! — Absts uzrunā palīgu: — Glik, no kurienes gadījās šis respirators?

Peldētājs, vainīgs juzdamies, paskaidro.

—     Vai esat pārliecināts, ka tas pats?

—            Jā, lūk, kur zīme. — Gliks paceļ aparātu. — Paskatieties uz balona kaklu, šef. Krāsa bija nolupusi, tāpēc es nosmērēju. Redziet, balons ir pelēks, bet krāsots ar zilu. Es pats krāsoju, šef.

—    Dodiet šurpu!

Gliks pasniedz respiratoru. Absts apskata to un mēģina atgriezt balona ventili.

—            Cik reižu neesmu teicis, neaizskrūvējiet tā, ka nevar dabūt vaļā! Atgrieziet!

—    Es to neesmu darījis, šef …

Absts pagriežas pret otru palīgu.

Valters purina galvu.

—     Es arī ne. Gliks tikko bija paguvis izvilkt to no ūdens, kad parādījāties jūs. Mēs visi skrējām pie trapa … Ventilis bija aizgriezts, šef.

Absts sper zemes gaisā.

—           Bet vārstuļu kārba? — viņš kliedz. — Paskatieties, krāniņš ir ciet! Kas to izdarīja?

Visi klusē.

—            Kas to izdarīja? — Tagad Absts runā klusu, spiezdams vārdus caur zobiem. — Iznāk, ka pats ūdenslīdējs? Nolaidās ūdenī un tur cieši aizgrieza balona ventili un krānu vārstuļu kārbā? Kādēļ? Lai, smakdams nost, aizsviestu aparātu un svariņus un kā lode izšautos no ūdens? … Vai gribat man iestāstīt, ka tā tas bija?

Karcovs dzird katru vārdu, redz Absta ļauno fizionomiju — tas jau visu ir nopratis, — redz izbailes un apjukumu viņa palīgu sejās.

—            Es varu izstāstīt, kā viss notika, — turpina Absts. — Ja gribat zināt, respirators tika paslēpts dziļumā, paslēpts, nevis paniski pamests briesmu brīdī. Vispirms to rūpīgi izolēja no ūdens, bet pēc tam iebāza kādā klints spraugā.

—    Kādēļ, šef? — čukstus jautā radists.

—           Kādēļ, kādēļ! — Absts nikni vaikstās. — Tas tips izlikās par nejēgu, bet zem ūdens viņš strādā ne sliktāk par mums! Viņš paslēpa respiratoru, lai ienirtu pēc tā, kad būs pienācis laiks . .. Kur ir šis Reinhelts vai kā viņu īsti sauc?

—           Pagaidiet, Abst, — domīgi saka Hallers, — Jau vairākas reizes es dzirdu šo vārdu … Kas viņš ir, no kurienes jūs viņu izrāvāt?

Absts īsi paskaidro.

—           Reinhelts, — murmina aģents, — Hanss Reinhelts, ārsts . . . Izzvejots pirms diviem mēnešiem, jūs sakāt? — Pēkšņi viņš iesaucas: — Uz rokas ietetovēts «Hanss»?!

—    Jā, — atbild Absts. — Jā, arī ietetovēts.

Hallers lēni atslīgst uz akmens.

—           Viss saskan, — viņš satriekts murmina, — ir tetovējums, ir diena, kad viņu «nogalinājis» sargkareivis un kad viņš parādījies te. Tas ir krievs, krievs! …

Pauze.

Pirmais attopas Absts. Iebāzis roku kabatā, viņš izrauj atslēgu saišķi. Neskarts! Daži steidzīgi soļi, un viņš ir pie seifa klintī. Atslēga ir iebāzta caurumā. Pagrieziens. Vēl viens pagrieziens. Seifs atveras. Pietiek uzmest acis, lai redzētu, ka te viss kārtībā.

Aizslēdzis seifu, Absts lēni nāk atpakaļ.

—    Glik, nesiet prom izstarotāju!

Peldētāji dodas pie krāna, lai izceltu buksētāju.

Šajās sekundēs Karcovs pie ieejas tuneli pamana Martu.

Viņu redz arī Absts.

—    Rišere! — viņš uzsauc. — Ko jūs te darāt?

Krāns dārd, celdams laukā no ūdens buksētāju.

Marta iznāk laukumiņā.

—    Es nedzirdēju, šef…

—    Vai jūs jau sen ienācāt?

—           Nupat… Kaut kas noticis ar raidītāju. Es izslēdzu to un steidzos šurpu.

—           Glik, Valter, ātrāk! — komandē Absts. — Pabeiguši ejiet uz radiokabīni. Nekavējoties izlabot staciju!

Vācieši, jau noņēmuši no buksētāja izstarotāju, ienes to tunelī.

—    Vai lai eju viņiem līdzi? — jautā Marta.

—    Ejiet uz savu istabu. Jā, kur ir mūsu ārsts?

—           Nezinu, šef. — Marta ir gatava palīdzēt, tādēļ saka: — Es viņu sameklēšu un atsūtīšu pie jums.

—           Ir dzirdējusi, — čukst Karcovs, — ir dzirdējusi visu. Grib brīdināt mani! … k

—           Ejiet uz savu istabu, — atkārto Absts. — Ieslēdzieties un atpūtieties. Es pats atradīšu viņu, kad būšu brīvs.

—    Jā, šef.

Marta aiziet.

—           Iesaku arī jums iet prom, — Absts uzrunā Halleru. — Viņš nedrīkst jūs redzēt.

Hallers arī atstāj laukumiņu.

Pavadījis viņu ar skatienu, Absts pagriežas pret itālieti.

—           Tā, nu mēs esam vieni. Šodien jūs redzējāt ne mazumu interesanta, vai ne?

—    Es gribētu tikt prom no šejienes, — saka Pella.

—    Vispirms mēs aprunāsimies.

—           Lai notiek, aprunāsimies. — Itālietis apsēžas. — Vai to cilvēku nonāvēs?

—           Viņa liktenis bija izlemts jau tai bridi, kad viņš ieradās pie mums. Bet kādu laiku man bija vajadzīgas viņa zināšanas. Tagad tās vairs nav vajadzīgas.

—    Nevilšus nāk prātā analoģija, senjor.

—           Nav nekādas analoģijas! Asinis, domāšanas veids un dzīves veids dara mūs par brāļiem, leitnant Pella. Bet tas ir krievs! Viņš ir komunists. Tātad mans personiskais ienaidnieks un jūsu ienaidnieks, visu vāciešu un visu itāliešu ienaidnieks. Jūs mani saprotat?

—    Pieņemsim. Un kas tālāk?

—    Tālāk tas, ka mēs esam sabiedrotie, lai kā mainītos attiecības starp mūsu valstīm … Itālija ir zaudējusi karu. Diemžēl arī Vācij as stāvoklis kļūst sarežģīts. Tagad, kad krievi tuvojas reiha robežām, daudzi uzskata, ka Vāciju var piemeklēt jūsu zemes liktenis. Taču nācija dara visu, lai novērstu katastrofu. Un es ticu, ka vēl nekas nav zaudēts. Reiha rūpnīcās tiek kaldināts jauns briesmīgs ierocis. Vai tam, pret ko tas vērsīsies!

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Daudz ko … Rīt, piemēram, te ieradīsies zemūdenes. Tās gatavojas atbildīgai operācijai: zemūdenes dosies bombardēt Ameriku!

—     Kādas blēņas!

—    Svētajos rakstos ir teikts: «Neesiet pārsteidzīgi savos spriedumos.»

—    Jūs ticat, ka tas ir iespējams?

—    Kā teiktu jurists, precedents ir bijis.

—    Man tādi precedenti nav zināmi. Tiesa, Benito Musolini sapņoja veikt kaut ko līdzīgu, bet par laimi tas palika uz papīra .. .

