Melcers Breds

Atbildes trieciens

Breds Melcers

Atbildes trieciens

.

PATEICĪBA

Paldies tiem, kas sniedza savu artavu neizmērojamu talantu un enerģiju šis grāmatas tapšanā, un pirmām kārtam manai sievai advokātei Korijai, bez kuras šīs grāmatas nemaz nebūtu. Nolēmis rakstīt par precētu juristu pāri, es apzinājos, ka smelšos iedvesmu no pašu pārdzīvotā, tomēr nebiju gaidījis, ka padarīšu mūs abus vai trakus. Korija jau pašā sākumā bija mūsu attiecību balsts, un, ja vien šo grāmatu var kaut kā nodēvēt, tas ir apliecinājums mūsu laulības stiprībai un manai mīlestībai. Paldies, Korija, bez tevis es nebūtu nekas! Paldies Džilai Nīrimai, manai aģentei, par ticību manām literāta spējām, par gudrajiem padomiem un jo īpaši par patieso draudzību. Paldies Eleinai Rodžersai, Šeronai Silvai Lambersonei, Robiņam Čeikinam, Aikam Viljamsam un visiem pārējiem aģentūras "The Palmer & Dodge" darbiniekiem par neizsīkstošo atbalstu un visvairāk par to, ka ne uz bridi nezaudēja ticību man.

Pateicos ari savai māsai Barijai, kas visos strīdos aizstāv manu viedokli un tādējādi palīdz man vairāk, nekā pati nojauš. Paldies Noasam Katleram par prasmi veltīt vērību ikvienai sīkajai niansei šajā grāmatā. Noas, nezinu, kā lai tev pateicos, tu patiešām esi nepārspējams! Paldies Itenam Klainam par trāpīgajiem padomiem, lasot grāmatas pirmos uzmetumus; Metam Ošinskim, Džouelam Rozam, Krišam Vaisam un Džūdam Vinikam par allaž vērtīgajiem ierosinājumiem un draudzību, ko augsti vērtēju; Metjū Bogdanosam par to, ka ieaicināja mani tiesas pasaulē un jāva savām acīm skatīt noziedzības apkarošanas spilgto realitāti; Meksīnei Rozentālai par nebeidzamo palīdzību; Deilam Flemam, Sendijai Misakjanai, Berijam Vīsburgam, Ronijai Aranovai, Alanam Maiklsam, Bobam Vudbemam un Ērikam Menojo par to, ka izskaidroja man visu līdz pēdējam sīkumam; ārstiem Semam Snaideram un Ronaldam Raitam par brīnišķīgajiem padomiem tiesu medicīnas jautājumos; Dženisai Donigerai par vērtīgajiem padomiem, kā atbilstīgi ģērbties dažādās situācijās; ārkārtīgi pacietīgajiem Manhetenas prokuratūras Informācijas biroja darbiniekiem.

Visbeidzot izsaku pateicību apbrīnojamiem ļaudīm no “Rob Weisbach Books" un "William Morrow", kā arī Billam Raitam, Patricijai Alvarezai, Žaklīnai Devālai, Maiklam Mērfijam, Lizai Kvīnai, Šerinai Rozenblūmai, Elizabetei Railijai, Dženetai Zvortai, Ričardam L. Eikvanam, Tomam Nou, Kolinam Dikermenam, Deividam Šanto un visiem pārējiem jaukajiem "Weisbach" un "Morrow" darbiniekiem, kuru smagie pūliņi palīdzēja tapt šim darbam. Esmu pagodināts, ka man bijusi izdevība sadarboties ar ikvienu šo cilvēku. Vēl esmu lielu pateicību parādā Lerijam Kiršbaumam, Morīnai īdženai, Melam Pārķeram, Eirijai Dekidžjevai un visiem " Warner Books" līdzstrādniekiem sadarbība ar viņiem man sagādāja patiesu prieku. Paldies arī redaktoram un izdevējam Robam Vaisbaham. Lai gan manu grāmatu kopējais lappušu skaits ir gandrīz tūkstotis, man vēl aizvien nav izdevies atrast atbilstošus uzslavas vārdus Robam. Nav labāka redaktora un izdevēja Robs mani piespiež uzmeklēt sevī slēptākās rezerves, un viņa ietekme ir jaušama ikvienā lappusē. Turklāt viņš ir draugs, pie kura es vēršos bez vilcināšanās. Paldies tev, Rob, par degsmi un visvairāk par ticību man!

-Ja nu es galīgi izgāžos? Sāra noprasīja, kāpdama gultā.

-   Tu neizgāzīsies, Džereds viņu mierināja. Tu visu paveiksi godam.

-   Bet ja nu ne? Ja izrādās, ka esmu tikai viduvēja darbiniece? Varbūt tieši to man lika noprast? Tā man būtu mācība.

-    Nekādas mācības nav, un tu nekad neesi bijusi viduvēja darbiniece, Džereds sacīja, ielīzdams sievai blakus zem segām. Tā būs tava pirmā darbadiena, un tev vienīgi jāierodas darbā un jābūt tādai, kāda esi. Viņš izslēdza naktslampu un pasniedzās pēc modinātājpulksteņa. Cikos tu gribēsi mosties?

-   Teiksim, pusseptiņos. Sāra mazliet padomāja. Nē, labāk piecpadsmit pāri sešiem. Viņa padomāja vēl. Nē, bez piecpadsmit sešos. Ja nu vilciens kavējas.

-    Nomierinies! Džereds iesmējās un, paslējies pusguļus, atbalstījās uz elkoņa. Raizējies, cik vien tīk, taču jukt prātā gan nav vērts.

-    Piedod! Es tikai…

-   Zinu, zinu. Vīrs saņēma viņas roku. Es labi saprotu, kas likts uz spēles, un neesmu aizmirsis, kā tev klājās pagājušajā reizē. Tomēr es tev vēlreiz saku tu būsi lieliska.

-Tu tā domā?

-    Pavisam noteikti.

-   Tu no tiesas tā domā?

-    Sāra, no šā brīža es tevī neklausos.

-   Tas nozīmē jā vai nē?

Džereds paķēra no pagalvja spilvenu un uzmeta to Sārai uz sejas.

-    Es atsakos uz šo jautājumu atbildēt!

-   Tas nozīmē, ka mēs par darbu vairs nerunājam? Sāra zem spilvena klusu spurca.

-    Jā, par darbu vairs šovakar nerunāsim. Džereds apsēdās jāteniski sievai virsū, nenoņemdams spilvenu.

-   Skat, viens labprāt padraiskotos! Sāra pūlējās spilvenu nogrūst nost, taču Džereds to piespieda sievas sejai vēl stingrāk.

-    Liecies mierā, tas vairs nav smieklīgi! viņa izdvesa. Sāp taču!

-    Beidz īdēt!

-    Ko? viņa apstulbusi iesaucās.

Viņš neatbildēja.

-    Džered, es nejokoju! Man trūkst elpas.

Sāra juta, ka vīrs paslienas augstāk un virzās uz priekšu, līdz piepeši ceļgals piespieda viņas kreiso plecu. Pēc tam labo.

-   Džered, ko tu dari? Viņa iecirta nagus vīra plaukstas locītavās.

Taču viņš joprojām spieda.

-    Džered, laid! Laid! Sāras augums raustījās konvulsijās. Visiem spēkiem viņa centās nogrūst viru no sevis. Nagi plosīja Džereda rokas un kājas, jo plaušas alka gaisa. Taču viņš nebija izkustināms. Aizrīdāmās ar asarām, Sāra sauca vīru vārdā.

-    Džered! viņa šņukstēja. Džē-ē-ēred…

Spēji uzmodusies, Sāra pietrūkās gultā sēdus. Viņas seja bija sviedriem noplūdusi, istaba grima klusumā. Džereds blakus šņākuļoja. Tas ir tikai sapnis, Sāra nodomāja, mēģinādama nomierināties. Sirds strauji pukstēja. Viss ir kārtībā. Taču, nolikusi galvu uz spilvena, Sāra nespēja vīziju izmest no prāta. Sapnis šķita tik reāls reālāks nekā citi. Pašas izbilis, vīra atbildes, pat viņa pieskārieni. Viss šķita reāls. Taču ne jau par Džeredu bija sapnis, Sāra pūlējās sev iegalvot. Tas bija par darbu. Sāra ar visu augumu

piespiedās vīram un uzlika roku viņam uz krūtīm. Viņš bija silts zem segām. Protams, sapnis bija par darbu. Sāra dziļi ieelpoja un, acis miegdama, uzmeta skatienu pulkstenim, kas stāvēja uz Džereda naktsgaldiņa. Bija palikušas divas stundas. Vēl tikai divas stundas.

-   Es vēlos apaļmaizīti ar sezama sēkliņām, bet lielāko daļu sēkliņu noskrāpē nost un uzzied plānu kārtiņu krējumsiera! Džereds sacīja rudmatainam pārdevējam, kurš stāvēja aiz veikaliņa "Mike's Deli" letes. Un ļoti vāju kafiju ar vienu karotīti cukura.

-   Jauki, dārgais, Sāra ieminējās. Varbūt pie reizes palūdz, lai viņš izsūc riekstu masu no “Snickers" batoniņiem?

-    Nemāci viņu! Ja nu viņš patiešām sadomā… Pārdevējs ķērās pie Džereda pasūtījuma izpildes. Savu mūžu neesmu sastapis cilvēku, kurš būtu tik izvēlīgs, pasūtot vienu draņķa apaļmaizīti un kafiju. Varētu domāt, ka tas ir nez kāds mākslas darbs.

-   Maikij, kad būsi pabeidzis, tas patiešām tāds būs. Džereds piemiedza ar aci.

-    Tu man nepielien! Maikijs uzsauca un pievērsās Sārai.

-    Ko vēlas ģimenes normālā puse?

-   To, no kā tev gribas tikt vaļā. Galvenais, lai tas būtu kas garšīgs.

-    Redzi, tieši tāpēc tevi es mīlu vairāk, Maikijs iedūdojās.

-    Nekādas spīdzināšanas, nekādu kaitinošu prasību. Tikai normāls, iejūtīgs…

-    Vai jūs esat veikala vadītājs? iejaucās sirma dāma ar lielām brillēm uz deguna.

-   Kurš gan cits? Maikijs attrauca. Vai varu jums palīdzēt?

-   Par to es šaubos. Es vēlos iesniegt sūdzību. Viņa izvilka no maisiņa ar uzrakstu "Mana mīlestība ir klavierskolotāja" kuponu un pārslidināja to pār leti. Te rakstīts, ka man pienākas dolāra atlaide, pērkot kārbiņu oriģinālo “Cheerios". Tomēr plauktos šā produkta vairs nav, un kupons derīgs līdz rītdienai.

-    Piedodiet, kundze, mūsu veikals ir gaužām mazs un telpas šauras. Ja vēlaties, varat izlietot šo kuponu, iegādājoties "Cheerios" ar jebkuru citu garšu varam piedāvāt brokastu pārslas ar medus un riekstu garšu, daudzgraudu pārslas un…

-    Es negribu citus "Checrios". Es gribu šos! sieviete iesaucās, pievēršot sev citu apmeklētāju uzmanību. Un nemaz nedomājiet, ka nezinu, kā jūs izdarāties! Sadrukājat kuponus un paslēpjat attiecīgās preces dibenistabā, lai mēs nevarētu tās izpirkt.

-    Kundze, patiesībā mums trūkst vietas…

-   Es negribu dzirdēt aizbildinājumus! Jūsu reklāma ir maldinoša. Tas ir nelikumīgi!

-   Nav gan, Sāra un Džereds reizē ierunājās.

Sieviete izbrīnījusies paraudzījās uz pāri, kas gaidīja savas apaļmaizītes.

-   Kā tad nav? viņa noprasīja. Izsūtīdams šos kuponus, viņš piedāvā savas preces.

-   Jums nepatiks to dzirdēt, taču reklāma nav piedāvājums, Sāra sacīja.

-    Ja vien tajā nav norādīts precīzs skaits vai konkretizēts tā saņēmējs, Džereds piebilda.

-    Vai zināt ko? ieteicās vīrietis, kas stāvēja rindā aiz Sāras un Džereda. Es saožu advokātus.

-    Nebāziet degunu svešās darīšanās! sieviete noskaldīja.

-    Bet jūs lieciet mūsu draugu mierā, Sāra sacīja.

-    Es neprasīju jūsu viedokli.

-    Un mūsu draugs nelūdza, lai pret viņu izturas kā pret mēslu! Sāra atcirta. Man arī ļoti garšo "Cheerios", un es saprotu, ka esat vīlusies. Tomēr šāda izturēšanās ir pagātnes palieka. Mūsdienās ir jāuzvedas citādi, un to dēvē par civilizētu attieksmi. Ja negribat tā uzvesties, tā ir jūsu darīšana, tomēr tāda mums šeit ir kārtība. Ja jums tā nepatīk, varat ar visu kuponu vākties!

Džereds ar pūlēm valdīja smieklus. Sieviete veltīja Maikijam nešpetnu skatienu.

-   Jūs mani savā iestādījumā vairs neredzēsiet!

-   Gan jau es to pārdzīvošu, Maikijs noņurdēja.

Pasmīkņājusi sieviete pagriezās un izbrāzās no veikala. Maikijs palūkojās uz abiem pierastajiem klientiem.

-   Varat ar visu kuponu vākties?

-    Ko lai saka? Esmu ļoti saspringta.

-   Tomēr tev izdevās viņu dabūt ārā no veikala, Džereds nopriecājās.

-   Tas tiesa, Maikijs piekrita. Un tāpēc brokastis lai iet uz mana rēķina.

Pēc piecpadsmit minūtēm Sāra un Džereds bija iespraukušies pārpildītā metrovilciena vagonā, kurā vairāk cilvēku nevarēja ietilpt. Sāra bija tērpusies savā labākajā tumšzilajā bikšu kostīmā, Džeredam mugurā bija apvalkāta Kolumbijas juridiskās augstskolas treniņjaka un kājās sporta īsbikses. Viņam jau kopš vidusskolas patika skriet garās distances, un gadu gaitā augums nebija zaudējis atlētiskumu, lai gan niecīgais plikais laukumiņš uz pakauša vērta viņu krietni vecāku. Katru pirmdienas, trešdienas un piektdienas rītu Džereds iesaiņoja uzvalku trīskārši salokāmā mugursomā un devās pusstundu garā skrējienā.

-    Dienas sākums nav peļams, Džereds prātoja, cieši piespiests sievai. Pirmā diena jaunā darbā un jau pirmā uzvara.

-    Diez vai nu tā ir, Sāra attrauca. Vilciens atstāja Piecdesmit devītās ielas pieturu. Ir liela atšķirība starp nervozām klavierskolotājām un īstiem noziedzniekiem. Ja varam spriest pēc mana pēdējā laika snieguma, šajā darbā mani gaida vēl lielāka izgāšanās nekā iepriekšējā.

-   Muļķīgs starpgadījums augstprātīgu advokātu kantorī neko neliecina par tavu vērtību darba tirgū.

-    Bet pusgads darba meklējumos… padomā pats, Džered!

-   Tas nav svarīgi. Tu būsi lieliska!

Sāra izbolīja acis.

-    Nerādi tādu seju! Džereds piemetināja. Es zinu, ko tu domā, un tā nav taisnība.

-    Vai tu esi ieņēmis galvā, ka māki lasīt manas domas?

-   Es neesmu to ieņēmis galvā. Es zinu, ka māku lasīt tavas domas.

-   Vai tu re!

-   Tā ir.

-   Nu tad, mīlulīt, uz priekšu! Pastāsti, kas notiek manās panikas pārņemtajās smadzenēs.

Džereds aizvēra acis un paberzēja deniņus.

-   Es redzu lielu nemieru. Lielu neirozi. Nē, paga! Es redzu izskatīgu, ar spožu prātu apveltītu, vienkāršās drēbēs tērpušos vīru. Apžēliņ, kāds smukulītis…

-   Džered…

-    Pareizi, tā viņu sauc! Džereds. Mans dievs, vai mēs skatām vienu un to pašu vīziju?

-   Es runāju nopietni. Ja nu arī šim darbam es neesmu piemērota? Tas raksts "Times"…

-    Lai paliek "Times"'. Tur bija teikts tikai tas, ka mērs paziņo par finansējuma ierobežošanu. Pat ja notiks darbinieku skaita samazināšana, tas nenozīmē, ka tevi atlaidīs no darba. Tomēr drošības pēc vari piezvanīt tiesnesim Flinnam un…

-    Es jau vakar teicu, ka nezvanīšu! -Sāra viņu pārtrauca. Ja man būs lemts palikt šajā darbā, tad tikai tāpēc, ka esmu to pelnījusi, nevis tāpēc, ka par mani kāds aizlicis labu vārdu.

