Konzaliks H.G.

Asins mafija

H.G.KONZALIKS

Asins mafija

Nervi? Ko te vairs līdzēja nervi, un kur tie palikuši? Nekas vairs nelīdzēja pret sviedriem, ko viņš pēkšņi sajuta uz kakla, galvas ādas, zem acīm. Neko vairs nepadarīsi nolādētajām televīzijas kamerām. Neko vairs nepadarīsi žurnālistiem, šiem mafijas ērgļiem, šīm hiēnām. Jā… tie sajūt maitas smaku.

— Turi tak beidzot muti, tu, resnuli! ' Tas vienmēr bija tas pats vīrs, kas uzdeva toni, — kāds divus centnerus smags tēvainis. Reisners viņu jau sen bija ievērojis. Ikreiz, kad viņš kaut ko nobļāvās, tad taurēja, rokas pielicis pie mutes, it kā tāpat viņu nevarētu dzirdēt. Un tad Reisners atkal saklausīja Lindera balsi:

«Nāciet, Dīter! Šī ražošanas uzņēmuma slēgšana nepieciešama kā operācija nāvei nolemtam pacientam. Jūs taču zināt, ka es uz jums, kā parasti, paļaujos.»

Tas cūka silda dibenu savā priekšnieka krēslā. Kāpēc tad viņš pats nekāpj tribīnē? Viņš, protams, savā smalkajā kabinetā gaida ziņu, ka viss ir nokārtojies. Bet te jau vairs neko nevarēja nokārtot. Gn garais mikrofona kāts jau atkal sniedzās uz darba devēja pusi. Vēgners izslēdza mikrofonu. Šķiet, viņš kapitulēja — un tautas masas tur lejā pārņēma vadību.

—         Saksijas metalurgs dzīvos! — kliedza milzīgā zāle.

Šis balsis skanēja kā pātagas cirtieni. Revolūciju jau viņi bija inscenējuši un nu saceļas pret tevi. Tu esi pilnīgi bezspēcīgs. Vai tev tas nav gluži vienaldzīgi? Ja vēl būtu veselība…

—• …dzīvos!… — Viņš dzirdēja balsis skandējam. Operators nāca tuvāk. Viņš savu kameru turēja uz pleca kā ieroci. Viņš filmēja panorāmu zālē, bet tad objektīvs pagriezās uz Reisnera 1 pusi un mēmi un draudīgi viņā nolūkojās. Dieva acs, Reisners pēkšņi nodomāja, un viņam nemaz nebija tik viegli saglabāt mieru un aukstasinību, neizrādīt pūlim, ka viņš ir padevies. Bezspēcīgas dusmas sagrāba Reisneru savā varā, viņam jau bija grūti aptvert, kas notika apkārt. Dieva acs… Kāpēc tieši Dieva acs? Kāpēc tas kretīns nenovāc to savu kameru?

—       Doktora kungs!

Viņš pagrieza galvu.

—      Varbūt mums labāk šo pasākumu pārtraukt?

Viņš neatbildēja. Rainers Zoltavs, viņa asistents, vienmēr bija pavisam mierīgs. Tāds viņš bija, kopš Reisners viņu pazina. Bet tagad? Viņš bija nobijies! Vēl viens gļēvulis! Vēgners salika rokas tā, it kā lūgtu Dieva palīdzību. CJn šis idiots, vietējā uzņēmuma direktors Bornbahers, ierāvis galvu plecos. Nevienas skaņas, neviena vārda.

Beidzot Reisners piecēlās, un viņam pretī jau stāvēja vesels pūlis naidīgi noskaņotu strādnieku. Dīters Reisners paņēma rokās mikrofonu.

—       Pagaidiet, kungi, man šķiet, ka mēs šeit esam sanākuši šo to noskaidrot… , ,

Neviens viņā neklausījās. Viņi dauzīja kājas un svilpa.

—      Bet, draugi, esiet taču prātīgi…

—      Draugi?! Kas mēs tev par draugiem!

—       Apvainojumi neko nelīdzēs — tāpat kā kliegšana.

Mikrofons bija pavisam tuvu, un viņš centās runāt draudzīgā, tēvišķā tonī.

—      Es saprotu, ka jums ir jāizgāž dusmas, un tas, kas te notiek, daudziem no jums saistīts ar skumjām un traģiskām beigām. Vai jums tiešām šķiet, ka mēs labprāt slēdzam šo rūpnīcu…

Reisners nespēja turpināt Mugurā sevi pieteica asa, iznicinoša sāpe, viņš sarāvās un jutās tā, it kā būtu notriekts zemē ar šīm skaļajām, nesaudzīgajām dzelzs dūrēm. Reisners gribēja saņemties, bet juta, kā siltuma vilnis izplatās pa visu ķermeni, un viņš zaudēja kontroli pār savu ķermeni. Zāles, viņš drudžaini domāja, zāles! Es taču tās iedzēru, kāpēc tās nepalīdz? Reisners aizvēra acis. Viņam noteikti vajadzēja atstāt šo telpu, turklāt nekavējoties.

—      Doktora kungs, ak Dievs, doktora kungs, vai kas noticis?

Tas bija Zoltavs. Reisners gribēja kaut ko teikt, bet vairs nespēja. Pēkšņi pūlis zālē apklusa. Daži. smējās.

—      Varbūt jums ir vajadzīgs ārsts?

Viņš noraidoši pamāja, vismaz centās to darīt.

Bet kājas bija tik ļenganas. Viņš atkal sajuta, ka tiek paralizēts viss ķermenis, un domāja: mans Dievs, kāpēc tieši es, un kāpēc tieši tagad? Vai tas ir Dieva lāsts?

Zoltavs jau bija viņam blakus un jautāja:

—      Doktora kungs, vai sirds?

Beidzot pienāca arī Bornbahers. Viņi saņēma Reisneru aiz padusēm un stiepa ārā. Smirdēja pēc eļļas, rūsas un oglēm, bet Reisners, kamēr viņu aizstiepa līdz kāpnēm, saoda tikai savus sviedrus. Viņš nespēja nokāpt lejā un, skaļi elpojot, palika pie tām stāvot, piespiedis roku pie vēdera. Pie velna, kur te varētu būt tualete? Beidzot viņš uzgāja kādas pelēki krāsotas durvis, un tās pat kāds turēja vaļā, lai viņš varētu ieiet. Reisners ieraudzīja baltas flīzes, izlietni un dažas kabīnes, atrāva vaļā durvis, steigā atpogāja bikses un raudāja. Viņš vēl dzirdēja tālumā kliedzienus:

—      Saksijas tērauds dzīvos!

Bira asaras, un viņš velti mēģināja apturēt lēkmi. Reisners jutās pazemots, un viņam bija kauns.

Rēisners jau bija ierāpies mazajā personāla lidmašīnā, un viņam bija tikai viena vienīga vēlēšanās — nerunāt un nedomāt. Divdesmit minūtes vēlāk parādījās ari citi koncerna pārstāvji. Resnais Vēgners — mētelim plandot, aiz viņa Zoltavs, Bahmans, bet rindu noslēdza Leipšics, tarifu un personāla koordinators. Pašās beigās — uz augstiem papēžiem, blonda un nepieejama kā vienmēr — Millere-Neibarte. Pat nelielā lidlauka asais vējš nespēja izjaukt viņas frizūru. Kāpjot pa lidmašīnas trapu, viņi visi māja Reisneram un, galvas ierāvuši, meklēja lidmašīnā kādu sēdvietu. Visi izskatījās neveikli un saspringti nepiespiesti. Tā bija pirmklasīga bēru ceremonija, un viņi visi tai atbilstoši arī izskatījās. Reisners neatbildēja kolēģu sveicienam, viņš skatījās ārā pa logu un domāja, kaut tas viss ātrāk beigtos.

Reisners bija iedzēris zāles, un viņam likās, ka kuņģis noslīdējis divus stāvus zemāk, it kā zem jostasvietas nebūtu itin nekā. Jākobapn Linderam būs no viņa jāatsakās. Katrs sev pats tomēr ir tas tuvākais, vai ne, Lindera kungs?

Beidzot lidmašīna sāka ripot pa skrejceļu un pacēlās pāri netīri pelēkajiem mākonīšiem. Reisners vēl uzmeta skatu rūpnīcai — no augšas tā izskatījās maziņa un necila. Drīz vien tā pazuda baltajā mākoņu pēlī.

Viņi lidoja piecdesmit minūtes, un tad jau bija saredzamas Erdingas meža koku galotnes. Zoltavs pagriezās un jautāja:

—      Vai man jums jābrauc līdzi, doktora kungs?

—      Kāpiet Vēgnera mašīnā! Man vēl pilsētā ir darīšanas.

Septiņpadsmitos četrdesmit lidmašīna nolaidās.

Jākobs Linders nospieda sarunu aparāta pogu.

—        Frāmes kundze, vai Reisners nav pieteicies? Vai jums par viņu beidzot ir kas zināms?

—      Nē, Lindera kungs.

—       Gn kas ir ar viņa asistentu — kā viņu tur sauca?

—      Zoltavs. Zoltava kungs tikko bija pie manis. Viņš teica, ka Reisners no lidostas aizbraucis atsevišķā mašinā un teicis, ka viņam vēl pilsētā esot neatliekamas darīšanas.

—      Vai viņš ir pie pilna prāta?

—       Par to man grūti spriest. Visādā ziņā viņa šeit nav. Zoltava kungs ir jau pārmeklējis visu stāvvietu — Reisnera mašīnas nekur nav.

—      Gn Vēgners?

—      Viņš arī neko nezina.

—       Ak tad tā — neko nezina! Izsauciet pie manis Vēgneru, velns parāvis! Gn visus pārējos, kas atgriezušies no Saksijas rūpnīcas.

Jākobs Linders ieslīga savā direktora krēslā, tad piecēlās un cauri plašajam kabinetam devās uz loga pusi. Viņš bungoja pa loga rūti un domāja: Reisners? Kas noticis ar šo vīru? Jau pēdējā apspriedē, kur tika pārrunāts nožēlojamais Saksijas jautājums, viņš neizrādīja nekādu aktivitāti, ierāvās sevī. Gn tagad? Bet viņš taču bija savējais. Linders atcerējās, ka bija iecēlis Reisneru par racionalizācijas daļas priekšnieku, tā radot viņam iespēju strādāt priekšnieku galā. Kāpēc viņš to darīja? Reisners vienmēr bija čakls un stūrgalvīgs. Gn uz viņu vienmēr varēja paļauties. To jau tagad visi pārmetīs, un tur neko nevarēs darīt.

Linders dzirdēja, kā klusi atveras durvis. Viņš pagriezās un ieraudzīja Vēgneru.

—      Cik brīnišķīgi, ka beidzot esat mūs pagodinājis ar savu ierašanos!

Abi raudzījās viens otrā un klusēja.

—      Lai būtu skaidrs jau pašā sākumā — pašreiz mani neinteresē kaut kāds bankrotējis uzņēmums, bet gan Reisners. Kur viņš ir, velns parāvis!

—      Jā… — Vēgners saminstinājās un tūlīt pat apklusa.

—       Vai tas ir viss, ko varat man paskaidrot, Vēgnera kungs? — Linders iebļāvās. — Neko tādu es vēl neesmu piedzīvojis! Firmas menedžeri uzstājušies Saksijas fabrikā tik vāji kā vēl nekad manā praksē, un nu vēl Reisners pazūd kā skolaspuika. Zoltava kungs, es gaidu paskaidrojumus, jūs taču esat Reisnera asistents!

Zoltavs paraustīja plecus, bet už šefa jautājumu neatbildēja.

—      Es jums jautāju! — Linders iekliedzās.

—        Atvainojiet, Lindera kungs, es nesapratu jūsu jautājumu.

—      Ak tā, jūs nesapratāt! Acīmredzot jūs šeit vēl nekad neko neesat sapratis. Bet tik daudz jau gan jums vajadzētu saprast, ka es to tā neatstāšu. Kā norisinājās sarunas, par ko jūs vienojāties? Vai šis brauciens ir bijis veltīgs?

Ilze Millere-Neibarte atļāvās pasmaidīt, lai liktu

manīt, ka viņai ar notikušo nav nekāda sakara.

>

Viņas kompetencē ietilpa protokols, un to viņa jau bija nodevusi, uzvilkusi svaigu blūzīti, sakārtojusi frizūru un tagad smaidīja tikpat vēsi kā vienmēr.

—      Ja jūs nopietni jautājat, tad man jāsaka, ka

Reisners nejutās sevišķi labi. Viņš nepārtraukti lietoja kaut kādas zāles un bija ļoti nerunīgs…

—        Es pilnīgi pievienojos Milleres kundzes teiktajam, — beidzot iejaucās arī Vēgners.

Andreass Futkamers bija koncerna mediju referents un beidzot ieradies ar paša filmēto videokaseti, kas atspoguļoja Saksijas notikumus. Putkamers nāca no kādas senas bavāriešu dzimtas un, būdams mākslinieks, ikreiz to uzsvēra, nekad nevalkājot nedz kaklasaites, nedz ierēdņu obligātos uzvalkus un džemperos, vestēs un T-kreklos nemitīgi kaitinot savus mazliet uniformētos līdzgaitniekus.

Šoreiz viņa garderobe bija sevišķi izmeklēta — samta bikses un zīda krekls zem melnas, cieši aizpogātas ādas jakas. Linders pirmo reizi sarunas laikā pasmaidīja.

—      Nu kā, Andreas, vai viss kārtībā?

Nevarētu teikt, ka viņam patika šis puisis, viņš

nebija nekas īpašs, bet varēja kļūt bīstams. Linders viņu vienīgo firmā uzrunāja priekšvārdā un centās būt sevišķi laipns.

Andreass nesteidzīgi sasveicinājās ar visiem savā bavāriešu izloksnē, tikpat nesteidzīgi izņēma no somas videokaseti un lika to videoatskaņotājā. Andreasu neietekmēja nedz saspīlētā gaisotne, nedz nervozi gaidošais kolēģu pulciņš. Viņš jutās tā, it kā būtu ieradies viesos pie draugiem, un ieminējās par savu televizoru, jo modelis acīmredzot bija identisks. Piebilda, ka materiāla operators ir kāds pārbaudīts kadrs no televīzijas, un beidzot nospieda videoatskaņotāja pogu.

Pirmajā kadrā bija redzams rūpnīcas teritorijā iebraucošs mersedess. Minhenes delegācija izkāpa no mašīnas, aiz tās varēja redzēt sagaidītājus ar protesta transparentiem rokās. Tie bija fabrikas strādnieki, kas tur draudīgi stāvēja kopā ar savu arodbiedrības vadītāju.

Linders kļuva manāmi nervozs, bet Andreass ātri vien tina kaseti uz priekšu.

—      Es zinu, kas jūs interesē, Lindera kungs.

Telpu piepildīja Reisnera balss, bet tad skaidri

varēja redzēt, kā viņš pēkšņi sagumst un Zoltavs ar Vēgneru viņu iznes no zāles.

—     Slēdziet ārā! — nodārdēja Lindera balss, un viņš paskatījās uz klātesošajiem. — Viņš taču nav vesels!

Reisners ir slims, to Linders tagad zināja pavisam skaidri. Kas ar viņu varēja atgadīties? Linders, protams, atcerējās autokatastrofu pirms vairākiem gadiem,' bet tas taču bija jau sen. Kādēļ gan Reisners negāja pie ārsta, ja slikti jutās?

—      Labi, kungi, uzziniet, kur Reisners pašreiz atrodas, un, ja jums izdodas ko izdibināt, droši varat zvanīt man uz mājām. Gn noteikti piezvaniet Reisnera sievai — kaut kad jau viņš noteikti pārradīsies mājās.

Gz Erdingas šosejas kustība bija dzīva. Reisners atradās uz vietējās braucamās joslas.

Sastrēgums bija beidzies, un automātiskais ātrumregulētājs rādija ātrumu katrai joslai atsevišķi: 50 km — 40 km — 30 km.

Lielais, baltais firmas BMW klusi slīdēja uz priekšu. No skaļruņa varēja dzirdēt mūziku. Reisners nezināja, kāpēc īsti cerējis, ka Bavārijas radio ziņos par tērauda rūpnīcas krīzi Saksijā, kaut gan pavisam skaidri apzinājās arī to, ka šeit, Minhenē, nevienu tas neinteresēja.

Reisners klausījās Čaikovski, viņam vismaz tā likās — tas bija kaut kas ļoti melanholisks un slāvisks. Šādu mūziku viņš pašreiz nespēja klausīties, jo tā pārāk precīzi atbilda Reisnera noskaņojumam un viņš nevarēja atļauties sevi žēlot. Reisneram bija vajadzīga tikai skaidrība. Izjust bailes, šaubas vai pats sevi žēlot viņš šajā situācijā nemaz nevarēja atļauties.

Tiklīdz Reisners gribēja izslēgt radio, viņa rindā negaidīti iespraucās kāds sarkans volvo, un Reisners sajuta, ka nosvīst. Tāpat kā toreiz, pirms daudziem gadiem, kad viņš pamodās tikai uz operāciju galda. Nē, viņš negribēja, lai tas atkārtotos. Kopš šīs nelaimīgās katastrofas klibo veselība. Viņš atlieca muguru un centās elpot vienmērīgi, tad atstāja vidējo rindu, lai' ļautu ātrajiem braucējiem sevi apsteigt.

Izrāde bija beigusies. Nabaga Linders bija zaudētājs. Varbūt vajadzēja viņam piezvanīt? Varbūt vajadzēja piezvanīt Hannai? Gan jau! Vispirms jānokārto kas svarīgāks. Viņš uzgrieza Jana numuru, un dakteris Hercogs atbildēja pats, jo reģistratūras māsa jau bija aizgājusi. Bija nedaudz pirms sešiem;

—      Tas esmu es — Dīters. Ir jau diezgan vēls, bet vai es vēl varētu piebraukt?

—      Protams, turklāt no laboratorijas ir atnākusi atbilde, es tev to varētu parādīt… Kur tu esi? Ceļā? Brauc šurp! Es gaidu.

Reisners pamāja galvu un nolika klausuli. Viņš cīnījās ar bailēm, viņš tās ignorēja, un to viņš bija iemācījies tīri labi. Viņš tikai domāja: jābrauc tālāk, tālāk uz dienvidiem, pāri Alpiem, uz Romu, uz Palermo, arī Sicīlijā nevajadzētu palikt pārāk ilgi. Asaras saskrēja acīs. Viņš kratīja galvu, it kā varētu tās nokratīt. Atkal atcerējās Hannu, bet tad viņš jutās vēl sliktāk. Viņš sataustīja uz ādas to draudīgo punktu, kurš viņu mocīja jau vairākus gadus, bet viņš nezin kāpēc naivi cerēja, ka kādu dienu tas izzudīs. Bet tas neizzuda.

Dīters sapņoja par dienvidiem, par Itāliju, tālāk bija Āfrika…

Pirms pāris nedēļām Hanna bija atnesusi no ceļojumu biroja dažus prospektus. Tur varēja redzēt salmu mājiņas, palmas un smilšainu pludmali. Tā bija Kārību jūras piekraste. Ūdens tik tīrs, par kādu mēdz tikai sapņot. Viņš redzēja sevi un Hannu pie jūras, mazo Elfiju — ceļot smilšu pilis liedagā. Gn, protams, bungalo — tāda salmu jumta mājiņa. Viņiem pašiem būtu sava virēja, un kāpēc gan ne? Personāls ir lēts. Bet varbūt viņi dzīvotu viesnīcā un oficiants viņiem pienestu pusdienas.

Tad mēnessnaktis ar Hannu… Viņi mēnessgaismā peldētos uz terases vai izbrauktu jūrā ar motorlaivu, makšķerētu un darītu visu, kas vien ienāk prātā. Viņš jau tik bieži ir redzējis šīs sapņu ainas un sievai neskaitāmas reizes solījis atvaļinājumu. Viņš taču ir melis un krāpnieks! Ko viņš izdarījis pats ar savu dzīvi? Gn viņu baidīja viss, kas vēl priekšā, kas vēl varēja notikt…

Pirms trim gadiem, kad viņi apmetās savā villā, Hanna Reisnere ļoti vēlējās pagalmā blakus baseinam iestādīt divas sarkanās kļavas un tik ilgi dīca Dīteram ausīs, līdz viņš padevās. Kādu dienu piebrauca smagā mašīna ar kokiem un dārzniekiem, kas raka stādiem bedrītes, bet Dīters tikai kurnēja, ka koki nekad neieaugs. Tie ieauga, katru rudeni sagādājot grūtības Lickem, kas nespēja vien zālāju tīrīt no sabirušajām lapām.

Hanna Reisnere uzvilka savu ādas jaku, lai palīdzētu uzkopt pagalmu, bet vai tas viņai bija vajadzīgs? Kas viņai vispār bija vajadzīgs — vai viņa to zināja? Kas notiek ar Reisneru? Kāpēc viņš liek sievai uztraukties? Kāpēc viņš nebrauc mājās?

Hanna Reisnere bija skaista, slaida, labi noaugusi sieviete. Dīters nezin kāpēc vienmēr teica, ka sieva līdzīga fejai Danovejai, un pirms gulētiešanas lūdza uzkrāsoties. Vakarā pirms gulētiešanas… Bet kad tad viņš bija pēdējoreiz gulējis ar sievu? Tas bija vēl pirms autokatastrofas. Ir palikusi tikai laulības dzīves ikdiena ar bučiņu no rīta, bučiņu vakarā un izpratni par notikušo. Kopš šīs katastrofas visa viņa dzīve bija mainījusies.

Gūžas kaulu ārsti bija mākslīgi pieaudzējuši, viņi prata likt darboties arī mākslīgajām locītavām, un izmaiņas Dītera gaitā ievēroja tikai tie, kas viņu labi pazina. Bet viņš pat tuviem paziņām centās to slēpt. Reisneram nepatika atzīties sāpēs, viņš necieta līdzjūtību un nemēdza izrādīt savas jūtas. Tas nebija viņa stilā. To viņš neatzina.

Gn toreiz, tiklīdz Dīteru izlaida no slimnīcas, viņš tūlīt sāka strādāt ar tādu atdevi kā vēl nekad. Viņš strādāja vienmēr kā apsēsts, un Hanna, protams, to nespēja saprast. Viņa nezināja, kas ir fanātiska pieķeršanās darbam.

Ja gribi jāt uz tīģera, tad nedrīkst nokrist, nedrīkst palaist pavadu. Kāds viņai labums no tāda tīģera jātnieka? Gn kāds viņai labums no visiem pārējiem koncerna spīdekļiem? Ko viņš tiem pārējiem galu galā gribēja pierādīt? No šī liktenīgā brīža viņš kā apsvilis trenkājās firmas lietās apkārt pa Eiropu un uz katru Hannas lūgumu atbildēja: «Vēlāk, Hanna!»

Viņai vismaz bija izdevies izdīkt viņam māju. Šī īres māja bija būvēta no baltiem akmeņiem kā smēde, un Dīters bija pierunājis īpašnieku piebū-vēt klāt vēl arī tenisa laukumu. Spēlējis viņš tur bija labi ja pāris reižu, un tomēr tā bija brīnišķīga māja un atradās vienā no skaistākajiem pilsētas rajoniem — Hārlahingā. Viens no vissvarīgākajiem iemesliem, kāpēc Dīters šo māju tik vienkārši nemainītu pret kādu citu, ir fakts, ka

Jākoba Lindera villa atradās t;urpat netālu, pāris kvartālu tālāk. Tāpēc Reisners bija gatavs katru mēnesi maksāt veselu bagātību.

Reisnera kundze, turot klēpī mazo Elfiju, atvēra stikla durvis, kas no salona veda dārzā, un, izdzirdusi kalponi jautājam, vai likt cepeškrāsni sautēto gaļu ar pupām, kas bija vīra mīļākais ēdiens, tikai attrauca:

—      Nevajag, Irisa, kādēļ gan; Dievs vien zina, kur viņš atkal vazājas.

Ja Dīters kārtoja svarīgas firmas darīšanas, viņu vienmēr mājās sagaidīja mīļākais ēdiens. Tad Hannai bija tāda sajūta, kā gaidot mājās savu bruņinieku, kas izpildījis bīstamu uzdevumu. Bet tas bija kādreiz.

Dažreiz Hannu kalpone kaitināja. Viņa bija apaļīga un nesatricināmi mierīga, bet šodien tas Hannai pat patika. Pēkšņi zvanīja tālrunis. Tas bija Zoltavs.

—       Nē, viņš vēl nav pārnācis.

—      Tā jau es domāju, bet mēs bez viņa tomēr netiekam skaidrībā, un Lindera kungs labprāt vēlētos zināt…

—      Ko tad viņš vēlētos zināt?

—      Redziet, jau ceļā uz Štolbergu jūsu vīrs nejutās sevišķi labi, un tur viņa veselības stāvoklis pasliktinājās. Tāpēc Lindera kungs labprāt vēlētos zināt, vai jūsu vīrs pēdējā laikā nav griezies pie ārsta.

—      To gan es nezinu, viņš man neko tādu nav teicis. Gn kā es to varētu zināt — es taču mājās viņu redzu tik reti.

— Tā jau ir, ta jau ir, — Zoltavs nomurminaja un nolika klausuli.

Durvis viņš atgrūda ar plecu. Tās bija vecas, smagas koka durvis. Tās bija tādas durvis, kas saglabājušās tikai pie Rozenheima laukuma, kur vēl joprojām par pieņemamām cenām varēja īrēt dzīvokļus mierlaiku mājās. Reisnera draugam dakterim Hercogam vajadzēja gan lētu, gan lielu dzīvokli, lai varētu pieņemt pacientus mājās. Viņš necieta iedomīgos un bagātos. Pie daktera varēja atnākt, kad klājās grūti.

Dīters vairs neticēja profesoriem — viņš meklēja ārstu, kas bija viņa draugs. Kāpņu telpa bija plaša un smaržoja pēc vaska. Viņš lēnām devās augšā līdz uzrakstam pie durvīm: «Visas slimokases». Reisners bija atnācis pie ārsta, kas pieejams visiem, un jau gaidīja drauga vieglo smīniņu, attaisot durvis.

Jans tūlīt atvēra durvis — it kā būtu stāvējis aiz tām un Dīteru visu laiku gaidījis. Viņš nesmīnēja. Dīteru viņš pazina jau divdesmit gadus, kopš studijām Heidelbergā. Jans piepelnījās celtniecībā, bet Dīters — kā jau ekonomists — bija mazliet viltīgāks — viņš izvadāja dzērienus. Brīvdienās abi devās kalnos, un Jans iemācīja viņam kāpt kalnos. Tas Dīteru nebūt nesajūsmināja, bet Jans taču bija viņa vienīgais draugs, kas mēģināja viņam to iemācīt. Viņš bija vienīgais, kam Dīters uzticējās.

ļ7 Siguldas pifcctas r> IP, L i 0 V ĒKA

—      Nāc, iesim uz manu istabu! — Jans teica un, mazliet sagumis, gāja pa priekšu. Viņa kurpes čīkstēja, un visi kabineti bija tukši. Reisners bija radis šeit redzēt rosību, un viņam pēkšņi kļuva neomulīgi. Viņš gribēja griezties atpakaļ un bēgt, bet saņēmās. Jans iesēdināja viņu savā pacientu atzveltnes krēslā, pats apsēdās pie rakstāmgalda un beidzot pasmaidīja, bet tas nebija viņa vieglais smīniņš. Tas bija pavisam cits smaids.

Reisners sāka stāstīt viņam par savu uzstāšanos Stolbergā un brīnījās, kādēļ Jans neko nejautā un viņu nemaz nepārtrauc.

Kad viss bija izstāstīts, Dīters žēlojās draugam par zālēm, kas nepalīdz. Ārsts meklēja izskaidrojumu, mēģināja viņu saudzēt, tad, kā dakterim pieklājas, tikai noteica:

—      Antibiotikas šeit vairs nelīdzēs. Ir vajadzīgas zāles pret imunitātes zudumu. Gammaglobulins.

Beidzot Dīters saprata Jana teikto. Tātad noticis tas, no kā viņš visvairāk bija baidījies. Nezin kāpēc viņš atkal domāja par Hannu. Kaut Jans būtu kļūdījies!

—      Vai esi saņēmis atbildi no laboratorijas?

Jans apstiprinoši pamāja ar galvu.

—(Jn kāda tā ir?

Jans neatbildēja, tikai pārliecās pār rakstāmgaldu, satvēra drauga roku, klusējot turēja to stingri savējā un ieskatījās tam acīs…

—      Nē! — Dīters iekliedzās.

Viņš redzēja, ka Jans kaut ko runā,' bet draugu nedzirdēja.

—      Tatad atbilde ir pozitiva?

—      Jā!

Viņi abi klusēja. Bija dzirdams ielas troksnis — kāds smējās, aizbrauca mašīna, ieraudājās bērns. Visu varēja pavisam skaidri saklausīt.

—       Tev jārunā ar Hannu, vislabāk būtu, ja mēs to darītu abi.

—      Jā, protams! — Tā taču pavisam parasta situācija… Viņš vēl mēģināja ironizēt, bet juta, ka slīd kādā neizdibināmā tumsā un viss, kas viņā palicis, ir vienīgi bailes.

—     Tev jāsaudzē sevi, — teica Jans. — Gan jau mēs to slimību pievārēsim, bet tas mums var izdoties tikai visiem kopā.

Dīters mēģināja turpināt sarunu, un nu jau tas viņam izdevās labāk. Viņš nedrīkstēja ļaut vaļu emocijām, vajadzēja domāt loģiski — tāpat kā darbā.

—        Hanna! — viņš izdvesa. — Cik liela ir iespējamība, ka Hanna…

—        Statistika ir dažāda, bet iespējams, ka Hanna nemaz nav inficējusies, var laimēties — tie ir divdesmit pieci procenti.

—      Gn bērns?

—      Velns parāvis, šobrid tev par to nebūtu jālauza galva! Tas viss ir ļoti individuāli.

Dīters piecēlās.

—      Apsoli, ka Hannai nezvanīsi, — viņš teica. — Vismaz šodien vēl ne.

Vēlāk Reisners vairs neatcerējās, kā bija atstājis ārsta kabinetu. Jans tikai paspēja iesaukties: «Kur tu iesi, Dīter?» — bet Diters viņu

7 >

nedzirdēja, tikai juta sevi milzīgu apņemšanos.

—      Vai drīkstu jums ko piedāvāt?

Viņai mugurā bija koši zaļš, brīvi krītošs džemperis, mati sasprausti, glīta seja un skaists kakls. Viņa tumšbrūnām acīm laipni un kautrīgi raudzījās Reisnerā. Gz galda stāvēja tase tējas, to Reisners jau bija izdzēris, bet kā tā šeit gadījās? Pirmo reizi dzīvē viņš bija pievērsis uzmanību oficiantei.

—      Lai notiek, atnesiet man kaut ko!

—      Ko tieši?

—     .Vienalga ko, teiksim tēju.

Reisners atkal pagriezās pret logu. Arā tieši pie metro piestātnes bija izvietoti divi stendi, kur pārdeva augļus un dārzeņus. Tur bija ābolu un banānu kalni. Garāmgājēji tiešām apstājās un kaut ko ātri nopirka. Gz ielas mašīnas brauca cieši cita aiz citas. Satiksme bija pārblīvēta, bet kaut kur tālu savā kabinetā sēdēja viņa draugs Hercogs un domāja, ko darīt ar Reisnera slimību… Neko, Jan!

Gn tomēr viņam bija vēl kas svarīgs kārtojams. Meitene zaļajā džemperī atnesa tēju. Viņš uzzināja, kā no šīs kafejnīcas var piezvanīt, un pēc brīža jau aizvēra aiz sevis tālruņa kabīnes durvis, bet tad pārdomājis. atstāja tās vaļā. Viņš nespēja izturēt saspiestību un pie sevis nodomāja: lai klausās visi, kas grib dzirdēt, ko viņš tagad teiks, bet vai tas vispār kādu varēja interesēt?

Viņš zvanīja Linderam, un, kā par brīnumu, tālrunis šoreiz nebija aizņemts. Frāmes kundze, šefa sekretāre, gandrīz aizrijās, izdzirdot viņa balsi.

—      Tas esat jūs, Reisnera kungs, ja jūs zinātu…

—      Es zinu, bet tagad iedodiet man šefu!

—       Ak Reisners! Tātad jūs vēl neesat miris? Man jums gan jāsaka, ka daudz ko esmu piedzīvojis, bet jūs pārspējat visus rekordus.

—      Patiešām?

Šis «patiešām» direktora kungam it nemaz nepatika, un viņš uz brīdi apklusa.

—      Bet nu klausieties manī uzmanīgi, Dīter, —viņš turpināja.

—      Nē, Jākob, šoreiz jums būs jāklausās, ko es teikšu. Jūs pat varat nolikt klausuli, ja vēlaties, bet var jau būt, ka tas nemaz nav tik neinteresanti, ko jums gribu sacīt.

—      Kā jūs runājat ar mani? Kas jums lēcies?

—      Nekas sevišķs. Tās tādas vecas lietas, bet gribējās beidzot… Vai drīkstu jums ko jautāt?

—        Jūs vēl gribat man uzstādīt kaut kādus jautājumus? Jūs taču neesat pie pilna prāta!

—     Kāpēc — vai jautāt nozīmē nebūt pie pilna prāta? Starp citu, es nebrīnos…

Otrā klausules galā Linders šņāca.

—      Jākob, vai jūs vispār kādreiz esat padomājis, ar ko jūs tur nodarbojaties? Vai, piemēram, faktu par Saksijas tērauda rūpnīcas slēgšanu esat nopietni pārdomājis? Kaut vai mazliet apdomājis vai darījis tikai to, ko no jums prasa augstākā priekšniecība? Protams, jūs pat nenodarbojaties ar tādām muļķībām, un tas, cik cilvēku cietīs jūsu dēļ, jums ir gluži vienaldzīgi.

—      Klausieties, ko jūs te atļaujaties…

—       Vienmēr vainīgi ir citi! — Reisners bļāva klausulē. — Jūs taču esat iedomīgs idiots…

—       Reisner, jums man jāpateicas par savu karjeru, es vienmēr esmu jūs aizstāvējis. Acīmredzot man to nevajadzēja darīt.

—      Tā tas varētu būt.

—      Un nu es zinu, ka esat slims.

—       Jums taisnība — es esmu slims… Paldies kaut vai par to, ka uzreiz nenolikāt klausuli. Tagad vismaz varu dot jums kādu derīgu padomu, un runa nav par firmas lietām — tur jau stulbeņu netrūkst, kas patiešām domā, ka jums ir taisnība, un tie paklausīgie netiek atlaisti. Bet es gribu, lai jūs vienkārši padomājat par sevi…

—      Reisner!

—      Ļaujiet man izrunāt visu līdz galam. Vai jūs mani dzirdat, Jākob?

Linders skaļi elpoja klausulē.

—      Jākob, es runāju nopietni — kādēļ jūs esat tāds? Pārdomājiet savu dzīvi — vai tas tiešām ir tā vērts, ar ko jūs nodarbojaties?

Reisners lietišķi nolika klausuli un nodomāja: bet tev, brālīt, gan viss ir par vēlu, tik daudz kas vēl tika izsapņots, tik daudz kas vēl nepiedzīvots, tik daudz vēl nepadarīts… Tik daudz! Un nekas nav saprasts. Nav saprasts vissvarīgākais.

Kad Reisners izgāja no kafejnīcas, jau krēsloja un automašīnām bija iedegti lukturi. Ejot uz mašīnu, Dīters šķērsoja šaurās vecpilsētas ieliņas. Logos redzēja strādājam amatniekus. Pretī viņam smiedamās, rokās sadevušās, nāca trīs jaunas meitenes, bet māju pagalmos sveicinot klanījās veci koki. Viņš atslēdza mašīnu un nogriezās uz Grīnvaldi. Hārlahinga palika aiz muguras.

Pēc tam Reisners maz ko atcerējās no ši brauciena — kaut kur benzīntankā, kājās stāvot, viņš bija pasūtījis alu un divus šņabjus, kaut ko ēdamu, un viņam palika nelabi. Ārā viņu gaidīja kāds pavisam nosalis jauns cilvēks, dūres jakas kabatās sabāzis, un gribēja tikt līdz Minhenei, bet Dīters neieteica viņam braukt savā mašīnā, un jauneklis nobijās. Vai viņš tiešām izskatījās pēc slepkavas?

Reisners iesēdās mašīnā un paskatījās pulksteni. Hanna negulēs vēl līdz pusnaktij, tad iedzers miegazāles un viņu vairs negaidīs. Tik ilgi vēl vajadzēja noildzināt.

Pēc vieniem naktī Reisners beidzot šķērsoja pilsētas robežu un atgriezās mājās. Viņš savu mašīnu neiebrauca garāžā un pat nenoslēdza. Gz brīdi iedomājās, ka varētu iedzert miegazāles, kuras Hanna vienmēr glabāja mašīnā, bet tad šī doma viņam likās bērnišķīga. Viņš vairs nebai-

> > o >

dījās — un no kā gan viņam būtu jābēg? Viņš priecājās par kastaņām, kas auga ielas galā, un nodomāja, ka nekas šajā pasaulē nav mūžīgs… Kādēļ mums ir tik grūti to saprast? Tāpēc, ka mēs nezinām beigas, tās ir negaidītas un var būt ari traģiskas. Gn viņš saprata, ka sievai ir parādā mīlestību, pavisam vienkāršu cilvēkmīlestību, un tas bija vienīgais, ko viņš vēl kādam spēja dot.

Mājā bija tumšs. Viņš atslēdza dārza vārtiņus un sameklēja verandas atslēgu. Vērojot savu ēnu mēnessgaismā, Reisneram likās, ka viņš atgādināja slepkavu, kādus tos rāda filmās. It kā automātiski viņš pastiepa roku, lai ieslēgtu gaismu, bet gaisma taču viņam nemaz nebija vajadzīga. Viņš dzirdēja savus soļus smiltīs un nodomāja, ka zagļiem gan te nebūtu grūti iekļūt. Paldies Dievam, ka viņš savā laikā nebija licis iebūvēt signalizāciju. Tas mērkaķis saimnieks atteicās piedalīties finansēšanā un bija izdomājis, ka šie izdevumi skar vienīgi Dīteru pašu, bet mājas īre tik un tā bija pasakaini augsta. Lai nu tagad meklē citus muļķus! Reisners jutās brīvs. Viņam bija viegli.

Priekšnama stūri stāvēja Hannas krustmātes vecā ķirškoka kumode. Tā bija dāvana. Astoņpadsmitais gadsimts. Gn viņš atcerējās — kad Hanna atvēra augšējo atvilktni, viņi tur atrada tantes novēlējumu: «Lai šī kumode vēl ilgi kalpo laimīgai un veselīgai ģimenei!"

Ļoti smalka bija arī pati krustmāte.

Mazajā lodziņā virs kumodes varēja saskatīt dārzu un baseinu. Tur Reisners ieraudzīja meitas trīsriteni un juta, ka viņam sāk birt asaras. Viņš vairs neko neredzēja. Viņš izgāja dārzā un aplūkoja trīsriteni tā, it kā nekad vēl neko tādu nebūtu redzējis, tad nolika to pie mūra sienas un iegāja virtuvē. Tur Reisners iedzēra divas nomierinošas tabletes un atmūķēja kumodes atvilktni, kuras atslēgu turēja noslēptu. Tā bija viņa atvilktne, un neviens nezināja, kas tur ir iekšā. Viņš izvilka no tās Valtera firmas revolveri, ielika patronas un sagatavoja ieroci. Tad gāja augšā pa kāpnēm.

Viņš dzirdēja, kā klusumā dauzās sirds. Sirdspuksti bija skaļāki nekā soļi. Reisners vēlreiz visu pārdomāja un turpināja iet, bet viņa sirds dauzijās, tai bija sava valoda. Viņa sirds kliedza.

Reisners atvēra sievas guļamistabas durvis. To Hanna bija ierikojusi, kopš viņi vairs negulēja kopā. Citādi Dīters, vēlu pārrodoties mājās, vienmēr viņu pamodināja.

«Hanna, kopš tevi pazīstu, es vēl neesmu gulējis ar kādu citu sievieti. Es tev zvēru! Nekad nevienu cilvēku neesmu tik ļoti mīlējis kā tevi. Tici man, Hanna, bet nav citas izejas…»

Reisners iegāja istabā un apstājās, sajuzdams Hannas smaržas. Viņš redzēja gultas kontūras, krēslu, uz kura bija noliktas drēbes, un blāvajā mēnessgaismā sievu, kas gulēja gultas malā, spilvenu apskāvusi, un jutās laimīgs. Viņš nespēja nospiest revolvera gaili.

Reisners apsēdās uz gultas malas un noglāstīja sievas matus, bet pirksti bija palikuši nejūtīgi. Turot revolveri, roka viņam netrīcēja. Viņš aizvēra acis un izšāva. Pavisam vienkārši. Šāviens bija tik spalgs kā dūres belziens, tas parāva viņa galvu atpakaļ un dunēja ausīs. Neskatīties, tikai neskatīties! Piecelties un iet… Viņš neatskatīdamies izgāja pa durvīm.

Bērnistaba. Tas bija nākamais solis. Viņš atvēra durvis. Bērns nepamodās, nesauca māti, neraudāja. Reisners iegāja Elfijas istabā…

Irisa ieskatījās pulkstenī — bija jau pāri pusdeviņiem. Doktora kungs parasti pirms došanās uz darbu brokastīs iedzēra tasi kafijas, bet ar kundzi nekad nebija nekādu sarežģījumu. Irisa apstādināja savu mašīnu pie maiznīcas, lai nopirktu bulciņas brokastīm, steigā iegādājās avīzes un skrēja uz Reisneru māju. Pēkšņi viņa apstājās. Dārzā dziedāja putni, zālē mirgoja rasas pērles, un visapkārt valdīja klusums. Dīvains rīts. Žalūzijas pirmajā stāvā nebija paceltas. Arī tas nebija pirmo reizi, un tomēr kaut kas bija citādāk nekā parasti.

Irisa atslēdza durvis, iegāja salonā, tad dzīvojamā istabā un apstājās. It kā viņu žņaugtu kāda neredzama roka un neļautu iet tālāk. Kaut kas bija mainījies — un tad vēl šis klusums. Viņai pārskrēja salti drebuļi.

—      Reisnera kundze! — Irisa sauca.

Meviens neatbildēja, tikai viņas soļi un viņas

pašas balss.

—      Reisnera kundze!

Varbūt viņi izbraukuši — bet tad jau Irisa to būtu zinājusi. Varbūt kundze ir bērnistabā un nedzird viņu, jo ir ieslēgts radio? Irisa devās uz kāpņu pusi un ieraudzīja tur guļam vīrieti. Viņa

pielika pie mutes roku, lai aizturētu kliedzienu. Viņš bija miris! Irisa šausmās iekliedzās un pati nobijās no sava kliedziena. Tur asinspeļķē gulēja līķis… un tas bija doktora kungs?! Nē, tas vairs nebija viņš — seju nevarēja pazit, tā bija lodes sašķaidīta.

Irisa gribēja bēgt, bet kājas neklausīja, tomēr

_ _ _ *

kaut kā viņa tika līdz durvīm. Darza vel ziedeja puķes un dziedāja putni.

—      Nē, mīļais Dievs! Nē!

Viņa iešņukstējās, tad saņēmās un domāja, ko darīt. Šajā mājā viņa kāju vairs nespers. Slepkavnieku mājās viņai nebija ko meklēt. Nabaga Elfija, nabaga Reisnera kundze! Ko darīt? Viņa atrāva dārza vārtiņus. Tur stāvēja viņas auto. Policija… telefons… viņa domāja.

—      Klausieties, Irisa, klausieties! Kas noticis? Kāds viņu saņēma aiz rokas un nelaida vaļā.

Tas bija kāds vecāks vīrs.

—       Policiju… lūdzu, izsauciet policiju! — Irisa čukstēja.

—      Kādēļ, kas noticis? Jūs taču esat pavisam bāla…

—      Policiju…

Tas bija profesors Marēns, Reisnera kaimiņš. Kādēļ gan viņš neko nedara? Kādēļ viņš tā skatās?

Policijas pārvaldē tālrunis zvanīja nepārtraukti. No savām migām līda ārā trakie, bet tie, kas vēl bija pie pilna prāta, arī vairs nebija

normāli. Tā sākās nedēļas nogale. Vecākais inspektors pacēla klausuli.

— Ko jūs sakāt? Ģimenes slepkavība? Hārlahingā? Viņš ir ACS menedžeris? Sieva un bērns arī noslepkavoti?!

Vecākais inspektors nolika klausuli. Ģimenes slepkavība — tik muļķīgu apzīmējumu viņš dzirdēja pirmo reizi. Taču tas bija noticis Hārlahingā. Viņš nosūtīja savu labāko inspektoru uz notikuma vietu.

Zilais BMW apsteidza mašīnu rindu. Policijas inspektors Pauls Movotnijs lika savam šoferim apsēsties blakus un pats vadīja mašīnu. Viņš iespraucās brīvajās spraugās un apdzina mašīnu rindu tik bravūrīgi un veikli, ka jaunais policijas ierēdnis izbailēs aizmiedza acis. Novotnijs patiešām bija labs braucējs, un pēc divdesmit minūtēm viņi jau bija Hārlahingā.

Dārza vārti Taubera ielā 18 bija atvērti, tos apsargāja divi policisti. Novotnijs iebrauca villas sētā, kas līdzinājās parkam, un, riepām kaucot, apstājās. Viņš izlēca no mašīnas, pamāja policistam, kas apsargāja ieeju, un satika Bēmes asistentu, kas, stāvot atvērtajās durvīs priekšnamā, rādīja ceļu. No ieejas pa kreisi, pie kāpnēm, gulēja līķis. Policijas fotogrāfs tikko bija beidzis'da'rbu, bet eksperti uz kāpnēm vēl kaut ko meklēja. Ko īsti, to Novotnijs nevarēja saskatīt.

—       Sieviete — tā bija viņa sieva, trīsgadīgs bērns un pats vaininieks: Gz sievieti viņš ir šāvis divreiz.

—      Gn tālāk?

—     Tad bērns. Tur viņš pacenties — trāpijis tieši sirdī. Meitenīte šāvienu nemaz nav jutusi. Tad nošāvies pats. Laikam jau baidījies netrāpīt — šāvis galvā.

Novotnijs māja ar galvu, izspraucās cauri policistiem, uzkāpa otrajā stāvā, uzdeva dažus jautājumus Bēmem, apskatīja abus līķus, tad atgriezās hallē un smagi iesēdās vienā no milzīgajiem atzveltnes krēsliem. Viņš nervozi iebāza roku sporta jakas kabatā un secināja, ka steigā aizmirsis cigaretes darbā uz rakstāmgalda. Asistents viņam piedāvāja savējās. Novotnijs pamāja un cauri cigarešu dūmiem vēroja telpu — gleznas, mēbeles. Viss liecināja par pārticību, šeit viss maksāja dārgi. ACS menedžeris Dīters Reisners — par tādu viņš nebija dzirdējis.

—      Kur ir ārsts? — Novotnijs jautāja.

—      Viņš jau ir prom, bet solīja atgriezties. Viņš prognozē, ka slepkavība izdarīta apmēram pusnaktī. Sieva, meita — un tad viņš pats.

—      Vai jūs jau pārbaudījāt pirkstu nospiedumus?

—        Kolēģi pašreiz pārmeklē mašīnu, varbūt tur… bet dzīvoklī nekā nav.

—      Bet durvis taču nebija aizslēgtas…

—      Tas vēl neko nenozīmē. Atslēgas atradās Reisnera bikšu kabatā.

No priekšnama iznaca Volters. Viņš bija konstatējis uz ieroča Reisnera pirkstu nospiedumus.

Nekādas pieklājības, nekādas darba kultūras, domāja Jākobs Linders. Kāds atļāvās viņu apvainot un pat iedragāt firmas finansiālo stāvokli! Viņš gribēja sākt sapulci, uz kuru klātesošie brja ieradušies nelabprāt. Pēkšņi ienāca sekretāre — atkal Reisnera sakarā.

—        Es taču teicu, Frāmes kundze, ka par Reisneru neko vairs negribu dzirdēt, arī jums to vajadzētu atcerēties!

—      Jā, protams, Lindera kungs, bet tas kungs ir no policijas.

Klātesošie pagriezās uz durvju pusi.

—      Ko tas nozīmē? — Linders iekliedzās.

—      Policists vēlas runāt ar jums personiski. Reisners ir miris.

—      Ko?

Visi raudzījās uz Linderu. Atspiedusies pret durvju stenderi, sarkaniem plankumiem sejā stāvēja Frāmes kundze.

—       Atvainojiet, kungi! — Linders izdvesa un atstāja kabinetu.

—      Lindera kungs, esmu Novotnijs — no policijas. Jums jau Frāmes kundze teica…

—      Jā, protams, bet man to vēl grūti aptvert! Nāciet manā kabinetā, Novotnija kungs!

Linders iegāja kabinetā pirmais un lūdza policistu apsēsties. Telpa bija liela un gaiša. Linders iesēdās milzīgā klubkrēslā, automātiski sniedzās pēc pierakstu zīmuļa, bet tad roka tomēr apstājās.

—     Kas ir noticis? Es neesmu informēts. Kā tas notika, vai tas bija negadījums?

—     Tas nebija nelaimes gadījums, tā bija gan slepkavība, gan pašnāvība, Lindera kungs.

—      Kā, lūdzu?

—     Reisnera kungs nošāva savu sievu un meitu, bet tad nošāvās pats.

Linders aizvēra acis, ilgi lauzīja rokas, bet tad, pacēlis galvu, sacīja:

—       Es taču zināju! Viņš pēdējā laikā nebija vesels.

—      Kāpēc jūs tā domājat?

—     Me jau fiziski slims, bet varbūt arī tas. Viņa psihe nebija vesela.

—     Vai jums ir kādi pierādījumi šādam apgalvojumam?

—      Pierādījumi? Protams — viņš man vakarvakarā piezvanīja uz mājām. Viņš vēl nekad to nebija darījis.

—      Cikos?

—      Pirms vakariņām — septiņos.

—      Gn ko viņš teica?

—             Es jums nevaru atstāstīt sarunu. Viņš bija • satraukts un zvanīja man, lai mani apvainotu.

—      Vai jūs runājāt par darba lietām?

—      Nē, ko jūs!

—       Par ko tad, Lindera kungs? — Novotnijs

pasmaidīja. Viņa šaurā seja bija kaulaina, deguns — kalsns, un tomēr seja izskatījās veselīga. Šajā putna ģīmī jautās kaut kas mūžīgs. Linderam nepatika ši seja. Komisārs nebija viņam simpātisks. Novotnija skatiens bija možs, bet atturīgs.

—       Kā lai es jums to paskaidroju? Mēs visu pēcpusdienu gaidījām Reisnera kungu, kurš, atgriežoties no svarīga komandējuma, vienkārši bija pazudis. Viņš taču bija viens no mūsu operatīvākajiem darbiniekiem, bet šoreiz operācija pilnīgi izgāzās, un, lai gan Reisners bija vainīgs pie tā, viņš pat neuzskatīja par vajadzīgu ierasties, lai iesniegtu atskaiti. Gn tad vēl šis muļķīgais zvans man uz mājām…

—      Par ko jūs runājāt, Lindera kungs?

—      Es to jums nevaru pateikt. Visādā ziņā viņš bija ļoti satraukts, tikko atgriezies no Saksijas, kur mums bija jāslēdz kāds uzņēmums. Nervi viņam bija galīgi beigti, un viņš izteicās ļoti neprecīzi, kas mani vienmēr kaitina, turklāt tā viņš agrāk nemēdza darīt.

—      Vai viņam pēdējā laikā nebija depresija?

—      To es nevarētu teikt. Viņš ļoti daudz strādāja un nesūdzējās. Bet acimredzot viņš tomēr bija šausmīgi noguris. Vakar viņam bija jāpārtrauc runa, jo bija uznācis vājums. Slimības pazīmes parādījušās jau turpbraucot. Viņam sāpēja vēders, laikam jau kaut kas ar kuņģi nebija kārtībā. Es lūdzu piezvanīt viņa sievai…

Linders skatījās pa logu.

—       Vina sieva ir mirusi… Tas viss taču ir tik

>

šausmīgi!

Novotnijs pamāja. Sevišķi lielas līdzjūtības spējas šim atpūtas krēslā guļošajam bluķim bija grūti piedēvēt, bet kādu brīdi viņš patiešām izskatījās domīgs.

—       Jā, es Reisnera sievu pazinu, un mazā meitiņa bija brīnišķīgs mazs radījums. Mēs bijām gandrīz vai kaimiņi, bieži tikāmies. Par to taču nemaz vairs nedrīkst domāt. Jā, es gribēju teikt, ka par Reisnera veselības stāvokli jūs varat personīgi pārliecināties. Es jums varu parādīt videokaseti, kas filmēta šajā pēdējā ražošanas apspriedē. Uzņēmuma slēgšana nav patīkama lieta, var jau būt, ka tāpēc viņš bija tik nervozs.

Linders piecēlās un noplātīja rokas.

—      Bet kā lai mēs to zinām?

Novotnijam Linders krita uz nerviem. Viņš pēc iespējas ātrāk vēlējās tikt no šī tipa vaļā.

—     Un kāds bija Reisnera finansiālais stāvoklis, Lindera kungs? Vai viņam nebija grūtības ar naudu?

—       Es to nezinu, bet grūti iedomāties. Viņš nebija spēlmanis, un, cik man zināms, viņam nebija pat mīļākās.

—      Tikai tik, cik jums zināms?

2-

—        Un tomēr man tas ir pietiekami skaidri zināms, jo mēs sekojam saviem vadošajiem darbiniekiem, analizējam viņu trūkumus. Mēs varam paļauties uz saviem cilvēkiem. Nenosvērta personība mūsu sfērā nav derīga. Jūs

33

varat pārliecināties par to neatkarīgā socioloģisko pētījumu institūta raksturojumā. Viņš bija uzticīgs un veltīja sevi tikai darbam.

Linders piecēlās kājās. Novotnijam bija jāiet, un, aizverot aiz sevis durvis, viņš vēl nodomāja: neatkarīgais institūts. Tas patiešām bija viedoklis, kas viņu nekādā mērā neinteresēja.

Tās bija tās pašas nokvēpušās, tabakbrūnās sienas, vecie aizkari, ledusskapja vitrīna ar mūžīgajām ābolkūkām, sapelējušu ķiršu torti un putukrējuma kūkām… Vēl tur bija tie paši metāla galdiņi ar mākslīgā marmora virsmu. Joprojām tur sēdēja tie paši viesi. Viņi spēlēja kārtis vai lasīja avīzes un nepacēla acis, kādam ienākot. Varbūt viņi paskatītos tikai tad, ja kāds ierastos ar Klaudiju Šīferi zem rokas. Viss tāpat kā senāk, pat oficiante tā pati, bet, tiklīdz Rio ienāca «La Ca/e», viņa steidzīgi nolika paplāti ar izdzertajām kafijas krūzēm un nāca žurnālistam pretī.

—      Sveiks, Rio! Mēs te visi lasām tavus rakstus «/Vetus Kurien>, bet to, ka tu pats vēl te kādreiz atkal parādīsies, es nu gan nevarēju iedomāties. Ko lai par to visu domā?

—      Bet tas taču ir baigi forši!

—      Gn kā vēl!

Viņa sniedza Rio pretī apaļu, mīkstu vaigu, un viņš noskūpstīja to. Tad otru. Gši jautāja par Veru.

—      Viņa ir prom, — Rio atbildēja.

Oficiante izbijusies ieplēta acis. Viņai jau noteikti bija pāri četrdesmit, bet viņa joprojām skatījās septiņpadsmitgadīgas meitenes uzticīgajām acīm.

—      Vai esat šķīrušies?

—       Muļķibas! Kas tev nāk prātā? Man tūlīt jāiedzer kācls konjaks. Nē, nē, konjakam vēl ir par agru — kapučino ar konjaku. Mēs taču ar Veru joprojām esam kopā. Ko tu brīnies?

—       Kādreiz jau tu izturējies pret viņu ne sevišķi…

—       Pareizi — kādreiz. Tagad viss ir pavisam citādi. Šodien Vera aizlidoja uz Hamburgu pie kādas senas draudzenes. Mēs abi pretendējam uz gadsimta labāko pāri.

Rio dzēra kafiju, kas mazliet garšoja pēc konjaka un viņam par godu ēdienkartē bija ierakstīta ar viņa vārdu. Viņš paskatījās apkārt un ieraudzīja jūgendstila plakātus un daudzas netalantīgas gleznas — tie bija septiņdesmitie gadi. Viņš jutās labi — tāpat kā kādreiz, kad pēc tikko nodota ievadraksta žurnālisti mēdza šeit iegriezties,lai vēl ilgi runātu par darbu. Tie laiki, paldies Dievam, beigušies. Nu viņš bija redaktors, bieži strādāja mājās un, kamēr kolēģi redakcijā rāvās vaiga sviedros, dārzā klausījās putnu dziesmas un šad tad kaut ko uzrakstīja. Tā tas bija, un tā tam vajadzēja būt. Ikdienas sīkumi Rio vairs neinteresēja, viņš nodarbojās tikai ar lielām lietām, bet tagad, noliekot kafijas tasi un ieraugot (Jšī, kas ar savu mūžīgo smaidu uz lūpām steidzās no galdiņa pie galdiņa, Rio saprata, ka daudz kas dzīvē viņam ir gājis secen.

Oficiante stāvēja pie tālruņa un sauca viņu. Zvanīja no redakcijas — atbildīgais redaktors Stokmans.

—      Te nu beidzot es tevi noķēru, vecais, — viņš

i > 7 ' >

teica.

—      Jā, tā nu tas ir, bet kā tu zināji, ka esmu šeit?

—       Tu taču pats atstāji ziņu automātiskajā atbildētājā.

—      Tad nu laikam neesmu bijis pie pilna prāta!

—      Tas mani tagad vairs arī nemaz neinteresē. Klausies, zvanīja Olsens un Mālers — abi Hārlahingas lietā. Vai tu pa radio dzirdēji? Reinhards jau izbraucis!

—      Es taču neklausos radio!

—       Labi jau labi, bet lieta ir nopietna — kāds vīrs noslepkavojis visu-savu ģimeni.

—      Nu un? Kāda man tur daļa? — Rio domāja: Olsens ir galvenais redaktors, Mālers — izdevējs, bet Reinhards — policijas reportieris.

—       Šis vīrs bija ACS menedžeris, un Hārlahinga jau arī nav nekāds nabago rajons. Tā mūsu avīzē būs sensācija.

—      Tā jau acīmredzot domā arī mūsu vadība, bet tā kā tā tas ir tikai vietēja mēroga notikums.

—      Tas gan tā nemaz neizskatās. Mālers pazīst šī vīra šefu.

—      Kā viņu sauc?

—      Šefu?'

—      Nē, to menedžeri.

—      Reisners. Dīters Reisners. Aizvakar viņš atgriezās no Saksijas, kur viņam bija jāslēdz tēraudlietuves rūpnīca. Tas bija diezgan nepatīkami.

—      Gn viņa šefu sauc Linders, vai ne? Es viņu pazīstu. Bet kas policijā atbild par šo lietu?

—      Novotnijs.

—      Ak tad tāpēc tu gribi, lai es nodarbojos ar šo lietu!

Visās Novotnija krimināllietas Rio vienmēr saistījās ar lieliem panākumiem. Gan kopīgi atklātais kazino skandāls, gan rakstu sērija par prostitūcijas stāvokli valsti, kas palīdzēja atmaskot daudzus Austrumeiropas sutenerus. Novotnijs nebaidījās arī atklāt korupciju. Toreiz viņš vēl nestrādāja slepkavību nodaļā…

Rio izvilka no kabatas zobu bakstāmo. Viņš bija kļuvis nervozs un pats nemaz nezināja, kāpēc. Vai viņš varēja atteikties no šīs tēmas? Tā patiešām viņu diez ko neinteresēja. Bet tad Rio atcerējās, ka viņu sagaida garlaicīga nedēļas nogale bez Veras, ar konservu maltītēm, kuras viņš neapēstas izmetīs atkritumu tvertnē, lai tad iegrieztos kādā itāļu vai grieķu restorānā. Rio nevarēja nomierināties — zobu bakstāmais nelīdzēja.

—      Labi, — viņš nopūtās, —jūs mani pierunājāt.

Jau pusdivpadsmit, un viss veltīgi. Rio Martins dzina savu poršu atpakaļ uz pilsētu, Māju Taubera ielā 18 bija ielenkuši aģenti un žurnālisti, tur stāvēja ari televīzijas mašīna, bet iekšā nevienu neielaida. Rio veltīgi mēģināja sazināties ar Novotniju. Sekretāre nezināja, kur inspektoru meklēt. Rio izspļāva pēdējo zobu bakstāmo un uzgrieza citu tālruņa numuru.

—      Bērnu aprūpes centrs Germeringā, — abonents atbildēja.

—      Cik smieklīgi! Klausies, vecais, priekšniecībā man te iesmērējusi vienu tādu lietu. Šodien vai rīt man tevi noteikti vajadzēs.

—       Ņem taču fotogrāfu no redakcijas, viņi tur visi tik un tā slaistās apkārt bez darba!

Rio paskaidroja, kas par lietu, un fotogrāfs brīnījās, ka žurnālists piekritis ķerties pie šīs tēmas.

—      Bet es gribu strādāt ar tevi!

Beidzot Rio izdevās Bruno Ārendu pierunāt. Vasaras Bruno pavadīja savā dārza mājiņā pie ezera, kur viņš saviem dvīņiem mācīja makšķerēt, raudzījās vakara debesīs un izdzēra nenosakāmu daudzumu alus. Tad viņš parasti atcerējās vecos, labos laikus un vecos, īstos avīžu reportierus. Viņš bija viens no vecajiem bukiem. Bruno pēdējos trīsdesmit dzīves gadus bija izvazājies pa visu pasauli. Bet, neraugoties uz lielo slinkumu un dzeršanas niķi, viņš vienmēr bija un palika profesionālis.

—      Klausies, Bruno, sēdi mājās, kamēr es tev piezvanīšu!

Laiks skaidrojās. Tas Rio nemaz nepatika. Viņš pieturēja pie delikatešu veikala. Pauls Novotnijs parasti pusdienoja pulksten vienos.

Viņš gan nekad nebija sastopams policijas ēdnicā, bet ikreiz notiesāja līdzpaņemtās maizītes. Rio lūdza iesaiņot dažādus salātus, austeres un pudeli šablē. Tad viņš aizbrauca pie Novotnija, bet tas vēl nebija atgriezies.

Ieraudzījis policijas ēkas pagalmā iebraucam Movotnija mašīnu, Rio, nolicis savu iepirkumu maisiņu uz tuvākā rakstāmgalda malas, pieteicās sekretārei.

—      Viņš jau nāk, — Rio atbildēja uz sekretāres jautājošo skatienu.

—      Kādreiz tu kūpināji cigaretes kā skurstenis. Jāatzīstas, tas rrian patika labāk nekā tā zobu bakstāmo košļāšana.

Abi jau bija ieturējuši maltīti, un sekretāre savāca uz paplātes netīros traukus. Vīna pudele palika neaiztikta.

—      Austeres — tā nebija slikta ideja, bet vīns… Atvērsim pudeli citreiz.

—        Kāpēc? Kas ir ar tavu slepkavības lietu Hārlahingā? Klusēšana ir zelts, bet sarunāties tomēr daudz patīkamāk.

Novotnijs sēdēja savā klubkrēslā un smīnēja, bet Rio Martins uzmanīgi vēroja viņu. Abi bija līdzīgi — gandrīz vienāda auguma, saspringtiem sejas vaibstiem. Rio gan no sava vectēva, itālieša, bija mantojis tumšu acu skatienu, Pauls turpretī vienmēr izskatījās norūpējies. Novotnijs bija sirms, bet Rio frizieris regulāri rūpējās par to, lai ikviena sirma šķipsna noslēptos matu viļņos. Viņi abi bija dzimuši Zivju zvaigznājā un kaut kad vienojušies par pieņēmumu, ka viņu darbīgais mūžs saistīts tikai un vienīgi ar bailēm no Zivju iedzimtā slinkuma.

—     Mēs jau kādu laiku vairs neesam strādājuši kopā, — Rio teica. — Tu taču zini,.ka divatā mēs spēsim izdarīt ļoti daudz.

—     Tas ir tavs personiskais secinājums, Rio, bet šķiet, ka šoreiz man tiešām tāds žurnālists kā tu būtu visai noderīgs.

—      Nu redzi, tad ķersimies pie lietas! Kas bija šis Reisners, un kā viņam ienāca prātā kaut ko tādu izdarīt?'

Rio nepierakstīja neko no tā, ko teica Pauls, viņš pat nebija ieslēdzis diktofonu, kas atradās viņa jakas krūšu kabatā. Tas, ko Pauls zināja, pagaidām vēl nebija nekas.

—      Ko tu domā par Linderu? — Rio jautāja.

—         Pretigs tips. Tipisks akmens laikmeta menedžeris — ne sevišķi gudrs un ne sevišķi inteliģents, bet iestāde, kuru viņš vada, atgādina lielu ministriju ar daždažādām nodaļām un apakšnodaļām. Viņš pat ir izveidojis psiholoģijas institūtu, kas uzrauga viņa kadrus. Gn ar tielm parasti iznākums ir viens — viņi ir priekšzīmīgi, bet tad kādu dienu vairs nekam nav derīgi. Bet priekšzīmīgi, pēc Lindera domām, ir tādi, kas klausa viņa pavēlēm bez domāšanas, dzīvo vienīgi viņa koncernam un labākajā gadījumā sapņo kļūt bagāti.

—        Nevarētu teikt, ka tava infromācija būtu pietiekami precīza vai izsmeļoša.

—       Nemaz nesmejies, kolēģi raksturo Reisneru līdzīgi. Viņš bija Lindera uzticamības persona sevišķi sarežģītos jautājumos un, protams, arī karjerists, bet priekšzīmīgs ģimenes tēvs.

Rio izvilka no kabatas zobu bakstāmo.

—      Bet kāds taču šo viru noteikti pazina.

—       Ko tu no manis gribi? Par šo gadījumu es uzzināju šorīt desmitos, tagad ir divi. Pagājušas tikai četras stundas.

—          Hārlahingas villā viņam noteikti bija apkalpojošais personāls.

—       Jā, tas bija kāds vecs, puskurls vīrs, kas izlikās par dārznieku, apkopēja, kāda čehiete, un aukle. Viņa, starp citu, atrada līķi.

Novotnijs pasvieda Martinam aploksni ar fotogrāfijām notikuma vietā. Viss izskatījās šausmīgi, vienīgi bērna fotogrāfija neliecināja par briesmīgām beigām. Sprogaini matiņi uz apaļas bērna pierītes, kas mierīgi atdusējās mīkstos spilvenos, un tomēr puspievērtajā acu skatienā jau bija jaušams nāves pieskāriens.

—        Iedod man aukles adresi, — teica Rio, izvilcis no kabatas savu piezīmju grāmatiņu.

—      Labi, bet domāju, ka tev būs ilgi jāgaida. Pie viņas jau ir tavi kolēģi.

Zommera ielas sētas mājā pie zilām durvīm Rio atrada plāksnīti ar uzvārdu «Kornhauss».

Apkārt klusums. Sētā bija tikai zilas atkritumu tvertnes, tukši velosipēdu paliktņi un izpuvuši ābele. (Jz lieveņa nīkuļoja puķu podi. Rio piezvanīja pie durvīm. Neviens neatvēra. Viņš piezvanīja vēlreiz — atvērās logs, tajā uz sekundi parādījās veca sieviete, tad logs aizcirtās. Tu re, kā, nodomāja Rio. Viņš sev bija solījis nekad vairs nepiedzīvot šo noraidītā, uzmācīgā pārdevēja kaunu. Rio zvanīja atkal. Beidzot viņš dzirdēja soļus. Durvis atvērās, un tajās parādijās paveca sieviete un caur ķēdītes spraudziņu paziņoja, ka viņš jau ir septītais vai astotais žurnālists, kas šeit ierodas ne saukts, ne aicināts, un, ja Rio tūlit neies prom, viņa izsauks policiju.

—      Tieši no turienes jau es arī nāku, — viņš teica un, sapratis, ka ir pilnīgi vienalga, ko viņš šai dāmai samelos, mainīja taktiku. — Jā, es nāku no policijas. Mani sauc Martins, es esmu kāds sens Reisnera kundzes paziņa. Man patiešām ir neērti jūs traucēt… Es šorīt no rīta gribēju apciemot Reisnera kundzi, bet jūs jau zināt…

Sirmā kundze atlaida durvju ķēdīti. Rio iegāja priekšnamā. Sievietei bija apmēram septiņdesmit gadu, mati sasprausti kamolā, mugurā gara rītakleita.

—      Jūs meklējat Irisu? — viņa jautāja.

Rio pamāja.

—      Man ļoti žēl, bet pašreiz nav iespējams viņu satikt. Tas viss ir tik briesmīgi, ka šausmas pārņem iedomājoties. Irisa tagad ir tādā stāvoklī… Es ceru, ka esat bijis godīgs un neesat man melojis. Bet jūs pat nevarat iedomāties, kas te šorīt darījās. Reportierus gan esmu redzējusi televīzijā, bet to, kas te notika, piedzīvoju pirmo reizi.

Rio mēģināja saglabāt sejā sastingušo smaidu, bet kundze turpināja:

—      Es jau saprotu — viņiem arī savs darbs jādara. Es abonēju divas avīzes un saprotu, bet viņi taču uzvedās kā cūkas, pat naudu piedāvāja, lai tikai varētu satikt Irisu. Bērniņš taču pie mums tik bieži ciemojās, tik jauks bērns — un miris! Bet

vini lien virsū ar savu naudu!

?

Rio piekrita un jutās riebīgi. Kādreiz gan šādas situācijas viņam grūtības nesagādāja. Viņš saprata, ka nevis kļuvis gudrāks, bet — tieši otrādi — vairs neprot savu darbu.

—      Man ļoti žēl, — kundze teica, — it sevišķi, ja tiešām pazināt Reisnera kundzi. Ārsts Irisai parakstīja nomierinošas tabletes, viņa ir tikpat jūtīga kā viņas māte. Mēs kādreiz strādājām kopā, tādēļ es paņēmu meiteni pie sevis, kaut gan esmu radusi dzīvot viena. Nu man meitene jāaizstāv. Jūs taču to visu saprotat?

—      Es jūs saprotu. Vai drīkstu pienākt vēlāk?

—       Varbūt. Es jums iedošu savu tālruņa numuru. Piezvaniet!

Pie velna! Rio kapitulēja, bet nebija jau nekādas jēgas no skuķa, kas sadzēries miegazāles. Kad Rio jau pagriezās, lai ietu, istabas durvīs parādījās bāla, treniņtērpā ģērbusies meitene lielām, tumšām acīm.

—       Tas ir kāds Reisnera kundzes paziņa, — vecite teica.

Meitene pamāja, un Rio tūlīt jautāja, vai nevarētu parunāt ar viņu. Viņa atkal pamāja, un viņi iegāja Irisas istabā. Sirmā kundze vēl šaubījās, vai būtu pareizi tā rīkoties, bet meitene aizslēdza aiz sevis durvis.

Istaba bija pustumša. Stūrī bez skaņas darbojās televizors. Teniss. Viens no spēlētājiem bija Edbergs. Viņš gaidīja pretinieka sitienu. Šajā krēslainajā gaismā Irisa atgādināja ēnu. Rio sastomījās, tad tomēr dabūja pār lūpām:

—      Es esmu no preses. Viss, ko es Kornhausa kundzei teicu, ir meli.

Meitene apsēdās uz gultas. Viņas seju Rio varēja labi saskatīt. Tajā nebija nekādu emociju.

—      Vidmeras jaunkundz, es saprotu, kā jūs jūtaties, un esmu pateicīgs, ka atļāvāt man ienākt.

Meitene nepakustējās. Vai viņa vispār dzirdēja, ko viņš teica? Varbūt apsēsties atpūtas krēslā viņai pretī un saņemt viņas rokas savējās? Nē, vēl par agru. Tikai neaizmirst: nē vārda par bērnu.

—      Vidmeras jaunkundz, mēs abi apzināmies to, kas ir noticis, bet ir taču jāizzina, kāpēc un kā tas notika.

—       Jāizzina? — Viņas balss bija skarba un nepiekāpīga. — Kas tad tur vēl būtu ko izzināt?

—      Galu galā vissvarīgākais — kādēļ Reisnera kungs izšķīrās par tādu soli. — Rio beidzot apsēdās.

—      Kā lai es to zinu?

—      Bet jūs taču esat par to domājusi?

Irisa noliedzoši purināja galvu.

—      Kas viņš bija par cilvēku?

—               Cilvēks? Viņš, šķiet, vispār nebija cilvēks, bet mašīna.

—                Man gan teica, ka viņš savu ģimeni ļoti mīlējis.

—      Var jau būt.

—      Bet viņš taču rūpējās…

—               Viņš nerūpējās par savu ģimeni. Viņa dzīvē bija tikai firma un darbs. Manā uztverē viņš bija slims cilvēks.

—                 Neesiet tik nežēlīga savos spriedumos! Varbūt viņš patiešām bija ļoti noguris vai slims. Vai Reisnera kungs neapmeklēja ārstu?

—               Var jau būt, ka viņš arī gāja pie ārsta, bet izsaucis uz māju viņš to gan nebija.

—      Kā jūs to tik labi zināt?

—                 Kad man sāpēja apendicīts, tad Hanna, piedodiet, Reisnera kundze, lūdza, lai Reisners mani nekavējoties aizved pie ārsta. Tad mēs bijām pie kāda Reisnera kunga drauga Rozenheima laukumā.

—      (Jn kā sauca šo ārstu?

—      Dakteris Hercogs. Viņa klīnika ir tādā rozā

mājā, otrajā vai trešajā stāvā.

j

Kanārijputniņš pie loga būrītī nevarēja vien rimties, un pacients, kas gulēja uz zilā samta dīvāna, ar viņu sarunājās.

—       Esi mierīgs, neuztrauc dakteri, citādi viņš vēl ar to savu adatu nošaus greizi.

Vecais vīrs vairs nejutās labi. Viņam streikoja mugurkaula skriemeļi, bet nebija jau nekāds brīnums — piecdesmit gadus Makss Rīdīs bija nostāvējis kājās savā tapešu bodē.

—        Klausieties, Rīdla kungs, es jums injicēšu zāles, bet tās ir tikai sāpju remdēšanai. Jums būs jāapmeklē ortopēds.

—      Bet man pie jums labāk patīk.

—      Es jums, mīļais cilvēk, nevaru palīdzēt.

—      Labi, dakter, tad duriet man to adatu, tikai ieslēdziet radio — tad tas kanārijputniņš varbūt paliks mazliet mierīgāks. Mūzika taču nomierina.

Janam sāka trīcēt rokas — viņš radio dzirdēja kaut ko tādu, kas stindzināja visus viņa jutekļus, turklāt tas tika pasniegts mierīgā, nesteidzīgā, maigā sievietes balsī.