—     Es domāju par kaut ko citu. Vai vajadzīgi fakti? Lūdzu. Četrdesmit otrā gada februāris. Klusa ziemas diena ASV piekrastē, Losandželosas tuvumā. Piecas minūtes pirms saulrieta no ūdens iznirst zemūdenes kaujas torņa siluets. Tā ir japāņu «1-17». Atveras torņa lūka. Matroži skrien pie lielgabala. Cits pēc cita nogrand desmit šāvienu. Krastā sprādzieni, ugunsgrēki, panika … Un tas nav vienīgais fakts. Lidmašīnas, kas pacēlās gaisā no japāņu zemūdenēm, iznīcināja militārus objektus Van- kuverā, bet Oregonas štatā aizdedzināja mežus — grandiozais ugunsgrēks plosījās vairākas dienas. Zemūdene «1-25» apšaudīja lielu amerikāņu flotes bāzi. . . Protams, tie bija kniepadatas dūrieni, bet arī tie pierādīja ienaidniekam, ka okeāns nav nemaz tik drošs aizsargs.

—    Jūs arī esat nodomājuši aizdedzināt kaut kur mežu un sagraut dažas ēkas?

—    Tagad viss ir iecerēts nopietnāk. Vācu zemūdenes izšaus uz Amerikas pilsētām lidmašīnas-šāviņus ar lielu iznīcinošu spēku. Kuģiem ostās uzbruks cilvēki ar torpēdām. Pirmais objekts būs Ņujorka ar tās debesskrāpjiem un gigantisko ostu. Bumbas un debesskrāpji!… Vai nav aizraujoši?

—     Es saprotu, ko jūs gribat ar to panākt. Dienu no dienas vāciešiem klājas aizvien sliktāk. Jūs plucina gan krievi, gan amerikāņi un angļi. Triecieni kļūst stiprāki. Ko darīt tālāk? Vienīgā iespēja — sašķelt pretinieku nometni, vienu no viņiem iebiedēt, piespiest, lai noslēdz mieru, un tad visus spēkus sviest pret otru. Austrumos šie jūsu plāni ir izgāzušies. Tāpēc vācieši pievērsuši skatienu Rietumiem. Blēņas! Esmu dziļi pārliecināts, ka Amerikas apšaude, kaut no gaisa un no ūdens, kaut visbarbariskākā, vairs neko negrozīs kara gaitā. Pārāk vēlu, senjor.

—     Kā lai jums saka … Prezidentam Rūzveltam vienmēr bijusi stipra opozīcija. Vāciešiem aiz okeāna ir daudz labu draugu. Tie ir vareni cilvēki. Viņiem vajadzīgs iegansts… Viņi sen gaida ieganstu, lai iesēdinātu Baltajā namā citu, piekāpīgāku cilvēku. Ir jāpalīdz viņiem. Jo vairāk tādēļ, ka prezidenta vēlēšanas nav aiz kalniem. Vārdu sakot, optimisms ir pamatots. Ej nu sazini, kas notiks, kad triecieni no gaisa sāks graut Ņujorkas debesskrāpjus, bet ostās eksplodēs kuģi ar naftu! …

—    Vācieši izlies tūkstošiem cilvēku, galvenokārt sieviešu un bērnu asiņu, bet neko nepanāks. Jūs labi saprotat, ka karu ne- komandē no Amerikas. Galvenais ir krievi, bet tai ziņā, esmu pārliecināts, jūs esat bezspēcīgi… Taču ķersimies pie lietas. Esmu noguris un gribu gulēt. Ko vēl jūs gribat no manis?

—     Pirmo reizi es redzēju, kā jūs strādājāt zem ūdens, pirms pieciem gadiem. Jūsu māksla pārsteidza mani. Bet toreiz tā bija diletanta skaudība. Tagad es jūtu profesionāļa interesi. Jūs teicāt, ka neesot atklājis savu noslēpumu pat tautiešiem. Varbūt šā iemesla dēļ pret jums izturējās tik bargi? … Jūsu ierašanās dienā un šodien es parādīju, ka arī es šo to esmu sasniedzis. Man šķiet, ka man ir tiesības teikt: apvienosimies! Jūs klusējat? Es saprotu — lietišķs cilvēks nešķirsies no tā, kas dārgi maksā,, nesaņēmis solīdas garantijas. Tādas garantijas būs. Esmu pilnvarots piedāvāt jums Vācijas jūras kara flotes kapteiņleitnanta pakāpi, sava vietnieka amatu un simts tūkstošus marku jebkurā valūtā un jebkurā pasaules bankā.

—    Bet kas būs jādara man?

—     Mums vajadzīgi peldētāji, kas spēj ienirt simts, simts piecdesmit metru dziļi… Nu, piekrītat? Varu piebilst: pavēli par jūsu iecelšanu parakstīs pats fīrers.

—    Ko jūs izdarījāt ar maniem biedriem?

—    Jums tie ir nevēlami liecinieki. Es aizsūtīju tos uz kara- gūstekņu nometni.

—    Meli! — kliedz Pella. — Viņi ir nogalināti!

Pielēcis no akmens, viņš metas virsū Abstam. Absts kā vienmēr ir gatavībā. Ar precīzu sitienu viņš notriec itālieti zemē, mazliet paceļ, no jauna sit un spārda.

—    Es piespiedīšu tevi paklausīt! — viņš satracināts atkārto. Kādu sekundi Karcovs svārstās. Nākamajā mirklī, izgrūstījis

kastes, viņš drāžas uz priekšu, nogāž Abstu no kājām un, uzvēlies tam virsū, izgriež roku, kas sniedzas pēc pistoles.

Piesteidzies Pella sažņaudz pretiniekam rīkli. Vēl mirklis, un Absts ir sasiets. Viņu ienes dziļāk laukumiņā, aiz statņiem. Karcovs rakņājas pa gūstekņa kabatām. Tad viņš izslējās. Rokā viņam ir atslēgu saišķis.

—     Krievs! — Karcovs baksta ar pirkstu sev krūtīs.

Itālietis stāv blakus un māj ar galvu. Viņš visu ir sapratis. Viņam ir pārsists deguns, savainota uzacs. Viņš smagi elso. Asinis un asaras sajaukušās tek viņam pār seju un pil no zoda.

Vienpadsmitā nodaļa

Marta Rišere stāv, atspiedusies pret sienu, pie viena no tuneļa pagriezieniem. Viņas spēki izsīkst, bet viņa nespēj piedabūt sevi atgriezties istaba.

Ieslēgusi radiostaciju, viņa nevarēja ne iedomāties, ka izdzirdēs kaut ko tamlīdzīgu . . . Tiesa, jau sen viņa ir apradusi ar domu, ka pagrīdniecei, kas darbojas fašistu ligzdā, fināls ir tikai viens — katastrofa, bojā eja. Bet kaut kur apziņas dzīlēs joprojām mājoja cerība: varbūt viss beigsies labi. . . Nebeidzās!

Divdesmit vienos četrdesmit piecās minūtēs viņa iegāja radio- kabīnē. Viņai laimējās: Absts rosījās pie lagūnas, un viņa varēja pati pieņemt svarīgus ziņojumus. Viņa ieslēdza staciju un, tā kā rezervē bija laiks, noskaņojās uz reiha centrālo raidījumu viļņa. Tas bija stingri noliegts, tomēr viņa ne vienu reizi vien bija pamanījusies paklausīties, kas notiek pasaulē: kad radio- kabīnes durvis ir vaļā un ir redzama daļa koridora, vienmēr pagūst izslēgt staciju vai aizgriezt prom no viļņa, ja kāds parādās.