Džereds nestrīdējās pretim. Sāra jau kopš pirmās tikšanās reizes bija likusi manīt, ka viņa nevēlas izmantot pazīšanos, baudīt īpašu attieksmi vai saņemt palīdzību darba jautājumos. Viņai bija svarīgi justies neatkarīgai. Kad Džereda tēvocis bija piedāvājis aizbilst vārdu, lai Sāru uzaicinātu uz darba pārrunām viņa advokātu birojā, Sāra bija atteikusies. Pēc Džereda domām, tāda loģika bija neracionāla un neauglīga, un viņš pats sakarus izmantoja, kur un kad vien varēja. Toties Sāra tos nicināja.

-    Piedod, ka par to ieminējos, beidzot viņš sacīja. Ja šajā darbā tev neveiksies, gan atradīsi citu.

-   Nē. Tikai ne to! viņa protestēja. Esmu jau pietiekami izcietusi.

-   Tieši to es nupat grasījos sacīt, Džereds paskaidroja. Tev vairs nebūs jācieš. Jaunajā darbavietā tevi novērtēs un atzīs tavu talantu. Tevi neatlaidīs tā kā no "Viniks un Trudo". No šodienas tevi apvēcinās ar milzīgiem spalvai vēdekļiem un iesvaidīs ar svaigiem, saldeniem parfīmiem. Tev nebūs jāraizējas par budžeta samazināšanu un kuņģis nerausies čokurā aiz uztraukuma.

-   Es gribu tev pajautāt, Sāra ieteicās ar mīlīgu smaidu, vai tu patiešām tici visam, ko saki?

-   Es esmu advokāts. Tāds ir mans darbs.

-    Redzi, tā tu cel neslavu mums, pārējiem juristiem.

-   Tu vairs neesi juriste. No šīs dienas tu esi prokurore.

-    Un tas nozīmē, ka es vairs neesmu juriste?

-   Ja esi sākusi strādāt apgabala prokuratūrā, tu kļūsti par vampīru un tīko vienīgi arestēt un notiesāt nevainīgus ļautiņus.

-    To saka cilvēks, kas dara visu, lai noziedznieki staigā brīvībā.

-   Un to saka paštaisna prokurore.

-    Un to vīrs, kurš vairs nekad nemīlēsies ar savu sievu.

Džereds iesmējās. Vilciens ieslīdēja Piecdesmitās ielas stacijā.

-   Un to teica sieviete, kurai vienmēr ir taisnība, kura ne reizi nav maldījusies un kuras teikto nekad nedrīkst apšaubīt.

-    Paldies! Sāra atsaucās.

Džereds viņu noskūpstīja ilgi un cieši.

-   Tu pabrauksi garām savai pieturai, viņa iztaisnodamās sacīja. Vagona durvis aizslīdēja ciet.

-   Neuztraucies! Džereds atbildēja. Šodien es došos uz pilsētas centru.

-    Vai tev kas darāms tiesas namā?

-    Nē, viņš smaidīdams atteica. Es gribu atklāt jaunus skrējēju celiņus, tāpēc nolēmu sākt pie tiesas nama un aizrikšot līdz savam birojam.

-    Vai es pareizi sapratu? Tu grasies skriet trīsdesmit kvartālus, lai varētu pavadīt mani uz darbu?

-    Bet šodien taču ir tava pirmā darbadiena.

Gribot negribot Sāra pasmaidīja.

-   Tev tas nav jādara.

-    Es zinu, Džereds attrauca.

Vilciens ar numuru deviņi iebrauca Frenklinstrītas stacijā. Sāra un Džereds izkāpa no vagona un iejuka priekšpilsētas iedzīvotāju pūlī, kas ieplūda Ņujorkas pārpildītajās ielās. Septembra rīts bija silts, dzidrs un tik saulains, cik nu Manhetenā iespējams.

-    Vai viss kārtībā? Džereds apjautājās.

-   Viss ir kārtībā, Sāra atbildēja. Viņiem nav ne jausmas, ar ko viņiem būs darīšana.

-    Braši! Tieši to es gribēju dzirdēt.

-   Patiesībā daudz netrūkst, ka uzsākšu vēl kādu strīdu.

-   Tas ir labi, saulīt, bet ar diviem dienā būtu diezgan.

-    Es apsolu, viņa sacīja. Tāds būs mans mērs.

Džereds aši noskūpstīja sievu. Viņš vēlreiz uzmeta skatienu mīļotajai sievietei. Toreiz, kad abi iepazinās, viņu bija apbūrušas tumšzaļās acis un izteiksmīgās uzacis viņaprāt, tās Sāru padarīja neiedomājami pievilcīgu. Vēl viņam patika tas, ka sieva nelietoja kosmētiku, vienīgi mazliet vaigu sārtuma. Džereds aizgaiņāja atmiņas un pagriezās, lai dotos uz savu biroju.

-    Vēlu veiksmi! viņš uzsauca pār plecu, uzsākot skrējienu pa Brodveju rietumu virzienā. Un paturi prātā tu esi gudrāka par visiem!

Vērodama, kā vīrs pamāj ardievas, Sāra pasmējās par viņa aušīgo izturēšanos, bet pēc īsa brīža aptvēra, cik grūti ir bez viņa. Sāra juta, ka kuņģis tomēr raujas čokurā.

Aizlikusi aiz auss noklīdušu matu sprogu, Sāra pavadīja vīru ar skatienu. Viņa bija vienīgais nekustīgais punkts ļaužu straumē visi tumšos uzvalkos, visiem rokās portfeļi, visi steidzās. Un visi ir advokāti, viņa nodomāja. Saņēmusies viņa piespieda sevi izkustēties no vietas un devās Centra ielas virzienā.

-    Nomierinies! Nomierinies! Nomierinies! Sāra čukstus sev pavēlēja.

No dzeltenpelēkiem ķieģeļiem celtajā Centra ielas 80. ēkā, kurā bija izvietojusies Manhetenas apgabala prokuratūra, Sāra, klausīdama iekšējai balsij, devās uz liftiem. Kad viņa gāja pa tumšo marmora gaiteni, garām drudžaini spraucās, šķiet, vesela armija vīriešu un sieviešu tumšzilos tērpos. Kāds vīrietis, stiepdams mapju kalnu, uzskrēja Sārai virsū un turpināja ceļu, it kā nekas nebūtu noticis. Viņam pakaļ brāzās sieviete svītrainā kostīmā.

-    Neaizmirsti, ka divos sākas Šofa lietas iztiesāšana! viņa sauca.

Cits vīrietis, stumdams ar mapēm nokrautus ratiņus, lavierēja caur darbinieku straumi, ik pa brīdim saukdams:

-   Kavēju tiesu! Kavēju tiesu!

Lielākā daļa izskatījās satraukti, gluži vai apdulluši, daži ar aizmiglotu skatienu, it kā nebūtu gulējuši dienām ilgi. Taču, ja kāds šaubījās, vai apgabala prokurora palīga vieta ir viens no pieprasītākajiem amatiem pilsētā, viņam vajadzētu ieskatīties kandidātu sarakstā, kas liecināja, ka uz darba pārrunām tie gaidījuši sešus mēnešus.

Vērodama rosību visapkārt, Sāra juta, ka paniku nomaina patīkams satraukums. Pēc sešiem gariem mēnešiem jurista profesija atkal likās dzīvības pilna un darbīga. Tieši tālab viņa bija gribējusi strādāt apgabala prokuratūrā. Iepriekšējā darbavietā, advokātu birojā, kurā lielākoties strādāja jauni, pārāk izsmalcināti, stīvi censoņi, šāda vitalitāte ne brīdi nebija vērojama. Dažam šķistu, ka apkārt valda haoss, taču tieši tāpēc Sāru šis darbs vilināja.

Septītajā stāvā Sāra izgāja cauri metāla detektoram un devās tālāk pa plašu koridoru ar izbalējušu zilu paklāju, kas atgādināja vidusskolas laikus. Pētīdama numurus uz durvīm un meklēdama savu kabinetu, Sāra neviļus ievēroja, ka uz visiem iespējamiem āķiem karājas plastmasas maisi no ķīmiskās tīrītavas, un tādi paši bija gandrīz uz visiem virsdrēbju pakaramiem ari līkumainajā gaitenī. Tas neliecina neko labu par darbinieku brīvā laika pavadīšanu, viņa nodomāja, nonākusi pie septiņsimt divdesmit septītā kabineta durvīm. Numurs bija uzkrāsots uz smagu ozolkoka durvju stikla, un viņa redzēja, ka pie rakstāmgalda aiz aizvērtajām durvīm neviens nesēž. Nolēmusi, ka nav vērts vilcināties, Sāra atvēra durvis un iegāja telpā.

Kabinets bija tieši tāds, kādu viņa bija to iedomājusies, paliels metāla rakstāmgalds, "Formica" galdiņš, uz kura atradās pavecs dators, "Leatherette" biroja krēsls, divi metāla krēsli, divi prāvi metāla dokumentu skapji, grāmatplaukts, piebāzts ar Ņujorkas pavalsts likumdošanas aktiem, spriedumu aprakstiem un citu juridisko literatūru, un mēteļu pakarināmais uz viena āķa karājās ķīmiskās tīrītavas maiss. Tas bija tipisks valsts iestādes kabinets.

L

-   Sāra Teita, vai pareizi? Kabinetā ienāca neliela auguma padrukns jauneklis.

-   Tā mani sauc, jā, Sāra teica. Un jūs būtu…

-    Es esmu Aleksandrs Gafs, jūsu prāvu asistents. Pamanījis, ka Sārai tas neko neizsaka, viņš paskaidroja: Asistents, kas palīdzēs jums sagatavoties tiesas prāvām.

-   Un ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka es izpildu visus jūsu rīkojumus, esmu jūsu sekretārs. Taču, ja ņemsiet mani savā aizbildniecībā, es būšu jūsu asistents un labā roka, jūsu Piektdienis. Jūs būsiet Supermens, es Džimijs Olsens. Jūs Holmss, es Votsons…

-    Es Tenilla, jūs mans Kapteinis? [1]

-   Jā, uz to pusi. Gafs iespurcās. Viņam bija apaļa seja, strups deguns un kupli tumši mati, kas Sārai atgādināja spurainu suku. Jauneklis stāvēja sagumis, it kā viņam būtu neliels kupris.

-    Es zinu, ko jūs domājat, Gafs ierunājās, sabāzdams rokas kabatās. Nē, man nav kupra. Es tā stāvu. Esmu nervozs puisis, un tā ir mana iekšējā sasprindzinājuma ārējā izpausme. Turklāt man patīk turēt rokas kabatās. Tas man palīdz domāt.

-   Galvenais, lai jūtaties ērti. Sāra paraustīja plecus.

-             Es jau tagad redzu, ka jums patīku, Gafs iesmējies teica.

-    Ko jūs redzat, to bez aplinkiem pasakāt. Tā ir laba zīme. Mēs sapratīsimies.

-    Vai jūs vienmēr esat tik tiešs? Sāra noprasīja.

-   Tāds ir mans paradums. Dažiem tas patīk, citiem uzdzen šermuļus.

-   Tad kā mēs dažos vārdos raksturotu mūsu attiecības? Sāra vaicāja, apsēzdamās pie sava galda. Es esmu jaunā priekšniece, un jūs atjautīgais asistents?

-    Vai tiešām šī īpašība ir tik skaidri jaušama? Gafs atbildēja ar pretjautājumu, pievilkdams krēslu un nosēzdamies iepretim viņai.

-    Vēl neesmu izlēmusi. Viņa gribēja uzzināt ko vairāk par budžeta samazināšanu, tomēr joprojām nebija droša, vai šim cilvēkam var uzticēties. Cik ilgi jūs jau dzīvojat šajā pilsētā? Sāra apvaicājās, gribēdama uzzināt ko vairāk par šo jaunekli.

-Tikai kopš koledžas beigšanas, tātad mazliet vairāk nekā divus gadus. Es mīļuprāt dzīvotu vecāku mājās un tā ietaupītu, taču pašlaik es dumpojos pret mietpilsonisko audzināšanu, kādu esmu saņēmis priekšpilsētā.

-   Ak tā gan? Sāra neticīgi noprasīja. Kā tas izpaužas? Strādājot apgabala prokuratūrā?

-   Protams, ne. Es dumpojos jau ar savu eksistenci. Paraugieties uz mani! Vai, ieraugot šo stāju un pinku kumšķi, jūs varētu pateikt, ka mans tēvs ir ārsts un māte brauc uz darbu pilsētā vienā mašīnā ar kaimiņienēm?

-    Ak, tikai nevajag! Sāra novilka. Jūs jau runājat kā mans vīrs.

-   Aha, tātad gredzens jums pirkstā ir īsts, Gafs secināja.

-Jā, jau sešus gadus. Viņa pabungoja ar platīna un zelta laulības gredzenu pa galda virsmu.

-    Un tā vienmēr, Gafs gremzās, visas labās ir izķertas. Es nekad nesastapšu brīvu sievieti, kura nav jukusi un negrib pielaist uguni manam matracim…

-    Un alkst pēc priekšpilsētas anarhistiem, kuri sevi uzskata par lielākiem dumpiniekiem, nekā patiesībā ir?

Gafs atzvēlās krēslā un iesmējās.

-    Neapvainojieties, Gaf, bet nevajag iedomāties, ka visas sievietes pret jums ir sazvērējušās.

-   Vai zināt, man ir lieliska "The Beatles" ierakstu kolekcija, bet atskaņotājs pazudis. Tātad mana dzīve pierāda pretējo.

-    Apžēliņ, hroniska paranoja! Vai tas nozīmē, ka jūs esat ari ķerts uz sazvērestībām?

-    Tas atkarīgs no tā, ko saprot ar vārdu "ķerts". Es neesmu diži sajūsmināts par sazvērestībām, ko nepārtraukti atražo Holivuda. Tomēr esmu pārliecināts, ka ir neizskaidrojamas parādības. Piemēram, saskaitot burtus kāršu nosaukumos angļu valodā "dūzis", "divnieks", "trijnieks", "četrinieks" un tā tālāk, līdz pat "kalps", "dāma" un "kungs" -, kopā iznāk piecdesmit divi, tikpat, cik kāršu kavā.

Sara bndi klusēja.

-   Un tad?

-   Slepenais kods, zaķīt. Neticiet visam, ko jums stāsta!

Sāra uzjautrināta nogrozīja galvu.

-    Nevainojiet mani visā vainīga audzināšana.

-   Tam varētu piekrist.

-   Skaidrs, ka varētu. Ikviens cilvēks ir savas ģimenes produkts. Tāpēc pastāstiet par savu ģimeni. Vai jums ir brāļi un māsas? Vai arī jūsu vecāki ir izkūkojuši prātu kā manē…?

-    Mani vecāki ir miruši, Sāra aprāva Gafu pusvārdā. Togad, kad studēju universitātes pirmajā kursā, viņi gāja bojā autokatastrofā, atgriežoties mājās no Konektikutas. Automašīnas ritenis uz ledus slīdēja, mašīna iebrauca pretējā joslā un ietriecās busiņā. Tēvs un māte mira notikuma vietā.

-   Es nudien atvainojos. Es negribēju…

-    Nekas, nekas, Sāra ar piespiešanos runāja mundri. Jūs taču nevarējāt zināt.

-Bet es…

-   Gaf, lūdzu, neņemiet tik ļoti pie sirds! Ikvienam ir atmiņas, kuras gribētos aizmirst. Gadījās tā, ka jūs tās aizskārāt pašā sākumā. Bet turpināsim mūsu saruna bija veiksmīgi iesākusies. Pamanījusi Gafa apjukuma pilno skatienu, Sāra atskārta, ka viņš no sirds nobēdājies. Bija acīmredzams, ka viņš smagi pārdzīvo pasprukušos vārdus. Ar to bija diezgan. Sāra apjauta, ka Gafs ir krietns puisis un viņa drīkst būt atklātāka. Dziļi ieelpojusi, Sāra vaicāja:

-   Vai darbinieki jau baumo par rakstu vakardienas "Times"1

-   Vai jūs arī esat to lasījusi?

-   Nekādas īpašās cerības tas nevieš, vai ne?

Gafs mirkli domāja.

-   Jums vajadzētu tikties ar Moneganu, viņš sacīja, nosaukdams apgabala prokurora vārdu.

-   Neizvairieties, Gaf! Ja kaut ko zināt, klājiet vaļā!