—          Šodien pusdienlaikā jau ziņojām par ģimenes slepkavību Taubera ielā, Hārlahingā. Turpinot izmeklēšanu, noskaidrojies, ka ACS menedžeris Dīters Reisners ir pats noslepkavojis savu sievu un mazo meitiņu, lai tad beigtu dzīvi pašnāvībā…

Viskijs te bija dabūjams, kādu vien sirds vēlējās. Jans ienīda šos dažādos nosaukumus, jo acu priekšā viņš redzēja tikai Dītera seju. Ko viņš tur varēja darīt? Viņš dzēra bez apstājas. Viņš jutās vainigs, ka bijis par gļēvu, nav aizturējis draugu, ļāvis viņam aiziet. Notikušajā Jans vainoja tikai sevi. Pasūtīja vēl vienu viskiju un dzēra. Viņš, kas ārstēja alkoholiķus, nedzērājs! Vai viņš vispār spējīgs nosargāt dzīvību? — Jans jautāja sev — un atkal redzēja Dīteru. Dīters taču bija Jana draugs, un Janam likās, ka draugs stāv tepat blakus. Viņš paskatījās spogulī. Viņš bija viensj turklāt vēl stipri iedzēris. Dīters raudzījās viņā. Kas viņš Dīteram bija par draugu, un vai tāda draudzība vispār vairs iespējama? Viņš atcerējās jaunību, kā abi kāpa kalnos un Dītera atzīšanos, ka viņam ir bail. Bet Dīters gāja viņam līdzi, jo Jans bija Dītera labākais draugs un viņš kaunējās no savām bailēm.

Rio Martins saprata, ka viņam bija taisnība — nevajadzēja sākt interesēties par šo materiālu, vajadzēja atteikties, bet nu jau bija par vēlu. Viņam sāpēja mugura, kakls bija stīvs no sēdēšanas un gaidīšanas ārsta pieņemamajā istabā. Tā nu viņš tur sēdēja un jau trešo reizi šķirstīja vienus un tos pašus sieviešu žurnālus. Rio paskatījās pulkstenī. Viņš gaidīja jau veselu pusstundu. Viņam blakus atradās daudz citu krēslu, daži pacienti bija apsēdušies uz palodzes. Vienīgais žurnāls, kuram neviens nepieskārās, bija «Čaklās Rokas». Gaiss uzgaidāmajā telpā bija sasmacis. Tas vairs nebija izturams. Bija jau pārāk vēls, lai uzspēlētu kādu golfa partiju. Vislabprātāk viņš brauktu uz mājām un atteiktos no šī darba, skatītos televizoru, lasītu vai vāktu materiālu skinhedu sērijai. Ari tas viņu sevišķi neaizrāva, bet tēma atbilda lasītāju prasībām, par to interesējās visa Vācija. Bet kuru ārpus Minhenes interesēja kāds plānprātīgs ACS menedžeris, kas nošāvis savu sievu un meitu?

Jauni pacienti neatlaidīgi pildīja uzgaidāmo telpu, bet ienākt pie daktera neviens neaicināja. Tas nu gan ir dakteris! Vai viņa pacientiem patiešām ir jāgaida līdz pat deviņiem vakarā pie slēgtām durvīm? Rio izgāja priekštelpā un nostājās pie reģistratūras lodziņa.

—        Klausieties, šķiet, dakteri Hercogu kāds slimnieks aizkavējis nopietnā lietā?

—     Jā, es tiešām nesaprotu, kas ir noticis. Līdz šim viņš vienmēr piezvanīja, ja aizkavējās.

—       Es ienākšu vēlāk, — Rio meloja. — Varbūt jūs mani tad nozīmēsiet uz kādu citu dienu.

—      Jūs varat arī piezvanīt — priekšā taču visa nedēļas nogale.

Māsiņa iedeva Rio ārsta vizītkarti, un viņš » i

ievēroja gan to, ka lejā uzrādīts viņa mājas numurs, gan arī to, ka dakteris Hercogs dzīvo šajā pašā mājā. Rio lēnām kāpa lejā pa čīkstošajām kāpnēm, apbrīnoja kāpņu telpas jūgendstila sienu gleznojumus un atvēra izejas durvis, paturēdams rokā rokturi, it kā negribētu atstāt šo namu.

Rio stāvēja atvērtajās durvīs un raudzījās uz ielas braucamo daļu. Tā bija tepat, apmēram četrus metrus no durvīm. Gn tur Rio ieraudzīja mazu, sarkanu opeli, kas tieši tajā brīdi traucēja kustību. Mašīnai blakus sēdēja kāds pilnīgi piedzēries vīrietis. Viņš bija kalsnu seju, dziļi iegrimušām, tumšām acīm. Vīrietis nebija neglīts, tikai šausmīgi piedzēries. Rio skrēja pāri ielai, lai palīdzētu šim vīram. Tam līdzi bija ārsta koferītis, pie kura karājās vizītkarte — «Dr. Hercogs».

—      Kur ta mēs te esam? — vaicāja piedzērušais.

Braucēji uz ielas kļuva nervozi un kliedza, lai

ātrāk aizvāc dzērāju, un Hercogs pieņēma Rio palīdzību.

—      Kur ir mans koferis? — ārsts šļupstēja, kad Rio viņu jau stiepa prom no ielas, un apmierināts smaidīja, kā jau visi dzērāji.

Dakteris nemaz nebija tik viegls. Beidzot Rio atstutēja viņu pie kādas kolonnas.

—      Paldies, esmu jums patiešām ļoti pateicīgs. Tālāk tikšu galā pats, es tepat dzīvoju.

—      To es zinu, daktera kungs.

Hercogs pacēla savu daktera koferīti, centās spert nākamo soli, bet sagrīļojās. Rio paņēma viņu aiz rokas.

—       Es jūs pavadīšu. Man ir laiks. Jums pret mani tikai mazliet jāatspiežas.

Nu jau abi bija daktera dzīvoklī. Rio sēdēja istabā un pētīja grāmatas, mēbeles un gleznas. Tās bija dzīvespriecīgas. Dzirdēja šņācam ūdensvadu. Istabā atradās stereoiekārta un televizors — tas bija vecpuiša dzīvoklis. Nekas neliecināja par sievietes vai ģimenes klātbūtni. Gn tomēr uz koka sekretāra atradās divas bērnu fotogrāfijas. Tātad dakteris bija šķirtenis. Laikam jau nebija sevišķi izturīgs tips, ja alkohols spēja viņu tik šausmigi nokausēt.

Tur jau viņš nāca — galva slapja, ietīta dvieli, rokā minerālūdens pudele.

—        Jums arī piedāvāt? Diemžēl mājās nav nekā cita, tikai alkohols, un uz to es vairs nevaru paskatīties.

Dakteris nolika minerālūdens pudeli un glāzes uz sekretāra, tad piezvanīja uz reģistratūru un, aizklājis klausuli ar roku, it kā kautrētos no teiktā, sacīja:

—      Sūtiet slimniekus mājās! Es nebūšu. Jā, tas vienkārši nav iespējams, ticiet man, Mirta..

Viņš nolika klausuli un apsēdās uz divvietīgā dīvāna.

—        Jūs esat jauks cilvēks… Kā bija jūsu godavārds?

—      Martins.

—      Ļoti jauks cilvēks, Martina kungs. Savācat sadzērušos dakterus uz ielas un vēl stiepjat tos trešajā stāvā.

—      Bet visbriesmīgākais bija jūsu bailes satikt kādu no saviem pacientiem.

—      Tas taču ir saprotams, jo mani pacienti man uzticas, un, ja viņi mani ieraudzitu piedzērušos uz ielas dienas laikā, būtu ļoti pārsteigti. Es nevarēju nedzert. Man bija.jāpārdzīvo liels šoks, un tas nemaz nebija tik vienkārši.

Dakterim kļuva nelabi. Viņš grib, lai es aizeju, domāja Rio. Bet ja nu šis šoks ir Reisners? Rio jau atkal sniedzās pēc kārtējā zobu bakstāmā, bet roka pusceļā apstājās.

—       Vai jums ir gadijies, ka kāds, kura nav, stāv jums cieši aiz muguras un noskatās?

Rio piecēlās kājās, lūdza atļauju uzvārit kafiju un, nesagaidijis atbildi, iegāja virtuvē. Virtuve bija liela, gaiša un spodra — kā jau vecpuiša virtuve. Rio ieslēdza kafijas automātu, pielēja divas krūzites kafijas un atgriezās istabā, lai pasniegtu kafiju dakterim. Viņš pateicās un sāka to malkot, nepārtraukti un nesakarīgi turpinot sarunu par gariem un dvēselēm, kas atstājušas šo pasauli.

Rio likās, ka dakteris runā par Reisneru. Irisa taču teica, ka viņi esot bijuši draugi. Rio tūlīt jautāja;

—      Jūs runājat par Reisnera kungu?

Hercogs pamāja ar galvu kā jebkurš piedzēries

cilvēks, nemaz neieklausoties Rio vārdos, bet tad pēkšņi vaicāja:

—      Kā jūs zināt, ka tas ir Reisners? Jā, es visu laiku domāju par Dīteru.

—      Tā nav maģija, es neesmu burvju mākslinieks, kas uzmin jūsu domas. Reisnera dēļ es esmu šeit.

—      Jūs?

—      Jā, es gribu zināt, kā tas notika un kāpēc. Atvainojiet, tā ir tīri profesionāla interese.

—      Jūs esat policists?

—      Nē, žurnālists.

Dakteris strauji piecēlās un devās uz vannasistabu, no kurienes atskanēja nu jau labi pazīstamie trokšņi. Hercogs atgriezās tikai pēc kāda brīža.

—      Atvainojiet! — viņš teica. — Es zinu, kādēļ Dīters izdarīja pašnāvību, es jums to varētu pateikt.

—      Varbūt labāk nevis man, bet policijai. Es pazīstu izmeklētāju, kas nodarbojas ar šo lietu.

—        Kādu lietu? Reisners vairs nezināja, ko iesākt ar savu dzīvi.

Dakteris noslaucīja seju peldmēteļa piedurknē un turpināja:

—        Mēs taču bijām draugi vēl kopš studiju laikiem. Pēc tam viņš taisīja karjeru — un mēs tikāmies reti, bet pirms sešiem septiņiem gadiem mēs nejauši pilsētā sastapāmies. Mēs jau bijām kļuvuši pārāk atšķirīgi, lai uzturētu tuvākas attiecības. Turklāt mēs dzīvē bijām izšķīrušies par pavisam atšķirīgām lietām, vai saprotat?

—      Jā.

—: Pēdējos trīs gadus mēs tikāmies biežāk. Dīters bija cietis autokatastrofā un pēc tam apmeklēja mani reizi mēnesī. Slimnīcā gan viņu it kā sašuva, bet pēc operācijas viņš tomēr nejutās labi, un tie jau vairs nebija autokatastrofā lauztie kauli, kas smagi iedragāja viņa veselību. Biežas iesnas, asinsrites traucējumi, vājums, gripa, vēdergraizes un vemšana. Tas viss Dīteru ļoti satrauca, tas traucēja viņa karjerai — un tas bija vienīgais, kas viņam dzīvē likās pietiekami svarīgs.

—      To jau esmu dzirdējis.

—      Dīters nemitīgi strādāja, viņš nemaz neprata citādi apliecināties. Kāpēc — to man neizdevās noskaidrot. Viņa veselības stāvoklis arvien pasliktinājās. Es ierosināju vispārēju izmeklēšanu, jo man bija aizdomas, ka… Bet es tam nespēju noticēt.

—      Kāda bija jūsu diagnoze?

—      Tūlīt jūs visu uzzināsiet. Es aizsūtīju uz laboratoriju asinsanalīzi. Kā jau teicu, likās, ka manas aizdomas ir pilnīgs absurds. Dīters mīlēja savu ģimeni un savu sievu. Varbūt pat tikai tāpēc, ka sekss pēc šīs autokatastrofas viņu diez ko neinteresēja, viņš bija tai uzticīgs. Viņš nepiederēja pie tiem garīgajiem kropļiem, kas par komandējuma naudu cenšas izdancināt visas skuķes, kas vien gadās ceļā.

Rio klausījās, rokas uz krūtīm sakrustojis, un iedomājās tikai vienu vārdu — AIDS. Viņš to neizrunāja, gaidīja, kamēr dakteris to apliecinās. Tātad Reisneram bija AIDS. Tāpēc viss bija noticis tā un ne citādi.

—      Atgriezies no kārtējā komandējuma, Dīters man tūlīt piezvanīja. Es jau biju saņēmis asinsanalīzes rezultātus. Mēģināju Dīteru pārliecināt par to, ka tas vēl neko nenozīmē. Daudzi dzīvo ar šo slimību gadu desmitiem un to nemaz nejūt, bet viņš manī neklausījās. Es esmu vainīgs Dītera nāvē. Kāpēc es viņu neaizturēju, kāpēc es nepielietoju spēku? Es ticēju, ka viņš nomierināsies un sapratīs, bet tas tā nenotika.

Ārsts ilgi klusēja, klusēja arī Rio. Ko gan viņš varēja teikt?

Bet kā Reisners varēja inficēties, ja seksam viņa dzīvē nebija nekādas nozīmes? Kur Reisners inficējās ar šo nāvi izraisošo vīrusu?

Neviens nespēja atturēt jauno ministru no

vina aktīvās darbošanās. Sākumā Bonnā vinu ? >

neviens neņēma nopietni, saukāja par naivuli, vēlāk vienkārši par fenomenu, jo vēl neviens no viņa priekšgājējiem nebija spējis tikt galā ne ar farmācijas industriju, nedz ar mediķu stūrgalvību. Viņš enerģiski ķērās pie veselības aizsardzības reformas.

Tā kā reforma tomēr nebija cietusi sakāvi, jaunajam veselības aizsardzības ministram bija daudz ienaidnieku un nelabvēļu. Viņu sauca par «Pūķu bendi», bet valsts ietaupīja desmit miljardus, un ārstiem tika norādīta viņu vieta sabiedrībā. Viņš pats bija ietaupījis lielu apdrošināšanas naudu.

Šajā 1993. gada rudens rītā ministra paļāvība bija izgaisusi. Viņš izsauca presi.. Šoreiz viņš kabinetā nejokoja un izskatījās manāmi satraukts un bāls. Viņš saņēmās, lai teiktu dažus

j > '

vārdus:

«Esmu jūs aicinājis, lai informētu par kādu lietu, kas man šķiet šausmīgi nepatīkama.»

Viņa vārdi skanēja kā āmura sitieni. Presi viņš bija sapulcinājis, lai paziņotu, ka tiek atlaista un no jauna formēta viena no lielākajām veselības aizsardzības organizācijām — Valsts

Veselības aizsardzības ministrija. Līdz šim tā bija nācijas veselības simbols, bet ministrs izlēmis pārņemt to savās rokās, jo bija atklāti vairāki korupcijas gadījumi un bieži vien Valsts Veselības aizsardzības ministrija, šī milzīgā organizācija, veica savu darbu pa roku galam.

Izrādījās, ka nebija veiktas vairākas donoru asinskontroles, un tā par AIDS vīrusa upuriem varēja kļūt jebkurš operētais pacients. Fakti draudēja izraisīt lielāko skandālu medicīnas vēsturē, atklājot pilnīgi nepieņemamu attieksmi pret cilvēka dzīvību. Cilvēka veselības aizsardzība, izrādījās, tika pakļauta lielražošanas interesēm. Gn upuri, uzzinājuši, ka inficēti ar pederastu slimību, klusēja. Instancēm vajadzēja apzināties, ka asinspreparātu turpmākā ražošana uz nepārbaudītu konservu bāzes neglābjami izraisīs jaunu infekciju vilni. Gn šajā iespējami saindēto asinskonservu apritē pagāja veseli desmit gadi, kuru laikā tika iznīcinātas daudzu nevainīgu upuru dzīvības, līdz beidzot Vācijā pie varas nāca ministrs, kas uzdrošinājās atklāt šo skandālu. Lielais AIDS skandāls bija sācies…

Jā, tie taču ir tavi vārdi, domāja Rio. Toreiz, kad «Neivs Kurien> publicēja tavu materiālu par šo tēmu, tu to tā nosauci.

Bija svētdienas rīts. Rio gulēja vannā un domāja. Tāds skandāls iet vaļā kā tāda raķete, visi cilvēki ir uztraukušies, avīžu metieni aug, televīzijas kanāli vairs nezina, kā konkurēt, ministrs ieņem barikādes, galvas ripo, kāds miljons tiek atmests nabaga upuru radiniekiem — un viss. Tad aiz stūra tevi jau gaida nākamais skandāls.

Rio Martins aizvēra acis. Viņš jutās noguris un caur ventilācijas lūku dzirdēja, kā Angļu dārzā pastaigājas cilvēki un baro piles. Rita pastaiga. Viņš bieži atcerējās savu krustmāti un bija pateicīgs par mantojumu, jo dzivot šeit, parka tuvumā, viņam ļoti patika. Gn mantojis viņš bija ne tikai šo māju, bet arī veco, bezgaumīgo vannasistabu, kas bija kļuvusi par viņa slēpni. Laikam jau vajadzēja iet dušā, viņš nodomāja un sev teica: mēģini saglabāt vēsu prātu!

Pēc vieniem piezvanīja Vera no Hamburgas. Viņa bija ļoti uztraukta. Tikko absolvējusi vienu no saviem obligātajiem sarīkojumiem un bija sajūsmā gan par mākslinieku gaumi, gan par mājīgajām galerijām un nepiespiesto atmosfēru. Viņa nespēja vien nobrīnīties, kādēļ Rio nemēģina meklēt darbu kādā no Hamburgas avīzēm. Viņa esot tur satikusi tik daudz jauku cilvēku.

Vera, protams, neko nesaprata. Kam viņš bija vajadzīgs Hamburgā, un kas viņš tur varētu būt? Vera kādreiz bija strādājusi par klapīti un vēl šodien pārdzīvoja, ka nebija kļuvusi par režisori, bet Hamburgas gaisotne viņai acīmredzot patika.

— Kā tu domā, vai es nevarētu palikt vēl kādu

nedēlu?

>

Tas nu bija par traku! Rio nometa klausuli. Naktī viņš gulēja nemierīgi, murgoja un dzirdēja spalgu daktera Hercoga balsi, kas kā no kanceles sprieda par grēku nožēlošanu un vainu.

Rio centās koncentrēties. Tēma — Reisners. Kur viņš varēja inficēties? Tātad ko mēs esam noskaidrojuši? Reisners bija inficējies ar AIDS — tas ir pirmkārt. Otrkārt — viņš bija uzticīgs savai sievai, īsts paraugs. Treškārt — viņš nošāva savu tikumīgo sievu, meitiņu un nošāvās pats. Reisners bija kļuvis par histēriķi. Vai tas viss? Vai iespējams, ka viņš inficējies… Jā! Rio pat atcerējās skaitļus. Grūtnieces varēja inficēt zīdaiņus, un iespējamība bija piecpadsmit līdz divdesmit procenti. Kā viņš to zināja? Ak jā, pagājušajā gadā viņš taču gribēja publicēt veselu rakstu sēriju par AIDS inficētajiem bērniem, bet tad atteicās no šīs idejas. Bet materiālus viņš jau sāka vākt un tagad atcerējās, kā slimnīcā bija apmeklējis kādu piecus gadus vecu meitenīti. Viņa izskatījās šausmīgi — kauli un āda, turklāt viņu nezin kāpēc sauca par Andželu. Bet kādas viņai bija acis! Sieviete, kas bērnu glāstīja, teica, ka vēl divas nedēļas — un tad jau viss būs beidzies. Tas bija briesmīgi! Gn bērns, kura vārds tulkojumā nozīmē — eņģelis. Vai tādi patiešām izskatās eņģeļi?

«Slimība nebija tas briesmīgākais — visbriesmīgākais bija cilvēki. Bērnudārzā viņu spārdīja kājām, vai jūs to varat iedomāties? Gn direktore teica, ka tādi jau bērni esot. Viņa teica, ka tur neko nevarot darīt. Viņa bija laimīga, kad paņēmu Andželu mājās. Gn telefonu zvani un vēstules — mēs jūs visus sadedzināsim! Gāzes kamerā jūsu istā vieta!»

Kundze runāja lēni un mierigi. Viņu sauca Bilera kundze, jā, Grzula Bilera. Viņa bija rotaslietu dizainere. Neprecējusies, adoptējusi meitenīti, kad tai vēl nebija pat septiņi mēneši.

«Es vienmēr domāju, ka mēs kaut kā izturēsim, noturēsimies, bet nu esmu laimīga, ka beidzot šīs mocības būs galā.»

Rio neatcerējās, kad būtu tik ļoti apbrīnojis kādu cilvēku, kā viņš apbrīnoja šo kluso, mierīgo sievieti.

«Jums tas var likties dīvaini, bet ar meitenīti nodzīvotie gadi bija vislaimīgākie un vissyarīgākie manā mūžā. Es tik daudz ko mācījos no dzīves…»

Pēc dušas Rio noslaucījās dvielī, noskuvās, masēja seju, uzvilka kaut kādas mājas drēbes un uzlika vārīties otro rīta kafiju. Viņš nejutās labāk. Arhīva materiāliem vajadzēja atrasties kaut kādā arhivā, bet kurā? Rio pašreiz interesēja nevis mazās Andželas liktenis, bet gari skaitļi. Ja viņa pieņemtā teorija atbilstu faktiem, te varētu atrast kādas sakritības. Bet kur ar AIDS inficējies Reisners?

Rio Martins rakņājās pa atvilktnēm un papīru kaudzēm, viņam likās, ka meklējumi būs veltīgi. Beidzot — AIDS materiāli! Sarunu ieraksti, avīžu raksti, paziņojumi. Viss bija salikts kondensētā piena kartona kastē, kādas viņš izmantoja to materiālu glabāšanai, kuri vēl varēja noderēt. Rio uzlika kartona kasti uz galda. Tajā bridi, kad viņš sāka pa to rakāties, atskanēja durvju zvans. Durvju sarga stikla acs rādīja Bruno Arendu, kas stāvēja aiz durvīm līdzīgs Frankenšteinam.

—      Nu tad beidzot, — viņš noņurdēja.

Rio sekoja viņam atpakaļ istabā. Bruno bija nedaudz garāks par Rio, ar nelielu alus vēderiņu. Viņš izskatījās labi savos sešdesmit gados.

—        Tik šausmīgi pretīgu skābeņu zaļumu nākas reti redzēt. Pēc kā tu izskaties? Varbūt esi sataisījies iet pie ārsta tādā uniformā? Vai tu maz esi ieskatījies spogulī?

—      Liecies mierā!

—     Tu jau pats mani neliec mierā! Kas tad man vakar zvanīja?

—        Ak jā, protams, es tevi piekrāpu, bet pēkšņi viss sagriezās ar kājām gaisā. Es tev noteikti gribēju vēlreiz piezvanīt, bet…

—      Vai, cik patīkami dzirdēt, ka tu to gribēji! Gn tā esmu ieradies, lai paskatītos, vai tu vēl esi pie pilna prāta, bet acīmredzot esmu nokavējis.

—      Es patiešām sevišķi labi nejūtos, Bruno.

Viņš vērās Rio ar savu profesionālo fotogrāfa

skatienu.

—      Gn kur ir Vera?

—       Hamburgā. Viņa vakar zvanīja un gribēja mani pierunāt pārcelties uz turieni, mainīt darbu un tā tālāk.

—      Gn kas jaūns tavā žurnālista karjerā?

Bruno, manāmi garlaikots un cigāru kūpinādams, klausījās Rio stāstā, un reportieris nodomāja, ka diezin vai fotogrāfa smadzenes ir spējīgas to visu uztvert. Viņa prātojumus pārtrauca telefona zvans. Rio jau likās, ka tā atkal būs Vera, bet tas bija dakteris no vakardien piedzīvotā murga. Hercoga balss skanēja klusi, bet noteikti.

—      Es ceru, ka netraucēju, — viņš teica.

—      Ko jūs, es tik un tā jums būtu zvanījis, dakter.

—      Ziniet,, es visu nakti neesmu gulējis.

—      Es tāpat.

—       Bet jūs nezināt, ka man jums vēl kas jāpastāsta, kas saistīts ar Dītera nāvi… Viņš bija miris jau tad, kad, nošāvis sievu un meitu, izdarīja pašnāvību. Reisners ir nāvei acīs skatījies divreiz.

—      Jūs gribat teikt, ka viņš inficēts operācijas laikā?

—      Jā, bet tā nav telefona saruna.

—      Vai jūs nevēlētos ieņemt kādu rīta kraķīti «Floriana dzirnavās», teiksim, pēc pusstundas?

Rīta kraķītis gan dakteri neinteresēja, bet viņi tur sarunāja tikties pēc pusstundas. Tad dakteris nolika klausuli.

Rio paskatījās uz Bruno Ārendu.

—      Vai tev fotoaparāts ir līdzi?

—      Kā vienmēr — mašīnas bagāžniekā.

—        Nebūtu labi, ja mēs tur ierastos kopā. Dakteris Hercogs ir ļoti nervozs, viņš kā nekā bija Reisnera draugs. Bet viņa bildi gan man noteikti vajadzēs.

—      Arhīvam? — Bruno ironiski pavaicāja.

—       Klausies, mēs brauksim uz turieni katrs savā mašīnā. Tu viņu uzreiz noknipsēsi un pazudīsi, pēc tam es tev zvanīšu, tad mēs atkal satiksimies.

—      Brīnišķīgs uzdevums, es patiešām nevaru saprast, kādēļ joprojām ar tevi pinos.

Rio pasmaidīja un iegāja guļamistabā pārģērbties.

Viņi izkāpa no mašīnas. Šodien šeit, Angļu dārzā, nebija daudz cilvēku, trūka arī dārgo automašīnu, kās pēdējā laikā modernajā un labi apmeklētajā vietā bija obligāta piedeva. Pūta maigs vējiņš. Galdiņi «Floriana dzirnavās» nebija aizņemti, šur tur sēdēja iemīlējušies. Pārējie galdi bija tukši. Dakteris Hercogs bija apmeties pavisam nomaļus. Viņa priekšā bija glāze piena, un Rio ienākšanu viņš nemaz nebija pamanījis.

—       Labrīt, dakter!

Rio rādīja uz piena glāzi un noteica:

—      Briesmīgi!

—      Tas vēl nav tas briesmīgākais, — nomurmināja dakteris.

Viņš izstāstīja, ka ir pilnīgi pārliecināts par to, ka Reisners inficēts operācijas laikā.

—       Jūs taču zināt, cik pavirši tiek kontrolēti asinsdonori un ka šajā jomā galvenais ir nauda, nevis bažas par nevainīgu slimnieku infekcijas iespēju.

—      Un jums šķiet, ka Reisners bija asinspārliešanas upuris?

—       Noteikti. Es gan esmu praktizējošs ārsts, nevis ķirurgs, un tomēr skaidrs ir tas, ka Dītera operācijā pēc autokatastrofas neiztika bez asinspārliešanas. Viņš vienmēr centās nepieminēt autokatastrofu, bet šonakt es to atcerējos, saprotat?

Rio saprata visu, viņš redzēja Bruno sēžam pie galdiņa zem ceriņu krūma ar alus kausu rokā. Blakus uz saliekamā krēsla gulēja fotoaparāts. Acīmredzot dakteri viņš jau bija nobildējis.

—     Vai zināt, kurā slimnīcā operēja Reisneru? — Rio pievērsās Hercogam.

—      Es gan tur nekad neesmu bijis. Tā ir Maksa Ludviga klīnika, privātklīnika, kuras galvenais ārsts ir dakteris Labeks, ortopēdijas speciālists ar nevainojamu reputāciju.

—      Kādēļ mēs nebraucam turp, lai izmeklētu šo gadījumu? Reisners taču bija jūsu pacients un draugs. Ir saglabājušies operācijas protokoli.

—        Šodien būtu veltīgi doties uz klīniku — pirmkārt, ir svētdiena, un mēs tur nevienu ārstu nesatiksim, otrkārt, es neticu, ka mums izdos operācijas dokumentāciju, ja lieta ir tik nopietna.

—        Nekas, Hercoga kungs, gan jau mēs to nokārtosim.

—      Jūsu paziņa, no kriminālpolicijas?

—      Jā, un pirmdien no rīta viņš tur ieradīsies.

—      Jūs taču mani informēsiet par apmeklējuma rezultātiem?

—      Bez šaubām. Es saprotu, ka jums svarīgi to uzzināt, Dīters Reisners taču bija ne tikai jūsu pacients, bet arī draugs…

Jirgens Kenica mēģināja padzīt no uzgaidāmās telpas kādu aizdomīgu donoru puķainās zeķubiksēs. Viņš bija neliela auguma, bet nepadevās un nemaz netaisījās pazust. Tikai bez skandāla, domāja Kenica. Vakars, bija kluss, pat aizdomīgi kluss. Darba dienu viņš bija iedomājies ne sevišķi saspringtu. Vispirms vakariņas, tad kāds kauss alus — un atkal pie datu reģistra. Čaklāko donoru kartiņas jau bija sagatavotas un atradās tepat uz galda. Te nu viņi bija — narkomāni un ielu zēni no Svētā Georga laukuma. Viņi labprāt nodeva asinis, ikreiz par piecdesmit markām. Gn drīz vien priekšniecība liks pazust visiem dokumentiem un donoru punktam. Viņu atlaidīs. Bet viņš taču pārzināja kartotēku. Viņš varēs visiem šiem naudasmaisiem un maitasputniem atriebties.

Kenica nebija rēķinājies ar šo klaunu, kas pēkšņi ielauzās laboratorijas telpās. Seju bija grūti saskatīt, bet viņš juta, ka svešinieks smīn. Viņš varēja būt viens no tiem, kas nodod savas asinis, lai iepirktu narkotikas.

—      Kā tu te tiki iekšā? — Kenica jautāja.

Atbildi nesagaidījis, viņš tuvojās ienācējam.

—      Es taču tev kaut ko jautāju!

—          Lielais baltais tēvocis prasa mazajam puisītim, kā viņš te ticis, un-puisītim ir no tēvoča šausmīgi bail.

To viņš pateica, ķiķinādams nedabiski spalgā balsī, un Kenica nodomāja, ka tips patiešām ieņēmis kādu devu un nu grib iztrakoties. Tas nebija nekas jauns. Viņš to visu jau zināja un bija redzējis tādas izpausmes neskaitāmas reizes. Kenica šajā darbā bija redzējis visu, un pārsteigt viņu vairs nebija iespējams. Te nāca gan alkoholiķi, gan narkomāni, turki, poļi, ielasmeitas un prostitūtas, mājsaimnieces un bezpajumtnieki.

Nervi Kenicam vairs neturēja, viņš labprāt aizbāztu muti šim izdzimtenim, un to viņš varēja atļauties, jo viņa misija šeit acīmredzot bija beigusies. Kenica sulīgi nolamājās.

—      Lielais onkul, ai, cik tu nesmuki uzvedies, ko tu gribi no mazā puisīša?

Kenica nesaprata, kas notiek. Pēkšņi krūšukurvī kaut kas sažņaudzās un ķermenis atsitās pret vienu no slimnīcas gultām, it kā viņš pats vairs nebūtu sava spēcigā ķermeņa saimnieks. Viņš centās atbrīvoties, bet veltīgi. Kāda roka stingri sagrāba ari viņa kaklu.

—      Gn tagad atkārto, kā tu mani nosauci: par narkomānu dirsu, par smirdīgo pēdiņu. Es to vēl reizīti gribētu no tevis dzirdēt.

Kenica mēģināja atbrīvoties, bet veltīgi, viņš tika^ sajuta asu, nepārtrauktu sāpi mugurā. Svešais bija salauzis viņam roku, un Kenica, uz grīdas pie gultas piesiets, raudāja.

—          Tu nosauci mani par dirsu, bet man tas nepatīk, saki vismaz: Dirsas kungs. Nu, runā skaļi, tā, lai es dzirdu, jo laika mums abiem nudien vairs nav daudz!

Kenica raudāja un atkārtoja. Viņš lūdza Dievu, bet saprata, ka svešais smaida slepkavas smaidu. Viņa balss vairs nebija spalga, bet prasīga, un tad viņš vēlreiz pasmaidīja un ar dunci izdūra Kenicam acis. Kenica kliedza. Balss pārtrūka tikai tad, kad. asinis smadzenēs vairs nepieplūda. Viņš bija miris…

Puisis puķainajās triko biksēs piegāja pie izlietnes, lai nomazgātu asiņainās rokas. Gz galda vēl atradās alus pudele. Šķīvis un kārbiņa siļķu pikantā mērcē. Viņš neticīgi nogrozīja galvu. Beidzot viņš ieraudzīja ari fotosomu, kas bija nolikta uz krēsla, un apmierināts pārmeta to pār plecu. Gz galda blakus šķīvim mētājās kāda dokumentu mape. To viņš pasita padusē un devās ārā pa durvīm, pat ne ar skatienu nepagodinot mirušo ar savu klātbūtni. Donoru stacijas vannasistabā bija izņemts logs un rūts pavisam kārtīgi nolikta blakus.

Pie ieejas jau stāvēja mersedess.

—      Kur tu tik ilgi? — vadītājs jautāja.

—       Mazliet papriecājos, — puisis atteica un sniedza braucējam aktu vākus. — Tos viņš pašlaik taisījās pārfotografēt.

Šajā pirmdienā Rio atstāja savu automobili garāžā. Vera vēl nebija atgriezusies no Hamburgas, bet, ja nu sieva pēkšņi būtu atkal šeit, mašīna viņai varētu būt vajadzīga. Rio ar metro aizbrauca līdz Rātslaukumam, tad uzbrauca augšā — pilsētā. Martins sajuta asas sāpes deniņos. Viņš bija ieradies mazliet par agru. Nedaudz pirms pulksten diviem viņš devās sporta veikala virzienā, kur aiz japāņu tūristu mugurām ieraudzīja Novotnija ādas jakā ģērbto stāvu.

Tā abiem jau bija kļuvusi par tradīciju — netikties pie viņa pārvaldē, bet kaut kur pilsētā uz ielas.

—      Tenisa nūja! Vai tad atkal gribi atgriezties lielajā sportā? — jautāja Rio, ieraudzījis Novotnija rokās iepirkuma maisiņu.

—      Var jau būt, ka gribētos, bet diezin vai es vairs ko prastu. Nopirku Tomijam dzimšanas dienā.

Tomijs bija viens no Novotnija māsas bērniem, un, kopš māsu bija atstājis vīrs, viņa ar saviem dvīnīšiem vecpuisim bija paša ģimenes vietā.

—       Vai tu biji Maksa Ludviga klīnikā? — Rio tūlīt ķērās pie lietas.

—      Jā, visu rītu.

—      Kādi ir rezultāti?

Sporta veikala stiklotajās durvīs ik brīdi parādījās jauni pircēji. Viņi visi bija ģērbušies sportiskos uzvalkos un rūtainos kreklos — kā jau brīvdienā.

—      Iedzersim kādu glāzi alus, Paul?

—      Labāk tasi kafijas.

—       Lai notiek!

Lielajā kafejnīcā viņi apsēdās pie loga. Pie galdiņiem sēdēja pavecas dāmas, dzēra kafiju un ēda milzīgus kūkas gabalus. Viņas sačukstējās. Novotnijs aizdedzināja cigareti, bet Rio iebāza mutē kārtējo zobu bakstāmo kociņu.

—      Tātad tu biji klīnikā…

—       Īpašnieks Labeks nemaz nebija uz vietas. Esot ķirurgu kongresā — kaut kur dienvidos. It kā jau nemaz nav tik slikti būt ārstam. Braukā no viena kūrorta uz otru un atpūties.

—      Labi, labi!

—      Viņa vietnieks dakteris Veismans mēģināja izvairīties no atbildības un stāstīja kaut ko par arhīvu, kas atrodoties pagrabā. Vajadzēja pabiedēt ar prokuroru. Izrādījās, ka pagrabā nekāda arhīva nav — viss ir uzņemts mikrofilmās un saglabāts kompjūtera atmiņā.

Atnesa kafiju. Novotnijs vēl pasūtīja glāzi ūdens, zibensātrumā iemeta kafijā divus cukurgraudiņus un steidzīgi iedzēra pirmo malku.

—       Nu jā, viss noritēja apmēram tā, kā to aprakstīja tavs paziņa dakteris. Iedod man viņa adresi!

Novotnijs izvilka piezīmju grāmatiņu, lai pierakstītu Hercoga adresi, tad kaut ko meklēja iepirkumu kulītē.

—      Man ir tas protokols, un es to tev iedošu, tā ir kopija. Neaizmirsti pēc tam sadedzināt.

—       Neuztraucies, viss būs kārtībā! Kas tur ir iekšā?

—      Mūsējais ir ar nr. 12426. Pavisam to ir divpadsmit, tātad līdz 12437.

—      Es neko nesaprotu.

—      Tie ir plazmas maisiņi ar numuriem, ko toreiz piegādāja no Hesenes. Šī firma asinis pārdevusi lētāk nekā pārējās un tagad pavisam pārtraukusi darbu. Maksa Ludviga klinika meklē jaunu piegādātāju, un tas runā klīnikai par labu.

—      To es saprotu, bet vai tu nevarētu izteikties vienkāršāk?

—      Labi, lai ir pavisam vienkārši. Reisners saņēma plazmu no viena maisiņa ar šiem numuriem. Gn konkrēti — nr. 12426. Tas rakstīts arī operācijas protokolā. Es, protams, izteicu Veismanam mūsu aizdomas un nekavējoties piezvanīju arī uz Veselības aizsardzības ministriju. Līdz šim mums zināmajai donoru firmai esot bijusi pietiekami nopietna un laba reputācija.

—      Tas ilgi vairs neturpināsies. Es tūlīt par to parūpēšos.

Dzīvojamās istabas logs bija vajā un vēstuļu kastīte tukša. Rio jau gribēja skriet augšā, steigties apsveikt sievu, bet tad pārdomāja un izlēma šai ceremonijai nesteidzīgu soli. Sirds krūtīs sitās.

Dzīvokļa durvis nebija aizslēgtas, un viņš ievēroja durvju spraugā Veras kosmētikas koferi.

—      Saimniece!

Vera stāvēja gaitenī starp virtuvi un dzīvojamo istabu, rokās viņa turēja hortenzijas podu.

—        Es taču tev lūdzu vismaz vienreiz dienā

apliet manas puķes. Vai tas tiešām ir tik grūti?

—        Tas ir viss, ko tu man vari teikt atgriežoties?

Viņa apskāva Rio tā, ka hortenzijas pods tik tikko nenokrita uz grīdas, pažēlojās par virtuves šausmīgo izskatu un nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

—      Līdzko esmu laukā pa durvīm, tā vīrs uzsāk izlaidīgu dzīvesveidu.

—      Tu ar savām Hamburgas ballēm diezin vai varētu tā teikt. Man nepatīk būt vienam. Cilvēks taču precas, lai nebūtu vientuļš, bet man visu šo laiku ir atļauts tikai strādāt, klausīt valdonīgam, aprobežotam redaktoram un vēl stulbākam galvenajam. Gn nodarboties es drīkstu ar visbriesmīgāko tēmu, kādu vien var iedomāties.

—      Gn tāpēc tū arī tūlīt pazudīsi?

—      Tieši tā.

Vera iegāja virtuvē.

—      Tu dzersi tēju vai gribi ēst?

—      Mājās taču nav nekā ēdama.

—      Es to, kā vienmēr, paredzēju un lidostā šo to nopirku. Sēdies!

Kamēr abi uzkoda, Vera paspēja Rio izstāstīt gandrīz visus savus Hamburgas piedzīvojumus un atzinās, ka laika skumt par vīru viņai neesot atlicis.

—      Tad jau es tevi apsveicu!

Iedzēris tēju, Rio jutās labāk. Nē, viņš jutās labi tādēļ, ka Vera atkal bija mājās.

• — Tūlīt ātri iztīrīsim māju un iesim vannā.

—      Neiznāks. Man tūlīt jāsteidzas uz redakciju.

Rio piecēlās kājās,' pievilka Veru sev klāt, noskūpstija un juta, ka pat šajā bridi nespēj aizmirst Reisneru.

—        Kāda velna pēc man vajadzēja sākt šo lietu! — viņš teica.

—         Kas tā par lietu? — Vera vaicāja un, kad viņš mēģināja paskaidrot, tikai pajautāja: — AIDS?! Gn kur tev jābrauc?

—       Vispirms uz redakciju, bet tad uz kādu miestu Hesenē.

—      Nu tad lasies!

Viņš juta, ka Vera patiešām ir dusmīga.

—      Vai vēlies, lai sasmērēju tev maizites?

—      Beidz taču! — Viņš skūpstīja sievu uz kakla un zināja, ka tas iedarbosies. — Kāpēc tad nesasmērēt maizītes — mēs brauksim abi.

—      Tu ņirgājies par mani?

—        Kādēļ? Taunuss ir skaists apvidus, un Frankfurte jau nemaz nav tik tālu. Varbūt varēsim mazliet pastaigāt pa pilsētu un iegriezties arī kādā modes salonā.

—      Tu taču esi pielīdējs!

—      Vera, bet tur ir arī brīnišķīgas viesnīcas.

Sieva smaidīja tā, kā tikai viņa to prata.

—      Viesnicas apmeklējums vecākiem laulātiem pāriem?

—      Kāpēc gan ne? — Rio pasmīnēja.

Videnmeijera iela. Pelēks piecstāvu īres nams. Kaut kur pašā augšā atradās plāksnīte — «/Vetus

Kurier». Rio šķērsoja pagalmu, kur uz rotācijas preses bija salikti lieli avīžpapira ruļļi, pagāja garām sargam, uzbrauca ar liftu ceturtajā stāvā, un tur kabinetā viņu gaidīja izdevējs.

—      Te jau jūs esat, Rio! — Mālers iesaucās. Viņam patika būt brūni iedegušam, un tādēļ viņš kavēja sev laiku golfa laukumos vai kādā Vidusjūras vasarnīcā, sliktākajā gadījumā pat apmeklēja solārijus. Iedegums piestāvēja viņa sirmajiem matiem un mazajai bārdiņai. Rio bieži bija sev jautājis, kādēļ Māleram tik ļoti patīk izskatīties pēc piecdesmito gadu Holivudas filmu varoņa. Varbūt tas patīk viņa sievai? Tas, ko viņa uzskatīja par pareizu, tika ieviests ne tikai Grinevaldes ģimenes villā, bet arī izdevniecībā.

—       Jūs, Rio, jau atkal esat uzracis kaut ko sevišķu.

—      Mani nopelni šajā lietā ir visai niecīgi. Jūs taču pats man likāt nodarboties ar šo lietu.

—      Lai kā arī tas būtu, gadījums ir šaušalīgs.

Jā gan, nodomāja Rio, bet ar visiem šiem šaušalīgajiem gadījumiem tu pelni miljonus.

—      Nabaga cilvēks! — Mālers turpināja. — Es gan nepazinu šo Reisneru, bet viņa šefs Linders man, varētu teikt, ir pat labs paziņa. Mēs bieži tiekamies golfa laukumā. Linderam ir sarežģīts raksturs — kā jau tipiskam ekonomikas autodidaktam. Bet tas jau laikam nebūtu svarīgi. Ko es jums gribēju teikt… Protams, šis gadījums ieinteresēs lasītāju, bet mums ir jārīkojas ļoti

uzmanīgi, jo mēs atrodamies uz plāna ledus. Es ceru, ka jums ir skaidrs, par ko es pašreiz runāju.

Protams, Rio zināja, par ko ir runa. Tā Mālers izteicās vienmēr, kad pieņēma viņu savā kabinetā.

—      Olsena kungs domā, ka mēs saviem lasītājiem varētu piedāvāt rakstu sēriju, bet es neesmu vienisprātis ar viņu. Mums fakti būtu precīzi jāpārbauda, un tad varam materiālu publicēt pēc saviem ieskatiem.

Pēkšņi iezvanījās tālrunis, un Mālers atvadījās.

Kad Rio ar Olsenu jau brauca liftā, Olsens beidzot neizturēja:

—        Gn man vēl jānoklausās, kā šis vecais krupis mēģina mani savaņģot savām golfa partijām, jo tas, redziet, esot ne tikai sports, kas nostiprina veselību, bet arī spēle, kas mācot skaidrāk novērtēt notikumu gaitu. Idiots!

—      Ja tev tas.viss tik ļoti krīt uz nerviem, tad * nepinies ar viņu!

Redakcijas telpās viņus sagaidīja fakss, kurā Liders informēja par Kenicas slepkavību, aprakstīja slepkavības detaļas, izteica varbūtību, ka slepkava varētu būt iesaistīts kādā ķīniešu vai krievu bandā, jo upurim bija izdurtas acis. Tika minēta arī kāda pietiekami nozīmīga detaļa — noslepkavotais strādājis donoru stacijā Bernhāgenē, kuru bija paredzēts slēgt.

—      Te jau viņi, draudziņi, ir, — teica Olsens.

Rio pamāja.

—         Vēl šodien tev jābrauc turp un jāizzina viss, kas ir izzināms, — turpināja Olsens.

Rio klusēja.

Līdz Frankfurtei Rio dzina savu poršu kā traku zirgu, tad viņi iedzēra tasi kafijas un pie stūres sēdās Vera. Radio spēlēja vecos gabalus, un Sinatras dziesmu pavadībā Rio iemiga.

—      Rio, mosties!

—      Mīļā, tu esi brīnišķīga!

—       Tā tas ir. Vēl vakar es biju Hamburgā un neesmu pat nakti gulējusi, bet tu jau zini, ka vari uz mani paļauties, jo es tevi mīlu.

Viņa noskūpstīja Rio uz pieres, un viņš jutās laimīgs, jo viņam bija tāda sieva nevis sapnī, bet īstenībā.

Tilla aizkari šūpojās vējā. Aiz loga — koki, egles, divi bērzi. Pie sienas klusā daba — saulespuķes. Viņš gulēja baltā, platā, krāšņā gultā un nezināja, ko ar to visu iesākt. Viņš piecēlās sēdus un izberzēja acis. Bernhāgene. Protams, Bernhāgenes Parka viesnīca. Bija jau desmit no rīta. Vannasistabā tecēja ūdens — tur bija Vera… Jau desmit, velns parāvis! Kā sauca to bodi, kuras dēļ viņš te ieradies? «Bioplazma» — pareizi! Viņš varētu tur ielauzties, bet diez vai šajā reizē tas būtu ieteicams. Varbūt piezvanīt Olsenam, lai viņš piesaka Rio vizīti? Tas nederēja. Rio piezvanīja apkalpotājam un palūdza atnest brokastis. Par «Bioplazmu» šajā viesnīcā zināja. Tie bija pastāvīgi klienti. Tūlīt Rio uzzināja arī centrāles tālruni. Pateicās par uzziņu un jautāja pēc vadības.

—        «Bioplazmas» šefs ir Engela kungs, bet viņš parasti ir komandējumā. Priekšnieka vietnieks ir Hohštets.

—      Savienojiet mani ar viņu!

—      Acumirkli, Martina kungs.

Tas tiešām bija tikai kāds acumirklis — atsaucās Hohšteta sekretāre.

—      «Neivs Kurier»? Vai tas ir izdevums, kura šodienas numurā rakstīts par mūsu uzņēmumu?

Tas Rio bija pārsteigums, bet viņš atbildēja apstiprinoši.

—      Jā, un to esmu rakstījis es.

Sekretāre atsala.

—      Nezinu, vai Hohšteta kungam būs laiks jūs pieņemt.

—      Es domāju, ka viņa interesēs ir atrast laiku sarunai ar presi.

Šoreiz bija jāgaida daudz ilgāk. Rio jau gribēja nolikt klausuli, bet tad atkal izdzirda sekretāres balsi:

—       Martina kungs, vai jūs varētu ierasties priekšpusdienā? Kur jūs esat apmeties?

—      Tepat, Parka viesnīcā.

—      Tad, teiksim, pēc pusstundas?

—      Es centīšos būt.

Tiklīdz viņš nolika klausuli, ienāca oficiants ar brokastīm. Gz paplātes bija grauzdēta maize, tēja, kafija, siers, desa, augļi un sula. Rio izlēca no gultas un jutās mundrs kā pēc trauksmes signāla. No vannasistabas iznāca Vera, burviga un kaila, matus saspraudusi pakausi. Viņa smaidīja.

—       Brokastis ar visu pārējo pēc tam. Var jau būt, ka mēs ar tevi tomēr saderam kopā.

Viņš apskāva Veru, skūpstīja viņas kaklu un krūtis, bet viņa izvairījās, lai ielietu kafiju, un tad viņi smaidīdami sēdēja iepretim viens otram.

—      Kādēļ tu atkal skaties pulkstenī?

—      Vai tiešām?

—      Jau trešo reizi.

Rio atvainojās. Viņam kļuva neērti, un, Verai visu paskaidrojis, viņš iebilda:

—      Tu redzēsi, ka pēc tam būs vēl labāk.

—      Nē, mīļais, pēc tam nebūs nekā. Jo tas, kas varētu notikt šajā acumirklī, nekad vairs nenotiks…

Bernhāgene atradās piecdesmit kilometrus no Frankfurtes. Kādreiz tas noteikti bija bijis kāds ciems, no kura nekas vairs nebija palicis pāri. Centrā atradās baznīca, tirguslaukumu rotāja ūdensstrūklaka, bet namu pirmajos stāvos bija ierīkoti veikali un modes saloni. Viss bija gaumīgs un dārgs, pat ļoti dārgs. Netālu no pilsētas bija zaļā zona, tur varēja saskatīt baltas villas. Rio sekoja viesnīcas durvju sarga norādītajam ceļam un drīz vien bez grūtibām atrada Bernhāgenes «Bioplazmas» uzņēmumu. Presē tas bija nosaukts daždažādos nievājošos vārdos, bet nevarēja teikt, ka tas, ko viņš te redzēja, neizskatijās nopietni. Uzņēmums aizņēma pietiekami lielu teritoriju. Administratīvā ēka vēl nesen uzcelta — tāpat kā daudz kas cits aiz šiem vārtiem. Pat autostāvvietas bija atzīmētas, un pagalmu krāšņoja atraitnīšu dobes. Stāvvietā atradās kādas četrdesmit mašīnas, uzņēmums acīmredzot plauka. Pirmais pārsteigums bija ne vien augstā aizsargsēta, bet ari sarga būda ar paceļamiem vārtiem. Tālāk Rio vairs netika. Būdā sēdēja nevis kāds draudzīgs večukiņš, bet spēcīgs vīrietis.

—       Uz kurieni jūs? — viņš jautāja, tad pavaicāja, kā sauc, un pazuda, lai piezvanītu.

Vārti atvērās, un Rio necentās mašīnu vadīt uz stāvvietu, bet apstājās pie pašām durvīm. Ieejot hallē, viņu atkal aizturēja.

—      Jūs pie Hohšteta kunga?

Rio pamāja.

—      Sēdieties un uzgaidiet!

Rio iesēdās brūnā ādas krēslā, kas atradās blakus liftam, un driz vien dzirdēja Hohštetu braucam lejā. Viņš bija ģērbies džinsos un kluba žaketē. Iznācis no lifta, Hohštets sabāza abas rokas žaketes kabatās. Simpātisks, sportisks un pārsteidzoši jauns. Tāds bija pirmais iespaids. Pieceļoties kājās, Rio ievēroja, ka īsi apgrieztie, gaišie mati jau kļuvuši sirmi. Sejā bija grumbas, acis — nervozas un vaigi — iekrituši.

—        Martina kungs? Sekojiet man! — Roku viņš nedeva, bet saspringti šķērsoja halli.

Rio saprata, ka viņš dodas uz pieņemamo istabu. Viss bija, tieši tāpat kā toreiz Amerikas izlūkdienesta kancelejā — viņš sajuta Hohšteta bailes izpaust kaut sīkumu no sava uzņēmuma ikdienas vai telpām. Tā pat nebija istaba, tas pat nebija kabinets, kurā Hohštets aicināja žurnālistu uz.sarunu. Tas bija stikla kabūzis, kas līdzinājās cietuma kamerai ar diviem krēsliem, metāla skapi un ādas dīvānu.

—       Lūdzu, sēdieties! — Hohštets norādīja uz vienu no krēsliem un pats apsēdās pie rakstāmgalda.

Rio Martins jau sen bija atradinājies brīnīties, bet viņš jebkurā situācijā vēl spēja pasmīnēt. Hohštets vērās viņā ar savām neizteiksmīgajām acīm.

—         Kāpēc jūs pie manis neieradāties jau agrāk? Atzīšos, ka jūsu raksts avīzē mūs ļoti aizvainojis. No kurienes jums ir visa šī nepareizā informācija?

—      Jūs taču zināt, kas ar to nodarbojas?

—       Kriminālpolicija?

—      Kas jūs šajā situācijā ir tik ļoti aizvainojis?

—        Vai jūs tiešām to jautājat nopietni? Es atļaušos jums nolasit kādu fragmentu:

«Tas nav tikai Reisners, kas savu traģēdiju izdzīvo, nogalinot ģimeni, jo neredz vairs citu iespēju kā tikai un vienīgi nāvi, lai pasargātu savu mīlestību. Cik ilgi vēl mēs būsim nevainīgi mafijas upuri?"

Beidzis lasīt, Hohštets teica:

—        Es savu profesiju uztveru nopietni, jūs, šķiet, ne sevišķi.

—      Kāpēc jūs tā domājat?

—      Jūs atļaujaties uzdot šādu jautājumu pēc visa tā, ko esat uzrakstījis! Vai jums nešķiet, ka mazliet pārspīlējat? Vai mūsu uzņēmums jums patiešām atgādina bodīti? Diezin vai bioplazmas materiālam, kuru mēs ražojam, varētu būt kāds sakars ar netīriem darījumiem?

—      Kā klājas mūsu Engela kungam šajā firmai tik grūtā brīdī?

—     Jūs varētu nevietā neironizēt, gan jau Engela kungs ieradīsies. Gn priecājieties, ka viņa šeit nav.

—        Par to es jūsu vietā nemaz nebūtu tik pārliecināts.

—      Par ko?

—      Par to, ka man jāpriecājas. Es ļoti gribētu ar viņu parunāties.

Hohštets kā dzelts pielēca kājās, bet Rio mierīgi palika sēžam krēslā.

—      Vai jums vēl ir jautājumi?

—        Jā! Vai jūsu doktora tituls attiecas uz medicīnas zinātnēm?

—      Jūsu bezkaunībai nav robežu! Kā gan citādi?

—      Atvainojiet, man likās, ka jums vajadzētu man parādīt uzņēmumu.

—      Pēc visa tā, ko jūs par to esat sarakstījis?

Hohštets naidīgi blenza žurnālistā, bet Rio

smaidīja.

—      Nu labi, varbūt Engela kungs šo jautājumu būtu tā arī risinājis.

—        Viņš būtu ieinteresēts, lai es apskatu uzņēmumu.

—       Es neko nesaprotu, — Hohštets čukstēja klusā, aizsmakušā balsī.

—       To nav grūti iedomāties, — Rio atbildēja. — Vai gribat, lai jums paskaidroju?

—         Jūs gribat teikt, ka ši nejaušā ārštata darbinieka slepkavība ir nopietni saistīta ar mūsu «Bioplazmas» uzņēmuma reputāciju? Es taču jums skaidroju, ka šis Kenicas kungs izpildīja tikai gadījuma darbus un strādāja mūsu filiālē dažas stundas nedēļā.

—      Viņš ņēma asinis kā tāds asinssūcējs…

—      Jūsu tonis nav sevišķi piemērots nopietnai sarunai, Martina kungs.

—        Es to arī necenšos piemērot. Bet ja jūs vēlaties man parādīt uzņēmumu… Man nav nekāda priekšstata par to, kā no donoru asinīm iespējams izgatavot medikamentus. Jūsu firma izskatās pietiekami moderna un piemērota šādiem pasākumiem.

—       Jūs runājat par tiem avīzē aprakstītajiem pekstiņiem?

—         Es neieteiktu katru vārdu svērt kā uz svariem. — Rio pasmīnēja. — Neuztveriet to visu tik nopietni!

Tie patiešām nebija nekādi «pekstiņi»…

Lēnām un pilnigi koncentrējies, Rio ar zivju nazi grieza smaržīgo ā la meuniēre. Viņš sadalīja fileju divās daļās, nobīdīja to šķīvja malā un nopētīja salātus, sparģeļus, avokado gabaliņus un riekstus. Viņš stāstīja Verai par redzēto Hohšteta firmā.

—      Kad iet cauri ražošanas telpām — visur centrifūgas, kuras atdala asins plazmu no citām asins sastāvdaļām. Visur elektronika, flīzes, stikls, hroms un dažādas iekārtas. Kad tu to visu redzi, Vera, tas tevi, protams, nedaudz ietekmē. Gn tomēr…

—      Ko tu ar to gribi teikt?

Vera turpināja plucināt salātu lapu, bet Rio kaitināja, ka tieši tajā brīdī, kad viņš stāstija kaut ko pavisam svarīgu, kāds gremoja.

—      Gn tomēr, neraugoties uz visiem šiem brīnumiem, es sapratu, ka tur kaut kas nav kārtībā.

—      Gn kā tas tev izdevās?

Viņš norādīja uz savu degunu, bet Vera ilgi viņā noraudzījās.

—      Ēd savu fileju, paliks auksta.

Rio izlikās to nedzirdam.

—      Tas jau bija komiski, kā Hohštets mēģināja mani ietekmēt. Gn viņam apkārt visi šie cilvēki baltajos virsvalkos. Tad šī visaptverošā nervozitāte. Ledusskapji, kur glabājās asins rezerves, bija policijas aizzīmogoti. Turklāt…

Viņš bija uz dakšiņas uzdūris zivs gabaliņu un, neielicis to mutē, sēdēja kā sastindzis un domāja.

Viņi sēdēja uz Parka viesnīcas terases. Starp galdiem steidzīgi rosījās divi viesmīļi. Šeit atrasties bija patīkami. Pūta viegls vējiņš, netālu no saulessargiem čaloja neliela strūklaka. Varēja dzirdēt tenisa bumbiņu troksni.

Rio paskatījās uz Veru un pasmaidīja. Viņš nebija pārliecināts par to, vai viņš smaidīja. Viņam likās, ka atkal atrodas milzīgajā, neona gaismas apgaismotajā hallē bez logiem. Tur stūrī, kas bija atdalīts no pārējās telpas, mirgoja daudzkrāsainas lampiņas. Tās iedegās un nodzisa. Viņš dzirdēja smalku elektrisku zunoņu.

Gz galda saliktas reaģentu mēģenes — tās bija asinis. Dažādas asinis, asinis no visām pasaules malām. Sieviešu, vīriešu, jaunu un vecu cilvēku asinis. Slimu un veselu cilvēku asinis. Donori atdevuši asinis, lai palīdzētu, bet tepat bija arī mēģenes ar slimo asinīm. Tām nebija nekādas vērtības, bet tās tik un tā mēģināja pārdot.

«Mēnesī mēs pārstrādājam četrpadsmit tūkstošus litru asiņu.»

Gn, kaut gan Hohštets runāja ne sevišķi skaļā balsi, varēja just, ka viņš lepojas ar savu uzņēmumu un uzskata par sasniegumu visu, kas te notiek.

«No plazmas gatavojam daudzus medikamentus,» viņš turpināja. «Tās sastāvā ūdens ir 91 procents, bet tā satur arī olbaltumvielas, uzturvielas, hormonus un vitamīnus.»

Rio blenza uz taukaino zivi, kas joprojām atradās uz viņa šķīvja, un ieklausījās Hohšteta balsi.

«Kā jūs redzat, mūsu līdzstrādnieki nēsā aizsargtērpus un sejas maskas. Slimības kontrolē speciāls automāts, kas atklāj ne tikai AIDS vīrusu, bet arī malāriju un citas slimības.»

Rio dzirdēja aparāta dunoņu — tak, tak, tak.

«Plazmas daudzpusīgās izmantošanas iespējas nav vēl pilnībā atklātas,» turpināja Hohštets. «Amerikāņi ar šo atklājumu nāca klajā tikai četrdesmitajos gados Hārvarda universitātē. Lai kā arī būtu, bez asins plazmas produktiem mūsdienu medicīna nav iespējama.»

«Kas tie par produktiem?»

«Kaut vai imunoglobulīns. Tas palīdz smagu infekciju gadījumos, iznīcina vīrusus, protams, dažreiz ir arī gadījies sastapties ar ne sevišķi veiksmīgām operācijām, kas izraisījušas skandālu…»

Tieši tas bija tas, ko Rio gribēja atcerēties, — pavisam vienkāršu Hohšteta formulējumu par ne sevišķi veiksmīgām operācijām.

«Ja trūkst kāda no sastāvdaļu preparātiem, tad var sākties bīstama asiņošana. Piemēram, ja dzemdību laikā ir radušies sarežģījumi vai infarkta gadījumā. Ja vēlaties, es jums varu piedāvāt nepieciešamo izziņas materiālu.»

Rio nemaz nepaspēja neko vēlēties. Pēkšņi piecēlās kājās laborante un nu stāvēja viņam pretī. Seju nevarēja saskatīt — viņa arī bija maskā.

«Galvenokārt mēs nodarbojamies ar plazmas frakcionēšanu pēc visjaunākās metodes,» Hohštets turpināja.

Rio joprojām juta laborantes skatienu -— tas bija izmisīgs un lūdzošs. Tas viņam tik ļoti atgādināja kādu tikšanos slēgtajā meiteņu kolonijā pirms vairākiem gadiem, kad pretī viņam stāvēja pulciņš iebiedētu, mazu meiteņu, bet uzraudze klusā, maigā balsi uzsvēra, ka meitenēm gan nekā netrūkstot un nebūtu par ko sūdzēties. Viņš atcerējās, cik lūdzoši viņā toreiz noraudzījās kāda tumšmataina meitene. Cik lūdzošs un iebiedēts bija viņas skatiens! Rio to nevarēja aizmirst. Gn to viņš izjuta atkal, stāvot blakus šai laborantei maskā, kamēr Hohštets turpināja stāstīt visādas muļķības. Laborante, izmantodama sitāciju, iespieda Rio rokās papīra strēmeli…

Rio sataustīja kabatā lapiņu, uz kuras bija rakstīts: «Dagmāra Reihenbaha, tālrunis 162872.» Vairāk nekā.

—      Vera, man jāpiezvana.

—      Bet tu taču vēl nemaz neesi paēdis. Vai tas ir tik neatliekams zvans?

Rio maigi noglauda sievas vaigu un pazuda telefona automāta virzienā. Kabīne bija tukša, un viņš ar drebošu sirdi uzgrieza uz lapiņas uzrakstīto numuru. Neviens neatbildēja. Piezvanījis redakcijai, viņš informēja resno Olsenu par notiekošo, lūdza atsūtīt Arendu ar fotoaparātu un veco buku Ediju. Kādreiz viņš strādāja «Spiegel» redakcijā, un viņam Diseldorfā piederēja milzīgs arhīvs.

Edijs Fersters visu savu žurnālista mūžu bija brīnījies, kā politiķi dažādās nozarēs spēj vienmēr darboties tikai savās interesēs, turklāt bez jebkādas kautrēšanās. Ferstera birojā varēja atrast pietiekami daudz materiālu par prominentu personu dzīvi, par tiem, kas apgrozījās politikā un baņķieru aprindās, ziņas par diplomātiem, rūpniekiem," bankrotējušiem uzņēmumiem un krimināliem elementiem.

—        Fersters noteikti uztur kontaktus arī ar ārstiem un farmaceitiem. Nebūtu slikti noskaidrot, ar ko Engela un Hohšteta kungi nodarbojās pirms tam.

—      Labi, vecais, centīšos no Edija kaut ko izspiest. Rezultātus iedošu Arendam līdzi. Gn tagad, Rio, man vairāk nemaz nav laika, atvaino.

—      Pagaidi, vēl kas…

Bet vairāk nekā nebija — tikai klikšķis.

Rio pameta skatu uz ārdurvīm un redzēja piebraucam mersedesu. Tas bija ne vien ļoti dārgs, bet arī ražots pēc speciāla pasūtījuma. Mašīnas durvis atvērās, un no tās izkāpa vīrietis kluba jakā. Rio izspļāva savu zobu bakstāmo. Tas bija Hohštets. Vai tiešām iedarbojās telepātija? No viesnīcas izskrēja izsūtāmais zēns. Doktors Hanss Hohštets nevērīgi pameta zēnam mašīnas atslēgu un, sabāzis rokas kabatās, lēni kāpa augšā pa kāpnēm.

Rio iznāca no tālruņa kabīnes, un tur jau viņš nāca pretī smaidīdams.

—      Martina kungs, atkal tiekamies?

—      Tā nu tas ir.

—      Gzzināju no sekretāres, ka esat šeit apmeties. Mūsu tikšanās šorīt noritēja ne sevišķi veiksmīgi, varbūt mēs varētu šeit tā mierīgāk aprunāties, protams, ja jums ir laiks, ja es netraucēju.

—      Es taču tikai jūsu dēļ esmu šeit. Vai neesat neko jaunu dzirdējis no Engela kunga? Vai viņš vēl nav ieradies?

Hohštets noliedzoši pakratīja galvu.

—      Apsēdīsimies, Hohšteta kungs!

Rio pārlaida acis galdiņiem. Gz terases Veras tuvumā viņš kopā ar Hohštetu negribēja sēdēt. Viņš zināja, ka Veras klātbūtnē jutīsies sasaistīts un arī Hohštets.noteikti kļūs vēl nervozāks.

—      Iesim tur, stūrī uz dīvāna. Tur mūs neviens netraucēs.

Hohštets nopūties uzmetās uz dīvāna un pārlika kāju pār kāju.

—        Patīkama viesnīca, vai ne? Es šeit bieži atpūšos.

Rio piekrītoši pamāja. Visā pasaulē līgumi tika noslēgti un lauzti viesnīcu kaktos.

—      Vai varu jums pasūtīt ko dzeramu?

—      Minerālūdeni.

Rio iedzēra kafiju, tā viņa labsajūtai bija nepieciešama.

—       Labi, doktora kungs, sakiet — kādēļ esat atbraucis?

—      Jūs esat pārlieku tiešs, Martina kungs.

—      Bet kā tad jūs vēlētos?

—     Varbūt mēģināsim noskaidrot dažus faktus. Esmu tajā ieinteresēts tikai tādēļ, ka tas skar mana uzņēmuma prestižu, kas man nav vienaldzīgs. Ražotājiem ar presi dažreiz rodas problēmas.

—        Ražotājiem? Man likās, ka jūs strādājat veselibas aizsardzības jomā un esat progresīvs mediķis. Bet es jūs negribēju pārtraukt.

Rio zināja, kā viņam jārīkojas, un Hohštets varēja tikai zaudēt. Vairs jau nebija svarīgi, kā Hohštets pats izlēmis rīkoties, bet viņš tomēr turpināja:

—       Mēs esam farmācijas uzņēmums, un es nekad jums neesmu apgalvojis ko citu.

—       Vai jūs kaut kādā veidā nesaņemat arī realizācijas peļņas procentus?

Hohštets bija pavisam mierīgs.

—     Ja ar šo informāciju varu jums palīdzēt — ar Engelu esmu parakstījis tikai darba līgumu.

—       Vai jums nešķiet, ka pelnāt mazliet par maz? Jūs taču esat ne tikai direktors, bet arī medicīnas kontrolinstance.

—        Jums taisnība, bet «Bioplazma» eksistē jau sen, es nestrādāju tur kopš pirmsākumiem. Bija laiks, kad mēs asinis importējām no Amerikas.

—      Jā, un es zinu, ko daudziem pacientiem toreiz nozīmēja šīs amerikāņu asinis. Astoņdesmit devītajā gadā.

—      Toreiz mēs to vēl neapzinājāmies. Vēl nebija pietiekami aptverošu vīrusa testu. Astoņdesmito gadu sākumā neviens vēl tā īsti neapzinājās, cik bīstams ir AIDS.

Rio redzēja acu priekšā Andželas mazo, kārno, slimīgo sejiņu. Arī Andželas māte bija inficējusies dzemdību laikā slimnīcā.

—        Engela kungs bija viens no pirmajiem, kas izskaidroja slimības cēloņus un brīdināja par sekām.

—      Tik tiešām? Gn ko jūs šajā sakarībā varat teikt par savu firmu «Biomed»?

—       Tā bija «Bioplazmas» filiāle. Pēdējos trīs gados tās aktivitātes apsīka. Tirgu nosaka lielās firmas. Konkurence ir milzīga. «Biomed» vajadzēja samierināties ar otršķirīgiem produktiem.

—      Tāpat kā veikalā? Tikai ar asinīm?

—       Ticiet man, Martina kungs, pie mums visi produkti tiek stingri kontrolēti, turklāt ar visjaunākajām metodēm. Jāsaka gan, ka mēs strādājam ar organisku materiālu, un tas bieži vien ir neaprēķināms.

—        Gn to, kas jums nederīgs, jūs sūtāt uz «Biomed»?

—      Ja jums tā tīk.

—      Gn kādi pacienti saņem otrās šķiras asinis?

—      Šīs asinis nesaņem pacienti, tās ir domātas tikai zinātniskiem eksperimentiem.

Rio pasūtīja sev viskiju.

—     Bet ko jūs man varat pastāstīt par numuru 12426?

Hohštets sarāvās un izvilka no dārgās žaketes kabatas kādu papīrīti ar firmas zīmi.

—      Šeit uzskaitīti visi numuri, kas nav lietojami ārstēšanas nolūkos. Nr. 12426 nekad netika nosūtīts uz slimnīcu. Arī šis plazmas numurs bija paredzēts vienīgi zinātniskiem nolūkiem un varēja būt nosūtīts tikai uz mūsu filiāli «Biomed».

Ak Dievs, tas ir jau tik sen. Tā ka varu jums teikt tikai to pašu, ko jau teicu kriminālpolicijai. Es nevaru apgalvot, ka šo bioplazmu esam nosūtijuši. Manā dokumentācijā rakstīts, ka tā nekur nav sūtīta. Jā, citādi jau Bodera kungs būtu izrakstījis rēķinu.

—         Bet varbūt Boders pats sev meklēja klientus?

—      Jūs domājat — ārstus? Varbūt tādus, kas strādāja ari zinātnes laukā, tādus kā dakteris Labeks, kas operēja Reisneru un skaitījās labs speciālists?

—        Tātad pastāv iespēja kļūdīties plazmas sadalē?

—      Tas nav iespējams, jo otršķirīgie maisi ir atzīmēti ar speciālām uzlīmēm un numuriem.

Hohštets smaidīja. Viņš jutās atvieglots, izturējās kā draugs un lūdza Rio tālāk šo sarunu neizpaust. Rio solīja raksta publicēšanas gadījumā Hohštetu informēt, un viņš laimīgi nopūtās.

Kad Rio atkal parādījās uz terases, Vera jau bija nozudusi. Galds koku paēnā bija nokopts, un lapotnē rotājās saules stari.

Rio atvēra viesnīcas numura durvis. Aizkari bija aizvilkti, un gultu nevarēja saskatīt, bet stūrītī viņš ieraudzīja Veras apaļo, mīļo, silto augumu un nenoturējās neieklepojies.

—        Man nepatīk, ja sveši vīrieši staigā pa manu istabu,-— teica Vera.

—      Kadel tu neaizsledz durvis?

>

—      Atvērtas durvis nenozimē…

Rio apskāva viņu. Rio mīlēja Veru sapņaini un maigi, laiks vairs neeksistēja, viņš jutās kā paradīzē un pēc tam iemiga saldā miegā, bet Hohšteta balss viņam neļāva ļauties šai brīnišķīgajai sajūtai. Viņš pavilka augstāk segu. Tas nelīdzēja. Atskanēja telefona zvans. Tas bija Bruno.

—        Vecais, klausies, es te kratos šurp no Minhenes kaut kādā vecā, īrētā grabažā, tieku līdz viesnīcai, bet tu guli.

—        Kaut kad jau man arī ir jāguļ, katram cilvēkam ir jāguļ.

—      Tikai ne man…

Rio paskatījās pulkstenī. Nedaudz pirms astoņiem. Viņš klusiņām izkāpa no gultas un uzrakstīja Verai zīmīti: «Es Tevi mīlu, un las ir sen visiem zināms. Nav diemžēl zināms tas, ka man atkal jāaiziet. Tu jau zini, kāpēc…"

Viņš izņēma no kofera džemperi. Naktī varēja kļūt aukstāks. No istabas Rio izgāja uz pirkstgaliem un, cik klusu vien iespējams, aizslēdza durvis.

Stāvēdams viesnīcas halle pie stūra dīvāna, Bruno Arends izskatījās milzīgs. Viņš raudzījās Rio caur savām melnajām policista brillītēm.

—      Vai esi jau pusdienojis, Bruno?

—      Jā, desiņas, labāk par ēdienu nejautā.

—     Tas taču ir ļoti labs jautājums, lai mēs tūlīt pat varētu sākt kustēties.

—      Gz kurieni?

—      Vēlāk pastāstīšu.

—        Ja mēs brauksim ar tavu raķeti, tad izņemšu no savas mašinas fotoaparātu.

—       Viss tieši tāpat kā stacijas tualetēs, Makdonalda ieskrietuvēs, baseinos un kioskos. Tev mēģina iesmērēt kaut kādu sūdu, un, kad tu to esi apēdis, jūti, ka nebūs labi. Ar asinīm ir tas pats. Tās pirktas Dienvidamerikas nabadzīgajos rajonos no prostitūtām, narkotiķiem vai pederastiem. Par ko domā Veselības aizsardzības ministrija? Vai tu to vispār vari apjēgt? Tas taču ir ārprāts!

—      Nomierinies, Rio! Mēs dzīvojam Vācijā.

—      Vai tas visu attaisno? — Rio palielināja ātrumu, un poršs iegaudojās. — AIDS tests acīmredzot arī tiek piedāvāts apšaubāmā kvalitātē.

—      Šis tas jau pēdējos gados ir mainijies.

—       Bet gadiem ilgi to praktizēja tieši tā un ne citādi. Tolaik nopirktās slimās asinis noteikti glabājas ledusskapjos vai slimnīcās vēl šobaltdien un gaida, lai nonāvētu nākamo upuri. Iesaldēts materiāls nebojājas ļoti ilgi.

Tikai vienu vienīgu reizi Honolka viņus ieraudzīja savā tālskatī. Gn tas bija pirms kādām pāris stundām. Viņš domāja, ka Vera izīrēs guļamkrēslu un ies sauļoties uz balkona. Pēcpusdienā laiks bija labs. Bet tie abi noslēpās guļamistabā. Nekas, no manis jūs, putniņi, neaizmuksiet!

Honolka ieskatījās pulksteni — bija jau pāri deviņiem. Savu apdzīvojamo autobusu viņš bija nolicis pie tuvējā celtniecības objekta. Vieta neuzkrītoša, un redzamība no šī nekārtīgā būvlaukuma laba. Mo šejienes pavērās skats uz Parka viesnīcas dienvidu puses balkoniem.