Tika pārraidīta parastā informācija — kaut kas par elektrības un gāzes taupīšanu. Pēkšņi diktors, pārtraucis raidījumu, pasludināja, ka saņemts ārkārtīgi svarīgs paziņojums. Berlīnē tiesāti komunistiskas organizācijas vadītāji, kurus ilgi izsekojis un beidzot notvēris reiha drošības dienests. Lielā kaitnieku grupa bijusi rūpīgi konspirēta, tās filiāles darbojušās daudzās Vācijas pilsētās. Taču SD un drošības policija bijušas uzdevuma augstumos. Grūtā bīstamo noziedznieku bandas likvidēšanas operācija noritējusi sekmīgi: arestēta visa organizācijas virsotne ar vadītāju, kādas AEG rūpnīcas mehāniķi Paulu Prozi priekšgalā. Izķerts viss aktīvs.

Diktora balss dārdēja, kad viņš stāstīja par pagrīdnieku darbu: tie propagandējuši sakāvnieciskas idejas, sabotējuši svarīgus fīrera lēmumus, slēpuši dezertierus un no koncentrācijas nometnēm izbēgušos.

Diktors ieturēja pauzi un paziņoja: nesen nodevēji mēģinājuši nosūtīt pretiniekam informāciju par svarīgu militāru jaunumu un par to, kur atrodas dažas rūpnīcas un laboratorijas, kurās šis ierocis radīts. Paldies dievam, tas viņiem nav izdevies.

Sazvērnieki notiesāti uz nāvi. Šodien spriedums izpildīts. Kas attiecas uz atsevišķiem vēl nenotvertiem noziedznieku bandas locekļiem, tad viņu medības vēl turpinās: SD un drošības policija zina, kur tie meklējami! …

Speciālziņojums bija nolasīts, radio apklusa, bet Marta joprojām sēdēja, austiņas nenoņēmusi, — nekuslīga, bāla, neko neredzēdama un nedzirdēdama. Viss ir pagalam, viss: organizācija ir sagrauta, biedri iznīcināti. Ar nāvi sodīts Pauls Proze — cilvēks, kas iemācīja viņai īsti dzīvot un cīnīties. Komunists, kura vārds bija likums desmitiem pašaizliedzīgu cīnītāju. Gudrs un stingrs vadītājs, bet retajos vaļas brīžos — pieaudzis puika, kuram galva pilna ar jokiem un nebēdnībām.

«Jaunkundz,» sacīja Pauls, kad viņiem izdevās satikties Anenerbē, «jaunkundz, kad visas šīs šausmas būs pāri un dievināto fīreru uzraus pie karātavām, tajā dienā es ieradīšos pie jums ar milzīgu buķeti. Un, ja izrādīsies, ka jūsu sirds vēl ir brīva, sargieties, jaunkundz, jo es sākšu nepieredzētus uzbrukumus!»

Proze jokoja. Gribēja uzmundrināt viņu. Pašam acīs jautās satraukums: kādreiz Marta bija izglābusi viņam dzīvību, tagad viņš sūtīja to bīstamā meklējumā, varbūt pat nāvē.

Un viņa vairs nav…

Marta sēdēja pie pults nomākta, garīgi tukša.

Raidītāja hronometrs mēroja laiku.

Deviņos Marta pasniedzās pie stacijas paneļa un noskaņojās uz Absta saimnieku viļņa. Tas atbildēja. Marta pieņēma un atšifrēja radiogrammu: rit no rīta, kad trīs zemūdenes būs nogūlušās dibenā netālu no klints, Abstam jāierodas flagmaņzem- ūdenē, ko viņš atšķirs pēc zīmes labajā pusē uz ārējās apšuves izliekuma, — pēc diviem baltiem trīsstūriem, kas novietoti ar virsotnēm viens pret otru. Starp tām ir ieeja slūžu ierīcē; pa to

Abstu ielaidīs zemūdenē. Šodien no divdesmit diviem nepārtraukti klausīties ēteru, no pusnakts nodibināt ar zemūdenēm sakarus.

Beigusi atšifrēt, Marta piecēlās. Bija nekavējoties jārīkojas un pirmām kārtām — jāizstāsta viss Reinheltam.

Viņa gāja pie durvīm, bet tur apstājās. Protams, viņa nerādīs Abstam radiogrammu. Bet Absts vai viņa palīgi var naktī ieslēgt staciju …

Ko lai dara?

Viņa sameklēja skrūvgriezi un noņēma rācijas paneli…

Pēc tam vLņa devās meklēt Karcovu. Peldētāju guļamtelpā viņa nebija. Ārsts droši vien ir pie lagūnas.

Viņa parādījās laukumiņā, kad runāja Hallers.

Viņai vēl pietika aukstasinības notēlot bailes radiostacijas dēļ: kamēr fašisti remontēs, viņa pagūs brīdināt biedru.

Saņēmusi Absta pavēli iet uz savu istabu, Marta ir nedomāja klausīt. Viņa vairākas reizes izstaigāja pazemi, taču velti.

Un, lūk, atspiedusies pret sienu, viņa stāv kaut kur klinšu labirinta centrā vientuļa, nevarīga …

Ir jākustas, kaut kas jādara!

Pārvarot aizvien pieaugošās sāpes kājās, apātiju un slābanumu, Marta gurdi velkas pa tuneli. Lāgu lāgiem viņa apsēžas un ar delnām berzē ceļus un pēdas. Pēc katras tādas apstāšanās aizvien grūtāk piespiest sevi piecelties.

Nemanot viņa ir nonākusi pie radiokabīnes durvīm. Gaisā dūmi un kolofonija smaka: Gliks ar lodāmuru rosās gar noņemto raidītāja paneli. Valters ienes kasti ar rācijas rezerves daļām.

—           A, jaunkundze! — Viņš uzmanīgi noliek kasti. — Vai Rein- heltu neesat redzējusi?

Gliks, pārtraucis darbu, pagriežas. Abi jautājoši raugās uz. Martu.

Valters grib jautāt vēl kaut ko, bet koridorā dzirdami ātri. soļi, kas attālinās.

—    Viņš! — iekliedzas Valters.

Tzrāvuši pistoles, Absta palīgi izskrien laukā.

Valters un Gliks drāžas pa tuneli. Tālu priekšā neskaidri redz. vajātā cilvēka siluetu.

Divi asi pagriezieni, viens pēc otra. Te tunelim ir īss piedēklis. Bēglis iegriežas tajā.

Gliks un Valters atviegloti uzelpo: upuris ir iedzīts strupceļā.

Iedams iekšā tuneļa atzarē, rudais iededzina bateriju.

—            Svētā dievmāte, — viņš nomurmina apjucis, — bet mēs domājām…

Priekšā, piespiedies pie klints, stāv viens no peldētājiem. Viņš nāk pretī.

—    Ei tu, stāvi! — uzbrēc Gliks.

Cilvēks neapstājas. Viņš it kā nemaz nebūtu dzirdējis uzklie- dzienu.

—    Kādas viņam acis, Gustav! — pārbijies čukst radists. Peldētājs ierauj galvu plecos un pieliecas. Kuru katru mirkli

viņš var mesties virsū tiem, kas aizsprostojuši izeju.

Gliks paceļ pistoli. Nodārd šāviens. Griezīgs kliedziens.

Marta dzird gan šāvienu, gan kliedzienu.

Atrāvusi durvis, viņa izskrien tunelī, bet jau pēc pārdesmit soļiem ir spiesta atlaisties uz akmens.

Viņa ilgi sēž uz klints radzes, aizvērusi acis un saspiedusi ar rokām kaklu.

Tunelī atkal dzird čaboņu un steidzīgus soļus.

No pustumsas parādās skrējējs.

—            Oto! — pavēloši uzkliedz Rišere, nostājusies ceļā. — Stāvi, Oto!