-   Es zinu tikai to, ka pilsētas mērs nolēmis samazināt ierēdņu skaitu, ierobežojot finansējumu visām valsts iestādēm.

-   Vai tas nozīmē, ka mani atlaidīs no darba?

-    Vai atlaidis tieši jūs, es nezinu. Tomēr šajā iestādē štatu samazināšanas laikā pirmos atlaiž tos, kas ieradušies pēdējie. Kad šorīt ienācu šajā ēkā, baumu dzirnavas mala pilnā sparā. Ja var ticēt liftā sastaptajam paziņam, visi jaunpieņemtie darbinieki saņems vilka pasi.

-    Man neviens nav bildis ne vārda.

Gafs norādīja uz metāla kastīti, kas atradās uz Sāras galda.

-   Tā ir kastīte saņemtajiem dokumentiem. Man ļoti žēl, Sāra.

Sāra paņēma vienīgo papīra lapu, kas atradās kastītē, un izlasīja Manhetenas apgabala prokuratūras personālam adresēto paziņojumu tajā bija teikts, ka mēra nesenais lēmums "liks pārskatīt pašreizējo personālsastāvu. Atbilstīgi laika gaitā iedibinātajai kārtībai šajā iestādē štatu samazināšana skars gan palīgpersonālu, gan tiesas prāvu asistentus, gan juristus. Ceram, ka reorganizācijas process neietekmēs prokuratūras ikdienas darbu."

-    Neticami… Sārai aizlūza balss. Es nedrīkstu zaudēt šo darbu.

-    Vai tas jūs tik ļoti satrauc? Gafs apjautājās.

-   Gan būs labi, viņa nepārliecinošā balsī atteica. Tomēr nesaprotu kāpēc tieši tagad?

-    Nav jau nekāds brīnums. Nākamgad būs vēlēšanas. Mērs nav muļķis, viņš zina, ka daudzskaitlīgas valdības iestādes nav modē. Izvirzīdams vienādas prasības visām nozarēm, viņš izskatīsies gan lietpratīgs, gan taisnīgs. Veikls politisks gājiens.

Sāra aizlika rokas aiz galvas un pamasēja skaustu, mēģinādama izkliedēt sasprindzinājumu. Domas šaudījās, un viņai neizdevās tās sakārtot. Diena izvērtās ļaunāka, nekā viņa bija paredzējusi, viņas ego saņēma kārtējo triecienu. Kāpēc tā atkal notiek ar mani, viņa domās žēlojās. Kāpēc kaut reizi nevarētu būt viegli? Juzdama, ka uzmācas žēlums pret sevi, Sāra klusēja.

-    Piedodiet! Negribēju jau no paša rīta sagandēt visu dienu.

Sāra labu brīdi neteica ne vārda. Beidzot, aptvērusi, ka nedrīkst

visu dienu sēdēt un īgņoties, viņa juta, ka atgriežas spīts. Kā šādā situācijā rīkotos Džereds? Nē, tā labāk nedomā! Ķibelē esi iekļuvusi tu. Un nekas briesmīgs nav noticis, Sāra domāja. Tu esi izķepurojusies arī no nelāgākām likstām. Daudz nelāgākām. Tu vismaz vari cīnīties. Tu vari likt lietā savu prātu. Tā taču viņai Džereds teica tu esi gudra, gudrāka par visiem.

Pacēlusi acis pret Gafu, Sāra pārtrauca klusumu.

-   Kad, tavuprāt, Monegans pieņems lēmumus?

-    Droši vien pēc kādas nedēļas vai divām. Kādēļ jūs jautājat?

-    Es gribu zināt, cik laika man atlicis.

-   Tad jau jums ir kāds plāns.

-   Ne gluži. Taču es pusgadu rāvos vaiga sviedros, līdz dabūju šo darbu, tāpēc bez cīņas neatkāpšos.

Priekšnieces apņēmības iespaidots, Gafs vaicāja:

-    Ko mēs darīsim tagad?

-   Vai jums ir kādi ieteikumi? Sāra jautāja. Jūs taču šeit strādājat ilgāk.

-    Līdz pusdienas pārtraukumam jūs būsiet aizņemta sanāksmē, kur jūs iepazīstinās ar darba pienākumiem, bet man pēcpusdienā jāiet pie ārsta, tāpēc visticamāk sāksim strādāt tikai rīt.

-    Brīnišķīgi. Sāra paskatījās sienas pulkstenī un tad pievērsās Gafam. Kā jūs domājat kādas ir manas izredzes?

-   Vai gribat, lai atbildu godīgi?

-   Protams.

-    Tad es teikšu tā ja es aizrautos ar zirgu skriešanās sacīkstēm… Viņš apklusa.

-    Nu? Tālāk?

-    Es liktu naudu uz citu zirgu.

Pulkstenis rādīja tikai viens, kad Sāra atgriezās kabinetā, taču viņas sejā bija manāmas noguruma pazīmes. Četras stundas ilgā sanāksme bija vienkārša un informatīva iepazīstināšana ar apgabala prokuratūras darbu, taču visu sapulces laiku Sāra bažīgi prātoja, kurš tiks atlaists pirmais. Atgriezusies kabinetā, viņa sabruka krēslā, tā arī neradusi atbildi uz savu jautājumu. Iezvanījās tālrunis.

-   Sāra, viņa sacīja, pacēlusi klausuli.

-   Beidzot! Kā tev sokas? noprasīja Džereds. Es zvanīju visu ritu, bet neviens necēla klausuli.

-    Tāpēc, ka jau pirmajā stundā uzzināju mani atlaidīs no darba.

-    Vai tevi jau atlaida?

-   Vēl ne, bet Monegans šorīt izplatījis paziņojumu par darbinieku skaita samazināšanu, un visi uzskata, ka es būšu pirmā.

-    Kurš to teica?

-    Mans asistents…

-    Ko gan tavs asistents zina?

-    Un sanāksmes vadītājs arī, Sāra turpināja. Un sieviete, kas palīdzēja izpildīt dokumentus, advokāts, kurš man bija jāiztaujā mācību prāvas laikā, un četri juristi, ar ko runāju… Sāras balss aizlūza, un viņai acīs sariesās asaras. Es neesmu tāda kā tu, Džered. Man reti kaut kas izdodas. Tāpēc visi mani uzskata par neveiksminieci…

-    Nu, nu! Džereds viņu pārtrauca. Neviens tevi neuzskata par neveiksminieci. Tam nav nekāda sakara ar tavām spējām. Gluži vienkārši visiem samazina finansējumu.

-    Bet tu taču saproti, kas mani gaida, Sāra sacīja. Atkal jāmeklē darbs, atkal jāiet uz pārrunām, atkal jālasa atraidījuma vēstules…

-    Nomierinies! Džereds viņu apsauca. Būs jau labi.

-   Tu esi vienīgais, kurš tā domā.

-    Nav tiesa. Šorīt agri piezvanīja tēvs un jautāja, vai tu jau esi uzvarējusi savu pirmo prāvu.

-    Džered, tu runāji ar manu vectēvu, cilvēku, kurš nav gluži objektīvs.

-   Tas nav svarīgi. Tu tik un tā būsi labākā.

-    Nē, nebūšu. Es neesmu sagatavojusies…

-    Hantera koledžu tu absolvēji ar izcilību.

-    Liela muiža! Sīka pilsētas augstskola.

-   Un Kolumbijas juridiskā augstskola?

-   Kurā iekļuvu tikai tāpēc, ka vecāki iedeva kukuli dekānam.

-    Nekā tamlīdzīga! Džereds atsaucās. Pat ja tā bija tu taču mācījies labi, vai ne?

-    Laikam gan. Sāra pietrūkās kājās un apgāja apkārt rakstāmgaldam. Nolāpīts, kāpēc man sevis ir tik ļoti žēl? Es izturos kā skolniece! Mainīsim sarunas tematu. Kas jauns tavā darbā?

-   Nekas, Džereds atteica. Pastāstīšu vēlāk.

Sāra uzrauca vienu uzaci.

-    Pastāsti tagad!

-    Nieks vien ir.

Kaut kas nebija lāgā.

-    Džered, es ļoti ceru, ka man nav taisnība.

-    Kādā ziņā?

-    Tu noklusē labās ziņas tikai tāpēc, ka esi noraizējies par mani.

-    Es neko neslēpju.

-   Tā jau es domāju. Klāj vaļā!

Džereds negribīgi padevās.

-   Kad atgriezos no pusdienām, man klāt pienāca Veins un paziņoja, ka es esot… citēju: "Uz pareizajām sliedēm."

-    Veins? Sāra saviļņota atkārtoja. Tomass Veins? Viņš teica, ka balsos par tevi?

-   Viss liecina, ka tuvākajā pusgadā es varu kļūt par firmas partneri. Tas atkarīgs no tā, cik man būs klientu.

-   Tā ir brīnišķīga ziņa! Sāra iesaucās.

Džereds neatbildēja.

-   Tikai nesaki man, ka vēl aizvien raizējies, vai spēsi piesaistīt firmai klientus.

-   Tieši tāpēc es negribēju par to tagad runāt…

-   Džered, paldies par iejūtību, bet esmu spējīga domāt par divām lietām vienlaikus. Beidz lavierēt un runā skaidru valodu! Atceries mūsu sarakstu? Kas vēl atlicis?

-    Neviens. Es izmēģināju visu. Mūsu absolventu asociācijas, tirdzniecības palātu, sinagogu, baznīcu, Deviņdesmit otrās ielas jauno kristiešu apvienību, demokrātus, republikāņus, "Kiivanis" klubu, “Rotary" klubu, "Toastmasters". Ja vien organizācijai ir izdevums, esmu ievietojis tajā reklāmu. Ja vien notiek sapulces, esmu tajās piedalījies. Es nesaprotu, kāpēc man neizdodas piesaistīt klientus.

-   Mīļais, es zinu, ka tev vienmēr veicas labāk nekā citiem. Tomēr nav nekas nosodāms, ja gadās atzīt, ka patrāpījies grūti izpildāms uzdevums. Tas nenozīmē, ka tā ir tava vaina.

-   Es nepiekrītu. Kaut kas man ir paslīdējis garām. Varbūt nākamreiz jāapģērbjas vienkāršāk, lai cilvēki nedomā, ka esmu nepieejams.

-   Tu taču nerimsies, vai ne?

-    Man jāsaprot, kas notiek. Risinājums atradīsies.

-   Piepeši tev radusies drosme?

-    Es allaž esmu bijis drosmīgs.

-    Džered, tu valkā mājas bikses ar platām starām, un tādas pašas valkāja tavs tēvs.

-   Tam nav nekāda sakara ar drosmes trūkumu. Varbūt tādas bikses ir modernas.

-    Neapvainojies, dārgais, taču tev nav ne mazākās jausmas, kas ir modē. Ja nebūtu manis, tu būtu izkaltusi, apsvilusi maizes šķēlīte.

-   Tu mani nosauci par sausiņu?

-   Es gribu teikt, ka risinājums tiešām jāatrod.

Tajā brīdī kabinetā ienāca Gafs.

-   Vai kāds vēlas noturēties darbā? viņš nodungoja.

-    Vienu mirkli! Sāra, aizklājusi ar plaukstu klausuli, viņam uzsauca. Džered, man jābeidz runāt.

-   Vai viss ir kārtībā?

-   Jā. Es tā ceru, viņa atbildēja. Un, starp citu, vēlreiz paldies, ka uzklausīji mani.

-    Nesmīdini mani! Es to daru ar prieku.

Sāra nolika klausuli un pacēla skatienu uz asistentu.

-    Es uzdevu jautājumu vai kāds vēlas noturēties darbā?

-    Kāpēc jūs esat šeit? Sāra noprasīja. Jums taču bija jāiet pie ārsta.

-    Nupat uzzināju, ka Transporta departamentā izlingoti trīssimt cilvēku, tāpēc nolēmu atcelt vizīti pie ārsta. Ja darbinieku atlaišana notiek tādā ātrumā, es nevaru par jums nerūpēties.

-    Kā jūs zinājāt, ka neesmu aizgājusi pusdienās?

-   Par to kārtējo reizi jāpateicas ļaunajai karalienei, kā dēvēju deduktīvo metodi. Es nospriedu, ka, cieši apņēmusies palikt šajā darbā, jūs sēdēsiet savā kabinetā un plēsīsiet matus. Redzot jūsu apsārtušās acis, saprotu, ka neesmu kļūdījies.

-   Priekšpilsētas bērni parasti nemēdz būt tik saprātīgi.

-Jebkuru dzīves gudrību var apgūt lielveikalā. Vai esat gatava sākt? Es laikam zinu, kā jūs varat palikt savā jaunajā darbā.

-   Jūs zināt? Sāra pārjautāja.

-   Ja dimēsim te visu dienu, paliksiet nezinot.

Sāra iesvieda Monegana paziņojumu atkritumu grozā.

-   Gaf, es nudien esmu pateicīga, ka atcēlāt vizīti pie ārsta. Jums tas nebija jādara.

-Jūs visu rītu izturējāties pret mani kā pret līdzīgu, un tas man nozīmē ļoti daudz. Ņemot vērā, ka lielākā daļa sieviešu, kuras esmu sastapis, vienā laidā taisīja man uz galvas, ar to pietiek, lai es būtu jums uzticīgs līdz mūža galam. Un nu ejam!

Sāra sekoja Gafam.

-   Uz kurieni?

-   Uz tiesas namu pāri ielai. Ja gribat kļūt par apgabala prokurora palīdzi, jums jādabū krimināllieta.

Sēdēdams savā nevainojami iekārtotajā kabinetā, Džereds neatņemdamies lūkojās uz moderno tālruņa aparātu.

-   Nevelc garumā, riebekli! Zvani taču!

-   Tā nekas neiznāks, sacīja viņa asistente Ketlīna, ienākdama kabinetā ar mapju kaudzīti rokās. Tas iezvanīsies tikai tad, ja tu novērsīsies.

Pirms trim nedēļām Ketlīnai bija apritējuši trīsdesmit pieci gadi, lai gan vasarraibumainā seja un taisnie mati, kas slīga līdz pat viduklim, vērta viņu vismaz par pieciem gadiem jaunāku. Ketlīna bija iestājusies darbā advokātu birojā "Veins un Portnojs" pirms pieciem gadiem, kad iecerei studēt par medicīnas māsu ceļā stājās viņas nepatika pret asinīm. Pie Džereda viņa strādāja jau ceturto gadu. Lai gan Džereds, kārtības un organizētības apoloģēts, nebija viegli paciešams priekšnieks, Ketlīna ne bez lepnuma atzina, ka ir vēl grūtāk paciešama. Biroja darbinieki jokoja, ka Ketlīna ar savu pedantiskumu pat putekļus spētu sakārtot alfabēta secībā. Daži uzskatīja, ka viņas uzticība Džeredam ir kārtības mīlestības izpausme, bet, cituprāt, tas bija nepārprotams pierādījums, ka asistente savā bosā mazliet ieķērusies.

Džereda kabinets, tāpat kā viņa dzīvojamā istaba mājās, bija iekārtots gaumīgi tas bija ērts, izsmalcināts, glīts, un tajā netrū-

ka piemiņlietu no vecām filmām. Studēdams vēsturi un nedaudz ari kinovēsturi, Džereds bija aizrāvies ar popkultūras relikvijām, tāpēc izlaidumā vecāki viņam uzdāvināja Hamfrija Bogarta filmas "Lielais miegs" plakāta oriģinālu. Tā bija mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Pašlaik kabineta sienu greznoja divi ierāmēti filmu plakāti itāliešu klasika "Velosipēda zaglis" un Vudija Allena "Manhetenas" franču versija. Uz galdiņa aiz sarkankoka rakstāmgalda atradās veca trofeja no Jeilas krosa komandas laikiem. Džeredā joprojām kūsāja sacensības gars, un, kopš sevi atcerējās, viņš bija apsēsts ar skriešanu. Ātrums viņu nesaistīja, viņš nebija sprinteris viņam patika garajās distancēs plānot optimālo tempu.

Šo balvu Džereds bija izcīnījis, kad mācījās koledžas pirmajā kursā. Viņu uzaicināja piedalīties starptautiskajā skrējienā, ko sponsorēja Madrides universitāte. No trīssimt amerikāņu skrējējiem Džereds bija vienīgais, kurš izpētīja apvidu. Piezvanījis dažiem lietpratīgiem cilvēkiem un apmeklējis tūrisma aģentūru, viņš noskaidroja, ka pilsētas plānotāji, cerot uz vasaras olimpiskajām spēlēm Spānijā, gludo pilsētas centra segumu nomainījuši pret tūristiem tīkamo bruģakmens klājumu. Džereds ar komandas biedriem mēnešiem ilgi trenējās grubuļainajās Ņūheivenas ieliņās, un Jeilas komandas pārstāvji garajās distancēs Madridē izcīnīja uzvaru pēc uzvaras.