Bija jau tumšs. Visur dega gaisma. Honolka atvēra autobusa griestu lūku, lai labāk redzētu, kas notiek ārā. Saskatīt gan vairs neko nevarēja, un viņš, aiztaisījis lūku, ielēja tēju un uzsmēķēja. Honolka sapņoja par Veru. Vera viņam patika. Viņš bija smalki nopētījis šo sievieti. Viņas tips tikko aizbrauca ar kādu, bet viņi jau netraucēja. Honolka atcerējās savu uzdevumu — sievieti neaiztikt, tikai mazliet iebiedēt. Ko lai ar viņu dara? Honolka sagatavoja auklu, nolika to sev blakus un uzvilka sporta kurpes ar plānajām zolēm.

Viss, ko tu dari ar īstu prieku, ir labs. Honolka atcerējās budisma pamācību un iesmējās. Valtšeids, sociālā centra darbinieks cietumā, tā bija teicis. Viņš patiešām zināja, ko runāja. Honolkam likās, ka viņš vienmēr ir bijis ticīgs. Kaut vai toreiz, kad sešpadsmit gadu vecumā ar tādu prieku apstrādāja savas mātes mīļāko, ka pat ārsti tur neko daudz vairs nevarēja palīdzēt. Mātes draugs vēl šobaltdien brauc ar invalidu ratiņiem. Tad nāca pārējie upuri.

Honolka atkal koncentrējās un atcerējās Valtšeida teikto. Tas bija tips ar prievīti ap galvu un mazām zelta brillītēm uz deguna. Viņš sacīja: «Viss, ko tu dari ar prieku, ir tava reliģija.»

Dienvidu pusē viņš viegli tiks līdz balkonam. Paņēmis sejas masku un cimdus un aizcirtis autobusa durvis, Honolka devās uz viesnīcas pusi.

Ieeja garāžā viņam nederēja — tur darbojās elektriskā kontroles sistēma. Varbūt ieiet viesnīcas hallē kā viesim? Tas nemaz nebija slikti, bet

kāds tomēr varētu vinu ievērot. Tas viņam it

> >

nemaz nebija vajadzīgs. Pie viesnīcas fasādes Honolka ievēroja kādu objektu, kas līdzinājās milzīgam puķupodam, un bija pateicīgs atjautīgajam izgudrotājam par šī veidojuma uzstādīšanu tieši Parka viesnīcas priekšā. Paslēpies aiz tā, Honolka pēkšņi ieraudzīja, ka pa durvīm iznāk jauna, džinsos ģērbusies sieviete. Šveicars gribēja izsaukt mašīnu, bet viņa atsacījās. Ļoti labi! Honolka bija pārliecināts, ka tā ir Vera un viņš tūlīt varēs parādīt savu māku.

Tālumā rēja suns. Tas jau laikam ir suņu dabā. Rio kopā ar draugu devās uz mazo, restoto lodziņu pusi, kas jau bija tumši. «Bioplazmas» filiālei viņi tuvojās slepus. Tūlīt Bruno mēģinās atvērt vienu no logiem. Brīdi pa brīdim bija dzirdama Bruno smagā elpa un kāds čīkstošs troksnis, kas izklausījās pēc malkas skaliņu skaldīšanas.

— Velns parāvis! — Bruno noņurdēja, un Rio nodomāja: viņš nav mainījies.

Viss bija tieši tāpat kā pirms divpadsmit, piecpadsmit gadiem, kad Rio vēl strādāja par policijas reportieri un abi gatavoja materiālus kādam žurnālam.

Bruno lamājās tieši tāpat kā toreiz, kad viņi divos naktī izbrauca uz kādu Augšbavārijas kapliču, lai atklātu sērojošās atraitnes blēdību un atmūķētu kapličas durvis. Tas notika tā, it kā draudzes vecākais Bruno pirms tam būtu laipni pasniedzis atslēgas. Itāļu reportieris, kas redakcijai piedāvāja šo materiālu, tomēr kļūdījās — zārkā nebija samesti akmeņi vai cementa maisi. Tur patiešām atradās līķis ne sevišķi labā stāvoklī. Tas nebija svaigs un smirdēja.

Redakcijā stāstīja leģendas par viņu iebrukumu kapličā, bet Rio vienmēr kļuva nelabi, par to domājot. Viņam bija neērti atcerēties šo atgadījumu. Un tagad viņš atkal jutās ne sevišķi labi. Spīdēja mēness, un Bruno lamājās, lai tiktu iekšā tur, kur viņu negaidīja. īstenībā jau laikam viņam vajadzēja būt kramplauzim, nevis fotogrāfam.

—     Klusu! — čukstēja Bruno, un varēja noprast, ka viņš ar Rio mašīnas instrumentiem tomēr ir apmierināts.

Bruno bija iemanījies izņemt ne tikai rūti, bet logu ar visu rāmi.

—     Mums veicās. Koks jau bija sapuvis, — viņš noteica.

—      Un ko nu? —jautāja Rio.

—      Tagad tu iekāpsi pa logu un atvērsi man durvis, kas iziet uz sētu. Tās no iekšpuses aizvērtas tikai ar bultu. Vai viss skaidrs? — Bruno jautāja, bidīdams Rio iekšā pa mazo lodziņu. Diezin vai viņš pats būtu ticis iekšā pa šo caurumu?

Ārdurvis gan bija no metāla, bet tām priekšā patiešām bija tikai parasta bulta.

Bruno ienāca iekšā un teica:

—      Ieslēdz taču gaismu!

—      Vai tu traks esi palicis? — iesaucās Rio.

Gar telpas sienām bija saslieti plaukti. Tie

bija tukši, ja neskaita autoriepu komplektu un kādu kurpju kasti. Rio uzvilka plānus gumijas cimdus, kā Bruno viņam to bija licis darīt, un atvēra kastes vāku. Tur bija gliemežvāki, salasīti zilas jūras krastā, kaut kur tālu, tālu, kur spīdēja saule.

Nākamajā telpā bija liels logs un no ielas iespīdēja krēslaina gaisma. Istaba izskatījās mazāka, nekā patiesībā bija, jo to pārdalīja pelēku metāla skapju siena. Galvas augstumā bija bridinoša izkārtne sarkanā krāsā, zem tās — ledusskapis. Patiesībā tā bija ledussiena, un tur varēja uzglabāt ļoti daudz plazmas maisiņu.

—      Vai tur ir asinis? — čukstēja Bruno.

—        Nezinu. Varbūt tur iekšā ir plazma, bet varbūt kāds līķis.

—      Jokupēteris, — Bruno nomurmināja.

Viņi aizvēra logu un aizklāja lampas gaismas starus tā, lai no loga tos nevarētu saskatīt. Rio atvēra pirmās skapja durvis…

Krēsls stāvēja dzīvojamā vagona vidū, tieši blakus galdam un stāvlampai. Tur Honolka bija nosēdinājis sievieti — kājas un rokas piesējis pie krēsla kājām, muti aizsējis ar šalli. Honolka taču nevarēja ļaut viņai kliegt. Ikreiz, kad sieviete ievilka elpu, šallē izveidojās mazs, divaini mitrs iedobums. Kādēļ viņa neelpo caur degunu? Viņi abi nemaz nebija slikts pāris — sieviete ar šalli un viņš ar zeķes masku pāri galvai.

Honolka lēkāja viņai apkārt.

—       Vai tev nešķiet, ka mūs abus kopā vajadzētu nofotografēt?

Viņa mēģināja pacelt roku.

—      Nekas nesanāks, dārgumiņ. Kāpēc tu gražojies? Zini, man bija tāda brūte, kurai tas patika, viņa gribēja, lai viņu sasien — rokas, kājas, visu…

Acis viņai bija plati atvērtas — tās bija koši zaļā krāsā, un spilgtajā apgaismojumā tajās skaidri varēja saskatit brūnus punktiņus. Sieviete tās aizvēra, un likās, ka viņa spēj ne tikai neredzēt šo cilvēku, kas viņai sagādāja ciešanas, bet pat nedzirdēt viņa balsi.

—       Tev nepatik mans stāstiņš? Nūja, vecā bija mazohiste, bet kā ir ar tevi?

Sieviete bija pilnīgi sastingusi. Bet viņa nespēja Honolku piemānīt — viņu, kurš zināja, ka visas sievietes sirds dziļumos ir maukas, pat māmiņa, lai arī kā viņam negribētos sev tajā atzīties… Honolkas seja piesarka, viņam bija karsti. Naids viņā auga, un viņš juta to līdz pat pirkstu galiem. Sirds sitās. Sirds bija ģenerators, kas darbojās, kam bija jādarbojas. Galu galā tas taču bija rīkojums — un viņam tas jāizpilda.

— Varbūt gribi paklausīties mūziku, kaut vai veco Lindenbergu?

Honolka devās pie skapja, lai ieslēgtu atskaņotāju, un pameta acis uz durvīm — ārā, būvlaukumā, neviena nebija. Kam tad te būtu ko darīt? Viņš aizvilka loga aizkarus un pārbaudīja, vai durvis ir aizslēgtas. Viss kārtībā! Tad viņš uzlika kaseti — tas bija Cdo Lindenbergs ar savu šļupstošo, aizsmakušo balsi.

«Un, kad es tevi stacijā satiku, es teu teicu: tā nevarēs…» — dziedāja Cldo.

Honolka piegāja pie ledusskapja, gribēja iedzert alu, bet tad pārdomāja — alus šim gadījumam nebija piemērots. Šņabi gan varētu iedzert. Viņš pielika pudeli pie lūpām, ieklepojās un aptašķīja savu kreklu, uz kura bija rakstīts — «Dzīve ir īsa. Skaitīsim lūgšanas!».

Honolka stāvēja Verai blakus un juta kabatā savu nazi. Tas viņai noteikti nepatiks, kaut gan pirms brīža vēl likās, ka viņa ir tāda pavisam braša meita. Tiklīdz viņš Verai bija piegājis klāt, viņa uzsauca: «Ko tev no manis vajag? Lasies!»

Tad viņš skuķi mazliet pabaidīja ar savu nazīti — un viņa pavisam klusa un paklausīga nāca līdzi kā tāda mauka, kas viņa arī, protams, bija.

Mūzika krita viņam uz nerviem. Viņš izslēdza magnetofonu. Balss pārtrūka. Honolka izvilka no kabatas nazi. Viņš nometās ceļos un jau pastiepa roku uz viņas pusi. Rokā viņš turēja itāļu atvāžamo nazi. Honolka to bija nopircis tirgū, un jau toreiz viņu sajūsmināja naža forma un asums. Viņa pacēla kājas — krēsls apgāzās.

—        Tas tev nelīdzēs, zvirbulit, tā tu tikai nokritīsi zemē. Tu taču lasīji, kas rakstīts uz mana krekla. Kas tur rakstīts?

Sieviete neatbildēja. Viņas acis atkal bija baiļu pilnas. Pie šaurajiem džinsiem viņa bija uzvilkusi vienkāršu T-kreklu sarkanā krāsā, nē, tas bija aveņu sārtais. Kā aveņu saldējums ar putukrējumu, Honolka nodomāja. Tu taču esi tāda smalka tante, čalis tev ari tāds smalks. Man patīk tie poršu braucēji, it sevišķi tie, kasi brauc melnās mašinās kā tavējais.

Viņš pielika nazi nedaudz augstāk par viņas ceļgalu un novilka tur svītru. Viņa ievaidējās.

—      Tu nekusties, citādi būs vēl sliktāk, pati sevi vēl vairāk sagriezīsi. Pati būsi vainīga, bet es tev tikai gribu kaut ko parādīt.

Džinsu drēbe pārplīsa, un skatienam atklājās balta āda, uz kuras parādījās sārtas asins pērlītes.

Tikai neskatīties, nodomāja Honolka. Zem kājām čaukstēja plastmasas maisiņš. Tas viņam krita uz nerviem, un viņš nodomāja, ka tā lieta ātrāk jābeidz. Viņš parāva augšā sievietes kreklu. Vera sakustējās, bet tā bija bezpalīdzīga kustība. Honolka rāva vēlreiz, rāva tik stipri, ka izrāva kreklam visas pogas. Tad viņš ieraudzīja ādu, daudz baltas ādas Un apaļas krūtis. Baltas un maigas.

Viņam palika karsti, un viņš juta karstumu kāpjam augšup pa muguru un starp kājām. Tad viņš vēl atcerējās vecā balsi:

«Honolka, darbiņš jāpadara labi. Saņemies, Honolka!»

Labi, tikai mieru! Viņš atgriezās pie ledusskapja, izvilka no tā jau aizsākto šņabja pudeli un iedzēra malku. Atgriezies pie krēsla, viņš uz Veru neskatijās.

— Tavu brūtgānu taču mēs abi noteikti gribam iepriecināt. Dzīvē viss ir atkarīgs tikai no uztveres.

Honolka pacēla galvu, lai izvēlētos griezuma vietu starp viņas krūtīm, un tad viņam nazis izkrita no rokām. Viņa taču nebūs atdevusi galus! Viņš pataustīja pulsu. Tas bija ļoti vājš. Viņš nolēma uzliet sievietei virsū aukstu ūdeni, lai attopas. Ar pilnu spaini vajadzētu pietikt, bet tad viņš atkal pārdomāja. Iebiedējis viņš taču bija. Varbūt arī pietiks. Vecais taču teica: «Tikai pabiedē — un viss!» Vecajam jau viegli runāt kaut kur jūrā uz savas jahtas klāja. Iebiedēta viņa, protams, bija pamatīgi.

Honolka pacēla smago sievietes ķermeni, iznesa no vagona un, aizstiepis kādus desmit metrus tuvāk viesnīcai, atstāja krūmos. Vislabprātāk gan viņš būtu viņu vienkārši izmetis aiz durvīm, bet tad varbūt atģidusies viņa vēl sāktu kliegt. To viņš nekādā gadījumā nevēlējās dzirdēt.

Ārā neviena nebija. Pie viesnīcas ieejas piebrauca un aizbrauca mašīnas. Lai jau smalkajiem ļaudīm skaists vakariņš!

Honolka atgriezās savā autobusā un iedarbināja motoru. Pulkstenis rādīja vienpadsmit — viņam jābrauc tālāk, lai padarītu kādu darbiņu. Ne jau tāda komēdija bOs jāspēlē kā te —jāizpilda īsts, skaidrs uzdevums.

Atverot pirmo skapi, Rio nezināja, kas viņu sagaida. Tas bija tukšs. Bruno nosvilpās.

—      Bet ledusskapji taču strādā, velns parāvis! — Rio saniknots atgrūda vaļā nākamās durvis. — Ja tur nekā nav, tad kāpēc ledusskapji ir ieslēgti?

Šoreiz viņiem laimējās. Tur iekšā kaut kas bija. Viņi ievēroja kādu kartona kasti, kas kādreiz tikusi lietota kondensētā piena uzglabāšanai. Tagad tur bija salikti plastmasas maisiņi. Divi duči maisiņu, varbūt vēl vairāk. Rio atcerējās Hohšteta teikto par to, cik īsu brīdi uzglabājas asinis. Turpretī plazma saglabājas mūžīgi.

—      Iedod kabatas bateriju, Bruno!

Rio pirkstu gali kļuva nejūtīgi, nesot sasalušos plazmas maisiņus no ledusskapja uz rakstāmgaldu pie lampas.

—        Velns, cik veca! — noburkšķēja Bruno. — 1989. gads!

Jā, tas bija gads, kad inficējās Reisners. Rio sāka meklēt numuru. Gz maisiņa nekas nebija rakstīts, bet uz etiķetes — «Biomed — 13986».

Nelaimējās! Viņiem patiešām nelaimējās. Bet viņi vienalga paņems līdzi dažus maisiņus, lai veiktu nepieciešamās analīzes. Viens vienīgs vīruss — ar to pietiktu, lai lietu varētu sākt izmeklēt nopietni.

—      Nu labi, tagad tev viss ir skaidrs! — Bruno norūca.

—      Vēl ne, bet varbūt drīz tomēr būs.

—      Paskatīsimies, kas te vēl mētājas. Maisiņus vēlāk paņemsim līdzi.

—      Visus? v

—       Nē, četrus vai piecus.

Rio piegāja pie rakstāmgalda telpas stūrī un, atvēris atvilktni, ieraudzīja, ka arī tā ir tukša. Tātad šeit bija ko slēpt.

—       Iesim uz garāžu, varbūt atradīsim durvis, kas ved uz viņa dzīvokli.

Bruno piekrītoši pamāja.

Nemaz jau nevajadzēja tik ļoti daudz naudas, lai siltumnīcas telpu pārvērstu par bioplazmas ražotni. Abas telpas — gan tā, kurā atradās ledusskapji, gan tā, kur stāvēja plaukti, — bija vismaz nokrāsotas baltas.

Mūra otrā pusē varēja saskatīt pelēkus blokus, kas atdalīja garāžu no dzīvojamās mājas. Te varēja novietot ne vairāk kā vienu vieglo mašīnu. Garāžas stūrī bija nolikta kārts, kas, tuvāk apskatot, izrādījās sērfdēļa bura. Tur bija mazas, šauras durtiņas.

—      Vai mēs ielīdīsim?

Bruno, izmantojot savu atslēgu saišķi, atslēdza durvis bez liekiem sarežģījumiem. Tās atvērās. Gaiss iekšā bija slikts. Gz pirkstgaliem abi vīri virzījās uz priekšu. Virtuvē pie izlietnes stāvēja sen nemazgāti trauki ar neizdibināmām mērces paliekām. Blakus kafijas tase ar piekaltušu kafiju.

Otrajā stāvā bija guļamistaba, ari tur valdīja nekārtība, bet gulta šim iekārtojumam likās pārlieku grezna. Stūrī mētājās sērfdēlis, un beidzot kādā fotogrāfijā parādījās arī pats saimnieks — neliela auguma ūsains resnītis. Tas bija šī uzņēmuma īpašnieks Larss Boders.

Dzīvojamā istabā Rio ar savu cimdoto roku pārbrauca pāri putekļu kārtai uz televizora. Bija skaidrs, ka šeit jau vairākas nedēļas neviens par tīrību nav rūpējies.

—      Labi, pietiks, beidzam ekskursiju! — Bruno steidzināja.

Rio vēl piegāja pie atkritumu spaiņa virtuvē, zem izlietnes atrada plastmasas maisiņu atkritumiem un paņēma vienu līdzi. Tad viņš atgriezās noliktavā, lai paņemtu četrus plazmas maisiņus, un, ietinis to visu plastmasas maisā, norūca:

—      Tagad ātri taisāmies prom!

Arā bija kluss. No klajuma pūta maigs vējiņš. Rio bija vēsi, taču ne jau tāpēc, ka ārā būtu auksts. Bruno uzmeta maisu uz pakaļējā sēdekļa.

—      Un ko tu iesāksi ar to savu maisu? Kad mēs nokļūsim viesnīcā, būs jau pusnakts. Vai tu tad lūgsi pavāru, lai ieliek tavu maisiņu saldētavā?

—      Tieši tā. Un šo darbiņu uzņemsies tu, vai ne? — Rio atbildēja.

Viņš uzmeta acis pulkstenim un ļāva mašīnai slīdēt lejup pa uzkalniņu garām Bodera mājai. Kaimiņu gruntsgabals bija nožogots ar baltu mūri. Aiz tā varēja samanit bungalo kontūras. Rio izslēdza tālās gaismas un izkāpa no mašinas.

—      Bruno, paliec mašinā! — viņš teica.

Fotogrāfs tikai paraustīja plecus. Vārtu labajā

pusē cementā bija iemūrēta pastkastīte, durvju zvans un sarunu aparāts. Rio nospieda zvana pogu trīs reizes. Sākumā kautrīgi, bet tad enerģiskāk. No sarunu aparāta atskanēja balss:

—      Jā!

—      Mani sauc Martins. Rio Martins. Atvainojiet, ka traucēju tik vēlā stundā…

Viņš mēģināja runāt nopietnā, uzticību iedvesošā balsī. Tā bija labi audzināta un mazliet apmulsuša lūdzēja balss.

—      Es esmu no Minhenes, biju Frankfurtē darba lietās. Lai šeit iegrieztos, jāpatērē daudz laika. Esmu iebraucis, lai satiktu Bodera kungu.

—        Man gar to nav nekādas daļas, — Rio izdzirda.

—      Protams, nē. Es tikai gribēju zināt… Bodera kungs mīl sērfot tāpat kā es. Mēs abi esam vējdēļa sportisti. Vai to tā sauc, es nemaz lāgā nezinu. Vienalga. Jūs taču mani saprotat? Tātad pagājušajā gadā mēs sērfojām Vārnā, Rumānijā. Mēs tur iepazināmies. Man salūza mašīna, un Bodera kungs piedāvājās atvest manu sporta inventāru mājās.

—       Nu un tad?

—       Es gribētu savas mantas beidzot paņemt. Jūs taču zināt, ka tāds inventārs nav nemaz tik lēts. Vairākas reizes esmu mēģinājis piezvanīt

Bodera kungam, bet man lidz šim nav laimējies viņu sazvanīt.

—      Uzgaidiet! — atskanēja no aparāta. Rio no staipīšanās jau bija notirpis kakls.

Pēc kādām divdesmit sekundēm durvis atvērās. Rio pievēra acis. Saimnieks sētā ieslēdza lielās gaismas. It kā šī spilgtā gaisma nebūtu pietiekami spēcīga, vīrs, kas iznāca no mājas, turēja rokās kabatas bateriju. Saimnieks bija plecīgs liela auguma vīrs. Plikgalvis. Viņš beidzot apstājās un izslēdza bateriju.

—       Tātad Bodera kungs jums to mantiņu ir nozadzis, bet ko es tur varu padarīt?

—      Atvainojiet! Es neteicu, ka viņš ir nozadzis manu sērfdēli, bet esmu pārliecināts, ka varētu to atkal dabūt, ja viņš būtu mājās. Tāpēc es jums jautāju, vai jūs nezināt, kad jūsu kaimiņš varētu būt mājās?

—      Jums nav laimējies! — Svešajam vīram bija zema, maiga balss, bet nu tā kļuva skarba. — Boders jau sen vairs nav manīts. Energokontrole arī jau bija pie manis, jo netika iekšā. Un ziniet, ko es jums teikšu: to jūsu sērfdēli viņš noteikti jau sen ir izsaimniekojis. Es te reiz viņam biju aizdevis savu zālāja pļaujamo mašīnu — trīsreiz vajadzēja lūgties, līdz viņš man to atdeva atpakaļ.

—       Ak tā? — Rio mēģināja balsij piedot vilšanās noskaņu. — Jūs teicāt, ka viņš jau sen nav redzēts. Cik tad sen?

—      Man to grūti precīzi pateikt. Es to ievēroju tikai tad, kad blakusmājā apstājās kustība. Tad es jautāju pastniekam. Viņš ari neko nezināja teikt. Savu jauno adresi Bodera kungs arī nav atstājis… Kā lai to sauc par firmu?

—      Bet nav jau ari nekāda uzraksta pie vārtiem.

—        To viņš noskrūvēja kādu mēnesi pirms pazušanas.

—      Hm, tad atvainojiet vēlreiz par traucējumu! Ar labu nakti!

Resnulis neatbildēja. Varbūt viņš gribēja vēl kaut ko pasūdzēt, bet Rio jau bija apnikušas saimnieka runas. Viņš devās pie sava porša. Bruno viņam atvēra durvis. Saimnieks pazudis? Gz kurieni? Gn kā?

—      Mana sieva? Vai kas atgadījies?

Rio pieliecās pie Parka viesnicas reģistratūras lodziņa. Viņš neticīgi vēroja gludi skūto jauno cilvēku, kas apkalpoja viesus nakts maiņā. Tas nebija laipnais Veigerta kungs. Šis bija daudz jaunāks, ar maigu bērna seju. Viesu hallē pustumsā ļaudis staigāja šurpu turpu. Lielajā svētku zālē līksmojās Bernhāgenes jātnieku klubs. Viesi izskatījās tik līdzīgi — visi smokingos, bet dāmas garās vakarkleitās.

—      Runājiet taču, sakiet— kas noticis?

—      Jūsu sievai, jūsu cienītajai kundzei, diemžēl ir uzbrukuši…

Sarunā iejaucās Bruno:

—      Kur ir Martina kundze?

—      Savā istabā.

—      Vai vina ir ievainota?

)

■ — Paldies Dievam, nē! Kāds vīrietis viņai piedraudējis ar nazi. Kundzi atrada viesnīcas tuvumā.

Rio skrēja uz savu istabu, pa ceļam gandrīz notriekdams no kājām kādu pāri, kas devās uz balli lielajā zālē. Ja kungs nebūtu dāmu pieturējis, viņa noteikti pakristu.

—                Neiedomājama lempība! — kungs kliedza Rio nopakaļ, bet Rio jau bija iekāpis liftā un nervozi ar pirkstu galiem bungāja pa lifta kabīnes metāla sienu.

Beidzot… Pa durvīm gaiteņa galā iznāca kāds vīrietis un lēni nāca tuvāk. Rio nostājās viņam

ceļā.

>

—      Kas jūs esat?

Svešais vēroja viņu caur savām raga brillēm.

—      Gn kas esat jūs?

—                Mani sauc Martins. Jūs tikko iznācāt pa manas istabas durvīm. Vai jūs varētu paskaidrot, ko tur darījāt?

—               Ak Martina kungs, patīkami, ka beidzot esat atgriezies. Es esmu ārsts. Nav pamata uztraukumam. Jūsu sievai ir labāk. Tikko iedevu viņai nomierinošas zāles.

Rio skrēja tālāk, atgrūda durvis, izgāja cauri priekšnamam, kas veda uz vannasistabu, un atvēra otrās durvis. Kreisajā pusē pie loga bija atpūtas stūrītis, pretī — gulta un sekretārs. Pie gultas stāvēja divi vīrieši, abiem jau pāri četrdesmit. Abi ģērbušies ādas jakās, un viņu sejās varēja

saskatīt norūpējušos policistu izteiksmi. Trešais vīrietis sēdēja klubkrēslā. Viņam bija mugurā nevainojami pašūts uzvalks, un, ienākot Rio, viņš piecēlās.

Vera gulēja gultā. Acis viņai bija vaļā. Viņa gulēja pavisam klusa, apsegusies ar palagu. Virs tā kā lūdzot bija saliktas rokas.

—      Vera!

Viņa neatbildēja. Rio ievēroja, ka viens no kungiem tur rokās Veras džinsus. Viņš tos uzmanīgi uzlika uz sekretāra un pagriezās, bet pirmais runāt sāka vīrs elegantajā uzvalkā.

—       Atvainojiet, jūs taču esat Martina kungs, vai ne?

Rio satvēra Veras roku. Tā bija auksta.

—      Vera, kas ir noticis?

Viņa pagrieza galvu. Zilgani riņķi zem acīm. Lūpu kaktiņi sakustējās. Viņa pasmaidīja.

—      Rio, kur tu biji?

—      Mīļā…

—       Esmu tik nogurusi, — viņa nočukstēja un aizvēra acis. Viņa vēl kaut ko murmināja, bet viņš nesaprata. Rio juta, kā viņa dreb — līdz pat pirkstu galiem. Viņš piecēlās.

—       Martina kungs, mani sauc Kēnjgs, Ralfs Kēnigs. Esmu viesnīcas direktors. Man ļoti žēl. Gribu jums atvainoties par notikušo. Mēs darījām visu, ko spējām, lai jūsu sievai sniegtu pirmo palīdzību. Abi kungi ir no policijas.

Kungi pamāja. Jaunākais bija tik ļoti iededzis, it kā būtu atgriezies no atvaļinājuma Kārību jūras piekrastē. Otrs bija bāls un izskatijās negulējis. Viņš nosauca savu vārdu — Vendlands.

—       Vendlanda kungs, vai jūs man nevarētu paskaidrot,..

—      Jūsu sievu atrada kādus divsimt metrus no viesnīcas. Viņa bija šoka stāvoklī. Mūsu ārstam izdevās viņu nomierināt, un viņa deva liecību par notikušo.

—      Stāstiet taču tālāk!

Policists saprotoši pasmaidīja un turpināja:

—        Pēc tā, ko mums izdevās izdibināt, jūsu kundze gribēja iziet pastaigāties, lai paelpotu svaigu gaisu. Netālu no viesnīcas, ceļa krustojumā, viņai uzbruka kāds vīrietis un, piedraudot ar nazi, aizveda viņu uz tuvāko būvbedri. Tur dzīvojamā vagonā viņš jūsu kundzi piesēja pie krēsla.

Rio paskatījās uz gultas pusi. Viņš neizlaida Veru no acīm un mēģināja saprast, ko tas viss varētu nozīmēt.

—      Gzbrucējs acīmredzot bijis kāds sadists. Viņš piesējis jūsu sievu pie krēsla un mocījis. Džinsi pārgriezti apmēram virs ceļgaliem. Vieglas naža brūces ārsts konstatējis arī uz jūsu kundzes kājām.

—      Naža brūces?

—     Martina kungs, es saprotu jūsu uztraukumu, bet — beigu beigās nekas taču nav noticis.

—       Kā — nekas! Bet nāves bailes, kas viņai bija jāpārdzīvo? Vai viņa pazītu šo nelieti?

—     Viņš nēsājis masku. Ne sevišķi gara auguma, kalsns…

Vera bija pagriezusi galvu sāņus. Likās, ka viņa ir iemigusi un guļ ciešā miegā.

Istabā ienāca Bruno.

—     Tas ir mans kolēģis — Ārenda kungs. Gn tie ir kungi no kriminālpolicijas… Kaut kāds nelietis ir uzbrucis Verai.

Bruno tikai saprotoši pamāja.

—      Kā viņa tika ārā no autobusa?

—      Tas vēl nav noskaidrots. Viņa bija bezsamaņas stāvoklī. Noziedznieks viņu bija atstājis un aizmucis. Varbūt kāds viņu iztraucēja? Jums ir laimējies, Martina kungs. Parasti šie tipi ar nazīšiem, sākuši spēlēties, tik ātri neapstājas.

Rio iedomājās daudzus šausmīgus skatus, un tie visi nez kāpēc likās nereāli. Viņš bija radis rakstīt par to, viņš bija dzirdējis par to, lasījis par visādiem briesmu darbiem grāmatās un avīzēs, bet tas bija kaut kas cits. Šoreiz tas skāra viņu pašu — un grūti bija tam ticēt…

—       Noziedznieka rīcība nav tipiska, tādēļ man jums, Martina kungs, ir jāuzdod pāris jautājumu.

—      Jā, lūdzu!

—      Jūs esat atbraucis no Minhenes. Vai esat ieradies darba darīšanās?

—      Esmu «New Kurier» reportieris un gatavoju avīzei rakstu.

—      Interesanti. Varbūt jums šeit ir ienaidnieki?

—      Nē, tas nav iespējams, — Rio atbildēja.

—      Bet jūsu sievai?

—       Viņai to noteikti nav, un man arī te nav nekādu personisku ienaidnieku, ja nu vienīgi kā reportierim. Žurnālista profesijā draugus nemaz tā nevar atļauties…

Vera gulēja mierīgi. Acis bija aizvērtas. Rio ieraudzīja rētas uz viņas ķermeņa un saprata, ka šo nakti viņš neaizmirsīs nekad. Viņš saprata arī to, ka viņam šī nakts nebūt vēl nav beigusies…

—      Lūdzu, jūsu viskijs!

Bārmenis pasniedza Rio glāzi un tūlīt atgriezās pie savas avīzes un atskaņotāja. Viegli apgaismotajā viesnīcas bārā sēdēja trīs pāri un Rio. Viņš nebija labs viesis, bet kaut kā taču vajadzēja tikt galā ar satraukumu un nogurumu. Ēst viņam negribējās. Viskijs arī negaršoja, bet neko tur nevarēja darīt. «Biomed» plazmas paciņas atradās kādā viesnīcas ledusskapi, un Bruno bija iekārtojies viesnīcas 412. numurā uz grīdas, izklājot sev guļasvietai dažus dīvāna spilvenus. Ja Vera pamostos, Bruno būtu pie viņas.

Rio miegs nenāca. Viņam vajadzēja nopietni padomāt un tad rīkoties, bet vispirms jāizdzer glāze tukša. Kļuva labāk. Viņš atcerējās kādu tālruņa numuru. Bija jau pusnakts. Mazliet par vēlu, lai zvanitu, bet viņš tomēr palūdza bārmenim tālruni.

—      Hallē jūs atradisiet kabīni.

Iet uz halli un meklēt tur tālruņa kabīni Rio nevēlējās, tāpēc viņš pasūtīja vēl vienu viskiju.

Bārmenis viņam atnesa viskiju un nogrieza mūziku klusāk. Rio tomēr devās uz kabīni un uzgrieza numuru. Tas neatbildēja — tāpat kā pēcpusdienā. Viņš mēģināja vēlreiz. Atkal tas pats. Otro viskiju Rio izdzēra tikai līdz pusei un jau grasījās samaksāt rēķinu, bet, kabatās meklējot siknaudu dzeramnaudai, nejauši atrada vēl vienu lapiņu. Tā taču bija Dagmāras adrese. Laipnais Veigerta kungs bija to viņam sameklējis — Oprehta ielā 2.

Rio devās augšā pa kāpnēm. Jaunais cilvēks reģistratūrā, paceļot roku līdzjūtīgā žestā, novēlēja viņam labunakti.

—      Vai jūs man nepateiktu, kur ir Oprehta iela?

—      Tas nemaz nav tik tālu no šejienes, Martina kungs. Ja jūs, izejot pa vārtiem, turētos pa kreisi… Šeit esam mēs, un te ir Oprehta iela — kādi pieci kilometri, — viesnīcnieks rādīja kartē.

Attālums, kuru Rio nesteidzoties nobrauca, noteikti nebija tik liels. Tur viņš ieraudzīja arī būvbedri. Tā bija tā pati vieta, kur tas neģēlis bija aizvedis Veru. Tur bija izlikta plāksnīte — «Oprehta iela». Labajā pusē pletās lauki, bet tālumā varēja saskatīt automaģistrāli. Kreisajā pusē — mājas. Pēdējie vārti bija atstāti pusvirus, un uz tiem bija rakstīts — «Reihenbaha». Rio iespraucās pa tiem.

Māja bija tumša. Mēnessgaismā tā izskatījās pat melna. Viņam nepatika šī māja, bet kaut kas neļāva aiziet, un tas bija naids. Šonakt jau otro reizi viņš izvilka no kabatas savu mazo lampiņu un atkal jutās kā kramplauzis. Lampiņa nemaz nebija vajadzīga. Bija pietiekami gaišs. Rio likās, ka tūlīt šeit var notikt kaut kas neparedzēts. Viņš pārvietojās klusu un redzēja daudzas ēnas un tumšus priekšmetus. Piegājis pie siltumnīcas, viņš ievēroja sarkanus krāsu traipus — tās bija asinis.

Rio Martins nebija bailīgs cilvēks, pareizāk sakot, viņš bija sev aizliedzis baidīties. Viņš aizturēja elpu. Asinis! Ko tas varēja nozīmēt?

Rio izslēdza lampiņu, aizslēpās aiz kāda krūma un mēģināja visu kārtīgi apdomāt. Bēgt? Varbūt tomēr bēgt? Šonakt jau pietika piedzīvojumu, un, vienalga, kas a'rī šeit notiktu, tā nebija viņa darīšana. Un tomēr bija gan, turklāt pat ļoti, un to viņš skaidri apzinājās. Apkārt bija kluss. Dzirdēt varēja tikai vēju.

Rio iznāca no savas slēptuves un devās asinspeļķes virzienā. Netālu no tās viņš atrada suņa ķēdi. Suņa ķermenis vēl atradās turpat, bet galvas vairs nebija. Rio juta, ka pietrūkst elpas. Viņš atskatījās un tik ļoti vēlējās, lai blakus būtu Bruno. Velns parāvis, kāpēc viņam vajadzēja vienam sākt šo afēru! Un kas šeit notiek, kas tās par šausmām?! Ši Bernhāgene viņam kļuvusi par sadistu un asins metropoli.

Uz ielas vismaz dega laterna. Rio gribēja meklēt glābiņu savā mašīnā, bet tad pārdomāja. Arī ar viņu šonakt notika trakas lietas. Viņš atgriezās pie ieejas un nospieda zvana pogu pie durvīm ar uzrakstu «Reihenbaha». Viņš zvanīja ilgi un skaļi, bet iekšā nekas nenotika. Rio sirds sāka sist straujāk, rokas trīcēja, viņš satvēra durvju rokturi. Tas bija vecmodīgs. Durvis atvērtās. Viņš iegāja svešajā mājā un pats brinijās, kur viņam radusies tāda drosme. Tā nebija drosme. Tas bija izmisums. Viņš izslēdza gaismu. Likās, ka viņš ir pārkāpis kādu robežu. Lai notiek kas notikdams! Varbūt aiz skapja parādīsies kāds neģēlis ar nazi rokās, varbūt no atvērtajām istabas durvīm kāds tūlīt sāks uz viņu šaut…

Rio iegāja istabā, tūlīt atrada slēdzi un ieslēdza gaismu. Viņš jutās slikti. Vajadzēja pašam sev atzīties, ka uzņēmies pārāk daudz. Gn viņš to zināja. Viņš gribēja bēgt, un grūti bija pateikt, vai profesionālais gods vai vājums ceļgalos liedza to darīt.

Rio saļima uz tepiķa istabas vidū un palika tur kādu brīdi blakus nedzīvam, stāvlampas apspīdētam sievietes ķermenim. Kājas viņai bija saliektas ceļos, un īsā frotē rītakleita darīja viņu bezpalīdzīgu. Sieviete bija blondīne, un viņas pusgarie mati krita viņai sejā. Viena roka bija saspiesta dūrē, bet otra gulēja turpat blakus kailajām, baltajām ciskām.

Rio mēģināja saklausīt pulsu. Miesa vēl bija silta, bet sirdspukstus vairs nevarēja sadzirdēt.

Viņš nevarēja atcerēties, cik ilgi bija tur sēdējis. Tad atgriezās domas un mazliet spēka. Viņš piecēlās, lai uzmeklētu tālruni. Šeit tāda nebija, bet viņš no šīs mājas arī nemaz nebūtu zvanijis.

Rio aizvēra aiz sevis durvis, tad nākamās — ieejas durvis.

Gz ielas viņš vairs nejuta bailes. Viņš tikai sajuta tukšumu sevī, kas pārvērtās naidā. Viņš devās pie savas mašīnas. Mājā bija tikpat tumšs kā pirms tam. Tā izskatījās pamesta. Divas slepkavības: vilku suns un sieviete. Sieviete, kuru viņš nepazina un kura izmisīgi mēģināja viņu satikt. Viņš pat nevarēja iedomāties, kā slepkava rīkojies. Slepkava? Varbūt tas bija tas pats neģēlis, kas spīdzināja Veru?

Atverot mašīnas durvis, viņam trīcēja rokas. Ceļā uz Bernhāgeni viņi ar Bruno benzina uzpildes stacijā bija nopirkuši šķiņķa maizes un konjaku. Tagad iedzēris malku, Rio varēja nomierināt rokas un piezvanīt policijai, lai ziņotu par notikušo.

—rOprehta ielā? — policists neko nesaprata, un viņi norunāja satikties nākamajā dienā deviņos no rīta viesnīcas hallē. Norunāja gan tikai Rio un, nesagaidījis atbildi, nolika klausuli. Viņam bija nekavējoties jādodas atpakaļ pie Veras un jāpārdomā, cik daudz no visa tā, ko viņš zināja un nojauta, drīkstēja atklāt policijai…

—      Martina kungs, jums ir pienākusi steidzama vēstule. — Tas bija Veigerta kungs.

—       Steidzama vēstule? — Tas Rio patiešām likās divaini. Viņš paņēma rokās brūno, cieto aploksni, uz kuras bija rakstīts: "Martina kungam, Bernhāgenes uiesnīca». Atpakaļadreses nebija.

Cauri papīra aploksnei Rio sataustīja magnetofona lenti. Tā bija kasete, kādas parasti izmanto mūzikas ierakstiem. Tās, ar kurām strādāja Rio, bija divreiz mazākas.

—      Paldies, Veigerta kungs!

Rio iebāza aploksni kabatā. Pulkstenis bija divdesmit pāri vienpadsmitiem. Četrdesmit minūtes Rio atbildēja uz policistu jautājumiem. Bija ieradušies abi — gan Vendlands, gan Mīlens, un Rio izdevās panākt vismaz vienu — viņi lika mierā Veru un turējās pie aizlieguma neko viņai nestāstīt par Dagmāras Reihenbahas nāvi.

Vera turējās braši un pie brokastu galda, pārsizdama olas čaumalu, paziņoja, ka neiešot jau uztraukties par kaut kāda primitīva sadista izdarībām un ka tas, kā cilvēks tiekot galā ar tādām lietām, esot pilnīgi atkarīgs no tā, vai viņš .esot apveltīts ar pozitīvu domāšanas veidu vai nē. Viņa bija labā omā un izskatījās mierīga un jautra.

—       Ar pozitīvu domāšanas veidu? — Rio pārjautāja.

—       Neskaties tā uz mani! Tas taču būtu brīnišķīgs materiāls scenārijam, vai tad ne? Kāda sieviete, kāda burvīga sieviete dzivo kopā ar kaut kādu idiotu — žurnālistu, kurš nemaz neprot viņu novērtēt, īsi sakot; viņu nebūt nav pelnījis. Viņa skraida plika pa viesnīcas numuru, valkā valdzinošu apakšveļu —■ un viss tikai tāpēc, lai viņam iepatiktos, bet viņš to pat neievēro, jo viņam galvā ir tikai un vienīgi darbs.

—      Un ko viņa dara pēc tam?

—      Pēc tam viņa sev pasūta kādu sadistu, kas viņu savāc, mazliet pamoka un pēc piecām minūtēm jau atkal izsviež ārā. Gn ko dara viņas vīrs žurnālists — kā tu domā? Vai tu mani dzirdi, vai tu vispār klausies?

Bija divdesmit pāri vienpadsmitiem. Bez piecām vienos no lidlauka startēja lidmašina Frankfurte—Minhene. Būtu labi, ja Vera ar tb lidotu mājās, bet viņam tūlit pēc atgriešanās jāsatiek Novotnijs un Olsens. Turklāt redakcijā noteikti vēl jāatstāj atskaite.

Bruno jau māja ar savas irētās mašīnas atslēgu. Ari Bruno viņš nedrīkstēja bilst ne vārda par to, ko redzējis Oprehta ielā. Bruno izskatījās negulējis, bet viņam šoreiz bija laimējies… Lai gan līķi fotografēt notikuma vietā viņam neatļāva, tā aizvešanu viņš tomēr drīkstēja iemūžināt.

—      Pagaidi, Bruno!

Rio piezvanīja uz lidostu, pasūtīja Verai biļeti, un pēc piecpadsmit minūtēm viņi jau bija lidostā. Vera iejuka lidostas pasažieru pūlī.

—      Viņa tiešām lieliski tika ar to visu galā! — Bruno brīnījās.

—      Tā ir pasaules klase.

Bruno atdeva atpakaļ īrēto mašīnu, un pēc tam viņi uzbrauca uz Manheimas automaģistrāles. Pēc brīža Rio apturēja mašīnu un izņēma no kabatas kaseti. Bruno apklusa. To Rio prata novērtēt. Bruno zināja, kad jātur mute. Sākumā kasete tikai krakšķēja, bet tad varēja sadzirdēt arī kādas sievietes vai meitenes balsi…

—     Sveicināti, Martina kungs! Es esmu Dagmāra Reihenbaha.

Rio aizvēra acis un juta, kā auksti drebuļi pārņem viņa ķermeni.

—          Martina kungs, es jūs nepazīstu personiski, tikai zinu, ka esat žurnālists, kas rakstījis «Netus Ķurier» par mūsu firmu. Kā es to zinu? Man ir šādi tādi sakari ar šefa sekretariātu…

Iestājās pauze. Bruno sāka tik skaļi čaukstināt savu cigāru, ka neko vairs nevarēja dzirdēt. Rio viņu norāja un attina kaseti atpakaļ.

—       Acīmredzot jūs nevarējāt man piezvanīt. Es jau ātrāk beidzu darbu, jo zināju, ka zvanīsiet.

Bruno beidzot bija aizkūpinājis savu cigāru, un tagad mašīnā neciešami smirdēja pēc dūmiem. Rio atkal nolamājās.

—       Es sūtu jums šo kaseti, jo man nav rakstāmmašīnas un mans rokraksts ir nesalasāms, it sevišķi tad, ja esmu uztraukusies. Šodien patiešām esmu ļoti uztraukusies, ūn man būs grūti to visu izskaidrot, jo tas ir diezgan sarežģīti.

Pēc nelielas pauzes viņa turpināja:

—      Esmu jums saga tavojusi dažus dokumentus, tās ir fotokopijas. Jūs savā rakstā minējāt terminu — bezatbildīga naudas kāre. Savā darbā ar to esmu saskārusies visai bieži un nespēju par to klusēt.

Kādu bridi balss atkal klusēja. Pa maģistrāli garām traucās mašīnas, un tad jau atkal ierunājās šī balss:

—      Kā jūs zināt, es strādāju pie kontroles aparāta. Mūsu kontrolaparāti tiešām ir ļoti moderni un testi — dārgi. Bet tas taču neko nenozīmē. Man bieži ir jākontrolē dažādu sastāvu asinis, kas salietas kopā, un tās vairs nemaz nav iespējams izkontrolēt. Tās ir domātas eksportam vai institūtu vajadzībām. Es gribēju atteikties izsniegt šo produkciju. Nereti nācās klausīties draudos, bet pēc slepkavības Hamburgas filiālē man ir tikai bailes. Žēl, ka jūs nepiezvanījāt, es jums varētu atdot dokumentu kopijas un pastāstīt visu, kas te notiek. Lūdzu, piezvaniet man tūlīt pēc ieraksta noklausīšanās!

Bruno attaisīja logu un izmeta ārā cigāra galu.

—      Velns parāvis! — viņš čukstēja.

Ak Dievs, ak Dievs! — domāja Rio. Tu esi vainīgs meitenes nāvē.

Viņš atkal redzēja acu priekšā viņas gaišos matus, dzelteno rītakleitu, baltos ceļgalus un dūrē sažņaugtos pirkstus.

«Viņa ir nožņaugta,» — tā pēc brokastīm bija paskaidrojis komisārs Vendlands. «Strādājis profesionālis.»

Kā Rio to varēja zināt, ka viņam jārēķinās ar cilvēkiem, kas nav pieskaitāmi, kam ar psihi viss nav kārtībā? Viņš to nevarēja zināt.

Rio satika Novotniju kādā Minhenes aluszālē. Viņiem bija ko pārrunāt. Gn tā viņi tur sēdēja pie alus desiņām, barankām un sautētiem kāpostiem. Rio nevarēja neko ieēst.

—     Zini, Rio, esmu pieradis iejusties citu domās. Es to daru katru dienu, bet tavā gadījumā tas nav iespējams. Kāpēc, velns parāvis, tu nepateici kolēģiem Hesenē, ka Reihenbaha atstājusi savu tālruņa numuru un gribējusi tev ko svarīgu šajā lietā pastāstīt?

Rio raustīja plecus neziņā. Viņš bija noguris. Viņš nespēja parunāt, tikai pagrūda tuvāk magnetofona lentes šifru. Pēcpusdienā viņš bija to redakcijā atšifrējis, un viņam bija grūti klausīties šajā bezpalīdzīgajā balsī.

Novotnijs izlasīja tekstu. Viņa sejā iegūlās rievas. Viņš joprojām neko neteica.

—      Pirmoreiz es šo kaseti noklausījos uz automaģistrāles, bet es to nebūtu devis noklausīties vietējiem policistiem arī tad, ja tas būtu noticis Frankfurtē.

—      Kāpēc?

—         Tas būtu pārāk bīstami, turklāt man steidzīgi bija ar tevi jāizrunā mana hipotēze.

—        Tu domā, ka tas ir viens un tas pats noziedznieks, kas noslepkavoja Dagmāru Reihenbahu, mocīja Veru un nosita Kenicu Hamburgas laboratorijā?

—      Jā, Paul…

—      Varbūt tas ir algotnis? Bet aiz viņa stāv kāds liels un nepazīstams maksātājs, kas viņam dod pavēles. Un tas ir kāds no ietekmigajiem «Bioplazmas» līdzstrādniekiem vai pat īpašnieks pats.

—      Jā, Paul, tā es domāju.

—       Bet Veras gadījumā?

—      Arī tur viss sakrīt. Kungi bija ieinteresēti, lai es pēc iespējas ātrāk pazūdu no viņu darbības zonas. Kā gan citādi viņi to būtu varējuši panākt?

—      Tu domā, ka viņi ir vairāki?

—      Nu protams!

—      Gn kas vini ir?

>

Rio atkal paraustīja plecus. Viņš pazina cilvē: kus, un šis nervozais Hohštets gan it kā nevarētu pretendēt uz galvenā noteicēja lomu. Varbūt tas bija Engela kungs, bet varbūt vēl kāds trešais, kas finansēja šo uzņēmumu?

—      Klausies, Rio, ja es arī pieņemtu tavu hipotēzi, būtu dīvaini, ka Engels vai kāds cits «Bioplazmas» priekšnieks algotu tik perversu tipu savu uzdevumu izpildei. Par gudru šo algādzi nevarētu saukt. To jau var secināt no Veras liecības un no visa tā, ko tu man paguvi izstāstīt. — Pauls ne uz brīdi nenolaida no Rio savu kriminālista skatienu. — Viņš varbūt ir psihopāts, bet pilnīgi nepiemērots līgumdarbu izpildei. Tādus parasti nealgo.

—       Kādēļ gan ne, varbūt maksātājam patīk psihopāti?

—      Ko tas atkal nozīmē?

—      To, ka maksātājs pats ir psihopāts.

Novotnijs klusēja, tikai berzēja degunu un

domāja.

Bārā ierunājās skaļrunis — Novotnija kungu lūdza pie tālruņa. Pēc divām minūtēm viņš jay bija atpakaļ. Pauls apsēdās un atkal rādīja savu vienaldzīgo seju.

—      Bet kas ir ar Larsu Boderu?

—      Bet kam tad jābūt? Viņš zināja pārāk daudz un tāpēc tika novākts tāpat kā Reihenbaha un Kenica.

Novotnijs neatbildēja.

—       Jā, kas ir ar asinsprovēm, kuras es tev atvedu?

—     Tās tiek pārbaudītas. Starp citu, Bernhāgenē atrasts Veras nažu varoņa autiņš. Mašīna ir zagta, un noziedznieks strādājis profesionāli, neatstājot notikuma vietā nozieguma pēdas. Bet ko tu par to visu domā?

—      Es? Vera taču viņu redzēja. Būtu labi, ja viņa varētu vismaz kaut ko atcerēties… Viņš bijis apmēram metru septiņdesmit pieci garš, kalsns, bet spēcīgs, pelēkām acīm un spiedzīgu balsi.

Viņi samaksāja rēķinu. Komisārs izņēma savu mēteli no garderobes. Arā lietus lija aumaļām. Abi nolēma iedzert tasi kafijas.

—      Man jāsteidzas, bet tas, ko tu teici, nemaz nav tik slikti. Ja izejam no tā, ka noziedznieks visos trijos gadījumos ir bijis viens un tas pats, tad viņa saimnieks nebūt nav tik neinteresanta personība.

—      Tev šķiet, ka viņiem ir kas kopējs?

—        Jā, vai nu līdzīga novirze, vai arī abi pakļauti līdzīgām, draudošām situācijām.

—      Gn kā sauc šo nažu drauga draugu?

—        Varbūt Engels, bet tikai varbūt. Tu taču teici, ka viņš ir vienīgais firmas īpašnieks.

—      Bet tu to pats zini, Paul!

—       To es nezinu, zinu tikai, ka tā reģistrēta Lihtenšteinā. Nav rakstīts, ka Engels ir vienīgais noteicējs firmas lietās. Varbūt vienkārši figūra, kas izpilda citu pavēles. Pieņemsim, ka Engels ir tas, kas licis izpildīt minētos noziegumus. Viņa biogrāfijā nav nekā sevišķa, nekā ievērības cienīga.

—      Ko tu esi uzzinājis par Hohštetu?

Novotnijs paraustīja plecus.

—        Studējis militārajā augstskolā, drīz vien pametis mācības, kas arī ir pilnigi saprotams, vadījis farmācijas firmu Šveicē, un no turienes arī Engels viņu ir atvedis.

—         Engels. Tomass Engels, kur viņš tagad varētu būt?

Viņi šķirās, un Novotnijs izskrēja ārā, lietū…

Kleo, kā parasti, kavējās. Vera jau skatījās pulkstenī — divdesmit minūtes pāri četriem. Viņa iesvieda spilvenu dīvāna stūrī un gāja izslēgt gāzi. Tajā brīdī viņa ieraudzīja, ka mājai tuvojas Kleo ar lietussargu rokā. Kāpēc sirds Verai iepukstējās straujāk? Vai to sauc par priecigām gaidām?

Vera vienmēr labprātāk uzturējās vīriešu, nevis sieviešu sabiedrībā. Tā bija viņas studiju laikā un darbavietās, nepatīkamajā skolotājas praksē un televīzijā, kur viņa nostrādāja trīs gadus. Kleo bija izņēmums. Viņa patiešām bija laba draudzene, un Vera pat nevarēja saprast, kā varējusi tik ilgi iztikt bez draudzenes. Kleo bija izņēmums jau kopš dzimšanas. Viņas pašcieņa reizēm šķita bērnišķīga. Viņai bija vienalga, vai ļaudis svilpj vai noskatās viņai pakaļ, bet Kleo nemaz nebija tik glīta. Viņa bija liela auguma, apaļīga un melnos, taisnos matus nēsāja sasietus gredzenā. Apkarinājusies ar afrikāņu rotām un tērpusies košās drānās, viņa parādījās visās mākslinieku ballēs un tāda ienāca arī Veras dzīvē.

«Zaķit,» viņa mēdza teikt, «dzīve sastāv no acumirkļiem, un to liktenīgo nedrīkst nogulēt.»

Pat Rio atzina, ka Kleo ir apbrīnojama sieviete.

Vera aiznesa uz viesistabu tējas traukus un gāja atvērt durvis. (Jn tur jau stāvēja smaidošā Kleo ar kūku paciņu rokās. Viņa tūlīt atlaidās uz dīvāna, kas stāvēja pie tējas galda, un ķērās pie kūkām.

—       Cukurs uzlabo nervu sistēmu — es tev to ieteiktu.

—      Kāpēc? Es jūtos labi.

—        Tu gan esi dīvains sadisma upuris. Es piezvanīju Maksam Holeram. Visi mēļo, ka Makss ir pederasts, bet viņš nenoliedzami ir labākais psihoterapeits. Turklāt specializējies tieši šajā jautājumā.

—      Man nav vajadzīgs speciālists.

—      To jau parasti pamana krietni vēlāk, un tad tas ir daudz nopietnāk. Vai atceries «Lufthansa» lidmašīnas skandālu? Pasažieri bija saņemti par ķīlniekiem, un kādu duci no viņiem Makss pēc tam ārstēja. Viņiem bija šausmīgi sapņi.

—      Es nemurgoju, bet tikai brīnos, ka esmu pie pilna prāta un vesela.

—      Tu gribi teikt, ka to visu jau esi aizmirsusi?

—          Tas ir savādāk. Mani vecāki abi ir aktieri, un aktieru vidū . esmu pavadijusi savu bērnibu. Aktieru sabiedrībā uztvere mainās. Tā ir citāda. Neko neuztvert tā pavisam nopietni. Es nekad nezināju, kad mani vecāki tēloja un kad bija viņi paši, kad dusmojās viens uz otru, kad tā pa istam apvainojās. Dzīve bija spēle, un es esmu pie tā pieradusi, tāpēc man varbūt ir vieglāk pārdzīvot šo gadījumu.

—      Tas ir interesanti…

—      Klausies, Kleo! Maska, ko nēsāja šis vīrietis, viņa divaini spalgā balss — tas viss bija kā teātrī. Tu to nemaz nevari iedomāties. Bet varbūt tas bija tikai sapnis, slikts sapnis. Riebīgs murgs.

Kleo jautājoši vērās draudzenē.

—      Gn ko saka Rio?

—      Nu ko tad Rio…

—      Neizklausās pēc sajūsmas.

—      Rio jautājoši manī noraugās — tāpat kā tu. Tad viņš mani apskauj, bet es zinu, ka viņš domā tikai par darbu.

Vera vēl pārdomāja, vai neizstāstīt draudzenei kādu intriģējošu guļamistabas afēru. To Kleo prata novērtēt un stundām ilgi baumoja par to. Tas bija draudzenes mīļākais temats. Šoreiz Vera viņai neko nestāstīja.

Lietus vēl arvien nemitējās. Tas bija ilgstošs un spēcīgs, un redakcijas telpās, neraugoties uz milzīgajiem logiem, valdija puskrēsla. Rio Martins savā birojā, tāpat kā pārējie darbinieki, ieslēdza galdalampu. Gz viņa rakstāmgalda atradās brūna aploksne. Uz tās viņš uzrakstīja Novotnija adresi un, pirms tajā ielika ziņojuma fotokopiju, vēlreiz ar acīm pārskrēja uzrakstītajam:

«Tomass Engels. Dzimis 24.11.1941. Paderbornā. Tēvs — vienkāršs pasta ierēdnis. Pēc pārtrauktām jurisprudences studijām (4 semestri) Engels sākumā strādāja celtniecībā. No 1,965. gada, neraugoties uz vēl agrīno jaunību, viņam izdodas iekļūt darījumu sfērā, kas saistīta ar nekustamo īpašumu. Izcilas spējas viņam izdevies parādīt, darbojoties par starpnieku rūpnīcām piederošo teritoriju sadalē. Gūt piimos panākumus Tomasam palīdzēja partijas biedra karte un labās attiecības ar Paderbornas pilsētas vadību. Taču drīz vien viņa firmu finansiālo grūtību dēļ saskaņā ar tiesas lēmumu slēdza. Par spīti neveiksmēm, Engelam izdevās piesaistīt sev reģiona ievērojamākā farmakoloģijas speciālista doktora Maksa Holmana uzmanību. Drīz pēc tam, kad Holmans iekļūst farmakologu apvienības prezidijā, Engels kā ārstniecisko medikamentu ražotājs un vienlaikus lobistu pārstāvis tika nosūtīts uz Bonnu.. Tur septiņdesmito gadu sākumā viņam izdevās nodibināt ciešus kohtaktus ar Bundestāga jaunākajiem deputātiem. Aizņemtība ar farmakoloģiju nekavēja Engelu aktīvi līdzdarboties visur, kur bija nodrošināti augsti ienākuma procenti: vienalga, vai darbības sfēra bija nekustamais īpašums vai ieroču ražošana, licenču piešķiršana vai zinātniskā pētniecība. Tajā pašā laikā viņš noslēdza laulību ar kāda misionāra meitu. Taču jau pēc sešiem mēnešiem viņi izšķīrās.

Engels, kurš bija radis dzīvot ar plašu vērienu, drīz kļuva par pastāvīgu viesi tādos Ķelnes un Diseldorfas lokālos, kas atbilda viņa dzīves stilam. Lai iegūtu atļaujas attiecīgu medikamentu ražošanai, Engels prata atrast kopīgu valodu ar attiecīgajiem valsts vadošo ārstniecības iestāžu darboņiem. Viņa attiecību kārtošanas metode neaprobežojās ar mazu «uzmanības apliecinājumu» uieh. Starp dāvanām, kuras viņš izdāļāja, bija tādu slavenu moderno mākslinieku kā Ungerera, Jensena un Moneti oriģināldarbi. Šādas dāvanas saņēma arī daži kompetenti Bundestāga komiteju locekļi. Pēc saviem ieskatiem vajadzīgākos cilvēkus Engels ielūdza uz savu savrupmāju Ivisā, kur viesus bagātīgi pacienāja. Tur arī viņš kopā ar spāņu kolēģiem vienojās par nepieciešamību nodibināt nekustamā īpašuma apvienību, lai veicinātu tūrisma attīstību.

Kopš 1984. gada Engels vairs netika deleģēts uz Bonnu kā farmakoloģijas speciālists. Viņš bija pievērsies daudz ienesīgākai darījumu sfērai — tirdzniecībai ar asinīm. Viņš organizēja asins piegādi galvenokārt no Dienvidamerikas valstīm. Vēlāk Bernhāgenē viņš nodibināja savu /Irmu «Bioplazma», kurā tika ražota plazma un asinspreparāti. Bonnā viņa aiziešanu no lobistu aprindām uzņēma ar zināmu nožēlu, jo «veiklais Tomass», kā viņu dēvēja, bija kļuvis par vienu no spožākajām un interesantākajām figūrām lobistu aprindās…»

«Veiklais Tomass»… Tirdzniecība ar ieročiem, peļņa, ko deva veiktie pētījumi, asins importēšana, plazma… Šis vīrs bija ne vien veikls, bet arī daudzpusīgs. Gn kas vēl viņš bija? Viens no tiem tipiem, kas mīl risku, — asins piegādātājs ārzemēm, uzdzīvotājs, mākslas priekšmetu uzpircējs… Bonna, Ivisa, Bernhāgene—jā, kas tad vēl? Starp visiem šīs valsts izmanīgākajiem darboņiem, kuriem rūp sava karjera, viņš šķita esam viscentīgākais.

Pavērās durvis. Tajās parādījās darba lietās uzticamā un pieredzējusī sekretāre Hanija Eisnere ar īso matu griezumu.

—      Paklau, Rio! Es gandrīz aizmirsu tev pateikt. Divreiz zvanīja kāds kungs no Šveices un…

—      Liec mani mierā, Hanij! Es patiešām esmu aizņemts.

—      Mo Šveices, Rio…

—      Liec mani mierā — lūdzu!

—      Nu labi. Es tev esmu to pateikusi. — Viņa nometa uz galda zīmīti, uz kuras bija rakstīts tālruņa numurs, un apvainojusies izgāja.

Rio roka taustījās zem avīzes… Ahā, te arī bija tā paciņa! Viņš bija nolēmis ierobežot smēķēšanu. Ne vairāk kā vienu cigareti četrās stundās. Tā kā noteiktais laiks bija pagājis, viņš aizdedzināja cigareti un dziļi ievilka dūmus, sajūtot, kā tie ieplūst bronhos. Likās, plaušās iekļuvis kāds svešķermenis, — šī drausmā apjausma lika viņam drīz vien nodzēst pretigā smēķa galu.

Tā bija apsveicama doma, vai ne? Gngerers, Jesens, Moneti… Mākslu izmantot kā kukuli. Jāteic — gluži oriģināli. Sevišķi izsmalcināta izvēle. Vai gan viņš pats nesapņoja iegūt kādu Jesena darbu? Tomijs Gngerers — tas bija neaizsniedzams. Neiedomājami dārgs. Bet Moneti? Arī tā darbus viņš labi pārzināja…

Tās bija ne tikai galerijās pieprasītās astronomiskās summas, kas lika vienlidz augstu vērtēt šo dažādo mākslinieku gleznas un grafikas. Piemēram — kas kopigs Jesenam ar Gngereru? Lai cik atšķirīgi arī ir abu mākslinieku rokraksti un pasaules uztvere, kā vienu, tā otru interesēja ar erotiku saistītās tēmas. Līdzīgs bija ne tikai šīs tematikas atspoguļojuma veids, bet arī izvēle. Iespējams, vienam otram šāda mākslinieciskā pieeja liktos neordināra.

Moneti savukārt mīlēja gleznot — Rio bija redzējis viņa darbu izstādi — valgiem sasaistītus sieviešu ķermeņus ar dzelžiem sasietām rokām, to sejas klātas ādas maskām, caur kurām redzami tikai acu stingie skatieni. Viņš gleznoja ari pie krēsliem piesietus kailus ķermeņus. Dažkārt tie atainoti kā krustā sisti pie stabiem, citkārt — nokarājušies lejup no griestu sijām… Džakomo Moneti. Milāna. Izstādes nosaukums: «La legge oscura» — «Baismais likums». Dievs ir liecinieks — patiesi baismi!

Tāds mākslinieks kā Moneti varēja savas seksuālās fantāzijas atspoguļot uz papīra vai audekla, turklāt saņemot par to vēl kaudzi naudas. Varbūt Tomass Engels spēris kādu soli tālāk? Varbūt viņš šīs fantāzijas gribēja pārvērst realitātē? Varbūt? Nolādēts, pārāk daudz šo «varbūt». Nav jēgas turpināt šo apceri…

Rio aizlīmēja aploksni, iegāja sekretariātā un palūdza Hanijai, lai aizsūta kurjeru uz policijas prefektūru. Tad viņš atkal apsēdās pie rakstāmgalda un paņēma iepriekš ienesto zīmīti.

00—41? Šveices numurs. Arī kods «93» Rio bija pazīstams tas savienoja ar Tesīnu. Uzvārdu Hanija bija pierakstījusi kļūdaini. Zvanītāju sauca nevis «dakteris Danilo Bianki», bet gan «Bianketi». Šī vīra vārds atsauca atmiņā pagātni…

Danilo! — nodomāja Rio. Vecais labais Danilo… Jau sen vajadzēja viņam piezvanīt. Tik daudziem neesmu piezvanījis, nolāpīts… Bet ko gan Danilo no manis grib?

Rio uzgrieza telefona numuru un izņēma no pelnutrauka nodzēsto cigareti. Viņš to neaizdedzināja, tikai ripināja pirkstos.

Drīz atskanēja telefonistes balss: — Ospedale Cantonale[1]. Vai vēlaties runāt ar dakteri Bianketi? Mirklīti uzgaidiet, prego[2]….

Rio sajuta sirdi strauji sitamies.

—      Bianketi!

—       Sveiks, vecais draugs! Vai zini, ko es tagad vēlētos? Lidot pie tevis uz dienvidiem.

—       Lido tūlīt! — Danilo balss skanēja samāksloti jautri. — Varēsim atkal kopīgi iedzert.

—      Vai tu maz zini, ka esmu precējies?

—          Protams, zinu. Es taču saņēmu tavu ielūgumu. Tad es tev uzrakstīju telegrammu, gribēju sūtīt arī piecdesmit rožu, bet tas, kā izrādījās, nav atļauts.

—      Tu esi kļuvis par tik svarīgu vīru, Danilo!

—      Tu jau arī… Tev gan labāk nekā jebkuram citam zināms, kā tas notiek.

Iestājās pauze, kas tik raksturīgi, ja cilvēki ilgāku laiku nav tikušies. Pauze ieilga.

—         Paklau, Danilo, — kas noticis? Kālab pagodināji mani ar zvanu?

—         Rio, tu tagad publicējies starptautiska mēroga avīzē. Vai vari iedomāties — «News Kuriem var iegādāties arī pie mums, Piacā. Ko tu par to saki?

Rio neteica neko..

—       Šad un tad es to nopērku, — Danilo turpināja, lai pārtrauktu ieilgušo pauzi. — Arī vakar. Avīzes, protams, pie mums pienāk ar nokavēšanos. Bet tavs raksts par skandālu sakarā ar plazmu ir ievietots. Šī firma… Kā to īsti sauca? «Bioplazma»…

—        Jā. — Kāpēc Danilo runā stostīdamies? Kāpēc šīs pauzes?

—        Zini, Rio, kad es izlasīju raksta autora vārdu, man pa galvu jaucās dažādas domas.

—      Gn tāpēc tu man zvanīji?

—      Jā. Pareizāk gan būtu teikt — es piezvanīju, lai tevi brīdinātu. Vairāk neko. Patiešām neko…

—      Saki jel, Danilo, — kas ar tevi ir noticis? Vai tu nevarētu izteikties mazliet skaidrāk?

—      Esmu par tevi nobažījies. Manas rūpes var . likties pārspīlētas. Bet mēs taču esam draugi…

—      Klāj vien visu vaļā!

—      Vai atceries to gadījumu, kad salauzi kāju un nokļuvi Dahavas slimnīcā?

Kaula lūzums? Vai viņš atceroties? Saviesīgais vakars pie Bertrama! Tās bija viesības, kur tika dzerts uz nebēdu. Tā kā Villijs Bertrams bija kļuvis par menedžeri, viņš visiem jutās šo vakaru parādā. Kopš šīm viesībām jau pagājuši vairāki gadi. Tas bija vēl toreiz, kad Rio ar Veru nekas nesaistīja. Viņš gan Veru jau pazina, tomēr doma par to, ka starp viņiem varētu būt tuvas attiecības, likās nereāla, pat neiespējama. To, kas ar viņu notika parkā pie Štarnbergas ezera, Rio novērtēja kā pelnītu sodu: kāda meitene, kuras vārds jau pagaisis no atmiņas, viņam bija trāpījusi pa galvu, metot ar… jā, patiesi — ar bulciņu! Tad viņš metās viņai pakaļ, skrienot paklupa, līdz, sāpju mocīts, attapās, ka ir piezemējies pie kādas mūra sienas. Viņš gulēja ar seju rožu dzīvžogā. Pats ļaunākais — viņš sajuta stipras sāpes lielos. Reibumā skurbulī un asinīm notriepies, Rio centās vēl pasmaidīt, kad dzirdēja citus par sevi smejamies.

Šādās situācijās vienmēr izpalīdzēja pazīstamais dakteris Danilo Bianketi no Dahavas slimnīcas. Tā notika arī šoreiz — Danilo atsūtīja sanitāro mašīnu. Vispirms slimnīcā tika izdarīta anestēzija — ņemot vērā alkohola daudzumu asinīs, nedaudz sarežģīta —, tad kaula ievilkšana. Danilo pats nogādāja slimnieku uz mājām. Drīz vien Rio atkal varēja doties uz Dahavas slimnīcu, lai viņam izņemtu kājā ielikto metāla plātnīti. Kauls bija saaudzis labi. Nekādu problēmu. Ne mazāko sarežģījumu. Negadījums jau bija paspējis izgaist no atmiņas.

—       Klau, Danilo, tas taču bija pavisam vienkāršs lūzums.

—        Lūzums, protams, nebija īpaši sarežģīts. Tikai…

—      Kas — tikai?

—     Velns parāvis! — runātājs telefona vada otrā galā nolamājās. — Plazma, ko mēs tev toreiz ievadījām…

—       Plazma? — Izdzirdot šo vārdu, Rio pārskrēja karstuma vilnis no muguras līdz papēžiem. Jau nākamajā mirklī viņam šķita, ka tiek durstīts it kā ar tūkstoš ledainām adatām.

—      Plazma, Danilo? Es nesaprotu…

Bet viņš saprata!

—     Kā tā — plazma? — nu jau Rio kliedza. — Nebija taču nekādas asiņošanas! Tu pats tā sacīji.

—      Nebija jau arī. Kā tev zināms, tevi operēja Šēnbergs. Ortopēdiju viņš pārzina nevainojami. Problēma radās pavisam citā sakarā — Šēnbergs tādās reizēs mēdza izmantot plazmu. To viņš uzskatīja par labāko metodi, kā veicināt kaulu saaugšanu. Gn viņam šajā ziņā taisnība. Plazmas preparāti…

—      Kādi tie ir?

—     Tiem ir dezinficējoša un dziedinoša iedarbība. Tāpēc tie saīsina ārstēšanās laiku, vai saproti?

Tas vairs nebija svarīgi, vai viņš to sapratis. Pakrūtē kaut kas sagriezās. Rio dzirdēja savus sirdspukstus. Nē! Domas jaucās pa galvu, bet vienlaikus mierinoši ierunājās kāda iekšēja balss: plazmu taču pielieto visur — desmitiem tūkstošu klīnikās visā pasaulē, hektolitriem plazmas… Nekļūsti taču histērisks, zēn! Nomierinies, Dievs tas Kungs, palīdzi!

—      … tonakt mēs nosūtījām kurjeru uz Maksa Ludviga klīnikas palīdzības dienestu. Kā jau tev zināms, tas atradās pavisam tuvu.

—      Sūtījāt kurjeru uz Maksa Ludviga klīniku? Kāpēc?

—      Es taču paskaidroju, Rio, — Šēnbergam bija vajadzīga plazma. Maksa Ludviga klīnika mēdza izpalīdzēt. Kurjers tūlīt atgriezās.

—      Gn?

Iestājās kapa klusums.

—       Gn? — Rio kliedza. — Stāsti taču tālāk, Danilo!

—       Sūtījumu saņēmu pats personiski. Tāpēc ļoti precīzi atceros firmas nosaukumu.

—      Nosaukumu, Danilo? Vai tas bija…

—      Jā, Rio, — viņš atbildēja tik tikko dzirdami.

—        Jā, tas bija sūtījums no «Bioplazmas». Tāpēc jau arī tev zvanīju.

—      Jūs taču esat traki!

—       Rio, es varu iedomāties, cik ļoti tu esi uztraucies. Ilgi nevarēju izlemt, vai tev par to stāstīt. Viens ir skaidrs —: «Bioplazma» ir sūtījusi desmitiem tūkstošu kvalitatīvu preparātu…

—       Numurs, — čukstēja Rio. — Danilo, kāds bija numurs? Vai tas bija numurs no divpadsmittūkstošās sērijas?

—• Līdzīgi kā gadījumā ar Reisneru? — Danilo bija lasījis rakstu ļoti uzmanīgi. — Es nezinu. Kā es to varu zināt? Tas bija tik sen. Ir pagājuši jau četri gadi, Rio, padomā taču…

Rio tik tikko spēja paelpot, viņš centās kontrolēt savas domas un elpot ritmiski. Danilo bija taisnība: plazma tika sūtīta milzu devās. Tur, Bernhāgenes fabrikas sterilajās telpās, automāti piepildīja simtiem tūkstošu ampulu ar plazmu. Uz spēles tika likta cilvēka dzīvība! Kāpēc lai tieši viņam būtu nelaimējies?

—      Vai zini, Rio, es ieteiktu apsvērt šo lietu ar vēsu prātu. Atrast racionālu pieeju. Izmisumam nav iemesla. Turklāt būtu labi, ja tu ļautu sevi izmeklēt. Vai tu man to apsoli?

Rio ievilka elpu tik dziļi, ka likās — plaušas pārplīsīs.

—      Jā, Danilo… — viņš klusi teica. — Paldies…

Viņam nebija nekā cita ko teikt.

Nolicis klausuli, Rio ar stingu skatienu vērās telefonā, it kā redzētu to pirmo reizi.

Pēc brīža viņš piecēlās un piegāja pie skapja, lai izņemtu mēteli. Taču mēteļa tur nebija. Viņš to bija atstājis mājās. Rio aizgāja no redakcijas, nevienam par to nebilstot ne vārda.

Bija jāuzraksta vēl viens raksts — par firmu, kuras nosaukums — «Bioplazma», un par kādu kungu, vārdā Tomass Engels. Bet arī tas vairs nebija svarīgi. Viss bija zaudējis jēgu…

Pilsēta. Ielas. Ludviga iela, Sendlingera vārti, vecpilsēta, ceļš uz dzelzceļa staciju, uz ziemeļiem…

Saglabā mieru, Rio… Raizēm nav iemesla. Beidzot viena telefona kabīne!