Peldētājs apstajas. Elkoņos saliektas rokas nošļūk gar sāniem. Atmetis zodu, viņš skatās meitenei pāri.

Uz kurieni viņš skrēja? Kādu atmiņu un tēlu fragmenti, pazibējuši cilvēka sakropļotajās smadzenēs, izcēluši viņu no nārām? …

Peldētājs stāv kā stabs. Tikai viņa krūtis cilājas — drudžaini, aprauti, it kā viņam būtu grūti elpot.

Marta uzliek rokas ārprātīgajam uz galvas. Vēsie pirksti masē pieri, deniņus, pakausi.

—           Mierīgāk, — viņa čukst, — mierīgāk, Oto. Ej atpakaļ un liecies gulēt.

Peldētājs pagriežas un skrien atpakaļ — tajā pašā nesteidzīgajā vilka riksītī.

Marta ilgi noraugās viņam pakaļ, mokoši meklēdama netveramo domu.

Viņa ir pazaudējusi piederīgos. Māti un māsu nogalinājušas bumbas; viņas līdzgaitniekus un draugus sodijuši ar nāvi nacisti; pirms dažām minūtēm iznīcināts tas, kurš Martai bija kļuvis par vienīgo dārgo … Viņš sameklēja to šajā ellē, piecēla

kājās, kad viņa jau domāja, ka beigas būs, iedvesa viņā enerģiju, alkas dzīvot un cīnīties! Vai tiešām ienaidnieki nesamaksās par visām šīm dzīvībām? Bet peldētāji — vai arī tie aizies bojā neatriebti? Ja viņai būtu pistole! Taču viņa ir neapbruņota. Jā, lēmums var būt tikai viens.

Tas, ko viņa nodomājusi darīt, ir baismīgi. Taču citas izejas nav.

Peldētāju ala.

Ļaudis guļ uz nārām. Daži klusi un nekustīgi sēž zemē.

Tikko ir ienākusi Marta. Slimības laikā viņa ir atradinājusies no tiem un tagad nejūtas lāgā.

Ieraudzījis meiteni, viens no peldētājiem pieceļas no nārām. Otrs pagriež pret viņu galvu.

—            Gribu ēst, — viņš lēni saka un panāk soli viņai pretī. — Laiks vakariņot. — Viņš gari nožāvājas. — Laiks vakariņot, laiks vakariņot.. .

Ļaudis uz nārām sakustas. Ala sāk murdēt.

Marta ir satraukta.

—            Liecieties gulēt, — viņa skubina, kāpdamās atpakaļ pie durvīm. — Gulēt, visiem gulēt, liecieties uz nārām! …

Viņa pazīst katra organisma īpatnības.

—           Gulēt, liecieties gulēt, — Rišere atkārto, un viņas balss dreb un aizlūst.

Peldētāji negribīgi paklausa. Taču viņa saprot: tas nav uz ilgu laiku.

Stāvēdama pie durvīm, viņa pēdējo reizi skatās uz tiem. Viņa atdotu visu, visu uz pasaules, lai glābtu viņus! …

Marta ilgi stāv pie izejas. Viņai trīc lūpas,'un sirds dauzās tā, ka deniņos sāp.

Bet Karcovs meklē Martu.

Pa ceļam uz peldētāju guļamtelpu viņš jau ir iegriezies Martas istabā, kambīzē, pārmeklējis daudzas tuneļa atzares.

Kur viņa ir?

Viņu aizvien vairāk pārņem satraukums, tuvas nelaimes nojauta: Marta bija laukumiņā un visu zina; izmisumā viņa var izdarīt kaut ko tādu, kas vairs nebūs labojams …

Ne mirkli viņš neaizmirst arī itālieti, kas palicis viens pret vienu ar Abstu. Tiesa, Absts ir sasiets, viņam mutē sprūds. Un tomēr, cik viņš ir bīstams!

Viņi atstāja Abstu dzīvu, izplēsuši no viņa solījumu glābt peldētājus. Viņš deva vārdu. Bet — Absta «vārds»! …

Galvenais pašlaik ir izdalīt peldētājiem preparātu, sameklēt Martu un ar viņas palīdzību padarīt nekaitīgus pārējos apakšzemes iemītniekus.

Tad viņi atgriezīsies laukumiņā, kur gaida Pella. Seifs ir atslēgts; uzmanīdams Abstu, itālietis gatavo spridzekļus un respiratorus. Bez tam viņam jāieskrūvē vienā torpēdā detonators — katram gadījumam. Vai mazums kas var notikt. ..

Marta paliks alā, bet Karcovs un Pella, paņēmuši spridzekļus, dosies meklēt fašistu zemūdenes. Šajās lietās Pella ir liels speciālists. Ne velti Absts viņu medīja.

Tādi ir plāni.

Kaut tikai atrastu Martu un pagūtu aizskriet pie peldētājiem, kaut nenokavētu! . . .

Tuneļa pagrieziens. Pār aizu pārmestas laipas. Kas tur tāds melns rēgojas otrā pusē? Kaut kāds priekšmets. Bet Karcovam nav laika ar to noņemties.

Ātrāk, ātrāk pie peldētājiem!

Vēl viens pagrieziens. Lūk, kur durvis.

Tikko elpodams no uztraukuma, viņš pavelk nost actiņas aizbīdni.

Nāras ir tukšas. Ļaudis saspiedušies alas vidū. Telpa dūc.

Karcovs skrien pie preparāta glabātavas. Tā atrodas tuneļa sānu atzarē, tepat blakus. Varbūt viņš vēl pagūs novērst nelaimi.

Glabātava ir klāt. Bet kas tad tas? Durvis ir vaļā! Statņi, kuros vēl vakar bija saliktas pelēkas kartona kastes ar briketēm, tagad ir tukši.

Viņš iet atpakaļ, atsizdamies ar elkoņiem pret sienām. Kā akls. Laipas pār plaisu. Pašā tās malā guļ divas briketes. Acīmredzot tās izkritušas nesot.

Karcovs noliecas pār aizu. No tumsas uzdveš aukstums. Iemetis briketi aizā, viņš gaida. Dažas sekundes ir klusums, tad dzirdams vājš šļaksts.

Laipas malā rēgojas no dēļa līdz pusei izlīdusi nagla. Tās galā garš, tumšs diegs. Viņš to nebūtu pamanījis, bet gaiss tunelī kustas un šūpo pavedienu.

Viņš ilgi nevar noķert to ar sastingušajiem pirkstiem. Beidzot pieliek pie acīm.

Zils pavediens.

Viņš atceras: Marta, kad parādījās pie lagūnas, bija zilā jakā.

Marta! … Karcovs tik skaidri redz viņu. Maza, pēc slimības vēl vārga, viņa iet pa tuneli, salīkusi zem pelēkās kastes svara. Iesviedusi to aizā, viņa nāk atpakļ, lai celtu plecos citu.

Viņa grīļojas nespēkā. Viņai ir pavisam slikti.

Katrs solis prasa piepūli.

Statņi tukšojas. Kaste pēc kastes nozūd bezdibenī. Beidzot ir atlikusi pēdējā… Aiznesusi Marta Jauj tai nokrist uz klints, nometas ceļos un centimetru pa centimetram grūž smago kasti uz aizu.

Iegruvuma malas ir lēzenas. Te viegli pazaudēt līdzsvaru. Taču Marta nedomā par briesmām. Atspiedusies pret kasti, viņa grūž to, grūž.

Ātrāk, kuru katru mirkli viņu var notvert!

Pēdējais grūdiens, un kaste lido iegruvumā.

Zaudējusi spēkus, tai līdzi noslīd arī pati Marta, ķerdamās aiz akmeņiem un neatrazdama tajos atbalsta …

Karcovs piespiež sevi piecelties un lēni iet pāri laipām.