Džereds skriešanu uztvēra loģiski, racionāli, pragmatiski viņam tā bija fiziska aktivitāte, kas palīdz asināt prātu. Tāpēc viņš sacentās, un intelektuālā piepūle viņu valdzināja. Pēc juridiskās augstskolas absolvēšanas galvenais skrejceļš veda uz advokātu biroja partnera godu.

-    Vai drīkstu uzdot jautājumu? Džereds prasīja, nenovērsis skatienu no tālruņa aparāta. Vai piesaistīt klientus neizdodas tikai man vai ari visiem ir grūti?

-    Ko par to teica Sāra? Ketlīna izvairīgi atjautāja.

-   Viņa teica, ka tas esot grūti.

-   Un kā domā tu?

-    Es teiktu, ka man tas nepadodas.

-   Tas ir viss, ko gribēju zināt. Es atsakos atbildēt.

Džereds paskatījās Ketlīnā.

-    Kāpēc tu mūždien tā izlokies?

-    Džered, kas notika pēdējo reizi, kad es tev nepiekritu? Tu gribēji zināt, ko uzdāvināt mātei dzimšanas dienā. Mēs ar Sāru ieteicām nopirkt aromātiskas ziepes un burbuļu pudeli vannai, tu uzskatīji, ka prāva ziedu buķete ir labāka izvēle. Tu mūs abas satracināji līdz baltkvēlei, jo nopirki visus sieviešu modes žurnālus un gandrīz nedēļu centies pierādīt, ka mūsu ieteikums nekam neder. Beigu beigās tu nelikies mierā, līdz mēs neapliecinājām, ka tev ir taisnība.

-Tomēr man bija taisnība. Burbuļu putas vannai bija pārejošs modes kliedziens. Vismaz togad.

-    Tas nav nekāds… Ketlīna saminstinājās. Viņai neklājās strostēt priekšnieku. Pēc brīža viņa piebilda: Man patīk palīdzēt, kad tu ierocies darbā un aizraujies ar pētniecību, ja tas skar darbu, likumus, svarīgus jautājumus. Taču es nevēlos kļūt par inkvizīcijas upuri, apspriežot savus personiskos uzskatus.

-Tātad tu piekrīti, ka Sāra ir…

-    Džered, lūdzu, nenopel citu padomus! Sāra lieliski prot tikt galā ar dzīves samezglo jumiem. Viņa zina, ko dara, un viņa tevi pazīst.

-   Tas nozīmē, ka tu patiešām domā…

-    Es tev varu teikt tikai vienu tava sieva ir gudra sieviete. Es arī neesmu muļķe, tāpēc negrasos iejaukties. Vai mēs, lūdzu, nevarētu pievērsties darbam?

-   Jā, tev taisnība, Džereds novilka, vēl beidzamo reizi uzmezdams skatienu tālruņa aparātam.

-    Cikos viņš solīja zvanīt? Ketlīna vaicāja.

-   Jau pirms divdesmit minūtēm. Tas nekas, kā viņš kavējas… Es tikai gribēju pirms Hārtlija ierašanās pārliecināties, vai ziņas ir ievāktas. Džerijs Hārtlijs pārstāvēja pretējo pusi prāvā, kurā "Rose Microsystems" bija apsūdzēta dzimumu diskriminācijā. Šī firma bija viens no lielākajiem Džereda klientiem. Hārtlija argumenti nebija īpaši pārliecinoši, un Džeredam nebija noslēpums, ka izskatīt diskriminācijas lietas nozīmē staigāšanu pa trauslu ledu.

-    Kāda būs tava stratēģija? Ketlīna jautāja.

-   Šādā situācijā es darīšu visu, lai nepieļautu, ka lieta nonāk tiesas zālē. Vienošanās vai sakāve!

-   Ja nu Hārtlijs atsakās no pārrunām?

-    Visi advokāti vēlas pārrunas. Mums tikai jāatrod Berovs.

-    Lai arī viņš ir tavs iecienītais privātdetektīvs, viņš tomēr ir pazudis no zemes virsas, Ketlīna noteica. Pēdējās piecpadsmit minūtēs esmu zvanījusi viņam uz darbu, uz mājām, uz mobilo tālruni, noraidījusi ziņu uz peidžeri un aizsūtījusi faksu. Es būtu palaidusi pasta balodi, taču nezinu, uz kurieni lai to nosūta. Ketlīna atvēra mapi, ko turēja rokā. Varbūt varam sazināties ar kādu citu detektīvu? Šajā sarakstā ir četrpadsmit privātdetektīvu, seši policisti, kas piestrādā par detektīviem, un trīs ziņotāji no ielas. Šis uzdevums visiem ir pa spēkam.

-   Berovs strādā ar šo lietu jau nedēļu. Tici man, es viņu pazīstu, un viņš visu paveiks godam.

Ketlīna nepaguva atbildēt, jo iezvanījās Džereda tālrunis.

-    Džereds Linčs, viņš sacīja klausulē. Jā. Nē. Lai viņš nāk šurp! Džereds nolika klausuli un pārlaida plaukstu pār kārtīgi saķemmētajiem matiem. Esam mēs gatavi vai neesam, bet Hārtlijs ir klāt.

-   Un tev nav nenieka. Ketlīna nopūtās.

-    Un man nav nenieka.

Dodoties uz 100. namu kaimiņos Centrālajā ielā, Sāra ar grūtībām turējās līdzi Gafam. Lavierēdami caur advokātu straumi, kas nepārtraukti plūda starp abām ēkām, Gafs skaidroja:

-    Šajā ēkā izvietotas lielākā daļa tiesas zāļu. Piedevām tā ir SLIB mājvieta.

-    SLĪD? Sāra pārjautāja.

-   Nekas, gan redzēsiet.

Gafs iegāja pa ēkas parādes durvīm. Pasoļojuši garām apsardzei, viņi iesteidzās lifta kabīnē. Durvis jau vērās ciet, kad pēdējā mirklī kāds iegrūda starp tām roku. Lifta durvis atslīdēja vaļā, slaids vīrietis ar piparu pelēkiem matiem un armijas ezīti veltīja Sārai paviršu skatienu un ienāca lifta kabīnē.

-   Priecājos, jūs redzot, Viktor! Gafs viņu uzrunāja.

-   Hmm… Viktors vēsi atņurdēja.

Vīrietis bija ģērbies tumšzilā uzvalkā bez nevienas krunciņas, ar nevainojamā mezglā sasietu sarkanzilu "Hermиs" kaklasaiti ap kaklu, un izskatījās iespaidīgs.

Gribēdams panākt draudzīgāku gaisotni, Gafs centās uzturēt sarunu.

-    Viktor, vēlos iepazīstināt jūs ar Sāru Teitu. Sāra, tas ir Viktors Stokvels.

Sāra un Viktors pamāja viens otram.

-   Sāra nupat sākusi strādāt pie mums. Es vedu viņu uz SLIB, lai to izrādītu.

-   Tad pasteidzies, Viktors sacīja. Pagaidām zināms, ka atlaidīs sešdesmit darbiniekus.

-   Sešdesmit? Sāra pārprasīja.

Lifta durvis atvērās otrajā stāvā. Viktors izgāja no kabīnes, un Sāra ar Gafu viņam sekoja.

-    Kur jūs uzzinājāt šādu skaitli?

-   No Eleinas, atteica Viktors. Eleina bija apgabala prokurora sekretāre. Šajā sarakstā ir visi darbinieki, ne tikai juristi. Viņš pievērsās Sārai. Iesaku vēl nesteigties ar izkravāšanos. Jauniņie mirst pirmie.

-   Pateicos! Sāra novilka. Viktora brīdinājums viņas drosmi nevairoja.

-   Šādu padomu nevar ietērpt maigākos vārdos, Viktors noburkšķēja un attālinoties piebilda: Tiksimies vēlāk pie sekretāres.

Kad Viktors bija prom, Sāra apvaicājās:

-   Cik ilgi viņš jau ir karsējmeiteņu kapteinis?

-   Neuztveriet to personiski! Viņam tāds raksturs, Gafs mierināja. Bijušais jūras kājnieks, allaž bargs pret jauniesauktajiem. Laikam nav pamanījis, ka armijas gadi jau sen aiz muguras.

-    Vai ir kāda cerība, ka atlaidīs viņu, nevis mani? Sāra pavaicāja.

-   Ne mazākās. Viktors, iespējams, ir labākais prokurors mūsu iestādē, ja ne visā pavalstī.

-   Tas neiejūtīgais vīrs ar tumšajām acīm? Zvērinātie uz šādu tēlu uzķeras?

-    Var jau būt, ka sirds viņam ir cieta kā akmens, taču tiesas zālē viņš ir nepārspējams, Gafs paskaidroja. Zvērinātie viņu dievina, liecinieki viņu dievina, tiesneši ēd viņam no rokas. Kaut kas neaptverams.

-    Bet kāpēc?

-   Viņam piemīt brutāla vaļsirdība, Gafs sausi atbildēja. Lielais vairākums advokātu runā riņķī un apkārt, izmēģina visu, cerot, ka kaut kas no tā visa iedarbosies. Viktors liek lietā tikai pierādījumus, kas ir viņa rīcībā, ne vairāk, ne mazāk. Ja Viktoram kaut ko nav izdevies pierādīt, viņš uzreiz to atzīst, bet, ja ir izdevies, viņš ar to nelielās. Cilvēkus viņa godīgums satriec, tie viņu iemīl. No pirmā acu uzmetiena to nepateiksi, taču Viktors jau divdesmit gadus ir lietpratējs savā profesijā.

-    Tātad izcils?

-    Jā, vislabākais, Gafs atteica un atvēra durvis ar uzrakstu SL1B. Laipni lūgta Sākotnējās lietu izvērtēšanas birojā! viņš sacīja, kad abi iegāja pa durvīm.

Pamājis ar roku biroja administratorei, Gafs devās uz vienām no daudzajām durvīm telpas pretējā sienā, palaida Sāru pa priekšu un aizvēra kabineta durvis.

-   Tātad šeit visiem piešķir lietas? Sāra jautāja.

-    Pilnīgi pareizi. Gafs apsēdās pie galda. Šis birojs ir prokuratūras sirds, kaut ari daudziem par to nav ne jausmas. Gandrīz visi pilsētas noziegumi simt divdesmit pieci tūkstoši lietu gadā nonāk šajā birojā. Policists, kas veicis arestu, izpilda aizturēšanas protokolu, kurā izklāsta aresta iemeslu. Ik dienu birojā nonāk kaudzēm šādu protokolu, un SLIB uzraugs kāds no ilggadējiem prokurora palīgiem izdala šīs lietas prokurora palīgiem. Taču viņš tās neizdāļā, kā pagadās. Galvenais kritērijs ir pieredze jo lielāka pieredze, jo svarīgākas lietas piešķir. Pirmajā darba nedēļā visticamāk jūs saņemsiet nenozīmīgu, garlaicīgu lietu, par kuru nevienam nebūs nekādas daļas.

-    Bet man vismaz būs darbs, Sāra prātoja. Būs, ar ko iesākt.

-   Tas nav nekas īpašs, Gafs atteica. Krimināllietu var dabūt jebkurš. Ņujorkā nelādzību pietiek, un atrast noziegumu ir tikpat viegli kā atrast sievieti, tie ir visās pilsētas malās, bet, ja gribi atrast pienācīgu, jāraujas melnās miesās.

-    Kā lai es tieku pie svarīgas lietas?

-   Tas nu ir burvju jautājums. Vaļsirdīgi runājot, tas ir viens no vislabāk glabātajiem noslēpumiem šajā iestādē, Gafs skaidroja, un Sāra uzmanīgi klausījās. Lai pie tādas lietas tiktu, jums jāatrod kāds, kurš jums to uzticētu, pirms tā nonāk šajā birojā.

-   Kurš gan uzticēs iesācējam lietu? Sāra jautāja.

-   Tur jau tā nelaime, Gafs atzina. Reizēm policists, kas izdarījis arestu, ir personiski ieinteresēts izmeklēšanā, piemēram, ja noziedznieks ievainojis viņa pārinieku. Viņš neiet uz SLIB, bet nodod lietu paša izvēlētam prokurora palīgam. Gadās, ka vienas vai otras lietas likteni lemj tiesnesis, izraudzīdamies, kuram prokurora palīgam to uzticēt.

-    Vai tas ir likumīgi?

-    Ari tas ir šīs iestādes noslēpums, bet vienlaikus ari paņēmiens, kas darbojas. Sabiedrības ticību sistēmai nodrošina uzvaras nozīmīgās prāvās. Un ticība taisnīgumam ir labākā noziedzības profilakse.

-   Aizkustinoša runa. Kur lai atrodu policistu vai tiesnesi, kas man izsniegs lietu?

-    Neatradīsiet, Gafs atbildēja. Jums var palīdzēt vienīgi SLIB biroja administratore jeb šā stropa bišu māte. Viņas rokās nonāk visi aizturēšanas protokoli no iecirkņiem, viņa piestiprina katru protokolu pie prokuratūras pieprasījuma veidlapas un nogādā tās tābriža SLIB uzraugam. Taču tikai retais zina ja pret šo meiteni izturas jauki, viņa lietu var nolikt malā, pirms pārējās aiznes priekšniekam.

-    Pilnīgs sviests! Sāra iesaucās.

-   Es nezinu, sviests vai cits pārtikas produkts, bet tāda šeit ir kārtība.

-   Tātad jūs domājat, ka tā ir mana labākā iespēja?

-   Bez šaubām. Ja varat dabūt lietu un tā nonāks tiesā, priekšniecība sapratīs, ka neesat ieradusies šeit stiept gumiju. Esmu pārāk zemu hierarhijā, lai atrastu tiesnesi vai izmeklētāju, kas jums uzticētu lietu, tomēr varu ieteikt, kā pie tās tikt. Iespējams, tā nesīs jums uzvaru. Pielabinieties administratorei, un viņa jums piešķirs lietu.

Sāras sejā lēnām atplauka smaids.

-    Septiņsimt tūkstoši dolāru? Džereds neticīgi pārprasīja. -No kurienes tu izrāvi tādu skaitli?

Kaut arī viņš bija nojautis, ka Hārtlijs prasīs prāvu summu, lai panāktu vienošanos ārpus tiesas zāles, tomēr nebija gaidījis, ka summa būs tik liela. Pat ja Hārtlijs cerēja, ka puses vienosies par divas reizes mazāku summu, trīssimt piecdesmit tūkstoši bija stipri vairāk, nekā Džereda klients bija ar mieru maksāt.

-    Nevajag brīnīties, Hārtlijs bilda, pārslidinādams plaukstu plānajiem iesirmajiem matiem. Skaitlis nemaz nav tik pārsteidzošs.

-    Hārtlij, ja es to pateikšu klientam, viņš mani nogalinās. Tu taču pats apjēdz, ka summa ir nepamatoti augsta.

-    Ko lai saka! Mūsu rīcībā ir spēcīgi argumenti. Ja mūsu piedāvājums ir tik nepieņemams, nosauc savu summu.

Džereds bija pilnvarots solīt divsimt tūkstošus, taču viņš bija cerējis vienoties par mazāku summu. Ja viņa rīcībā būtu vajadzīgā informācija, katrā ziņā varētu nokaulēt līdz pat piecdesmit tūkstošiem. Par nelaimi, svarīgā informācija vēl nebija saņemta.

-             Nezinu gan, Džereds laipoja, gribēdams novilcināt laiku.

-    Varbūt tomēr lieta nonāks līdz tiesai. Mēs labi zinām, ka tavas klientes reakcija bija pārspīlēta.

-   Pat ja tā ir, es ieteiktu ilgi un rūpīgi apdomāt, vai ir vērts uzsākt tiesāšanos. Šādas prāvas vienmēr izraisa nepatīkamu publicitāti.

Džereds samiedza acis un apveltīja pretinieku ar saltu skatienu.

-   Zini, Hārtlij, tu nupat man atklāji agrāk nenojaustu sava rakstura iezīmi. Lai gan neuzskati, ka tavai klientei ir pamats ierosināt lietu, tu piekriti pārstāvēt šo jukušo tāpēc, ka diskriminācijas lietas nes vieglu peļņu.

-    Netiesā mani, dēliņ! Tev jāapgādā sava ģimene, man sava.