Viņš vadīja savu automašīnu augšup pa gājēju ceļu un šķendējās, ieraugot piecdesmit metru tālāk stāvam policisti, kura pierakstīja neatļautajā stāvvietā atstāto mašīnu numurus. Viņš joņoja uz kabini, atrāva vaļā durvis un kādu brīdi nopūlējās ar monētas iemešanu aparātā.

—      Novotnijs klausās.

—      Pauls? — Rio aizsmakusi balss atgādināja pārogļojuša papīra čaukstoņu. — Paul, kā sauca ārstu, ar kuru tu runāji Maksa Ludviga klīnikā?

—      Kāpēc tik pēkšņi interesējies par viņu?

—      Kā viņu sauc, Paul?

—      Veismaņs.

—      Paul, izdari man pakalpojumu. Tas ir manās personiskās interesēs. Piezvani viņam! Tūlīt. Lūdzu!

—      Un tālāk?

—        Painteresējies par tiem sasodītajiem divpadsmittūkstošās sērijas plazmas sūtījumiem. Tu jau zini… Pajautā viņam, vai toreiz, pirms četriem gadiem, septembra sākumā viens no šiem iepakojumiem netika nosūtīts uz Dahavas klīniku.

—        Paklau — kas tev lēcies? Vai atkal kas atgadījies?

Atgadījies? Rio sirds sažņaudzās.

—      Izdari to, lūdzu, Paul! Nekavējoties! Es tev piezvanīšu vēlreiz…

Rio atstāja savu mašīnu neatļautajā vietā. Viņš steidzās, un viņam bija vienalga, vai policiste pierakstīs viņa auto numuru vai arī aizdzīs. Gn viņš skrēja. Mašīnas drāzās viņam garām.

Ieraudzījis uzrakstu «Kafejnīca», viņš nolēma tur iegriezties. Tā bija iegarena telpa. Pašā priekšā, pa labi no durvīm, bija noliktas trīs iesaiņojuma kastes. Bija dzirdama kafijas automāta skaņa. Vietas pie pāris galdiem, kas tur atradās, bija aizņēmušas meitenes. Viņām līdzi bija grāmatas un piezīmju klades, un viņas sarunājās pusbalsī. Tās varēja būt studentes no tehniskās augstkolas.

Rio piegāja pie bāra, apsēdās un pasūtīja fantu. Iedzēris vienu malku, viņš pastūma glāzi malā un pieprasīja no miesās kuplā bārmeņa, kurš stāvēja aiz bāra letes līdz krūtīm atpogātā kreklā, glāzi «Red Label». Bāra saimnieks atbildes vietā tikai papurināja galvu.

—      Tad dodiet citu viskiju! Divkāršo. Viskijs tika pasniegts, un Rio ar pūlēm pielika

glāzi pie lūpām. Rokas stipri tricēja. Nē, tā nebija tikai trīcēšana vien — kaut kas kratīja viņu no iekšpuses, plosot kā miesu, tā dvēseli. Pamanījis, ka viņu paslepus vēro bārmenis, kurš tobrīd slaucīja glāzes, Rio steidzīgi nolika glāzi atpakaļ.

Viņš pasniedzās pēc avīzes. Burti lēkāja acu priekšā. Viņš piespieda sevi lasīt kādu no rakstiem, bet smadzenes atteicās klausīt. Tās negribēja uzņemt ar acīm tverto informāciju. Mazpamazām adrenalīna izdalīšanās samazinājās, un

līdz ar to norima arī satraukums. Vina roka atkal

j

spēja noturēt viskija glāzi. Iztukšojis pusi no tās, Rio atlikušo dzērienu jau varēja baudīt lēniem malkiem.

Bāra letes galā atradās telefons. Kādu laiku to vērojis, Rio beidzot jautāja bāra saimniekam: —Vai šeit ir kāda atsevišķa telefona kabīne?

—      Jā, aizmugurē. Blakus tualetei. Notrausies no bāra sēdekļa, Rio nedroši spēra

soļus, juzdams uz sevi vērstos meiteņu skatienus. Iegājis kabīnē, viņš tik tikko spēja noturēties kājās. Ceļgali ļodzījās, un viņš atkrita uz blakus

stāvošā soliņa.

, '

Mīļais Dievs! To, ka Dievs maz ko varēja līdzēt, Rio saprata jau sen. Spēkus atguvis, viņš uzgrieza Novotnija telefona numuru.

—      Jā? — komisārs atsaucās tik ātri, it kā būtu gaidījis šo zvanu. — Rio, vai tas esi tu?

—      Paul! Vai tu runāji ar Veismanu?

—      Jā, nupat. Viņš bija ļoti izbrinijies par manu jautājumu. Zini… tā ari ir bijis… Redzi, principā…

Kāpēc viņš neturpina? Ko nozimē šie «zini» un «redzi»? Bet tas nebija jānoskaidro. Rio zināja — ļoti pēkšņi un skaidri… Viņam atkal kļuva neciešami karsti. Gn tad atkārtojās jau pazīstamie, stindzinošie drebuļi. Jā, viņš zināja! Ak nē, Rio nodomāja…

—      Veismans sacīja, ka tas vēl neko nenozīmē. Taču viņš labprāt gribētu tevi satikt. Veismans būs klīnikā līdz sešiem vakarā un ir ar mieru tevi pieņemt.

Pēc brīža Pauls Novotnijs vēl piebilda: — Pie velna, Rio! Nebūs tik ļauni. Kaut kas tāds taču nav iespējams.

Tas tomēr bija iespējams. Gn bija kāds, sevi par Dievu vai kādā citā vārdā dēvējošs, kas, garlaicības mākts, izdomāja visādus ļaunus trikus.,.

—      Veismans teica: kaut ari viņa rīcībā pašreiz neesot pārējo pacientu izmeklēšanas rezultāti, viņš tomēr esot pārliecināts, ka visi ir pilnīgi veseli, jo citādi viņam par to būtu zināms.

Veismans teica… Ko gan citu viņš varēja sacīt? Nabaga Pauls! Kā viņš centās!

—        Sūtījums ir no tās pašas sērijas, Paul? Divpadsmittūkstošās?

īss klusuma brīdis. Klausulē dzirdama tikai elpošana. Tad sekoja vārdi, kas skanēja kā nāves spriedums: — Jā, Rio.

—      Es pateicos tev, Paul! — viņš teica un nolika klausuli.

Mazais, vienpadsmitgadīgais zēns bija tik bāls, ka vasarraibumi uz viņa apaļigās sejas izskatījās kā uzlīmēti. Viņa baiļu pilno zilo acu skatiens bija vērsts uz ārstu.

—      Tas nebūs sāpīgi, Benij.

Dakteris Hercogs apskatīja zēna kaklu — rīkle, ieskaitot mandeles, bija apsārtusi — hroniskam bronhītam ļoti tipiska aina. Infekcija skārusi ne vien rīkli, bet arī visu mutes dobumu.

—      Cik ilgi Benijs jau klepo?

—      Jau sešas nedēļas, nē, septiņas, — atbildēja Benija māte, kura stāvēja blakus zēnam, satvērusi viņa labo roku.

—        Gn kā bija pagājušajā gadā, Holcrīdera kundze?

—     Tad arī bija. Es domāju — klepus. Tikai toreiz tas sākās rudenī un ilga apmēram desmit nedēļas…

7

Dakteris Hercogs saprotoši pamāja un gribēja noglaudīt Benijam galvu. Līdzko viņš grasījās to darīt, pēkšņi kāds atvēra durvis, iepriekš pie tām nepieklauvējis. Ienācēju, kura stingais skatiens vērās viņā, Hercogs tūdaļ pazina. Martins bija ārēji mainijies. Spriežot pēc sejas izteiksmes, viņš bija šoka stāvoklī.

Aiz Rio sekoja medmāsa. Viņa skaidroja: —1 Daktera kungs, man ļoti žēl, bet es nevarēju viņu aizturēt. Kungs ienāca iekšā un… un…

—        ir jau labi, — Hercogs smaidot atteica. — Martina kungam būs iemesls tā rīkoties. Domāju, lieta ir steidzīga, vai ne?

Rio piekrītot pamāja ar galvu un tajā pašā brīdī sāka to purināt, kā mēdz rīkoties cilvēki,, lai aizgaiņātu miegu, vai bokseri, cenšoties atbrīvoties no domām par tikko piedzīvoto neveiksmi ringā.

—      Es tūlīt būšu jūsu rīcībā, Martina kungs, — Hercogs teica.

Viņi sēdēja viens otram iepretim. Smaids no daktera Hercoga sejas bija izgaisis. Viņa acis kuplo uzacu ielokā vērīgi pētīja pretimsēdētāju.

Rio bija jāsakopo pēdējie spēki, lai izturētu šo skatienu un apvaldītu savas balss trīsas. Pacenties būt lietišķs, —: viņš mēģināja sevi noskaņot, un mierīgi izrunāties! Bet, tiklīdz saklausīšu viņa balsi kaut vienu neīstu toni, es izlēkšu pa logu.

—      Jūs droši vien atceraties to plazmas preparātu, no kura inficējās jūsu draugs Reisners?

—      Un kā vēl! Es pat varu nosaukt preparāta numuru! Tas laikam bija divpadsmit tūkstoši četri simti trīsdesmitais… Vai jūs domājat, ka es kaut ko tādu spētu aizmirst?

—      Jums ir laba atmiņa attiecībā uz cipariem. Dīters Reisners saņēma plazmu nr. 12426. Un es…

Bija sasodīti grūti turpināt runāt — gan viņam pievērstā ārsta ciešā skatiena dēļ, gan vispār…

—      Es… es mēģināšu jums paskaidrot. Ari es saņēmu devu no tās pašas sērijas.

—      Jūs? Kā tā — arī jūs?

Hercogs sēdēja, atgāzies krēslā, ar neizpratnē augstu paceltām rokām.

—      Ar mani tolaik notika nelaimes gadījums. Es " salauzu kāju, bet tā tika ātri izārstēta. Mekādu sāpju. Man šī ķibele jau bija aizmirsusies. Bet dzīvē mēdz notikt lietas, kuru norisi cilvēks nav spējīgs ietekmēt.

Hercogs nebilda ne vārda. Viņa pierē ievilkās dziļa rieva.

—      Mani ārstēja Dahavas klīnikā. Turklāt mani aprūpēja paša draugs. Naktī, kad notika nelaime, uz Maksa Ludviga klīniku pēc plazmas tika nosūtīts cilvēks.

Runāt jau bija kļuvis vieglāk, traucēja vienīgi izkaltusi mute.

—       Gn tātad Reisnera gadijumā tas bija sūtījums nr. 12426. Bet man — nr. 12434.

lešķindējās uz rakstāmgalda stāvošā metāla vāze. Hercogs bija tai nejauši pieskāries.

—      Tas taču… tas taču nav…

—      Tas ir fakts, dakter. Lai kā ari negribētos tam ticēt, bet tā tas tomēr ir!

—      Kā jūs to uzzinājāt…

—      No kāda cita drauga, daktera kungs. Šoreiz tas nebija ārsts, bet gan kriminālkomisārs. Kā redzat, man ir daudz draugu… — Rio seja savilkās ņirdzīgā smīnā. Šādi vaibsti vairāk atgādināja papīra masku, nevis cilvēka seju. — Pauls Novotnijs.

Pēc mana lūguma viņš devās uz Maksa Ludviga klīniku, lai iztaujātu tur strādājošos. Tā kā galvenais ārsts nebija sastopams uz vietas, Novotnijs saņēma informāciju no daktera Veismana. Klīnikā viss tiek piereģistrēts. Arī sūtījums uz Dahavas slimnīcu tajā liktenīgajā naktī no 27. uz 28. jūniju.

Hercogs sēdēja mēms, kā ūdeni mutē ieņēmis. Kādēļ viņš necenšas palīdzēt? Kāpēc viņam, Rio, jāturpina šī saruna? Viņa spēki bija izsīkuši.

—        Šis dakteris Veismans piedāvājās mani izmeklēt un vispirms jau ar mani izrunāties. Es viņu nepazīstu. Man arī nav ne mazākās vēlēšanās ar viņu iepazīties.

—      Dārgais Martina kungs, es varu iedomāties, ko jūs tagad pārdzīvojat…

—      To gan nespēj iedomāties neviens.

—      Nespēj, jums taisnība. Bet ne par to es gribēju runāt, es gribēju teikt… Tas, ka jums Dahavas slimnīcā ievadīja plazmu, vēl neko nenozīmē.

—      Vienīgi to, ka es pārnēsāju šo niecīgo, bet diemžēl samērā nikno AIDS vīrusu.

—      Nē! Ir pāragri secināt, ka arī pārējie plazmas sūtijumi varētu būt inficēti. Varbūt Dīters — mans nabaga nelaimīgais draugs Reisners — ir vienigais, kuram uzbrucis šis vīruss.

—     To pašu sacīja arī dakteris Veismans. Tas ir kā loterijā. Nē, kā krievu ruletē.

—      Pieņemsim. Bet pietiekami bieži gadās vinnēt, arī spēlējot krievu ruleti. To jūs zināt tikpat labi kā es. Bet kāds ir pārējo pacientu stāvoklis?

—      Visi, protams, tiek izmeklēti.

—      Nu, par rezultātiem vēl ir pāragri spriest…

—      Cik ilgi norit izmeklēšana?

—      Dienas desmit, divpadsmit. Vai tāpēc esat ieradies pie manis?

—      Jā, dakter. Es gribētu, lai jūs iekļautu ari mani izmeklējamo sarakstā.

Vera bija sagriezusi tomātus šķēlītēs. Vēl tikai vajadzēja tos izgarnēt ar pētersīļiem… Viņa sāka griezt zaļumus, ik pa grīdim pamezdama apmierinātu skatienu uz sagatavoto ēdienu šķīvjiem. Aukstie uzkožamie. Siers. Varbūt pārāk vienkārši, bet «kompānijai», kura ieradīsies, pietiekami labi.

Kleo, kā parasti, ieradīsies ar Hariju — slaveno terapeitu, kuru Vera īsti labi nepazina. Vēl tika gaidīts Heincs Fišers, Bavārijas televīzijas ziņu dienesta pārstāvis, un, visbeidzot, Rihards, ši vakara galvenais viesis. Par viņa atnākšanu Vera priecājās visvairāk. Rihards bija anglis, kurš nodarbojās ar grāmatu rakstīšanu bērniem un nopelnīto honorāru mēdza izmantot ceļojumiem ar jahtu pa pasaules jūrām. Ričs, kā viņu mēdza saukt, bija tas cilvēks, kuru Rio šobrīd visvairāk vajadzēja satikt.

Vera pārsedza ēdienu šķīvjus ar foliju un salika glāzes uz paplātes. Ienesusi to visu ēdamistabā, viņa izdzirdēja telefona zvanu. Kad viņa pacēla klausuli, bija dzirdams skaļš troksnis, kas atgādināja kāda lokāla atmosfēru. Tad atskanēja balss — Rio balss kā no milzīga attāluma. Vera sacīto varēja tik tikko sadzirdēt.

—       Rio? Es tevi slikti dzirdu. Kur tu atrodies? Ko tas nozīmē?… Pēc divdesmit minūtēm ieradīsies viesi.

—      Es zinu.

—      Tā nav atbilde. Saki jel…

Verā uzvandīja dusmas, un viņa domāja: ja viņš atkal mani pametis likteņa varā, tad… tad…

—      Es nevaru atnākt.

—      Rio!

—      Tik tiešām. Tici man, mīļotā…

—       Ko tas nozīmē — nevaru? Rio, saki jel — vai tu neesi galīgi jucis? Kā tu vari ielūgt viesus un pats atļauties neierasties?

Jautājums palika bez atbildes. Balss klausulē vairs nebija dzirdama. Viņš bija prom.

Vera nolika klausuli un kādu brīdi palika sēžam, stingi vērdamās uz telefonu. Tad viņa pārsēdās pie galda un, paņēmusi glāzi, sāka, to ripināt starp īkšķi un rādītājpirkstu. Niknums bija pārgājis. Viņu mocīja domas par pēdējās dienās notikušo >— viss likās tik juceklīgs un nepatīkams… «Mīļotā, es nevaru…» Es arī nevaru, viņa nodomāja. Gz ko gan viņš cerēja? Gn vispār — ši uzruna «mīļotā»… Tā Rio bija viņu uzrunājis divas vai trīs reizes. Viņas vārds ir Vera, nevis «mīļotā»… Kas, pie velna, viņam lēcies? Viņam nāksies smagi vilties, ja iedomājas, ka viņa kvernēs te visu vakaru ar šo ļaužu baru…

Dusmas palīdzēja viņai sasparoties.

Kad pēc desmit minūtēm mājā, kas atradās netālu no Angļu parka, atskanēja durvju zvans, Vera sagaidīja Kleo un pārējos viesus jau labā omā, tikai ar nedaudz idzīgu smaidiņu sejā un neKavējoties tiem paziņoja: — Draugi, man ir aukstie uzkožamie. Vīns… Bet vispirms patērzēsim kādā citā vietā. Tur es arī pavēstīšu, kāpēc…

Pa garo taisnvirziena ceļu Rio poršs traucās uz priekšu, pie katras izdevības apdzīdams pārējās mašīnas, iemanīdamies šķērsot krustojumus pie dzeltenās gaismas, ignorējot brīdinošos luksoforu signālus un aizvien palielinot ātrumu.

Nimfenburga. Autoceļš — un tad ar pilnu jaudu! Motors iegaudojās. Palielinoties ātrumam, Rio ieslīdēja dziļāk sēdeklī. Viņš sajuta sevī atbalsojamies katru motora vibrāciju, viņš it kā uzņēma sevi šo sakāpināti mežonīgo, agresīvo rūkoņu, līdz motors bija tuvu baltkvēlei un spidometra bultiņa novirzījusies uz brīdinošo iedaļu. Ļauj, lai skrien! Tā, ka vējš svilpo gar ausim!

Pārējie braucēji parāvās sāņus no šī pretim traucošā melnā, asfaltam pieplakušā monstra, apžilbinādami to ar gaismām, tādējādi protestējot pret šādu pārgalvību.

Rio tas viss palika nepamanīts. Par spīti motora rūkoņai un vēja brāzmu troksnim, viņu pārņēma dziļš miers — neizdibināms miers, kuru pārtrauca it kā no tālienes dzirdama balss: «Rio… es taču drīkstu tevi saukt vārdā?… Nav iemesla nokārt galvu, jo mums vēl nav zināmi izmeklēšanas rezultāti. Man ir pilnīgi skaidrs, ka tie būs negatīvi. Nogaidīsim, Rio… lūdzu…»

Jans Hercogs. Dakteris Hercogs — Dītera Reisnera draugs — ari viņš bija pārliecināts, ka «nekas tāds» nevar atgadīties.

UN, JA ARi ATGADĀS, RIO, TAD IR" TAČU PIETIEKAMI DAUDZ PIEMĒRU, KAS PIERĀDA, KA NE JAU VISI AR AIDS VĪRUSU INFICĒTIE SASLIMST. PAR TO STĀSTA VESELA VIRKNE PUBLIKĀCIJU, KURAS ESMU SAVĀCIS. TO APLIECINA ARĪ VAIRĀKUMS PAR ŠO TĒMU SARAKSTĪTO GRĀMATU. CĪŅĀ AR AIDS SLIMĪBU LIELA NOZĪME IR PAŠA SLIMNIEKA PRETESTĪBAS SPĒJAI. NE VIENMĒR IR LETĀLS IZNĀKUMS…

«Gn ja arī…»

«Liela nozīme ir paša slimnieka pretestības spējai…»

Apkārtējie trokšņi Rio neiespaidoja, viņš dzirdēja tikai no neizdibināmas tālienes, nākošās balsis.

Viņš pamanīja priekšā braucošās njašīnas brīdinošos signālus. Tas bija kravas automobilis, kas rādīja kreiso pagriezienu. Rio spieda bremzes pedāli. Turies! Viņš sajuta, kā nozvārstās viņa auto aizmugure, līdz atkal izdevās atgūt līdzsvaru. Paspēts. Ceļu aizšķērsojusī smagā mašīna pavirzījās sāņus.

Rio atkal piedeva gāzi. Viņš attālinājās no Burgavas. Kad viņš šeit bija pēdējo reizi?

Pirms gada… Viņi sēdēja dārzā, saulē zaigojošo kastaņsveču ielokā, un Veras zaļās acis smaidīja…

«Literatūrā ir aprakstīti gadijumi…»

Dakteris Hercogs vāca šos materiālus, lai pierādītu savam draugam Dīteram, ka arī ar AIDS vīrusu inficētie nedrīkst zaudēt cerību. Tikai — viņš savu draugu vairs nesatika. Dīters bija atsaucis savu tikšanos ar ārstu, iekāpis Rio mašīnā un, viszinoši smaidīdams, sēdēja viņam blakus. Rio sajuta šo tuvību. Tas nemaz nebija baismīgi. Viņš apjauta, ko nozīmē tāda cilvēka klātesamība, kurš piedzīvojis sakāvi un spējis pārvarēt zaudējuma sāpes. Arī Dīters Reisners bija drāzies pa ielām, vienas vienīgas domas apsēsts: triec taču to vāģi pret pirmo koku vai tilta pāli! Bet Reisneram bija sieva un bērns.

«Kāpēc, Dīter, tu tā rīkojies? Vai drikstu tev ko sacīt? Manuprāt, tas nebija prātīgs lēmums. Kļūdas mēdz būt ne vien briesmīgas, bet arī briesmīgi muļķīgas.»

«Kā būtu rīkojies tu?»

«Es nezinu, Dīter. Patiešām nezinu.»

«Ko tad tu zini?»

«Meko.»

«Gn tomēr… Tu zini, ka baidies. Tu izjūti bailes. Tās atgriežas vēl un vēl. Tās plosa un saēd tevi. Gn tad tu vairs neko neaptver. Tu zini tikai vienu: pasaule ir traka.»

«Bet kāpēc tu savu sievu…» •

«Kādēļ tu nejautā par manu bērnu? Kāpēc tieši par sievu?»

«Tādēļ, ka man nav bērnu.»

«Labi. Tev nav bērnu. Priecājies… Tāpēc jau tu arī mani nekad nesapratīsi. Varbūt tev ir taisnība — tā rīkoties nedrīkstēja. Bet es negribēju pamest savu bērnu un savu sievu. Es negribēju, lai sieva turpinātu dzīvot šajā vājprātīgajā pasaulē. Vai tu maz spēj iedomāties, ko man tas maksāja…»

Bija grūti ko atbildēt.

Bet balss turpināja: «Vai tu zini, ko man tas maksāja? Vai tu maz zini… Gn ko gan tu iesāksi, apzinoties, ka… tu esi viņus inficējis. Saki jel — kā tu rīkosies?»

Autoceļš. Bet virs asfaltētā ceļa parādījās vīzija, kas nepārtraukti skatījās viņā, — tā bija Veras seja. Vera! Vera!

Ceļu līkloči un nogāzes. Priekšā atkal iznira kāda mašīna. Gn atkal poršs nobremzēja pēdējā brīdī.

Rio drāzās uz priekšu, ne uz sekundi neatraujot kāju no gāzes pedāļa. Motora rēkoņa pauda naidu — neizmērojami dziļu, sveloši skaudru naidu…

Kad galvenā redaktora kabinetā ienāca Rio, Olsens nopūlējās ar savas kamieļvilnas jakas vilkšanu. Rio piesteidzās viņam palīdzēt un pamanīja adījuma apnēsāto apkakli un novalkātās piedurknes. Gz elkoņiem bija redzami no ādas uzšūti ielāpi. Olsens bija paspējis nomainīt divas sievas un tris izdevniecības — nebija nekā tāda, no kā viņam būtu bijis žēl šķirties, vienīgi no viņam piederošajām lietām. Kopš vien Rio pazina Olsenu, viņš atcerējās arī redaktora biezzoļainās kurpes un apdilušo jaku.

Redaktors pagriezās, un viņa taukos ieaugušās acis raudzījās uz Rio.

—      Vai manas sekretāres tev neteica, ka man steidzami jāiziet? Gz «Suddeutsch» izdevniecību. • Jau tā tur ieradīšos ar nokavēšanos. Jāapspriež iespējas par mūsu izdevniecības sadarbību. Mūsu kantori sagaida lejupslīde, līdz ar to arī finansiālā krīze. Tas vecais plānprātiņš sestajā stāvā vairs neķo nejēdz… Gn tad nāc tu…

—      Jā, esmu ieradies…

—        Labs ir. Ja reiz esi atnācis, rādi savu garadarbu!

—      Mekāda manuskripta nav un nebūs.

—      Ko?

—      Tā ir, kā es tikko teicu, Ēvald.

Olsens atbalstījās pret rakstāmgaldu. Viņa acis, kuru raiditie skatieni citkārt mēdza būt tik ugunīgi kā no ambrazūras lidojoši šāviņi, bija tukšas un pauda vienīgi sašutumu.

—      Ak tad ari tu? Nē, man liekas, te ir trakonams. Kas nu par namu — kaut kāds plāno galdiņurbēju kantoris! Laikam ari. ar rakstīšanu man būs jānodarbojas pašam!

—      Mellers varētu izpalīdzēt. Galu galā viņš labi orientējas medicīnas jautājumos. Rakstniecība viņam gluži labi padodas.

Ēvalds Olsens dziļi ievilka elpu. Viņš gan grasījās ko sacīt,' bet vārdi palika neizteikti. Tikai pēc brīža viņš atkal pavēra muti: — Saki beidzot — kas ar tevi ir noticis?

-— Man nepieciešams atvaļinājums. Kādas desmit, četrpadsmit dienas. Gn tad man jāpieņem lēmums…

—      Ak tā gan? Pēc atvaļinājuma jāpieņem lēmums? Fantastiski! Tas ir apbrīnojami! Pats mēslus sataisījis un nu gribi aizlaisties… Kā citādi lai es to saprotu?

—      Saproti, kā gribi.

—       Kā gribi?

Redzams, Olsenam bija grūti noturēties uz kājām, jo viņš steidza pavirzīt sev tuvāk sēdekli, lai varētu tajā atkrist. Viņa resnais vēders cilājās, un uz tā sakrustotās rokas likās balstām šo tauku kalnu.

—       Kas noticis, Rio?

Rio izjuta simpātijas pret Olsenu. Jau no pirmās sekundes, kad pārkāpa redaktora istabas durvju slieksni. Viņi labi sastrādājās, jāteic pat — vairāk nekā labi. Viņa jūtas pret Olsenu bija savādas — iespējams, viņš būtu vēlējies tēvu, kurš līdzinātos šim vīram un būtu Rio apbrinas cienīgs. Viņš šo vīrieti vērtēja augstu ne tikai kā žurnālistu, bet ari kā cilvēku, pie kura var griezties ar jebkuru jautājumu un kurš vienmēr prata atrast pareizāko atbildi. Turklāt Olsena pievilcības spēks bija meklējams kur citur — viņa sensibilitātē, kas slēpās aiz šī vīra omulīgās ārienes un uzspēlētā cinisma.

Šoreiz gan Olsenam nenācās viegli būt iejūtīgam.

—       Paskaidro, Rio, vēlreiz — kas īsti ar tevi noticis? Izsakies saprotamāk!

Rio izstāstīja par sevi visu.

Olsens atslīga krēslā dziļāk. Viņa mutes labais kaktiņš sāka raustīties, un apaļā seja pauda izbrīnu un neizpratni.

—      Tas ir… tas ir briesmīgi, Rio! Tas nevar būt!

—      Es jau arī tā sev sacīju. Visu laiku par to aizlūdzu. Gn turpinu lūgt.

—     Mans Dievs, Rio… —Viņš gribēja satvert Rio roku, bet attālums starp viņiem bija pārāk liels.

—      Gn tagad? — Rio vēl nebija nācies dzirdēt Olsenu tik klusi runājam. — Ko tu tagad iesāksi?

—      To es tev varēšu pateikt ne ātrāk kā pēc astoņām dienām, Ēvald. Tad, kad uzzināšu izmeklēšanas rezultātus.

—      Sasodita būšana, Rio!

—      Jā, — viņš atbildot pamāja, — sasodīta…

Rio izgāja, aizcirzdams aiz sevis durvis un ne

reizi neatskatīdamies.

Apkārt klaiņoja bars bērnu, un Rio nesaprata, no kurienes tie uzradušies. Pulkstenis nebija pat divpadsmit — viņiem vajadzēja atrasties vēl skolā. Taču viņi kliedza, joņoja vai spēlēja futbolu, bija visnotaļ aizņemti ar sevi.

Garām gāja pensionāri. Viņi pārvietojās sev tik raksturīgi — spēra soļus piesardzīgi, lai nepakluptu pret kādu grūti pamanāmu šķērsli. Starp gājējiem bija arī ne mazums mājsaimnieču, kuras, ar iepirkumu somām rokās dodamās mājup, izvēlējās īsāko ceļu, kā iziet no Angļu parka. Varēja redzēt arī steidzīgus darījumu cilvēkus ar aktu mapēm padusē un bezdarbniekus, kuru rīcībā bija visas pasaules brīvā laika rezerves un kuri īsti nemaz neapzinājās, kāpēc šeit atrodas. Netrūka ari studentu un bezpajumtnieku. Un šī pūļa vidū — viņš.

Rio sēdēja Angļu parkā uz sola, kā sen jau to nebija darījis, un vēroja garāmgājējus. Virs viņa pletās gaiši zilas debesis, kurās pāri Bavārijas gaisa telpai lēni pārvietojās balti, biezi mākoņi.

Viņa skatiens fiksēja taisnām un saliektām mugurām ejošo gājēju sejas, tad bridi pakavējās pie kādas meitenes kājām, līdz atkal atcerējās Olsena teikto: «Sasodīta būšana, Rio! Ko tu tagad iesāksi?»

Katrs no garāmgājējiem bija aizņemts ar savām problēmām. Visi dzīvoja ar sajūtu — pastāv tikai viena, ar mani saistīta pasaule, un tai jādzīvo līdzi manām neveiksmēm, jāatrisina manas problēmas un jāizzūd lidz ar manu aiziešanu. Šajā domā ir daļa patiesības — aizejot no dzīves, šķiet, beidz pastāvēt arī mani aptverošā pasaule… protams, subjektīvā skatījumā.

«Ko tu par to domā, Dīter?»

Rio sarunājās ar Dītera ēnu.

«Mani tas neinteresē.»

«Vai, uzzinot no Hercoga, ka atbilde ir pozitīva, tevi nepārņēma šausmīga vientulības sajūta?»

«Jā. Bet tev viņš šādu atbildi vēl nav devis. Pagaidām nē.»

«Tu taču, raugoties citos, jautāji sev: kuram gan ir kāda daļa par tevi un tavām piedraņķētajām asinīm?»

«Nē! Bija pareizi tā, kā es rīkojos.»

«Bet tagad? Kā tev klājas tur, kur atrodies patlaban?»

Atbildes nebija.

Rio gāja tālāk. Viņš bija noguris. Vai šis nogurums neilga jau mēnešiem, veselu mūžību? Gn tad šīs klepus lēkmes… Nē, nedomā par to! Ieklausies savos soļos — līdz ar katru no tiem zūd arī tev atvēlētais laiks… Pretējā pusē čaloja strautiņš. Lai aizmirstos, Rio ar acīm kavējās pie ziedošajiem ceriņiem, tilta margām un dzelteni krāsotās mūra sienas aiz bērziem, kur atradās viņa dārzs. Tas bija it kā no pasaules kopainas izgriezts zemes stūrītis — kā no sena albuma izrauts fotoattēls, jau mazliet pabalējis, svešs un nereāls, jo uz tā redzamais vairs neattiecās uz viņu.

Rio tomēr vēlējās apskatīt dārzu. Pagājis garām mājas durvīm, viņš apstājās pie nelielajiem sētā ierīkotajiem vārtiņiem. Tiklīdz viņš grasījās satvert vārtiņu rokturi, tūdaļ izdzirdēja saucienu: — Paliec ārpusē! Es krāsoju!

Vera! Viņa krāsoja dārza ieejas vārtus.

Rio tuvojās mājai, lai iekļūtu dārzā pa terases durvīm. Tur jau bija redzams viņas slaidais, saulē iedegušais augums — kailām kājām, bikini krūšturī, blāvi zilos džinsauduma šortos, kas cieši apņēma viņas firziķkrāsas stilbus.

Labajā rokā viņa turēja otu. Tā bija pieķepusi ar zaļu krāsu. Viena vārtu puse jau bija nokrāsota, otra vēl gaidīja savu kārtu. Zaļš bija arī metāla galds dārzā un četri krēsli, kas bija «atdzīvojušies» no pagājušā gada melnās krāsas. Arī Veras vēderu, labās kājas ceļgalu un kreiso roku izdaiļoja zaļas krāsas punktiņi, zaļas bija arī viņas acis, kas lūkojās tik jautājoši.

—      Rio, kas ar tevi noticis?

Ko lai viņš saka? Kas viņam būtu jāsaka?

—      Ak Dievs, Rio! Kas noticis?

Ļaujot otai nokrist zemē, viņa strauji metās viņam pretī.

—      Tu raudi… Žēlīgā debess, kas ar tevi notiek?

Gn viņš izstāstīja viņai visu…

—      Tu — un AIDS?

Vera izbrīnījusies paskatījās uz Rio. Viņas acīs bija lasāms vēl kas — neticams miers. Bet tad viņa iespēra ar kāju vienam no tikko krāsotajiem krēsliem, ielidinot to istabas kaktā, un apķērās Rio ap kaklu.

—      Izbeidz tās runas par plazmu… Tu saņēmi pavisam cita marķējuma plazmu… toreiz, Dahavas slimnīcā… Gan tu izkulsies cauri sveikā…

Rio neko nesacīja.

Gn Vera sāka glāstīt viņa kaklu un matus.

—          Ak, Rio, atzīsties taču, ka tu to visu esi izdomājis, lai slēptu savus kreisos sānsoļus ar kādu draisku kubiešu dejotāju…

Jā, Veras uzvedība bija pilnīgi negaidīta. Likās, viņa neuztvēra sacito nopietni. Varbūt tādēļ, ka vēlējās viņam palīdzēt, bet varbūt viņas prāts atteicās samierināties ar šo šausminošo ziņu un uzņemt to par realitāti.

Rio asaras viņu sāpināja vairāk nekā jebkādas aizdomas par briesmīgo AIDS slimību.

Rio pat nepaspēja aptvert, kā tas notika un kā kaut kas tāds vispār varēja notikt, bet jau pēc piecām minūtēm abi atradās guļamistabā.

—      Paklausies… ak Dievs, ko tu grasies darīt, Vera?

—      Ko darīt? — Viņa pēkšņi iesmējās. — Skaties!

Vera ielidināja šortus istabas kaktā. Viņas

ādu ap jostasvietu rotāja zaļa eļļas krāsas svītra.

Ar augšup izslietām rokām, krūtīm cilājoties, viņa pieskrēja viņam-klāt.

—      Vera… tā nedrīkst… es taču tev stāstīju…

Stāstīju… Bet kas tad bija ko stāstīt? Kā gan

viņš varēja atvairīt viņas skūpstus un glāstus?

—      Vera… Man jau tā ir smagi… (Jn tu to labi zini.

Vera pēkšņi atrāvās no viņa, pieskrēja pie kumodes un, atvērusi atvilktni, izņēma no tās nelielu rozā kastīti.

—      Gn kā būtu ar šo te?

—        Nu labi… Kāpēc ne… Manuprāt, šādas «cepurītes» gan vīriešiem nepiestāv, bet ja tu tā vēlies…

Veras galva jau atdusējās uz viņa krūtīm, un viņa ar pirkstiem vilka uz viņa vēdera taisnas un likumotas linijas, ik pa bridim atkārtoti to darot ar lūpām.

Tas bija kas neticams. Viņa bija burviga. Visa pasaule bija brīnumaina.

Viņi gulēja gultā. Viņi atdevās viens otram, un abu milas rotaļa bija lidz šim vēl nepiedzīvotas kaisles pārpilna.

Griestu taisnleņķa stūrī šūpojās viņu līgani kustīgo ķermeņu ēnas. Pa logu ieplūda tekošā kanālūdens čalas. Kādas domas lai aizņemtu tobrīd viņa prātu? Kādiem vārdiem tās izteikt? Šī mīlestība bija kā netverams sapnis. Nekas cits vairs neeksistēja.

TĀ NAV TAISNĪBA, RIO!… TAS NAV IESPĒJAMS!

Protams, nē, viņš nodomāja, tu esi nokļuvis kaut kādā maldu sapnī. Kā gan tas, kas pašlaik notiek, varēja atgadīties? Vai tu vari tam rast izskaidrojumu? Tūlīt tu pamodīsies no šī sapņa — šeit tā ir, tava isteniba. Vera un viņas uz tavām krūtīm dusošā galva… Vera — un AIDS? AIDS — un tu? Murgi…

—      Vera, — viņš klusi sacīja, — es saņēmu to pašu plazmu, no kuras aizgāja bojā Reisners. Viņš nošāvās, kaut arī jutās miris jau pirms tam.

—        Izbeidz! — Vera uzlika pirkstu uz viņa lūpām.

Nākamās dienas Rio aizvadīja pavisam vienmuļi, tajās nenotika nekas atmiņā paliekošs.

Vera turpināja dzivot kā pēc scenārija, strikti ievērojot tajā paredzēto. Ši scenārija galvenais saturs balstījās uz pieņēmumu — dzivot tālāk, it kā nekas nebūtu noticis. Vēl jau nebija nekādas skaidrības. Bet, ja arī pierādītos tas ļaunākais, vai būtu iespējams ko mainīt?

— Klausies, Rio, ko es tev teikšu: kaut arī mans vectēvs bija tikai necils skolotājs kādā paputējušā Lejassaksijas skolā, viņš toties bija liels filozofs. Vai zini, kā viņš reiz teica? «Dzīvē pats galvenais ir tas, ka tu dzīvo…»

Rio neko neatbildēja.

Nākamajā rītā Rio atstāja poršu garāžā, jo bija nolēmis braukšanai izmantot savu veco BMW. Apsēdies pie stūres, viņš ļāva mašīnai ripot, kur vien tai patika — gan pa lauku ceļiem, gan pa aizmirstām takām.

Dzīve ir jādzīvo… Pie velna, bet kādā veidā?

Šādos izbraukumos viņš devās katru dienu.. Arī ceturtdienas rītā. Vera dzirdēja, kā atveras garāžas durvis, saklausīja mašīnas aizdedzes troksni, tad motora rūkoņu, skaņai arvien attālinoties…

Vera atgāja no loga…

Televizora ekrānā bija redzams kāds vīrs ar augstu pieri un brillēm šaurā ietvarā. Viņš kaut ko gari klāstīja par apbūvi pilsētas austrumdaļā. Mirkli apsvērdama, kā rikoties, Vera tomēr izlēma piezvanīt dakterim Hercogam un pieteikt vizīti, tad aizslēdza mājas durvis, iesēdās savā golfā un brauca uz Rozenheima laukumu.

Atrast ārsta māju nenācās grūti. Uzkāpusi augšā pa kāpnēm, viņa apstājās pie kādām nolupušas krāsas durvīm, pie kurām bija piestiprināta plāksnīte ar praktizējošā ārsta uzvārdu, un piezvanīja.

Neviens neatvēra. Viņa piezvanīja vēlreiz. Automātiskais slēdzis noklakšķēja. Viņa iegāja iekšā. Pie kompjūtera sēdošā sieviete ar pelēkajiem matiem uz brīdi pārtrauca darbu un paskatījās uz ienācēju.

—      Es vēlētos runāt ar dakteri Hercogu.

—      Ar Hercoga kungu? Man ļoti žēl, bet ārpusē uz durvīm taču ir rakstīts, kad sākas pacientu pieņemšana. Vēl jāgaida pusstunda.

—      Vai daktera kungs ir jau atnācis?

Sievietes seja īdzīgi savilkās. Viņa gan atbildēja

laipni, tomēr savu nepatiku par ienācējas pārlieko uzbāzību neslēpa. — Es jums tikko paskaidroju…

—      Redziet, es esmu daktera Hercoga paziņa. — Vera pasmaidīja. Viņa neatcerējās, ka vēl kādreiz samelot būtu bijis tik viegli kā tagad.

—      Ak tā? Vai drīkstu zināt jūsu uzvārdu?

—      Martina, — Vera atbildēja.

—      Martina?

Varbūt viņa maldījās, bet sekretāre, šķiet, bija kļuvusi laipnāka.

—      O, nu tad…

Vera juta sevī briestam paniku. Ko varēja nozīmēt šis «O, nu tad…»? Viņas locekļi bija kā svina pielieti. Viņa palika nekustīgi sēžot, kamēr sieviete runāja pa telefonu, un jau drīz, atveroties durvīm gaiteņa galā, viņai pretim nāca kāds vīrietis. Tas bija liela auguma virs baltā ārsta virsvalkā. Viņš tuvojās mazliet saliektu muguru un smaidot. Pienācis Verai klāt, viņš teica: — Martina kundze! Es esmu Jans Hercogs. Māciet, lūdzu…

Ceļš cauri gaitenim šķita bezgalīgi garš. Gn balss, kuru viņa dzirdēja, likās skanam it kā no tālienes: — Sēdieties, lūdzu! Es gan, taisnību sakot, gaidīju ierodamies jūsu vīru. Tas ir, viņš grasījās nākt rīt.

Viņa pamāja ar galvu.

—      Šodien esmu ieradusies es.

Ārsts paskatījās uz viņu — un Vera tūdaļ saprata, kāpēc Rio bija nācis tieši pie viņa. Tas bija cilvēks, kurš iedvesa uzticību.

—      Daktera kungs, es gribēju… es vienkārši nespēju ilgāk gaidīt. Domāju, varbūt jums jau ir zināmi analīžu rezultāti.

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

—      Gn?

Ārsts sēdēja, rokas atbalstījis pret galdu, un brīdi likās — viņš grasās piecelties, lai tuvotos viņai. Ārsts tomēr palika sēžot. Viss bija lasāms viņa acīs — šajā bezgalīgi skumjajā, līdzjūtīgajā skatienā.

—      Martina kundze, diemžēl apstiprinājies tas, no kā baidījās jūsu vīrs…

Tā bija neliela kafejnīca ar pītiem krēsliem. Pa logu Vera varēja redzēt māju, no kuras tikko bija iznākusi. Taču Veras acu priekšā vēl aizvien vidēja ne tikai rozīgā, netīrā mājas fasāde, bet arī daktera Hercoga seja, viņa tievie, kaulainie pirksti, ar kuriem viņš nemitīgi braucīja pieri virs labās uzacs; dzirdēja viņa melanholisko, kluso un draudzīgo balsi, kādā viņš mēģināja izklāstīt stāvokļa patieso būtību, lai cik neiespējami grūti tas arī varētu likties.

Viņa atcerējās katru vārdu un katru teikumu. «Martina kundze, vadoties pēc pamatpieņēmuma, bīstams ir tikai tiešais asinskontakts. Inficēšanās iespējama arī caur niecīgiem nobrāzumiem. Kā liecina statistika, savstarpēja inficēšanās skar apmēram divdesmit procentus laulāto. Pētījumi

rāda, ka ķermeņa izdalītie sekrēti un siekalas

7 > >

ievērojami mazina vīrusa iedarbību.»

Vera klausījās, vienlaikus ļaujot, lai viņai dur vēnā adatu, un vēroja, kā šļirce piepildās ar asinīm. Ārsts bija pierunājis pārbaudīties arī viņai pašai, lai drošības labad noskaidrotu situāciju, piekodinādams, ka nekādā ziņā nevajag krist panikā.

Viņam taisnība, skaidrs… Kā gan citādi? Vera nejuta bailes, taču viņas nojautai par labvēlīgiem analīžu rezultātiem nebija nekāda loģiska pamatojuma. Vienīgais, kas viesa viņā nemieru, bija ārsta plašais skaidrojums. Tomēr šī sarežģītā izklāsta pamatjēgu viņa saprata.

Siekalas un sekrēti… Tikai divdesmit procenti… Inficēšanās potenciālās iespējas… Kāds tam visam sakars ar mīlestību? Bija jau pareizi tas, ko viņš teica. Kā gan citādi viņš varētu paskaidrot? Verai šis mediciniskais izklāsts gan šķita tik sarežģīts kā ķīniešu ābece, tomēr pamatdomu viņa bija uztvērusi: «AIDS, Martina kundze, — un es esmu vienisprātis ar citiem speciālistiem — vēl nebūt nenozīmē nāves spriedumu. Es jau centos to ieskaidrot Dīteram Reisneram, savu viedokli izteicu ari jūsu vīram. Ar nožēlu jāsecina, ka patlaban vērojama tendence brīdināt inficētos ar AIDS par neizbēgami letālajām beigām. Šādu nostādni sekmē ne vien mediķi, bet arī masu mediji. Tiek lietots termins «nāvējoša slimība», kas nozīmē «bezizejas stāvoklis, nekādu cerību»… Tas ir briesmīgi. Šie vārdi ieprogrammē cilvēka apziņā nāves neizbēgamību, jo atliek tikai zaudēt ticību un spēku cīnīties — un cilvēks mirst…»

Dakteris Hercogs runāja bez apstājas, neieturot pauzes, — un kā lai viņa to visu saprot? Ko gan viņa varēja zināt par antigēniem, antiķermenīšiem? Uzskates labad dakteris viņai zīmēja priekšā nelielas hromosomu ķēdītes, kurās iztrūkstošie posmi tiek aizpildīti no jauna. Ko gan viņa zināja par makrofāgiem, leikocītiem un limfocītiem, kuri ar T—4 šūnu palīdzību cīnās ar vīrusu un cenšas likvidēt tā iedarbību?

«Var gadīties, Martina kundze, ka jums nāksies vilties, kā tas šīs slimības gadījumos nereti mēdz notikt, bet, neraugoties uz visu, daudzi pacienti izdzīvo. Par šādiem cilvēkiem pārāk maz tiek stāstīts. Šis problēmas skar arī jūs, Martina kundze. Lai gan Rio saņēma pozitīvu atbildi, tomēr viņam,

salīdzinot ar līdzigiem AIDS slimniekiem, kuriem i novērots straujš T—4 šūnu noārdīšanās process, ' tik krasas izmaiņas nav konstatētas. T—4 šūnas dod skaidru priekšstatu par pacienta stāvokli un viņa organisma pretestības spējām. Katra vesela cilvēka asinīs ir tūkstošiem šādu šūniņu, bet AIDS slimniekiem to skaits sasniedz tikai pāris desmitus. Kas attiecas uz jūsu vīru…»

Vera bija pasūtījusi sarkanvīnu. Tas nomierina. Pusglāzi viņa jau bija iztukšojusi. Vajadzēja izdzert pārējo. Viņas piere dega, sirds nebeidza dauzīties, bet pirkstgalus stindzināja aukstums…

«Ieskaidrojiet, Martina kundze, viņam, ka izšķiroša nozīme ir šādam faktam: izmeklēšanas rezultāts ir pozitīvs, taču viņa asinis ir ļoti daudz T—4 palīgšūniņu, varbūt ne gluži pietiekamā daudzumā — mazliet mazāk par tūkstoti —, bet tas var būt sakarā ar viņa vispārējo veselibas stāvokli. Vai saprotat? Imūnsistēma un psihiskais stāvoklis ir savstarpēji cieši saistiti. Tas jau sen ir pierādīts.»

fi-

Vera saprata. «Pozitivs» — šis drausmīgais vārds, kas saārda visu dzīvi. Taču vēl bija šīs palīgšūnas. Rio ķermenī tās nebija pilnībā iznicinātas. Tās cīnījās. Cln vēl viņa saprata ko citu, kas bija vienkāršāks un svarīgāks par pārējo: «Ne jau vienmēr AIDS slimnieki ir nolemti nāvei, Martina kundze. Ir daudz mums nezināmu inficēto, kuri dzīvo ar šo vīrusu sevī un kuru organismi kontrolē un pat likvidē tā kaitīgo iedarbību. Publikācijās šos slimniekus dēvē par «izdzīvojušajiem uz laiku». Kāds neiedomājams cinisms! Šādu apzīmējumu

161

varētu attiecināt uz katru no mums. Mēs katrs nesam sevi nāvi. Jūs, es… Un vēl kas, Martina kundze, — es priecājos, ka jūs atnācāt. Iespējams, jūsu paskaidrojums uz viņu atstās lielāku iespaidu nekā ārsta ieteikumi. Tātad vēlreiz, Martina kundze, — mēs visi esam pakļauti nāvei, tāpat kā Rio… Mēs katrs nesam sevi nāvi…»

Ārpusē pie loga kāds autobuss atstāja aiz sevis izplūdes gāzes mākoni. Cilvēki, kāpjot iekšā, ieelpoja šos indīgos izgarojumus. Tie ierosina vēža šūnu attīstību. Pastāv draudi katram no mums ar to saslimt. Katram no mums ir atvēlēts tikai noteikts dzīves laiks…

Dzīvot… Nu labi, viņa nodomāja un atvēra rokassomiņu, lai izņemtu no tās papīra salveti, ar ko noslaucīt acis. Asaras bija atstājušas uz sejas skropstu tušas pēdas.

Dzīvot… Tikai pašam Rio «nāve» vairs nelikās abstrakts jēdziens vien, tā bija pat ieguvusi savu ārējo veidolu — viņš redzēja to kā niecīgu vīrusu, tik mikroskopisku, ka vienā ādas porā, kā skaidroja dakteris Hercogs, tam identisku veidojumu ir ap trīs tūkstoši. Trīs tūkstoši vienā porā! Un pietiek ar vienu, lai… Mazs, bet kāds iznīcinošs spēks! Kāpēc tas izvēlējās tieši mūs — Rio un mani? Mīlestība var nest nāvi… Drausmīgs secinājums! Kas tādu vīrusu ir uzsūtījis?

Kam tad šis vīruss līdzinās? Nav tādas mērvienības, ar kuru varētu to izmērīt; tas ir tik

niecīgs, ka sastāv no pāris simtiem tūkstošu atomu. Sava mikroskopiskuma dēļ šo veidojumu grūti ierindot pasaulīgo lietu sarakstā. Vai tā ir matērija vai kaut kas ārpus tās? Taču pienāk brīdis, kad šie cilvēku nīdēji vienotā frontē uzbrūk kādai no šūnām, producējot miljoniem identisku kopiju, diktē izvēlētajam slimniekam savus, noteikumus, pārvēršot cilvēka organismu par iebrucējiem kalpojošu pavairošanas mašīnu, kas saārda pati sevi.

Velnišķīga metode — tomēr daba neļaus sevi pārvērst par elli. Savas attīstības vēstures gaitā tā radījusi vīrusu jau miljardiem gadu pirms cilvēka ierašanās pasaulē, iespējams, ar mērķi uzlabot savu pašaizsardzības mehānismu, bet varbūt tāpēc, lai radītu instrumentu, kas likvidētu šo bīstamāko no zīdītājiem, proti, cilvēku, un citas nevēlamas parādības, kas neiederas tālākās attīstības plānos.

Viens ir pilnīgi skaidrs — vīrusi nav matērija, tie ir tik aktīvi, ka, iekļūstot cilvēka organismā, kļūst par tā sastāvdaļu un uzņemas noteicēja lomu par cilvēka dzīves ilgumu…

1981. gada sākumā Atlantā, Amerikas Savienoto Valstu Nacionālā veselības centra plašajā un modernajā ēkā, notika konference.

Ar kompjūteriem veiktā izpēte par medikamentu izvēli ārstniecībā uzrādīja nepieredzēti augstu pentamidīna pielietojuma procentu. Tā ir antibiotika, kuru parasti izmanto tikai viena , mikroorganisma — «Pneurnozystis Carinii» —

apkarošanā. Lai gan šo mikrobu pazina visā pasaulē, novērots tas bija vienigi dzīvniekiem. Bija arī atsevišķi gadījumi, kad šo it kā dzīvību neapdraudošo mikrobu atklāja vēža slimnieka organismā slimības pēdējā stadijā. Šis mikroorganisms mēdza izraisīt komplikācijas, proti, plaušu karsoni. Infekciju slimību speciālisti secināja, ka mikroba iedarbības intensitāte laika gaitā mainījusies. «Pneumozyslis Carinii» uzbrūk cilvēkiem, pārsvarā gados jauniem vīriešiem, kuri ir homoseksuāli orientēti.

Pāris nedēļas pēc konferences Atlantā atskanēja jauni trauksmes signāli. Austrumpiekrastē tika reģistrēts neparasti daudz saslimšanas gadījumu ar sarkomu. Līdz šim ādas vēzi bija pierasts uzskatīt par «Vidusjūras slimību». Ar sarkomu slimie bija pārsvarā Vidusjūras reģiona izcelsmes, vai arī vairākumam no tiem senči bijuši ebreji.

Pētījumu rezultāti noveda pie tā paša mīklainā secinājuma — slimības uzplūdu upuri ir galvenokārt homoseksuālisti. Visus izklaides klubus no Sanfrancisko līdz pat Ņujorkai pārņēma panika. Jaunu sašutuma vilni izraisīja atzinums, ka slimība sagrauj cilvēka imūnsistēmu. Homoseksuālistu neizpratnei par zinātnieku apgalvojumu, ka šī savādā imūnsistēmas sagrāve ir nenoliedzami saistīta ar homoseksuālo attiecību piekopšanu, bija savs iemesls. Astoņdesmitajos gados, kad ši sērga piedzīvoja savu triumfu visā pasaulē, iesoļojot Amerikas, Āzijas, Āfrikas galvaspilsētās un Eiropas lielākajos centros, tika atklāts ari šīs jaunās, bīstamās slimības izraisītāja faktors — organisma aizsargspēju dramatiska samazināšanās. Šis vīruss ne tikai ieperinās vienā atsevišķā šūnā, bet ar cinisku izveicibu ielenc arī slimības apkarotājus — T un T—4 1imfocītus, izmainot to struktūru un pavairojot to skaitu. Šis sērgas sindroms vērojams ari Āfrikā, kur puse no cietušajiem ir sievietes. Līdzīga aina vērojama arī citos šī vīrusa izplatības reģionos, kur par upuriem kļūst gan vīrieši, gan sievietes, no šī slepkavas vīrusa izskatā netiek pasargāts pat bērns mātes miesās!

Kritiku neiztur arī līdzšinējais pieņēmums, ka HIV vīruss tiek izplatīts tikai dzimumsatiksmes ceļā. Vīrusam eksistē viens likums — dzivot un vairoties. Tas nav izvēlīgs — nogalina gan narkomānus, gan vēl nedzimušus bērnus, iemanās iekļūt pat operāciju zālēs, apdraudot hemofilijas slimnieku dzīvības. Tas rada neaptveramu postu, neaprakstāmas ciešanas, vainas apziņu un milzīgu sašutumu, kam par cēloni ir nāves neizbēgamības apjausma.

Vācijā vien inficēto skaits sasniedz simt tūkstošus. Patiesie statistikas dati tiek rūpīgi slēpti, jo atsevišķu atbildīgo iestāžu interesēs ir noklusēt reālos skaitļus, un šis pašapmāns jau kļuvis par dzīves normu…

Vera bija labi iegaumējusi visu, ko viņai teica Jans Hercogs. Viņa varēja atkārtot katru dzirdēto teikumu: «AIDS — šis vārds saistās ar jēdzienu «nolemtība». Bet vai tiek runāts par tiem, kuri izdzīvo? Gn tādu nav maz — Sanfrancisko pilsētā vien tādu ir trīsdesmit procenti no inficētajiem. Rio imūnsistēma tomēr funkcionē!»

Dzivot tālāk, izrādījās, nemaz nebija tik vienkārši — skatīties, kā Rio stundām ilgi sēž pie televizora, lietojot skaņu izolējošās austiņas, lai kaut ( kādā veidā izbēgtu no apkārtējā trokšņa. Istaba — pilna tabakas dūmiem. Gn bez visa tā — Rio rezignētais, skumju pilnais skatiens. Dzīvot, nesakot ne vārda, tukšojot piebērtos pelnutraukus, virinot logus, savaldot nervus…

Vera mēģināja to darīt.

—      Viņam jātiek ar to galā, dārgumiņ, — sacīja Kleo kādā telefonsarunā. — Būtībā jau viss rit pilnīgi normāli, vai tev tā neliekas?

—      Nē, man tā neliekas. Tas ir kā pašam sev uzlikta pienākuma nasta.

—       Esi pacietīga, Vera! Ir tikai četrpadsmitā diena, kopš viņš zina par savu stāvokli.

—        Es jau ari to uzzināju tikai pirms četrpadsmit dienām.

—        Tas dakteris Hercogs tevi gan varēja nomierināt, ka AIDS vīruss tev gājis secen.

Verai gribējās kliegt. Viņa nespēja apvaldīt savas balss trīsas, un tas viņu kaitināja.

—       Katra no šīm četrpadsmit dienām ir bijusi nepanesami smaga. Rio dzīvesprieks manāmi zūd.

—       Bet tas taču ir saprotami, dārgumiņ! Šis viņam ir tāds kā sērošanas laiks. To pašu saka arī

Makss. Rio apraud sevi un to personu, kas viņš pats kādreiz bija. Tikai tad, kad viņā būs izsmeltas grūtsirdības rezerves, atkal atdzims dzīvotgriba un prieks.

—      Pie velna! — Vera nometa klausuli. Tomēr viņa neraudāja. Nē, asaras viņa nelies. Viņa izturēs… Ak žēlīgais Dievs debesīs… Nepieciešams tikai kaut ko izdomāt…

Viņa iegāja dzīvojamā istabā.

—      Rio! — Neviens neatsaucās.

Televizors atkārtoti rādīja filmu «Nozieguma

vieta».

Klusām atvērusi durvis, Vera nokāpa apakšstāvā un izņēma tur no skapja koka nūju, ar kuras palīdzību varēja atvērt saliekamās kāpnes, pa kurām uzkāpt bēniņos. Kad viņa šeit augšā bija pēdējo reizi? Rudenī. Jā, rudenī, pirms diviem gadiem… Gn viņai atmiņā atausa jaunības gados bēniņos pavadītās stundas, kad bija tur atradusi patvērumu, bēgot no māsas vai vairoties no mātes kritiskajām piezīmēm. Tur viņa bija rakstījusi dienasgrāmatu, lasījusi aizliegtas grāmatas un ļāvusies sapņiem par nākotni.

Sērošana? Kleo laikam taisnība…

Vera atrada abus koferus, kas viņai bija kalpojuši mācību laikā internātā. Mazākajā viņa mēdza likt savu veļu un skolas burtnīcas. Viņa apsēdās uz lielākā kofera un neticīgi pašūpoja galvu. Tikai nepadoties! Nekas tāds ar mums nedrīkst notikt! Tu redzēsi — viss izrādīsies tikai ļauns murgs.

Acis atkal sariesās asaras. Vera tās norausa ar plaukstu. Pēkšņi viņa ieraudzīja piparkūku kārbiņu, uz kuras vāka bija attēloti mazi, zili zirdziņi. Viņa atcerējās, kā toreiz, kad dzīvojamā istabā viņi abi pielika plastikāta plauktu, Rio kategoriski iebilda pret to, lai šo kartona kastīti noliktu uz jaunās mēbeles, un tad tā nokļuva bēniņos kopā ar fotogrāfijām…

Vera neaptvēra, cik ilgi tā bija sēdējusi. Viņa nospieda slēdzi, un pie griestu sijām iedegās piekārtā spuldzīte. Te nu tās bija — fotogrāfijas! Daļa no tām — saliktas kopā ar negatīviem aploksnēs, pārējās —juceklīgi sasviestas cita uz citas. Dažu fotogrāfiju otrā pusē bija lasāms datums un sīkākas norādes par fotoattēlā redzamo. Verai šie komentāri nebija vajadzīgi. Viņai viss bija spilgtā atmiņā…

Vienā no uzņēmumiem redzams Rio pēc atgriešanās no reportāžām Beirutā — nosvīdis un netīrs, līdz pleciem noaugušiem matiem, turklāt vēl ar bārdu. Viņš izskatījās pēc kantrī mūzikas izpildītāja. Turpat blakus cita fotogrāfija — uz tās redzams poršs, kura melno krāsu zem biezās ceļa putekļu kārtas grūti saskatīt. Tad vēl — pie mašinas nobērtos graudus knābājošs gailis. Šis foto tapis viņu Andalūzijas ceļojuma laikā… Gvedā atradās arhitektoniski savdabīgs, mauru celts cietoksnis, kuru uzmeklēt gan viņiem toreiz neizdevās. Viņi klejoja pa mēness apspīdēto, kalnaino apvidu, bet, tuvojoties naktij, apmetās kāda vietējā ciemata saimniecības ēkā, pa kuras caurumoto jumtu viņi varēja vērot zvaigžņotās debesis, vienlaikus atgaiņājot no sevis uzbrūkošos odu barus.

Vēl te bija vesela kaudze fotogrāfiju, sasietas kopā ar lenti. Uz virsējās bildes bija redzamas lielas egles un mājas ar stāviem jumtiem. Nākamais fotoattēls bija neskaidrs, tā labajā pusē — vienigi balts plankums, bet Vera zināja, kam tur jābūt —viņas divritenim. Toreiz Rio, par spīti viņas protestam, uzsēdās uz riteņa bagāžnieka, un viņi brauca lejup pa stāvo ceļu. Šo skatu iemūžināja Bens, labais vecais Bens. Nobraucot simt metru, abi iegāzās grāvi… Ceļojuma trešajā dienā Bens aizbrauca — viņš bija aizvainots līdz sirds dziļumiem. Kritiens grāvī bija aizsākums romānam starp Rio un Veru… Bens vēl daudzkārt pēc šī atgadījuma mēdza sacīt: «Kā tad tā, Vera? Tas taču biju es, kas tevi no tā grāvja izcēla.»

Nokāpusi pa kāpnēm lejā, Vera iegāja Rio kabinetā, lai paņemtu tur papīra loksnes, līmi un šķēres. Tiklīdz viņa bija atradusi visu nepieciešamo, ieskanējās telefons. Viņa pacēla klausuli.

—      Šeit Olsens. Vai Rio?-

—      Tā esmu es, Vera.

—        Priecājos dzirdēt! Kā klājas, Vera? — Olsens runāja baritonā, kurā jautās mazliet uzspēlēta jautrība.

Spriežot pēc balss toņa, varētu domāt, ka piezvanījis blakus dzīvojošais, draudzīgi noskaņotais kaimiņš, lai apjautātos, kā iet, — nē, drīzāk jau tas atgādināja kādu darba devēju, kas norūpējies par sava iecienītākā darbinieka labsajūtu.

—      Kā lai saka…

—       Klausies, Vera, man būtu daudz kas stāstāms, bet varbūt citreiz, kad tiksimies.

Pēc neilga klusuma viņš turpināja: — Viens gan mums abiem ir skaidrs —jāpanāk, lai viņš izkultos no šīs ķezas.

—      Jā, — Vera atbildēja, aplūkodama šķēres, ko turēja rokās. — Bet kā?

—      Kas ir viņa ārstējošais ārsts?

—      Viņu sauc Hercogs.

—      Ak tas? Dakteris Jans Hercogs?

—      Jā. Pie viņa ārstējās arī Reisners.

Iestājās pauze. Tad Olsens turpināja savā sēcošajā balsī: — Vai tad tas dakteris nevar ar viņu tā prātīgi izrunāties?

—      Viņš jau to ir darījis. Gn es arī. Vari man ticēt.

—      Protams, ticu! Zvēru pie Dieva, Vera, man Rio ir ļoti vajadzīgs, pasaki to viņam! Es nerunāju nekādas blēņas. Tā tas patiešām ir! Es gribētu viņu redzēt redakcijā. Pasaki viņam, ka Mellers netiks galā… Ak Dievs debesīs, saki jel viņam, lai apdomā! Mums tas cūka Engels ir jānovāc pie malas. Tā bija Rio ideja. Viņš to lietu pārzina, un nav neviena, kas uzrakstītu labāk par viņu. Pasaki to Rio, vai dzirdi?

—       Es mēģināšu.

Viņa salika šķēres kopā un nolika klausuli.

Kādu brīdi Vera palika nekustīgi sēžam. Aiz loga vējš purināja bērza zarus. Kāds putns gribēja nolaisties uz koka, bet pēkšņi pārdomāja un aizspurdza atkal prom.

Rio! Rio… Rio… Mēs izķepurosimies. Mēs to spējam. Tici man! Varbūt tas nemaz nebūs tik grūti. Ir jāmācās nenokārt galvu. Un es tev palīdzēšu. Es zinu, kā to panākt… Rio, mums vajag bērnu…

Pulkstenis bija desmit no rīta. Šajā stundā kafejnīcā «Lola» nemēdza būt daudz apmeklētāju. Zeltainie misiņa stieņi, kas savienoja galdus ar krēsliem, pustumšajā telpā piesaistīja uzmanību ar savu spīdumu. Oficiante, stāvēdama pie pusapaļās bāra letes, garlaikoti kārtoja savus minisvārkus.

Rio nometa avīzi uz galda. Apraksti, kuros krievu mafiju apvainoja Nirnbergas asinsizliešanā, vai vēstis par to, ka valdība izmisīgi meklē ceļu, kā likvidēt bezdarbu, viņu nepavisam neinteresēja. Vai vispār bija kaut kas, par ko viņam šobrīd varētu būt interese? Diez vai.

Viņš grasījās pamāt oficiantei, lai pieņem pasūtījumu, bet tūdaļ pat nolaida pacelto roku. Pie viņa galdiņa bija nostājies kāds jauns cilvēks, kura T-krekla segtos plecus apņēma garas, ilgāku laiku nemazgātu matu šķipsnas. Arī viņa apģērbs nebija visai tīrs. Kājās tam bija džinsi un treniņkurpes, viņa ausis rotāja zeltains auskars, bet seju — skops smaids. Nē, viņa āriene neiedvesa uzticību.

— Jūs laikam esat Martina kungs, vai ne?

—      Kāpēc jūs tā domājat? Vai tad esam pazīstami?

—     Tūlīt iepazīsimies. Mani sauc Bauers. Esmu no Novotnija nodaļas. Šefs gaida ārpusē.

—      Kur tas ir?

Puisis pamāja uz loga pusi. Ārpusē stāvēja nevis pelēks BMW, bet zaļš audi.

—      Kāpēc viņš nenāk uz šejieni?

Rio nesaņēma atbildi. Dīvainais jaunais cilvēks, kurš acīmredzot bija viens no Novotnija slepenajiem «pēdu dzinējiem», izgāja ārā un drīz vien nozuda garāmgājēju pūlī.

Rio, atstājis uz galda piecas markas par tēju un nesagaidījis pienākam oficianti, izgāja no kafejnīcas. Ārpusē viņu jau gaidīja Novotnija mašīna ar pavērtām durvīm.

—      Sveiks, Rio!

• • •

Rio apsēdās blakus šoferim. Novotnijs līdz šim bija Rio apciemojis jau trīs reizes — pēdējo reizi apmēram pirms trim nedēļām.

—       Ko tas nozīmē? Kopš kura laika tu rītos atsakies no alus?

—      Pirmkārt, man nācās ilgi meklēt vietu, kur nolikt mašīnu, un, otrkārt, man nebija laika. Man vajadzētu ar tevi aprunāties. To mēs varam izdarīt arī automašīnā, vai ne?

Novotnijs iedarbināja mašīnu, vienlaikus uzliekot plaukstu Rio rokai.

—      Rio, man tev daudz kas jāpaskaidro.

—      Nevajag! Kā tu mani atradi?

—      Biju iegriezies tavās mājās. Vera teica, ka tu droši vien sēdi «Lolā» un lasi avīzes.

—      Gn kāpēc tu brauci pie manis?

—       Tas nu gan ir muļķīgs jautājums! Kādreiz taču var rasties vēlēšanās redzēt vecu draugu, un turklāt man nepieciešams ,ar tevi aprunāties. Par darba lietām. Vai mana atbilde tevi apmierina?

—      Grūti pateikt.

Audi līkumoja pa ielām, kurās valdīja dzīva satiksme. Viņi tuvojās Kēnigenes ielai. Novotnijs samazināja ātrumu. Rio pa logu vēroja studentus, kuri sēdēja, atspiedušies pret Veterinārā institūta mūra sienu.

—      Gn ja nu mani tavas darba lietas neinteresē?

Novotnijs uzmeta viņam ašu skatienu.

—      Arī tad ne, ja teikšu, ka mēs nopratinājām Engelu?

—      Arī tad ne. Nu pastāsti vien…

Rio sirds uzvedās neizprotami. Brīžiem tā sāka strauji dauzīties, tad atkal pierima… Viņš vēlreiz pagrieza galvu uz loga pusi un drudžaini vēroja garāmslīdošos, lielos namus.

—      Kas viņš ir par tipu?

—       Nezinu. Grūti pateikt. Katrā ziņā viņš neatbilst mūsu abu priekšstatiem. Gara auguma, izskatās jaunāks par saviem gadiem, sportisks… Ar glīti iedegušu seju. Ģērbies džinsos un kreklā. Gz nopratināšanu ieradās ar tādām kā pastalām kājās, viņa advokāts savukārt — solīdā uzvalkā ar vesti. Iztaujāšana noritēja valsts advokāta birojā. Viņu sauc Valdemārs Šrēders. Viņam nav vēl trīsdesmit pieci, bet iekšā ir spars un asums. Lai kā mēs ar Vendlandu nopūlējāmies, viss velti.

—      Gn tālāk?

Novotnijs pašūpoja galvu. — Tas vīrs nav ar pliku roku ņemams. Glums kā zutis. Neko viņš nezinot, neko neesot ne redzējis, ne dzirdējis, nekas viņu neinteresējot. Viņa tirdznieciskie darījumi jau gadiem ilgi esot saistīti ar Spāniju. Viņaprāt, «Bioplazmas» lietas kārtojot citi šo darbu veikt pilnvarotie darbinieki. Par labu samaksu. «Bez tam, advokāta kungs,» viņš teica, «ko jūs galu galā no manis gribat? Es jau gadiem ilgi neesmu bijis Bernhāgenē! Gn Hohšteta kungs kā zinātnieks ir ārpus jebkurām aizdomām. Mūsu dokumentācija ir uzskatāms apliecinājums tam, ka uz Minheni produkcija vispār netika nosūtīta.»

—      Cūka tāds… — Rio novilka caur zobiem.

Novotnijs piekritoši pamāja ar galvu. .

—       Jā! īsts cūka! Viņš visu vainu grib uzvelt Boderam, ka tas, lūk, visu darot bez sirdsapziņas pārmetumiem un ar vienu mērķi — iegāzt Engelu un sagādāt firmai sliktu slavu.

—      To visu es reiz jau esmu dzirdējis..,

—      Tātad tevi tas neinteresē?

Pauls Novotnijs nogriezās uz stāvvietas laukuma pusi, kuru tikko bija pamanījis. Turpat netālu, pie amerikāņu konsulāta ēkas, bija sapulcējušies demonstranti. Viņi vicināja transparentus un kaut ko kliedza, nevarēja tikai sadzirdēt — ko. Audi

logi bija aizvērti. Klusi dūca gaisa kondicionieris.

—       Šķiet, mums būs grūti viņu piespiest pie sienas. Ko lai es tev saku — tam virām ir droša aizmugure…

—      Tev nekas man nav jāsaka, Paul.

Rio sēdēja, rokas salicis klēpī un pavērsis skatienu uz priekšu. Viņa domas atkal kavējās pie ienaidnieka tēla. Tomēr tam nebija konkrēta vārda un sejas. To nesauca Engels, un tam nebija nekā kopīga ar tām nejēdzīgajām domām vai darbības metodēm, kas bruģēja cilvēka ceļu uz pašapmānu un pašiznīcību. Šis tēls bija miljons gadu vecāks par cilvēku. Tā mērķis bija tikai un vienīgi — radīt sev līdzīgus. Šis dzenulis bija tā darbības pamatmotīvs, kura īstenošanas vārdā tas nevairījās izmantot visneiedomājamākās maskēšanās iespējas, turklāt šī ienaidnieka rīcībā bija viss pasaulei piederošais laiks. Vai nosprausto mērķi izdodas pasniegt piecu, desmit vai piecpadsmit gadu laikā, tam nebija būtiskas nozīmes…

Vīrusi nesteidzas izpausties, sākumā tos pat grūti pamanīt; tie paslēpjas, lai nogaidītu, imitē slimnieka veselības stāvokļa uzlabošanos, ielaužas ķermeņa šūnās, izmainot to ģenētiku, un tā vietā, lai atjaunotu bojā gājušās, producē mikroorganismus ar nāves kodējumu. Rio iztēlojās šī procesa vizuālo norisi, viņš pat iegādājās grāmatas par šo tēmu, tādā veidā sevi stundām ilgi pakļaujot ši ienaidnieka tēla fascinējošajai iedarbībai: viņš to redzēja kā niecīgu proteīnu kapsuliņu ar speciāliem piesūcekņiem, ar kuru palidzibu vieglāk piekļūt šūnai…

—      Vai tu mani dzirdi?

Rio noliedzoši papurināja galvu.

—      Es neklausos tevi. Man ļoti žēl, Paul… Bet kālab tad tu esi policists? Vai neskan labi: pildiet savus amata pienākumus, komisāra kungs! Tikai, lūdzu, lieciet mani mierā…

—      Vai tu to saki nopietni?

—      Pavisam nopietni, Paul.

—      Es biju citādās domās par tevi.

—     Man bezgala žēl, ka esmu licis tev vilties. (Jn ko tad tu domāji par mani?

Atbildes vietā Novotnijs savādi paskatījās uz Rio.

—      Man bija saruna ar tavu ārstu…

—      Veltīgas pūles no tavas puses…

—      Hercogs domā, ka…

—      Jā, jā, Hercoga teorija: «Tikai bez rūpēm! Ir ne mazums, kas izdzīvo… Nē, ne jau par šiem «izdzīvojušajiem» es gribēju runāt. Kas attiecas konkrēti uz tevi…» — un tā tālāk, un tā joprojām.

—      Gn tam ari ir sava jēga, vai dzirdi?

—      Tā ir tukša pļāpāšana!

Pauls Novotnijs pagriezās ar visu sēdekli pret blakussēdētāju un, pirms vēl Rio paspēja izrādīt pretestību, sagrāba viņu aiz pleciem un, pagriezdams Rio galvu pret sevi, purināja viņu un čukstēja, nē, izdvesa caur sakostiem zobiem: — Reiz par visām reizēm tam jādara gals! Atjēdzies jel, vai dzirdi? Tu esi pilnīgi vesels. Tava imūnsistēma darbojas nevainojami. (Jn tev, sasodīts, jāpacenšas, lai tā funkcionētu arī turpmāk! Lai tas tā būtu, tev jāsasparojas, jātur galva augšā. Tev kaut kas jādara, nevis bezpalīdzīgi jāblenž griestos… Tie sūda vīrusi tevi nedrīkst…

—      Beidz, Raul! — Rio atbrīvojās no Novotnija rokas. — Laid mani vaļā!

—       Velns par stenderi, nebeigšu vis! Pienāks diena, kad zāles pret šo slimību tiks atrastas. Bet līdz tam es nepieļaušu, lai tu apraudātu sevi. Sasodīts, tev no tās bedres jāraušas ārā tūlīt!

—      Vai visu pateici?