Dūkoņa peldētāju guļamtelpā kļuvusi stiprāka. Tā izklausās pēc bangu šņākoņas.

Dūkoņa pieņemas. Tagad dzirdami arī sitieni. Pēkšņi tuneli satricina apdullinoša rēkoņa: it kā skaņa, izsitusi šķērslī caurumu, būtu izlauzusies brīvībā.

Beidzot Karcovs attopas!

Bet jau dzird dipam desmitiem kāju — tie, kas skrien, tūlīt parādīsies aiz stūra.

Pašāvies sāņus, viņš paslēpjas aiz klints.

Viņš stāv, piekļāvies pie akmens, un viņam sejā iesitas skrejošo sakustinātā gaisa viļņi. Bars aizjoņo garām un nozūd tuneļa līkumā. Tad tur atskan šāvieni un vaimanas.

Ceļš uz lagūnu vēl ir brīvs. Slīdēdams gar sienu, Karcovs steidzas uz izeju.

Ar jaunu spēku dimd pazeme — bars nāk atpakaļ.

Visu izšķir sekundes, un Karcovs, vairs neslēpjoties, skrien pa tuneli. Tagad nav tālu. Viņš paspēs. Kaut tikai Pella būtu turpat!

Izskrējis laukumiņā, Karcovs ar acīm meklē biedru.

—            Esmu te! — Pella ir pie statņiem. Darbodamies ar atslēgu, viņš skrūvē torpēdā detonatoru.

—     Odenī! — kliedz Karcovs.

Paķēruši pie trapa noliktos piederumus, viņi reizē ielec lagūnā.

Atri tiek uzlikti respiratori, piesprādzēti svariņi. Spridzekli, kompasi, naži — viss ir kārtībā, un viņi ienirst.

Bet peldētāji jau ir laukā no tuneļa. Bars izklīst laukumiņā, ārprātīgie gāžas no klints ūdenī. Taču bez elpošanas aparātiem viņi ir nevarīgi. Iekrituši ūdenī, viņi izslej galvu un, spīdošu burbuļu spieta apņemti, ceļas uz augšu.

Ūdens ir apbrīnojami skaists. Tas ietvēris sevī visas zilā nianses — no kobalta līdz ultramarīnam; tas ir gaismas un dzīvības pilns, dzirkstī vien; zivju mazuju bari grozās tajā un rotaļājas, un katrā zivtiņā atspoguļojas saules stars.

Bet tas viss ir pie mierīgās jūras virsmas. Tuvāk dibenam, līdz kuram te ir metri divdesmit pieci, valda mironīgi auksti toņi. Pelēkzilajā pustumsā aizpeld garām lielas zivis. To ceļš ved uz pazemu valni, kas izslējies no dūņām un aiz kura dibens strauji iet uz leju. Zivis aizpeld pāri akmeņiem un izzūd biezajā, mutuļojošajā miglā. No drūmā bezdibeņa pretī nāk citas ceļinieces. Tikušas pāri valnim, tās kā pēc gaismas un saules noilgojušās šaujas vertikāli augšā. Katra, sasniegusi ūdens virsmu, rada nedzirdamu sprādzienu — kā sudraba bultiņas uz visām pusēm pajūk mazās zivtiņas, it kā pa spoguli aizzibētu plaisas …

Pie vajņa ir parādījušies cilvēki. Liela zivs ar izvalbītu aci blenž uz atnācējiem, sakustina spuras un bailīgi pasitas sāņus. No klints spraugas savu čūskas ķermeni izvelk murēna, pavada viņus ar skatienu, atviež indīgos zobus un ieslīd atpakaļ alā.

Bet viņi turpina ceļu. Viņi ir divi. Pleznās ieautās kājas lokās kā taustekļi, rokas ir izstieptas virs galvas. Vēl nesen Pella turēja acu priekšā kompasu, lai nenomaldītos no kursa. Tagad tas nav vajadzīgs — mērķis ir atrasts. Viena no trim radio- grammā minētajām zemūdenēm guļ dibenā, pa pusei aizsegta ar brūnaļģu grīstēm, it kā speciāli būtu ierakusies tajās.

Karcovs un Pella apstājas, spridzekļi, ko viņi buksējuši, nolaižas un paliek karājamies līnēs.

Ar rokas kustību Pella paaicina tuvāk biedru. Sabāzuši kopā galvas, viņi plivinās dzidrajā ūdenī. Pella rāda uz lieliem cilindriem — ar tiem nokrauts zemūdenes klājs. Četri cilindri torņa priekšā, pa divi rindā. Tikpat daudz zemūdenes pakaļgalā. Pella ar žestiem paskaidro: cilindros ir torpēdas; piebraukusi tuvāk ienaidnieka ostai, zemūdene noguļas dibenā un izlaiž ārā peldētājus; tie atver cilindru vākus un izņem torpēdas …

Karcovs met ar galvu: viņš ir visu sapratis.

Atkal saruna ar žestiem. Itālietis lūdz, lai Karcovs paliek uz vietas un novēro, — vai mazums kas var atgadīties. Viņš, Pella, piekārs spridzekli un ieslēgs detonatora pulksteņa mehānismu. Tas neprasīs daudz laika, un viņi meklēs jaunu mērķi.

Karcovs ir ar mieru. Lēni nolaizdamies aļģēs, viņš vēro biedru, kas peld tālāk.

Klusums, miers.

Zemūdene ir kā izmirusi. Izslēgtas pat gaisa attīrīšanas mašīnas. Tas ir saprotams — zemūdene gul ne visai dziji, to var fiksēt ar aparātiem no garām braucoša kuģa, bet atklātu — nomētāt ar bumbām.

Klusums, miers. Tikai Karcova respiratorā klakšķ vārstuļi — ieelpošanas vārstulis stiprāk, izelpošanas vārstulis vājāk.

Kur tad Pella?

Karcovs pašķir aļģes un raujas uz priekšu.

Viņš redz, ka no augšas uz zemūdeni pikē cilvēks. Svešais ir respiratorā. Viņš pieliek roku pie jostas, izrauj nazi.

Karcovs, cik jaudas, kustina pleznas. Viņu dzen bailes par biedru, dzen trakas dusmas, jo uzbrucējā viņš ir pazinis Arturu Abstu.

Viņi ātri tuvojas viens otram.

Viņu ceļi krustosies kādu metru no itālieša. Tas, neko nenojauzdams, stiprina klāt zemūdenei sprāgstvielu.

Tūlīt tūlīt ienaidnieki sadursies. Absts jau ir klāt Pellam un paceļ roku ar nazi. Karcovs uzbrūk un padzen viņu nost. Vai Absts ir paguvis iedurt Pellam? Šķiet, ka ne …

Peldētāji riņķo ūdenī, neriskēdami tuvoties. Viņi zina — uzvarai vajadzīgs viens vienīgs dūriens. Kas kļūdīsies, tam beigas.

Karcovs pamazām dzen Abstu tālāk prom no zemūdenes. Ir jāiegūst laiks. Pella nostiprinās mīnu, ieslēgs detonatora pulksteņa mehānismu un nāks palīgā. Divatā viņi viegli pieveiks ienaidnieku.

Karcovs un Absts peld aizvien tālāk, pamazām tuvodamies virsmai.

Pella skatās viņiem nopakaļ. Kaut ko saredzēt kļūst aizvien grūtāk — apkārt satumst, it kā būtu uzvandītas dūņas. Taču Pella zina: tās nav dūņas, tās ir asinis. Viņš guļ uz zemūdenes priekšgala horizontālās stūres. Kad viņš sakustas, asinis no brūces sānos tek stiprāk. Kopā ar asinīm zūd spēki. Pellam to ir tik maz, ka diezin vai izdosies piestiprināt lādiņu.

Ko darīt? Peldēt augšā?