-    Nesauc mani par dēliņu, un es negrasos apsvērt piedāvājumu par septiņsimt tūkstošiem. Nosauc mazāku summu!

-    Vai es neizskatos pārāk satraukta? Sāra jautāja, noslaucīdama plaukstas gar zilo bikšu kostīmu.

-    Satraukta? Tas nav īstais vārds, Gafs atteica. Es teiktu, ka labākais apzīmējums būtu "ārēji mierīga, bet iekšēji pārbijusies".

-    Ko tad jūs gribējāt? Uz spēles likts mans darbs!

-    Nedomājiet par darbu! Vai mūsu plāns ir skaidrs?

-    Kā nu ne? Jūs mūs iepazīstināt, es runāju medussaldā balsī, un viņa pasniedz man lietu.

-             Pareizi. Gafs atvēra biroja ārdurvis, un viņi iegāja gaitenī.

-   Lai mums veicas!

Pieņemšanas telpā pie neliela ozolkoka galda, ierakusies papīros, sēdēja Evelīna Kaca. Viņa zināja, ka prokurora palīgi parasti atgriežas no pusdienas pārtraukuma ap diviem, tāpēc strādāja vaiga sviedros iereģistrēja tikko atvestos aizturēšanas protokolus un sagatavoja tos izdalīšanai.

-   Sveika, Evelīna! Gafs sacīja, pieiedams pie galda. Kā šodien sviežas?

-    Vai mēs būtu pazīstami? Evelīna apprasījās.

-    Es esmu Gafs, strādāju blakusmājā par tiesas prāvu sagatavošanas asistentu. Agrāk strādāju pie Konrādā Mūra. Gribēju tevi iepazīstināt ar savu jauno priekšnieci.

Sāra tuvojās Evelīnas galdam, un Gafs sacīja:

-    Tā ir Sāra Teita, tikko sāka pie mums strādāt. Viņa birojā ir pirmo reizi.

-    Man prieks par jums abiem, Evelīna sacīja, no jauna pievērsdamās aizturēšanas protokoliem, kas bija nokrauti uz galda.

Pirms Gafs paguva ierunāties, atvērās biroja durvis un ienāca vīrietis olīvzaļā uzvalkā, nesdams nelielu kaudzīti ar protokoliem.

-    Ir vēl? Evelīna noprasīja.

-    Pēcpusdiena vēl nav īsti sākusies, vīrietis attrauca un izgāja. Drīz atkal iegriezīšos.

Evelīna ievietoja tikko atnestos protokolus saņemto dokumentu kastītē un turpināja darbu. Par Sāru un Gafu viņa nelikās ne zinis.

Sāra, veltījusi Gafam pārmetuma pilnu skatienu, vērsās pie administratores.

-   Klausieties, es atvainojos par traucējumu. Esmu šeit pirmo reizi un…

-   Nē, labāk paklausieties jūs! Evelīna pārtrauca viņu, nolikdama skavotāju. Es zinu, ka esat jauniņā, zinu, ka gribat labu lietu, taču tas ari ir viss, ko es par jums zinu. Ja ļaušu jums ielīst bez rindas, es atstumšu citus, kas ir ne tikai patīkamāki, bet ari mazāk uzmācīgi.

Sāra apstulbusi lūkojās viņā, nezinādama, ko atbildēt.

-   Es negribēju jūs sadusmot. Es tikai centos…

Atkal pavērās biroja durvis. Pa tām ienāca nevis vīrietis olīvkrāsas uzvalkā, bet gan Viktors Stokvels. Šķērsodams sekretariāta telpu, viņš palūkojās uz Sāru.

-   Vēl aizvien neesat atlaista?

Sāra izmocīja smaidu.

-   Iedomājietes nē. Esmu izturējusi vēl veselas divdesmit minūtes.

-   Sveiks, Vik! Gafs uzsauca. Uzrunātais neatbildēja, un Gafs piebilda: Es arī priecājos, tevi satiekot! Apkampju un cieši saspiežu.

Neveltījis nekauņam ne vārda, Viktors taisnā ceļā devās uz SLIB uzrauga kabinetu. Evelīna paķēra dažus aizturēšanas protokolus un sekoja viņam.

Kad viņa nozuda aiz durvīm, Sāra atspiedās pret Evelīnas galdu.

-    Neticami!

-   Varēja būt vēl ļaunāk, Gafs iebilda.

-   Kā? Kā var būt vēl ļaunāk?

-   Jūs varējāt aizdegties, saindēties ar indīgo īvi vai pat saķert vējbakas tas būtu krietni vien ļaunāk.

-   Gaf, ne tagad, Sāra lūdzās.

-   Norunāsim tā es iešu nolūgties Viktoru. Varbūt viņš mazliet iežēlosies par mums. Pirms Sāra paguva iebilst, Gafs devās uz tām pašām durvīm, pa kurām bija iegājuši Viktors un Evelīna.

Palikusi viena, Sāra aizvēra acis un pamasēja deniņus. Atkal atvērās biroja durvis. Ienāca vīrietis, kas iepriekš atnesa aizturēšanas protokolus.

-    Kur tad Evelīna? viņš noprasīja, turēdams rokās kārtējo kaudzīti ar protokoliem.

-    Iegāja tur kopā ar Viktoru, Sāra paskaidroja, pamādama uz īstajām durvīm.

Vīrietis ielika papīrus saņemto dokumentu kastītē, un Sāra vaicāja:

-   Vai tur ir kas svarīgs?

-    Nav ne jausmas, viņš atteica. Uz šīs mapes ir lūgums izsniegt to Viktoram. Varu derēt, ka tā nav nekāda joka lieta.

Tā ari bija kaudzītes virspusē atradās aizturēšanas protokols parastos brūnos papīra vākos. Pie mapes bija pielipināta dzeltena papīra lapiņa ar uzrakstu "Lūgums izsniegt Viktoram Stokvelam".

-   Jauki. Vai man jums nekas neatradīsies? Sāra jautāja.

-   Es minēšu jums vajag nozīmīgu lietu, lai atstātu iespaidu uz bosu.

-   Uz to pusi ir.

-   Vai tad šī pilsēta jums neko nav iemācījusi? Ja kas vajadzīgs, ņemiet.

-    Es nesaprotu, Sāra novilka.

-    Es runāju par šo lietu. Viņš norādīja uz mapi. Ja jūs to gribat, tā ir jūsu.

-    Kā tas jāsaprot mana? Uz vāka ir norādījums, ka tā jāizsniedz Viktoram.

-   Tas nav norādījums. Tas ir lūgums. Tas nozīmē, ka policists, ja vien varētu izvēlēties, gribētu, lai apsūdzības pusi pārstāv Viktors.

Vīrietis aši pavērās uz durvīm, aiz kurām bija nozudusi Evelīna, un tad atkal pievērsās Sārai.

-    Lietai, kuru lūdz nodot Viktoram, jābūt īstajai. Ņemiet to!

-    Vai jūs jokojat? Sāra kāpās atpakaļ. Es nevaru to ņemt. Tā nav mana lieta.

-   Tā nav arī kāda cita. Lieta vēl nav nodota prokuroram.

-    Bet policists vēlas, lai to saņem Viktors…

Vīrietis noplēsa pielipināto papīra gabaliņu un to saburzīja.

-   Tagad neviens nezinās, vai kādam tā bijusi paredzēta.

-    Pagaidiet…

-   Puse no visām lietām nonāk šeit ar lūgumu tās nodot Viktoram. Ticiet man, ar visām viņš tikpat nespēj strādāt. Turklāt Viktors ir īsts draņķis un būtu pelnījis vienu otru svarīgu lietu nedabūt. Ja jums to loti vajag, ņemiet.

-    Nezinu gan, Sāra nervozi novilka.

-    Labi. Tā ir jūsu dzīve, un es to izlemt nevaru, vīrietis izmeta, dodamies uz durvīm. Tomēr ticiet man Viktors tās trūkumu neizjutīs. Viņam lietu ir dučiem. Izejot no biroja, viņš piebilda:

-    Ticu, ka jums veiksies un jūs gūsiet uzvaru.

Atkal palikusi viena, Sāra nenovērsdamās skatījās uz mapi, ko vairs nerotāja zīmīte. Skaidrs kā diena, tā ir lieliska lieta, viņa sev teica. Un gan jau Viktors bez tās iztiks. Netikdama gudra, ko lai iesāk, viņa saausījās un izdzirdēja Gafu un Viktoru strīdamies. Kā noprotams, Viktors nebija ar mieru palīdzēt.

-    Tā nav mana vaina, atskanēja Viktora balss aiz durvīm.

-   Samierinieties, tāda ir dzīve!

Pēc dažiem mirkļiem Gafs atgriezās pieņemšanas telpā.

-   Kas tad jums lēcies? viņš noprasīja, pamanījis Sāras bažīgo sejas izteiksmi.

Sāra norādīja uz Viktoram domāto lietu.

-    Kurjers apgalvoja, ka šai jābūt satriecošai lietai.

-   Aha! Gafs pasmaidīja. Jūs spriežat, ka derētu to nočiept, vai ne?

Sāra neatbildēja.

-    Vai esat pārliecināta, ka lieta ir tā vērta?

-   Jā, Sāra atteica. Kāpēc jūs prasāt? Ko jūs iesakāt?

-   Ņemiet! Nešaubieties ne mirkli! Neviens jums nepalīdzēs dabūt svarīgu lietu.

Sāra dzirdēja, ka Viktors un Evelīna beidz sarunu, un nedroši tuvojās Evelīnas galdam, uz kura atradās dokumentu kastīte.

-    Es rīkojos nepareizi.

-   Tomēr jūs tā rīkosieties, Gafs attrauca. Ņemiet! Tas taču nav nekas sevišķs.

Sāra paņēma mapi.

-   Jācer, ka neiekulšos nepatikšanās.

-   Tas nenotiks, Gafs solīja.

Abi traucās uz durvīm.

Kad Evelīna atgriezās pie sava galda, Gafs ar Sāru jau bija prom. Arī mapes, uz kuras bija lūgums nodot lietu Viktoram Stokvelam, vairs nebija.

-   Vai tu vispār dzirdēji, ko es pēdējo pusstundu runāju? Džereds sirdījās. Četrsimt tūkstoši ir pārāk liela summa. Ja tu neatkāpsies, mēs varam norunāt tikšanos tiesas zālē.

-    Džered, man ir apnicis, Hārtlijs nopūzdamies sacīja. Vārdos tu gribi panākt vienošanos, taču darbos noraidi ikvienu manu piedāvājumu.

-   Tāpēc ka tu gvelz blēņas! Ir tāds….

Džeredu pārtrauca tālruņa zvans. Viņš bija devis Ketlīnai stingru norādījumu pārtraukt tikšanos drīkst tikai tad, ja piezvana Lenijs Berovs, Džereda labākais privātdetektīvs. Prokuroru rīcībā bija veseli iecirkņi ar policistiem un izmeklētājiem, kas meklēja pierādījumus apsūdzības labā, bet advokātiem vajadzēja paļauties uz privātdetektīviem. Pēdējā nedēļā Berovs bija vācis ziņas par Hārtlija klienti. Un tagad Džereds tikko jaušami pasmaidīja

-    beidzot viņš uzklausīs informāciju, kas ļaus panākt sapratīgu vienošanos. Kā allaž, okšķerēšana atmaksājas. Pacēlis klausuli, Džereds ieprātojās, vai pat piecdesmit tūkstoši nav par daudz. Varbūt pietiktu ar divdesmit pieciem un atvainošanos. Nē, tikai ar divdesmit pieciem tūkstošiem!

-   Džerij, lūdzu, atvaino! teica Džereds, pielikdams klausuli pie auss. Hallo! Džereds Linčs klausās.

-    Džered, tas esmu es, sacīja Berovs ierasti rāmajā balsī.

-    Es gaidīju tavu zvanu. Vai ir labi jaunumi?

-Jāatzīst, ka es neko neuzgāju. Nekā piedauzīga, nekā pikanta, nekā kutelīga. Tā sieviete ir gatavais garlaicības iemiesojums.

-    Brīnišķīgi, nav vārdam vietas, Džereds atteica, mēģinādams izlikties, ka dzirdētais viņu sajūsmina. Es pateikšu viņam, tiklīdz beigsim sarunu.

-   Vai Hārtlijs šobrīd ir tavā kabinetā? Berovs pajautāja.

-   Jā gan, Džereds smaidīdams sacīja. Sēž tieši man pretī.

-   Diemžēl ir vēl kas nepatīkams. Tā kā es tevi gluži vai dievinu, ievācu šādas tādas ziņas, ko tu nemaz nelūdzi. Tas puisis, pret kuru Hārtlijs iesniedza prasību… tavs klients…

-Jā?

-   Ir īsts neģelis. Iepriekšeja darbavieta pret viņu iesniegtas četras sūdzības, un divas pierādītas. Lūdz Dievu, kaut Hārtlijam nebūtu tik labi draugi kā es, jo pagaidām izskatās, ka esi uzsācis ciešanu pilnu ceļu.

-   Jā, tas ir vēl labāk! Džereds iesaucās. Ko vēl vairāk var vēlēties!

-    Piedod, priekšniek! Berovs atvainojās. Nodod sirsnīgus sveicienus Hārtlijam! Un Sārai.

-    Katrā ziņā. Paldies! Džereds nolika klausuli un, pavēries pāri galdam uz Hārtliju, izmocīja smaidu. Piedodiet! Es ievācu šādas tādas ziņas par jūsu klienti. Atgriezīsimies pie mūsu cipariem.

Sāra un Gafs steidzās prom pa gaiteni.

-    Rādiet šurp! Gafs sacīja.

-   šeit ne, Sāra attrauca, palūkodamās pār plecu. Liftā.

-   Velns, tas noteikti būs kas baigs! Brutāla slepkavība. Vai dubultslepkavība.

-   Vai jūs, lūdzu, nevarētu apvaldīt savu asinskāri? Sāra bilda.

Liftā neviena nebija. Abi iegāja kabīnē, un Gafs vairākas reizes nospieda durvju aizvēršanas pogu, saukdams:

-   Veries ciet, ciet, ciet!

Kad durvis beidzot aizvērās, Sāra atrāva vaļā mapi un atšķīra lappusi ar virsrakstu "Nozieguma apraksts". Ar pūlēm burtodama policista kricelīgo rokrakstu, Sāra pārskatīja lietas faktus.

-   Ak kungs! Tas nevar būt! Saki man, ka esmu izlasījusi nepareizi! viņa iesaucās un pasniedza mapi Gafam.

-    Kas noticis?

Kamēr Gafs lasīja, Sāra turpināja:

-   Tā nav dubultslepkavība, tā vispār nav slepkavība, tas nav pat uzbrukums! Kāds puisis, vārdā Kozlovs, ielauzies mājā Augšīstsaidā. Krimināllieta, kam jānodrošina mana nākotne, ir sīka, idiotiska ielaušanās. Bez šaujamieroča, bez naža, bez nekā.

-    Neapšaubāma neveiksme, Gafs sacīja. Lifts apstājās pirmajā stāvā. Tomēr palūkojieties uz to no gaišās puses. Jums vismaz ir lieta.

-    Tas gan, Sāra sacīja, kad viņi izgāja no Centrālās ielas 100. nama. Es tikai ceru, ka tā mums nesagādās jaunas galvassāpes.

Viktors stāvēja pie Evelīnas galda.

-    Šeit jābūt lietai, ko atsūtīja īpaši man. Apsūdzētā vārds ir Kozlovs.

-    Kozlovs, Kozlovs, Kozlovs, Evelīna atkārtoja, pārlapodama dienas gaitā atgādātos aizturēšanas protokolus. šeit es to neredzu. Piedodiet!

-   Un šajā kaudzītē? Viktors norādīja uz saņemto dokumentu kastīti.

Evelīna to izšķirstīja. Velti.

-    Diemžēl tādu neredzu.

-Tā bija ielaušanās lieta. Apsūdzētais ir Kozlovs.

-    Es jau pirmo reizi dzirdēju, Evelīna atteica. Šeit tās nav. Vai esat apvaicājies citiem prokuroru palīgiem?

Viktora acis dusmās samiedzās.

-    Es jums kaut ko pavaicāšu. Kurš kuram atbild es jums vai jūs man? Nē, uzdošu vieglāku jautājumu kurš no mums ir SLIB administrators?

-   Piedodiet, es negribēju…

-   Mani neinteresē, ko jūs negribējāt. Mani interesē tā krimināllieta. Tāpēc jums uz karstām pēdām jāpārmeklē šis birojs un jānoskaidro, pie kā šī lieta ir.