Rio izņēma kabatlakatiņu, lai no sejas notīrītu siekalas, ar kurām komisārs savas satrauktās runas laikā bija viņu bagātīgi apveltījis.

Novotnijs klusēja, brīžiem dziļi ievilkdams elpu.

—      Nē, — Pauls pēc brīža klusi teica, — man būtu tev vēl kas sakāms…

Pa to laiku demonstranti bija pārvietojušies uz ceļa braucamās daļas. Tuvojās divas operatīvās policijas dežūrmašīnas. No tās izlēkušie vīri kaut ko žestikulēja ar rokām. No tālienes atskanēja policijas mašīnas sirēna. Tā bija tik skaļa, ka to varēja sadzirdēt arī audi salonā.

—        Es pazīstu kādu vīru, kas atrodas tev līdzīgā situācijā, — teica Novotnijs.

—      Tādu ir daudz…

—      Piekrītu. Bet viņš ir inficējies tādā pašā veidā.

—      Ar plazmu?

—       Tā viņš domā, bet nekādu drošu pierādījumu viņa rīcībā nav. Gn šī neziņa viņu biedē.

—      Vai viņu nomāc domas par HIV vīrusu?

—      Drīzāk jau neziņa par to, kā šī inficēšanās varēja notikt, ņemot vērā to, ka viņa profesija ir saistita ar izmeklēšanu. Ludvigs Kīfers bija viens no slavenākajiem izmeklētājiem visā valstī. Viņš bija mans skolotājs. Kīfers devis izglītību tūkstošiem, kādu laiku strādāja policijas pārvaldē Visbādenē. Virs uz goda. Ja nu Vācijā ir kāds īsts policists, tad tas neapšaubāmi ir viņš.

—      Gn kāpēc tu man to visu stāsti?

—      Viņš grib ar tevi tikties, lai aprunātos, — Pauls Novotnijs atbildēja.

No zooparka attālākām vietām vējš atnesa dzīvnieku un putnu radītos trokšņus, kuri pārrāva apkārtējo klusumu. Egles meta ēnu seklajā dīķī, pa kura brūngani duļķaino ūdeni bradāja flamingi. To cieši cits citam piekļautie rozīgi baltie augumi veidoja kaut ko līdzīgu saliņai ūdens vidū. Daļa putnu, balstīdamies uz savām augstajām, mezglainajām kājām, bija iebriduši diezgan dziļi ūdenī, bet pārējie stāvēja malā, galvu spalvās iebāzuši.

—      Vai šeit? —jautāja Rio.

—      Jā, šeit, — atbildēja Novotnijs.

Rio apsēdās uz parka sola. Viņš izņēma no kabatas cigaretes un aizsmēķēja vienu, kāri ievelkot tabakas dūmus. Šo skatu ar flamingiem un saules apspīdēto dīķi viņš atcerējās kādreiz jau redzējis. Tas bija toreiz, pirms daudziem gadiem, pastaigājoties kopā ar Veru, —toreiz vēl neviens nezināja, kā veidosies viņu abu attiecības… Tomēr šobrīd viņš nevēlējās ilgāk kavēties šajās atmiņās. Tagad ne!

—        Lai noorganizētu konspiratīvu tikšanos, nepieciešamas divas personas, Paul. Kur tad ir otra?

—      Tepat kaut kur tuvumā. Gan jau nāks.

Kas tā atkal par spēlīti? Paula bijušais šefs…

Ludvigs Kīfers — viens no izcilākajiem kriminālpolicistiem. Ko viņam vajadzēja?

—      Labrīt! Te nu jūs abi esat… Sveiks, Paul! — Tā bija zema, mazliet čerkstoša un vecīga balss. Rio iztaisnojās un vērtējoši aplūkoja pienācēju. Viņam varēja būt sešdesmit, septiņdesmit vai pat astoņdesmit gadu — Rio tas tobrīd pat nelikās tik svarīgi. Neraugoties uz silto laiku, vīrietis bija ģērbies garā, cieši aizpogātā lietusmēteli, un šķita, ka viņam salst. Galvā bija berete, dziļi uzmaukta uz pieres. Viņa seja gan smaidīja, bet tās neveselīgais izskats Rio biedēja. Nevainojama šajā sejā šķita vienīgi žilbinoši baltā zobu protēze, īsta miroņgalva ar spēcīgi izteiktiem vaigukauliem. Sejas āda bija dzeltenīgi pelēka, deniņos — ekzēmas sakrunkota, gluži kā reptilim, gluda un balta tā bija vienīgi uz pietūkušajiem acu plakstiņiem. Acis zem pelēkajām, sarainajām uzacīm izskatījās melnas. Tām piemita drudža slimniekam raksturīgais acu spīdums…

Rio raustīja žagas.

—      Jūs tātad esat Martina kungs? Priecājos… Man patiesi liels prieks. Esmu lasījis jūsu rakstus, Martina kungs.

Rio atbildes vietā pamāja ar galvu. Vīrs sniedza viņam cimdotu roku. Rio atviegloti uzelpoja, redzēdams, ka roka nav kaila.

—       Es piesēdīšu jums blakus, Martina kungs. Vai neiebilstat?

Tādas situācijas, kas liktu Rio apmulst, negadījās bieži. Viņam bija nācies sastapties ar dažādiem cilvēkiem — ar slimiem, rūpju saēstiem, sabiedrības izstumtiem, pat mirstošiem, taču nekad viņš nebija izjutis kaut ko līdzīgu pašreizējam apjukumam. Tam par iemeslu, iespējams, bija ši cilvēka atraisītība un spēja uztvert notiekošo kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, bet varbūt tā bija viņa balss, kurā bija jaušams spēku izsīkums…

Pauls Novotnijs stāvēja viņu priekšā un lūkojās uz abiem ar tādu vērību, ar kādu ārsts mēdz raudzīties uz savu iemiļoto pacientu.

Rio kaklā kaut kas sažņaudzās. Ko tas viss varētu nozīmēt?

—      Ziniet, Martina kungs, es dzīvoju Steinbahā. Agrāk es katru trešo dienu braucu uz Minheni, ņēmu no bibliotēkas grāmatas vai apciemoju senus draugus, kā, piemēram, Paulu. Tagad — labi ja aizeju līdz zoodārzam.

Rio redzēja, kā cilājas runātāja ādamābols. Viņa tievais kakls izskatījās kā iesprausts platajā

mēteļa apkaklē. Ari ši ķermeņa daļa bija kā nosēta ar izsitumiem.

—      Zoodārzam piemīt tā burvība, ka tas spēj atbrīvot cilvēku no iekšēja saspringuma. īpaši piemērots pastaigām ir tieši šis laiks, kad skolēnu ekskursijas jau beigušās, bet milas pārīšiem tikšanās stundas vēl priekšā; šobrīd te nevazājas pat šķirto ģimeņu tētuki, lai pabūtu kopā ar saviem bērniem… Kā ir ar jums, Martina kungs, vai jums ir bērni?

—      Bērni?

—     Jā, bērni. Es pavisam piemirsu to pajautāt Paulam.

—      Vai tas jums šķiet tik svarīgi?

Atbildes vietā vecais vīrs tikai vāri pasmaidīja, ja to vispār varēja nosaukt par smaidu. Šī spocīgā grimase viņa sejā it kā liecināja par pūlēm iegūt1 sarunas biedra simpātijas.

—      Man nav bērnu.

Kīfers nolieca galvu.

—      Zooparkam piemīt vēl kāda priekšrocība. Cilvēkam šeit ir iespēja palūkoties uz sevi no malas.

—      Cik praktiska pieeja!

—        Mūsu abu gadījumā jā, mīļais Martina kungs! Jūs, protams, gribat zināt, kāpēc es lūdzu Paulu noorganizēt šo tikšanos.

Pauls turpināja klusēt.

—      Es domāju, lai aprunātos par «Bioplazmas» tēmu.

—          Jāatzīst, ka man ir sakrājies pārāk daudz neskaidrību sakarā ar šo tēmu… Tā skar mūs abus, Martina kungs, un nejau tikai mūs vien, lai gan mūsu saistība ar to ir pietiekami pamatota.

—      Jūs tātad arī..,

—      Jā, Martina kungs, Pauls jau jums stāstīja. Arī es inficējos ar pēcoperācijas laikā saņemto plazmu. Mēs abi sēžam vienā laivā… un mums ir kopīgs bende. Droši vien, paskatoties vien uz mani, tūlit ir skaidrs, ko tas nozīmē.

Viņa balss aizlūza. Jau pirms tam viņš runāja klusi, tikko sadzirdami, līdz viņa stāstījumu pārtrauca pēkšņa klepus lēkme. Tā nebija ilgstoša, bet spēcīga, un viņa ķermenis raustījās konvulsijās.

Pauls Novotnijs bija piegājis pie Kīfera un turēja viņu aiz pleca, it kā cenzdamies tādējādi palīdzēt. Rio pagaidīja, kamēr rejošā klepus lēkme pāriet un no Kīfera sejas nozūd zilganie plankumi.

Kriminālkomisārs apslaucīja muti ar papīra salveti un, muguru atliecis, norausa ar cimdoto rādītājpirkstu acu kaktiņos sariesušās asaras. Viņa balss, klātesošiem par pārsteigumu, atkal bija atguvusi savu skanīgumu.

—      Pneimokoki, — viņš mierigā tonī sacīja, — šie mīļie draudziņi. Gz brīdi jau likās, ka būšu no tiem ticis vaļā, bet tiem piemīt paradums atgriezties — gluži tāpat kā citām baktērijām un sēnītēm. Kad ar jums, Rio, būs tikpat tālu, varēsiet izvēlēties sev tīkamākās…

Rio rokas krampjaini savilkās dūrēs.

—          Sākumā, kad klepus tikko sākās, — to es jums, Martina kungs, stāstu joka pēc — visi brinijās, kādu slimibu tad Kīfers saķēris. Kuram gan varēja ienākt prātā, ka vecajam policistam ir AIDS? Taču beigsim visu laiku runāt par mani. Kas tad es tāds esmu? Nekas… Gn kas es biju agrāk? Vecs, darbā nodzīts kleperis. Nerunāsim šobrīd arī pārjums, kaut gan man jāsaka —jūs izskatāties nevainojami. Aizmirsīsim uz brīdi sevi un padomāsim par pārējiem, ieskaitot tos, kuri vēl kritīs par upuri tiem cūkām… Rodas jautājums — kāpēc? Paviršība un rutīna, pildot savu pienākumu, darba kontroles un uzraudzības trūkums? Gn nav neviena, kam par notikušo jāatbild, vainīgie netiek sodīti, tie staigā uz brīvām kājām, kamēr viņu upuri atdod galus… Vai tad tā nav?

Rio piekrītoši pamāja ar galvu. Tā bija patiesība. Rio tobrīd likās, ka viņu sarunā klausās arī Dīters Reisners… «Dīter, vai viņam ir taisnība? Ko tu par to saki?…»

Reisners klusēja.

—    Jūsu rīcībā ir materiāli par «Bioplazmu»? Vai par Engelu ari? — Rio balss bija nepierasti skarba.

—      Protams… un ne tikai par viņu.

—     Gn, atvainojiet par jautājumu, vai esat jau par to informējis Paulu?

—      Tikai svarīgākos faktus.

—      Gn kā ar pārējo informāciju?

Kīfers atbalstīja rokas pret ceļgaliem.

—     Redziet, es Vairs neesmu policists… Paul, palīdzi man…

Viņš pastiepa Paulam labo roku un piecēlās. Uzsitis Rio uz pleca, viņš turpināja: — Pauls bija viens no maniem labākajiem skolniekiem, Martina kungs. Tagad viņš ir viens no labākajiem policistiem. Turklāt — mums ir savstarpējas simpātijas. Vai tu piekriti man, Paul?

Novotnijs smaidija kā negaiditu uzslavu saņēmis skolaspuika. Tas bija aizkustinoši, bet situācijā skaidribu neieviesa.

Piecēlās ari Rio.

—        Ko es ar to visu gribēju teikt, — Kīfers turpināja, elpodams ātri un nevienmērīgi, — tas nozīmē to, ka… to, ka zināmā vecumā un varbūt arī šādā situācijā ir lietas, kuras gribas paturēt pie sevis neizpaustas — galvenokārt tāpēc, ka izplatīt slepena rakstura informāciju oficiālo instanču aprindās ir pilnīgi bezjēdzīgi. Man žēl apzināties, ka arī Pauls ir viens no šo «oficiālo likumievērošanas instanču» pārstāvjiem.

—      Nu labi, — Pauls pirmo reizi visas sarunas laikā pavēra muti, —: ja tev ir tāds viedoklis, Ludvig, un pārliecība, ka rīkojies pareizi, tad turpini vien laimīgs tupēt uz savas informācijas kaudzes kā vista uz olām.

—      Domāju, ka rīkojos pareizi. Bet nu paiesim kādu gabaliņu kājām. Es savu mašīnu atstāju pie ieejas.

Pateicoties sava kriminālpolicista septītajam prātam, ko citādi varētu nosaukt par intuīciju, Kifers zibenīgi uztvēra Rio izbrīnītā skatiena iemeslu.

—      Jā, Martina kungs, es vadu mašīnu pats. Un gluži labi, varat man ticēt. Un, ja arī kas gadītos, — esiet bez rūpēm, es paspēšu izrāpties no mašīnas. Esmu jau tā darījis un vienmēr paspējis laikā.

Viņi soļoja cieši blakus. Pretim nāca pa kādam apmeklētājam. Kiferam bija taisnība — zoodārza valdzinošā klusuma baudītāju nebija daudz.

Smiltis čirkstēja zem gājēju soļiem. Rio redzēja zoodārza iemītnieku — zebru, hiēnu, lapsu, nemierīgo vilku — acu savdabīgi nopietnos skatienus. No plēsīgo zvēru iežogojuma puses atvēdīja kodīga un nepatīkama smaka.

—       Kad jūs mani apciemosiet? — Kīfers gāja aizvien lēnāk, līdz palika stāvot. Varbūt šis jautājums bija tikai iegansts, lai, uzdodot to, varētu apstāties ievilkt elpu. — Vai maz vēlaties to? Es neuzstāju, lai jūs to darītu pieklājības pēc, gluži vienkārši domāju, ka varbūt jums būtu interesanti.

—      Es labprāt iegriezīšos pie jums.

—      Redzēsiet — mana māsa gluži labi gatavo. Viņas nelaime ir vienīgi tā, ka nav neviena, kas to novērtētu. Agrāk šad tad pie mums ienāca Pauls. Tagad viņam vairs neiznāk laika, vai ne, Paul?

—      Diemžēl.

—      Nu ko — vai ieturēsiet kopā ar mums pusdienas? Apsolu jūs pacienāt pie maltītes ne vien ar aperitīvu, bet arī ar jaunām ziņām, kas varētu jūs interesēt.

Rio piekrītoši pamāja ar galvu.

—          Neaizmirstiet paņemt līdzi apetīti! Cilvēki, kuriem ir iaba ēstgriba, man ir it īpaši simpātiski — zināmā mērā tie pie pusdienu galda ir mani aizvietotāji.

Viņi bija nonākuši mašīnu stāvvietā. Ludvigs Kīfers pārbrauca ar roku pār bereti, it kā vēlēdamies to sakārtot. Viņa acis zem biezajām uzacīm pēkšņi lūkojās atturīgi vēsi, bet jau nākamajā mirkli sejā atkal atgriezās smīns — tas pats smīns, no kura Rio bija kļuvis tik neomulīgi. Tas bija tik samocīts un spocīgs, it kā smaidītu mironis…

—       Kā jau teicu, es dzīvoju Šteinbahā. Te būs mana adrese un telefona numurs. Iedošu jums arī klīnikas numuru. Viņi jau nākamnedēļ grasās mani tur atkal iespundēt… Bet sūdzēties nevar… Tur atrodas arī mani bēdubrāļi, vairākums no viņiem pavisam jauni, jauki puiši…

Viņš aizcirta Peugeot durvis. Mašīna bija tik noputējusi, it kā būtu braukusi pa Sahāras tuksnesi.

—       Sacīt, Martina kungs, ka jums nenāksies nožēlot, ja atnāksiet, es diemžēl nevaru… Cilvēkiem, kuri nonākuši mums līdzīgā situācijā, būtu nepiedienīgi tā teikt. Bet ļoti iespējams, ka mūsu sarunai būs kāds rezultāts.

—      Ja jūs tā domājat…

—      Iespējams — mums jāpateicas liktenim, ka tas mūs ar Paula starpniecību savedis kopā. Šis likteņa sūtītais cilvēks jums ari paskaidros sīkāk, kā mani atrast.

Atvadoties Kīfers nesniedza roku. Viņš atsveicinājās militāri — ar strauju un asu kustibu pieliekot roku pie deniņiem.

Viņi stāvēja viens otram blakus, noskatoties, kā Kifers iedarbina mašīnu un kā mazpamazām vecais vāģis attālinās, atstājot aiz sevis izplūdes gāzes mākoni.

Kad mašīna nozuda skatienam, Novotnijs nošūpoja galvu un, viegli nopūties, vērsās pie Rio: — Es tūlīt uzzīmēšu tev orientējošu plānu, kā atrast Kīferu. Tas tev nenāksies grūti.

Pauls iesēdās savā 6MVV, paņēma piezīmju grāmatiņu un, ierakstījis tajā Kīfera adresi, veikli uzmeta mazu skici.

Pēkšņi Novotnijs kļuva ļoti steidzīgs. Viņš iedarbināja motoru,, izbraucis uz ielas, ieslēdza gaismas un piedeva gāzi.

Rio atbalstījās pret sēdekļa atzveltni.

MUMS IR KOPĪGS BENDE…

CILVĒKI MŪSU SITUĀCIJĀ…

VAINĪGIE NETIEK SODĪTI, KAMĒR VIŅU UPURI ATDOD DZĪVĪBU…

Šie teikumi sita pa smadzenēm kā āmurs…

«Tie nav nekādi āmura sitieni,» ierunājās Reisners, «tāda ir lietas būtība.»

Rio domās atkal iejaucās Dītera klusā, skumīgā balss: «Vai tad tā nav? Piekriti taču…»

«Liec mani mierā!»

Reisners paklausīja.

Automašīna traucās uz priekšu, un, tās spilgto prožektoru apžilbināti, pretimbraucēji manījās sāņus. Pauls sēdēja, dziļi pārliecies pār mašīnas stūri. Izskatījās, ka viņu nodarbinātu doma, kā nobīdīt malā kādu ķīlas izpirkšanas summas piedzinēju, kurš kavē īstenot iecerētos plānus. Bet varbūt šī poza nenozīmēja neko vairāk kā vēlēšanos atbrīvoties no sasprindzinājuma, kādu Pauls izjuta pēc īsās tikšanās ar Kīferu.

Rio atviegloti uzelpoja, redzot, ka viņi tuvojas policijas pārvaldes ēkai. Viņš jau grasījās izkāpt, bet Pauls pasteidzās viņu aizkavēt, satverot aiz piedurknes. — Pagaidi, Rio, brīdi… Ieklausies, ko tev teikšu…

Novotnijs iekoda apakšlūpā. Šķiet, viņam bija grūti saņemties, lai turpinātu: — Rio, vecais patiesi ir mans draugs. Tu jau pats redzēji.

—      Gn tad?

—        Redzot Ludvigu, mana sirds sažņaudzas. Taču tā ir tikai medaļas viena puse.

—      Nu tad pastāsti par tās otro pusi!

—       Labi. Ja tu arī aizbrauksi uz Šteinbahu, tad ņem vērā — viņš prot atstāt nevarīga cilvēka iespaidu, bet ar viņu jābūt uzmanīgam. Ludvigam smadzenes strādā labāk par jebkuru kompjūteru. Ja viņš izteiks tev kādu priekšlikumu, ja gribēs kaut ko no tevis — apdomā labi! Esi piesardzīgs! Tu jau zini, ko es ar to domāju.

—      Es mēģināšu.

Rio noglaudīja Paula roku.

—      Gz redzi, Paul! Paldies tev! Es piezvanīšu…

Ceriņkrūmi. To ziedi jau paspējuši novīst…

Rio tuvojās kāds mazs zēns uz trīsriteņa un, piebraucis tuvāk, rādīja viņam dūri. Rio novērsās, un zēns apmierināti smējās.

Rio piezvanīja pie durvīm. Neviens tās neatvēra. Pie garāžas stāvēja Veras golfs. Neizpratnē nošūpojis galvu, viņš izvilka no bikšu kabatas durvju atslēgu.

Verot vaļā durvis, Rio sajuta pretestību un dzirdēja švīkstošu skaņu, it kā tiktu pagrūsts ķieģelis. Atvēris durvis, viņš konstatēja, ka aiz tām patiešām ir ķieģelis! Kāpēc Vera to šeit nolikusi? «Gzmanies!» — vēstīja uz grīdas noliktā trīsstūrveida papīra lapa ar sarkanbrūnu uzrakstu «Te ir par ko pabrīnīties!».

Tur vēl bija balta papīrlente — acīmredzot notīta no faksa rullīša. Tā stiepās no ieejas durvīm līdz pat guļamistabai un bija nolīmēta ar fotogrāfijām. Lentes sākumā ar sarkanu flomāsteru lieliem burtiem bija uzrakstīts : «VISAS IELAS VED GZ ROMG. ŠI IR MGSG IELA.» Apakšā uzzīmētas divas sarkanas sirdis.

Rio notupās uz ceļgaliem. Viņu pārņēma dīvaina, gandrīz vai svētlaimīga sajūta. Pirmais fotoattēls bija nedaudz sašķobījies — uz tā bija redzams Rio sēžam uz divriteņa bagāžnieka, sejā ironiski iedomīgs smaidiņš. Kad tas bija? Cvīfaltenē, protams… Toreiz, kad viņi abi iekrita grāvī…

Kas tālāk? Miglas apņemtas palmas Gomerā — viņu toreizējas pastaigas vietas novembrī… Gn te atkal redzams viņš plunčājoties ūdenī. Kur tas ir? Protams, Langenargenē… Toreiz Vera viņu pārsvieda pāri mūrim, tāpat vien —joka pēc… Gn tur jau bija ari viņa pati! Uzlīmēta slīpi uz papirlentes. Tas bija liela izmēra krāsu foto pasteltoņos, tapis, pateicoties avīzes «News Kurier» korespondentam. Fotoattēls bija uzņemts naktī, tā fonā — uguņošanas atblāzma. Priekšpusē — Vera jāteniski uz kāda vīrieša. Kas gan tas varētu būt par puisi? No viņa redzami tikai sapinkājušies mati. Virs viņa — Vera ar sajūsmas pilnu smaidu sejā. Rokās viņa tur šampanieša pudeli, pavērstu pret kādu no pretimstāvošajiem… Berlīne… Astoņdesmit devītais gads. Novembris… Naktī, kad krita mūris…

Rio sirds stipri dauzījās. Viņa pirksti, kas turēja fotogrāfiju, tricēja.

Rio piecēlās. Vera, viņš domāja, Vera… Un tad skaļi iesaucās: —Vera! — Viņam bija pilnīgi vienaldzīgas pārējās bildes, kurās redzama Maskava, Riodežaneiro, <<News Kurier» korespondenti, Dienvidāfrika… Pie velna tās visas!

Viņš atvēra guļamistabas durvis. Baltās lentes turpinājums sekoja arī tur un izbeidzās tieši pie gultas. Tur jau viņa sēdēja — lotosa pozā uz brūnganbaltas, svītrotas segās, kas kādreiz atvesta no ceļojuma pa Peru, un skatījās uz viņu plati atvērtām acīm.

— Cilvēkbērns, Vera… Ak, Vera…

Viņas āda mirdzēja. Mugurā viņai bija džinsu krekls, pavērts uz krūtīm vaļā. Veras stilbi un ķermeņa augšdaļas maigās līnijas izstaroja īpašu gaismu, un, viņai paceļot rokas, atsedzās tvirto un maigo krūšu apaļumi.

—      Paskat, kas atnācis! — viņa smējās.

—      Vera… Nupat kā esmu atgriezies no dienu ilgā Romas svētceļojuma. Manas kājas… Palīdzi…

Rio rokas sniedzās pēc viņas, viņa pirkstu gali meklēja viņas ceļgalus, taustoties aizvien augstāk, izjūtot viņas ādas maigumu un siltumu, tie slīdēja uz priekšu…

—      Nevajag…

—       Kā tā?

Kāpēc ne? Viņas krekls bija pavisam vaļā, turklāt tas bija vienīgais apģērba gabals, kas sedza viņas augumu. O, Vera!… Veras augums, vēders, kājas — viss tik pazīstams un kairinošs…'

—      Tu pēkšņi kļūsti tik steidzīgs… Es dabūju sveces, gribēju tās aizdedzināt, bet tu…

—      Es? Jā, es… — Vārds «es» atbalsojās viņā.

—       No kurienes tu nāc? Neaiztiec mani! Es, šķiet, uzdevu tev jautājumu. Beidz… Man šķiet…

Rio lūpas apslāpēja jebkādu viņas protestu. Viņš juta, ka domas atkal klejo atmiņās, dzirdēja skanam ausīs vecā vīra balsi… Viņš mēģināja no tā visa tikt vaļā… Vera! Viņas kakls, pleci, jā, tā bija dzīve…

Viņš apskāva Veras plecus, un, gluži kā slīkstošais tver pēc gaisa, tā Rio slāpa pēc viņas tuvuma un maiguma, sevis atdošanas prieka — viņš zaudēja galvu un jutās aizsargāts…

Sveču liesmas dega tik neatlaidīgi un klusi kā mazas lāpiņas.

Vera bija iemigusi. Rio iekšējo nemieru vēl papildināja baiļu uzvandītais domu juceklis. Viņš atbrivoja savu roku, kas gulēja zem Veras pakauša, un pievērsās sveču mesto ēnu dejai uz sienas. Viņš raudzījās uz tām kā uz dzīvām būtnēm, kas ne vien kustējās, bet pletās aizvien lielākas kā plūstošas tintes plankumi, un viņam likās, ka griestos ceļas kaut kas miglai līdzīgs, kam nebija konkrēta apzīmējuma, vismaz pagaidām ne. No ēnām veidojās kaut kas sejai līdzīgs, iegūstot aizvien skaidrākus un pazīstamākus vaibstus, — tur bija mute ar tai tik raksturīgo kautrīgo, reizēm ciniski smeldzīgo smaidiņu — Dītera Reisnera mute, Reisnera seja…

Kā belziens no aizmugures sekoja Reisnera jautājums: «Nu kā? Vai bija skaisti?» Tas neizskanēja kā izsmiekls, drīzāk kā drauds.

«Vai tu maz apjēdz, Rio, ko esi sastrādājis?»

Pirmajā brīdī Rio neuztvēra vaicātā jēgu. Gn pēkšņi pār viņu nāca apskaidrība. Panika uzbruka viņam kā nežēlīgs un brutāls lielceļa laupitājs, pret kuru viņš nespēja aizstāvēties, tā paralizēja

vinu…

i

Viņš piecēlās sēdus un sajuta nelabumu.

«Vai. tu apjēdz, ko esi sastrādājis?»

Sveču plaiksnījošā gaisma rotaļājās ar Veras ādu, saplūstot ar dzīvinošo siltumu, ko tā izstaroja. Viņš stāvēja pie gultas, dūres piespiedis pie deniņiem, un atkal redzēja vecā vīra kraupjaino kaklu.

«Vai tu apjēdz?…»

Vai tā nebija viņa, kas liedza atvērt naktsgaldiņa atvilktni, lai izņemtu no tās desas ādai lidzigo mantiņu, ko Vera mēdza saukt par «smieklīgo cepurīti»? HIV pozitīvs? Nu un tad?

«Heteroseksuālās dzimumattiecībās inficēšanās atgadās reti. Tā iespējama tikai ekstrēmos gadījumos, pastāvot nelabvēlīgiem blakusapstākļiem, kā, piemēram, sīkām skrambiņām.»

Sīkas skrambiņas?… Jā gan, daktera kungs!

«Iespējams, tās bija arī mums,» viņš dzirdēja sakām Reisneru, kura balss izskanēja ar zināmu ironiju. «Kas to var pateikt? Katrā gadījumā samierinies — tu esi viņu inficējis! Dzivo vien tālāk! Aizmirsti —ja vari…»

Uzmetis uz pleciem peldmēteli, Rio iegāja savā darbistabā un izņēma no plaukta viskija pudeli. Beidz uztraukties, sasodīts! Galu galā — kas tad ir noticis? Saņemies jel…

Lai cik daudz viņš arī dzertu, tas nepalīdzētu. Satraukumu dzemdinošās domas ložņāja pa smadzenēm kā lunkanas, melnas čūskas. Jebkādi argumenti izrādījās bezspēcīgi šīs vienīgās un biedējošās domas priekšā — tu esi viņu inficējis!

Melnā čūska kļuva aizvien bīstamāka, tā netaupīja savus indes pilienus. Un ja tā ir patiesība? Ko iesākt? Tad atliek tikai viens ceļš — ceļš, kuru izvēlējies Reisners… Mans Dievs…

Un tad pirmo reizi uzplaiksnīja vārds, kura saturs bija tik spēcigs, ka lika aizmirst visu iepriekš prātoto, — PAŠNĀVĪBA.

«Redzi nu,» — tā atkal bija Reisnera balss, «es pasteidzos tev priekšā. Nu mēs atkal būsim kopā. Tu uzskatīji, ka mana aiziešana no šīs dzives bija pārsteidziga. Bet kā, tavuprāt, man bija jārīkojas? Visbeidzot — slimību varēja saķert ne vien mana sieva, bet arī bērns…»

«Man nav bērnu.»

«Tu tā saki, bet vai tu to vari apgalvot? Vai man pastāstit tev to, ka arī mēs ar sievu nebijām bērnus plānojuši, bet tieši tajā naktī…»

«Apklusti beidzot, Dieva dēļ!» Rio kliedza.

«Labi.' Bet vai tagad tu apjēdz? Varbūt es neesmu pie pilna prāta. Bet tu — kā ir ar tevi?»

Pēc pusstundas ilga brauciena Rio nokļuva pavisam citā pasaulē, kurā nebija ne stresa, ne drudžainās steigas, ne satraukuma — tas viss bija izzudis.

Apkārtne bija līdzena, tikai šur tur pa kādam uzkalniņam. Te auga egles, zaļoja rapšu lauki, ganījās melnraibas govis, un, kā jau piepilsētai raksturīgi, lauku sētu ainavu dažviet papildināja kāda vienstāviga vasaras māja.

Drīz jau bija redzams arī uzkalns ar jūgendstilā celto villu, par kuru tika stāstījis Pauls Novotnijs. Gz māju veda asfaltēts ceļš; vietumis, kur asfalts bija izdrupis, spraucās ārā zaļa zālīte, gar mājas sienu vijās efejas.

Rio, izkāpjot no mašinas, pārsteidza neparasts klusums.

Viņš ziņkārīgi raudzījās apkārt. Gn tad atvērās durvis, kurās parādījās sieviete tumši zilā priekšautā. Viņas brūnie mati bija gludi sasukāti, un viņa skatījās caur raga brillēm, kuras, uzrunājot atnācēju, pasteidzās noņemt: — Vai jūs esat Martina kungs?

—      Jā!

—      Cik jauki! Roku dot es jums nevaru, jo redzat — tā ir ar kūku miklu. Vai jums garšo kūkas?

—      Jūs laikam esat Kīfera māsa, vai ne? Pauls Novotnijs man ir daudz stāstījis par jūsu izcilo pavārmākslu.

—        Ak, šis Pauls… Varēja viņš biežāk pie mums atnākt. Mans brālis jūs gaida terasē, tā ir aiz mājas.

Mājas otrā pusē valdīja klusums. Aiz lielās akmensmūra terases margu ieloka bija redzama slaidi noaugušu egļu rinda.

Šoreiz Ludvigs Kīfers savu garo, trauslo augumu bija ieģērbis tumši brūnā treniņtērpā'. Galvā bija tā pati jau pirmajā tikšanās reizē redzētā berete. Viņa ceļgalus sedza raibi rūtota sega. Kīfers sēdēja lielā atzveltnes krēslā, kas bija nolikts tā, lai skatienam netraucēti pavērtos ceļš gar mājas stūri. Viņam iepretim atradās galds, uz kura divās rindās bija salikti māla podi ar zaļojošiem augiem. Sev blakus uz terases viņš bija nolicis lielu grozu pītiem rokturiem.

—      Sveicināti, Martina kungs!

Viņa sejā pavīdēja smaids, ja vien šo grimasi varētu nosaukt par smaidu. — Jauki, ka mani atradāt.

—      Tas nenācās grūti.

Kīfera rokās nebija cimdu. Viņa rokasspiediens bija vārgs. Tomēr šoreiz tai pieskarties Rio nelikās pretigi.

—      Sēdieties taču! Vai zināt, kas tas ir?

—      Šie augi?

—      Jā, augi. Jūs jau droši vien esat redzējis filmas, kurās rādīts, kā veci, neglābjami slimi kungi atmet savu vaļasprieku. Es vēl cenšos pavilcināt sev šo prieciņu. Esmu pilnīgi traks uz šitiem stādiem. Aplūkojiet vien to formas! Šī, piemēram, ir Porlulaca — Dienvideiropas biezlapainais garšaugs.

Rio pamāja. Tas patiešām bija krāšņs augs. Daži no šiem augiem atgādināja punktotas, vijīgas čūskas, citi — zaļus jūras dzīvnieciņus..Te bija visu iespējamo ģeometrisko formu dažādība un dzelteni sarkano krāsu nianses. Gn šis cilvēks — Ludvigs Kīfers, kriminālpolicijas vadītājs, kura slimība jau bija sasniegusi pēdējo stadiju, — lai cik grūti arī nāktos tam noticēt, nodarbojās ar šo augu jauno dzinumu pārstādīšanu. Kam gan citam būtu paredzētas šeit atrodamās šķēres un mucveida trauks, pildīts ar melnzemi?

—      Tie ir sukulenti, — Kīfers stāstīja. — Manā dārzniecībā to ir vesela kolekcija. Tie galvenokārt aug Āfrikā un Dienvidamerikā. Kopš pagājušā gadsimta sākuma tie atraduši sev mājvietu arī Vidusjūras zemēs un tāpēc vairāk tiek uzskatīti tieši par šo zemju augiem. Sukulenti var ilgstoši iztikt bez ūdens un, pateicoties spējai saglabāt mitrumu, izturēt arī mēnešiem ilgu saules staru iedarbibu. Tie prot cīnīties par sevi…

Rio pamāja. Ko gan nozīmēja šī lekcija par sukulentiem? Kāpēc viņš vispār uz šejieni bija atnācis?

—      Vai ar manu māsu jau tikāties?

—      Jā, mēs sasveicinājāmies.

Iestājās neilgs klusums. Kaut kur tuvumā dziedāja putni. Kīfers pacēla savu kaulaino roku uz augšu, lai pabīdītu atpakaļ bereti.

—     Jūs drīkstat smēķēt, ja vien, protams, vēlaties, Martina kungs. Man jau tas vairs nekaitē… Kaut arī šodien, jāteic, mans klepus ņēmis brīvdienu.

Rio cigaretes palika neskartas.

—      Es priecājos, ka atkal būšu klīnikā. Gribētos reiz uzzināt, kas tās par antibiotikām, ar kurām mani tur neatlaidīgi baro. Nolādētās sekundārās infekcijas… Bet elpot man tomēr kļuvis vieglāk.

īss, ātrs vanaga skatiens. Tikai tagad Rio apjauta, ko viņam īsti šis vīrs atgādināja: vecu, izkāmējušu putnu.

—      Ziniet, stacionāra gaisotne ir tāda īpaša… Pārsvarā jauni zēni. Gn blakus viņiem es — pensionārs, tā teikt — opitis. Kaut gan.; . — Sekoja kaut kas ķiķināšanai līdzīgs, un tobrīd vecā vīra balss skaņa atgādināja koka lapu čaboņu. — Kaut gan pienāk tāds brīdis, kad visi kļūstam vienādi — gan veci, gan jauni. Atšķirība ir vienīgi acu skatienos. Jaunajiem tajos var lasīt protestu. Jaunie negrib padoties. Bet kurš tad to grib?

Rio atkal pamāja. Kīfers, pagriezis galvu sānis, vērīgi skatījās uz viņu — kā fotogrāfs mēdz aplūkot savu modeli.

—      Jūs atkal izskatāties lieliski, Martina kungs. Varbūt nevēlaties par to runāt?

Par ko? Par slimību? Par nāvi… Gn sarunu noslēgumā — māsas lieliski pagatavotā maltīte…

—      Protams, vēlos.

—       Rio, es uzrunāšu jūs ar «tu». Galu galā mēs taču piederam pie vienas kompānijas. Klīnikā nav neviena, kuram prātā būtu ienākusi doma uzrunāt kādu ar «jūs», pat ne tādu vecu sakāmi kā mani. Tur uzruna «tu» ir pati par sevi saprotama. Gn tam tā arī ir jābūt, ja vien tu saproti, ko es ar to gribēju sacīt… Nu labi, Rio, — man likās, pirms mēs pārejam pie tēmas, nedaudz jāparunājas par mums pašiem.

—      Gn kas tā būtu par tēmu?

—       Kā rīkoties tālāk? Bet vispirms — kad tas notika ar tevi?

—      Pirms četriem gadiem. Es atceros katru tās liktenīgās dienas stundu.

—       Es arī.

—      Tā bija operācija?

—        Jā. Tā bija nepieciešama… Es biju tuvu nāvei… Līdz tam nekad ne par ko nebiju.sūdzējies. Tas absurdākais ir tas, ka manis nebūtu vairs starp dzīvajiem, ja vien mans draugs Ernests Zengers nebūtu mani steidzīgi uzlicis uz operāciju galda. Gn plazma, kas tika ievadīta operācijas gaitā, ši te draņķība… zināmā mērā man glāba dzīvību. Par to, ko šī plazma saturēja, man nebija ne jausmas.

—      Gn kur tika izdarīta operācija?

—      Visbādenē. Specklīnikā. Profesoru Zengeru mēs gluži vai dievinājām un pilnīgi viņam uzticējāmies. Tikai toreiz Zengers, tāpat kā pārējie ķirurgi, bija izdomāta mita apsēsts — mita, kas bija izveicīgu manipulatoru radīts, — «zinātniski, pierādītā» teorija par plazmas dziedinošo spēku, kas dodot dubultefektu… Atliek ievadīt tikai svaigu plazmu — un visas brūces saaug, organisms atjaunojas…

—      Ar mani notika gluži tas pats.

—      Redzi nu!

—      Gn ko jūs darijāt pēc tam?

—      Mēs taču vienojāmies, ka uzrunāsim viens otru ar «tu».

—      Neņemiet, lūdzu, ļaunā — esmu tā audzināts. Gluži vienkārši — es izjūtu pret jums pārāk lielu respektu, Kīfera kungs… Gzrunājiet mani ar «tu», bet es gan vēlētos «jūsot».

—        Labi. Bet tas šobrīd nav svarīgi. Atļauj jautāt, Rio! Vai slimība tev nav likusi sevi manīt? Nekādas infekcijas? Nekādu problēmu ar plaušām, zarnām? Tu izskaties lieliski. Nesaku to aiz skaudības, es priecājos par to, vari man ticēt… Bet ko par to saka tavs ārsts?

—         Ka mana imūnsistēma vēl funkcionē nevainojami.

—      Cik tev to ir?

—      Kas — vai T4 šūnu?

—      Jā..

—      Deviņi simti divdesmit, — atbildēja Rio ar neslēptu lepnumu. Saklausījis savā balsī lielīguma pieskaņu, viņš jutās neveikli — gluži kā mūziķis, kurš nepareizi nospēlējis noti.

Droši vien visur, kur notika līdzīgas sarunas, bija tāpat — viena iela, viens un tas pats ceļš, tikai kādam tas bija īsāks., citam — garāks…

—      Neticami! Es patiesi par to priecājos un ne tikai par to… Tas ir ļoti svarīgi…

Ludvigs Kīfers neko tuvāk nepaskaidroja, ko ar to gribējis sacīt. Viņš noņēma savu bereti. Galvas ādu sedza plāna, dzeltenīga krevele. Vēl jo atbaidošāki bija tumšie furunkuli uz deniņiem. Pavērsis savu rāditājpirkstu pret tiem, Kīfers jautāja: — Vai esi kādreiz redzējis, kā izskatās ļaundabīgs audzējs?

Rio neatbildēja. Viņš tikai stingi raudzījās uz tumšajiem ādas izaugumiem.

—     Tas izskatās, lūk, tā. To es tev vēlējos parādīt. Par pārējām kaitēm es nemaz negribu runāt — nedz par nedēļām ilgo skraidīšanu uz tualeti, kad likās, ka dvēsele atstās manu miesu, nedz par kuņģa gļotādas iekaisumu, nemaz jau nepieminot faktu, ka mana labā plauša jau vairs gandrīz nefunkcionē…

Rio pat nepakustējās, viņš ar pūlēm centās nenovērst skatienu no sarunu biedra. Kaut kas bija jāsaka. Bet kādi vārdi šādā brīdī iederētos?

Sarunu atkal turpināja Kīfers: — Es gribēju tev parādīt, manu zēn, kā būs tad, kad būsi tādā slimības stadijā, kādā patlaban atrodos es. Man tas bija jādara, lai tu labāk saprastu manis teikto. Taču tas jau tikai aizsākums.

—      Aizsākums? — Rio dzirdēja sevi jautājam. — Aizsākums kam?

—      Par to mēs runāsim nedaudz vēlāk…

—        Pēc maltites? — Šis jautājums bija kā izmisuma pilns protests. Rio juta — situācija izvērtās viņam nepanesami smaga.

Mironim līdzīgais cilvēks vāri pasmaidīja. — Nē! Izdari man pakalpojumu un novāc, lūdzu, tos puķupodus. Gn tagad padod man to grozu…

Rio uzlika grozu uz galda. Tas izrādījās smags, jo bija pilns ar lietu mapēm, papīriem, dokumentiem.

—      Tas ir viss, ko man izdevās par viņiem savākt, — Kīfers atkal ierunājās.

—      Par ko?

—       Par tavu slepkavu, Rio. Gn par manu, ja atļauts tik patētiski izteikties. Jā, patētiski un neprecīzi, jo bez mums šajā lietā iesaistīti tik daudzi… Turklāt…

Kīfers vairs nespēja parunāt. Viņu sāka mocīt klepus. Viņa augums klepojot saliecās uz priekšu, un berete, šī nolādētā berete, nokrita uz grīdas. Rio izmisumā nesaprata, kā rīkoties, kā palīdzēt.

Pēc brīža atbaidoši rejošais klepus norimās. Kīfers atlieca galvu atpakaļ, un viņa rokas taustījās zem segas. Kā vēlāk noskaidrojās, meklēts tika kabatlakats. Ar lēnām kustibām, smagi elpojot, viņš izslaucīja ar to no acīm asaras.

—       Izpurināja mani atkal… Nu labi! Tagad apskaties šīs fotogrāfijas!

Tur bija vesela kaudze fotogrāfiju — vairākums no tām formātā 6x9, kādas divpadsmit — lielformāta, un visas bija krāsainas.

Ludvigs Kīfers neko nepaskaidroja,. Rio arī neko nejautāja, tikai sēdēja un aplūkoja fotouzņēmumus.

No papīru grēdas izslīdēja kāda teletaipa teksta fotokopija. Veidlapas pompozā, ar ģerboni apzīmogotā galviņa atstāja ļoti oficiālu iespaidu. Teksts bija rakstīts spāņu valodā.

Rio spāņu valodas zināšanas bija pārāk niecīgas, lai saprastu uzrakstīto. Vēstule oda pēc policijas iecirkņa…

Vecais vīrs bija savācis visus iespējamos dokumentus. Visvairāk Rio interesēja redzēt Engela foto — šis cilvēks, gluži kā lietuvēns, bija viņu vajājis nakts murgos.

Caur tumšo egļu zariem vizēja ezera ūdens. Vējš no ielas puses atnesa kādas smagās automašīnas motora troksni; tā sirdīgi signalizēja, acīmredzot cenšoties brīdināt, ka grib apdzīt pārējos braucējus. Rio turpināja aplūkot fotoattēlus — baltos kuģus, baltās mājas, celtas arābu vai ivisiešu stilā.

Kuģi bija pietauvoti blakus cits citam kādā šaurā ostas līcī, kas atgādināja brūnajā zemes strēlē iegriezušos zilu naža spalu. Tur bija lieli kuģi, dārgi kuģi… Arī par liča krastos celtajām mājām, šķiet, maksāta barga nauda. Sniegbaltas villas ar mauru stilā celtām arkādēm. Ziedoši dārzi. Tenisa laukumi… Tālāk — blakus ostai — terases ar saulessargiem. Gz šīm terasēm pulcējās ļaudis, lai apmeklētu tur iekārtotos modes salonus, luksusa preču veikalus, bārus. Vairums

apmeklētāju — nesteidzīgi, apkārtni pētoši tūristi.

—         Kaladora, — ierunājās Kīfers nogurušā balsī, — Engela darbības lauks. Gn tas nerada izbrīnu, jo Kaladorā apgrozās miljonāri. Jāteic, viņa mērķiem visai pateicīga vieta.

—       Gn kur tas atrodas? Izskatās pēc Ivisas… — jautāja Rio, pētot kādu fotogrāfiju.

—         Ivisā viņš bija, pirms vēl nodarbojās ar «Bioplazmas» produkcijas realizāciju. Pārliecinājies, ka peļņa garantēta, viņš devās uz Maljorku — ne jau lai nodarbotos ar ūdensslēpošanu, arī ne sieviešu dēļ, kaut gan jāsaka, ka šajā jomā viņš vienmēr izrādījis aktivitātes, nē, viņš deva priekšroku darījumu lietām. Ivisā viņš kopā ar kādu tirgotāju no Madrides nodibināja celtniecības uzņēmumu. Viņa sabiedroto sauca Pepe Armado. Par abiem tad nu pārvērta apkārtni par postažu: tur mētājās nevērīgi sasvaidīti cementbloki, kurus gan vēlāk pārdeva par dārgu naudu… — Kīfers runāja, ieturēdams pauzes, lai ievilktu elpu. Šķiet, runāšana viņam sagādāja pūles. — … astoņdesmito gadu beigās šo apdzīvoto vietu skāra pārmaiņas. Maljorka, kas teritorijas ziņā ir daudz lielāka par Ivisu — līdz ar to tai ir daudz vairāk, ko piedāvāt, — mainīja savu statusu, no «sīko ļaužu saliņas" kļūstot par spekulantu un biznesmeņu otro mājvietu. Engels atkal prata uzost zelta āderi. Astoņdesmit astotā gada oktobrī viņš uzsāka jaunu atspērienu savu ideju ieviešanā dzīvē. Viņa biroja telpas vēl gan atradās Ivisā, bet tirdznieciskie darījumi tika kārtoti šeit…

Kīfers ar savu kaulaino pirkstu norādija uz vienu no fotogrāfijām. — Viņa māja… Kaladoras apkaimē… Māja — pārāk pieticīgs apzimējums. «Can Rosada» — izbijusi muiža, kura pārbūvēta par privātpili. Gn šeit — viņam piederošā jahta «Piraia II».

Rio neko nesaprata no kuģiem. Viņš apjauta tikai tik daudz, ka tā ir motorjahta, turklāt — diezgan paprāva.

Ludvigs Kīfers atslīga atpakaļ krēslā. Sēžot tur — aizvērtām acīm, pēcpusdienas gaismas apņemts —, viņš Rio atgādināja saplosītu ēģiptiešu faraona mūmiju, kas cietusi no kāda kapu zagļa vai alkatīga arheologa nelietīgās rokas.

Rio atkal mocīja galvassāpes. Gn viņš zināja, kas tam bija par cēloni: negulētā nakts, murgainie sapņi, Ludvigs Kīfers — faraons atzveltnes krēslā, fotogrāfijas… Viņš piespieda sevi vēl turpināt tās aplūkot…

«Can Rosada» — Engela māja — atradās uz pakalna, un tā bija celta no masīviem, zeltaini brūniem būvakmeņiem. Pirmajā stāvā iebūvēta uz kolonnām balstīta lodžija. No tālienes raugoties, nevarēja noteikt, kas bija uz tās redzamie raibie plankumi — puķes vai cilvēki? Labajā pusē lodžija balstījās pret kvadrātveida torni ar alvotu jumta segumu. Lidzās tam ziedošo pīniju apstādījumi un olīvkoki veidoja savdabīgu, parkam līdzīgu dārzu, kura kreisajā pusē slējās ciprešu rinda. Koki pacēlās augstu virs ierīkotā baseina, kuru greznoja divas statujas, un ciprešu tumši zaļās, gandrīz vai melnās lapotnes krasi kontrastēja ar mirdzoši zilo baseina ūdeni. Gz fotogrāfijas redzamā ainava bija mākleru rīcībā esošo katalogu cienīga, kurus mēdz piedāvāt apskatei miljonāriem ar sevišķi pretenciozu izvēli.

Apskatījis šo fotogrāfiju, Rio to nobīdīja malā, lai paņemtu nākamo. Tas bija kāda vīrieša momentuzņēmums. Kameras acs bija notvērusi šo vīru ļoti kutelīgā situācijā: paklupis aiz kāda šķēršļa, viņš karājās gaisā vertikālā stāvoklī. Kāja aizķērusies aiz kādas sarkanbalti krāsotas barjeras. Foto, šķiet, bija uzņemts kaut kur Kaladoras ostas apkaimē, par to varēja spriest pēc fonā redzamajiem kuģu mastiem, tauvām un virvēm. Tur bija arī divas jaunas sievietes — glīti noaugušas, kā to varēja secināt pēc viņu skopā apģērba. Kam šis nofotografētais tips steidzies pretim? Vai tas būtu Tomass Engels? Gn te jau viņš redzams atkal! Šoreiz bez sieviešu un jahtu klātbūtnes — brīvā dabā, pie galda, zodu atbalstījis uz rokām.

Rio atcerējās, cik neapmierināts bija toreiz Olsens, kad skandalozajam rakstam par «Bioplazmu» nekādi neizdevās piemeklēt piemērotu Engela fotoportretu — tāds neatradās pat «News Kurier» fotoarhivā. Beidzot vajadzēja samierināties ar neskaidru, jau pabalējušu melnbalto foto.

Par tikko redzēto fotouzņēmumu Olsens būtu sajūsmā. Gz tā bija skatāms saulē iededzis vīrietis ar ovālu seju, augstu pieri un plānām lūpām. Viņam bija īsi apgriezti, pelēkblondi, cirtaini mati, uzacis — kā divas taisnas svītras, pierē kā ar dakšiņu ievilktas četras rievas. Visuzkrītošākās viņa sejā bija acis. Tās bija dūmakaini zilas, un to glūnīgais skatiens pauda sašutumu un dusmas. Viņš izskatījās pēc tāda, kas grasās ķerties pie rīkles kādam vēl vaigā neredzētam nelabvēlim.

Rio ieskatījās fotogrāfijas otrā pusē. Nekādu paskaidrojošu komentāru tur nebija, tikai datums — 24. marts. Tātad fotografēts nesen. Skaidri saskatāma uz šīs bildes bija tikai tuvplānā uzņemtā vīrieša seja. Iespējams, viņš fotografēts uz kafejnīcas fona. Kaladorā? Kur gan citur?

Rio ņēma fotogrāfijas citu pēc citas, tās lipa pie pirkstiem, kuri atstāja blāvus nospiedumus uz spožajiem fotopapīriem. Atmiņā atkal atausa nakts vīzijas un ar tām saistītās bailes. Viņš domāja par Veru un Reisneru, un viņam mute no uztraukuma kļuva sausa, sirds neprātīgi dauzījās.

Atkal Engels… džinsos un sporta kreklā… labi trenētiem muskuļiem… pašapzinīgs un mierīgs — tieši tāds, kāds pēc pieņemtajiem priekšstatiem varētu izskatīties pensionēts miljonārs. Interesi neizraisošs.

— Vai tu redzēji to mazo meitēnu? —jautāja vecais vīrs.

Gz bildēm gan bija vairākkārt redzamas mazas meitenes, bet Rio tūlīt saprata, par kuru foto ir runa: tā bija 6x9 formāta bilde, jādomā — uzņemta ar platleņķa objektīvu, jo pretī kamerai izstieptā roka izskatījās nedabiski liela. Šīs rokas īpašniece bija brūni iedegusi, slaida auguma meitene, ģērbusies melnā peldkostīmā. Spriežot pēc vēl bērnišķīgajām krūtīm, viņai varētu būt gadu četrpadsmit vai piecpadsmit.

Aplūkojot fotogrāfijas, Rio centās iedziļināties, cik plašs varētu būt Engela diapazons sieviešu izvēlē. Vai viņš butu ielaidies arī ar mazgadīgajām? Bet tad sekoja pārsteigums.

—       Tā ir viņa meita, — teica Ludvigs Kifers. — Viņu sauc Irēna. Viņa apmeklēja Odenvaldes internātskolu, bet kaut kādā veidā viņam izdevās meitu pierunāt pamest šo skolu un pārnākt dzīvot pie viņa. Engelam, protams, nav tiesību būt aizgādniekam. Meitenes māte ierosinājusi šo lietu tiesā, taču arī tas Engelam nesagādā nekādas raizes.

—      Gn meitene dzīvo pie tēva?

—      Jā.

—      Kā jūs to visu uzzinājāt? Kur jūs dabūjāt šīs fotogrāfijas un pārējos materiālus?

—      Vai mēs nevarētu beigt par to runāt?

—      Taču te ir savākts dosjē pilnā komplektā!

—      Ja es kam īsti ķēros klāt, tad sastādit tādu dosjē man ir nieka lieta.

Kīfers atkal atsāka klepot. Rio baidījās, ka varētu atkārtoties kārtējā spēcīgā klepus lēkme. Par laimi, tas nenotika.

—      Droši varu teikt, ka šis ir vissvarīgākais no visiem manā dzīves laikā savāktajiem dosjē. Gn arī pēdējais…

Par spīti šķietamajam nespēkam un vārgumam, Kifers spēja runāt skaļi un saprotami. Viņa acis atkal dzirkstija.

—       Tu vari iepazīties ar šiem dokumentiem rūpīgāk. Līdzi dot šos materiālus es nevaru. Diemžēl lielākā daļa no tiem ir spāņu valodā. Neesmu vēl zaudējis kontaktus ar kolēģiem no policijas pārvaldes. Gn vari man ticēt, ka esmu tos diezgan bieži izmantojis. Šeit lieti noderēja mana draudzība ar Pablo Vidālu — Civilās gvardes priekšnieku. Būdams narkotiku speciālists, viņš kļuva Palmā par specpilnvaroto un ieguva caurlaidi visos spāņu policijas iecirkņos. Viņš ir mans sakarnieks Maljorkā.

Rio atkal ieskatījās Engela fotogrāfijā. Viņš sajuta naidu un riebumu. Kīferam tātad ir «sakarnieks» Maljorkā? Nosaukums «Maljorka» viņam pēkšņi šķita kaut kas neķītrs un piedauzīgs.

—      Rio…

Galds sašūpojās. To bija iekustinājis Ludvigs Kīfers, ceļoties kājās un atspiežot delnas pret krēsla malām. Sega noslīdēja uz grīdas. Gz galda neskarts bija palicis tikai viens puķupods. Rio paspēja to satvert, lai tas nenokristu.

Kifers likās to visu nemanām.

—      Rio, es vēlētos ar tevi aprunāties par projektu.

Izslējies taisni un sabāzis rokas brūno, uzkrītoši

lielo maisveida treniņbikšu kabatās, Kīfers sāka soļot pa terasi turp un atpakaļ.

—        Projekts — tas varbūt teikts par skaļu. Būtībā tas ir tikai plāns.

Kīfers apstājās pie terases margām. Viņa skatiens bija' vērsts uz Rio. Kaut arī Kīfers bija attālinājies no Rio, viņš tomēr skaidri sadzirdēja vecā vīra teikto: — Lai sastāditu plānu, jāprot precīzi novērtēt situāciju. Vadoties pēc ši priekšnoteikuma, esmu jau visu paveicis. Atlicis vēl tikai viens — darīt tam visam galu. Biļeti uz viņpasauli jau esmu iegādājies. Ceļš jau arī nemaz nebūs tik grūts — jānorij tikai maza kapsuliņa. Ieejas biļete uz turieni arī nemaz nav tik dārga… — viņa mute savilkās ņirdzīgā smīnā, — ja turklāt vēl ņem vērā ceļojuma ilgumu…

Ceļojuma ilgumu… Pār Rio muguru pārskrēja drebuļi. Kaut kas viņā sastinga, Viņš sēdēja nekustīgi, rokas salicis klēpī. Nakts… domas par to, ko viņš nodarījis Verai… un kādas sekas varēja būt viņu mīlestībai… Mazā, melnā čūska.. Tā atkal bija klāt…

—      Tas viss vēl nebūtu nekas. Problēmu rada kas cits…

Kīfers atkal pienāca pie galda. Viņa kraupjainās, plankumainās rokas bija savilktas dūrēs, kuras pēc briža viņš atbalstīja pret galdu. — Problēma ir tā, ka es nevēlos aiziet viens. Es nevaru un negribu atstāt šeit dažu labu…

—      Engelu? — Rio, elpu aizturējis, klusi jautāja.

—      Jā, Engelu. Protams. Gn ne tikai viņu vien. Ar to jau arī sākas grūtības. Ir vēl viena persona, kam jānāk līdzi…

Rio raudzījās viņā platām acim. Viņš centās saprast…

Ludvigs Kīfers sāka šķirstīt papīrus un dokumentus, līdz atrada kādu aploksni un izņēma no tās fotogrāfiju.

—      Lūk, tas ir viņš!

Tas bija kāds fotoportrets, pie kura, redzams, fotogrāfs rūpīgi piestrādājis. Tas bija sudrabota ietvara cienīgs. Gz tā bija redzama diezgan tukla kvadrātveida vīrieša seja, kurš jau sen pārkāpis piecdesmit gadu slieksni. Modernais briļļu ietvars viņam piešķīra intelektuāla un svarīga vīra izskatu, viņa lūpas — cieši sakniebtas, acu skatiens — augstprātīgs un vīzdegunīgs. Tā bija… jā, tā bija tipiska ierēdņa seja, kādas mēdz būt simtiem…

—        Viņu sauc Bernhards Hampels, — teica Ludvigs Kifers, — viņš savās rokās tur vadības grožus. Precizāk — turēja. Tajos kritiskajos gados, kad atklājās šīs nelietības ar plazmu un neatradās neviens daudzmaz kompetents cilvēks, kas šo problēmu atrisinātu, Hampelam tika piedāvāts postenis Veselības aizsardzības ministrijā. Gn ar to brīdi viņam nācās veikt atbildīgus, ar AIDS problēmām saistītus uzdevumus. Viņš bija tas, kurš noklusēja par hemofilijas slimnieku protestakcijām, sniedza saviem ministriem nepilnīgu informāciju un laikus pasteidzās izpalīdzēt saviem šajā industrijas nozarē strādājošajiem draudziņiem, kad viņu nelietigās izdarības draudēja nākt dienas gaismā. Tagad viņš atrodas tā dēvētajā pelnīti priekšlaicīgajā atpūtā. Nu viņš var pēc sirds patikas tērēt savu

kontos noguldīto naudiņu, ko viņam sagādājuši tādi kā Engels. Turklāt šī naudas ādere joprojām nav pārtraukusi savu tecējumu viņa kabatā. Gn kādu dienu viņš mierīgi iegūs labi situēta pensionāra statusu.

Rio nebija ko piebilst, viņam tikai radās ļoti daudz neskaidrību, par kurām gribējās iztaujāt.

Pa mājas atvērto logu plūda mūzikas skaņas. Irma droši vien klāj galdu, Rio pie sevis nodomāja.

—        Vai tas nozīmē, ka ir pienākusi šī vīra

kārta saņemt atmaksu?

>

Ludvigs Kīfers atkal apsēdās. Galvu pastiepis' uz priekšu, viņš atbildēja: — Jā, tā ir, kā tu saki. Rio, tu esi pirmais un vienīgais cilvēks, ar kuru es par to runāju. Esmu nolēmis viņu nogalināt. Viņu un Engelu…

Rio nespēja noticēt dzirdētajam.

—      Jūs?

—      Jā, es. — Kīfers ielika Hampela fotogrāfiju atpakaļ aploksnē. — Neskaties uz mani tādām acīm! Tu, protams, no manis to negaidīji. Grūti jau arī ko gaidīt no tāda, kas tikko turas kopā. Bet gan jau kļūs labāk — tie tur, klīnikā, mani atkal uzdabūs uz kājām. Par to tu vari būt drošs. Protams, ne jau uz ilgu laiku, kā tas bija līdz šim, bet es paspēšu… Vairāk nekā piecas dienas man nav nepieciešamas. Tu vari uz mani paļauties.

Klusums. Rio ausīs džinkstēja. Galvassāpes bija pārgājušas — kā ar roku atņemtas. Viņš centās apjēgt visu tikko dzirdēto. Tas neizdevās. Galvā jaucās domas gluži kā krāsaini stikla

gabaliņi kaleidoskopā: Kaladora, Engela jahta, māja… un tad vēl tas kaut kur Berlīnē dzīvojošais Hampels. Gn šis te spokam līdzīgais kaulukambaris gribēja…

Vareno egļu paēnā sevi manīt lika dzestrums. Apkārt valdīja pilnīgs klusums. Te, pie galdiņa, viņi jutās kā uz salas… «Mēs sēžam vienā laivā» — vai tā neteica Dīters Reisners? Dīters jau miris, bet viņi abi vēl dzīvi… Gn tad Rio saprata — nedrīkst bezpalīdzīgi sēdēt un Inogaidīt, vienkārši nolaist rokas un padoties, uzņemt visu kā nenovēršamu un fatālu, kamēr Engels un šis korumpētais nelietis Hampels…

—      Vai tu palīdzēsi man, Rio?

Viņš piekrītoši pamāja. Šī atbildes reakcija bija spontāna, it kā kādas iekšējas balss diktēta.

—      Es uz to cerēju, Rio…

Kīfers, pārliecies pār galdu, satvēra Rio roku.

—      Tam jānotiek! — viņš čukstus teica. — Tici man! Gn tas būs brīdinājuma signāls pārējiem. Bet vēl ir kaut kas visai sarežģīts…

—       Kas tas būtu?

—       Nepieciešams darboties sinhroni, visu paveikt vienlaikus. Tas atstātu lielāku iespaidu uz masu medijiem. Būtu labi, ja mēs ar viņiem tiktu galā vienas dienas laikā, pieļaujama būtu atkāpe tikai par dažām stundām. Kā to izdarīt, esmu jau padomājis. Bet tagad man jādodas uz kliniku, kur varēšu visu kārtīgi izplānot. Es atradīšu pareizo risinājumu, tici man…

Paņēmis papīra strēmeli, viņš uzrakstīja uz tās kadu telefona numuru. — Tas ir slimnīcas numurs. Varbūt tu varēsi man piezvanīt.

No sānielas izbrauca kravas automašīna, turpinot ceļu pāri pakalnu virknei, ik pa brīdim skatienam kaut kur pazūdot un atkal parādoties un atstājot aiz sevis biezu putekļu mākoni, kas pamazām izklīda starp cipresēm netālu no «Cari Rosada» mājas ieejas.

Irēna ļāva žurnālam izslīdēt no rokām un, pielikusi plaukstu sev pie pieres, centās paslēpties no spilgtās saules gaismas. Madlēna, kas mēdza šeit ierasties no pārvaldnieka mājas katru svētdienu, lai kopā ar Irēnu apspriestu iepriekšējās dienas notikumus, bija pletraususies kājās. — Tur jau viņi nāk!

—      Kas nāk?

—       Tas katrā ziņā ir mans vecais. Tavs tēvs viņu aizsūtīja uz lidostu. Tev taču vajadzētu zināt, kas viņam tur bija jāsagaida, vai ne?

—         Varbūt vajadzētu zināt. Bet mani tas neinteresē.

Irēna atkal atsāka lasīt žurnālu, kura nosaukums bija «Prima». Viņu interesēja lapaspuse ar sabiedrības augstāko aprindu hroniku. Rakstā, kuru viņa sāka lasīt, tika apspriests, vai spāņu troņprincim ir viena vai vairākas mīļākās.

Viņa ar lielām pūlēm burtoja spāņu valodā rakstīto tekstu. Irēna saprata: ja ari turpmāk Madlēna ar viņu nesarunāsies spāniski, nāksies ņemt spāņu valodas privātstundas, lai kā ari Tomasam tas nepatiktu. Visbeidzot — arī Palmā, tā dēvētajā vācu skolā, kurā viņa. pavadīja visas dienas, izņemot nedēļas nogali, visi ar viņu sarunājās tikai vāciski. Dažkārt, kad pārņēma nostalģiskas jūtas un gribējās sev uzdot jautājumu — ko tu te vispār meklē? — nepalīdzēja arī lietainās Odenvaldes pretnostatījums saulainajai Maljorkai. Ak Dievs, cik ļoti viņa bija vēlējusies dzivot pie tēva, kopā doties izbraucienos ar jahtu, iepazīties ar dzīvespriecīgajiem, pašapzinīgajiem un saulē iedegušajiem jaunekļiem, kuri spētu izklaidēt, ienest dzivē kādas pārmaiņas! Bet no tā visa nebija nekā. Tēvs turpināja savos luksusa apartamentos rīkot mājas viesības, uzaicinot uz tām vulgāras apšaubāmas uzvedības sievietes, kas ietilpa viņa paziņu lokā, taču meitai atvēlēja šeit uzturēties tikai nedēļas nogalē — pārējās dienas viņa aizvadīja internātā…

—      Tas ir vācietis, — teica Madlēna, — esmu ar mieru saderēt.

—       Nu un tad? Bet kā tu to vari zināt?

—       Redzu pēc viņa gaitas…

Tagad piecēlās arī Irēna. Huans — Madlēnas tēvs un mājas «Can Rosada» pārvaldnieks — pasniedza svešiniekam koferi. Irēna atbraucēju redzēja tikai no mugurpuses — brīdī, kad viņš kāpa augšup pa kāpnēm, izslējies tik taisns, it kā būtu slotaskātu norijis. Turklāt ģērbies zilā vējjakā. Tik karstā laikā! Madlēnai bija taisnība — uz ko tādu spējīgs tikai vācietis.

—      Smieklīgs tips, — komentēja Madlēna.

Svešinieks apstājās. Ar rokām atbalstoties

pret terases kāpņu margām, viņš ar acīm baudīja apkārtnes ainavu: olīvdārzi, nelieli ciemati, nogāzē — Kaladoras sniegbaltās mājas, tad vēl — pasakainais jūras zilums, cik vien tālu sniedzās skatiens…

—      Es pazīstu viņu.

—      Vai kāds no šefa draugiem?

Draugs? Vai Tomasam vispār bija draugi? Viņš gan izlikās, ka ir, bet Irēna jau sen to apšaubīja.

—       Nav nekāds draugs. Viens no viņa pakalpiņiem-, Madlēn.

—       Kas viņš ir pēc profesijas?

—      Viņš ir ārsts un vada farmaceitisko rūpnīcu.

—      Kur tā atrodas?

—       Kaut kādā sūda pilsētelē — Bernhāgene. Ceru, ka tev nenāksies tur kādreiz nokļūt.

—      Gn ko nozīmē «pakalpiņš»?

—       Ai, liecies mierā, — Irēna atmeta ar roku, — tev to nesaprast.

Jā, viņa prata masēt… darīja to aizraujoši, bez steigas… Viņas roku maigie pieskārieni — uz augšu, uz leju, uz augšu… Engels juta, kā saspringst viņa iegurņa muskuļi, un viņš labsajūtā aizvēra acis. Tomass gan bija nolēmis pēc nedēļas likt Kitijai aizvākties. Trīs nedēļas jau bija pagājušas, un tas bija maksimālais laiks, ko viņš jebkad bija atvēlējis vienai sievietei. Bet šī te bija īsta bestija, oh… Tomass tikko valdījās, lai neievaidētos.

Kitija pārtrauca savu darbu.

—        Vai tu esi jukusi? — viņš izgrūda caur sakostiem zobiem.

—       Bet, Tomas, tur kāds nāk…

Arī Engels bija izdzirdējis mašīnas troksni. Hohštets…

—      Kas par to? Turpini!

Gn viņa atsāka masēt — tik veiklām roku kustībām, ka viegla tīksme un gurdenums ieplūda viņa ķermenī gluži kā karsts gaiss balonā.

Tomass atviegloti nopūtās, noglaudīja Kitijas blondo galvu, tādējādi izpauzdams savu atzinību, un nokāpa no ādas dīvāna. Nomazgājies dušā, viņš uzvilka īsu kimono baltā krāsā un izgāja uz terases.

Hohštets…

Tur jau viņš stāvēja. Šī rūpju savilktā, grumbainā seja ar vāro, ņirdzīgo smaidiņu un, kā vienmēr, mūžīgi neiztrūkstošā vējjaka. Engels izjuta nepatiku pret šo vīrieti.

—      Tas esi tu, Johen. Kā atlidoji?

—       Nevaru sūdzēties.

—      Vai lidmašīnā jau pabrokastoji?

—      Jā.

—      Varbūt vēlies iedzert ko stiprāku?

—      Nē! Paldies! Labāk glāzi minerālūdens.

Minerālūdens. Protams! Tādiem kā viņš —

> •

ļoti tipiski. Tomass nojauta, ka Hohštetam ir kas aiz ādas, ja jau viņš šeit ieradies. Pie velna, kāpēc viņam vajadzēja sapīties ar šo Hohštetu? Būtu labāk toreiz pieņēmis Muškes piedāvātos sešus miljonus — un nekādu saistību, nekādas atbildības! Nebūtu palaidis garām radušos izdevību, varētu aiztaupīt sev šīs rūpes un Hohšteta klātbūtni!

—     Minerālūdens nav. Šobrīd nav un nebūs. Tev tas nav vajadzīgs. Ja mums ir kas vajadzīgs, tad tie ir nervi. Kitij, pagādā mums kaut ko dzeramu. Vai vīnu, Johen? Varbūt alu, viskiju, konjaku?

—      Alu.

Engels pamanīja, ka Hohštets caur puspievērtajām acīm šķielē uz promejošo Kitiju. Viņam laikam gan tik bieži negadās redzēt bikini tērptu dupsiti. Kitija būs labs rezerves variants, kā iespaidot Hohštetu. Arī tādam «sālsstabam» kā viņam ir savas vājās puses…

Engels uzsmaidīja Kitijai, kura bija atgriezusies jau ar paplāti rokās.

—      Aizej tagad uz baseinu vai uzmeklē Irēnu! Man ar draugu Johenu ir nopietna saruna. Cik man zināms, viņam labpatiktos visu izrunāt zem četrām acīm.

Viņa nozuda. Engels iemeta savā glāzē ledus gabaliņu.

—     Tātad kas tā par steidzamu lietu, par kuru nav iespējams runāt pa telefonu?

—      Viss ir ļoti steidzams, un nekas vairs nav runājams pa telefonu.

Engels virpināja rokā glāzi. — Kālab tad esi šeit ieradies?

—      Kā, lūdzu?

Engels noliecās uz priekšu. Viņš tik sparīgi nolika glāzi uz galda, ka tās saturs sašūpojās līdz pat trauka malām.

—         Paklau — tu nebiji vienīgais, kas man zvanīja. Arī advokāts Srēders. Šī lieta vēl esot iepriekšējas izmeklēšanas stadijā. Viņam jau nu gan vajadzēja būt lietas kursā — viņš taču kā nekā ir advokāts. Ielikt mums spieķus riteņos viņiem neizdosies, Johen. Viņiem nav nekādu pierādījumu, tikai aizdomas. — Tomass neapmierināti savilka pieri. — Bet tagad man sakāms kaut kas attiecībā uz tevi. Šajā situācijā tev būtu jāturpina uzraudzība. Bet kā tu rīkojies? Pamet visu novārtā un drāzies pie manis. Vieglprātīga rīcība — pārāk maigi teikts, es to nosauktu par nepiedodamu muļķību.

> >

—      Paklausies jel…

—        Nē, uzklausi mani! Vai gribi visu salaist galīgā dēlī? Ja nu viņi noklausās telefona sarunas? Ja nu tevi kāds izseko? — Engels pameta skatienu atpakaļ uz kāpnēm, it kā baidīdamies, ka kāds varētu nākt. — Šādā situācijā nekas cits neatliek kā saglabāt mieru un turpināt strādāt tāpat kā līdz šim… un saņemt sevi rokās. Neizrādīt nekādu satraukumu. To jau viņi vien gaida… Bet tu?

Engels skatījās uz glāzi un tā saviebās, it kā būtu pamanījis viskijā peldam mušu.

—         Jā, — viņš dzirdēja Hohštetu sakām, — esmu ieradies šeit.

Engels ar izbrīnu paskatījās uz viņu. — To es redzu. Laikam lepojies ar to, vai ne? Varbūt es beidzot varētu ari uzzināt, kāpēc?

Hohštets, skatīdamies uz augšu, sacīja: —Tev taisnība, Tomas. Tikai es vairs neesmu vadībā. Un arī nevēlos. Gribu pamest arī pašu kuģi — ne vien tā komandtiltiņu.

Engels bija pārsteigts. Šāda atzīšanās nebija nekas neiespējams, pārāk negaidīts bija vienīgi veids, kādā Hohštets to paziņoja, — pēkšņi, bez jebkādas «priekšspēles». Hohštets runāja klusi un mierīgi, tātad — jau iepriekš sagatavojies. Engels sakrustoja savas brūni iedegušās rokas uz krūtīm. Viņa īkšķis un rādītājpirksts bija aizņemti, kustinot kaklā pakārto masīvo zelta ķēdi.

—      Ak tad tā gan!

Klusums. Virs pakalniem riņķoja baložu bars. Lauki, jūra, liedags… miera un klusuma oāze.

Hohštets norausa no pieres sviedrus.

—      Kāpēc nevelc nost to smieklīgo jaku?

Hohštets piecēlās, lai atbrīvotos no šī apģērba

gabala.

—        Gn tagad kaklasaiti… — Vienmēr, kad Hohštetam bija nācies dzirdēt šo tēvišķo un vēlīgo balsi, viņš bez ierunām un vilcināšanās centās paklausīt tās pavēlēm. Bet nu diezgan! Tas ir jāizbeidz! — Tagad izdzer savu alu, Johen, un mierīgi man visu izstāsti.

—        Visu, kas bija sakāms, es jau pateicu, Tomas. No sava lēmuma es neatkāpšos.

Engels pieslējās kājās. Viņa kailās kāju pēdas sajuta pēcpusdienas saulē sasilušo grīdas flīzīšu siltumu. Viņš domīgi raudzījās vīrietī, kurš sadudzis sēdēja krēslā, uz viņa šaurajiem pleciem, un Tomasa smadzenes vienlaikus nodarbojās ar iegūtās informācijas un no tās izrietošo seku apstrādi. Lai arī cik bieži viņam Hohštets bija licies smieklīgi viegli iespaidojams, patlaban viņš juta šajā cilvēkā briestam pretestības garu. Tas varēja situāciju padarīt bīstamu… visu sarežģīt…

Engels piegāja tuvāk krēslam, kurā sēdēja Johens, un, apņēmis ar rokām tā atzveltni, sacīja: — Nu labi, Johen. Nerunāsim vairs par to, ko es domāju. Klāj vaļā — ko tu esi nolēmis darīt? Kā tu domā to visu nokārtot?