Tas ir viegli — jānomet jostas svariņi, un viņu nekas neturēs zem ūdens. Viņš trauksies turp, kur ir gaiss un saule, kur ir draugs, kura palīdzība ir tik vajadzīga! Bet Pella nolemj piestiprināt mīnu un iedarbināt detonatora mehānismu.

Pārvarēdams sāpes, viņš apveļas uz vēdera un mēģina pavilkt līni ar spridzekli. Piepūle nogurdina. Griežas galva, kuru katru mirkli viņš zaudēs samaņu, un līne izšļuks no pirkstiem.

Vēl viens mēģinājums — un atkal neveiksme.

Atvilcis elpu, Pella paraugās apkārt. Ūdenī nav nevienas dzīvas radības. Tā iemītnieki ir nozuduši. Tikai murēna ir izpeldējusi no klints aizsega un, iebāzusi degunu smiltīs, loka resno, gļotaino ķermeni.

Spēki izsīkst. Par līni Pella vairs nedomā. Izeja ir viena: viņš palaidīs vaļā mīnas pulksteņa mehānismu un uzpeldēs, atstājot to pie zemūdenes. Viņš cer, ka tuvākajā laikā zemūdene nekustēsies no vietas.

Mīnas ir apakšā, smiltīs. Pella nošļūc no stūres plāksnes un planē pie tām. Viņš nogulstas dibenā un ņem detonatora mehānismu.

Te pēkšņi stiprs trieciens. Ja Pella būtu uz ūdens, viņš redzētu, ka, izārdīdams klints konusa virsotni, gaisā uzšaujas uguns stabs un klints sašūpojusies iegāžas ūdenī.

Pella ir sapratis visu. Viņš taču pats ieskrūvēja torpēdā momentānas darbības detonatoru. Ar vienas torpēdas eksploziju pietika, lai sprāgtu pārējās statņos līdzās novietotās torpēdas.

Sprādziena spēks triec itālieti pret zemūdenes sāniem. Ķiveres stikli ieplaisā, līdens tiek klāt pie sejas.

Zemūdenē sāk skraidīt un runāt. Tā nodreb, smiltis zem tās nočirkst.

Pellam ir slikti. Viņš slāpst nost. Ķivere ir pilna ar ūdeni.

Viņš norauj ķiveri.

Neskaidri redzami garām peldošās zemūdenes pelēkie, kniedētie sāni.

Kur ir mīna?

Rokas vandās pa smiltīm. Uztausta un satver spridzekli.

Mīna piespiesta pie krūtīm. Pella kā akls apskrien to ar pirkstiem.

Lūk, kur ir detonators!

— Nulle … — čukst Pella.

Un viņš strauji pagriež limbu.

Zemūdeni pasit uz augšu un sagāž uz sāniem. Ar caurumu sānos tā nolaižas verdošajās duļķēs.

Augšup traucas aļģu kušķi, gaisa un solāreļļas burbuli, griezdamās peld saspiestā murēna.

Bet tālāk turpinās Karcova kauja ar Abstu. Pirmais sprādziens nenodarīja tiem nekā ļauna — triecienu vājināja atstatums. Bet tad Pella uzspridzināja savu mīnu. Karcovs saņēma sāpīgu belzienu pa krūtīm, aizkrita ausis. Respiratora gaisa maiss pārplīsa, plaušās ieplūda ūdens. Pusnoslāpis viņš norāva ķiveri, nosvieda jostu ar svariņiem un uznira augšā.

Tagad katrs elpas vilciens rada krūtīs stipras sāpes. Mutē jūtama asiņu garša.

Kur tad palicis Absts?

Karcovs iebāž galvu ūdenī un saspringti lūkojas zilajā pustumsā.

Tur viss dūmakas aizplīvurots. Bet dziļi dzelmē netālu no dibena ar pūlēm saskatāms cilvēka siluets.

Vai viņš ir beigts? …

Nē, kustas. Tātad dzīvs un viņa respirators ir kārtībā.

Bet Karcovs ir bez elpošanas aparāta, bez naža, neaizsargāts.

Absts pavēzē pleznas, papeld mazliet augstāk. Patlaban viņš ir tieši zem Karcova. Atmetis galvu un skatās uz viņu.

Viņš var uzbrukt kuru katru brīdi, bet vilcinās. Kāpēc?

Viņš gaida, lai pretinieks paceļ galvu un ieelpo. Šajā mirklī Absts paraus viņu zem ūdens.

Karcovam ir jāuzbrūk. Jāuzbrūk par spīti loģikai, kas prasa izvilināt ienaidnieku no dziļuma, lai cīnītos kā līdzīgs ar līdzīgu. Absts negaida uzbrukumu. Pēkšņums ir Karcova vienīgā priekšrocība.

Un viņš ienirst.

Jā, Absts pat nevairās — tikai pagūst pastiept uz priekšu roku ar nazi. Dūriens trāpa Karcovam gurnā. Mirkli vēlāk viņš parauj sāņus Absta roku. Nazis no tās izkrīt. Un tūlīt Absts dabū stipru sitienu pa rīkli.

Vēl sitieni, vēl! … Glābdamies no tiem, Absts ar kājām apvij pretinieku un velk dziļumā.

Nikna, mēma cīņa ūdenī. Absts sāk zaudēt spēkus. Viņa kājas atlaižas un noslīd gar Karcova ķermeni.

Saņēmis visus spēkus, Karcovs dod pēdējo triecienu — no augšas, ar abām dūrēm.

Ienaidnieks ir jāpiebeidz pavisam, bet Karcovam trūkst elpas. Atgrūdies no pretinieka nedzīvā ķermeņa, viņš traucas augšup.

Saule. Rāma jūra.

Karcovs guļ uz ūdens, alkaini kampdams gaisu. Ikreiz, kad

viņš ieelpo, sāpes iedur ribās, kad izelpo — uz lūpām parādās asins pūslīši. Acīmredzot ir bojātas plaušas.

Atpūties viņš vēro apvārsni. Apkārt ūdens, nekas vairāk.

Klints sabrūkot ir aprakusi peldētājus.

Turpat dibenā zem akmens bluķiem atdusas Marta.

Arī itāļu jūrnieks Džordžo Pella, cilvēks ar vīrišķīgu sirdi, vairs neuznirs no dzelmes …

Asaras smacē Karcovu.

Pēdējo reizi viņš paskatās uz to pusi, kur dziļi zem ūdens apbedīta Marta Rišere.

Ziemeļos aiz apvāršņa ir sabiedroto bāze.

Viņš pagriežas uz dienvidiem.

Viņš atkal ir viens okeānā.

NOSLĒGUMS

Vēlu vakarā Karcovu uzņēma zviedru elektrokuģis, kas nāca no Āfrikas ar kakao pupiņu kravu.

Operācija «Dollar» nenotika. Pēc gada nacisti .no jauna mēģināja bombardēt Amerikas pilsētas. Sis mēģinājums arī neizdevās, tāpat kā neizdevās viņu plāni sagraut un pakļaut Angliju, sagrābt Gibraltāru, iekarot Āfriku, Indiju …

Dažos vārdos par Absta priekšnieku un iedvesmotāju likteni. Galu galā Heinrihs Himlers pieveica Vilhelmu Kanarisu. To atcēla no abvēra vadītāja posteņa, bet 1944. gada vidū arestēja kopā ar citiem «ģenerālu puča» dalībniekiem, kas bija mēģinājuši iznīcināt Hitleru, lai pēc tam vienotos ar amerikāņiem un angļiem. Arestus vadīja Oto Skorceni.

1945. gada pavasarī Heinrihs Himlers galīgi izrēķinājās ar savu vecveco konkurentu — «melno admirāli» sodīja ar nāvi. Kara izlūkdienestu ietilpināja RSHA un pakļāva Himleram; par tā vadītāju kļuva Oto Skorceni.