-    Ko mēs tagad darīsim? Sāra jautāja, apsēdusies pie rakstāmgalda savā kabinetā. Viņa grozīja rokās Kozlova aizturēšanas protokolu.

-    Kāpēc jūs jautājat, ko mēs tagad darīsim? Gafs nesaprata. Kas tas par jocīgu jautājumu?

-   Skaidrs, ka šī lieta ir galīgs mēsls. Kā lai es tieku no tās vaļā? Vai mēs nevaram atgriezties, atdot to atpakaļ un palūgt citu?

-   Lieta ir jums rokās, un atdot to nav iespējams. Iedomājieties, ka jūs būtu nopirkusi bikses un saīsinājusi staras, tādas sabojātas bikses veikalā atpakaļ nepieņems.

-    Bet es tām biksēm neesmu ne pirksta piedūrusi! Es tās tikai noņēmu no pakaramā! pavicinājusi Kozlova aizturēšanas protokolu, Sāra iesaucās. Uz tām nav ne mazākā traipiņa!

-   Jūs tik un tā nevarat tās atdot. Naudu atgūt nevarat, un preci apmainīt arī nedrīkst.

-    Kāpēc gan ne?

-    Ja mēs iedibinātu šādu apmaiņas politiku, par nelielajiem noziegumiem, kādu šajā pilsētā ir papilnam, lietas ierosinātas netiktu nekad. Visi gaidītu tikai izdevīgās.

-   Gaf, es nospļaujos par šejienes politiku. Es gribu atrisināt šo situāciju. Labi, paraudzīsimies uz to no citas puses. Vai es neva-

ru ieiet SLIB birojā, nomest mapi uz administratores galda un paziņot, ka kļūdas pēc kurjers to piegādājis man?

-    Droši vien varat, Gafs sprieda. Galvenais, lai…

Iezvanījās Sāras tālrunis.

-    Kas ir galvenais? Sāra noprasīja, nelikdamās traucēta.

-   Galvenais, lai SLIB administratore nebūtu pamanījusi tās nozušanu. Ja viņa pamanījusi…

-    Vienu mirkli! Sāra uzsauca Gafam un pacēla klausuli. Te Sāra.

-    Sāra, zvana Evelīna no SLIB. Vai pie jums ir nonākusi ielaušanās lieta, kurā apsūdzēts Kozlovs? Ja jūs to paņēmāt, man tas jāzina. Tas ir svarīgi.

-    Mazliet uzgaidiet, Sāra palūdza, aizsedza klausuli un paskatījās uz Gafu. Nu ir ziepes!

-    Divsimt piecdesmit tūkstoši? Mārtija Lubecka seja no dusmām piesarka. Velns parāvis, kas tā par vienošanos?

-    Manuprāt, ja atceramies lietas faktus, tā ir saprātīga, Džereds skaidroja, mēģinādams pārliecināt Mārtiju, ka vienošanās ar Hārtliju ir veiksme. Sākumā viņš prasīja septiņus simtus.

Mārtijs Lubeckis bija "Veins un Portnojs" partneris, un viņa pārziņā bija klients "Rose Microsystems".

-    Man pie pakaļas, ka viņi prasīja septiņsimt tūkstošus manis pēc kaut vai septiņsimt miljonus! Tavs pienākums ir nokaulēt līdz summai, kas pieņemama klientam. Taču tu esi izgāzies. Ar kaunu!

Džereds bija noskaities uz sevi, jo viņu piespieda taisnoties, turklāt viņš apzinājās, ka Lubeckis necieš taisnošanos. Lubeckim svarīgs bija rezultāts. Un, ja ar iznākumu viņš nebija apmierināts, viņam patika paklaigāt. Un, kad viņš iesāka kliegt, viņam nepatika, ja viņu pārtrauc. Tāpēc Džereds nepilnas desmit minūtes stāvēja, ciezdams klusu.

-   Nolādēts, Džered! Ja tev bija vajadzīga palīdzība, tu varēji to pateikt! Tagad es te stāvu kā muļķis, pirkstu sūkādams! Mēs pat nerunājam par to, ka tu piekriti izmaksāt piecdesmit tūkstošus vairāk, nekā firma bija tevi pilnvarojusi.

-   Es viņiem pateicu, ka tas atkarīgs no tā, vai "Rose" piekritīs piedāvājumam.

-   Man vienalga, ko tu pateici! Izlietu ūdeni vairs nesasmelsi.

Džereds atkal uz brīdi apklusa.

-   Es nezinu, ko lai tev saku, viņš beigu beigās teica. Es darīju visu, kas bija manos spēkos. Es nebūtu noslēdzis darījumu, ja nebūtu pārliecināts, ka tas ir "Rose" interesēs. Ja vēlies, es klientam to pavēstīšu pats.

-   Sasodīts, nemaz neiedomājies, ka to izdarīs kāds cits! Ja firmai jāpatukšo kabatas šīs lietas dēļ, es gribu, lai tā zina, kurš par to ir atbildīgs.

Sāra spēlējās ar zīmuli, un viņai nebija drosmes paskatīties uz Gafu. Viņai priekšā bija zīmējums karātavas, kur cilpā pakārts cilvēciņš. Zem bendes viņa bija uzzīmējusi četras rūtiņas un ierakstījusi tajās S, Ā, R un A. Uzvilkusi pēdējo burtu, viņa iedūra ar zīmuli pakārtajā cilvēciņā, nolauzdama smailo galu.

-   Vai jau beidzāt kost pirkstos? Gafs apvaicājās.

-   Tā lieta nebija mana.

-   Tā nebija neviena lieta. Ja tas patiešām būtu svarīgi, Evelīna būtu pieprasījusi, lai jūs lietu aiznesat atpakaļ. Vai jums palika vieglāk?

-    Evelīna to nelūdza vienīgi tāpēc, ka viņi aptvēra, cik tā ir nenozīmīga lieta.

-   Nabagi nevar izvēlēties, priekšniec. Rimstieties un nemokiet sevi!

-Jā, jums taisnība. Visa uzmanība jāvelta nākamajam solim. Pietiks sevi žēlot!

-    Pareizi teikts! Tā ir cita runa…

-    Vēl tikai viena piebilde, Sāra viņu pārtrauca. Vai zināt, kas šajā gadījumā ir muļķīgākais?

-   Nezinu. Pastāstiet man!

-   Muļķīgākais ir tas, ka es ar šo lietu nevarēšu noturēties darbā! Redziet, cik esmu stulba! Es nozagu lietu, kam nav nekādas vērtības! Turklāt esmu iekūlusies pamatīgās nepatikšanās!

Ievilkusi elpu, Sāra lēni pastūma Kozlova aizturēšanas protokolu pie galda malas.

-    Mačā "Lieta pret Sāru" rezultāts ir viens nulle, Gafs pasludināja.

-    Nav asprātīgi, viņa noņurdēja. Vienā rāvienā esmu sabojājusi savu karjeru un iemantojusi spēcīgu ienaidnieku.

-    Par Evelīnu galvu nelauzi! Viņa neturēs uz tevi jaunu prātu.

-   Kurš ko teica par Evelīnu? Es runāju par Viktoru.

Gafs sastinga.

-    Viktors zina?

-    Tā izskatās. Evelīna sacīja, ka Viktors viņai apjautājies par šo lietu. Vai tas ir slikti?

-Teiksim tā Viktoru nebūtu vēlams aizkaitināt.

-    Mums vajadzīga palīdzība. Vai mēs varētu atrast kādu, kurš ir draugos ar Viktoru un kurš spētu panākt, ka mēs ar viņu izlīgstam?

-    Es šur tur piezvanīšu, Gafs solīja, iedams uz durvīm.

Gafs izgāja, un kabinetā pēkšņi iestājās klusums. Sāras skatiens šaudījās šurpu turpu tukšajā telpā. Noreiba galva, un šķita, ka sienas sakjaujas visapkārt. Viņa nolika galvu uz galda un pūlējās aizgaiņāt drūmās domas. Gandrīz jau tas izdevās, bet tad iezvanījās tālrunis, un visas ķibeles ar joni atgriezās.

-   Te Sāra, viņa sacīja klausulē. Ja grasāties pavēstīt ko nepatīkamu, nemaz nepūlieties.

-   Šķiet, ka mums abiem šī diena izvērtusies līdzīga, sacīja Džereds.

-    Man liekas, ka es ja vien tas iespējams esmu padarījusi situāciju vēl ļaunāku. Izstāstījusi, ka nozagusi galvenajam prokurora palīgam domātu lietu, Sāra piebilda: Man tagad ir šī nenozīmīgā lieta, no kuras es netieku vaļā, taču es tik un tā zaudēšu darbu.

-    Viens man nav skaidrs, Džereds domīgi teica. Ja lieta ir tik nenozīmīga un sīka, kāpēc kāds to gribēja dot jūsu iestādes spožākajam prātam?

-    Acīmredzot kāds policists vēlējās, lai viņš ar to strādā.

-    Vai tu tici tam, ko saki?

-    Ko tu ar to gribi teikt? Sāra bija neizpratnē.

-   Kruķi taču nav stulbi. Viņi labi zina, ka lielie vīri neņem mazas lietas.

Sāra apsvēra šo faktu.

-    Es to nebiju iedomājusies, viņa sacīja. Balsī bija jaušams patīkams satraukums. Galu galā var izrādīties, ka šī lieta ir īsta zelta dzīsla.

-   Sāra, esi piesardzīga! Nelolo pārāk lielas cerības…

-    Tu pats teici, ka ne velti lieta bijusi paredzēta Viktoram, viņa pārtrauca vīru.

-    Ko tu teici? Viktoram? Tu domā Viktoru Stokvelu?

-Jā. Vai tu viņu pazīsti?

-   Nē, bet esmu daudz dzirdējis par viņu.

-   Tagad tu saproti, par ko es runāju. Viktora vārds uz mapes nebija rakstīts nejauši.

-   Bet tas nenozīmē, ka šī lieta noteikti nesīs uzvaru, Džereds norādīja. Jo tad taču viņš būtu pieprasījis, lai to sameklē.

-Ja lieta nebija pietiekami svarīga Viktoram, tas nenozīmē, ka tā nav pietiekami svarīga man.

-   Nu jau tu ķeries pie salmiņa, Džereds atteica. Vai apspriedies ar savu asistentu? Varbūt viņam ir kāda doma.

-   Tā ir otra ķibele. Sāras apņēmība pamazām noplaka. Es Gafam pateicu, ka lietu nozagu, taču neatklāju, ka tā bija domāta Viktoram.

-   Kāpēc tu nepateici?

-    Nezinu.

-   Nemānies, Sāra, es tevi pazīstu kā raibu suni.

-   Saproti, viņš man uzticas. Un es negribēju šo ticību pievilt.

-   Tas ir jauki, taču tev jāspēj nosvērt svaru kausus sev par labu. Uzņemies šo lietu, ķeries tai klāt ar visu sirdi un dvēseli un izcīni uzvaru! Cik varu spriest, tas ir vienīgais veids, kā tu spēsi noturēties darbā.

-Jā, tev ir pilnīga taisnība. No šā brīža es ņemšu vadības grožus savās rokās.

Kad Sāra nolika klausuli, klusums telpā no jauna apņēme. viņu, taču nu tas vairs nežņaudza un nesmacēja viņa juta sevī spēku ar to cīnīties. Šis ir izšķirošais bridis, viņa sev teica. Vai nu tu metīsies darbā ar pilnu krūti, vai ari ļausies sakāvei. Sāra piecēlās, izgāja no kabineta un devās pie Gafa galda.

-    Vai izdevās sarunāt kādu, kurš piekristu palīdzēt?

-    Līdz šim ne, Gafs atteica. Kā jums ap dūšu?

-    Man liekas, beidzot esmu gatava cīnīties.

-   Tiešām? Kas jums lika pārdomāt?

-    Nekas cits kā vien maza drusciņa realitātes. Lai cik neprātīgi tas izklausītos, man radusies laba priekšnojauta.

Cieši ieķēries cietuma kameras dzelzs restēs, Tonijs Kozlovs ar pūlēm valdījās, lai nepaceltu balsi.

-    Kā tas jāsaprot viņa nozaga to lietu?

-    Tā, kā es teicu, sacīja Viktors, stāvēdams rokas stiepiena attālumā no kameras. Viņa to nozaga. Lietu piegādāja, viņa to ieraudzīja un pievāca. Domāju, viņa redzēja, ka lietu lūgts izsniegt man, un nosprieda, ka tā ir svarīga. Sev par nelaimi, viņa paķēra īstu garlaicību.

-    Jūs man te nestāstiet pekstiņus! Tonijs Kozlovs izgrūda. Viņam bija tumši mati, bieza kazbārdiņa, īsa melna ādas jaka un nesavaldīga daba šādus kriminālo aprindu tipus prokurori sauca par "krančiem". Viktora .balss tonis viņu kaitināja.

-    Vai misters Rafertijs to zina?

Viktors sastinga.

-    Vēl ne. Man nav izdevies ar viņu sazināties. Patiesībā tieši tālab es atnācu cerēju, ka viņš būs ieradies pie tevis.

-    Viņš? Pie manis? Kozlovs samiedza acis. Labāk paklausiet mani un mēģiniet dabūt viņu rokā.

Lēni piegājis pie kameras restēm, Viktors iebāza pa tām labo roku un sagrāba Kozlovu aiz skausta.

-   Klausies, ko es tev teikšu! Viktors nošņāca, piespiedis Kozlova seju pie dzelzs stieņiem. Tu man nenorādīsi, kas man jādara. Man tas nepatīk!

Kozlovs saniknots sagrāba Viktoru aiz ausīm un pierāva viņa seju pie restēm.

-    Kā tev tagad patīk? Kozlovs iekliedzās. Ja vēlreiz man pieskarsies, es tev galvu noraušu!

Nākamajā mirkli pieskrēja cietumsargs, atrāva Viktoru nost un iegrūda ar steku Kozlovam vēderā. Ieslodzītais nokrita uz ceļgaliem.

-    Vai jums nekas nekait? cietumsargs uzsauca Viktoram.

Neatbildējis Viktors uzgrieza muguru kamerai un atstāja

pirmstiesas ieslodzījuma telpu.

-    Velns parāvis, kas tā par vienošanos? Džouels Rozs kliedza.

-    Labāku mums neizdevās panākt, Džereds atbildēja un, iespiedis klausuli starp ausi un plecu, aizvēra acis. Nospiedis tālruņa aparāta taustiņus, Džereds apzinājās, ka viņam jāsagatavojas uz ļaunāko. Lubeckis nebija mierā ar summu, par kādu Džereds bija vienojies, taču jāmaksā bija Džouelam Rozam, "Rose Microsystems" prezidentam un vadītājam, tāpēc viņam šī summa patika vēl mazāk. Cenšoties izlikties, ka izlīgums viņu apmierina, Džereds sacīja:

-    Ņemot vērā iespējamās sekas, tas nav pats nepatīkamākais skaitlis.

-    Ak tā gan? Rozs jautāja. Nosauciet vēlreiz to summu, Džered!

-    Divsimt piecdesmit tūkstoši.

-    Klausieties, Džered! Šis skaitlis sastāv no astoņām zilbēm. Jo vairāk zilbju, jo vairāk naudas. Un astoņas zilbes nozīmē visnotaļ prāvu skaitli. Pajautāšu vēlreiz vai šis cipars jums liekas mazs?

-    Mister Roz, es zinu, ka jūs nevēlējāties maksāt tik daudz, taču šī vienošanās ir saprātīga… Ticiet man, viss varēja izvērsties daudz ļaunāk.

-   Ticēt jums? Rozs kliedza. Te nav nekādi skauti, nolādēts, te ir… Ziniet ko? Savienojiet mani ar Lubecki! Man līdz kaklam apriebies strādāt ar tādiem plānprātiņiem!

-   Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš mums palīdzēs? Sāra jautāja, apsēzdamās pie sava galda.

-    Ja Konrads kaut ko sola, viņš solījumu pilda, Gafs atbildēja.

-    Kas viņā tāds īpašs?

-    Konrads Mūrs ir nepārspējams prokurors, viens no visvairāk cienītajiem mūsu iestādē. Pie viņa es strādāju, kad iestājos darbā. Es apjautājos, vai viņš varētu sniegt padomu, kā rīkoties šādā situācijā, un viņš bija ar mieru.

-    Lieliski! Sāra iesaucās. Paldies, Gaf!

-   Vēl nepateicieties! Pagaidiet, līdz iepazīsiet viņu. Viņš ir tāds nedaudz saspringts.

-   Saspringts? Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Pēdējo četru gadu laikā Konradam bijusi vislielākā darba slodze visā prokuratūrā. Tiesas zālē viņš redzams biežāk nekā jebkurš cits.