Engels runāja suģestējoši un mazliet koķeti — kā allaž. Hohštetam mute bija sausa, un viņam nācās sevi piespiest, lai atbildētu: — Mans sakāmais ir īss, Tomas. Izmaksā man naudu, un es pazūdu.

—      Ak tā gan? Es lai tev samaksāju — un tu laidīsies? Kāpēc man jāmaksā?

—      Tu taču esi man parādā.

—        Ahā! Pakavēsimies pie otrā punkta: tu pazūdi… Ko tas nozīmē?

—      Tas nozīmē, ka es lidošu uz Venecuēlu un tikmēr manā Šveices kontā tiks ieskaitīta nauda.

—      Venecuēla? Nu protams! Tā jau vienmēr bijusi tava apmešanās vieta. Tur jau dzīvo arī mūsu vecais labais draugs Alonso. — Engela balsī bija saklausāma ne tikai ironija, tur jautās vēl kas cits. — Visbeidzot — mūsu draugs Alonso pietiekami labi nopelna. Un pie piķa viņš ticis ar mūsu palīdzibu. Viņam pieder tik daudz naudas, cik visiem pārējiem importpreces tirgoņiem, kopā ņemot. Gn kas par to parūpējās? Saki — kurš?

Hohštets klusēja.

—      Labi, jautāšu tev tiešāk: kurš — tu vai es?

Hohštets gribēja piecelties, bet nepaspēja.

Viņš juta, ka krīt… Sāpēja. Sāpes izstaroja no pakauša, un likās, ka visa pasaule iegrimusi tumsā. Hohštets gribēja pagriezties uz sāniem, bet viņam tas neizdevās. Engels bija viņu nogrūdis no krēsla! Nosviedis uz grīdas kā tādu maisu! Hohštets pēkšņi sāka atjēgties… Briesmīgi sāpēja galva.

Hohštets baidījās atvērt acis. Tās tomēr pavēris, viņš ieraudzīja savā priekšā Engelu žākļstājā — viņa brūnās, muskuļainās kājas. Pēc tā, ko Hohštets, no apakšas raugoties, redzēja, varēja secināt, ka Engelam zem melnbaltā kimono nebija nekā — pat ne apakšbikšu. Engels ar savu sātanisko smaidiņu sejā raudzījās uz viņu, ļauni smīnēdams. Pielicis savu cieši savilkto, smagnējo dūri pie Hohšteta zoda, viņš jautāja: — Tu vai es, Johen?

Hohštets vaimanāja.

—      Vai sāpēja? Nē?

—      Tu… tu…

—      Jā, es! Vai tu domā, ka darīju to labprāt? Kā mēdz sacīt: kā tu man, tā es tev. Varbūt domāji, ka būšu sajūsmā par taviem fantastiskajiem plāniem?

Pacēlis no grīdas nogāzto krēslu, Tomass uzrāva kājās arī Johenu un palīdzēja viņam apsēsties. Hohšteta acis asaroja. Šķita, viņš varētu

sākt skali raudāt.

t

—      Vai tu esi traks? Es varēju dabūt smadzeņu satricinājumu…

—      Blēņas! Tik vien ir kā puns. Sēdi labāk ēnā! Nē, aizej uz vannasistabu un pabāz galvu zem aukstas ūdensstrūklas! Sarunu turpināsim vēlāk. Mums vēl ir šis tas pārrunājams…

Kad Hohštets atgriezās, viņa mati bija slapji un galvai pieglausti. Viņa seja izskatījās dzeltenīga —kā izbalējis papīrs. Kreisajā rokā viņš turēja kabatlakatiņu, piespiestu pie tās vietas pakausī, kas bija cietusi no trieciena pret terases grīdu.

Engels paskatījās uz viņu un gandrīz vai līdzjūtīgi ievaicājās: — Kā ar smadzeņu satricinājumu?

Hohštets neko neatbildēja.

—      Vai nevēlies apsēsties?

Hohštets palika stāvot. Brīdi vērojis Engela smīnā savilkto seju, viņš atsāka runāt. Viņš runāja tik klusi; ka Engelam bija jāpiepūlas, lai sadzirdētu. Tomēr viņš saprata visu, un viņu tracināja katrs Johena izteiktais vārds. Hohštets lika saprast, ka viss notikušais uzlūkojams kā līdzšinējās darbības neizbēgamas sekas. Pateicoties Tomasam, viņš esot guvis skaidrību par notiekošo, un, kā zināms, skaidrība esot priekšnoteikums tam, lai nonāktu pie kaut kādām atziņām, kā, piemēram, cenšanās apzināti slēpt radušās situācijas bistamību varot novest cilvēku gandrīz līdz pašnāvībai. Viņš, Hohštets, jau sen esot piekusis izlikties, ka viss kārtībā. Saņemts jau pārāk daudz punu, lai paspētu pie tiem pierast, taču reiz nu tam jādara gals…

—      Jā, beidzot jādara gals, Tomas…

Tomass Engels joprojām spēlējās ar savu kak-

laķēdi. Viņa acu skatiens bija kļuvis nopietnāks.

—.Tu savus principus izklāstīji ļoti vispārināti, Johen, — viņš mierīgi teica, — tagad tu varētu izteikties konkrētāk…

—      Labi. Pavisam konkrēti, Tomas… Tu man esi parādā pusotru miljonu. Ne jau vācu markās — dolāros. Tie ir mani līgumā paredzētie divpadsmit procenti no kopīgā ienākuma. Pēdējo četru gadu laikā neesmu saņēmis ne feniņa. Cetrarpus gadu, strādādams par vadītāju ar nelielu atalgojumu, esmu slēpis šos neprātīgos darījumus, kuru autors esi tu. Daļu no manas jau tā niecīgās peļņas tu piesavinājies, lai piekukuļotu klīnikas un institūtus pirkt mūsu preci. Tu pamanījies katru firmas nopelnīto feniņu iebāzt savā kabatā.

—      Un tālāk? — Engels spodrināja savu kaklaķēdi ar kimono piedurkni. — Lietišķi un skaisti — pusotra miljona dolāru. Un tas vēl nav viss, ja es pareizi sapratu?

—      Jā, tu saprati pareizi. Es pieprasu izmaksāt naudu jau drīz. Tai jābūt pārskaitītai uz mana konta līdz šī mēneša septiņpadsmitajam datumam.

—      Tātad — jau nākamnedēļ?

—      Nākamnedēļ, Tomas.

—      Citādi…

Hohštets klusēja.

Baloži jau bija atgriezušies. Viņi dūdojot lidinājās virs «Can Rosada» mājas.

—       Tu esi jucis! — Engels palaida ķēdi vaļā. Šos tris vārdus viņš izteica kā pēkšņu konstatējumu.

—      Tas nu lai paliek tavā ziņā, Tomas…

—      Gn kā tu iedomājies panākt, lai es atbalstu tavas neprātīgās idejas? Tevi taču vajadzētu nosūtīt pie psihiatra vai kur citur?

—      To es varu tev pateikt. Vispirms tev nāksies pārdomāt, vai vērts ar mani izrikoties tāpat kā ar pārējiem. Atļauj man paziņot tev sekojošo: esmu sagatavojis.rakstisku ziņojumu, kurā sīki izklāstīts, ar ko firma nodarbojusies. Gan par Larsu Boderu, gan Jirgenu Kenicu un nelaimīgo Reihenbahu, par kuriem tu esi pārliecībā, ka viņi vienmēr turēs mēli aiz zobiem. Neaizmiršu pieminēt arī tava jukušā Renē izdarības ar žurnālista meiteni. Ja es pēkšņi pazudīšu vai arī tikai piezvanīšu, apsūdzība nonāks prokuratūrā. Līdz ar to atklātībai tiks nodotas pāris slepkavības, tostarp — Tomasa Engela patvaļīgās izrīcības un netīrie tirdznieciskie darijumi. Manā rīcībā ir tieši pierādījumi.

—      Mūsu tirdznieciskie darījumi, Johen.

Hohštets, plecus paraustījis, atteica: — Bet ne

mūsu slepkavības.

Engels piecēlās un piegāja pie balustrādes. Ar rokām atspiedies pret to, viņš ilgi lūkojās apkārtnes ainavā, it kā meklēdams tur atbildi. Tad,

pagriezies pret Hohštetu, teica: —Mats karalim, vai ne, Johen?

— Sauc to, kā gribi! — Hohštets saknieba lūpas.

Čeks atradās Johena Hohšteta kabatas portfeli. Tas bija bankas «Bilbao Vizcaya» izdots čeks — šaura, balta papīra lapiņa ar summas norādi: «sešsimt miljoni pesetu». Šis naudas daudzums nebija ne tuvu pieprasītajam pusotram miljonam dolāru. Summa bija daudz mazāka, bet vienlaikus — daudz lielāka par cerēto…

Lai kādi arī būtu bijuši Hohšteta iepriekš izplānotie nodomi, kurus Engels tik dedzīgi bija centies atvairīt, pierunādams: «Esi jel prātīgs, Johen! Kāds labums tev no tā atlēks, ja brauksi uz Dienvidameriku? Šeit taču tev klātos daudz labāk,» — tie pazuda kā saulē kūstošs sniegs.

8-

Engels ne mazums nopūlējās, lai pierādītu sava izteiktā priekšlikuma pārākumu. Viņš pat uzrādīja bankas izsniegto garantijas vēstuli ar iepriekšējās dienas datumu, kura apliecināja viņa maksātspēju. Pēc ilgām un karstām debatēm abi beidzot devās uz Engela biroju Kaladorā. Ari tur bija ko apbrinot — pārsteidza ne vien modernais golfa laukums «Son Pajol» ar tam blakus izbūvēto dzīvojamo kompleksu, kas spēja uzņemt vairāk nekā tūkstoš personu (golfa spēlētājiem, kuri varēja atļauties dzivot šādos apartamentos, bija jābūt bieza maka īpašniekiem), bet arī rūpīgi vestā grāmat-

225

vediba — dokumentācija par spēļu laukuma un dzivojamo telpu ekspluatācijas izmaksām, kvitis par ūdens patēriņu, rēķini par ieguldījumiem celtniecības darbos, nomas maksu izraksti…

— Gn tagad, Johen, salīdzini! Tik daudz kā nolasīt bilances tu pie manis būsi iemācījies. Tad nu izšķiries par alternatīvu — Bernhāgene vai Kaladora? Tu vari palikt šeit un saņemt divpadsmit procentus… Turklāt — bez sarežģījumiem, nevis kā tas diemžēl bija gadījumā ar mūsu «plazmas bodīti». Toreiz, astoņdesmito gadu sākumā, tā nebija peļama ideja — noorganizēt plazmas kontrabandu… Bet tagad — nerunāsim vairs par to! Kas attiecas uz darbu Kaladorā, alegoriski varētu sacīt tā: bildīte prasa, lai to ieliek zelta ietvarā. Bernhāgene — neizbrienams asins muklājs. Gn kam par to jāpateicas? Tur mītošajiem dīkdieņiem un dienaszagļiem, ierēdņu korumpētībai un psihiski slimajiem. Bet šeit, Johen, mani ļaudis ir labi situēti un šī vieta — īsta paradīze zemes virsū, kur saimnieciskā dzīve vēl tikai sākusi savu augšupeju.

Šis piedāvājums varēja izrādīties mānigs. Hohštets atkal atcerējās nabaga Reihenbahu, Boderu, Kenicu… Varbūt no Engela puses tas bija izmisumā sperts solis, kad nekas cits viņam ātrumā nebija ienācis prātā? Gn tomēr— situācijās, kas izvērtās Tomasam nelabvēlīgi, viņš allaž pārliecināja, ka spēj domāt reāli un sakarīgi. Engels saprata pietiekami labi, ka Hohštets atrodas uzvarētāja pozīcijā. Ne jau Tomass viņu, bet gan viņš Tomasu bija piespiedis pie sienas. Ar šo atziņu vien Hohštetam pietika, lai redzētu pasauli iemirdzamies jaunās krāsās, par spīti tam, ka sāpes pakausī vēl aizvien lika sevi manīt.

— Kādas ir tavas domas, Johen? Vai nesāksim visu atkal no gala? Mēs jau pierādījām, ka protam būt viens otram līdzvērtīgi pretinieki.

Pēc abu «spēkošanās» sekoja tas, ko varētu dēvēt par dzīves jaukākajiem mirkļiem, — viegla maltīte, pēcpusdienas snauda, tad — brauciens uz Kaladoru, lai tur iepirktos. Veikals, kurā viņi iegriezās, bija patiesi elegants un pārdevēja — īsta spāņu dieviete neparastām acīm, neparasti krāšņiem matiem un neparasti burvīgu smaidu.

Johenu Hohštetu šis smaids apbūra, un, juzdamies ne pārāk piemēroti ģērbies, viņš tūdaļ nopirka sev baltas linaudekla bikses, ūdenstūrismam piemērotus apavus un zilu Tkreklu. Atpūtai atbilstošs tērps pilnā komplektā! Tomass un Johens iesēdās jahtā «Pirata II».

Uz jahtas viņus sagaidīja vēl viena «dieviete» — Kitija. Viņas acu skatiens… burvīgais augums… šaurais viduklis… gurni, kailumu tik tikko piesedzošais peldkostīms — tas bija tik niecīgs, ka no tā varētu atteikties pavisam.

Hohštets juta, ka piesarkst seja un ausis. Viņš uzlika saulesbrilles. Iespējams, Kitija juta, ka tiek novērota, jo vai gan citādi viņa tā pozētu un izriestu krūtis? Cln tās bija apskates vērtas!

Hohštets minstinājās, nevarēdams izdomāt, par ko īsti runāt. Vienīgais, kas viņam iešāvās prātā, bija pajautāt Kitijai, vai viņa nav viena no Tomasa «komtesēm». Johens zināja, ka agrāk Engela rīcībā bija vesela svīta šādu no Frankfurtes labākajām aprindām savāktu dāmu, kuras pildīja starpnieču lomu vizītēs pie pasūtītājiem, ārstiem vai citām svarīgām personām.

Kitija atkal bija nozudusi.

Hohštets paņēma sauļošanās krēma tūbiņu un, izspiedis nedaudz krēma plaukstā, iezieda ar to pieri. Viņš bija palicis viens un, sēžot guļamkrēslā, varēja netraucēti vērot kaijas un baudīt jahtas liego šūpošanos, tomēr vislielāko labsajūtu sagādāja tas, ka bija pārgājušas galvassāpes.

Rūsganajās klintīs aug vientuļas priedes — vēja saliektas un greizas, bet ar varenām un stiprām saknēm. Jūras ūdens līča klusajā teritorijā šķita gandrīz vai melns. Pa tā mirgojošo virsmu kā pa atlasa audumu slīdēja liela, balta jahta.

Mīļais Dievs, kas tā par dieniņu! Kas gan viss tajā bija paspējis notikt!

Viņa parādījās atkal — Kitija, blondā polinēziete! Slaidās kājas, vingrais vēders, stāvās krūtis, gūžu apaļumi — skatienam netika apslēpts tikpat kā nekas, jo vai gan to varēja nosaukt par apģērbu — šo gurnu apsēju lentes platumā un tikpat smieklīgi šauro tumšā auduma svītriņu starp kājām?

Viņa jau nu pārspēj visu, ko nācies šodien pieredzēt, pie sevis nodomāja Hohštets.

Kitija pienāca pie viņa, sniedzot paplāti, uz kuras atradās glāzes.

—       Kā būs, Johen? Vai slāpes nemoka? Šis dzēriens ne vien atsvaidzina, bet arī palīdz atgūt formu.

—      Atgūt formu? Kādam nolūkam? — Hohštets izsmējīgi vaicāja, bet tūdaļ pat šis kutelīgais jautājums lika viņam atkal hosarkt.

—          Lai labāk sagatavotos turpmākajiem notikumiem…

Dzēriens atgādināja šampanieti, un tam bija mazliet rūgtena piegarša.

—      Paldies!

Viņa atkal pēkšņi nozuda. Velns vien zina, ko viņi tajās luksusa kabīnēs varēja sadarīt.

Varēja dzirdēt, kā bocmanis izmet enkuru.

Hohštets izstaipījās. Viņa fiziskais stāvoklis patiešām bija uzlabojies, mundrums atgriezies, un galvenais — viņš jutās brīvi un nepiespiesti.

… Maigai vēja pūsmai līdzīgi pieskārieni. Viņas pirkstu gali slīdēja pār viņa skaustu, pieskaroties muskuļiem, tad atkal glāstot plecus…

Hohšteta skatiens brīdi pakavējās pie brūni glāsmainajiem, kārdinošajiem apaļumiem, tad viņu acis sastapās — un Johens ienira to tumšajās dzīlēs… Viņai bija blondi krāsoti mati… Gn viņš aizdomājās…

—      Nu, kā ir? Vai nogurums pārgājis?

Hohšteta mute bija gluži sausa.

—         Ko dara Tomass? — viņš dzirdēja sevi jautājam. Enkura ķēdes žvadzoņa liedza sadzirdēt uzdoto jautājumu.

Gn Hohštets atkal redzēja Kitijas smaidu

un skatienu, kurš bija vērsts uz viņa peldbiksēm.

—      Ko es redzu! Tur kaut kas kļuvis nemierīgs! — viņa teica īstā frankfurtiešu intonācijā.

Engels zvanīja jau pa «Can Rosada» mājas telefonu. Vēlāk, kamēr Hohštets iepirkās, viņš atkārtoti mēģināja zvanīt no telefona kabīnes. «Abonenta šobrīd nav uz vietas. Piezvaniet vēlāk,» — tā viņam atkārtoja automātiskais atbildētājs.

Ko tas varēja nozīmēt? Renē acīmredzot kaut kur vazājas apkārt ar savu džipu vai arī, būdams skaidrā prātā jebšu skurbulī, paslēpies kādā no savām «alām». Šīs viņa «paslēpju spēles» varēja nozīmēt gan karatē treniņus, gan nodarbošanos ar pornogrāfisku bilžu fabricēšanu, gan šaudīšanos ar eksponātiem no savas ieroču kolekcijas. Dažkārt viņš savās «paslēptuvēs» ievilināja pa kādai tūristei… Galu galā — tā bija viņa paša darīšana. Taču kāpēc vienmēr sagadījās tā, ka šis maitasgabals pamanījās nozust tieši tajā brīdī, kad visvairāk vajadzēja viņu satikt?

Engels mēģināja sazvanīt vēlreiz.

—      Jā?

—      Beidzot es tevi esmu dabūjis rokā!

—      Okei, bos! Kas noticis?

—      Klausies, Renē! Man šodien bija ciemiņš. Šis vizītes sakarā radušās problēmas.

Klusums. Pēc brīža: — Kas jādara?

—       Problēmas jau tāpēc pastāv, lai tās atrisinātu, vai ne? Vispirms — teorētisks lietas būtības izklāsts… Darbības vieta — birojs. Birojā atrodas seifs. Seifā ir papīri, kuri nedrīkst nonākt svešās rokās. Kā tu tādā situācijā rīkotos?

Klausulē atskanēja dīvainas skaņas, kas izklausījās pēc ķiķināšanas. Bet varbūt tas nebija nekas cits kā satelītsakaru traucējumi.

—      Papīri? Vai tev tie vajadzīgi?

—      Nē.

—      Tad tā lieta ir pavisam vienkārša. Jāpielieto superlādiņš.

—      Kas tas tāds?

—     Sasodīti laba sprāgstviela! — Šāda veida paziņojumus Renē mēdza sniegt kā kaut ko ļoti komisku. — Detonators darbojas tā, ka viss eksplozijas spēks koncentrējas vienā punktā. Seko pamatīgs blīkšķis. Pēc tāda trieciena viss, šajā gadījumā — seifs, momentā tiks sašķaidīts. Vienalga, kas arī atrastos spridzināmā objekta iekšpusē — papīri vai dzīvi ļautiņi, ir tikai divi varianti, kas no tā visa paliek pāri, — slapja vieta vai pelni!

—        Slapja vieta vai pelni! — Engels gardi nosmējās.

—      Un kur atrodas tas seifs, bos?

—        Nostūri, kur tu jau esi kādreiz bijis, — Bernhāgenē.

—      O, nē! — nopūtās Honolka.

—       Esi bez rūpēm, Renē! Lieta vēl nav steidzama. Pagaidām nē.

—         Tas būs bijis kāds vareni interesants

ciemiņš…

)

Tomass nolika klausuli un, izgājis no telefona kabīnes, gribēja doties uz gaiteni, kas ved uz salonu. Viņš palika stāvot pie ieejas, kur cauri dzīvžogam varēja labi saskatīt notiekošo uz terases. Tur Kitija, noliekusies pār Hohštetu, ļāva darboties savām maigajām rokām… Tas meitēns nu gan ir ko vērts! Dabas dots talants…

Vasara bija pašā plaukumā. Saulainās dienas nomainīja nepieredzēti spēcīgas lietusgāzes, kas vēlās pāri pilsētai gluži kā grēku plūdi.

Vera uztraukta centās saglābt dārzā iznestos podus ar stādiem. Viņai piepalīdzēja Rio, kuram vēl nācās pielabot vētras nolauzto loga markīzi.

Rio visu notiekošo uztvēra kā kaut ko nereālu. Lai ko ari darītu, viņš jutās esam ārpus visa notiekošā. Līdzīga sajūta pārņēma, atceroties ari Steinbahas villā pavadīto pēcpusdienu, kad viņi ar Kīferu sēdēja uz terases egļu pavēnī. Māja, terase, vīrietis atpūtas krēslā, dokumentu mapes, fotogrāfijas — tas viss atgādināja kādas jau lasītas lugas ainas.

Pavisam citādu — reālu iespaidu uz viņu bija atstājusi saruna ar Kīferu. Katrs šī vīra sacītais vārds skanēja Rio ausīs vēl un vēl. Šī balss nedeva mieru ne bezmiega naktīs, ne satraukuma pilno pastaigu laikā pa Angļu parku. Ar savu uzbāzību tā spēja nomākt pat Veras sacīto.

TAM JĀNOTIEK, RIO, TAS BŪS BRĪDINĀJUMA SIGNĀLS, KAS NESĪS PĀRMAIŅAS… VAI TU MAN PALĪDZĒSI?

Rio pieķēra sevi, ka sāk ar spogulīša palīdzību sev izmeklēt kaklu un aukslējas, pārbaudot, vai tās nav apsarkušas. (Jn kas tās par dedzinošām sāpēm urīnpūslī? Viņš uzmeta acis tualetes podam, lai redzētu, kādā krāsā ir viņa urīns…

—     Tā ir histērija, — novēroto komentēja Vera, un viņai droši vien bija taisnība. — Nemoki sevi ar atmiņām. Un aizmirsti to braucienu…

It kā to būtu tik vienkārši izdarīt… It kā varētu tik viegli izsvītrot no atmiņas šo dzīvam mironim lidzīgo Ludvigu Kiferu, atbaidošos furunkulus uz viņa pieres, ekzēmas izķēmoto roku ādu…

Kādu rītu piezvanīja Olsens. — Kad tu reiz līdīsi ārā no sava midzeņa? Vai tiešām tev patīk tā sēdēt uz vietas?

—      Jā, Ēvald, patīk. Esmu te labi iekārtojies.

Nākamais, kas izrādīja interesi par Rio, bija

Bruno Arends. Kādu vakaru viņš bija atnācis abus ar Veru apciemot. Vienīgi Pauls Novotnijs nedeva par sevi nekādu ziņu.

—      Aizej taču beidzot pie daktera Hercoga, — teica Vera. Dažbrīd, cenšoties Rio par kaut ko pārliecināt vai pierunāt, viņa runāja gan ar asarām acīs, gan citkārt — vicinot dūres viņa degungalā. — Saki, ka esi priecīgs un pateicīgs viņam par to, ka tev nekas nekait!

Rio nekur neaizgāja. Viņu šausmināja doma par to, ka Vera pēc viņu abu mīlas nakts būtu varējusi aiziet pārbaudīties…

Kad nu Rio beidzot tomēr bija izlēmis apmeklēt ārstu, viņš jutās atkal pārāk nespēcīgs un vājš, lai dotos uz klīniku. Sagaidījis, kad Vera aiziet iepirkties, viņš ieslēdza televizoru, tomēr nespēja uztvert nedz skaņu, nedz attēlu. Bija tā, it kā skatītos pārraidi svešā valodā.

— Patiesība ir tāda, ka tie cūkas mums ne vien sabojā visu dzīvi, bet arī tos pāris gadus, kas vēl atlikuši ko dzīvot, — teica Ludvigs Kīfers, sarunājoties ar Rio klīnikas kafetērijā. — Viņi notiesā tevi uz nāvi un tad vēl liek kļūt par lūdzēju… Mums te nodaļā ir viens hemofilijas slimnieks, kuram, lai saglābtu dzīvību, nepieciešamas asinis. Pēc vienošanās viņam bija jāiemaksā sešdesmit tūkstoš marku. Vai tu spēj iedomāties, kas tā par summu? Cilvēks, kurš slimo un ir darba nespējīgs, ar tādu naudu var izdzīvot pusgadu. Gn pēc tam? Pilnīgi bez iztikas līdzekļiem. Jāstājas kādā nabadzīgo ļaužu biedrībā… Kamēr tie tur, Bonnā, ražo brāķa preci, noziedo kādas pāris markas un mierīgi noraugās, kas te notiek…

Cik ilgi Olsenam vēl izdosies panākt, lai Rio saņemtu darba algu? Rio galveno redaktoru pazina pietiekami labi, lai iedomātos, ka tas pēc pusgada varētu viņam uzteikt vietu. «Saprotam, mīļais Olsen, tā ir traģēdija. Žēl jau arī tā nabaga Rio…» — tā varētu sacīt priekšniecība. «Bet vai gan mēs spējam visās nelaimēs palīdzēt?»

Bija savādi vērot slimnīcu apmeklētāju pieņemšanas laikā — slimnieki pidžamās sēdēja kopā ar piederigajiem, ēda kūkas, klusi sarunājās un smējās.

Iepretim Rio sēdēja Ludvigs Kīfers ar saviem «slepkavības plāniem». Viņa galvā vēl aizvien bija berete, taču citādi šis izbijušais policijas priekšnieks bija pilnīgi pārvērties. Kifers bija ģērbies eleganti pašūtā ziloņkaula krāsas poplīna uzvalkā, rozā kreklā, bet ap kaklu apsieta uzvalkam pieskaņota zīda šalle tabakas krāsā. Tomēr ne jau šis ietērps bija šo acīm redzamo pārvērtību cēlonis — mainījusies bija pati seja. Varētu likties, ka pie viņa piestrādājusi kāda meistarīga masku veidotāja roka. Tomēr tas nenozīmēja, ka viņa ādu segtu bieza grima kārta, — ekzēmas rētas bija gandrīz vai sadzijušas un vaigi kļuvuši apaļāki…

—         Viņiem vareni izdevies tevi atjaunot, Ludvig.

—        Jā, terapijas kurss bijis visai iedarbīgs. Kaut arī tikai uz laiku, tomēr slimnieka subjektīvā pašsajūta ievērojami uzlabojas un līdz ar to nenoliedzami ari vispārējais veselības stāvoklis. Man šis laiks ir maksimāli jāizmanto, Rio. Vai esi jau domājis par mūsu projektu?

Projekts — tā Ludvigs dēvēja šo izplānoto atentātu, kurā paredzēts nogalināt divus neliešus…

—      Ja nu kādu apsvērumu dēļ, vienalga, vai tie būtu ētiska, morāla vai personiska rakstura, tev nepieciešams vēl laiks apdomāties, es respektēšu tavu gribu. Vari man ticēt. Tikai, lūdzu, nevilcinies… Man jārīkojas. Gn, ja nu tu patiešām vēlies man palīdzēt, — ir dažas problēmas, kuru risināšanai vajadzīga loģiska pieeja.

Kīferu interesēja, kā panākt to, lai, cik iespējams, vienlaikus tiktu novākti abi subjekti, turklāt ar nosacījumu, ka presei nepaliktu nepamanīts īsais laika intervāls starp abām slepkavībām.

—        Redzi, lieta ir tāda. Esmu jau reiz bijis Maljorkā, taču pirms kādiem desmit vai piecpadsmit gadiem. Tur es ierados kopā ar draudzeni — ļoti pievilcīgu sievieti, kuras diemžēl vairs nav starp mums. Tas nebūt nenozīmē, ka es uz šīs salas labi orientējos. Ar to jau arī sākas problēmas. Man nepieciešams ievākt ziņas. Es taču nevaru iet pie saviem Civilās gvardes draugiem un sacīt: «Parādiet, kas kur atrodas, — es vēlos nogalināt Engelu…» Man vajadzīgs laiks.

Viņš runāja klusi un mierīgi, it kā tiktu pārspriests nedēļas nogales ceļojuma plāns: — Grūti pašreiz pateikt, vai man tam visam pietiks spēka.

Rio pamāja ar galvu un turpināja dzert tēju. Viņa mierīgums, spriežot pēc nervozajām roku kustībām, bija mānīgs — lai aizsmēķētu cigareti, nācās vairākkārt aizdedzināt šķiltavas.

—       Ir vēl viena neskaidrība, Rio. Par to, ka es tikšu galā ar visu, man nav šaubu. Nav zināms tikai, kā no tās salas lai atkal tieku projām. Tur ir tikai viena lidosta, kuru policistiem viegli «pārķemmēt». Tas pats ir ar ostu. Var gadīties, ka ātri iekritu lamatās…

Rio piekrītoši pamāja. Viņam nebija grūti iedomāties, kā tas viss varētu norisināties. Pie blakusgaldiņa sēdošā gadus četrus vecā meitene blēņojās, raustot mammas krēslu aiz atzveltnes. Meitēns sāka klaigāt, pievēršot sev kāda miesās tukla pacienta uzmanibu, kurš nosodoši kratija galvu.

Ludvigs Kifers turpināja: — Berlīne ir pateicīgāka darbības vieta. Tāpēc esmu nolēmis vispirms nokārtot «Berlīnes lietu». Man ir saglabājusies apliecība no policijas dienesta laikiem. Zināms, ka Hampels pats ir svarīga amatpersona. Gribu noskaidrot, vai pie viņa nemēdz iegriezties policijas priekšnieks no Valsts policijas pārvaldes. Berlīni es pārzinu perfekti. No turienes arī vieglāk nokļūt līdz Maljorkai. Aizlidot ar lidmašīnu nav problēma…

Rio cītīgi maisīja savu tēju. Ludvigs Kīfers atkal ilgstoši un domīgi uz viņu skatījās, kā jau to bija darījis iepriekš. — Es nevēlos atkārtoties, vēlreiz apliecinot, cik daudz man šis projekts nozīmē un cik daudz mēs liekam uz spēles, tajā iesaistoties. Gribu tikai jautāt — vai būsi mans sabiedrotais?

—      Jā, — nevilcinoties atbildēja Rio.

—      Patiešām?

—     Patiešām. — Viņš izturēja Kifera caururbjošo skatienu. Likās, tas izlaužas līdz pat smadzenēm un nolasa tur pa smadzeņu labirintiem haotiski klejojošās domas.

Rio atkal sajuta nelabumu pakrūtē. Cenšoties par to nedomāt, viņš satvēra Kīferu aiz rokas un sacīja: — Ja tev tas tik svarīgi…

—         Tas ir ļoti svarīgi, manu zēn. Redzi — nedrīkst rīkoties pārgalvīgi. Cīnoties priekšējās rindās, jāatrod iespēja, kā aizsegties. Tāpēc es ļoti priecātos, ja tu…

—       Es to izdarīšu! — atsmēja Rio. — Man ir daudz draugu. Arī ceļojumu birojos. Par biļeti es parūpēšos.

Vēlreiz pētošs skatiens. Tad Kīfers izvilka no sava uzvalka kabatas čeku grāmatiņu. Rio jutās pārāk noguris, lai skaļi protestētu. Viņš tikai paņēma grāmatiņu savās rokās un tūlīt pat to iebāza atpakaļ vecā vīra kabatā…

Ap desmitiem no rīta debesis atkal sedza pelēki negaisa mākoņi. Vera aizbrauca uz pilsētu. Viņa jau pirms tam nervozā balsī stāstīja, ka steidzami jāiepērkas. Nē, šī nebija patīkama pēcpusdiena. Rio atkal tirdīja iekšējs nemiers. Viņš iegāja dārzā, lai novāktu no galda brokastu traukus, pēc tam noskalojās dušā un visbeidzot apsēdās uz soliņa blakus telefonam. Viņš gribēja piezvanīt Kīferam, bet, griežot telefona numuru, kļūdījās divas reizes pēc kārtas. Beidzot… Atbildēja sievietes balss. Tā bija Irma Kīfere: — Tas esat jūs, Martina kungs! Dīvaini, bet mēs tikko runājām par jums. Laikam taču pastāv telepātija.

—       Kā tā? Vai tad jūsu brālis ir Steinbahā?

—       Jā! Viņu no tās klīnikas izmeta. Tūlīt jau viņš nāks.

Balss, kas atskanēja klausulē, šķita enerģijas pārpilna:

—      Kā klājas, Rio?

—      Liekas, ne tik lieliski kā jums.

—      Tā varētu būt! — Ludvigs smējās. — Vismaz pagaidām viss ir burvigi. Bet kāpēc tu neatnāci uz kliniku vēl kādu reizi?

Rio grozīja pirkstos telefona vadu. Negribēju… vai, patiesību sakot, baidījos… Ko atbildēt? Viņš izlēma teikt: — Es ienīstu klīnikas.

—      Saprotu. Vai ceļojumam jau viss sagatavots?

—      Jā! Ludvig, paklausieties…

—       Es labprāt tevi uzklausītu. Varbūt tu varētu iegriezties pie mums? Visu nevar izrunāt pa telefonu.

Rio gribēja iebilst, ka viņu gaida sieva, bet saprata, ka tāds arguments Kīferu nespēs pārliecināt.

—      Labi! Pēc stundas būšu klāt.

Rio ieradās pēc četrdesmit piecām minūtēm. Apstādinājis mašīnu un izkāpis no tās, viņš tūdaļ pamanīja veco policistu iznākam no rožu dārza. Ludvigs turēja rokās šķēres, un viņa tumšās acis zem ierastās beretes draudzīgi lūkojās pretim. Bija redzams, ka izmainījusies ne vien seja. Viņš izskatījās it kā garāks augumā un jaunāks gados, ne vairs tik novājējis — ārstiem bija izdevies paveikt brīnumu.

Māja bija iegrimusi klusumā. Pa virtuves logiem nevēdija ēdienu smaržas. Irma Kīfere laikam būs nospriedusi, ka šī ciemiņa labad nav vērts pūlēties.

Viņi klusēdami izgāja cauri gaitenim ar jūgendstila logiem.

—      Es gribu tev ko parādit. Vai saproti kaut ko no ieročiem — pistolēm, revolveriem, rokasgranātām?

Rokasgranātām? Vai tāpēc viņam divarpus gadus nācās dienēt Civilajā armijā Altenheimā, lai pēc tam kāds uzdotu šādu jautājumu? Toreiz viņam nācās pieredzēt daudz ko, arī aprūpēt smagi slimos un nēsāt naktspodus. Vienreiz Bruno Arends bija kaut kur sadabūjis alžīriešu šaujamrīku, par ko bija briesmīgi lepns. «Iesim pašaudīsimies!» viņš bija aicinājis Rio.

Rio toreiz atteicās to darīt.

—       Ne reizes neesmu šāvis, pat ne ar pneimatisko šauteni! — Rio atbildēja Ludvigam.

Ludvigs Kīfers smējās: — Nāc šurp!

Viņš atgrūda vaļā kādas durvis. Aiz tām bija pastāvas kāpnes, pa kurām viņi nokāpa pagrabā. Viņus apņēma nevēdinātas telpas sasmakušais gaiss. Kīfers ieslēdza gaismu, un Rio skatienam pavērās kvadrātveida telpa ar sienā iebūvētiem skapjiem un paklājiem uz grīdas, apgaismes lampām dzelzs ietvaros pie sienām un raupju griestu apmetumu.

—        Telpa manam vaļaspriekam, — Kifers pateica to pavisam nopietni, bez ironijas.

Ludvigs Kīfers atvēra vienu no skapjiem un izņēma no tā atvilktnes divas pistoles. Vienu no

tām viņš ielika Rio rokās. >

—      Tā ir firmas «Heckler und Koch» pistole, tā teikt — labākā no labākajām. Gn te ir vēl viena — «Walter PK—7,65» — mana dienestpistole.

Salidzinot ar «Heckler und Koch», to mēdz uzskatīt kā nemodernu un novecojušu. Es tomēr dodu priekšroku otrajai. Tā man liekas parocīgāka, bet varbūt es maldos, jo tā man vienkārši labāk patīk. Es tev pateikšu, lūk, ko: kam ir darīšana ar ieročiem, tam ar šiem šaujamrīkiem izveidojas kaut kas līdzīgs erotiskām attiecībām. Tāda veida apgalvojums var izraisīt sašutumu vai izsmieklu, to var apstrīdēt, taču patiesību nevar noliegt.

Kifers atvēra vēl kādas durvis, aiz kurām, kā izrādījās, atradās šautuve, kuru apgaismoja divas neona lampas. Vai tas būtu tā saucamais pagrabs vaļaspriekam? Jā! Turklāt vēl kāds!

Rio nespēja no uztraukuma pat parunāt. Apkārt viss mirdzēja un laistījās. Šautuvē izliktie iegarenās formas mērķi bija aizvērti.

— Ņem šis! — Ludvigs Kifers viņam pasniedza klusinātājaustiņas un, bereti nenoņēmis, uzlika tādas pašas ari sev. — Tas, ko mēs darām šeit, Rio, ir tikai tāda priekšspēle. Varam to saukt par tehnisko treniņu, istenibā viss notiek citādi… Tagad es tev parādišu, kā pareizi turēt ieroci.

Kājas plati ieplestas, pareizā pozīcijā nostādīts elkonis — to visu Rio daudzkārt bija redzējis televīzijas pārraidēs, kā arī vērojot policistu apmācības. Rio atkārtoja šis kustības. Kad viņa pirksti satvēra pistoles stobru, ierocis nešķita vairs tik svešs, un tas izstaroja kādu dīvainu spēku. Erotiskas attiecības? Varbūt…

Kifers koriģēja Rio ieņemto pozu un smaidot sacija: — Gn tagad — skaties vērigi!

Neatejot no Rio un skatoties viņam sejā, Kifers nospieda pistoles mēliti. Viss notika vienlaikus: metāliskā klaudzoņa, pagriežoties telpas otrā galā novietotajam mērķim, Kifera ātrais pagrieziens uz sāniem, tālu uz priekšu izstiepjot rokas, zibsnis stobra galā un skaņu slāpētāja klusiv nātais eksplozijas troksnis…

Tas bija mēģinājums trāpīt pirmajam mērķim. Kārta bija pienākusi otrajam «mērķim». Šaubu nebija — tas bija Engels! Par mērķi nolikta fotogrāfija — tā pati, kuru Rio bija redzējis pie Ludviga pirms četrām nedēļām. Tikai tagad viņš to skatīja palielinātā formātā — kā objektu, uz kuru jāšauj.

Engels stingi raudzījās uz viņiem abiem no fotogrāfijas. Gzacu taisnā linija, gaišo acu bezrūpīgais skatiens — tas Rio bija labi iespiedies atmiņā. Pirmo reizi viņš sajuta kaut ko līdzīgu triumfam. Šautuve — vai gan var iedomāties vēl . piemērotāku vietu, kur eksponēt šī sūdabrāļa ģīmi!

—        Jūs viņam netrāpījāt, — Rio paziņoja Kīferam.

—      Nē? Ieskaties vērīgāk!

Rio noliecās uz priekšu. Patiešām — lode bija ietriekusies tieši virs deguna starp taisnajām uzacīm.

—      Teicami!

—      Jā, labs šāviens. Turklāt…

Kifers nepabeidza teikumu. Viņš nolika ieroci uz koka plaukta.

—      Tā, un tagad tēmē tu! Nesteidzies!

Rio ieņēma šāvēja poziciju. Viņš zināja, kurš tagad gaida kārtu: resns pirmstermiņa pensionārs, uzvārdā Hampels, nē — valdibas vīrs Bernhards Hampels. Šķiet, Kīfers viņu uztvēra emocionālāk nekā Engelu. Engels bija tikai nenozīmīgs tirgonis un nelietis, bet Hampels…

Te pēkšņi bilde sašķiebās, nācās to nolikt atkal taisni. Pelēkais uzvalks, kaklasaite, seja… Kāda seja! Augsta, gudra piere, apaļi vaigi, acenes smalkā ietvarā, plānas lūpas, vienaldzīgā izteiksmē savilkti mutes kaktiņi.

Rio nevilcinādamies izšāva. Lode trāpīja foto-

mērkim tieši virs kaklasaites.

j

—     Nav slikti, — nomurmināja Kīfers, — un vēl ņemot vērā, ka šauj pirmo reizi.

—      Paklausieties — vai jūs te uz ilgu palikšanu?

—      Kā, lūdzu? — Rio, pacēlis acis uz augšu, ieraudzīja uz sevi vērsto oficiantes bargo skatienu.

Tumši, gandrīz vai melni mākoņi klājās pāri trim bēdīga izskata eglēm kafejnīcas dārzā. Laiks bija krasi mainījies. Brīdī, kad viņš iegriezās šeit atceļā no Šteinbahas, debesis vēl bija skaidras.

Nedaudzie apmeklētāji steidzās uz kafejnīcas iekštelpām.

—     Es uzklāšu jums galdu iekšpusē, citādi jūs šeit izmirksiet, — oficiante teica Rio.

— Labi! Es tūlit iešu.

Asais vējš norāva kokiem lapas, lieca egļu galotnes. Rio palika sēžot.

«Mums vēl jāpatrenējas,» kriminālpolicists bija teicis atvadoties. «Tavs precīzais trāpijums šodien ir nejauša veiksme. Nākamajās reizēs var ari nepaveikties. Bet ķēriens uz šaušanu tev ir. Un tam ir liela nozīme. Tagad ir svarigi daudz trenēties. Manos plānos ietilpst slepkavība, un tā nav nekāda bērnu spēle. Ja tu piedalīsies, noteikti jātrāpa ar pirmo reizi!»

JĀTU PIEDALĪSIES…

Sazvērestība… slepkavība… draņķīgais laiks — viss kā radīts uz slepkavību rosinošām domām. Rio raidītā lode sadragāja Hampela kaklasaiti. Kas bija zem tās? Barības vads, kakla skriemeļi un artērijas, bet aiz tā visa — mugurkauls. Diezgan drausmīgi iedomāties, kā iestājas nāve — varbūt ari ātri, bet katrā ziņā — briesmīgi!

Nāvējošas lodes no «H & K» 9 mm kalibra pistoles trāpa sirdī vai galvā, vai arī kaklā…

MANOS PLĀNOS IETILPST SLEPKAVĪBA…

Bet manos? Vai gan esmu tam nobriedis?

Bernhardam Hampelam bija piecdesmit deviņi gadi. Liekas, tas būtu tāds vecums, kādā cilvēks labprāt iet priekšlaicīgā atpūtā. Taču uz Hampelu to nevarēja attiecināt. Tas notika pēc ministra gribas. Advokāts, kuru bija ieinteresējusi Hampela persona, nebija vēl visu izzinājis…

Ļaudis uz ielas sāka iet steidzīgā gaitā. Rio sejā sāpīgi sitās vēja nestās smiltis. Viņš aizvēra acis.

VAI JEBKĀDS NO VIŅIEM IR SAŅĒMIS SODU? HAMPELS IR VISA Šī ĻAUNUMA SAKNE. ENGELS IR TIKAI NOŽĒLOJAMS PLUKATA. HAMPELS IR ŠĪS SISTĒMAS IEMIESOJUMS, VAI TU SAPROTI?

Par kādu sistēmu viņš runāja? — domāja Rio. Ari Kifers bija šis sistēmas sastāvdaļa. Viņš par to jutās lepns. Viņš bija taisnības aizstāvis. Gn Rio atkal izdzirdēja viņu sakām: «Visļaunākais, kas var būt, Rio, ir cilvēku aprobežotība, nevēlēšanās iedziļināties notiekošajā.»

Noplaiksnīja zibens. Kafejnīcas telpas caurstrāvoja zilgana gaisma. Vētra nerimās, bet lietus vēl joprojām kavējās.

Engels… Hohštets… Hampels… un vēl neskaitāmi daudz viņiem līdzīgu. Kā Hampels rakstīja vienā no vēstulēm, ar kuru Ludvigs bija viņu iepazīstinājis?

«… domāju, ka sacelto kņadu masu medijos — turklāt neprofesionālā līmenī sniedzot neobjektīvu inforniāciju — sekmējuši atsevišķi sabiedrības grupējumi, kā AIDS un hemofilijas slimnieku apvienību pārstāvji, un šim skandālam ir politisks raksturs. Taču, kā rāda pēdējo gadu pieredze, šie nemieri sāk aprimt. Te būtu jāizdara secinājums, ka, ņemot vērā attiecīgajās firmās veiktos pasākumus, lai garantētu drošību atbilstoši augstajiem standartiem, nekādu radioaktīvu vielu izplatība nav iespējama…»

Nav iespējama… Bet šie drošības pasākumi attiecīgajām firmām izmaksāja ļoti dārgi. Gn šis apstaklis lika Hampelam — šai «superzvaigznei» — daudz ko apsvērt…

«… godātais doktora kungs, paturot mīlā atmiņā mūsu interesantās un saturīgās sarunas, kā arī tās neaizmirstamās dienas, kuras man bija tas gods pavadīt Jūsu vasaras mājā…

Ar cieņu Jūsu Bernhards Hampels»

Vēstules beigās vēl piezīme: «Varat būt drošs, ka labprāt arī turpmāk uzklausīšu Jūsu raizes un vēlmes, visnotaļ tās respektējot un atbalstot.»

Sāka līt. Rio piecēlās un nopurinājās, lai gan nemaz nejuta, ka ir salijis.

Sūdzības nāca no AIDS palīdzības dienesta, no klīnikām, hemofilijas slimnieku apvienībām, preses, bet tās Hampelu nekādi neskāra, jo firmu vadībai adresētu kritiku nebija. Un kāpēc lai būtu? Biologam Bernhardam Hampelam bija nevainojama zinātniskā līdzstrādnieka reputācija… Un biļete nelielajam ceļojumam uz neaizmirstami skaistu atpūtas māju bija nodrošināta.

Rio domas pārtrauca oficiante: — Vai tad kafiju nedzersiet?

Rio, iedevis oficiantei desmit markas, steidzās prom.

Debesis klāja tumši un biezi mākoņi. Virs televizoru antenām plaiksnīja zibens šautras. Automašīnas lēnā gaitā slīdēja uz priekšu, gājēji stāvēja, patvērušies māju ieejās.

Rio izbrauca savu poršu cauri vārtiem. Izkāpis no mašīnas, viņš plecos ierautu galvu joņoja uz priekšu, paskriedams garām atkritumu tvertnēm, līdz apstājās pie kādām durvīm. Viņš atviegloti uzelpoja, konstatēdams, ka tās nav aizslēgtas.

Kāpņu telpā bija tumšs. Oda pēc mitruma un grīdas vaska. Plāksnīte ar uzrakstu «Urzula Bīlera». Te jau viņa dzīvoja! Piespiedis zvana pogu,, viņš vēl necerēja sastapt šo sievieti mājās. Un tomēr — drīz atskanēja soļi, kāds ieklepojās, un durvis atvērās — tajās stāvēja Bilera kundze.

—      Vai atceraties mani, Bilera kundze?

—      Martina kungs, nu, protams! Nāciet iekšā!

Mugurā viņai bija peldmētelis, bet ap galvu aptīts frotē dvielis. Uz sejas bija manāms ieziestā krēma spidums.

—      Atvainojiet, es tikko no vannas.

—      Jāatvainojas man, Bilera kundze. Es domāju… — Rio aprāvās pusteikumā. Lūkojoties uz šo sievieti, viņš bija aizdomājies. Viņa ir manāmi izmainījusies, Rio pie sevis nodomāja, viņas gaita, acu skatiens… izdzītās uzacis, koptās rokas, it kā jaunāka kļuvusi seja, ne vairs tik saspringta.

Jau iepriekš zinādams atbildi, viņš tomēr pajautāja: — Andžela… vai viņa?

—      Jā, — Bilera kundze, galvu noliekusi, atbildēja, — pirms trim nedēļām.

Viņas acīs sariesās asaras.

>

—      Piedodiet, Martina kungs… — Viņa mēģināja ar pirkstu galiem noraust asaras, neapjaušot, ka uz sejas paliek melnas skropstu tušas svitras.

—      Vai nevēlaties ienākt?

Tobrīd viņš labprāt būtu apņēmis sievieti ap pleciem vai apskāvis, izsakot viņai savu līdzjūtību, — bet vai gan sāpes var remdināt vārdi? Tomēr viņš to neiedrošinājās.

Rio iegāja viņai Ildzi istabā. Pie sienas virs gultas bija piekārti bērna zīmējumi — saules apspīdēta māja un tai blakus koks, tālāk — tā pati saule, tikai šoreiz tā laistījās virs gaiši zila ezera, pa kuru peldēja pīles…

—      Vai to zīmējusi Andžela?

Grzula tikai pamāja ar galvu.

Durvis uz blakusistabu bija plaši atvērtas. Tur Rio redzēja Andželu pēdējo reizi. Istabā atradās bērna gulta, sienas bija svaigi krāsotas, un telpā vēl virmoja krāsu smarža.

Grzula pamanīja Rio neizpratnes pilno skatienu.

—      Redziet nu, Martina kungs, lai cik tas dīvaini liktos, dzive rit tālāk. Nekas nav nedz sagruvis, nedz apstājies. Dzīvoklī izdarīts remonts, nokrāsotas sienas…

Viņas balss trīcēja. — Varbūt tā tam arī jābūt. Vai jūs saprotat, ko es ar to gribēju teikt?

—      Domāju, ka jā, Bilera kundze.

—      Mīļais Dievs, par ko gan šim bērnam tāds sods? Andžela bija tik jauka, to pat nevienam nevar izstāstīt… un tik pacietīga… Tikai vienu viņa nespēja saprast — kāpēc pārējie bērni varēja skraidīt, bet viņai tas bija liegts, kāpēc viņa nedrīkstēja piedalīties rotaļās, kāpēc viņa tika izsmieta… kāpēc viņu mocīja šīs baismās, neremdināmās sāpes… un nespēks? Tieši nespēks viņai sagādāja vislielākās mocības.

Rio paņēma sievietes roku savējā un turēja to brīdi, cieši saspiedis. Viņš juta, ka Grzula cenšas atbrīvoties no viņa rokas.

—      Bet pienāca brīdis, kad tas viss reiz beidzās. Varat man ticēt, Martina kungs, ilgāk to izturēt man vairs nebūtu spēka. Grūti bija bezpalīdzīgi noskatīties uz šo guļošo bēmu, kura dzīvībiņa lēnām dzisa. Radās arī finansiālas problēmas. Lai arī mums tika izsniegti pabalsti no atsevišķiem palīdzības dienestiem, ar to pietika neilgam laikam. Man taču nebija nekādu iekrājumu! Laikā, kad varēju izrauties no darba vai bērna kopšanas, es skraidiju pa dažādām iestādēm, bet, tā kā nebiju Andželas miesīgā māte, tur es nesaņēmu nekādu atbalstu. Es pat uzrakstīju vēstuli ministram. Domājat, ka saņēmu kādu atbildi? Nekā tamlīdzīga…

Viņas augums sāka drebēt, un arī asaras vairs nebija valdāmas. Izņēmusi kabatlakatiņu, viņa sāka slaucīt acis, atstājot uz sejas melnas asaru pēdas.

—     Visbriesmīgākais ir cilvēku vienaldzība, — Rio dzirdēja sevi sakām un saprata, ka reiz ko līdzīgu viņam bija nācies dzirdēt no Ludviga Kīfera. — Tas ir kas līdzīgs sazvērestībai…

Taču Kīfers gribēja pret to cīnīties, organizējot jaunu sazvērestību!

Bija jau pāri pieciem, kad Rio atgriezās mājās. Lietus bija mitējies, un apkārt mētājās stiprā vēja notrauktās koku lapas. Vera atradās mājas piebūvē un bija aizņemta ar veļas mazgāšanu. Viņa strādāja ar pārlieku centību. Tuvojošos Rio soļus viņa gan sadzirdēja, taču nepacēla ne acu.

—      Sveika, Vera!

Nekādas reakcijas. Viņš pamanīja, ka Verai mugurā melnā zīda apakšveļa, ko viņa mēdza vilkt tikai ipašās reizēs.

Beidzot Vera pagrieza galvu uz viņa pusi.

—      Tad nu beidzot esi ieradies?

—      Pareizi. Beidzot esmu ieradies.

—         Pēdējā laikā mēs redzamies diezgan reti.

—      Vai tu tā domā?

—      Jā, domāju. Bet es nejūtos vainīga.

—        Es tev zvanīju, — viņš meloja, — bet neviens nenāca pie aparāta.

—     Tas būs bijis priekšpusdienā, es tad nebiju mājās.

Lai izvairītos no Veras pārmetošā skatiena, Rio, paņēmis veļas grozu, gribēja doties projām, bet Vera paspēja aizstāties viņam ceļā.

—      Liecies mierā!

—      Vai drīkstu zināt, Vera, kur tu biji? Redzot tavu apakšveļu, es iedomājos…

—      Biju pie Hercoga.

—      Jau atkal? — Rio nopūtās.

—      Ak tu iedomīgais pūslis! Ne jau tevis dēļ biju pie ārsta. Šoreiz tas attiecās uz mani. Bija tāda nepieciešamība, vai saproti?

—      Vai tu slikti jūties?

—      Es jūtos brīnišķīgāk nekā jebkad agrāk.

Viņa to pateica ar savādu nopietnību. Veras

pierē ievilkās divas rievas, un tās mēdza parādīties allaž, kad viņai bija sakāms kaut kas satraucošs un svarīgs.

—      Lūdzu, Vera, saki jel beidzot!

Viņa palika nekustīgi stāvot, neatraujot skatienu no viņa, un pēkšņi viņas sejā atplauka jau ilgi gaidītais smaids.

—      Rio, mums būs bērns…

Rio Martins vairākkārt gremdējās pārdomās — kas viņu bija tā iespaidojis? Varbūt ciemošanās pie Urzulas Bīleras, pie viņas redzētās fotogrāfijas, kurās iemūžināta mazās Andželas sāpju un slimības izmocītā sejiņa. Varbūt no Urzulas saņemtais paziņojums par bērēm, rakstīts uz šauras papīra kartītes, kuras vienā pusē — vēl veselībā un laimē starojoša bērna fotogrāfija, bet otrā pusē — aizlūguma vārdi: «Kungs, dod viņai mūžīgu mieru…»

Bet iespējams, ka vainīgas bija viņa paša bailes un nakts murgi, kas aizvien vairāk pārņēma viņu' savā varā. Varbūt viņu iespaidoja spokainie nakts tēli, kuri nelika viņu mierā, nemitīgi atgādinot: «Un ja nu tu esi inficējis Veru?… Kas pie tā vainigs? Kurš no jums sevī nēsā šo nāvējošo vīrusu, un kas par to ir atbildīgs?… Tu taču, tu, nolādētais idiots!»

Gn tagad… tagad viņa pēkšņi paziņo, ka būs bērns…

Rio ātrā gaitā steidzās cauri parkam. Viņa balto kurpju zoles ejot klusi gurkstēja. Viņam šķita, ka šī steiga nekad nebeigsies… Tas bija skrējiens uz pasaules malu…

Rio nebija viens. Viņam atkal pievienojās Dīters Reisners, nē, tā bija tikai viņa ēna — šī mūžīgā Rio pavadone…

«Es neesmu tava pavadone, Rio… es esmu tava kolēģe.»

«Kolēģe?» nodomāja Rio. «Esi nolādēta!»

«Skrien uz priekšu! Joņo ātrāk! No vājprāta tik un tā tu neizbēgsi!»

«To tu varēji arī neteikt…»

Rio pielika soli. Viņu gandarija pulsa ātrie sitieni un smeldzīgās sāpes plaušās. Neievērojot garāmgājēju nosodošos skatienus, viņš kāpa pāri vētras nolauztajiem zariem un netīrajām peļķēm.

«Redzi nu, Rio, tagad tu zini, kā tas ir…»

Viņš nezināja, kā psihologi apzimē dzirdes un redzes halucinācijas — varbūt par «histērijas izraisītām vizijām» vai «šizofrēniju»… Viņiem taisnība. Tas bija vājprāts, bet ne tādā pakāpē, lai atzītu Reisnera izteikumus par pareiziem.

Brīdī, kad aptrūkās elpa un likās — sirds izlēks no krūtīm, viņš sāka kliegt: — Jā, tagad es zinu! Taču es netaisos nogalināt savu ģimeni, ka to darīji tu. Es sodīšu vainīgos, kuri pelnījuši nāvi…

Tā bija parasta telefona kabīne, kas atradās pie parka izejas un bija uzkrītoši dzeltenā krāsā, ko izdevās pamanīt arī Rio, un viņš nevarēja saprast — kā gan viņš varēja šeit nokļūt?

Viņa kurpju zoles bija aplipušas ar dubļiem un lapām. Ari bikšu gali izmirkuši. Lietus bija parkā atstājis milzigas peļķes, un zemi sedza vēja notraukto lapu paklāji. Rio tas viss bija palicis nepamanīts. Viņa sirds nevaldāmi sitās, un, lai vieglāk būtu elpot, viņš atrāva vaļā bikšu augšējo pogu. Trakais amoka skrējiens bija noslēdzies.

Telefona kabīnē bija smacīgs gaiss un oda pēc tabakas. Gz grīdas mētājās papīrā ietīta sakaltusi maize. Kāds laikam gribējis pabarot pīles, bet vēlāk aizmirsis par to.

No kabīnē esošās telefongrāmatas bija izrautas daudzas lapas. Taču Rio tā nebija vajadzīga — viņš numuru zināja no galvas.

—      Kīfers klausās.

—      Tas esmu es, Ludvig.

—      Tu laikam patrāpījies tieši lietū?

—      Kā, iūdzu? Ak, jā… Ludvig, es gribēju tev pateikt, ka esmu visu apdomājis.

Iespējams, viņam nevajadzēja ieturēt tik ilgu pauzi. Arī Kīfers klusēja. Bet Rio juta Ludviga satraukumu, bailes par to, ka viņš varētu atteikties no līdzdalības un līdz ar to plāns tiktu izjaukts.

—      Ludvig,1 tu pārāk daudz esi uzņēmies.

—      Es tā nedomāju, Rio.

—       Un tomēr. Ar abiem tipiem tu viens galā netiksi.

—      Tas ir iespējams, ja vien labi sagatavojas.

—      Ari tad nē… — Rio iebilda.

—      Ko tu ar to gribi teikt?

Atkal klusums. Tas jau kļuva apgrūtinošs. Ari Rio… Viņš vēl varēja atkāpties… vēl varēja… Bet kāpēc tad viņš Ludvigam zvanīja? Gn tad šaubas izgaisa. Viņam likās, ka dzird atskanam dzelzceļa dežuranta svilpi, un pēc šī signāla vilciens drīkstēja turpināt ceļu, redzēja iedegamies zaļo gaismu… Ceļš tātad bija brīvs… Šāds rotaļu dzelzceļa makets Rio reiz bija piederējis — bērnībā…

—      Paklausies, Ludvig! Es visu labi apdomāju. Man jāņem Berlīne savā ziņā. Domāju, tā kā tu labi runā spāniski un nedaudz orientējies arī Maljorkā, turklāt tev tur ir sakari… Tev tur būtu labāk darboties nekā man.

—      Gn ko nozīmē šī tava apņemšanās Berlīni

nemt savā zinā? ? ?

—       Tas nozīmē, ka uzņemos pilnu atbildību. Ilgāk par to diskutēt nav vērts. Mani, tāpat kā tevi, apsēdusi viena vienīga doma — tas ir jāizdara.

—      Vai tu patiešām esi visu labi apsvēris?

—      Jā, Ludvig, vari uz mani paļāuties. Gn vēl kas — tas jāizdara pēc iespējas ātrāk un nevilcinoties.

Rio bija nolēmis doties uz Berlīni jau pēc nedēļas. Par viņa pēkšņo aizbraukšanu pārsteigtā

Vera, kura stāvēja uz Minhenes dzelzceļa perona, lai atvadītos no Rio, tā ari nesaprata, kāpēc viņš izvēlējies vilcienu, nevis lidmašīnu. Viņš gan bija steigā kaut ko minējis par pēkšņi pārceltajiem termiņiem, bet neko tuvāk nepaskaidroja, jo nedrīkstēja izpaust īsto iemeslu — par ieroču stingro kontroli lidostā.

Atvadoties Veras seja staroja. Un kāpēc gan ne? Beidzot taču Rio bija kļuvis prātīgs, sasparojies darbam, devies uz Berlīni, lai tur veidotu reportāžu par kultūras tēmu, proti, apskatu par Berlīnes teātru repertuāru, bet galvenais — priekšpusdienā viņš bija devies vizītē pie daktera Hercoga.

«Viss kārtībā — tāpat kā līdz šim, Rio. Varbūt atkārtosim asins analizi, tu taču zini…»

Hercoga iemīļotie leikocīti! Tos viņam labpatika pārskaitīt kā mežzinim briežus savā aprūpējamā teritorijā. Gn Vera vienmēr bija daktera pusē, allaž piekrita katram viņa sacītajam vārdam.

«To taču tu saproti, Rio, vai ne?»

Vai viņš to saprot! Veras acīs viņš skatījās kā savā spoguļattēlā. Gadījās gan brīži, kad šķita — spēki ir galā, bet šie vājuma mirkļi bija pārvarēti, un Rio varēja turpināt spēlēt to lomu, kādu Vera viņam piešķirusi un ar kuru viņš jau paspējis samierināties. Viss šķita jauki un brīnišķīgi. Verai izdevās laika pulksteni pagriezt atpakaļ, un viņš atkal bija iepriekšējais Rio, varbūt kļuvis tikai nedaudz izklaidīgāks, tomēr — tas pats vecais labais Rio…

Viņš bija nonācis stacijas laukumā. Taksometri, sagaidījuši klientus, aizjoņoja visos virzienos. Tur drūzmējās ,sievietes raibiem lakatiem galvā un koferiem rokās un tumšmataini vīrieši. Tie bija turki. Viņi skaļi klaigāja un sirsnigi cits citu apkampa sakarā ar gaidāmajiem turku tautas svētkiem.

Rio to visu vēroja, ipaši neiedziļinoties notiekošajā. Viņš nejutās noguris, kaut gan veikts bija tāls ceļš. Bet tad pēkšņi viņš sāka skatīties uz visu ar saasinātu uzmanību, it kā sekotu kādas filmas norisei, kuru pēc tam nāktos sīki izanalizēt. Viņš iejutās savā jaunajā lomā — tagad viņš bija anonīms atentāta organizētājs, pēc kura īstenošanas jāpaspēj ātri nozust.

Rio uzlika uz acīm no jakas kabatas izņemtās saulesbrilles. Tad viņš uzmeklēja džinsu jakas kabatā ielikto zīmīti, uz kuras Ludvigs Kīfers bija uzrakstījis pansijas nosaukumu.

«Tā atrodas Vindšeida ielā, Rio, netālu no

Maksa Kronera laukuma. Tur arī viņš dzīvo.»

>

«Hampels?»

«Jā. Un vēl kas, Rio, — izvēlies labāk sabiedriskos transporta līdzekļus un izvairies no taksometriem. Taksometru vadītājiem mēdz būt neticami laba redzes atmina.»

>

Rio izspraucās cauri taksometru rindai. Visapkārt virmoja ļaužu pūļi — tūristi, metro braucēji, un tos apsteigt centās jaunas, pašpārliecinātas meitenes vasarīgos tērpos. Rio uzsmaidīja kāda garāmskrejoša blondīne. Bet viņš ar savu diplomātu rokās jutās tik bezpalīdzīgs un apjucis. Viņš neatcerējās, ka Berlīnē kādreiz viņu būtu pārņēmusi tāda atsvešinātības un tajā pašā laikā pilnīgas atbrīvotības izjūta.

—      Atvainojiet — vai jūs, lūdzu, nepateiktu, kā atrast Vindšeida ielu?

—      Vindšeida ielu? — Tā bija kāda veca dāma, kuras blāvi zilo acu skatiens zem grumbainajiem acu plakstiņiem pētoši kavējās pie Rio. — Vindšeida iela, ak tā… Vai jums ir automašīna?

Viņš noraidoši papurināja galvu.

—       Tad jums jābrauc ar autobusu. Tas nav pārāk tālu no šejienes. Var jau arī braukt ar metro, bet ar autobusu ir izdevīgāk.

Vecā sieviete skaidroja ceļu ar tādu aizrautību un temperamentu, it kā Rio būtu kāds nomaldījies slepenpolicists. Kaut arī viņam simpatizēja atsaucīgā dāma, tomēr, nepateicies par sniegto izziņu, viņš strauji aizgriezās prom un steidzās tālāk. Stulbums — viņam taču bija Berlīnes pilsētas karte! Kādēļ viņš neiedomājās to izmantot, bet iztaujāja veco sievieti? Mācies, cilvēk! Tev vēl tik daudz jāmācās!

Tā bija liela māja, kuras krāsojumu skāris laikazobs. Blakus zvana pogai atradās izkārtne ar uzrakstu «Perision Carola».

Rio nospieda durvju rokturi. Kāpņu telpa bija atdalīta ar stikla starpsienu. Misiņa rotājumu spīdums krasi kontrastēja ar mājas noplukušo fasādi. Pavērtajās durvīs stāvēja kāds vīrietis. Viņš bija apmēram Rio augumā, ģērbies tumši zilā puloverā un tādas pašas krāsas biksēs. Viņš izskatījās pēc padzīvojuša studenta, kura melnos matus rotāja pa kādai iesirmai šķipsnai. Viņa briļļainā seja draudzīgi raudzījās uz Rio.

—      Ar ko varu jums pakalpot?

—      Man vajadzētu vienu istabu.

—      Vai esat to jau pasūtījis?

Rio pamāja.

—      Jūsu uzvārds, lūdzu?

—        Volmans, — viņš atbildēja, — Ginters Volmans.

—      Ak jā, šeit…

Ludvigs Kīfers bija visu nokārtojis. Tagad iestājās viskritiskākais brīdis. Rio atcerējās, ko bija teicis Ludvigs: «Es piezvanīšu tev uz viesnīcu «Carola».» Man jau vajadzēja tev pagādāt arī pasi. Tas citkārt nemaz nebūtu bijis tik grūti, bet šoreiz, uz ātru roku… «Carola» ir tāda specvietiņa, kur neviens neprasa uzrādīt dokumentus. Tev tikai jāizspēlē mazs joks…»

Rio arī izspēlēja tā dēvēto joku un pateica parolei līdzīgo pieklājības frāzi, kā to bija ieteicis darīt Kifers: — Ja vēlaties, lai uzrādu jums pasi, tā atrodas mana diplomāta iekšējā nodalījumā…

Vīrietis pasmējās un, acis nepamirkšķinājis, noteica: — Jums sagatavota divpadsmitā istaba, Volmana kungs. Tur jūs netraucēs nekādi trokšņi, jo tā ir izolēta un logi pagalma pusē.

Istabā patiešām valdīja dziļš klusums. Aiz platajiem logiem, kurus sedza zeltainas krāsas aizkari, bija redzama vienīgi betona siena. Tā bija nokrāsota spilgti zaļā krāsā, un ap to vijās vīteņaugi, bet mūris paliek mūris. Te valdīja miers… tāds miers kā uz vientuļas salas… kā cietumā.

Rio aizvēra logu un aizvilka tiem priekšā aizkarus,. tad nolika savu diplomātu uz glīta, pēc labākajiem antīkajiem paraugiem darināta sekretāra, iekrita gultā un sakrustoja rokas aiz galvas.

Vēlreiz visu pārdomāt? Tas nebija vajadzigs. Kas tur vēl ko domāt? Koordinātas zināmas, viss pārējais noritēs pēc plāna…

Grūtāk nācās aizmirst Veras starojošo seju atvadīšanās brīdī… Bet emocijām šobrīd nevarēja ļaut vaļu. Saskaņā ar plānu operācija bija sasniegusi fāzi, kurai Kīfers bija devis apzīmējumu «sarkanā».

Kad pirms nedēļas Ludvigs Kīfers iepazīstināja ar saviem darbības plāna uzmetumiem, Rio tie nelikās nopietni. Tajos bija sniegts detalizēts meklējamās personas raksturojums, ieražas un paradumi, to vietu koordinātas, kurās X persona mēdza uzturēties… Tas viss vēl bija saprotami un pieņemami, bet kāpēc šis idiotiskais pasākumu sadalījums pa fāzēm?

«Tas nebūt nav tik muļķīgi, kā tu varbūt iedomājies, Rio. Pamēģini tikai tajā visā vairāk iedziļināties un vizuāli priekšstatit.»

Fāze ar nosaukumu «sarkanā» nozīmēja — iztaujāšana, informācijas ievākšana. Cik iespējams — atslābināšanās. Jāatsauc atmiņā plānoto darbību secība, apsverot iespējamās problēmas un alternatīvas.

Šo tēzēm līdzīgo teikumu pieraksti vairāk neeksistēja — Kīfers tos bija sadedzinājis. Tomēr Rio atmiņā tie bija iespiedušies vārds pa vārdam.

Atslābināties… Kā mēdz atslābināties… Rio gribēja izdzēst no apziņas vārdu «SLEPKAVA» un aizstāt to ar «ATENTĀTA ĪSTENOTĀJS». Kā mēdz atslābināties atentāta īstenotājs?…

Rio juta milzīgu izsalkumu. Viņš piecēlās un palūkojās caur pavērtajiem aizkariem. Nekā nebija ko redzēt. Piegājis pie sekretāra, viņš, nospiežot slēdzenes šifru, atvēra savu diplomātu. Izņēmis no tās pilsētas karti, viņš uzmeklēja tajā Maksa Kronera laukumu. Koordinātas 4—C—D. Spriežot pēc plānā redzamā, laukums atradās netālu no Vindšeida ielas, kaut kur parka apkaimē.

Rio vēlreiz iebāza roku diplomātā un izvilka no tā pistoli «H & K». Ierocis viņam likās nesalīdzināmi vieglāks nekā toreiz, kad paņēma to rokās pirmoreiz. Tumšais metāla stobrs laistījās lampas gaismā. Rievotajam spalam iegulstot plaukstā, viņu pārņēma gluži vai radnieciskas izjūtas…

«Viens šāviens, Rio! Tikai viens šāviens — tas būtu ideāli, bet diez vai ar to vien izdosies trāpīt. Nāksies šaut atkārtoti.»

Šaut atkārtoti? Atceroties šos vārdus, Rio kļuva nelabi, bet viņš saprata, ka ar šo domu nāksies aprast. Pašreiz, sēžot šeit, pansijas istabā, un skatoties uz priekšā nolikto šaujamieroci un karti, viss likās citādāk…

Rio atvēra diplomātu vēlreiz — lai paņemtu kādu dokumentu, par kuru Ludvigam netika bildis ne vārda. Tā bija neliela kartīte ar lūgšanas vārdiem vienā un ar smaidoša bērna fotogrāfiju otrā pusē.

Viņš ilgi raudzījās fotoattēlā un tobrīd centās nedomāt par Veru un bērnu, ko viņa nesa zem savas sirds. Pēc tam viņš paņēma šķiltavas un aizdedzināja šo kartīti. Liesmas aprija lūgsnas vārdus «Kungs, dod viņai mūžīgu mieru…», tad viņš apgrieza kartīti otrādi, ļaujot uguns liesmai izdzēst Andželas sejiņu…

Atslābināties, Ludvig? Bet kā?

Bija iestājusies nakts. Cauri tumsai lauzās mašīnu prožektoru ugunis. Bija dzirdama motoru klusā dūkoņa — šķiet, neviens nekur nesteidzās. Kaut kur tālumā Rio izdzirdēja gaisā atbalsojamies vilciena riteņu metālisko klaudzoņu. Šīs skaņas laikam nāca no Šarlotenburgas dzelzceļa stacijas puses…

Viņš grasījās apjautāties briļļainajam viesnīcniekam, kur šeit atrodas restorāns, bet kaut kas viņu atturēja to darīt. Viņš īsti nesaprata, ko lai domā par šo vīrieti un par visu šo pansiju. Turklāt, nododot istabas atslēgu, viņš redzēja, ka visi aizrautīgi vēro pa televizoru pārraidīto futbolspēli.

Ejot Rio taustijās ar roku gar jakas labo stūri, kur bija paslēpta pistole. Atstāt to pansijas istabā — par to nevarēja būt ne domas. Tā nu viņš to nēsāja, aizbāztu aiz jostas, gluži kā Miks Duglass filmā «Sanfrancisko ielas». Ierocis sagādāja neērtības — skrienot tas viņam sāpīgi sitās pret gūžas kaulu.

Šis šaujamrīks bija piekarināts pie viņa ķermeņa — kā protēze slimniekam pēc amputācijas.

«Reslaurante» — skaisti rozā burtiem bija rakstīts uz izkārtnes. Rio iegāja iekšā. Lokāla telpa bija kā piebāzta ar ļaudīm. Arī šeit bija ieslēgts televizors — bavārieši sacentās ar Dortmundas futbolkomandu. Tomēr starp lokāla apmeklētājiem nebija nemaz tik daudz futbola spēles fanu, vairākums jauno cilvēku šajā ēstuvē bija aizņemti ar viņiem pasniegtajām picām.

Viesmīlis ierādīja Rio vietu pie kāda attālāka galdiņa. Rio pasūtīja «Saltimbocca» un puspudeli «Bardolino» vīna. Dzeramais tika pasniegts vispirms, un, to nobaudot, Rio nopriecājās, ka viņā atkal atgriežas mundrums un viņš spēj kaut cik sakarīgi domāt.

Pusvienpadsmit. Protams, viņš jutās bezgala noguris, bet vienalga jādodas uz Maksa Kronera laukumu, kas gan nebija visai tālu. Hampela māju viņš atradis pat tumsā.

«Ievākt ziņas» — tā bija noteicis Kīfers, un pirmām kārtām tas nozīmēja — izzināt, vai Hampela mājai vispār iespējams piekļūt.

Rio steidzīgi ieturēja maltīti. No izdzertā vina viņš bija viegli noreibis. Tad pieaicināja oficiantu un, samaksājis rēķinu, izgāja laukā. Ieskatoties restorāna priekštelpas šaurajā spogulī, viņam pretī raudzījās bāla seja ar sarauktām uzacīm, un viņš nosprieda, ka izskatās pēc visai aizdomīga tipa. Tomēr ierocis zem viņa apģērba nebija pamanāms, un nekāds kinoaktieris jau viņš arī nebija…

Tālu iet nevajadzēja. Rio nogriezās pa kreisi. Ceļš aiz apgaismotās ielas mirka tumsā kā melnā, izplūdušā tintē. No šīs tumsas retumis iznira pa kādai automašīnai. Iela bija klusa.