īsi pirms trešā reiha kapitulācijas Fēgeleins, tagad jau fīrera svainis, SS obergrupenfīrers un Himlera štāba pārstāvis Hitlera mītnē, pārģērbās civilā un bēga no impērijas kancelejas, bet tika noķerts, aizvests pie Hitlera un nošauts pēc tā personiskas pavēles.

Vienā no aprīļa pēdējām dienām atgadījās divi savādi notikumi. Berlīnes impērijas kancelejas pazemes bunkurā, kas drebēja no padomju šāviņu un bumbu sprādzieniem, Hitlers salaulājās ar Evu Braunu. Tajā pašā dienā kaut kur Itālijas ziemeļos partizāņi pielika pie sienas un nošāva Benito Musolini un viņa mīļāko Klāru Petači.

Starp citu, vācu fīrers pārdzīvoja bijušo itāļu duči par divām dienām. 30. aprīlī viņš izdarīja pašnāvību. Pirms tam viņš deva rīkojumu izslēgt no partijas un saņemt ciet Gēringu un Himleru, kuri aiz fīrera muguras bija mēģinājuši sākt sarunas ar amerikāņiem.

Pēc nedēļas, saņēmis Padomju Armijas un sabiedroto karaspēka triecienus, beidza pastāvēt hitleriskais «tūkstošgadu» reihs — cilvēces vēsturē neredzēta ārprātīgu politisku avantūristu asiņaina valsts.

Pēc kapitulācijas tika arestēti un noindējās Himlers un Gē- rings — viens mazliet agrāk, otrs mazliet vēlāk.

Atliek pastāstīt par to, kas notika ar «kara veterānu un cēlo nācijas dēlu». Likās, ka ar viņu viss ir skaidrs: pēc divkaujas ar Karcovu neizprotamā kārtā dzīvs palikušais Absts nodzīvojis ilgāk par daudziem saviem kolēģiem un miris samērā nesen. Apliecinājums tam — «Kurier» nekrologs.

Bet atšķiriet žurnāla «BoKpyr CBeTa» 1958. gada septīto numuru. Devītajā lappusē stāstīts par…

Starp citu, te būs šis rakstiņš.

VAĻI PLUDMALE

Nesen uz kādu no Florīdas  piekrastes rajoniem tika steidzami izsaukta glābšanas komanda, bet šoreiz  ne tādēļ, lai noņemtu no sēkļa jahtu vai pasviestu korķa riņķus neveiksmīgiem peldētājiem.Pludmales smiltis, atspieduši nost pārsteigtos kūrortniekus, gulēja … vaļi-grindas. Piecdesmit septiņi vaļi! Glābēji nekavējoties sāka operāciju.  Karstajās smiltis slāpstošos vaļus aplika ar slapjām lupatām, bet nogādāt viņus atpakaļ ierastajā vidē nebija tik vienkārši. Vienu grindu ar pūlēm pacēla seši septiņi cilvēki;vajadzēja atvest uz pludmali ceļamkrānu.Bet, lai kā cilvēki steidzās, viņiem izdevās glābt tikai septiņus vaļus, pārējie nobeidzās. Vēl līdz šim nav zināms, kas spiedis vaļus izlekt krastā.

Šis savādais notikums atgadījās, kad, kā apgalvoja avīze, Absts bija jau beigts. Gribas ticēt, ka «Kurier» nekrologs nav viltots un Abstam nav sakara ar vaļu bara bojā eju …

Bet ej nu sazini!… Ar nacistiem bieži notiek neparastas pārvērtības. Lūk, gadījums ar hitleriešu ārstu psihiatru profesoru Verneru Heidi. Kara gados Heide kopā ar saviem kolēģiem iznīcināja vairāk nekā divsimt tūkstošu cilvēku. Pēc Vācijas kapitulācijas viņu arestēja. Taču, kā liecina Rietumvācijas policijas izziņu grāmata, «Verners Heide… izbēdzis 1947. gada 25. VII Vircburgas rajonā, pārvedot ieslodzītos».

Heidi atrada ne visai sen. Kur viņš bija slēpies visus šos gadus? Rietumvācijā! Pieņēmis vārdu Zavade, viņš cepuri kuldams bija dzīvojis kādā no Šlēsvigas-Holšteinas zemes pilsētām, izsniegdams medicīniskos slēdzienus tiesu orgāniem, prokuratūrai un apdrošināšanas resoram. Pie tam patiesību par ekspertu Zavadi VFR zināja absolūti visi, varbūt tikai kriminālpolicija ne…

Galu galā varas iestādes, pakļaujoties sabiedrības spiedienam, «atrada» un apcietināja Heidi. Bija gaidāms skaļš process. Tomēr līdz tiesai nenonāca. Kā tika paziņots, pirms procesa Verners Heide bija pakāries savā kamerā.

Patiešām dīvaina pašnāvība! Jo dīvaināka tādēļ, ka dienu iepriekš no astotā stāva loga bija izkritis un nosities ārsts psihiatrs Fridrihs Tīlmanis, kam vajadzēja stāties tiesas priekšā kopā ar Heidi.

Vai viņi tiešām gājuši bojā? Vai Absts patiesi ir noslīcis? Savā laikā tika ziņots arī par gestapo šefa Heinriha Millera bojā eju. Vēlāk nāca gaismā, ka Millera kapā guļ cits. Pats Millers ir nebija domājis mirt. Viņš bija aizbēdzis: vispirms uz Austriju, no turienes uz Itāliju, tālāk — uz Pirenejiem, uz Spāniju. Tagad, kā ziņo prese, viņš laimīgi dzīvo Āfrikā. Taču tas vairs nav Millers, tas ir… musulmanis Amins Rašads!

Dienvidamerikā, tā stāsta, uzietas Hitlera vietnieka fašistu partijā Martina Bormana pēdas; arī viņu kara beigās «apglabāja» Gebelsa prese.

Zinātāji apgalvo, ka otrā pasaules kara beigās ārpus Vācijas robežām atradušies vairāki simti tūkstošu fašistu. Pārģērbti civilā, apgādāti ar viltotiem dokumentiem, naudu un vērtslietām, parolēm, konspiratīvu sapulcēšanās vietu un paslēptuvju adresēm, viņi bija izklīduši pa visu pasauli.

Viens no tādiem ir Hitlera mīlulis, nacistu «pirmais diversants» Oto Skorceni. Šis kara noziedznieks jūtas kā mājās Spānijā, kur joprojām kā tirāns valda asiņainais punduris Fransisko Franko. Bankās Skorceni noguldīts miljoniem dolāru, viņš ir lepnu villu un muižu saimnieks. Galvenais — Skorceni ir stabili sakari ar visu pasaules daļu neofašistiem.

Otrs Hitlera auklējums — Verners fon Brauns mājvietu atradis Amerikas Savienotajās Valstīs. Tur viņš ir galvenais ra- ķetnieks — bagāts, uzņemts «labākajās» mājās, godāts, apveltīts ar Amerikas ordeņiem. It kā tas nebūtu bijis viņš, nacists fon Brauns, kas tēmēja savas lidojošās torpēdas uz Amerikas pilsētām!

To visu redzēdami, sasparojas un kļūst nekaunīgi tie dzīvi palikušie hitlerieši, kas salīduši spraugās un gaida savu laiku.

Fašisti ir nosprieduši, ka cilvēces atmiņa ir notrulinājusies. Viņi rosās arvien aktīvāk — apvienojas, vervē piekritējus, izmēģina spēkus. Viņi visā nopietnībā tic, ka pienāks laiks un visu varēs sākt no jauna.