-   Kāpēc?

-    Iemesls ir samērā vienkāršs viņš principa pēc nevienojas ārpus tiesas. Tam, kurš izdarījis noziegumu, jānonāk cietumā. Un viss. Nekādu kompromisu, nekādas vienošanās par soda mīkstināšanu, nekādu pārrunu. Konrāds var to atļauties, jo viņam tiek smagākās lietas.

-    Kā tad viņš mums palīdzēs, ja ir tik aizņemts?

-    Konrāds šodien ievada kādu jauno darbā, pēc tam viņš atbrīvosies.

-    Lai nu kā, esmu ar mieru. Kad tas būs?

Gafs paskatījās pulkstenī.

-   Viņš solīja zvanīt aptuveni…

Ietrinkšķējās Sāras tālrunis.

-    Es teiktu, ka tieši tagad, Gafs, sakrustojis rokas uz krūtīm, smaidīdams sacīja.

-   Te Sāra, viņa sacīja klausulē.

-   Tā jūs nedrīkstat atbildēt pa telefonu! kāda balss viņu nostrostēja. Kāds ir jūsu amats?

-    Kas zvana? Sāra noprasīja.

-    Konrāds Mūrs. Gafs apgalvoja, ka jums vajadzīga palīdzība. Kāds ir jūsu ieņemamais amats?

-    Esmu apgabala prokurore, Sāra stostījās.

-   Jūs neesat apgabala prokurore, Konrāds viņu bargi izlaboja. Apgabala prokurori ir tikai televīzijā. Filmās visi ir apgabala prokurori. Bet dzīvē ir tikai viens apgabala prokurors Arturs Monegans. Mūsu priekšnieks. Un jūs esat apgabala prokurora palīdze. Paceļot klausuli, jums nepārprotami jānorāda, ar ko zvanītājs runā. Vai sapratāt?

Klausulē atskanēja klikšķis Konrāds bija pārtraucis sarunu. Pēc mirkļa tālrunis iezvanījās vēlreiz. Sāra vilcinādamās pacēla klausuli.

-   Apgabala prokurora palīga birojs. Runā Sāra, viņa sacīja.

-    Nē! Konrāds sauca. Jums jārada pirmais iespaids par sevi. Vai gribat, lai zvanītājs domā, ka piezvanījis sekretārei? Sāra, kāds ir jūsu uzvārds?

-   Teita.

-    Pietiks, ja nosauksiet to. Šī iestāde sauc pie atbildības likumpārkāpējus. Atšķirībā no advokātu biroja, kur jūs strādājāt iepriekš, mēs negribam vairāk klientu, bet gan mazāk, tāpēc mums nav jāizturas jauki. Mēs gribam būt riebīgi. Mēs gribam iebaidīt tos, kas izdara noziegumus. Tāpēc nevajag cilvēkiem izpatikt. No šā brīža jūs esat apgabala prokurora palīdze Teita. Viss! Konrāds atkal nolika klausuli.

Pēc īsa brīža Sāras tālrunis iezvanījās. Viņa iebrēca klausulē:

-    Apgabala prokurora palīdze Teita! Kāds mēsls man ir piezvanījis?

-    Lieliski! Konrāds novērtēja. Tāda iebiedēšanas taktika mums ir pa prātam.

-    Priecājos, to dzirdot. Vai mēs kādreiz tiksimies aci pret aci vai arī visu dienu tērzēsim pa telefonu?

-    Nāciet šurp! Konrāds sacīja labsirdīgākā balsī. Es sēžu septiņsimt piecdesmit piektajā kabinetā, gaiteņa galā pa labi.

Nolikusi klausuli, Sāra pagriezās pret Gafu un ievilka dziļu elpu.

-    Esam pieņemti. Vai nāksiet līdzi?

-   Jūs smejaties, vai? Es visu dienu to vien gaidīju, Gafs atsaucās. Nu, ko jūs par viņu domājat?

-   Šaubu nav, viņš nudien ir neiecietīgs, Sāra sacīja, izejot gaitenī. Jācer, ka viņš spēs izpestīt mūs no ķibeles.

Viktors raitā solī devās pa Centra ielu, vēlēdamies pēc iespējas ātrāk atgriezties birojā. Pēcpusdienas notikumi bija aizņēmuši vairāk laika, nekā paredzēts, un viņš vēl aizvien nebija sazinājies ar Rafertiju. Kad Viktors šķērsoja ielu pie vecā Federālās tiesas nama, kabatā iezvanījās mobilais tālrunis. Šo tālruņa numuru prokuratūrā neviens nezināja tas bija privāts, un to izmantot drīkstēja tikai steidzamos gadījumos. Viņš attaisīja vāciņu un noprasīja:

-    Kas zvana?

-   Kas zvana? Kozlovs izmēdīja Viktora zemo balsi. Ka sviežas, Vik? Sen neesmu piespiedis jūsu seju pie restēm.

Viktors apstājās kā zemē iemiets soli no ietves.

-    Kā tu tiki pie telefona?

-    Ikvienam atļauts vienreiz piezvanīt, mūlāp! Pat es to zinu! Tiklīdz misters Rafertijs ziedos nelielu summiņu, man būs visas iespējas. Vai sajēdz, kur es tēmēju?

-   Kāpēc viņš tev iedeva šo numuru?

-   Viņš nav ar jums apmierināts, Vik. Tāds iznākums nebija gaidīts.

Viktors steigšus pameta skatienu uz garāmgājējiem tiesas nama priekšā. Neviens neklausījās.

-    Ak tā? Kāpēc viņš man nepiezvana pats?

-    Viņš diez ko negrib ar jums runāt. Viņš tikai grib zināt, ko mēs darīsim.

-    Nav nekāda "mēs"! Viktors atcirta, ar pūlēm valdīdams dusmas. Es izstājos. Tieciet galā paši!

-   Tā šīs lietiņas netiks kārtotas.

-   Nē, tieši tā tas būs. Biju domājis, ka varēšu izpalīdzēt mūsu kopīgam draugam, taču tagad izstājos.

-    Bet jūs varat uzņemties šo lietu.

-    Es skaidri pateicu, ka ne. Mans darāmo darbu saraksts ir pilns, un es negribu tam pievienot lietu, kas apdraud manu karjeru. Vai saproti, ko es saku, sīkais psihopāt?

Otrā līnijas galā iestājās salts klusums.

-   Tomēr vienu es gribu zināt, Kozlovs noburkšķēja. Kā lai rīkojamies turpmāk?

-    Ļoti vienkārši, Viktors sacīja. Rafertijam jādara viss, lai tevi neatzītu par vainīgu. Ja tevi atzīs par vainīgu, tavs šefs kritīs. Es izdibinātu visu iespējamo par jauno apgabala prokurora palīdzi, kam tikusi šī lieta. Jums būs viņa jāpārspēj.

-    Viņas vārds?

-   Sāra, Viktors atteica. Sāra Teita.

Sāra izlasīja abus citātus, kas rotāja aizvērtās Konrādā kabineta durvis. Vergilija “Crimine ab uno disce onmes" "No viena nozieguma iepazīsti nāciju" un Artura Šopenhauera "Slava ir jāiegūst, godu nedrīkst pazaudēt".

Sāra palūkojās uz Gafu.

-    Kā tu viņu raksturoji? Viņš ir saspringts?

Gafs pasmīnēja un pieklauvēja pie blāvā pienbaltā stikla.

-    Iekšā! otrpus durvīm atskanēja rūciens.

Abi iegāja kabinetā.

Konrāds stāvēja pie galda un šķiroja papīrus. Viņš bija spēcīgs vidēja auguma vīrs mazāks, nekā Sāra bija iedomājusies, ar piķa melniem matiem un caururbjošu skatienu. Viņš izskatījās gandrīz tikpat draudīgs, kā bija izklausījies pa telefonu, tomēr šo iespaidu mazināja labsirdīgs, laipns smaids.

-    Konrād, šī ir Sāra Teita.

Sāra pastiepa roku.

-   Priecājos ar jums iepazīties.

Abi sarokojās.

-    Lūdzu, sēdieties abi! Konrāds piedāvāja, iegrimdams savā krēslā. Sāra, jūsu priekšā ir ikviena noziedznieka nakts murgs.

-   Tā esmu dzirdējusi, Sāra atsaucās. Gafs stāstīja, ka jums esot ļoti daudz darba.

-              Es par to nesūdzos, Konrāds teica, atgāzdamies krēslā.

-    Ja runājam par valsts krimināltiesu sistēmu var jau būt, ka Amerikas pilsoņi ir iecienījuši dārgus advokātus, taču, ja gribat zināt manas domas, tikai labie ļaudis nenonāks ellē.

-   Un tie būsim mēs? Sāra ieteicās.

-   Skaidrs, ka mēs! Ik reizi, kad uzvaram prāvu, ielās ir par vienu noziedznieku mazāk. Izklausās banāli, taču tas nozīmē, ka mēs personiski radām lielāku drošību jums un pārējiem pilsētas iedzīvotājiem. Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc to ir vērts darīt. Salicis rokas aiz galvas, Konrāds sacīja: Pastāstiet, Sāra, kāpēc jūs aizgājāt no advokātu biroja? Jādomā, jūs atteicāties no gada algas, kas rakstāma ar sešiem cipariem.

-   Kāda patlaban tam nozīme? Biju domājusi, ka jūs dosiet man padomus šajā situācijā.

-    Jā, tā būs, Konrāds atteica. Pēc tam kad atbildēsiet uz manu jautājumu. Kāpēc aizgājāt no advokātu biroja?

-    Labi, teiksim tā. Atalgojums bija lielisks, darbs apnicīgs. Tajā firmā es nostrādāju sešus gadus, taču piedalījos tikai divās tiesas prāvās. Pārējo laiku pavadīju bibliotēkā, meklējot informāciju un rakstot formālus priekšlikumus tiesai.

-    Kādā brīdī jums tas bija līdz kaklam, un jūs nolēmāt pārnākt pie mums, labajiem.

-    Ne gluži. Es nebiju apmierināta ar saviem darba pienākumiem, taču cerēju, ka pēc gada vai diviem manu ieguldījumu novērtēs un es kļūšu par advokātu biroja partneri, tāpēc es tur uzkavējos. Diemžēl pēc pusgada pārskata man paziņoja, ka nevaru cerēt uz partneres godu. Ja var ticēt priekšniecībai, man nepiemīt īpašības, kas nepieciešamas, lai tajā advokātu birojā izvirzītos.

-    Bet ne jau tāpēc jūs atlaida no darba.

-    Nē. Mani atlaida, kad… Sāra aprāvās. Kā jūs zināt, ka mani atlaida?

-    Es šeit strādāju jau devīto gadu, Konrāds uzsvēra. Man ir draugi katrā šis pilsētas advokātu birojā, ari tajā, kur strādājāt jūs.

-   Jūs ievācāt ziņas par mani?

-    Paklausieties, Gafs lūdza jums palīdzēt. Kāda man nezināma iemesla pēc jūs viņam esat iepatikusies. Taču, ja man kādam jāizklāsta amata noslēpumi, es gribu noskaidrot, kam.

-   Tad kāpēc jūs uzdevāt jautājumu, uz kuru jau zināt atbildi?

-   Lai pavērotu, vai nemēģināsiet izlocīties, Konrāds bez aplinkiem atteica. Un es vēl joprojām gribu zināt, kāpēc jūs atlaida.

-   Kāpēc to nepajautājāt draugiem, ja jums viņu ir tik daudz? Sāra noprasīja.

Konrāds pasmaidīja.

-   Man jau teica, ka jums patīk strīdēties.

-   Tas viņai nudien patīk! Gafs iestarpināja.

-   Atbildēšu uz jūsu jautājumu es gribu dzirdēt jūsu versiju.

-     Kā būtu, ja mēs to pietaupītu citai reizei? Sāra jautāja. -Šai dienai man apkaunojumu pietiek.

-   Labi, Konrāds atteica. Parunāsim par jūsu problēmu. Jūs lauzāt galvu, ko iesākt ar šo krimināllietu.

-    Es zinu, ko ar to iesākt, man jāierosina lieta. Es vienīgi nezinu, vai Viktors man to ļaus.

-   Ja gan Viktors, gan Evelīna zina, ka lieta ir pie jums, un ne viens, ne otrs nav lūdzis to atpakaļ, lieta ir jūsu, un jūs no tās neatkratīsieties vai nu jums tas patīk, vai ne.

-   Vai, jūsuprāt, Viktors to ņems ļaunā?

-   Viņš būs nikns. Tomēr es par to neraizētos. Visi pārraugām vienu teritoriju.

-    Pieņemsim, Sāra atteica, netikdama gudra, kāpēc šī lieta bija paredzēta Viktoram.

-    Konrād, ko jūs sakāt par faktu, ka šī lieta ir pārāk sīka? Gafs vaicāja. Vai tā varētu būt tik nenozīmīga, ka Sāra nenoturētos darbā?

-    Kaut nenozīmīga, tā ir vienīgā lieta, kas man ir, Sāra iestarpināja.

-   To nevar noliegt, Konrāds piekrita. Ja esat iecerējusi atstāt uz prokuratūru iespaidu, tad, protams, labāk tāda lieta nekā nekāda. Viņš piecēlās no krēsla un devās pie durvīm. Iesim citur!

-    Sāra, jūs tūlīt iemācīsieties, kā jāapkaro noziedzība, teica Gafs.

-    Vai man jāņem līdzi ierocis un patronas? Sāra jautāja.

-    Kā, lūdzu? Konrāds nesaprata.

-             Nē, nekas, Sāra attrauca un, sekojot Konradam, noprasīja:

-    Uz kurieni mēs dodamies?

-    Uz SLIB, Konrāds paskaidroja un, palūkojies uz Sāras roku, piemetināja: Starp citu, vēl viens padoms novelciet laulības gredzenu!

-Ko?

-   Jūs pareizi dzirdējāt novelciet gredzenu! Jūs tagad esat prokurore un varat iemantot dažu labu nelāgu cilvēku par ienaidnieku. Jo mazāk šie ļaudis par jums zinās, jo labāk. Ticiet man, jebkuru, pat vissīkāko informāciju, ko jūs sniedzat pretējai pusei, var izmantot pret jums.

Džereds, aizsteidzies uz biroja kafejnīcu, nopirka šokolādes tāfelīti un tad gāja atpakaļ uz kabinetu, ar nepacietību gaidīdams darbadienas beigas. Pēcpusdiena bija aizritējusi kā miglā, uzklausot pārmetumus gan no Hārtlija, gan Lubecka, gan Roza. Gaitenī ar ķirškoku apšūtām sienām Džereds, iedams starp steidzīgiem darbiniekiem, centās izmest no prāta nesenās neveiksmes un domās pievērsās visvērtīgākajam, kas viņam bija, Sārai, vienīgajam cilvēkam, kurš nekad neliedza savu padomu un lika ieraudzīt notikumus patiesā gaismā. Viņš iedomājās, ko sieva būtu atbildējusi Rozam, un klusībā iesmējās Sāra tādu uzbrukumu nebūtu pacietusi. Beidzis savu sakāmo, Rozs nožēlotu, ka atvēris muti. Tiešām, tas Džeredam sievā patika visvairāk Sāra spēja to, kas viņam nebija pa spēkam. Viņi viens otru papildināja Džereds vienmēr rīkojās sistemātiski un paredzami, savukārt Sāra spontāni, paklausot mirkļa iegribām.

Džereds atslābinājās. Līdz brīdim, kad viņa plecam pieskārās roka.

-    Vai varam aprunāties zem četrām acīm? jautāja Tomass Veins, norādīdams uz savu kabinetu.

Tomass Veins bija viens no advokātu biroja "Veins un Portnojs" dibinātājiem, un tikai rets darbinieks, kurš nebija partneris, izpelnījās godu pārmīt dažus vārdus divatā ar viņu. Sešas pēdas un divas collas garais Veins raudzījās no augšas uz gandrīz visiem padotajiem, tāpēc darbinieki mēdza baumot, ka firmā nepieņem darbā nevienu, kurš augumā pārspētu misteru Veinu. Protams, tas bija tikai joks, taču Veinam patika misticisms, tāpēc viņš baumas neatspēkoja. Veins uzskatīja, ka no šādām tenkām rodas leģendas, un, ja vien Tomass Veins pēc kaut kā tiecās, kļūt par leģendu katrā ziņā bija viens no viņa mērķiem.

-    Es dzirdēju, ka jums šī bijusi sarežģīta diena, Veins ierunājās, aizvērdams kabineta durvis.