Pavadījis ceļā kādu ceturtdaļstundu, viņš saprata, ka nav kļūdījies — priekšā atradās parks, tas pats, ko bija redzējis kartē. Tur šis parks bija atzīmēts kā mazs rimbulītis ar tārpveida ieloku vidū. Tātad tur jābūt ezeram…

Rio gāja vairāk pa labi. Stāvās mājas spuldžu gaismā meta četrstūrainas ēnas. Ceļa otrā pusē augošo koku silueti iezimēja krasu robežlīniju. Gn pāri visam — dzeltens mēness sirpis.

Rio nonāca līdz kādam aizžogojumam, aiz kura atradās būvlaukums. Brīdi vilcinājies, viņš nolēma iet pa parka malu.

Maksa Kronera laukumam vajadzēja atrasties tūlīt aiz parka. Gz kartes tas izskatījās kā mazs

kvadrātiņš. »

Cauri parka kokiem vijās ceļš. Starp krūmāju zariem kaut kas vizuļoja. Vai tas varētu būt ūdens? Patiešām — ezers!

Rio izdzirdēja aiz sevis soļus. Kļuva redzami kustīgi degošu cigarešu punktiņi, tad atskanēja balsis, klusi smiekli. Mīlas pārīši. Kāpēc gan lai šie jaunie ļaudis nepastaigātos, nepamīlētos, ja tas viņiem sagādā prieku? «Ievākt ziņas», «sarkanā» fāze — okei, Ludvig! Gn kas notiks Maksa Kronera laukumā? Redzi — manu agrāko pastaigu pavadonis bija Reisners, tagad esi pievienojies arī tu… Kāds brīnišķīgs trio!

Rio palēnināja soļus. Vietās, kur bija pārtraukta jumta koru veidotā taisnā līnija, skatienam atsedzās zvaigžņotā debess, bet nedaudz tālāk nekas netraucēja saskatīt skaidri naksnīgo debesjumu. Tātad tur vajadzēja atrasties meklētajam laukumam! Tiklīdz prātā iešāvās šī doma, roka neviļus — kā pēc nosacijuma refleksa — tvēra pēc pistoles. Lai gan viņa reakcija bija visai muļķiga un smieklīga, saskarsme ar šo «šaujamlietiņu» nenoliedzami spēja nomierināt.

Rio apstājās. Parka pusē bija saredzama zīme, kas aizliedz stāvēt mašinām, toties iepretim tās bija novietotas cieši cita pie citas, divās rindās kā zaldāti uz parādi. Daudzstāvīgo bloka māju pirmie stāvi bija spoži apgaismoti.

Pa atvērtajiem logiem pāri ielai, skaļruņu pastiprināti, plūda dobji mūzikas ritmi. Roks… Vai tiešām Elviss Preslijs? «Oldtimer»… Visapkārt bariem ļaužu. Turēties nostāk no citu acīm, es zinu, Ludvig… Gzmanīties, vai kāds tevi nenovēro!

Rio nolēma doties dziļāk parkā, bet, paspēris tikai pāris soļu, palika stāvam kā sastindzis.

Saviesīga vakarēšana! Nu protams! Tie taču bija jauni cilvēki…. Viņam pretim nāca divi jaunekļi un meitene, kura gorijās un ķiķināja, tad, uzgājusi uz ceļa braucamās daļas, pieliecās un noāva vasaras kurpes ar augstiem papēžiem. Garāmbraucošās mašinas šoferis, to pamanījis, viņai signalizēja. Meitene patiešām bija jauna — deviņpadsmit, augstākais, divdesmit gadus veca un ar īsi apgrieztajiem matiem un platajiem vaigukauiiem ļoti līdzinājās Verai — katrā ziņā viņu varētu uzskatīt par Veras jaunāko māsu. Arī Vera bija spējīga uz tādu rīcību — nostāties ceļa vidū, lai norautu no kājām sandales…

—      Hilda, uz priekšu!

—      Es gribu iet peldēties! — nokliedza meitene, kuru acīmredzot sauca par Hildu.

Kādu desmit metru attālumā no Rio meitene ieskrēja dziļāk parkā.

—      Dari to! Meties tik iekšā tajā dubļu vannā kopā ar pīlēm!

—      To es arī darīšu!

Māja, kurā iegāja jaunieši, atradās uz paša ielas stūra. Aiz tās tūlīt sekoja Maksa Kronera laukums, kurš, izrādījās, aizņēma daudz mazāku teritoriju, nekā Rio bija iedomājies, spriežot pēc kartes. Laukuma labās puses robežu veidoja dzīvojamo māju terases; tā priekšplānā un kreisajā malā atradās ģimeņu dārzi, kuros slējās privātmāju silueti.

Desmitais numurs — līdz šim tas Rio apziņā nebija nekas vairāk kā kārtas skaitlis. Bet tagad?

Rio taustīja ar roku savu ādas jaku. Kā parasti, dodoties savos reportāžas izbraukumos, ari šoreiz viņš bija paņēmis līdzi tālskati, kurš, kaut arī maza izmēra, nodrošināja labu tālredzamību. Rio atskatījās. Neviena nebija. Viņš pielika tālskati pie acīm, tomēr māju numurus nevarēja skaidri saskatīt. Ielicis skatāmriku atpakaļ somā, Rio devās tālāk cauri parkam. No malas skatoties, viņš atgādināja pa svešu apkārtni klaiņojošu dikdieni. Rio uzlika saulesbrilles. Naktī pa parku klīstošs vīrietis ar saulesbrillēm? Tas varēja izskatīties aizdomīgi, bet vai mazums pasaulē dīvaiņu, kuri vēlas izcelties ar oriģinalitāti? Varēja taču arī domāt, ka viņam slimas acis.

Laukuma vidū bija divi laternu stabi, kuri, jādomā, te atrodas jau no pirmās laukuma ierīkošanas dienas. Paldies Dievam, tiem bija vairāk dekoratīva nekā funkcionāla nozīme, jo laukumu par īpaši apgaismotu nosaukt nevarēja.

Rio devās atpakaļ uz māju ielas stūri. Pie mājas pieturēja vairākas mašinas, ari motocikls. No tā, jautri sarunājoties, nokāpa divi jaunekļi. Pa kādu atvērtu logu bija dzirdams, ka skaļi spēlē magnetofons… Šoreiz tā bija Maikla Džeksona balss.

Rio, uzslējis jakas apkakli, tuvojās abiem motociklistiem, kuri smiedamies noņēma savas aizsargķiveres. Rio tiem pamāja un pēkšņi jutās ļoti brīvi. Viņā bija atgriezies reportiera azarts, kam pateicoties dzīves problēmas izdevās uztvert un sniegt lasītājiem daudz vienkāršāk un saprotamāk nekā citiem viņa laikabiedriem.

Parka ceļā iegriezās retro stila automašina. Pie stūres sēdošā meitene viņam pamāja. Rio bija nonācis līdz durvim, kas bija pēdējās visā dzivojamo māju rindā.

Astotais numurs! Velns ar ārā, tepat jau ari jābūt… Tur jau arī atradās divstāvīga privātmāja, kuru apjoza balta mūra siena un vēl zems stiepļu žogs. Ari dārza vārtiņi bija nokrāsoti balti, un no tiem uz māju veda betona plāksnēm izlikts celiņš. Mājas durvis saistīja uzmanību ar īpatnējām, no akmens veidotām apmalēm. Virs durvīm atradās necila plāksnīte ar skaitli «10».

Rio saminstinājās, un prātā zibenīgi iešāvās doma — griezties atpakaļ! Aši uz parku! Tikai tālāk prom no šejienes…

Tomēr viņš palika stāvot. Viņš nemaz nevarēja rīkoties citādi, kaut kas viņu spieda te palikt. Gn bija aņ par vēlu, jo nākamajā mirkli atvērās durvis. Notikumi risinājās kā pēc apšaubāmas kvalitātes filmas scenārija.

Durvis zem jumta nojumes kāds stāvēja. Rio nācās savaldīties — viņš nedrīkstēja izskatīties uztraukts vai nobijies. Abus šķīra kādi desmit metri…

Mājas pagrabstāva logi bija aizrestoti — četrstūraini metāla režģi ieslīpi atbalstījās pret zemi.

Rio stāvēja, uzlicis kāju uz viena no režģiem. Viņš noņēma saulesbrilles — viņš gribēja, nē, viņam vajadzēja saskatīt pēc iespējas labāk…

Šī seja viņam bija neizdzēšami iespiedusies atmiņā — tā bija trīsstūrveida, tukla un uzblīdusi, tomēr atstāja solīda cilvēka iespaidu. Šādai sejai piederējās attiecīga gabarīta ķermenis. Tipiska vācu ierēdņa seja. Vāciešiem raksturīga miesasbūve. Ar šādiem «hampeliem» bija aizņemti ne vien visi ierēdniecības posteņi, teiksim, Ziemeļreinas—Vestfālenes vai Hannoveres apgabalā, kas bija ari Rio dzimtā puse, —tādus varēja sastapt sēžam gandrīz katrā kafejnīcā.

Tas taču noteikti bija Hampels! Kurš gan cits tas varēja būt? Arī pie mājas bija piestiprināts uzraksts ar bronzā lietiem burtiem: «BERNHARDS HAMPELS».

Gn tur jau viņš arī nāca. Taču viņš nebija viens — sev līdzi aiz pavadas viņš veda garspalvainu, brūnu, nelielu suni. Kas tā bija par šķirni? Pareizi — kokerspaniels. Hampelam nebija sievas — viņš bija šķīries. Kālab gan tādam kungam neizvest pastaigā savu draudziņu?

Nenotika tā, kā bija plānots, kaut arī «medījums» bija gandrīz vai rokā. Kas gan slēpjas aiz vārda «medības»? Mērķis, izvēlētais objekts, laupījums… Te jau viņš ir! Bet kur palicis medību azarts? Vai tas nav adekvāts sajūtai, ko rada izdzerta tase karstas kafijas kopā ar glāzi konjaka? Šajā gadījumā rīcības pamatmotīvs bija naids. Naids kūda uz atriebību. Arī Ludvigam Kīferam šajā sakarā bija sava prātula: «Izjust naidu pret kādu konkrētu personu, nīst kādu cilvēku, kurš sevī iemieso visu ļauno, — šāds naids visos laikos bijis labākais revolūcijas ierocis. To pierāda vēsture…»

Ludvigam patika visu teoretizēt. Bet kāda gan nozime viņa teorijām šobrid? Viss izskatījās pavisam citādi. Ari tikko redzētais vīrietis nebūt neatbilda tam priekšstatam, kāds Rio par viņu bija izveidojies.

Hampels bija pagājis kādus sešus vai astoņus metrus uz laukuma vidu, tad apstājās un, galvu šūpodams, nolūkojās uz iepretim līksmojošo kompāniju; paspēris vēl kādus trīs soļus uz priekšu, viņš pievērsa skatienu vecajam automobilim, kas, pietuvojoties Hampelam, izbrauca ap viņu loku. Meitene, kas sēdēja uz mašīnas jumta, kaut ko kliedza. Suns atņirdza zobus, un Hampels pakratija ar dūri. Cln tad — mašīnas prožektoru gaismas aplī stāvošo cilvēku no Rio šķīra vairs tikai kādi četri metri.

Tukla, bālasinīga seja. Mirdzoši briļļu rāmji. Nošļukuši pleci, resnais vēders balstījās uz šauros džinsos iespīlētām kājām. Kas to varēja domāt — viņš nēsā džinsus!

Visatpazīstamākā Hampela ķermeņa sastāvdaļa bija seja — piepūsta kā balons, ar niknumā pavērtu muti. Viņš izskatījās daudz nepatīkamāks nekā uz fotogrāfijas šautuvē.

Četri, augstākais, pieci metri… Varētu taču nevilcināties… Viss bija tik vienkārši. Kaklasaitē mērķēt nevajadzēja — tādas viņam nemaz nebija. Zem pavērtās treniņjakas apkakles atsedzās apakšveļas maliņa.

Ak Dievs, nu tēmē taču! Reiz tu vari justies kā medībās. Ņem tik ārā savu «H & K», nav ko ilgāk kavēties!

Tomēr Rio neizšāva.

Pietiktu tikai ar vienu šāvienu. Taču viņš to ne.spēja… Tikai viena patrona — un viss kārtībā! Izrāde varētu beigties! Bet nē!…

Rio jau grasījās tvert pēc pudeles, ko bija paņēmis līdzi uz istabu, bet pārdomāja. Piecēlies no gultas, viņš piegāja pie telefona. Viņš stāvēja pie nelielā rakstāmgalda un juta, ka no sviedriem izmirkušais krekls līp pie muguras.

Viena vienīga patrona? Gn tad atlikušās mūža dienas pavadīt cietuma slimnīcā? Jau ilgāku laiku viņš arī juta organisma traucējumus — pastāvīgas kuņģa sāpes, nelabumu jau pēc pāris vīna malkiem, ilgstošu nogurumu un nespēku — to visu sauca par «sekundāro infekciju».

Mospiedis uz telefona taustiņiem sava Minhenes dzīvokļa numuru, viņš aizturētu elpu gaidīja. Klusums. Vai nu Vera gulēja ciešā miegā, vai arī bija izgājusi no mājas. Volmana kungam no pansijas «Carola» atlika vienīgi minēt.

Nu nekas, rit viņš atkal būs Rio Martins, kurš centisies viņu sazvanīt no kādas redakcijas, lai tādējādi apstiprinātu savu Berlīnes alibi, kā to bija ieteicis darīt Ludvigs Kīfers. Bet šodien — šodien viņam Veras tik ļoti pietrūka…

Sameklējis savas ādas jakas krūšu kabatā piezīmju grāmatiņu, viņš uzšķīra tās pēdējo lappusi. Maljorkas numurs «00—34—71». «Zvani man, kad vien esmu tev vajadzīgs. Kaut vai nakti. Zvani, ja ir kas svarīgs.»

Nekā svarīga, ko paziņot, jau nebija. Rio zināja, ka Ludvigs viņu uzskatīja par saprātīgu cilvēku. Gausties pa telefonu — tā no Rio puses būtu muļķiba. Meklējamo personu — valdības viru Bernhardu Hampela kungu — Rio bija pratis novērot pietiekami konspiratīvi. Tiktāl viss bija okei. Nekādas graujošas informācijas, kura steidzami būtu jānodod Ludvigam, Rio rīcībā gan nebija. Vienigais, kālab viņš tomēr vēlētos piezvanīt, — vēlme dzirdēt Kīfera balsi.

Rio ieskatījās pulkstenī — bija pāri pusnaktij. Jādomā, Ludvigs drošības labad būs apmeties savā pansijā. No Frankurtes pie Mainas viņš noteikti būs startējis ar lidmašinu ap desmitiem vakarā, lai īsi pirms pusnakts nolaistos Palmademaljorkā.

Bija nepanesams karstums. Gaisā virmoja eļļas un benzīna smārds, taču tas netraucēja Ludvigam Kiferam sajust netālu esošās jūras sāļā ūdens smaržu.

Piesardzīgi, ar rokām atbalstoties pret margām, viņš kāpa lejā pa trapu. Ceļš bija viņu jūtami nogurdinājis.

Cipreses, olivkoki, terases, lielā māja — šī ainava bija tik tuva un pazīstama!

Iebraucis savu opelu stāvvietā, Ludvigs izkāpa no tā. Dzīvojamā kompleksa ēkas gozējās saulē, metot garas, melnas ēnas. Visam jānorisinās ļoti vienkārši. Viņš tikai apjautāsies Engelam par iespēju izīrēt kādu no viņa Šveices tipa atpūtas mājiņām, bilstot: «Ziniet, esmu pensionārs un interesējos par vasaras mājiņu nomu…» Vienkārši un lietišķi. Sarunājoties ar Engelu, Ludvigam būs iespēja redzēt viņu aci pret aci. Viss bija labi pārdomāts — pirms šo tipu aizsūtīt uz viņpasauli, ko tas jau sen bija pelnījis, Ludvigs vēlējās vēl iegaumēt ne vien viņa fizionomiju, bet arī balsi.

No garāžas puses Ludvigam tuvojās kāds vīrietis, kurš turēja rokās lāpstu un pētoši noskatījās uz atbraucēju. Viņam bija melni mati un sportisks augums.

—       Quiero hablar con Senor Engel[3] — teica Kīfers.

—.Dons Tomass pašreiz nav sastopams.

—      Vai viņš… vai viņš nav uz salas?

—      Nē, senjor, — vīrietis smējās, — viņš tikai izbraucis ar jahtu. Parasti viņš mēdz atgriezties mājās pēcpusdienā ap pulksten pieciem vai sešiem, dažkārt ari vēlāk… precīzi grūti pateikt…

Jau trešo pēcpusdienu pēc kārtas Hohštets pavadīja uz jahtas — spožie saules stari, zilais, skaidrais ūdens, lidojošās kaijas, maltītes, meitenes…

Hohštets gulēja atpūtas krēslā un klausījās viļņu šalkoņā. Aizsākot šo jauno dzīvi, viņam tik neparasti šķita tas, cik brīnumaini ātri cilvēki spēj visam piemēroties.

Viņš aizvēra acis. No spožajiem saules stariem gar acīm ņirbēja mazi, krāsaini punktiņi. Viņš tikko bija iesnaudies, kad pēkšņi, izdzirdot saksofona smeldzīgās skaņas un bungu dārdošo pavadījumu, uztrausās sēdus. Vai tad Tomasam un viņa sievietēm nemaz nebija vajadzīga atpūta? Vai tad atkal iet vaļā?

Bungas skaļi rībināja «Basanovas» ritmā. Nenoliedzami, šī mūzika bija Engela gaumē, bet ne jau šādā brīdī!

Šoreiz jahta noenkurojās līča klinšainajā krastā. Te nebija redzamas nedz smilšu kāpas, nedz kāda dzīva būtne — vienas vienīgas lāsumainas klintis, kā jau tas raksturīgs fjordiem.

Hohštets piecēlās. Viņš devās uz savu kajīti, lai tur mazliet nosnaustos. Izgājis pa salona durvīm, viņš pabīdīja sāņus rūtoto priekškaru, kas pasargāja apjomīgo telpu no svešu acu skatieniem, un palika stāvot. Viņš juta, kā sūrst saulē pārkarsētā piere, un nākamajā mirklī sāka svilt arī ausis.

Tas, ko Hohštets ieraudzīja, viņu šokēja. Protams, kaut ko tamlīdzīgu viņš jau bija iedomājies. Arī par Kitiju viņam bija radies zināms priekšstats, kopš Engels viņam bija iečukstējis ausī: «Kitija? Pie manis valda tie paši likumi, kas pie eskimosiem. Johen, manas sievieteš pieder arī tev. Gn vienu es varu tev garantēt — HIV vīruss nedraud. Gz priekšu, vecīt!»

Gz priekšu? Taču ne gaišā dienas laikā!

Salonā valdīja pustumsa. Spalgās trompetes skaņas, bungu rīboņa. Galds atsliets pret sienu, sienas lampu apgaismojumā — melna ādas kušete, bet uz tās — Kitija un tā otrā no Kaladoras līdzpaņemtā meitene — Kleo. Pareizi… Kleo! Kas tā par meiteni! Piens un asinis, un ne vairāk kā deviņpadsmit gadu veca. Cik samtaina āda, kādas auguma formas un līnijas… īsts dabas brīnums. Turklāt vēl sarkanbrūni mati, kuri sniedzās pāri viduklim, indiāniski sejas vaibsti un šaurās acis…

— Svaigumiņš no Venecuēlas, Johen! Tieši kā priekš tevis. Nocopēju vienam bankrotējošam bārmenim.

Viņš redzēja Kleo ekstāzē piemiegtās acis, pavērto muti un zobus nosedzošo juteklīgo augšlūpu. Viņas sejā, kura līdzinājās maskai, bija lasāms atdošanās prieks un uzbudinājums.

Pār Kleo bija noliekusies Kitija. Tobrid viņas rokas cēla uz augšu Kleo T— kreklu, pieskārās viņas krūtim, rotaļājās ar piebriedušajiem krūšu galiem, tad ieslīdēja aiz niecīgo biksīšu elastīgās malas. Viņš pazina šīs rokas, zināja, ko tās prot darīt, tās uzjundīja atmiņas…

Kleo kunkstēja, bet viņas elsas apslāpēja saksofona gauduligās skaņas, kurām pieņemoties spēkā pieauga ari Kitijas ķermeņa ritmiskās kustibas, viņai ieguļoties starp Kleo pavērtajām kājām…

—       Nu kā, Johen?

Engels omulīgi zvilnēja atpūtas krēslā, klēpr turēdams videokameru, bet rokā — šampanieša glāzi. Blakus viņam uz grīdas bija nolikta pudele «Moēt et Chandon».

—      Spēcīgi, vai ne?

Hohštets nespēja parunāt, viņš tikai piekrītoši pamāja ar galvu. Spēcīgi? Ak Dievs, redzēt kaut ko tādu…

Sieviešu ķermeņi bija jutekliski savijušies kopā — muguras, krūtis, stilbi, rokas, mati — tobrīd nebija iespējams noteikt, kas kurai piederošs. Saksofons spēlēja beigu akordus: nopūtas, vaidi, baudas spiedzieni…

—      Spēcīgi! — teica Engels. — Superīgi, vai ne?

—       Jā, — nočukstēja Hohštets, — tā ir… Bet durvis taču ir vaļā, ja nu ienāk Tonio…

—        Tonio? — Engels iesmējās un pielika kameru pie acīm. — Vai vēlies, lai pieaicinām arī bocmani? Iedzer! Paņem glāzi!

Hohštets atteicās dzert. Viņš bija pārāk apjucis un stāvēja nekustīgs, kā zemē iemiets.

—      Vai neizmēģināsim vēlreiz ar Kleo? Viņa ir kā īsta tīģeriene. Skaties!

Hohšteta seja dega kā ugunīs.

Kamera atkal tika iedarbināta, tā izgaismoja meiteņu ķermeņus, un vērotāju acīm netika apslēpts nekas…

—      Saki — vai nevēlies, lai būtu klāt arī Tonio?

—      Ko? Kā?

—          Kolektīvi, Johen! — Engela seja nozuda aiz kameras. — Tas būtu taisni kā priekš tevis — varēsi pamācīties, Johen. Nāc vien! Veikals ir vaļā. Engels piedāvā visu, pēc kā vien sirds tīko. AIDS nedraud — garantēju. Gn turklāt viss par brīvu!

Gn Hohštets novilka savus šortus…

Pusseši vakarā. Gz «Vēja rozes» terases bija redzams atpūtas krēsls ar numuru «124». Tajā neviens nesēdēja.

Vīrietis krēmkrāsas uzvalkā, ar dīvainu tūristu platmali galvā pasūtīja kumelīšu tēju. Tā bija jau trešā tasīte. Viņu apkalpoja jauns maljorkietis.

—      Paklausieties — vai orientējaties mazliet ostā?

—      Kāpēc tā jautājat?

—        Tā motorjahta, kas allaž redzama tur priekšplānā…

—      Motorjahta, kas allaž redzama priekšplānā? Senjor, ko gan jūs iedomājaties, ostā taču ir vismaz simt jahtu!

—      Es domāju to — ar numuru «124».

Jauneklis negribīgi pasmaidīja. Kas tas par

savādnieku? Sēž te jau trešo stundu, pasūta tēju tasi pēc tases, turklāt vēl kumelīšu, un skaita garāmslīdošās jahtas!

—      Tā pieder kādam vācietim.

■— Ak tā? Vācietim?

—       Jā. Te viņu saukā par donu Tomasu. Būs jau gads, kopš dzīvo Maljorkā, un naudas viņam kā spaļu. — Zēns ņirdzīgi nosmējās. — Gn skuķu jau arī netrūkst.

—       Ko jūs sakāt! Es vēl jums gribēju jautāt, vai tā nav tā pati jahta, kas tikko iebrauc…

Viesmīlis pielika roku pie acīm, aizsargājoties no pusdienas saules spēcīgajiem stariem.

—       Jā, — viņš teica. — Pareizi. Tā pati vien būs. — «Pirata II».

— Stop, Tonio! Izslēdz abus motorus! Stūrē uz krastu!

Tomass Engels bija noguris, neapmierināts un nervozs. Lai arī ar viņu tas gadījās reti, šoreiz viņš patiesi nezināja, kā rīkoties. Vēlēdamies vēlreiz pārliecināties, viņš pielika tālskati pie acīm, lai gan tāpat'jau bija skaidrs — uz terases pie suvenīru kioska blakus picērijai «Bianco y Negro» stāvošā meitene sarkanajos šortos un baltajā blūzē bija viņa meita.

To apliecināja arī redzētais tālskatī. Viņš nebija maldījies — tā tiešām bija Irēna! Tur jau viņa stāvēja, pētīdama saulesbriļļu paraugus — divus no tiem viņa jau turēja rokās. Gz viena no mopēdiem pie terases mūra sienas sēdēja Madlēna — «Can Rosada» mājas pārvaldnieka meita, Irēnas draudzene.

Engels ielika tālskati pie kartes piestiprinātajā statīvā. Tad viņš steigšus devās lejup pa kāpnēm un, izgājis cauri gaitenim, kas veda uz kajītēm, atrāva vaļā salona durvis. Tur viņa acīm pavērās tas, ko bija jau paredzējis ieraudzīt. Kitija — it kā tikko no mātes miesām nākusi — sēdēja pie bāra ar šampanieša glāzi rokā. Viņai iepretim — uz ādas krēsla — sēdēja tas nerrs, vārdā Hohštets, noliecis galvu pie Kitijas krūtīm, kamēr viņa pirksti «ganijās» kur citur…

Jahta jau tūlit pietuvosies krastam, bet šis idiots laikam neko pat neapjauš. — Johen!

Uzrunātais pacēla galvu un neizpratnē blisināja acis. Ak mans Dievs, prātīgākais laikam būtu šo nelgu ņemt un noslīcināt…

—      Kas noticis, Tomas?

—      Žigli ģērbies! — Gn tu, Kitij, pazūdi kajītē! Tu tāpat, Kleo! Gn pasteidzieties!

—      Bet…

—      Mekādus «bet»! — Engels, savācis no grīdas apakšveļu, iesvieda to Kitijai sejā. — Kamēr jūs te klīstat apkārt, tur — ostā gaida Irēna. Vai tagad saprotat?

Kitija tikai pamāja ar galvu un nozuda.

Tomass vēlreiz uzgāja uz komandtiltiņa, lai pavēlētu Tonio stūrēt uz krasta pusi. Jahta izdarija pagriezienu un lēnām slīdēja uz mola virzienā.

Engels redzēja, ka Irēna viņam pamāj. Blakus viņai bija nostājies kāds pavecāks vīrietis, un Tomass nosprieda, ka tas ir kāds no tūristiem — ģērbies atpūtai nepiemērotā kostīmā, turklāt vēl ar zaļu platmali galvā. Viņš stāvēja, ar abām rokām atbalstījies pret terases margām, un vēroja, kā «Pirata II» piestāj krastā, iespraukdamās starp pārējām jahtām.

—      Tomas!… Papu! — Irēnas balss bija spēcīgāka par ūdens radīto troksni.

Tonio, apstādinājis motoru, veikli izlēca uz mola, lai piesietu virves.

«Pirata II — New Jerseg» — šāds ar lieliem burtiem veidots uzraksts rotāja jahtas sānmalu. Ņūdžersija, nodomāja Kīfers, nu, protams, kas gan cits? Augstās izmaksas par šādu luksusa jahtu, jādomā, nemaz nenodarbināja Tomasa Engela prātu. Tur jau arī bija redzams viņš pats vingrojam uz priekšklāja, ar sporta apaviem kājās, zilos šortos, kailām krūtīm, gaišiem matiem un tumši brūnu iedegumu — vēl tumšāku, nekā varēja spriest pēc fotogrāfijas, ko bija redzējis Kīfers.

Jā, tas bija Tomass Engels!

Gn šī jaunā būtne? Ludvigs viņu pamanīja jau uz terases, kad meitene pie kioska aplūkoja pārdošanā izliktās saulesbrilles un peldkostīmus, ik pa laikam, kā jau tas jaunām meičām raksturīgi, kaut ko sakliedzoties ar savu draudzeni.

Vēlāk viņa nostājās blakus Ludvigam, atbalstījusies ar rokām pret terasi, un, tiklīdz pamanīja tuvojamies jahtu, sāka tik enerģiski māt atbraucējiem, ka viņas zirgaste sašūpojās.

— Tomas!… Papu!

Par to, kas šajās sekundēs norisinājās Ludvigā, netika skaidrībā arī viņš pats tuvāko stundu laikā. Jauni enerģijas uzplūdi viņā mijās ar juceklīgām, svārstīgām domām. Visa tā rezultātā nedēļām kaldinātie plāni draudēja izjukt. Taču apstākļi bija tik labvēlīgi, lai ieplānoto īstenotu! Šāda iespēja varēja arī neatkārtoties. Nedaudz žēl bija meitenes, bet gan jau viņa to pārdzīvotu — ir jau pietiekami pieaugusi. Un ja vēl ņem vērā to, ka viņa bija tā vīrieša meita, kura dēļ cietuši tik daudz nevainīgu cilvēku un ne tikai cietuši, bet maksājuši ar savu dzīvību. Un meitenei to vajadzēs saprast…

Portokolomas osta atradās kādus desmit kilometrus uz austrumiem no Kaladoras. Tas bija kluss, klinšains, priedēm apaudzis dabas nostūris ar nelielām, pārsvarā divstāvīgām mājelēm. Pukšķinot motoriem, zvejnieku laivas traucās garām bākai, bērni un suņi pulcējās bariņos uz moliem, lai tur vērotu, kā tiek lāpīti žāvēšanai izkārtie zvejas tīkli.

Braukdams garām pietauvoto jahtu rindai, Kīfers pie sevis nodomāja: no šis vietas mani šķīruši tikai kādi desmit kilometri… un veseli divdesmit gadi. Šķiet, ka laika ritumā te maz kas mainījies… Jā, viss liekas tāpat kā toreiz…

Viņš apstādināja savu opelu Vectra kādas pinijas kuplās lapotnes paēnā. Uz platās gājēju ietves iepretim motelim bija novietoti galdiņi, pie kuriem sēdēja vecāki vīrieši un lasīja avīzes. Šur tur bija arī pa kādam tūristam.

Kīfers iegāja viesnīcas foajē, kur valdīja patīkams vēsums. Nebija neviena cilvēka, visapkārt — klusums un vārs apgaismojums. Vecu mēbeļu un pazīstamā grīdas vaska smarža atsauca atmiņā pagātni… Viņš atkal redzēja sevi kopā ar An.nu stāvam uz keramikas flīzēm klātās grīdas šajā pašā viesnīcā. Anna, vērdamās apkārt, ievaicājās: «Vai šeit, Ludvig?» — «Ja vien tu vēlies, Anna…» — «0 jā, šeit! Šī ēka man liek atcerēties kādu no tiem moteļiem, kurā man gadījās reiz būt savos jaunības gados, kad kopā ar vecākiem biju Francijā…»

Šo viesnīcu nebija skārušas izmaiņas, tā bija tāda pati kā toreiz, Annas jaunības gados…

Ludvigam tuvojās kāda labestīgi noskaņota, korpulenta sieviete melnā kleitā. — Vai jūs esat tas viesis no Vācijas?

Viņam tika ierādīta ceturtā istaba pirmajā stāvā — kā jau viņš bija iepriekš pasūtījis pa telefonu. Gulta istabā bija pavisam jauna. Tagad šīs istabas iemītnieku rīcībā bija arī vannasistaba. Kīfers palūkojās caur pavērtajiem aizkariem —1 skats uz ostu, apakšā — pie galdiņiem sēdošie vecie vīri…

No pretējā krasta jaunceltņu logiem spidēja gaisma. Piekrastes malā rindojās dižciltīgas jahtas. Ludvigs Kīfers ilgi stāvēja pie loga un smaidīja, ar acīm baudot šo ainavu. Tad viņš pēkšņi apsviedās apkārt un, iebāzis rokas kabatās, centās caur bikšu plāno audumu sataustīt savus cirkšņu dziedzerus. Šī nodarbe jau bija kļuvusi par viņa ikdienas ieradumu. Stresa situācijās dziedzeri mēdza pietūkt, un starp tiem bija sataustāmi sāpīgi bumbuļveida sacietējumi. Šoreiz viņš konstatēja, ka tie ir mazāki nekā citkārt. Tas nozīmēja, ka nemaz tik slikti ar viņu nav. Arī kuņģa un zarnu darbībā traucējumus nemanīja, un klepojis viņš nebija kopš iebraukšanas dienas Maljorkā.

Paņēmis koferi, viņš atvēra to un izņēma iepakojumu ar šļircēm. Rūpīgi un apdomīgi izvēlējies vienu no tām, viņš atsēdās uz gultas malas, stingri nosēja sev augšdelmu un iedūra adatu vēnā. Ar interesi viņš vēroja, kā šļirces caurulīte lēni piepildās ar tumši sarkanajām asinīm…

Ludvigs Kīfers bija paveicis to, ko izlēma darīt jau pirms kādas pusstundas, kad stāvēja Kaladoras jahtu piestātnē pie atpūtas laukuma nr. 124 blakus satrauktajai meitenei, kura tobrīd skaļi sauca Tomasa vārdu.

Pulkstenis desmit no rīta. Vera piestūma cementa maisu tuvāk mājas durvīm. Ja ierastos Hūberts, varētu tūlīt pat sākt… Ja ierastos… Viņš jau kā mūžīgi aizņemtais students varēja arī neatnākt, un no Veras ieplānotā nekas nesanāktu…

Viņa iegāja atpakaļ virtuvē, lai nomazgātu brokastu traukus. Iezvanījās telefons. Rio! Tad nu beidzot…

Tomēr tas nebija Rio. Zvanīja Pauls Novotnijs.

—      Vai Rio ir mājās?

—      Nē. Aizbrauca.

—      Ak tā? Gz kurieni?

—      Gz Berlīni.

Klusums. Dzirdama bija tikai Paula satrauktā elpošana.

—       Berlīni? — viņš beidzot ierunājās, tik gari stiepdams šo vārdu, it kā izrunātu to pirmo reizi.

—      Jā!

—      Gn kas tā būs par reportāžu?

Viņa iesmējās. — Klausies, Paul, — kas tā par izprašņāšanu? Es taču neatrodos tava iecirkņa kabinetā, bet gan savā virtuvē pie izlietnes…

—      Atvaino… atvaino, Vera, bet tas patiešām ir svarīgi.

—      Svarīgi zināt, kas tā par reportāžu?

—       Svarīgi tāpēc, ka man nekavējoties vajadzētu ar viņu sazināties. Tālab jau ari jautāju par reportāžu.

—      Kaut kas sakarā ar teātru dzivi, ja vien es pareizi sapratu.

—       Tad jau viņš šobrīd sastopams kādā no teātriem vai arī pie kāda cilvēka, kas jāintervē, un mēs varētu viņu sazvanīt.

—      Kā lai es to zinu, Paul?

—        Varbūt vispirms vajadzētu piezvanīt uz redakciju?

—      Šaubos, vai tur kāds par viņu ko zinās. Diez vai viņš kādu būs informējis par saviem plāniem.

—      Gn kurā viesnīcā viņš apmeties?

—       Parasti, braucot uz Berlīni, viņš ņem līdzi kāda drauga dzīvokļa atslēgu. Tas gandrīz vienmēr ir tukšs, un tur nav telefona.

—      Ak, nolādēts! — Novotnijs nopūtās.

Atkal klusums. Kas gan, pie velna, Paulam lēcies?

—      Paklau, Paul, — ko gan nozimē ši steiga?

—      To nevar tik vienkārši izskaidrot. Es gribēju vēl ko jautāt. Tu droši vien palīdzēji viņam sakravāties?

—      Mazliet.

—      Vai viņš paņēma līdzi ieroci?

—      Ieroci? — Vera apjukusi pārjautāja.

Kāds neatlaidīgi zvanīja pie durvīm. Viņa

strauji pacēla galvu. Hūberts? Hūberts var arī pagaidīt… Ierocis?

—      Ko tu man jautāji — vai viņam ir līdzi ierocis? Kā to saprast? Viņam tāda nekad nav bijis, Paul. Ko tas viss nozīmē? Klausies, es būtu tev ļoti pateicīga, ja tu man paskaidrotu, ko nozīmē tava dīvainā izturēšanās un savādie jautājumi. Kā es jūtu, tu esi par kaut ko satraukts.

—      Tā ir, — viņš teica.

—      Gn kāpēc?

Klusums. Pēc brīža: — Es aizbraukšu pie tevis. Tūlīt pat, jā? Esi mājās un gaidi mani! Vai apsoli?

—       Protams. Kāpēc gan ne? — Vera nolika klausuli un neizpratnē nošūpoja galvu.

Atkal atskanēja durvju zvans…

Nebija pagājušas pat ne divdesmit minūtes, kad Vera pamanīja pie dārza vārtiņiem piebraucam policijas BMW zilā krāsā. Par laimi, lielo cementa maisu Hūberts bija paspējis no durvju priekšas novākt. Viņš tagad atradās aiz mājas un nodarbojās ar bojāto plākšņu nomainīšanu.

Vera paskatījās rokas pulkstenī — Pauls līdz viņas mājai atbraucis gandrīz divdesmit minūtēs. Kā tas iespējams? Tad jau viņam bija jābrauc ar ieslēgtām signālugunīm un ieslēgtu sirēnu.

—      Sveiks, Paul! — Vina vēra vaļā durvis.

' j >

Paskatījies uz Veru, Pauls negribīgi pasmaidīja. Viņa rokasspiediens bija ātrs un nevērīgs. Jau nākamajā mirklī viņš burtiski iedrāzās pa atvērtajām durvīm un izskrēja cauri gaitenim, lai pēc iespējas ātrāk nokļūtu dzīvojamā istabā. Tur viņš vērīgi palūkojās apkārt, tad, rokas kabatās sabāzis, sāka šaudīties no viena istabas stūra uz otru.

—      Viņam tātad nebija līdzi ierocis?

—      Ierocis, ierocis… Dievs tētīt, atkal jau! Kas slēpjas aiz šī vārda «ierocis»?

—      Ar to es, protams, domāju pistoli.

—      Kas tad Rio būtu darāms Berlīnē ar pistoli? Vai tu mūsu draudzības vārdā to nevarētu paskaidrot?

Novotnijs pievilka sev tuvāk krēslu, lai atsēstos, un, norādot uz blakusesošo ādas atzveltnes krēslu, aicināja apsēsties arī Veru. Abi saskatījās. Paula sejā bija tā līdzjūtības izteiksme, ar kādu viņam savā ikdienas darbā kārtējo reizi nācās kādai sievai paziņot vīra nāves vēsti… Bet tajā pašā laikā Vera apjauta, ka aiz šīs līdzjūtības maskas slēpjas vēl kas cits — tās bija bailes…

—        Vai viņš, sarunājoties ar tevi, nemineja uzvārdu «Kīfers»?

—      Kīfers?

—      Ludvigs Kīfers. Vai arī vienkārši — Ludvigs. Vai negadījās to dzirdēt nejauši no kādas telefona sarunas vai kā citādi?

Viņa noliedzoši papurināja galvu. Gn pēkšņi Vera sajuta sevī iezogamies bailes, tās stindzināja aizvien vairāk un aizžņaudza kaklu…

—      Varbūt es varētu ielūkoties viņa kabinetā, — Novotnijs teica vairāk gan sev nekā Verai. Viņa acis bija puspievērtas.

—      Kas tas Kīfers tāds ir? —jautāja Vera.

—       Ludvigs Kīfers? Mans sens draugs. Vera, tas, ko es šobrīd teikšu, lai paliek tikai starp mums. Lūdzu!

Vera piekrītoši pamāja.

—      Kifers ir mans sens draugs un arī policists — kriminālās pārvaldes vadītājs. Tagad gan jau pensijā. Es viņu iepazīstināju ar Rio.

—      Gn kālab?

—      Kīfers vēlējās ar viņu tikties. Nolādēts, man to nevajadzēja darīt!

—      Gn kāpēc Rio gribēja…

—       Vera, arī Kīferam ir AIDS. Gn infekcijas avots ir tas pats, kas Rio.

—      «Bioplazma»? — Vera čukstus jautāja.

—       Jā! Tāpēc Ludvigs sāka vākt informāciju par šo firmu, lai varētu ierosināt lietu. Tā kā Rio nodarbojas ar žurnālistiku, man likās, tā būtu laba ideja — palīdzēt viņam tikt pie šīs informācijas.

—      Kas tālāk, Paul?

—      Nu tā… — Viņš nopūtās. — Kīferam ir māsa, ar kuru viņš dzīvo kopā kādā villā, kas atrodas Šteinbahā.

—      Zinu to vietu…

—      Vai Rio nekad nepieminēja Šteinbahu?

Vera noraidoši papurināja galvu.

—      Viņa māsa Irma šodien bija ieradusies pie manis birojā. Viņa bija ļoti uztraukusies — un tas ir saprotami. Viņas brālis pazudis… Māsai viņš atstājis tikai zīmīti ar īsu paskaidrojumu: «Esmu ceļojumā.» Gadījumā, ja viņš neatgriezīsies vai ari nedos par sevi ziņu, Irma iešot pie brāļa advokāta un pieprasīšot no viņa Kīfera atstāto vēstuli, kurā viņš sīki visu aprakstījis un izskaidrojis…

Klausoties Paulā, Verai sirds strauji pukstēja. Viņai bija grūti mierīgi nosēdēt.

—      Diemžēl tas vēl nav viss. Kā stāstīja Kīfera māsa, pēdējo trīs nedēļu laikā Rio bijis viņu mājā vismaz četras reizes.

—      Gn tu to pieļāvi?

—      Jā gan! Bet es jau neiedomājos, ka tas viss var izvērsties tik nopietni. Rio vizīšu laikā abi diskutējuši — tas jau nebūtu nekas slikts. Tad viņi, kā izrādās, gājuši uz pagrabu… Tur atrodas šautuve. Tur ari abi stundām ilgi trenējušies.

—      Rio taču neprot šaut…

—* Nu jau prot, — teica Pauls Novotnijs. — Vecais būs viņu apmācījis.

—      Bet kā tas kļuvis zināms?

j

—          Kā? Irmai, protams, radusies ziņkāre. Viņa atvērusi durvis un klusitiņām nokāpusi lejā. Gn tur jau viņa arī dzirdējusi satraucošo vēsti — abi savstarpēji vienojušies, kā novācams Engels no «Bioplazmas» un pēc tam arī vēl kāds cits no Berlīnes. Viņi sprieduši par taktiku un metodēm, kā to labāk izdarīt, kā arī sadalījuši pienākumus…

No uztraukuma Verai mute kļuva sausa.

>

Berlīne! Šo vārdu iedomājoties vien, viņa gandrīz vai gribēja skaļi iekliegties, tomēr savaldījās.

—        Ir vēl kas, Vera, par ko man jādomā. Ludvigs Kīfers sev pasūtījis taksometru. No taksometra šofera Irma Kīfere uzzināja, ka Ludvigs

braucis uz lidostu. Mani cilvēki tur ievāc zinas. Cik

»

var spriest pēc man sniegtās informācijas, Kīfers reģistrējies ar viltotu pasi. Viņa uzvārds sarakstos neparādās. No viņa skapja izņemtas visas vasaras drēbes — tā konstatējusi Irma. Gn uz brāļa rakstāmgalda viņa atradusi Maljorkas ceļvedi.

—      Gn tur…—čukstēja Vera. Novotnijam atlika tikai piekrītoši pamāt ar

galvu. — Gn tur — uz salas dzīvo Engels…

Irēna nevarēja atrast sev piemērotu nodarbošanos: Madlēna bija aizbraukusi pie krustmātes uz Manakoru. Apnicis bija arī nepārtraukti lasīt, klausīties skaņuplates vai peldēties baseinā, tad jau labāk vizināties ar jahtu. Lai ari cik aprobežota un dumja bija Kitija, ar viņas klātbūtni Irēna vēl kaut kā varēja samierināties, toties Hohštetu — šo totālo garlaicības iemiesojumu —

viņa nevarēja ciest ne acu galā. Torit Tomasa meita bija pavisam nelāgā omā.

Kad Tomass, kā vienmēr, ar nokavēšanos ieradās ostā, viņam lidzi nebija nedz Hohšteta, nedz ari Kitijas, tikai Tonio. Tomasam rokā bija dokumentu mape, un tas nozīmēja, ka viņš stundām ilgi uzkavēsies savā kajītē, lai no turienes pa mobilo telefonu mēģinātu sazvanīties ar saviem darījumu partneriem no visas pasaules. «Telefonu sarunu noklausīšanās neiespējamība ir garantēta,» — tā viņš reiz bravūrīgi stāstīja savai meitai. Kālab neviens nedrīkstēja dzirdēt šīs telefona sarunas, viņai tā arī palika neskaidrs. Bet Irēnu jau tas ari nemaz neinteresēja.

Tomass pamāja Irēnai.

— Tu, Irēna, pagādā vēl mums cigaretes. Gn nopērc labi daudz saldējuma, ar ko ceļā remdēt izsalkumu.

Irēna piekrītoši pamāja ar galvu un devās uz netālo supermārketu.

Tomass un Tonio tikmēr jau bija paspējuši uzkāpt uz jahtas. Tobrīd, kad Tonio nolaida trapu, Irēna nogriezās pa ceļu, kas veda uz supermārketam piederošo laukumu. Pircēju šajā laikā bija maz. Laukumā bija tikai nedaudz mašīnu. Kaladorā naktis bija garas, un tūristi, to skaitā burātāji un jahtu īpašnieki, no rīta modās vēlu.

10-

Pie supermārketa ieejas auga trīs palmas. Tām apkārt bija izveidotas apaļas, apmēram metru augstas puķu dobes, kuru apmales nostiprinātas ar neaptēstiem akmeņiem.

289

Irēna gāja lēnā soli, ik pa brīdim uzmetot skatienu apstādījumu dzeltenajām puķēm.

Irēna pamanīja aiz sevis slīdam garu, melnu ēnu, kas baismi slīga pāri puķu dobēm un to akmens apmalēm. Pirms Irēna paspēja atskatīties, kāds viņu cieši sagrāba aiz augšdelma. Vienlaikus viņa sajuta kādu cietu priekšmetu piespiežamies mugurai. Viņai aizrāvās elpa. Irēna bija pārāk apjukusi, lai spētu iekliegties.

—      Tur, aiz tavas muguras, ir pistole… — klusi teica vīrieša balss. — Bet tev nav jābaidās. Arī kliegt nav nozīmes… Ja darīsi, ko likšu, ar tevi nekas nenotiks… Vai dzirdi, nekas…

Viņa stāvēja kā sastingusi.

—      Vai saprati mani?

—      Jā, — Irēna nočukstēja. ,

—      Tagad nāc! Vai redzi to zilo automašīnu pie parka ieejas?

—      Jā.

—      Ej uz turieni! Pavisam mierīgi un droši, it kā mēs būtu seni paziņas…

Irēna beidzot redzēja viņa seju. Arī roku, kas bija apņēmusi viņas augumu. Rokā bija plāns, balts cimds. Seja bija vāja un ļoti veca, ar asiem vaigukauliem. Viņa ieskatījās vīrieša sejā — viņš smīnēja, un, redzot šo sminu, Irēnai šaubas izzuda — viņš nejokoja!

Abi gāja tālāk… —Tā, mazā, tagad atver durvis!

Netālu no viņiem apstājās neliels Citroen. Caur mašinas logu stikliem Irēna varēja saskatīt abu salonā sēdošo sieviešu sejas — tās bija spānietes, viena — gados jauna, otra — krietni vecāka. Jaunākā, kas sēdēja pie stūres, paskatījās uz Irēnu, un viņas acis izbrīnā iepletās. Viņa būs sapratusi! Droši vien viņa redzēja pret Irēnu pavērsto pistoli, jo jau nākamajā mirklī sieviete nospieda bremzes pedāli. Noklabot pārnesumkārbas kloķim, mašīna devās atpakaļgaitā, tad, izdarot kreiso pagriezienu, strauji uzņēma ātrumu un, veiksmīgi manevrējot pa šaurajām ielām, nozuda ostas virzienā.

Nevēlamos lieciniekus, šķiet, bija pamanījis ari vecais. Satrauktā Irēna nespēja vien nobrīnīties -— tam vīrietim gan bija nervi, ne vēsts no uztraukuma…

—      Kāp iekšā! Šeit, pa šofera durvīm! Cln tad pārvietojies uz blakussēdekli!

Viņa bez ierunām paklausīja.

Durvis aizcirtās. Mašīna ierūcās. Šoreiz pistoles stobrs tika pavērsts pret viņas krūtīm. Bet tur, pretējā pusē, stāvēja Tomass, kurš pasniedza Tonio kaut kādas virves. Viņi abi bija tik tuvu… viņai būtu tikai jāiekliedzas…

Irēnas sirds joņoja. Viņa juta, ka sviedri plūst aumaļām. — Nē, — viņa čukstēja, — nē…

—      Es jau teicu, tūlīt viss beigsies.

Tomass aizvien vēl stāvēja pie terases nožogojuma, rokas iespiedis sānos, un satraukts raudzījās apkārt.

—      Vai viņš gaida tevi? — viņai blakus atskanēja vecīgā balss. — Nu labi, tad brauksim vispirms pie viņa un aprunāsimies…

Automašīna lēnā gaitā virzījās uz priekšu un, palaižot garām kādu no ostas puses braucošu kravas mašīnu, devās tālāk uz jahtu piestātni, apstājoties tieši pie trapa.

Šķiet, pirmajā bridī Engels meitu nepamanīja. Cenzdamies viņu ieraudzīt, viņš neatlaidigi lūkojās visapkārt, ik pa brīdim kaut ko uzsaucot Tonio. Bet tad viņš pēkšņi pacēla roku. Viņa seja pauda apmulsumu. Labo roku turēdams kabatā, viņš traucās lejup pa aluminija kāpnēm, kas jahtu savienoja ar cementēto molu, un piegāja tuvāk klāt opelam. Nostājies šofera blakussēdētāja pusē un ar kreiso roku atbalstījies pret mašinas jumtu, viņš atrāva durvis. Tomass izskatījās nopietns un bargs.

—      Irēna.-., žēligais Dievs, ko tu te dari?

Irēna neko neatbildēja. Viņa tikai pagrieza

galvu pret veco vīru un skatījās viņa ņirdzigā smaida izķēmotajā sejā.

—      Engela kungs, man jums kas jāsaka. Lūdzu jūs saglabāt mieru un savaldību. — Vecais runāja pārsteidzoši skaļā, savai ārienei neatbilstīgā balsī.

—      Tomas! — Irēna kliedza, gandriz aizsmakusi. — Vinš… vinš…

> i

Engela acis izskatījās kā divas mazas, šauras spraudziņas. — Ko tas, pie velna, nozīmē? Kas jūs tāds esat? Vai kas noticis?

—      Jā, — Ludvigs Kīfers atbildēja, — ir noticis.

—      Viņam ir ierocis, Tomas.

—      Kas viņam ir?

>

—       Lūk, šī te… — Ludvigs Kīfers pēkšņi pacēla pistoli, lai pēc pāris sekundēm tās stobru

atkal ievietotu starp Irēnas blūzes platajām krokām.

Garām pabrauca kāda kravas mašīna. Engela lūpas trīsēja. — Vai jūs esat prātu zaudējis? Jūs… jūs, lops tāds, nolādētais!

—      Lamāšanās nelīdzēs, Engela kungs. Ticiet man! Arī ar kliegšanu neko nepanāksiet. — Kriminālpolicists vēl aizvien mēģināja runāt uzsvērti lietišķā tonī.

—      Ko jūs gribat no Irēnas?

—      No Irēnas? Neko. No jums gan.

—      Naudu?

—      Par to parunāsim vēlāk.

—      Vēlāk? Kā tā — vēlāk? Gn kur?

—      Tikai mieru, Engela kungs! Gn tagad uzklausiet mani! Divreiz es neko neatkārtošu — nevienu pašu vārdu. Tiklīdz visu pateikšu, es pazudīšu. Tikai nespēlējiet šeit nekādu teātri. Citādi būšu spiests sagādāt ciešanas jūsu meitai. Gn to taču jūs nevēlaties. Vai sapratāt?

—      Jā!

—        Labi! Tad klausieties uzmanīgi — jums piederošā gruntsgabala labajā pusē atrodas neliels uzkalniņš. Gz turieni, garām jūsējo ciprešu rindai, ved ceļš. Vai es izsakos pietiekami saprotami?

—      Jā!

—      Jums jābrauc pa šo ceļu. Pakalns noaudzis ar priedēm, bet apmēram pusceļā atrodas sagruvusi māja — kaut kas līdzīgs izbijušai kūtij. Vai redzat to? — jautāja Kīfers, rādīdams uz karti.

Engels piekrītoši pamāja. Nekas cits jau viņam arī neatlika — šī cūkcepures rīcībā bija visas iespējamās kartes. Vai viņš to redzot? Gn kas par to, ja arī redz? Viņš bija gribējis nopirkt visu šo zemes gabalu, pakalnu ieskaitot, bet tas zemnieķelis uz viņa piedāvājumu bija tikai atsmējis: «Kraties vien atpakaļ uz Vāciju, uz turieni, no kurienes esi nācis.» Eh, būtu viņš toreiz tam zemniekam paklausījis… vai vismaz Irēna nebūtu šurp braukusi…

Nekad vēl savā mūžā Engels nebija juties tik bezpalidzīgs un saniknots. Kā tagad būtu jārīkojas? Velns viņu zina! Pasaukt Tonio? Bet ko gan Tonio varētu līdzēt?

—      Un kas darāms tajā graustā? — Tomass runāja caur sakostiem zobiem.

—     Tā būs mūsu tikšanās vieta, Engela kungs. Teiksim — pēc divdesmit minūtēm.

—      Mūsu…

—      Irēna brauks man līdzi. Irēna — patiešām skaists vārds!

Engels kodīja lūpas.

—       Jūs tur ieradisieties viens pats, Engela kungs, — par to nu mums būtu jāvienojas. Es tagad braukšu. Būtu pilnīgs neprāts, ja jūs censtos man dzīties pakaļ. Jums, protams, var ienākt prātā doma ziņot policijai. Bet tas būtu bezjēdzigi. Bezjēdzīgi un bīstami jums pašam, Engela kungs…

— Tātad tevi sauc Irēna? — pie sevis nosmējies, jautāja Kīfers. Tad, pagriezies ar seju pret meiteni, sacīja: — Mani sauc Ludvigs…

Viņi brauca pa garu, taisnu ielu. Pa labi un pa kreisi — akmens mūra sienas. Aiz tām — mandeļkoki un olivkoki ar sidraboti pelēcigām lapām. Laiks bija ļoti silts.

—      Aiztaisīsim logus, Irēna.

Neizlaizdams pistoli no labās rokas, Kīfers

ar kreiso pagrieza mašīnas loga pacēlāja rokturi.

—       Vai tu redzi tur to zilo pogu? Tas ir gaisa kondicionieris. Nospied, lūdzu, to…

Automašīnā ieplūda vēss gaiss. Ludvigs Kīfers jutās ļoti apmierināts, jo tieši šobrid tas viņam bija visvairāk vajadzīgs.

Viss bija sīki izplānots. Apkārtnē, pa kuru viņi brauca, šur tur bija pa kādai zemnieku sētai, bet tālāk — uzkalnā redzamā baznīca jau piederēja pie Sanhortas. No Sanhortas līdz ceļa pagriezienam uz «Can Rosada» māju bija tikai kādi nieka astoņsimt metri. Protams, pastāvēja varbūtība, ka tās sievietes no Citroen varēja būt jau paziņojušas policijai. Tomēr Kīfers jutās drošs un pārliecināts, ka viņam izdosies tikt cauri sveikā. Ja arī policijā būs sacelta trauksme, pirmām kārtām tiks kontrolēta galvenā Kaladoras maģistrāle, ne jau šis šaurais sānceļš.

Vectra iebrauca kādā ciematā. Ludvigs Kīfers noliecās uz priekšu — ceļš bija brīvs, nekādu policijas mašīnu, nekādu šķēršļu. Kolēģi nesteidzās… Kolēģi? Vēl vakarnakt Ludvigs Kīfers grasījās piezvanīt Pablo Vidālam uz Palmu, tomēr pārdomāja. Kādēļ gan apgrūtināt draugu Pablo, stāstot viņam nakts laika par savu iecereto plānu, kuram drīzākajā laikā jāīstenojas…

Vera varēja piezvanīt Harijam Tentcinam, taču nolēma labāk pie viņa aizbraukt. Ilgāk nosēdēt mājās viņa vairs nespēja. Nepanesami smagi likās stundām ilgi dežurēt pie telefona un gaidīt, līdz kāds piezvanis, nodoties pārdomām par visu to, ko stāstīja Pauls Novotnijs, iedomājoties to ļaunāko… Nē, tas būtu briesmīgi!

Iesēdusies automašīnā, Vera centās izlauzties caur Minhenes pārpildītajām ielām, lidz piestāja pie kādas lielas, vecas mājas Hercoga ielā. Tobrīd viņu neuztrauca, ka, nākot atpakaļ, varētu atrast aiz auto stiklu tīrītājiem aizbāztu kvīti par soda maksu.

Mājas durvis bija tikai pievērtas. Darbnica, kurā strādāja Harijs, atradās mājas pagrabstāvā. «HT— Marketing ConsulLants» — vēstija uzraksts. Ko tas nozīmē, Vera īsti nezināja. Viņai tas drīzāk saistījās ar kaut kādu plakātu zīmēšanu un impozantu grafisku attēlu veidošanu.

Uzgaidāmajā telpā viņai nenācās uzkavēties ilgi. Verai nebija tāda noskaņojuma, lai uzsāktu ar sekretārēm sarunas, un drīz jau arī nāca Harijs, kuru viņa pazina pēc sarkano matu cekula. Viņš bija ģērbies sarkanās velveta biksēs un melnā puloverā. Harijs tuvojās Verai plati atplestām rokām. — Vera, nāc pie manas sirds! Tas tik ir pārsteigums…

Pēc tam, ieskatījies Veras sejā vērigāk, viņš, saraucis pieri, jautāja: — Vai kas noticis? Māc iekšā, mazā!

Atvēris durvis, Harijs ļāva Verai pirmajai ieiet biroja telpā, un viņa apsēdās vienā no polsterētajiem ādas krēsliem.

—      Jā, ir noticis, Harij.

—      Vai ar Rio?

Atbildes vietā viņa pamāja ar galvu.

—      Vinš ir Berlīnē.

>

—        Zinu, viņam līdzi taču ir mana Berlīnes dzīvokļa atslēgas. Gn kas tad ir?

Noliekusies tuvāk Harijam, viņa atbildēja: — Harij, tici man — es tik labprāt tev visu paskaidrotu, bet es to nevaru. Patiešām nevaru. Vismaz pagaidām ne. Lieta ir steidzama. Tev man jāpalīdz… Tas viss ir briesmīgi…

r— Vai kas sakarā ar Rio slimibu?

—        Nē. Ar slimību tam nav nekāda sakara. Varbūt tikai nosacīti…

Viņa juta pār augumu pārskrienam karstuma vilni. Asaras lauzās uz āru, radot acīs dedzinošu sajūtu. Pasarg Dievs, žēloties viņai nenāca ne prātā, bet rokas tik neprātīgi trīcēja, ka tās nācās paslēpt kabatās.

—      Zināmā mērā tas saistīts ari ar slimibu, bet man grūti tev to visu izskaidrot…

—      Kā es varu palidzēt?

—      Harij, man viņš jādabū rokā. Par katru cenu. Man ar viņu jāizrunājas. Kāpēc tajā stulbajā būdā nav telefona?

—      Dažkārt tā paciešama tikai tāpēc, ka tur nav telefona. — Nosēdies Verai blakus, Harijs saņēma viņas roku savējā. — Nu ko?

—       Tev taču Berlīnē tik daudz draugu, Harij. Varbūt tev pazīstams kāds no tās mājas iedzīvotājiem, kur apmeties Rio?

—      Pazīstu durvju sargu. — Iegrimis pārdomās, Harijs braucija ar pirkstiem degunu. — Pag, es taču varētu sazināties ar Vinfrīdu. Viņš ir advokāts, un viņa darbavieta atrodas tikai pāris simt metru no dzīvokļa. Bet kas viņam būtu jādara, satiekot Rio?

—       Kas viņam jādara? Jāaizved Rio uz savu kanceleju un tūdaļ jāzvana.

—           Bet ja nu viņš Rio nesastop tajā dzīvoklī?

—      Ja viņa tur nebūs — jā, ko tad… Tad šis advokāts varētu viņam atstāt vēstuli. Nē, būs labāk, ja es tekstu uzrakstīšu pati un nosūtīšu pa faksu.

Vera skatījās uz Hariju un tajā pašā laikā pie sevis domāja: ak Dievs, tas taču nevar būt, tas nav iespējams! Gn tad pēkšņi pār viņu nāca apskaidrība — ja nu Kīfera māsa kaut ko pārklausījusies vai vienkārši pārpratuši? Kas zina, varbūt viņai nav nemaz tik laba dzirde.

Faksa tekstu varēja izlasit arī citi, tāpēc nedrīkstēja rakstīt, piemēram: «Rio! Es tevi ļoti lūdzu — nekļūsti par slepkavu…»

Nedroši un ar trīcošu roku viņa rakstīja lieliem, krecelīgiem burtiem:

«Rio! Lai kur tu arī patlaban atrodies, lai ko tu arī esi uzsācis darīt, padomā par mūsu bērnu! Piezvani man, tiklīdz būsi saņēmis no manis šo ziņu! Zvani nekavējoties!

Mēs tevi mīlam — Vera.»

Līdz pat Engela gruntsgabalam, kuru apjoza akmens mūris, Kifers brauca ar palielinātu ātrumu. To nācās strauji samazināt, kad izbrauca uz izdangātā lauku ceļa, kur ik uz soļa gluži kā nekustigi bruņurupuči gulēja palieli, brūnganpelēki laukakmeņi.

Kaut kur tālumā atskanēja suņu rejas…

Meitene sēdēja blakus Kīferam un klusēja. Visu šo laiku Ludvigs varēja Irēnu saskatīt tikai profilā, bet, lidzko mašīna tuvojās ciprešu ieskaustajai ēkai ar bagātīgi izbūvētajām terasēm, meitene pavērsa seju pret Ludvigu. Atbildot uz meitenes jautājošo skatienu, viņš ar pistoli norādīja redzamās mājas virzienā. — Tur tu varēsi izkāpt, Irēna. Neuztraucies!

Tikai bez tēva… viņš pie sevis nodomāja, tomēr to neiedrošinājās izteikt skaļi.

Ludvigs Kifers samazināja opela ātrumu. Viņam nācās krietni papūlēties, lai pārvarētu ceļa līkločus un stāvos pakalnus. Vietām ceļš bija tik stāvs, ka pa mašīnas logu varēja labi saskatīt Engela mājas jumtu un zilgano trīsstūrveida peldbaseinu.

Automašīna atstāja aiz sevis baltu, necaurredzamu putekļu mākoni. Viņi bija izbraukuši vēl vienu apli, apkārt uzkalnam, un skatienam pavērās kvadrātveida ēkas drupas, kuras slējās augstu pelēcigajās debesis. Apkārt tām bija saauguši krūmāji. Irbulenes, pie sevis nodomāja Kifers, tām taču jābūt irbulenēm!

Vietā, kur kādreiz atradies jumts, rēgojās saulē un vējā nomelnējuši koka baļķi.

Pabraucis tālāk, Kifers apstādināja mašīnu netālu esošajā laukā ar saulē izkaltušu zāli.

— Sēdi! — viņš pavēlēja meitenei, piedraudēdams ar pistoli.

Viņa klusēja un nenovērsa skatienu no Kīfera. Neraugoties uz dzestro gaisu mašīnā, Irēna juta, ka mati pielipuši nosvīdušajai pierei.

Aizbāzis pistoli aiz jostas, Ludvigs izkāpa no mašīnas.

Tveice, līdzīgi dūru sitieniem, sāpīgi cirtās sejā. Viņš dziļi ievilka elpu un juta, ka sviedri plūst aumaļām. Arī pie karstuma jācenšas pierast… Cilvēks taču spēj pierast pie visa… Ilgi jau tas vairs nevilksies. Jā, cilvēks spēj samierināties pat ar domu, ka dzīvot atlicis pavisam maz…

Viņš aptaustīja savus dziedzerus. Tie nesāpēja. Tātad…

Kīfers lūkojās apkārt. No vietas, kur viņš stāvēja, varēja labi saskatīt nogāzi, pa kuru viņi tikko bija braukuši. Turpat skatienam pavērās arī Engelam piederošo ciprešu tumšās galotnes.

Kīfers pārkāpa sagruvušās mājas slieksni. Gz grīdas mētājās veci, sapelējuši salmi, mūra sienas vēl šķita izgarojam aitu un kazu smaku, saglabājies bija ari stūri iebūvētais kamīns. Šeit tātad mitinājušies cilvēki…

Atskanēja spārnu švīkstoņai līdzīgs troksnis… Kīfers satrūkās. Pa mājas cauro jumtu pelēkzilajās debesīs izlaidās kāds putns. Augšā, pie jumta kores, tas bija ierikojis sev ligzdu.

Ak Dievs, Ludvigs Kīfers nodomāja, cik viss šeit pazīstams —jau kopš tiem laikiem, kad šajā klusajā dabas nostūri saimniekoja zemnieki, pa pakalniem ganidami savus mājlopus. Tolaik nekas te vēl nepiederēja pusjukušajiem miljonāriem, kuri vēlāk atpirka šo teritoriju, lai izrautos no sev tik apnikušās vides.

Kifers vēl joprojām atcerējās to laimīgo laiku, kad kopā ar Annu ceļoja pa šo apkārtni.

Anna… mana Anna! Kāpēc viņas vairs nav blakus? Viņam tik ļoti viņas pietrūka… Kāpēc tās nolādētās katastrofas dēļ Annai bija jāzaudē dzīvība… Kāpēc viņiem lemts tāds liktenis? Jā, kāpēc viņam jāgaida savs slepkava, lai pats kļūtu par tādu?

Kifers skatījās pa tukšo logu uz mašīnu iepretim. Meitene aizvien vēl sēdēja tādā pašā pozā kā tobrīd, kad viņš izkāpa no mašīnas, — uzrautiem pleciem, uz priekšu vērstu skatienu. Nekas netraucētu viņai bēgt. Ja viņa to darītu, Ludvigs nespētu pacelt pret viņu roku.

Irēna to nezināja…

Ludviga Kīfera roka pārslīdēja pār ieroci.

Pieskaroties pistolei, viņu pārņēma divējādās izjūtas — rezignācija un kaut kas līdzīgs maigumam…

Plašajā treniņzālē atbalsojās spalgs un skaļš sauciens: — Rio! Rio Martin! — Kam šī balss pieder, Rio nevarēja noteikt, bet, to izdzirdot, viņu pārņēma panika — un gribējās bēgt.

Satikt kādu no paziņām — to viņš šobrīd vēlējās vismazāk. Rio derdzās citu izrādītā pārlieku saudzīgā attieksme pret viņu.

Viņš paslēpās aiz figurāli veidotajām kulisēm, kas kādreiz tikušas izmantotas kādā teātra uzvedumā, bet tagad izdaiļoja šo plašo, labi apgaismoto treniņzāli.

Dejotājām bija treniņa pārtraukums. Baleta meitenes bija sasēdušās uz grīdas — visas ģērbušās triko kostīmos, ar vilnas zeķēm kājās. Puiši bija nostājušies rindā pie vingrošanas stieņa iepretim spoguļiem un uzklausīja pasniedzējas kritiskās piezīmes un norādījumus — viņas vērīgajām acīm nepalika neievērota neviena kļūdaina kustība.

Rio bija šeit ieradies, lai intervētu baletmeistari. Bet nu viņam bija skaidrs, ka ši intervija nenotiks. Šī pašreiz ar savu audzēkņu grupu aizņemtā persona — kā allaž, ģērbusies bikšukostimā un ar cepuri galvā — bija, Rio par pārsteigumu, Ingrīda Kolbe — kādreizējā redakcijas «Rias» darbiniece… Kāda nepatīkama sagadīšanās!

Rio ar acīm meklēja durvis. Pamanījis tām ko līdzīgu, viņš steidzās tās atvērt. Aiz tām — betona kāpnes. Tātad — rezerves izeja. Viņš joņoja pa kāpnēm lejup. Izkļuvis ārā, Rio bridi stāvēja apjucis un piekusis. Viņš nesaprata — smieties vai skaļi kliegt, turklāt viņš bija pamatīgi nosvidis. Rio centās iedomāties, ko par šādu situāciju teiktu Ludvigs Kifers. Grūti iedomāties… Droši vien būtu tikai pašūpojis galvu.

Kifers nedzirdēja tuvojošās mašinas motora rūkoņu, jo, vēlēdamies opela salonā saglabāt kondicioniera radīto vēso gaisu, viņš logus bija cieši aizvēris.

Viņi nesarunājās. Meitene sēdēja klēpi sakrustotām rokām un stingu, uz priekšu vērstu skatienu. Viņa neko nejautāja. Šķita, blakussēdētājs viņai vispār neeksistēja. Varbūt tā ari bija labāk…

Mašina brauca tik klusi, ka par tās tuvošanos varēja nojaust tikai pēc baltā putekļu mākoņa.

—      Ar kādu auto brauc tavs tēvs?

—      Parasti ar Nissan, — Irēna klusi atbildēja, — taču šodien viņš brauca ar Seat.

Kifers saprotoši pamāja ar galvu un noliecās uz priekšu. No pretējā pagrieziena izbraukusi mašīna, kā izrādījās, bija nevis policijas dežūrvienibas džips, bet gan vieglā automašīna.

Atviegloti nopūties, Kifers atslīga atpakaļ sēdeklī. Tuvojošās mašīnas šoferis, redzams, savu auto nesaudzēja — nesamazinādams ātrumu, tas stūrēja pāri visiem akmeņiem un peļķēm. Tajā sēdēja Engels!

Ludvigs Kifers nopūtās. Ieslidinājis kreiso roku kabatā, viņš izņēma no tās plastmasas ķēdi.

—      Padod man savas rokas!

Kiferam nevajadzēja meitenei draudēt ar pistoli — viņa nepretodamās pastiepa pretim rokas. Viņš pamanīja, ka meitene raud. Neko darīt… Bija jau par vēlu… Saslēdzis Irēnas rokas, viņš izkāpa no mašinas un steidzās atvērt pretējās puses durvis.

—      Gn tagad — kājas!

Apliekot otru ķēdi, Ludviga rokas pieskārās meitenes kāju potītēm. Tās bija tik trauslas… kā

mazam bērnam. Vina sirds sažņaudzās. Taču

i ■>

citas iespējas nebija…

Ar sasaistītām kājām meitene izskatījās vēl bezpalīdzīgāka. Asaras tecēja pār viņas vaigiem, un viņa pat nevarēja tās noslaucīt. Ludvigs, paņēmis kabatlakatiņu, nosusināja meitenes asaraino seju.

—      Drīz šīs mocibas beigsies, es tev apsolu. Tad viņš iecēla meitenes kājas atpakaļ mašīnā

un apsēdās pie stūres.

Akmeņiem skaļi sitoties pret riepām, Seat nobremzēja piecu metru attālumā no Vectras. Durvis atsprāga vaļā. No mašīnas izlēca Engels un nostājās iepretim Kīferam tādā pozā, it kā grasītos tūlīt ķerties viņam pie rīkles.

—       Izbeigsim šos kumēdiņus, Engela kungs! Mēs taču vienojāmies. Būsim prātīgi! Iespējams,

šādā situācijā tas nav viegli, un es to saprotu, bet galu galā… mēs taču esam pieauguši cilvēki.

—      Kas ir ar Irēnu?

—          Jūs taču pats redzat, Engela kungs, — viņa sēž mašīnā. Ja spēlēsiet šeit teātri, nobiedēsiet

vinu vēl vairāk.

» • 1

—          Es neko nespēlēju, velns ar ārā! Gn ko jūs domājat ar to «iebiedēšanu»? Kurš kuram tad te cenšas iedzīt bailes? Ko jūs īsti gribat? Es jau reiz jums to jautāju.

—      Tūlīt uzzināsiet. Nāciet!

—      Gz kurieni?

—      Gz sagrauto māju pretējā pusē. Vai nāksiet?

Tā bija pirmā reize, kad Kīfers pavērsa ieroci

pret Engelu un darīja to ļoti ātri un pārliecināti. Viņa tumšās acis zem zaļās, saņurcītās cepures malām savilkās pavisam šauras.

Engels pamāja ar galvu, ka sapratis, un sāka iet uz priekšu. Ludvigs Kifers sekoja viņam.

—            Ejiet vien iekšā, Engel! — viņš mudināja. — Gn nebaidieties! Nekā, izņemot dažas nātres, tur nav.

To sacīdams, Kīfers valstīja rokās savu «Walter» pistoli.

Engels uzmeta Ludvigam naidpilnu skatienu un pārkāpa pāri mājas slieksnim. Kīfers palika ārpusē. Viņš jutās atkal noguris, turklāt arvien spēcīgāka kļuva arī džinkstoņa ausīs. Bet baigā apjausma, ka viņam varētu nepietikt spēka, vairoja naidu un atriebes kāri, un tas palīdzēja pārvarēt pagurumu.

Sagruvušās mājas slieksni veidoja viens vienigs betona gabals, uz tā ari Kifers apsēdās. Engels atradās mājas iekšpusē, nostājies istabas vidū žākļstājā, it kā grasitos aizstāvēties. Taču viņa gaišajās, stiklainajās acis varēja saskatit vienīgi bailes…

—      Atpakaļ! Pie sienas, Engela kungs!

—      Vai jūs beidzot pateiksiet, ko īsti gribat no manis?

Kīfers smējās, un viņa pirksti atradās uz pistoles mēlītes.

—      Jūs varat arī apsēsties, ja labpatīk.

Engels noraidoši papurināja galvu.

—      Es gan labāk palikšu sēžot. Lai jūs novāktu, ko esat godam pelnījis, man nav nekādas nepieciešamības piecelties, turklāt sarunas ar jums ir mani pārāk nogurdinājušas.

—       Kas… kas jūs tāds esat?

—       Vai tam ir kāda nozīme? Bet, ja vēlaties, varu paskaidrot: esmu viens no tiem, kuri būs pamanījuši, ar kādu plašu vērienu jūs dzīvojat — grezna dzīvojamā māja Maljorkā, komfortabla jahta, turklāt komplektā ar jūsu burvīgajām draudzenēm, un kur tad vēl… Kas zina, kas jums padomā ar to internātu, kurā mācās jūsu meita…

—         Paklausieties, — ierunājās Engels, un pirmo reizi viņa balsi bija jaušama nedrošība, — visa šī jūsu sarīkotā izrāde ir viena liela muļķība. Jūs esat pietiekami vecs, lai pats to saprastu. Tūlit ieradīsies policija.