A. Nasibovs. ĀRPRĀTĪGIE

Redaktors O. Jansons. Māksi, redaktors G. Krutojs. Tehn. redaktore E. Pota. Korektore R. Agule. Nodota salikšanai 1969. g. 23. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 28. martā. Tip. pap. Nr. 2. formāts 60 X 84'/». 18,75 fiz. iespiedi.; 17,44 uzsk. iespiedi.; 18.47 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 64 kap. Izdevniecība «Zinātne» Rīgā. Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 292. K2

paskaidrojumi

[1] kapitān zur see — pakāpe hitleriešu jūras kara flotē, atbilst pirmā ranga kapteinim (pulkvedim).

Šeit un tālāk — autora piezīmes. '

[2] tenderis — vienmasta kuģis ar slīpām burām.

[3] abvērs — hitleriskas vācijas kara izlūkošanas un pretizlūkošanas dienests.

[4] sd — drošības dienests.

[5] hauptmanis — kapteinis,

[6] johanītu ordenis — krustnešu bruņinieku garīgais ordenis, nodibināts 12. gadsimtā.

[7] inženiera heinca bunzes (pēc citām ziņām — Paula Šmita) izgudrojums bija neliela lidmašīna ar īsiem spārniem. Tai bija reaktīvais dzinējs. Lidmašīnu izsvieda gaisā no katapultas, un autopilots vadīja to uz mērķi. Šāviņš kustējās ar 650 km lielu ātrumu stundā 500—2500 metru augstumā un nolidoja līd2 300 km. īpašā nodalījumā tas nesa 600 kg sprāgstvielas. Ar šiem šāviņiem, kas tika nosaukti par Fau-1 (no vārda Vergeltung — atmaksa), vācieši no 1944. līdz 1945. gadam bombardēja Angliju.

[7] Fīrers visu dara bez kara.

[8] grūn — zaļš (vācu vai.).

[9] hahas un hitlera dialogs atstāstīts pēc fašistiskās Vācijas Ārlietu ministrijas pieraksta.

[10] nsdap — saīsināts hitlera partijas oficiālais nosaukums.

[11] ss — apsardzes nodaļas, hitlera partijas teroristu bandas.

[12] vācu dziesmu parindeņi.

[12] Kokpits — vaļēja kaste (kabīne) jahtu un motorlaivu pakaļgalā, kur novietojas stūrmanis.

[13] ruhe — miers (vācu vai.).

[14] korvetkapteinis — pakāpe vācu jūras kara flotē, atbilst trešā ranga kapteinim.

[15] Šķidrā grunts — par apkārtējiem slāņiem blīvāks ūdens slānis; uz tā nolaidusies zemūdene var palikt guļam ar izslēgtiem motoriem, negrimstot dziļāk.

[16] k a 1 s i ņ š — ķīlim līdzīga brusa, tikai kuģa iekšpusē.

[17] m u š k e 1 i s — koka āmuriņš ar īsu kātu; lieto takelāžas darbos.

[18] Štābbocmanis — pakāpe vācu jūras kara flotē, atbilst mičmanim.

[19] obermāts — pakāpe vācu jūras kara flotē, atbilst galvenajam star- šinam.

[19] Stūres plāksne un ballers — stūres daļas.

[19] Bocmanmāts — pakāpe vācu jūras kara flotē, atbilst pirmās pakāpes

staršinam.

[20] vadnis (priekšvadnis) — ķī)a turpinājums, ar ko beidzas kuģa priekšgals.

[21] diferents — kuģa gareniskās ass noliece.

[22] Špigats — ierīce ūdens novadīšanai.

[23] Ūdenslīdēju no lieliem dziļumiem izceļ lēni, ar pauzēm, citādi neizbēgama ir t. s. kesona slimība.

[23] Grupenfīrers — dienesta pakāpe SS, atbilst ģenerālleitnantam.

[24] 1940. gada 23. oktobrī Francijas pilsētā Andajā Pireneju piekājē, netālu no Spānijas robežas, Hitlers tikās ar Franko. Konferencē Franko apstiprināja iepriekšējā vasarā Berlīnē doto solījumu, ka tai izdevīgā brīdi Spānija iesaistījies karā Vācijas pusē.

[25] sa — trieciermodaļas.

[26] rsha — galvenā valsts drošības pārvalde.

[27] volfšancē (Wollschanze — vācu vai.) — vilka midzenis. Tā sauca Hitlera galveno mītni Austrumprūsijā, netālu no Rastenburgas.

[28] standartenfīreri Brants un fon Belovs — Hitlera adjutanti, šturmbanfīrers Heiclinge — Hitlera sulainis, oberšturmfīrers Bauers un hauptšturmfīrers Bics — viņa personiskie piloti.

[29] koma — bezsamaņas stāvoklis nervu sistēmas stipras depresijas gadījumā (traumas, smadzeņu audzēja utt. rezultātā).

[30] teiktais attiecas ari uz akvalangistiem, kas lieto saspiesto gaisu no muguras baloniem.

[31] kesona slimība rodas, strauji pārejot no vides, kurā ir paaugstināts spiediens, uz vidi, kurā spiediens ir mazāks; ar to saslimst kesonu strādnieki un ūdenslīdēji.

[32] sārfīrers — apakšvirsnieks.

12*

[33] sturmbanfīrers — pakāpe ss, atbilst majoram.

[34] pēnemindes sala bija bāze, kur konstruēja un būvēja lidmašīnas šāviņus un raķetes.

[35] Hauptšturmfīrers — pakāpe SS, atbilst kapteinim.

[36] sonntag — svētdiena (vācu vai.).

[37] s m i s s — studentiem duelējoties ar rapieri dabūta rēta.

[38] engelberts dolfuss — reakcionārs politisks darbinieks, Austrijas kanclers. Nogalināts 1934. gada 25. jūlijā, austriešu un vācu fašistu organizētā puča laikā.

[39] «der rote hahn» — sarkanais gailis (vācu vai.). Hitleriešiem iebrūkot Austrijā (1938. gada martā), Vīnē un citās valsts pilsētās tika arestēti antifašisti un ebreji, dedzinātas sinagogas. Ar iesauku «Millers» Skorceni darbojās Vīnes trešajā rajonā, kur tika nonāvēts daudz cilvēku un aizdedzinātas mājas.

[39] KC — saīsināti — koncentrācijas nometne.

[39] Otrā ranga kapteinis Vitorio Mokagata bija viens no tiem, kas vadīja itāļu jūras kara flotes apakšvienību, kurā tika izmantotas cilvēktorpēdas.

[40] «m a i j a 1 e» — itāļu vadāmā torpēda.

16*

[40] Godpilna nāve labāka par kaunpilnu dzīvi (latīņu vai.).

[40] Blokleiters — nacistu partijas iecirkņa vadītājs.

[41] kreisleitunga — kreisleitera, hitleriešu partijas apgabala vadītāja, pārvalde.

[42] hanss brants — medicīnas doktors, SS brigādenfīrers (ģenerālmajors), hitleriešu ģenerālkomisārs indīgo kaujas vielu lietās, fašistiskās «vieglās nāves» programmas sludinātājs. Īstenojot šo programmu, no 1939. līdz 1940. gadam vien Vācijā tika noindēts vairāk nekā 275 000 cilvēku.

Content

Nasibovs Aleksandrs Ārprātīgie

A. Nasibovs ĀRPRĀTĪGIE

Autora priekšvārds

PIRMĀ DAĻA «1-W-1»

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

OTRA DAĻA KONISKĀ KLINTS

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodala

Sesfā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaja

Divpadsmitā nodaļa

TREŠA DAĻA ĀRPRĀTĪGIE

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Treša nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

CETURTA DAĻA ATMAKSA

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā noda|a

Vienpadsmitā nodaļa

NOSLĒGUMS

VAĻI PLUDMALE

paskaidrojumi