—      Ak tad policija! — kriminālpolicists nosmēja.

—      Ja jūs gribat naudu… To var nokārtot…

—      Jūs runājat par policiju… Redziet, Engel, es pats biju policists. Strādājot šajā profesijā, nācās tikties ar tādiem tipiem, ka rodas šaubas, vai vērts ar tiem noņemties, ievērojot visas likumības, — dažreiz labāk tās apiet un ātrāk visam pielikt punktu. Tāpēc…

Kīfers sāka klepot. Līdz ar nelabumu pakrūtē viņš sajuta arī nepatīkamu garšu mutē. Mierīgi, vecais! Tev vēl jāpietiek spēka, lai novestu visu līdz galam…

—      Jūs esat vājprātīgs! — čukstēja Engels.

—       Iespējams, ka jums taisnība. Šī varbūtība nav izslēgta. Bet, ja esmu jucis, tad tā ir jūsu vaina. Tāpēc atļaušos uzdot neprātīgu jautājumu

—      cik jūsu jāhta izmaksā mēnesī?

Engels klusēja. Viņš redzēja pret sevi pavērstu pistoles stobru. Kā hipnotizēts viņš stingi raudzījās tumšajā stobra atverē.

—      Šķiet, es uzdevu jums jautājumu.

—      Es nezinu, — Engels stostīdamies izdvesa,

—      droši vien kādus pāris simtus marku.

—      Gn cik miljonu izmaksāja jūsu pils?

—      Dažus… — negribīgi atbildēja Engels.

—      Redziet nu… Gn cik miljonu jums izdevās ietaupīt, liekot pārbaudīt tikai katru astoto plazmas sūtījumu?

Engelam acis iepletās. Ar rokām meklēdams pēc kāda atbalsta, viņš beidzot atspiedās pret sagrautā mūra sienu.

—      Kā jums tas zināms?

—       Manā rīcībā ir daudz informācijas. Es pat varētu jums palīdzēt šo to atcerēties. Uz katru nepārbaudīto sūtījumu jums izdevās ietaupīt deviņarpus marku. Jūs parūpējāties, lai tiktu pielietota metode, kas izmaksāja daudz lētāk. Vai tiesa?

Engels nogrozīja apakšžokli. Izskatījās, it kā viņš kaut ko gremotu.

—       Vīrusu iznīcināšana ar karsēšanas metodi jums izmaksātu krietni dārgāk, jo šajā procesā tiek zaudētas izejvielas vidēji astoņdesmit procentu apmērā, un tas jau apdraud peļņu.

—      Jūs… jūs neko nesaprotat! Mūsu metodes autors un atbalstītājs ir Sarkanais Krusts!

—         Ko jūs sakāt? Nu protams… Tikai tā tehnoloģija, ko iesaka Sarkanais Krusts, prasa daudz lielākas izmaksas, vai ne? Bet var jau būt, ka es maldos…

Pār Ludviga Kīfera seju tecēja sviedru straumītes. Viņš saprata, ka to būs pamanijis arī Engels. Taču roka, kas turēja pistoli, bija pavisam mierīga…

—       Ne jau tāpēc esam šeit ieradušies, Engela kungs, lai apspriestu naudas lietas… Arī jums nav klājies viegli, es zinu — mūžīgais stress un rūpes, kuras sagādāja ne vien Valsts Veselības aizsardzības ministrija ar jūsu draugu Hempelu priekšgalā, atsakoties būt par jūsu darījumu partneri… Agrāk — jā, tie tik bija zelta laiki! Tad importējamo izejmateriālu varēja sadabūt vai katrā meksikāņu ciematā vai amerikāņu nabadzigo kvartālos, jo pieprasijuma pēc asinīm nekad netrūka. Nosūtāmo preci varēja atšķaidīt ar ūdeni, sūtījumiem uzlīmēt vajadzīgās etiķetes, nogādāt tos uz jebkuru pasaules valsti,.. Bet tad pēkšņi starp tiem, kuriem tika ievadītas piesūtītās asinis, palielinājās mirstība, mira pat tikko operētie. Tika ierosinātas lietas izskatīšanai tiesā, piedzītas atlīdzības summas…

Kīfers atsāka klepot, tomēr lēkmi viņam izdevās apturēt. Viņa sejā pat ievilkās smaids, bet nejau labvēlīgs, un viņš turpināja: — Hemofilijas slimnieki sāka protestakcijas. Sarosījās arī profesori un ierēdniecība no Valsts Veselības aizsardzības ministrijas, pieprasot veikt visus iespējamos pasākumus, lai ierobežotu AIDS un hepatīta vīrusu izplatību. Sterilizēšana izmaksāja pārāk dārgi, ļoti dārgi… Turklāt vēl jāpērk licence. Tas viss prasīja lielas izmaksas, un jūsu slavenajā «izgudrotāju kartelī» sākās jukas. Cita citai sekoja sūdzības par Veselības aizsardzības ministrijas lēmumu. Jums, protams, izdevās panākt savu, un tie tur — Berlīnē — nogaidoši klusēja līdz pat 1986. gadam, ignorējot jau pirms trim gadiem konstatēto faktu, ka slimnieku nāves cēlonis ir inficētā plazma. Bet galvenais jau bija kaut kā pārvarēt šo krīzes situāciju sakarā ar asins plazmas noietu.

—      Jūs neko nezināt par to visu, neko!

—        Es vēl neesmu beidzis runāt. — Šoreiz pistoles stobru Kīfers pacēla augstāk, un Engels bailēs aizvēra acis. Ludviga balss bija aizsmakusi, un viņš centās pievārēt klepu, kas nedaudz ari izdevās, tomēr viņš runāja aprauti, starp teikumiem ieturot pauzes. — Un tad jūs ķērāties pie sterilizēšanas — pēc Horovica metodes, un bija gluži vienalga, ar vai bez karsēšanas, — katrs vadījās pēc sava patenta un savām iespējām… Bet cik divaini, mirstība nemazinājās — mira gan operētie, gan pārējie slimnieki, kuriem bija pārlietas asinis. Vienīgā laimē, ka viņi paspēja nomirt, pirms vēl bija paguvuši piedzīt no jums atlīdzību. Mirstošo skaits palielinājās, neraugoties uz visiem HIV vīrusa apkarošanas pasākumiem. Un kā jūs domājat — kāpēc?

Engels klusēja. Viņa brūni iedegušajā sejā parādījās plankumi.

—       Klusējat? Labi, tad jūsu vietā atbildēšu es: tāpēc, ka vīruss no donoriem ņemtajās asinīs netika likvidēts. Pārāk dārgas jums jau sāka likties ari līdz šim pielietotās plazmas pārbaudes metodes. Kāpēc pārbaudīt katru sūtījumu, ja to var darīt izlases veidā? Varēja rīkoties vēl vienkāršāk — vairākas plazmas porcijas sajaukt kopā un tikai tad pārbaudīt tās sastāvu. Ja kādam no firmā strādājošajiem tas nepatika, tam aizbāzt muti nebija problēma.

—      Tā nav taisnība, ko jūs melšat!

Kīfers klusēja. Ieturēt pauzi viņam bija ļoti nepieciešams, tomēr Engelu viņš neizlaida no acīm. Tomasam plakstiņi bija atkal pavērti, un viņa labā roka ik pa bridim nervozi izbrauca caur matu cekulu. Katru viņa ķermeņa kustibu pavadīja klusa nopūta.

— Jūsu prātus, Engel, satrauca bilances. Kā šobrid ir ar jūsu Larsu Boderu — so «lietu kārtošanas virtuozu», kas ātri vien prata notušēt samilzušās problēmas un pienācīgi izskaidrot situācijas būtību?… Gn kur tagad ir visi tie vadošie ārsti, kuri no jums atpirka šo inficēto plazmu? Medicīnas institūtos bija ne mazums pretimnākošu uzpircēju. Gn, ja pēkšņi radās sarežģījumi, sekoja ielūgumi uz Maljorku, kur visu izdevās nokārtot. Dažkārt lieti noderēja vajadzīgajam adresātam nejauši pa rokai nolikta aploksnīte ar kādiem nieka pāris desmittūkstošiem marku. Netrūka jau izpalīgu un saprotošu dvēseļu arī pašā Veselības aizsardzības ministrijā! Pārdota jau tika it kā tikai vīrusu dezaktivizētā plazma, un kurš gan vainīgs, ja kāds vīrusiņš pamanījās palikt neatklāts…

Šoreiz kņudoņu kaklā Kīferam neizdevās pārvarēt. Durstoši kairinošā sajūta bronhos nemitējās, un viņam bija jāklepo — jāklepo ilgi un mokoši. Lai kā viņš pūlējās saglabāt noteicēja pozīcijas pār saviem refleksiem un muskuļiem, lēkme turpināja tricināt visu ķermeni, un notika tas, ko Kīfers tik ļoti bija baidījies pieļaut pat domās… Engels! Engels, kuram viņš nupat vēl diktēja noteikumus, tagad bēga, strauji attālinoties no viņa…

Kriminālpolicists centās savu sāpošo ķermeni noliekt sāņus un, pacēlis labo roku, bet ar kreiso atbalstījis elkoni, tēmēja. Atskanēja šāviens. Tad vēl viens.

—; Stāt! — viņš iekliedzās, pats neapzināda• »

mies, ka bija spējis to izdarīt. Cik varēja spriest pēc Engela paceltajām rokām, Tomass viņa pavēli tātad bija sadzirdējis…

Ludvigs Kīfers ar savu trīcošo augumu piespiedās pie mūra sienas. Bridi vēlāk uztraukums norima un arī domas atguva asumu. Paldies Dievam…

Viņam jāiztur.. Vēl taču viss nav galā…

Vīrietis, kuram pie uzvalka atloka karājās atslēgu saišķis, nocēla telefona klausuli. Atlikdams to atpakaļ, viņš daudznozīmīgi paskatījās uz Rio. — Man ļoti žēl, bet Tanerta kunga no feļetonistu nodaļas pašreiz nav. Ja vēlaties, varu jūs savienot ar viņa sekretāri…

—      Lūdzu!

Redakcijas ēkas durvju sargs atkal zvanīja pa telefonu. Mo viņ^ lielajām ausīm spraucās ārā pelēku spalvu kušķiši. Pēc brīža viņš atkal palūkojās uz Rio, taču viņa skatiens manāmi atšķīrās no iepriekšējā. Telefona klausuli viņš aizvien vēl neizlaida no rokām.

Rio pārņēma nemiers. Beidzot, šķiet, durvju sargs bija kaut ko noskaidrojis. — Jūs esat Martina kungs? Rio Martins…

—      Jā!

—      Kā jau jums teicu, Martina kungs, diemžēl

Tanerta kungs kādu steidzamu darīšanu dēļ bija spiests izbraukt. Vēgnera kundze — Tanerta kunga sekretāre — lūdza jums pateikt, lai jūs uzgaidot, vislabāk būtu, ja jūs tūlīt dotos uz feļetonistu nodaļu. Kā teica Vēgnera kundze, pēc jums taujājuši divi kungi, kuriem esot steidzami ar jums jārunā…

Divi kungi — un steidzami? Rio pārņēma ļoti nepatikama sajūta, un viņam likās, ka dzird skanam dučiem trauksmes zvanu.

—      Ak tā? Tad jau vajadzēs…

Kāpdams atpakaļ, viņš virzījās uz durvju pusi. Redakcijas durvju sargs izsteidzās no šaurās telpas, kas bija atdalīta ar stikla starpsienu. — Lūdzu, Martina kungs, paejiet nedaudz pa labi, tur ir lifts…

—      O jā, tas man ir zināms…

Gn Rio sāka skriet — ne jau uz liftu, bet uz izejas durvīm. Mirkli vēlāk viņš pamanīja gaišajā foajē vīrus formastērpos un ārpusē uz ielas — policijas dežūrmašīnu.

Tikai mierīgi un bez steigas…

No Rio tas prasija daudz savaldības, lai viņa gaita šķistu bezrūpīga un sejā saglabātos smaids.

Viriem formastērpos viņš jau bija ticis garām, atlika vēl tikai iziet ārā pa durvīm. Gz ielas stāvošajā policijas mašīnā neviena nebija.

Atskatījies atpakaļ, viņš caur durvju stikla rūtīm redzēja durvju sargu, kurš, ar rokām žestikulēdams, kaut ko skaidroja policistiem. Jau pēc briža uniformētie viri steidzīgi izklīda. Rio sāka skriet. Pamanījis veikalu ar skatlogā izliktām avizēm, viņš iegāja tajā, cieši aizvērdams aiz sevis durvis.

Pie kases, aizpildot lotospēles kartītes, stāvēja trīs vīri, kuri vienlaikus jautri sarunājās un flirtēja ar pārdevēju. Vitrīnā pa labi no kases bija izliktas tabakpreces, bet kreisajā pusē — statīvi ar pastkartīšu paraugiem. Rio nopriecājās, ieraudzīdams aiz tiem divus plauktus, uz kuriem bija izliktas pārdošanā grāmatas un brošūras. Šeit ari Rio nolēma uzkavēties.

Kāds atrāva vaļā veikala durvis. Pa tām burtiski ielidoja viens no policistiem. No vietas, kur stāvēja Rio, varēja redzēt policista balto cepuri. Vīrs formastērpā tikai īsi nokliedza: — Atvainojiet! — un atkal izskrēja uz ielas.

— Ko varu jums piedāvāt? — jautāja pie kases aparāta sēdošā korpulentā sieviete.

Rio acis apstājās pie kādas brošūras. Kā tā saucās?… «Sapņu sala — Maljorka».

Kā varēja noprast — Engels atteicies no nodoma bēgt. Tā viņš tur klusēdams stāvēja, kājas plati iepletis un rokas kā lūgšanā pacēlis augšup pret debesīm.

Ludvigs Kīfers jau atkal varēja normāli elpot, plaušās atkal netraucēti ieplūda skābeklis, un viņš spēja koordinēt savu kāju kustības.

—         Tā arī palieciet stāvam, Engel! Tikai nedomājiet kustēties!

Ludvigs dziļi ievilka elpu — kaut tikai sirds pārstātu dauzīties… Tad viņš uzmeta skatienu savai mašīnai. Varēja redzēt tikai meitenes plecus, galva bija atslieta pret mašīnas mīkstā sēdekļa atzveltni. Tā arī labāk, viņš pie sevis nodomāja, vismaz viņas acīm paliks apslēpts notiekošais…

Tad Ludviga uzmanibu piesaistīja kas cits — dobja motora rūkoņa, kas, mašīnai samazinot ātrumu, kļuva arvien skaļāka. Gn drīz vien jau ceļa likumā bija redzama vietējās policijas mašīna. Gz strauji tuvojošās šķērssvītrotās mašīnas Kifers pamanīja spāņu policijas ģerboņa attēlu.

Kīfera rīcībā bija katastrofāli maz laika — tas ritēja uz priekšu tik neapturami ātri, cik ātri mēdz sarauties nostiepta gumija, kas palaista vaļā.

Viņš pūlējās koncentrēties, sakopojot visas sevī atlikušās garīgā un fiziskā spēka rezerves, cik nu vispār viņa izmocītajam un novārgušajam ķermenim vairs to bija, vienlaikus cenšoties sev iegalvot— tu vari… tu to izdarīsi…

—      Vai tad jūs neredzat? — Engels izteica to nevis kliegšus, bet smagi elsojot. — Tur jau brauc policija… — Viņš bija nolaidis rokas un šņukstēja, lai gan iekšēji gavilēja par drīzo atpestīšanu.

—       Taisnība! Viņi nāk. Gn tūlīt atkal celiet rokas augšā! Citādi es jums sašaušu ceļgalus.

—      Jūs esat prātu zaudējis! Jūs taču nespēsiet…

— Spēšu gan!

Kifers satvēra pistoli ciešāk un paspēra dažus soļus uz priekšu. Viņa pelēkblondie, no sviedriem samirkušie mati bija sakrituši uz pieres, un viņš atkal dzirdēja Engelu kaut ko kliedzam… Viņš sita — tieši pa pakausi… Engela ķermenis nokrita zemē kā zibens ķerts. Patlaban šis vīrs nespēja ne pakliegt, ne pakustēties, bet drīz viņš nāks pie samaņas. Pavisam drīz…

Kīfers iebāza roku jakas iekškabatā, kurā atradās plastmasas etvija. Atvēris to, viņš izņēma vienu no šļircēm. Tajā bija viņa asinis — saulē tās mirdzēja kā rubīns, un to krāsa likās daudz gaišāka nekā toreiz, Portokolomas tumšajā slimnīcas istabā, kad viņš artām piepildīja šļirci.

Kīfers pietupās pie bezsamaņā gulošā Engela un, saņēmis tā bezspēcīgo, ļengano roku, iedūra tajā adatu…

Tas arī viss — esmu tev «uzdāvinājis» to, ko kādreiz saņēmu no tevis… Ne par ko citu Kīfers tobrid nespēja domāt. Viņš nejuta nedz nožēlu, nedz triumfu. Kas notiks'tālāk — tas viņam vairs

7

nešķita svarīgi…

Kīfers lēnām piecēlās. Policijas mašīna vēl tikai tuvojās, bet divi no braucējiem jau bija paspējuši izlēkt no tās un steidzās pie Kīfera. Viņu ieroči jau bija kaujas gatavībā…

Civilā gvarde. Vareni puiši! īsti profesionāļi. Laba militārā dresūra, pasaulē spēcīgākā policijas vienība.

Kīfers nolēma vēl nemest pistoli prom.

Pavirzījies vairāk uz labo pusi, viņš gribēja pavilkt guļošo Engelu projām no bīstamās zonas, uz kuru tika raidītas policistu brīdinošās zalves, un atkal pacēla augšup «Walter» stobru. Viņš raidīja tikai vienu šāvienu. Lode trāpīja smiltīs, netālu no abiem skrejošajiem policistiem.

Pirmo sitienu viņš juta pret labo plecu — tas atgādināja belzienu ar spieķi. Sāpes nebija stipras, bet tas nešķita svarigi… Nākamais trieciens tika raidīts pret krūtīm, un viņš saļima. Sāpju nebija… Gn kāpēc lai viņš tās justu? Nekas nesāpēja…

Viņa acu priekšā viss griezās kā karuseli — kalna nogāze, abi Civilās gvardes vīri, viņu mašīna, mākoņainās debesis — un kaut kur tālumā spēlēja mūzika…

Telpā valdīja puskrēsla. Pa to pārvietojās trīs vīri, kūru augumi blāvi zilganajā spuldžu gaismā meta uz sienām tumšas ēnas. Dūšīgais Olsens bija nostājies istabas labējā stūrī.

Vera saspringa. Viņa jutās neērti, jo bija spiesta pārtraukt vīru sarunu, bet kas gan cits viņai atlika?

—      Ēvald! —viņa tikko dzirdami izdvesa.

Olsens atskatījās. — Tu?

Viņa spēja tikai pamāt ar galvu.

Olsens kaut ko pie sevis noburkšķēja, nebūdams īsti labā omā, un sacīja: — Hercburg! Turpiniet! Ņemsim otro fotosēriju. Okei?

—      Skaidrs, šef!

Olsens piegāja pie Veras.

—      Iesim ārā no šejienes! — viņš diezgan igni noteica, taču viņa rokasspiediens bija ciešs un draudzigs.

Izejot ārpusē, Olsens atspiedās pret duvju drapējumu un, skatidamies uz Veru, jautāja: — Vai noticis kas svarīgs? Ko jaunu pavēstīsi?

—        Neko, — viņa spēja tikai vāri pasmaidit, — un tas jau ir tas briesmīgākais. Nekas cits man neatlika kā skriet pie tevis, Ēvald. Tev man jāpalīdz! Lūdzu!

—      Vai tu biji aizgājusi pie Funka?

—       Protams! Es pat runāju ar Nithammeru no Bavārijas radio ziņu redakcijas. Bet visi kā viens apgalvo — ar aizdomām vien ir par maz, lai ko nopietnu uzsāktu. Trūkstot pārliecinošu pierādījumu, lai celtu trauksmi. Viņuprāt, muļķīgi būtu ziņot pa radio: «Rio, neko neuzsāc… Atgriezies, lūdzu…» Vienīgais, kā viņi teicās palīdzēt, ir ziņot viņam ar radio starpniecību, ka viņu steidzami meklē ģimene. Kā tu domā, Ēvald, vai viņš atsauksies?

Vera lūdzoši skatījās uz Olsenu un bija tuvu asarām. — Vai gan viņš atsauksies, ja līdz šim ne reizes nav man piezvanījis. Kāpēc viņš klusē, Ēvald? Kāpēc?

Viņš aplika roku Verai ap pleciem un mierinādams glāstīja viņas matus.

—        Es jau ari nezinu, Vera… Bet kā es varu palīdzēt?

—          Uzraksti kādu rakstu… kaut ko tādu, ko viņš noteikti izlasītu, vai saproti? Tam jābūt kaut kam tādam, kas neatstātu viņu vienaldzīgu. Ēvald, Rio taču vienmēr tik augstu vērtējis tavas domas… un ne tikai — viņš tevi ļoti ciena, vari man ticēt. Tu biji Rio gluži kā tēvs, zināmā mērā viņš tevi pat dievināja…

—      Neko tādu gan neesmu manījis, — Olsens vienaldzīgā balsī atbildēja. — Bet rakstu avīzē — varbūt var mēģināt, kaut gan īsti pārliecināts neesmu…

—      Lūdzu, Ēvald, izdari to!

—      Nezinu, vai man izdosies viņu pārliecināt. Ja tā ir patiesība, ko stāstīja Novotnijs, ja Rio ko tādu ieņēmis galvā… vienpatnis jau viņš bijis vienmēr…

—      Pamēģināt tu taču vari?

—      Jā, varu. CJn to arī apsolos darīt. Bet ko par to saka Pauls?

—       Arī viņš cenšas darīt visu, protams, savu iespēju robežās. Rio meklējumos iesaistīta vai puse Berlīnes policistu. Tikai pagaidām — nekādu panākumu…

Kūrfirstendams, Kleista iela, stacija, tirgus laukums, muzejs blakus «Checkpoint—Charly» vārtiem, tālāk — dēļu sastatnes, betonimaisītāji, gājēju pārejas… āmuru sitieni un celtņu rūkoņa…

Šeit top amerikāņu biznesa centrs. Tas izmaksās vairākus miljardus marku — Rio bija par to kaut kur lasījis. Un turpat iepretim — māju sienas visā augstumā klāja krāsaini ņirbošās avīžu «Neue Zeit» un «Fūhrende Tageszeilung der Union» reklāmas.

Viņš bija ilgstoši skrējis, skrējis bez apstājas garām neskaitāmi daudzām sejām. Viņš nespēja atbrīvoties no nereālās sajūtas, ka viss, kas ar viņu notiek, norisinās kādā filmu uzņemšanas paviljonā un viņam ir iedalīta loma, kura jānospēlē.

Ko tagad darīt, kā rīkoties? Galvā bija viena vienīga doma — kas viņam bija uzsūtījis tos «kruķus»? Atbilde varēja būt tikai viena — Pauls Novotnijs. Gan jau Pauls kaut ko nojauta, kādēļ gan citādi viņš būtu devies uz Berlīni? Iespējams, ka Novotnijs visu zināja. Kādā veidā tas viņam izdevies — par to šobrīd nebija laika lauzīt galvu. Droši vien Ludvigs būs viņam pastāstījis vai arī uzrakstījis vēstuli.

Bija vēl cits variants — būdams pārāk sentimentālas dabas, Kīfers varēja kaut ko lieku izpļāpāt savai māsai. Tagad tas viss šķita mazsvarīgi. Šobrīd galvenais bija fakts, ka viņam dzenas pakaļ policija. Raizes sagādāja vēl kas cits — viesnīcas numurā zem matrača taču atradās viņa pistole «H & K»\

Rio tupēja Šprē upes krastā uz kādas sagruvušas mājas drupām un vēroja netālu sēdošos makšķerniekus. Viņam gribējās atslēgties no visa un nomierināt nervus. Visapkārt zaļoja nātres. Makšķernieki aizrautīgi nodevās savam vaļaspriekam — varēja tikai apskaust viņu pacietību.

Bija neizturama svelme. Mocīja slāpes. Likās, ka upes pelēkā krāsa saplūst kopā ar debess

pelēcīgumu, un izskatījās, it kā gaisā būtu pakarināta vienkrāsaina sega, caur kuras bārkstīm reizumis izlauzās pa kādam žilbinošam saules staram.

Rio sāpēja galva. Bija jādodas tālāk…

Sasodīts, tā pistole… Viņš bija pieļāvis kļūdu, bet vai tad viņš varēja atļauties staigāt pa redakcijām un baletzālēm ar azotē paslēptu šaujamo?

Rio aizvien mocīja neizpratne — kas tā, īsti bija par viesnīcu, kurā viņš apmeties? Pēc Ludviga sacītā — pavisam droša vieta, kur neviens par Rio neinteresēšoties un viņš varēšot dzīvot bez rūpēm…

Rio taustījās kabatā pēc cigaretēm. Kāds bija nostājies blakus un aizdedzināja šķiltavas. Rio redzēja pret sevi vērstu novājējušu seju ar tumšiem lokiem ap acim. Neraugoties uz tveici, jaunekļa vējjakas apkakle bija uzslieta. Acīmredzot viņam sala.

—      Paldies!

—      Iedod man arī kādu…

Atstājis divas cigaretes sev, Rio pārējās atdeva svešajam virietiem. Pateicības pilnu skatienu sniegdamies pēc cigarešu paciņas, jauneklis iejautājās: — Jūs laikam no Rietumiem, vai ne?

—      Jā! Bet tagad esiet tik laipns un atstājiet mani vienu!

ii-

Jaunais cilvēks tikai pamāja ar galvu. Viņam nebija vairāk kā divdesmit pieci gadi, bet seja izskatījās kā vecam cilvēkam. Vienīgi acis… Kā teica Ludvigs? «īsto vecumu iespējams noteikt

321

tikai pēc acim. Tajās vid jaunība un sašutums, cīņas spars un spīts…»

Rio izņēma no kabatas naudu, kas bija atlikusi no divdesmit markām, samaksājot par «Kebab» gaļu. _

—      Šeit būs…

Jauneklis vēlreiz pateicībā paklanīja galvu.

—      Paldies, brāl…

Tad svešais aizgriezās un devās prom. Rio noskatījās viņam pakaļ — plecus augsti uzrāvis, jauneklis nedroši kāpelēja pa mājas drupām, līdz nozuda skatienam… Brālis? Jā… Tas bija viens no «asinsbrāliem», dzīvībai bīstamo asinu

j ' j

nēsātājiem…

Rio atsāka iet uz priekšu. Viņš ieskatījās pilsētas metrostaciju kartē, meklēdams nosaukumu «Thiel—Allee».

Jau pēc desmit minūtēm viņš nokļuva vajadzīgajā vietā. Tas, ko Rio ieraudzīja, pilnībā atbilda viņa priekšstatam — liela, iespaidīga tipveida projekta celtne. Virs ieejas — alumīnijā liets ērglis un blakus durvīm — izkārtne «VAM»[4]. Aiz šīm sienām sēdēja viņi, tā dēvētie svarīgie cilvēki ar neiztrūkstošām kaklasaitēm, kas bija viņu apģērba obligāta sastāvdaļa, vienalga, vai ārā valdīja aukstums vai tveice. Dienesta limuzīnos viņi traucās pildīt savus dižos darba pienākumus. Aiz ēkas logu stikliem vīdēja gumijkoku lapas un rosīgo sekretāru frizētās galvas. Šie ļaudis tur pavadīja visu dienu — piedaloties bezgalīgajās apspriedēs, diskusijās, pārrunās… Diendienā, neatejot no saviem sēdekļiem, viņi raudzījās uz ārpasaulē notiekošo caur šis ēkas logu rūtim, pieņēma un atsauca lēmumus, izšķīra to vai citu firmu likteņus, glāba tajās strādājošo draugu reputāciju, slēpa firmu patieso stāvokli… Gn tā gadiem ilgi, līdz brīdim, kad neko vairs nevarēja saglābt…

Kāpēc viņam jālauza galva par to nelaimigo viesnīcā «Carola» zem gultas matrača paslēpto pistoli? Patiesībā šobrīd viņam visvairāk noderētu spridzeklis.

Rio stāvēja un vēroja apkārtni. Viss viņa ķermenis bija sasprindzis, rokas savilktas dūrēs. Viņā atkal iekvēlojās naids…

Bija tikai nedaudz pāri deviņiem, kad Rio nokļuva Vindšeida ielā. Mijkrēšļa pustumsā mirgoja neonspuldžu uzraksts «Carola». Pirmā stāva logos, kā allaž, bija iedegta gaisma. Otrajā stāvā, kurā dzivoja ari Rio, gaišs bija tikai viens logs.

Pagājis dažus soļus uz priekšu, Rio paslēpās aiz kādas telefona kabines. Tur viņš uzkavējās piecas, varbūt desmit minūtes. Mekā aizdomīga tuvākajā apkārtnē nemanīja. Ari pie mājas ieejas neviens nestāvēja.

Gar tramvaja sliedēm aizdrāzās kāda mašīna un drīz nozuda skatienam.

Rio pārgāja pāri ielai. «Carola» — droša uzturēšanās vieta, neaizskaramā zona? Arī Stasa pārziņā bija ne mazums konspiratīvu dzīvokļu un objektu. Berlīnē visos laikos darbojušies slependienesti, labiekārtotas rezidences kalpojušas nelegāliem saietiem, kuros pulcējušies dažādi no sabiedrības izolējamu grupējumu pārstāvji — homoseksuālisti, zagļi un krāpnieki, kontrabandisti un mafiozi.

Doma par to, ka tieši šādu ļaužu uzturēšanās vietā viņš varētu justies visdrošāk, likās visai absurda… Taču atkāpties bija par vēlu.

Rio nomierinājās. Rokas sabāzis kabatās, viņš lēnā gaitā virzijās uz ieejas pusi. Iegājis viesnicas foajē, viņš palūkojās apkārt — vismaz aiz logu portjerām neviens nebija aizslēpies, citādi no to apakšām rēgotos apavu purngali. Viesnīcnieks, kā parasti, sēdēja un lasija, tikai šoreiz viņa rokās bija nevis avize, bet gan grāmata. Ari televizors, kā vienmēr ap šo laiku, bija ieslēgts. Raidīja RTL ziņas.

Rio palūdza istabas atslēgas, piebilzdams: — Droši vien es šovakar vēl iziešu…

— Jā, nu tad… — viesnīcnieks kaut ko nomurmināja un atkal pievērsās grāmatai.

Rio, atslēdzis istabas durvis, steigšus pieskrēja pie gultas un pabāza roku zem gultas matrača. Pirkstu gali sajuta metāla aukstumu. Tur jau tā gulēja — tajā pašā vietā, kur nolikta. Rio paņēma pistoli un izkratīja no tās patronas. Tas jau bija kļuvis par paradumu — allaž pārskaitīt patronas un aplūkot tās.

Viņš nolika «H & K» uz sekretāra, tad atvēra diplomātu un no tualetes piederumu somiņas izņēma tur paslēptās rezerves patronas, sarindojot tās blakus ierocim. Pēc tam viņš devās uz vannasistabu, izģērbās un ļāvās baudai, ko sagādāja dušas atsvaidzinošā ūdensstrūkla. Tas palidzēja atgūt mundrumu un spēku. Pirms Rio uzvilka tīru veļu, izgludinātās bikses, jauno kreklu, viņš rūpīgi iztīrīja zobus.

«H & K» atkal, kā parasti, tika aizbāzta aiz bikšu jostas, un viņš sajuta pistoles maigo pieskārienu…

Viņa aktīvā darbība, vadoties pēc Ludviga plāna, bija sasniegusi tā saucamo «zaļo» fāzi. Tā bija tik «zaļa» kā pļava vēlā pavasarī…

Pulkstenis bija bez divdesmit minūtēm desmit.

Garās, klusās ielas galā mirgoja apkārt parkam braucošo mašīnu prožektoru ugunis. Viss bija tāpat kā iepriekšējā reizē — tikai laiks daudz karstāks un nomācoši tveicīgs. Gājēju celiņš caur parku… Paldies Dievam, cilvēku nebija daudz, arī lielajā īres mājā valdīja klusums. Pirmā stāva logus, pa kuriem iepriekšējā reizē varēja vērot viesību norisi, tagad aizsedza žalūzijas.

Bija gandrīz necaurredzama tumša. Abpus Maksa Kronera laukumam stāvošo laternu blāvi matētā gaisma nesniedzās tālāk par turpat blakus esošo mašīnu jumtiem.

Tepat jau arī bija Hampela māja… desmitais numurs…

Rio atspiedās pret kādu netālu augoša dižskābarža stumbru. Viņam patika šis koks un tā smarža. No dižskābarža lidz ielai bija kādi desmit soļi. Rio, pateicoties kādam kuplam krūmam ceļa malā, varēja palikt gājēju neievērots. Par laimi, ari naksnīgā debess bija apmākusies, un nebija redzams pat mēness.

Viņš paskatījās pulksteni. Tieši desmit! Jau trīs naktis pēc kārtas viņš bija tā stāvējis un vērojis. Katru reizi norisinājās viens un tas pats — tādi augsta ranga ierēdņi kā Hampels ar saviem labi barotajiem suņiem mēdza precizi ievērot vakara pastaigu laiku.

Rio redzēja atveramies pretējās mājas durvis. Bija piecas minūtes pāri desmitiem. Virs mājas ieejas iedegās spuldze.

Rio sirds strauji pukstēja. Viņa roka sataustīja pistoli. Nolādēts, tikai saglabāt mieru… Jāļauj viņam pienākt tuvāk. Hampels noteikti ies augšup pa šauro parka celiņu, tālāk atkal pa nogāzi lejup uz ezera pusi. Suni viņš vedīs pavadā. Krastmalā to atbrīvos no kakla siksnas, ļaujot tam izskraidīties, kamēr saimnieks, apsēdies uz sola, izsmēķēs cigāru.

— Nāc, nu nāc taču, Lola!

Rio redzēja Hampelu ar suni izejam uz ielas, tad ieslīdam mežā. Rio atradās viņiem tik tuvu, ka varēja skaidri sadzirdēt Hampela soļus un suņa elsošanu.

Ļauj viņam iet! Lai viņa kājas vēl pēdējo reizi mēro šo ceļu! Pēdējo…

Rio atkāpās no koka. Pagājis uz priekšu un sajutis zem kājām smilšaino gājēju celiņu, viņš palika stāvam — tuvākajā apkārtnē neviena nebija, neviens nesēdēja uz soliņa un nesmēķēja — ideāli apstākļi!

Rio skrēja lidz pat celiņu atzarojumam. Tur bija kāpnes. Klusi uz pirkstgaliem viņš kāpa pa tām lejup, pūloties katru soli spert tā, lai nebūtu dzirdama viņa treniņkurpju zoļu švīkstoņa. Hampela augums ienira krasta tumsā un nebija vairs saredzams.

Rio apstājās, izrāva aiz jostas aizbāzto «H & K» un uzvilka pistoles mēlīti.

Tik tālu nu būtu, Ludvig… Tūlīt jau viss būs garām… Bet tagad jātēmē, jo šoreiz, Ludvig; — šoreiz viss būs kārtībā… gan tu redzēsi…

Atblāzma no ezera ūdens virsmas kaut cik izkliedēja apkārt sabiezējušo tumsu, vismaz tik daudz, ka varēja saskatīt krūmu un koku stumbru kontūras.

Rio vēl aizvien stāvēja uz gājēju taciņas, kas veda lejup pa nogāzi. Viņš atradās kādu desmit metru attālumā no krastmalas.

Pēkšņi izdzirdot suna riešanu, Rio satrūkās. Tās

> > *

nebija parastas, drīzāk nobiedēta suņa rejas — kaucošas un gari vilktas. Riešanu nomainīja gaudošana. Tad atkal iestājās klusums.

Vai Hampela spaniels būtu saņēmis no saimnieka belzienu? Neticami…

Rio, skrienot sasniedzis piekrasti, ieklausījās vēlreiz. Tā nebija vis suņa riešana vai gaudošana, ko viņš dzirdēja. Tur vaidēja cilvēks — aiz bailēm un sāpēm. Elsošana un sēcošās skaņas lika domāt, ka notiek cīņa uz dzīvību un nāvi. Hampela dzīvībai draudēja briesmas. Tikai kāds varēja būt iemesls — varbūt infarkts? Velns viņu zina!

Rio, pieskrējis tuvāk, redzēja — Hampelam bija uzbrukuši divi vīrieši. Viņi spārdīja Hampelu, gribēdami viņu apklusināt. Lamas, vaidi, kliedzieni — viss sajaucās kopā.

Viens no uzbrucējiem, kura kāja atradās uz Hampela rīkles, pamanīja Rio. Hampels vēl spēja pretoties, ar kājām izmisigi dauzot pret zemi. Otrs sitējs tikmēr bija pielēcis kājās un nostājās pretī Rio karatē cīņas pozīcijā.

Rio pacēla pret svešinieku «H & K».

— Palīgā! — tas kliedza. — Palīgā!

Kiedziens apsīka.

Palīgā saucējs bija slaida un gara auguma. Brīdi vilcinājies, viņš pagrieza galvu pret savu sabiedroto un uzsauca: — Pit! Bēdz! Viņam ir šau-

>

jamais! — un arī pats bēga.

Rio nespēja attapties. Nogaidījis, lidz abu bēgošo kāju dipoņa vairs nav dzirdama, viņš notupās pie Hampela.

Dūšīgais vīrs gulēja nekustīgi. Viņš nevaidēja, tikai skaļi elsoja. Pārvarot iekšēju pretestību, Rio pieskārās Hampela deniņiem. Pulss bija ātrs un nevienmērīgs, āda mikla no sviedriem un vēsa. Viņš atrāva roku atpakaļ — tas taču Hampels…

Uzbrucēju upuris vēl aizvien nekustējās, pat negrozīja galvu. Un tad pēkšņi viņa lūpas pavērās: — Jā?

Nospiedis pistoles drošinātāju, Rio atkal aizbāza ieroci aiz jostas.

—      Vai jums sāp? Vai nav kas lauzts?

—      Domāju… nē. Tikai slikta duša.

—      Tas ir saprotams.

Hampels elpoja mierigāk.

—        Ak Dievs, viņi izlīda tieši no krūmiem. Tūlit ķēra pēc mana kabatas portfeļa. Bet ar to… ar to viņiem vēl nepietika…

Rio sajuta siltu pieskārienu ceļgaliem. Taustot ar roku, viņš sajuta kaut ko mīkstu un spalvainu. Atskanēja klusa, žēlabaina smilkstēšana.

—      Lola? — Hampels nočukstēja.

Doma par suni viņam, šķiet, palīdzēja atgūt spēkus. Viņš uzrausās sēdus un nopūtās. Pustumsā tomēr bija iespējams saskatīt viņa seju. Bez brillēm tā šķita vēl vairāk izplūdusi — kā pārrūgusi mikla.

—      Manas brilles…

—      Gan jau tās jums nav vienīgās. Labāk vilksimies atpakaļ uz mājām.

—      Jā. Ka tie nelieši neatgriežas…

—      Domāju, ka viņi to nedarīs. Bet labāk iesim.

—      Jā. Ari Lola jāved mājās.

—      Tā ir, — Rio klusi noteica, pats tobrīd nezinādams, vai smieties vai ne. Neapskaužama, situācija. Vai ņemt un nokniebt viņu tūlīt? Labāk ne. Jāvācas no šejienes ātrāk projām.

Nasta bija neiedomājami smaga. Rio likās, it kā stieptu cementa maisu, no kura ik pa brīdim

atskanēja vaidi un elsas. Aplicis roku Rio ap pleciem, Hampels ar visu sava ķermeņa svaru uzgula Rio. Kāpjot pa nogāzi augšup, Rio juta, ka nejaudā vairs panest. Ak Dievs — nez kā viņi abi izskatijās, no malas raugoties… Gadsimta komiskākais pāris!

Beidzot viņi bija galā. Viņi stāvēja uz laukuma, nebilzdami ne vārda un smagi elsdami.

—      Šie draņķi! — Hampels beidzot nočukstēja. — Šie nolādētie gangsteri!

Tad Hampels pēkšņi pārmainījās. Turpinot smagi elpot, viņš pavērsa savu tuklo seju pret Rio.

—      Liels paldies… Patiešām… Liels paldies…

To pateicis, viņš tūdaļ tvēra pēc savas kaklasaites. Ceļā Rio to bija atraisijis vaļigāk, un Hampels steidza sasiet mezglu no jauna un uzstumt to tuvāk pie kakla. Redzams — viņam rūpēja sava āriene. Plecus iztaisnojis, viņš izskatijās it kā centimetru garāks.

—       Nāc, Lola!

Lola jau bija paspējusi aizsteigties viņiem abiem priekšā un, pavadai velkoties līdzi, naski tecēja uz mājas pusi…

Hampels apstājās. Viņa sejā krita ielas spuldžu gaisma. Tagad uz viņa pieres kļuva redzamas dubļu pēdas, bet pie zoda — pielipušās smiltis. Kakls bija pietūcis un linaudekla jakas piedurkne saplēsta.

—       Šie nekrietneļi… Kaut kas neticams! Grūti pat aptvert! Pasaules gals klāt… Pastarā diena! Kur gan mēs atrodamies? Berlīnē vai Bronksā? — No Hampela pietūkušajām lūpām izlauzās kluss vaids, un, uzlicis roku uz Rio pleca, viņš svarīgā balsī teica: — Gn jūs —jūs nācāt pēdējā brīdi. Pats Dievs man jūs atsūtījis. Esmu jums ļoti pateicīgs. Mani sauc Hampels.

Rio pamāja ar galvu un vilcinoties noteica: — Volmans.

—      Volmana kungs? Nu es atrodos aci pret aci ar savu dzīvības glābēju. Mana visdziļākā pateicība jums, Volmana kungs! Ja jūs nebūtu ieradies, šausmas pārņem, iedomājoties, kā viss varēja beigties…

Rio norausa no pieres sviedrus.

—      Ir jau labi.

—      Ir jau labi, jūs sakāt? Nekas nav labi! Jums tas zināms tāpat kā man. Šī valsts, tās sabiedrība, kurā notiek kaut kas tāds… tā nolemta bojāejai. Pārāk bīstami jau kļuvis iziet no mājas — var arī neatgriezties.. Kur tad ir mana Lola…

—      Aiz dārza vārtiem.

—      Es gribu jūs lūgt ienākt. Mēs varētu kopīgi atzīmēt šo piedzīvojumu… ar kādu glāzi vīna vai viskija. Mēs taču esam to pelnījuši. Kā jūs domājat?

Ar katru mirkli situācija kļuva arvien muļķīgāka un šķita prātam neaptverama…

Hampels atvēra dārza metāla vārtiņus.

—       Ienāciet, lūdzu, atvainojiet, aizmirsu jūsu uzvārdu…

—      Volmans, — Rio pacietīgi atbildēja.

—      Volmans… nu protams. Atvainojiet, esmu pārāk uztraukts. Tas taču saprotami, vai ne?

Hampela dzivokļa iekārtojums atbilda Rio priekšstatam par to. Vienīgais, kas sagādāja pārsteigumu, bija istabas stūrī blakus mūra kamīnam piekārtais sievietes «Akts». Mēbeles — atbilstošas septiņdesmito gadu stilam, pārvilktas ar zilu plīšu. Grāmatu plaukts, blakus tam — mājas bāriņš un istabas kaktā — Lolas guļamais groziņš, kurā viņa jau bija paspējusi ieritināties. Ausis nolaidis, suns ilgi un skumīgi raudzījās uz Rio. Hampela sunim, šķiet, vajadzētu būt vecam, dūšīgam un stulbam, bet Lola bija jauka un saprātīga.

Rio apsēdās. Gluži negaidot viņu bija pārņēmušas sentimentālas jūtas. Viņš ieslīga zilajā atpūtas krēslā un aizsmēķēja.

—     Ar ledu vai bez? —jautāja Hampels, stāvot pie bāra.

—       Bez.

—      Es tāpat. Veselīgāk kuņģim. Man te ir viens dzēriens — īpašiem gadījumiem. Tad nu…

Hampels turēja rokās glāzes un bezpalīdzīgi blisināja savas tuvredzīgās acis. Rio ar nepatiku iedomājās, ka Hampels tūlīt pienāks klāt, lai saskandinātu glāzes. Bet tas nenotika. Hampels izdzēra savu glāzi vienā rāvienā, pēc tam otru glāzi pasniedza Rio. Tad, apsēdies iepretim jauniepazītajam Volmana kungam, pārlika resnās kājas vienu pāri otrai un Sakrustoja rokas uz vēdera. Tad no galda atvilktnes izņēma brilles. Pēc brīža, jau ar brillēm uz deguna, viņš paskatījās uz Rio.

—       Tie noteikti bija bandīti no SVSO[5], — Hampels noteica.

—      Jūs runājat par uzbrucējiem?

—      Par ko gan citu, Volmana kungs?

Rio paraustīja plecus un pielika glāzi pie lūpām. Viskijs patiešām bija lielisks. Tas uzmundrināja.

—       Jūsu politiskā nostāja man nav zināma, Volmana kungs, bet tas jau mani ari neinteresē. — Hampels turēja rokās kabatlakatiņu un slaucīja ar to sviedrus no pieres. Aplūkojis mitro kabatdrānu, viņš pašūpoja galvu. — Vispār jau man vajadzētu nomazgāties, izskatos atbaidoši!

—      Dariet to! — teica Rio.

—     Jā, tie noteikti bija viņi. Ja viņu organizācija atkal atsākusi darboties, tad mūsu pilsētai tas var beigties katastrofāli… Narkomānu banda, kuri

, vienas šļirces dēļ gatavi uz visu. Viņi sev piesaistījuši ari kriminālos no Austrumzonas. Gn tie ir visbīstamākie. Ar labu fizisko sagatavotību. Gn vai zināt, kas viņus tā uztrenējis?

Rio papurināja galvu.

—      Krievu mafija, Volmana kungs. Droši vien būsiet par to dzirdējis. Šie te, kas man uzbruka, bija ar labu fizisko rūdījumu, nevis kaut kādi toksikomāni, no kuriem katrs otrais pārnēsā kādu vīrusu… Bet šie puiši zina, ko dara, tiem ir spēks kaulos. Es jau ari neesmu ar pliku roku ņemams, bet viņi tik veikli mani aplenca: viens divi — un gatavs, kaut kas neiedomājams…

Hampels ar izbrīnu paskatījās uz Rio. — Bet jūs, Volmana kungs… Jūs jau nu arī neesat — lūdzu, neapvainojieties — nekāds atlēts. Kā jums izdevās piespiest viņus bēgt?

—      Kā? Labs jautājums.

Rio parāva uz augšu jakas stūri un izvilka pistoli. Hampela zods atkārās.

—      Pistole… Deviņmilimetru, vai ne?

—      Jā!

—      Bet kā jums tā gadījusies? Vai esat policists?

—      Nē!

Hampels bijīgi pamājā ar galvu.

—        Es saprotu… Jums ir atļauja turēt ieroci. Šodien tā ir pilnīga nepieciešamība, kā jau mēs par to pārliecinājāmies… Tagad pastaigājoties jāņem līdzi ierocis…

—      Man nav nekādas atļaujas. Arī vakaros es neeju staigāt. Šīvakara pastaiga bija tikai izņēmuma gadījums, direktora kungs.

—      Kā jūs zināt, kas es esmu?

—      Jā, es to zinu. Un šīvakara pastaiga — tā bija tikai ar vienu mērķi. Vai gribat zināt, kādu?.

—      Jā, pasakiet, lūdzu!

—      Ietriekt jums lodi pierē, Hampela kungs!

Mazā, maziņā… Nebaidies, gan jau viņš attapa sies, kaut vai pēdējā brīdī. Es taču viņu labi pazīstu. Tā tas bijis ne vienu reizi vien. Un tā būs arī šoreiz…

Vera bija atgūlusies gultā uz sāniem, vienā rokā turot Rio džinsu jaku, ar otru aptvērusi spilvenu. Turpat līdzās uz galdiņa atradās telefons.

Vera pārslēdza televizoru no viena kanāla uz otru, bet nevienā no raidījumiem nespēja iedziļināties. Viņa atkal sarunājās ar savu bērnu — viņu kopējo bērnu…

«Ko jūs gribētu, Martina kundze, dēlu vai meitu?» jautāja dakteris Hercogs, pirms paziņoja grūtniecības testēšanas rezultātus.

Vera jutās pārāk nogurusi. Viss, kas viņas dzīvē līdz šim bija noticis, sakarā ar pēdējo dienu notikumiem likās mazsvarīgs.

Tā būs meitene, kā gan citādi. Pagaidām vēl tikai embrijs, bet jau ar savu nolemto dzīves ceļu… Varbūt tieši šī mazā dzīvībiņa būs tā, kas spēs atrast pareizo pieeju Rio, saprast viņu…

Viņš ir Berlīnē, mazulīt… Aizbrauca uz turieni cīnīties par taisnību. Šī sasodītā taisnīguma izjūta — tās dēļ viņš jau tik daudz cietis, bet citādi viņš nevar…

Atkal gribējās raudāt. Pēdējā laikā viņa jau tik bieži bija lējusi asaras…

Iezvanījās telefons.

Rio! Ak mans Dievs!… Kurš gan cits tagad, īsi pirms pusnakts, vēl varēja zvanīt?

Tas nebija Rio. Zvanīja dakteri&ijans Hercogs.

— Martina kundze? Man ļoti žēl, ka esmu spiests jūs tik vēlu traucēt…

—      Jūs nemaz netraucējat, dakter.

—      Ziniet, Martina kundze, zvanu jums tik vēlu tāpēc, ka tikko atgriezos mājās un izskatīju pasta sūtījumus.

—      Jā? — Veras sirds sāka pukstēt straujāk.

—       Pirms jūsu vīrs aizbrauca uz Berlīni, mēs atkārtoti pārbaudījām… Bet varbūt viņš jau ir atgriezies?

—      Nē. Vēl nav.

—      Tad es varu pavēstīt to jums.

Viņas skatiens sastinga vienā punktā uz sienas. Pie tās bija piekārts arābu duncis, ko Rio kādreiz atveda no Tunisijas. Vera šobrīd neredzēja neko. Aizturējusi elpu, viņa klausijās.

—      Lūdzu… — viņa čukstēja.

—      Man… man ir labas ziņas, Martina kundze.

—      Vai viņš… vai viņš…

—      Pārbaudes analīze ir negatīva.

—      Žēlīgā debess… — Vera atkrita sēdus gultā, ar rokām vēl ciešāk satverot klausuli. Viņa jutās tik bezgala laimīga.

—      Es… es nezinu… Vai tas nav brīnišķīgi?

—      Tā tas ir. Mēs atkārtoti izdarījām analīzes, turklāt pielietojot divas dažādas metodes. Rezultāti bija vienādi. Tas pierādīja, ka, izdarot analīzi pirmoreiz, pieļauta kļūda. Diemžēl gadās ari kādreiz kļūdīties…

Dakteris vēl turpināja kaut ko stāstīt par to, cik asins pārbaudes metodes ir nepilnigas, bet Vera neko nespēja uztvert. Viņa baudīja šo svētlaimes mirkli…

Sēžot sakņupusi uz gultas, viņa čukstēja klausulē: — Jan! Mans mīļais dakter! Šobrīd es gribētu būt pie jums un noskūpstīt jūs.

Grozā guļošais suns smagi noelsās. Pavisam tuvu bija dzirdama pulksteņa tikšķēšana. Ārā, skaļi trokšņodams, pa laukumu aizjoņoja mopēds.

Hampels kā hipnotizēts nevarēja atraut skatienu no «H & K». Tās metāla stobrs vizēja.

—      Jūs… jūs gribējāt mani…

—      Jā, es gribēju jūs nošaut parkā.

Hampels parāva vaļā savu kaklasaiti. Satū-

kums kakla kreisajā pusē bija kļuvis tumšs, puspavērtās lūpas kaut ko šļupstēja, no mutes kaktiņa līdz zodam stiepās siekalu pavediens. Viņa skatienu vēl aizvien fascinēja uz galda noliktā pistole.

—      Bet… tas taču ir…

Viņa roka satvēra krūšu kreiso pusi, pirkstiem burzot netīro kreklu. Viņa lūpas izmisīgi čukstēja: — Kāpēc? Jūs… jūs taču mani nemaz nepazīstat…

—      Pazīstu gan.

—      Kur tad jūs mani iepazināt?

—       Savos lietuvēna sapņos. Es ļoti bieži jūs redzēju sapņos. Pazīstu jūs jau kopš tā brīža, kad mani pārbaudīja, vai neesmu inficējies ar A1DS. Es, ticiet man, neesmu nekāds narkomāns vai homoseksuālists. Man izdarīja pavisam parastu operāciju…

Iedzēris vienu malku, Rio ar pirkstu pavirzija pistoles stobru sāņus — tieši pret dūšigo Hampelu, kurš sēdēja pie galda un šņukstēja.

—      Tas… tas patiešām ir šausmigi. Bet kāds, pie velna, tam visam ir sakars ar mani?

—      Vistiešākais.

Rio atkal pavirzija ar rādītājpirkstu pistoles stobru — tagad tiešā tēmējumā uz Hampela vēderu.

Hampels sēdēja nekustīgi, kā čūskas skatiena nohipnotizēts trusītis.

Rio iesmējās! — Labprāt jums to paskaidrošu. Turklāt bez sevišķas piepūles.

Hampels klusēja. Paņēmis kabatlakatiņu, viņš noslaucīja mutes kaktiņus. Viņa brilles bija noslīdējušas uz degungala, un caur briļļu stikliem raudzījās izbiedēto acu pāris.

—        Vai nevarat neko atcerēties, direktora kungs? Vai jums patiešām tik slikta atmiņa?

Atbildes joprojām nebija. Hampels ietiepīgi klusēja.

—       Varbūt pamēģināsim tomēr atcerēties, — teica Rio. — Sāksim ar astoņdesmit piektā gada pirmo oktobri. Tad bija pagājuši jau vismaz divi gadi, kopš tika konstatēts, ka AIDS izplatības cēlonis ir inficētā plazma. Slimiba bija skārusi dažādas iedzīvotāju grupas, tomēr visvairāk upuru bija starp hemofilijas slimniekiem.

—        Man ar to visu nav nekāda sakara! Es taču nebiju nekas vairāk kā…

—      Protams, jūs tagad apgalvosiet, ka esat bijis tikai sīks ierēdnītis. Nē, Hampel, no jums bija daudz kas atkarīgs. Jūs bijāt par visu atbildīgs — tas ir dokumentēts visos līgumos un sanāksmju protokolos.

Hampels padevīgi nodūra acis.

—      Bet tas jau ir cits temats. Par to varbūt parunāsim mazliet vēlāk. Pašreiz pakavēsimies pie astoņdesmit piektā gada: Farmakoloģiskās rūpnīcas jau bija brīdinātas par briesmām sakarā ar plazmas preparātu nesterilitāti. Tad ar asiņu piegādi jau nodarbojās «mafiozu kartelis», kurš balansēja uz bankrota robežas. To neizdomāju es, par to tika rakstīts presē. Astoņdesmit piektā gada beigās izdevās panākt to, lai Veselības aizsardzības ministrija izdotu rīkojumu, saskaņā ar kuru plazmas kontrole kļūtu par obligātu pasākumu. Gn jūs bijāt pirmais, kurš uzklausīja šī karteļa darbinieku žēlabas un izrādīja pretimnākšanu. Vai piekrītat, direktor Hampela kungs?

Hampels sēdēja, acis pievēris. Piere bija sviedriem norasojusi. Viss viņa ķermenis — viens vienīgs tauku blāķis — noraustījās, viņam dziļāk ievelkot elpu; plānie, sirmie mati bija izspūruši uz visām pusēm, un viņš drudžainām kustībām centās tos saglaust; uz zoda vēl arvien rēgojās dubļu un sarecējušu asiņu pēdas…

Raugoties uz šo tuklo vīru, Rio pārņēma pretīgums.

—     Attopieties, Hampel! Jūs taču gribat uzzināt, kāpēc vēlos jūs nošaut.

Direktora kungs saslējās. Viņa bālā, nosvīdusi seja ar apaļajām acīm izskatījās kā nedzīva.

—      Tik daudz nu mēs esam noskaidrojuši, — teica Rio, grozidams rokā pistoli. — Bernhards Hampels — aizstāvības cīņu operatīvo pasākumu vadītājs, augsts ierēdnis Veselības aizsardzības ministrijā. Manos tīklos trāpījusies nevis kāda nieka zivtele, bet īsta haizivs…

—      Jūs… jūs kļūdāties.

—     Tā jau tiek sacīts katram, kas kādu atmaskojis un vēl uzdrošinās kritizēt. Tā tas bijis vienmēr… Bet atgriezīsimies pie aizsāktās tēmas, citādi pārtrūks mūsu sarunas pavediens.

Jūsu pūles, Hampel, spriežot pēc iegūtajām naudas summām, bija tā vērtas. Cik daudz enerģijas patērējāt, metoties aizstāvēt kādu savu sabiedroto un «izsitot» izdevīgu līgumu noslēgšanu! Visa tā labad kalpoja arī «Can Rosada» mājā rīkotās izpriecas. Jūs bijāt viena no tām izredzētajām personām, kas piedalījās slēgtās sapulcēs, simpozijos un diskusijās par sasāpējušām problēmām. Jūs teiksiet — nekas vairāk kā «preses pīle», jo, kā zināms, žurnālisti vienmēr alkuši pēc sensācijām. Kā jūs savā paskaidrojumā skaisti rakstījāt: «… saceltajai panikai nav iemesla. Pie tās vainojama masu mediju bezatbildība un nekaunība melīgu ziņu izplatīšanā…» Gn jūs bijāt pārliecināts par savu uzvaru. Pavērās atkal perspektīva…

—        Viss bija citādi. Gn, ja jūs runājat par tiesībām izlemt, tad tās bija nevis man, bet prezidentam,

—       Jūs taču bijāt viņa padomnieks, vai ne?

Protams, daudz kas bija.prezidenta kunga kompetencē, nevis jūsu, bet viņarrl vienam tikt galā ar visu bija grūti. Šie mūžigie komandējumi — Ženēva, Parīze, Londona, ASV vai Tālie Austrumi… Kā viņu sauca Veselības aizsardzības ministrijā? «Misters Visur». Nenoliedzami, prezidenta kunga biežā prombūtne bija visai izdevīga…

Hampels nervozi ar pirkstiem burzīja bikšu plāno audumu uz ceļgaliem. Rio paskatījās uz viņu. Naids pret Hampelu bija zudis, viņš nejuta arī vairs sadistisko prieku. Pasakot visu, kas viņā krājies mēnešiem ilgi, izgaisa arī vēlēšanās nosūtīt šo nelieti tur, kur viņam sen jau bija vieta. Rio vienīgi pārņēma neapmierinātības sajūta, ka viņam šeit jāsēž un jālauza galva par to, kā panākt, lai lode caur biezo tauku slāni izlauztos līdz šī vīra smadzenēm, kuras nespēja neko uztvert no Rio sacitā. Diemžēl Hampelam vārds «morāle» bija svešs jēdziens…

Sākas izrādes pēdējais cēliens, pie sevis nodomāja Rio, skatīdamies uz Hampela zilganajiem, sasprindzināti samiegtajiem acu plakstiņiem. Arī agrāk viņam bija nācies atmaskot šādus tipus, tikai viņa vienīgais cīņas ierocis kā žurnālistam bija publikācijas. Arī tad nebija viegli, taču šis gadījums bija nesalīdzināmi sarežģītāks!

Bet nu gan jābeidz ceremonēties. Pēdējais cēliens! Priekškars atveras…

— Vai jums ir kaut nedaudz fantāzijas, Hampel? Es patlaban nerunāšu par to, kā izkrāpt sev lielāku atalgojumu no saviem drauģeļiem par viņiem sniegto pakalpojumu vai arī kā likt lietā izdomu, lai panāktu kāda izdevīga lēmuma pieņemšanu…

—      Jūs apejaties ar mani kā ar pēdējo neģēli… Par ko jūs te runājat?

—      Varbūt parunāsim par tādu tematu kā atbildība, Hampel. Iedomājieties, ka jūs atrodaties kādā diskusiju klubā un jūs piesaka: «Cienītās dāmas un kungi, mūsu godaviesis — direktors Hampela kungs no Veselības aizsardzības ministrijas. Viņš ieradies, lai izteiktu savu viedokli par AIDS inficētajiem plazmas preparātiem, kuri atnesuši tik daudz nelaimes, un lai iepazīstinātu ar patieso situāciju… Gn tad direktora kungs pavēstīs, cik nepamatoti viņš apvainots, cik pārsteidzīgi atbrīvots no atbildīgā posteņa un ka viņš, tāpat kā daudzi citi uzņēmēji, apzināti novests uz bankrota robežas. Patiesībā viņš esot vienmēr iestājies tikai par taisnību, par plazmas preparātu stingru kontroli…»

Rio paņēma pistoli un atspieda to pret ceļgaliem. Viņa roka cieši turēja pistoles stobru. Divus metrus nostāk sēdošais tuklais vīrs bija sakņupis krēslā. Sviedru lāses tecēja pār viņa vaigiem.

—      Mēs esam pieskārušies tēmai par morāli un atbildību. Tagad vārds jums…

—      Jūs… jūs esat… Jūs man piedraudat un tad vēl pieprasāt…

—      Jā, es pieprasu. Mēs varam arī variēt aplūkojamās tēmas. Varbūt parunāsim par atbildību attiecībā uz kontroles nepieciešamību. Ir tāds skaists termins «valsts kontrole». Šoreiz neminēsim uzraudzībai pakļautos objektus, kā, piemēram, ogļraktuves, krogus un viesnīcas, farmaceitiskās rūpnīcas… Parunāsim labāk par nepieciešamību uzraudzīt pašu valsts ierēdņu aparātu. Izsekot jums lidzīgu tipu darbībai! Jums vajadzētu šādu priekšlikumu atbalstīt. Vai tad jūs nezvērējāt uzticīgi kalpot un cīnīties pret ļaunumu?

—      Jūs taču neko nezināt… Kontrolēts tika…

—       Mekas netika kontrolēts. Citādi jūs jau sen sēdētu aiz restēm, nevis pastaigātos ar Lolu. Cln ne tikai jūs — simtiem un tūkstošiem jums līdzīgu! Mu labi —jūs jau pirms laika aizgājāt pensijā, jo jums bija tādas tiesības, bet ne jau kādu disciplināru pārkāpumu dēļ.

Rio satvēra glāzi un izdzēra to. Tad paņēma pistoli un uzlika pirkstu uz mēlītes. Hampels sarāvās un, atskanot klikšķim, sastinga, kājas uz priekšu izstiepis. Tad viņa ķermenis sāka raustīties.

—      Mē! — atskanēja šņuksti. — Lūdzu, lūdzu, nedariet to!

Kā Ludvigs Kīfers toreiz teica: «Jārīkojas…» Rīkoties — to vēl varētu, bet kas notiks pēc tam… Mē, Ludvig, visas tavas vēlmes izpildīt es nevarēšu. Kaut vai bērna dēļ… Kā tas būs, ja bērns, jau paaudzies, kādreiz teiks: «Mans tēvs bija slepkava…»

Rio pacēla ieroci un tēmēja.

—        Lieciet mani mierā! Ko es jums esmu nodarījis?

—          Ko esat nodarījis man? Par to labāk nerunāsim. — Rio balss skanēja bargi. — Parunāsim par citiem — par tiem četriem tūkstošiem inficēto, kuri saslima jau pirms 1988. gada. Nevar nepieminēt ari to pustūkstoti hemofilijas slimnieku, kuri jau miruši, kā arī vēl tos izoperētos, kuriem šī draņķīgā plazma tiks ievadīta. Nē, pietiks reiz runāt par vainu un atbildību. Kāda ir jūsu vaina, zināms mums abiem. Bet jūsu atbildības? No tās nav ne vēsts…

Hampels mēģināja piecelties no krēsla.

—       Sēdiet! Tūlīt ar jums būs cauri, Hampel, Viens blīkšķis — un bezdibenis. Jūs nebūsiet vienīgais, kas tajā iekrīt. Diemžēl tajā jau labi sen atrodos arī es. Tas ir viss, ko gribēju jums pateikt. Bet tagad pieliksim punktu mūsu sarunai!

Noskanēja šāviens.

Hampels iekliedzās.

Klusums.

Hampels bija sarāvies čokurā. Viņa plakstiņi trīsēja, un viņš baidījās atvērt acis.

—      Redziet nu, Hampela kungs, kā tas ir… — Rio ņirdzīgi smīnēja. — Varbūt man vajadzēja jūs brīdināt, ka izņēmu patronas. Tad jūs nebūtu pietaisījis bikses… Tagad jums vajadzēs tās iztīrīt..,

Rio uzmeta acis tumšajam plankumam Hampela kājstarpē, piecēlās un aizgāja.

Viņi gaidīja pie pansijas «Carola». Par to, ka tie ir policisti, Rio ne mirkli nešaubījās. Viens no viņiem stāvēja, atspiedies pret mājas sienu pie ieejas, otrs sēdēja automašīnā un kaut ko ziņoja pa rāciju. Mašīnas salonā bija iedegta gaisma, un tur notiekošo varēja labi redzēt.

Rio, kurš visu novēroja, aizslēpies aiz mājas stūra, nolēma skriet atpakaļ uz parku. Bija pagājušas kādas piecas minūtes, kad Rio pamanīja garāmbraucošu brivu taksometru. Viņš pacēla roku, taksometrs apstājās, un tā vaditājs atvēra durvis.

—      Štutgartes iela, — teica Rio, — numuru nezinu, bet es parādīšu, pie kuras mājas jāapstājas.

Laslo adresi viņš bija aizmirsis — pagājis tik daudz gadu! Taču veco, jūgendstilā celto māju viņš pamanīja uzreiz. Tā bija nesen kā restaurēta, ar svaigi krāsotu fasādi, jauniem logu rāmjiem un apgaismes spuldzēm mājas ārpusē. Plāksnīte ar uzrakstu «LASLO NĒGELE».

Laslo viņam palīdzēs, viņš palīdz visiem, kurus uzskata par saviem draugiem. Laslo dzimis Štutgartē, tur ilgāku laiku arī dzīvojis, bet vēlāk pārcēlās uz Štutgartes ielu Berlinē, jo dzimtajā pilsētiņā bija kaut ko «sastrādājis».

Durvis atvēra pats Laslo — daudz vājāks nekā agrāk un pelēku seju. Taču tas pats tumšais, šaudīgais acu skatiens.

—      Es ģībstu! Vai tas patiešām esi tu?

—      Jā, es.

—      Mīļais cilvēk, nāc taču iekšā!

Laslo bija ģērbies melnbaltā kimono. Arī viņa ģērbšanās stils nebija mainījies. Katru reizi, atgriežoties mājās no nogurdinošajiem un slepenajiem darījumiem, viņš tūlīt steidzās pārģērbties ērtajā kimono. Rio pārlaida skatienu dzīvoklim. Pie ieejas gaitenī — nedabiski lielu, no plastmasas veidotu tomātu eksponāti, viesistabā — tapetes ar rakstiem visās varavīksnes krāsās, mēbeles — ne augstākas par divdesmit centimetriem.

—      Sveiki!

Rio pagriezās. Viņš ieraudzīja kādu blondīni. Laikam Laslo darbabiedrene, Rio nodomāja.

—      Tā ir Eva. Un tas ir — tu neticēsi — tas ir Rio! Tas pats ievērojamais žurnālists, par kuru tev stāstīju, tas pats, kurš toreiz palīdzēja man izķepuroties…

Blonciīne noskūpstīja Rio uz abiem vaigiem.

—       Eva, pagādā mums kaut ko dzeramu, — teica Laslo un, pagriezies pret Rio, jautāja: — Ko tu man sacīsi?

—       Vai nevari mani izmitināt uz kādām pāris dienām?

—      Gn tu vēl jautā, nu, protams, ka varu. Bet kas ir noticis?

—      Mani meklē policija.

—      Tevi? Vai tu nejoko?

—       Es nejokoju, — teica Rio, — rīt tev visu izstāstīšu.

Blondīne ienesa uz paplātes viskija pudeli un divas glāzes.

Rio noraidoši pakratīja galvu. Viņa acu priekšā vēl aizvien bija Hampela dzīvoklis, pie bāra stāvošais dūšīgais Hampels… Viskijs Rio bija kļuvis pretīgs uz visu mūžu.

Šobrīd viņa vienīgā vēlēšanās bija gulēt, gulēt un vēlreiz gulēt… un piezvanīt Verai… Tomēr, lai runātu ar viņu, vājadzēja būt labā noskaņojumā… Piezvanīšu rīt…

Pagāja krietns laika sprīdis, lidz Rio aptvēra, no kurienes nāk šī melodiskā dūdošana, — pa loga palodzi tekalēja baloži. Tikko pamodies, viņš nevarēja apjēgt, kur atrodas un kā šeit nokļuvis.

Rio piecēlās, uzvilka speciāli viņam atstātos, pār krēsla atzveltni rūpīgi pārliktos rītasvārkus. Izgājis cauri dzīvoklim, viņš pārliecinājās, ka neviena nav. Gz galda virtuvē bija nolikta zīmīte: «Līdz pirmdienai, uecīt…» Turpat bija atstāta arī kafija un sviestmaizes. Rio, pateicības jūtu pārņemts, pasmaidīja. Viņš kāri notiesāja atstātās brokastis. Izdzēris kafiju, viņš atkal jutās mundrs. Pēc brīža Rio ieslēdza televizoru, kas atradās virtuves plauktā.

Ziņas. Dienas apskats: Bosnija, sasniegumi pasaules tautsaimniecībā, streiks automobiļu ražošanas rūpnīcā… Bet tad? Ko diktors tur stāstija?

«Kā jau vakar ziņojām, Maljorkas salā kāds vācu tūrists inficējis ar AIDS vīrusu farmaceitiskās rūpnīcas uzņēmēju Tomasu Engelu — viņa vārds jau vairākkārt ticis minēts sakarā ar inficētās plazmas skandālu visas valsts mērogā —injicējot viņa organismā HIV vīrusu saturošas asinis.

Notikuma vietā notverts sešdesmit septiņus gadus vecais Ludvigs Kīfers — pensionēts augsta ranga policijas ierēdnis. Nozieguma motīvi tiek noskaidroti, bet ir aizdomas, ka tā bijusi personiska rakstura atriebība.

Kīfers gājis bojā apšaudes laikā ar spāņu policistiem. Pirms nozieguma izdarīšanas viņš griezies Spānijas policijas pārvaldē, lai sniegtu slepenu informāciju, kā rezultātā apcietināti diui Vācijas pavalstniecības pilsoņi — firmas «Bioplazma» vadītājs Johens Hohštets un nekur nestrādājošais, policijas meklētais Renē Honolka.»

Rio izslēdza televizoru. Piegājis pie galda, viņš apsēdās krēslā. Rio pārlaida skatienu svešajai virtuvei un atkal iedomājās par Veru. Viņam tik ļoti gribējās dzirdēt viņas balsi, uzzināt par viņu ko vairāk.

Mans Dievs, Ludvig, tu noteikti mani saprastu… Man taču ir sieva, un viņa gaida bērnu…

Viņš iegāja lielajā, gaišajā telpā, kur atradās telefons, un uzgrieza Minhenes dzīvokļa numuru. Vera tūlīt pat atsaucās.

Tas esmu es, — viņš sacīja. Klusums. Rio dzirdēja ilgstošus, neapvaldāmus šņukstus.

—       Vera, mazā! — viņš čukstēja. — Es tikko dzirdēju televizorā pārraidītās ziņas…

Viņš neturpināja, jo iedomājās, ka Vera taču Ludvigu nemaz nepazina.

—      Vera, — viņš klusu čukstēja, — ir tik daudz kas noticis. Un man ir problēmas.

—      Tev? Nē… tādu tev vairs nav.

—      Problēmas ar policiju.

—      Ak mans Dievs, būs jau labi! Lai kur tu arī pašreiz atrastos, viss reiz nokārtosies. Rio, tu taču neesi pastrādājis kādas muļķības?

—      Nē, bet ko tu saproti ar vārdu «muļķības»?

—         Tu taču nevienam neko ļaunu neesi nodarijis?

—      Nē.

—      Rio… Rio, man tev kas jāsaka. Vai tu esi apsēdies? Vai tev ir kas dzerams pie rokas? Rio, tas ir neticami… Rio, es esmu tik laimiga.

—      Tad saki taču beidzot…

Gn viņa pateica.

Rio dziļi ievilka krūtis gaisu un ar vienu vēzienu notrausa vāzi, kas stāvēja uz blakus esošā galdiņa. Vāze gulēja uz gridas, ūdens bija no tās izlijis… bet viņš neko nemānijā.

—      Ak Dievs, Vera! Man tevi tūlit jāsatiek!

—      Jā, protams.

—      Bet policija?

—      Tu jau par to sacīji. Es piezvanīšu Paulam — viņš visu nokārtos. Tev nav jāraizējas. Policija tevi meklēja, jo visi bija pārliecināti, ka tu esi sajucis prātā. Taču tagad viņi tevi liks mierā. Brauc uz lidostu, vai dzirdi? Brauc tūlīt… ar pirmo lidmašīnu. Mēs tevi gaidām. Vai dzirdi? Esam pēc tevis ļoti noilgojušās…

—      Noilgojušās? Kā to saprast?

—      Tava meita un es, tu, neattapīgais, — teica Vera un smējās.

Rio turēja klausuli, cieši piespiedis pie auss, un klausījās Veras smieklos. Viņš jutās bezgala laimigs un vēlējās, lai tā būtu vienmēr.

JUMAVA piedāvā

populārā vācu rakstnieka H.G. Konzalika

aizraujošos romānus

«BURVĪGĀ SĀNCENSE» «LIDOSTAS KLĪNIKA»

II Bil

Dž. Devro

«SAVALDĪŠANA» un «PAKĻAUŠANA»

SAGATAVOŠANĀ

Dž. Patisons

«DĀMA NO ARGENTĪNAS»

A P G A D A

REALIZĀCIJAS DAĻAS ADRESE:

Rīgā, Jēzusbaznīcas ielā 7/9, Tālr. 7221970

Izdevējs — apgāds «Jumava», Aspazijas bulvāri 24,

Rigā LV 1050. Reģ. apl. nr. 21012 Iespiests Publiskās a/s «Rota» tipogrāfijā. Dzirnavu ielā 57, Rigā LV 1050

[1] Rajona slimnīca (it. vai).

[2] lūdzu (it. vai.).

[3] es vēlētos runāt ar engela kungu (spāņu vai).

[4] veselības aizsardzības ministrija (tulk. piez.).

[5] sociālistisko valstu sadarbības organizācija (tulk. piez.).

Content

Konzaliks H.G. Asins mafija