-    Par labu to grūti nosaukt, Džereds atbildēja.

-   Tā tas varētu būt, Veins sacīja, apsēzdamies otrpus masīvā, taču visādi citādi parastā riekstkoka galda. Taču ne jau šādas dienas likušas birojam attīstīties, jums jāsaprot šī firma radīta rūpīgā, sūrā…

-    Es saprotu, ko jūs vēlaties teikt, ser, Džereds viņu pārtrauca. Taču gribu runāt vaļsirdīgi. Es nenoliedzu, ka "Rose Microsystems" būs jāmaksā prāva summa, taču varu likt roku uz sirds, apgalvojot, ka šī vienošanās uzņēmumam ļaus izvairīties no lielākām nepatikšanām. Lai viņi tagad dusmās ārdās es uzskatu, ka rīkojos pareizi.

-    Džered, vai esat dzirdējis par Pērsiju Formenu?

-    Dzirdējis esmu, taču nesaprotu, ko…

-    Pērsijs Formens bija Džeimsa Ērla Reja advokāts prāvā, kurā Reju apsūdzēja Mārtiņa Lutera Kinga slepkavībā. Ja piever acis uz morāles jautājumiem, Pērsijs bija viens no visu laiku dižākajiem advokātiem. Reiz viņu nolīga turīga augstāko aprindu sieviete, kas bija apsūdzēta vīra slepkavībā. Pērsijs pieprasīja viņai piecus miljonus dolāru par to, ka uzņemas šo lietu. Piecus miljonus. Pat mūsu laikos tā ir milzīga summa. Taču sieviete piekrita maksāt, un Pērsijs ķērās pie darba. Prāvas laikā viņš laipoja, lavierēja, ar glaimiem atspēkoja ikvienu argumentu un beigu beigās izcīnīja attaisnojošu spriedumu. Taču preses pārstāvji visi kā viens uzskatīja, ka sievietei jāmaksā pārāk liels rēķins. Žurnālisti apstādināja Pērsiju uz tiesas nama kāpnēm un vaicāja, kāpēc viņš pieprasījis piecus miljonus dolāru lielu honorāru. Persija sejā nepakustējās ne vaibsts, kad ar augstu paceltu galvu viņš paziņoja tādu summu viņš pieprasījis tāpēc, ka tieši tik daudz naudas sievietei bijis.

Veins ielūkojās Džeredam sejā.

-    Lūk, tāds advokāts ir vajadzīgs mūsu firmai. Gudrībti nav peļama, godīgums nav peļams, pat agresivitāte nav nosodāma. Taču vissvarīgākais ir, lai mūsu darbinieks ticētu, ka spēj uzvarēt. Klienti iet līdzi panākumiem ja viņi jutīs pārliecību tevī, viņi būs pārliecināti par tevi. Klients ar šādu pārliecību tev vienmēr uzticēsies un nemūžam neapstrīdēs tavu lēmumu.

Tieši tā tev šodien pietrūka, Džered. Ja Rozs tev uzticētos, viņš smiedamies izrakstītu čeku. Taču viņš draud aiziet, un mēs varam zaudēt trīs miljonus vērtu klientu. Ja tu mums nodrošinātu jaunus klientus, mēs īpaši neraizētos par šo zaudējumu. Taču tava līdzšinējā darbība liecina, ka jaunu klientu piesaiste nav gluži tava stiprā puse.

-Tā ir, Džereds piekrita. Taču es daru visu, lai…

-    Lai piesaistītu jaunus klientus, nepietiek ar to, ka dari visu, kas tavos spēkos. Tev jāpārliecina cilvēki, lai viņi būtu ar mieru uzticēt tev savu dzīvību. Ja klienti mums neuzticas, mēs nevaram noturēt vecos un nespējam piesaistīt jaunus. Ja nevaram iegūt jaunus klientus, mūsu biroja izaugsme noplok. Ja firmas izaugsme noplok, ir daudz grūtāk kļūt par tās partneri. Vai tu, Džered, saproti, ko es ar to gribu sacīt?

-   Pilnīgi, ser, Džereds pūlējās izklausīties aizrautīgs. Jums nav jāuztraucas. Es zinu veco klientu vērtību, es zinu jaunu klientu vērtību un apzinos, cik svarīgi ir kļūt par šīs firmas partneri.

-   Brīnišķīgi, noteica Veins. Priecājos, ka nedzesēju muti velti.

Iegājuši SLIB ēkā, Sāra, Konrāds un Gafs taisnā ceļā devās uz kabinetu, kas atradās biroja tālākajā galā. Sāra apsēdās pie galda.

-   Tā, Konrāds iesāka. Uzdod viņai jautājumu!

-   Vīrietis, izliekoties par eksorcistu, apsola mazai, jaukai vecai dāmai, ka izdzīs ļaunos garus no viņas kaķenes Šērlijas, Gafs sacīja. Ko viņam var piespriest?

-Ko?

-    Kādu noziegumu viņš pastrādājis? Gafs turpināja. Ko šim ļauno garu izdzinējam var piesiet?

Sāra palūkojās uz Ņujorkas likumu krājumu, kas stāvēja uz galda.

-   Grāmatu neaiztieciet! Lieciet lietā zināšanas! Konrāds aizrādīja.

-    īsti nezinu, Sāra domīgi teica. Man šķiet, tā būtu krāpniecība.

-   jums šķiet? Konrāds jautāja. jums jābūt pārliecinātai, jūs esat apgabala prokurora palīdze. Aizturējis iespējamo vainīgo, policists ierodas pie jums ar papīriem, un jums jāizlemj, kāds noziegums pastrādāts. Tas nozīmē, ka jums jāpārzina ne tikai likumi, bet arī noziegumu pazīmes.

-   jā, jums noteikti ir taisnība, Sāra atteica. Man vajadzēja…

-   Lai nu paliek. Turpiniet! Atšķiriet grāmatu un atrodiet pantu par šo noziegumu!

Sāra, pārlapodama grāmatu, žigli pārskrēja ar acīm daudzajiem noziedzīgo nodarījumu aprakstiem, meklēdama atbildi uz Gafa teorētisko jautājumu. Konrāds un Gafs nepilnas trīs minūtes raudzījās viņā, nebilzdami ne vārda. Visbeidzot Sāra pacēla acis.

-   Zīlēšana un misticisms.

-    Paskaidrojiet! Konrāds lika.

Sāra nolasīja:

-    Ņujorkas pavalsts likums nosaka pret cilvēku, kurš izliekas, ka viņam piemīt okultas spējas izdzīt vai citādi ietekmēt ļaunos garus, var izvirzīt apsūdzību.

-    Ko teiks aizstāvība?

-    To drīkst darīt izklaides vai izpriecas pēc, viņa atbildēja un notrausa sviedru lāsīti no uzacs.

-    Pilnīgi pareizi, Konrāds atteica. Tieši tāpēc mēs neesam aizturējuši Dižo Zamboni un visu pārējo kompāniju.

-    Kāds tam sakars ar manu lietu? Vai tā ir zādzība ar ielaušanos?

-    Vai esat pārliecināta, ka formulējums ir tieši tāds? Konrāds jautāja. "Varbūt tā ir tikai ielaušanās vai zādzība. Un tikpat labi tā var būt laupīšana. To var noskaidrot, vienīgi aplūkojot faktus. Tikai tā var noteikt, kas tas ir par noziegumu. Piemēram, ja jūs cilvēkam atņemat naudu un iesitat, tā ir laupīšana. Taču, ja atņemat naudu un iesviežat to viņam sejā, jo viņš sāk kliegt, un tad iesitat viņam, lai aizver muti, tā nav laupīšana, jo jums vairs nav viņa īpašuma. Svarīgākais ir pievērst uzmanību sīkumiem.

-    Iztēlojieties, ka tā ir filma, Gafs ierosināja. Sadaliet to pa kadriem! Ja kāda kadra trūkst, filma nav pilnīga.

-    Lai notiek! Sāra piekrita, nevēlēdamās atzīt sakāvi. To es varu. Viņa lasīja iesniegumu: "Saņēmis izsaukumu uz ielaušanās vietu un noklausījies pa rāciju vainīgā pazīmes, policists to aizturēja divu kvartālu attālumā no mājas, kurā notika ielaušanās. Abi atgriezās Austrumu Astoņdesmit otrās ielas divsimt pirmajā namā. Pārmeklējot aizturētā kabatas, tika atrastas cietušās mantas firmas "Ebel" pulkstenis ar briljantiem un sudraba golfa bumbiņa, kā arī četrsimt septiņpadsmit dolāru, kas piederēja cietušajai."

-   Tad nu tā, Konrāds rezumēja. Tie būtu aptuveni trīs procenti no tā, kas patiesībā noticis.

-    Kāpēc? Sāra apjuka.

-    Tādi nu tie aresti ir. Visi grib izskatīties labāki. Konrāds paliecās uz priekšu un izņēma iesniegumu Sārai no rokām. Policists lieto vārdu "ielaušanās". Nozieguma identificēšana nav policista pienākums, tas jādara jums. Vai pa rāciju saņemtais vainīgā apraksts atbilst Kozlovam? Kas ziņoja par ielaušanos? Cietusī? Vai arī kāds anonīmais? Ja tas ir anonīms…

-   Tiesnesis var neuzskatīt par pierādījumu, ko sniedzis nenoskaidrots avots, Sāra uztvēra. Jūs domājat, ka man jāaprunājas ar policistu?

-   Tieši tā, Konrāds atteica un norādīja uz nelielo videokameru, kas bija novietota uz SLIB datora monitora. Aci pret aci pa videotelefonu.

-    Vai tu re, kādas modernas tehnoloģijas! Sāra sacīja, tuvinādama seju videokamerai.

-             Es gan teiktu, ka tas ir kas nejēdzīgs, Konrāds noņurdēja.

-    Bet plašāk neizteikšu savas domas.

-    Man gan šķiet, ka tas ir fantastiski, Gafs iejaucās. Apbruņojušies ar šādām un tamlīdzīgām mantiņām, mēs speram soli tuvāk Džetsoniem un to animētajai maģiskajai nākotnes pasaulei.

Sāra Gafā neklausījās.

-    Tātad man jārunā ar policistu un jāuzzina visi sīkumi. Pēc tam jāuzraksta oficiāls iesniegums un jāsāk viss no gala.

-   Jāsāk no gala? Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Ja esmu stingri apņēmusies palikt šajā darbā, man vajadzēs vairāk nekā vienu nenozīmīgu lietu. Vai jūs tā nedomājat?

-    Es taču teicu, ka viņa ir enerģiska, Gafs iestarpināja.

-   Jums, bez šaubām, jāņem ikviena lieta, kurai vien tiekat klāt, Konrāds pamācīja. Taču lieciet aiz auss kamēr Viktors ir priekšnieks, jums tiks vienīgi pabiras un nekas cits. Jūs varēsiet ierosināt lietu pret ikvienu Manhetenas kabatzagli.

-    Vai no tā nevar kaut kā izvairīties?

-    Diez vai. īpaši tāpēc, ka Evelīnu jau aizkaitinājāt…

-    Labi. Tas nav nekas īpašs. Tāpēc jau ir teiciens par sūro darbu un saldajiem augļiem. Sāra pūlējās nezaudēt optimismu.

-    Esmu gatava darīt visu ko.

-    Pareiza attieksme, Konrāds viņu uzslavēja. Kad būsiet saņēmusi vēl dažas krimināllietas, katrā ziņā brauciet mājās un atvelciet elpu! Apsūdzību nolasīs šovakar ap vienpadsmitiem.

-   Šovakar? Sāra pārprasīja. Nemaz nezināju, ka apsūdzības nolasa tik vēlu.

-    Šeit ir Ņujorka, Konrāds atteica. Šajā pilsētā mīt sešpadsmit miljoni cilvēku, kuri cits citu ienīst, tāpēc šeit apsūdzības lasa augām diennaktīm.

-   Būšu klāt. Viņa pacēla klausuli un sastādīja policista Maikla Makeiba tālruņa numuru.

Konrāds piecēlās no krēsla.

-    Kurp tad jūs? Sāra jautāja.

-    Mani gaida darbs. Tiksimies apsūdzības nolasīšanā šajā ēkā pirmajā stāvā. Drošības pēc atnāciet nedaudz agrāk!

-    Uz redzēšanos! Sāra atsveicinājās.

Konrāds izgāja no kabineta.

Kad policists atsaucās, Sāra paskaidroja, ka zvana par Kozlova arestu un vēlas runāt ar viņu pa videotelefonu. Viņa nolika klausuli un gaidīja, līdz policists piezvanīs. Pēc divām minūtēm ietrinkšķējās tālrunis.

-    Paceliet klausuli un uzklikšķiniet uz "Saņemt"! Gafs norādīja uz ikonu datora displejā.

Sāra klausīja Gafa padomam, un ekrānā parādījās krāsains attēls policista Makeiba seja.

-   Vai jūs mani dzirdat? Sāra jautāja, pieliecoties tuvāk nelielajai videokamerai.

-   Tā, skaisti! Policists saviebās. Jauniņā!

-   Tikai nesāciet vaidēt! Es zinu, ko daru.

-   Viņai ir sešu gadu pieredze advokātu birojā, Gafs iestarpināja, piebāzdams galvu pie kameras acs.

-    Kas tur ko teica, sasodīts? Makeibs noprasīja.

-    Neviens. Sāra pastūma Gafu nost. Domāju, varam sākt. Pastāstiet, kas tovakar notika.

Pievilcis ādas krēslu ar augsto atzveltni pie deviņpadsmitā gadsimta franču galdiņa, Oskars Rafertijs nesteidzīgi šķirstīja kontraktu par tiesībām uzvest lugu "Kaķis uz nokaitēta skārda jumta" Vācijā. Bija pieticis ar vienu telefona zvanu. Nē, ne gluži. Pietika ar vienu telefona zvanu un īsu tikšanos birojā, un darījums bija noslēgts. Nokļuvis intelektuālā īpašuma tirdzniecības pasaulē, Rafertijs uzreiz noprata, ka svarīgākais ir atstāt atbilstīgu iespaidu, tieši tāpēc viņš bija tik tālu ticis. Rafertija kabinetā bija rokām darināti paklāji un stūrī Aleksandra Koldera kinētiskā skulptūra "Mobili". Viņš darīja visu, lai atstātu labu iespaidu. Un, ja kādā brīdī šķita, ka darba augļi nav saskatāmi, pietika paraudzīties uz galdu, kur atradās līgums, no kura tinte vēl nebija nožuvusi. Nepilnās četrdesmit piecās minūtēs viņš bija nopelnījis četrus miljonus dolāru pat baņķierim tas būtu paprāvs honorārs par vienu stundu.

Uz Rafertija rakstāmgalda vienmēr atradās trīs tālruņi. Mūsdienu tehnoloģiju laikmetā viegli varētu iztikt ar vienu, taču svarīgi bija atstāt iespaidu uz klientiem, nevis atbrīvot vietu uz rakstāmgalda. Iezvanījās vidējais tālrunis, tā bija personiskā līnija. Rafertijs pacēla klausuli pēc pirmā signāla.

-   Tām jābūt labām ziņām.

-    Nezinu, vai ziņas ir labas, tomēr šādu tādu informāciju man izdevās iegūt, otrā līnijas galā sacīja privātdetektīvs. Sāra Teita, trīsdesmit divus gadus veca, dzimusi un uzaugusi Manhetenā. Pirms pusgada viņu atlaida no darba advokātu birojā, un šis fakts mazliet iedragāja viņas pašpaļāvību, tomēr tas netraucēja viņai iestāties darbā prokuratūrā. Ja ticam dažiem viņas bijušajiem darbabiedriem, Sāra Teita ir agresīva, skarba un kaismīga kā verdošs katls. Viņai ir paradums apšaubīt savu rīcību, viņa esot visai svārstīga, taču nekādā ziņā neesot muļķe.

-    Ko vēl tu uzzināji? Rafertijs jautāja, gribēdams uztaustīt Sāras Teitas vājās vietas. Kā viņa uzvedas tiesas zālē?

-   Tikai viens darbinieks pats savām acīm redzējis Teitu tiesas zālē, un viņš apgalvoja, ka Teita uzvedusies tur kā normāls cilvēks, un tas daudziem advokātiem mūsdienās ir gandrīz vai nepaveicams uzdevums.

-   Vai tu uzskati, ka viņa mūs apdraud?

-    Mūs apdraud ikviens tikko pieņemts prokurors. Jaunie raujas vai pušu, lai uzvarētu pirmajās prāvās. Taču Teita mums ir vēl bīstamāka tāpēc, ka šoreiz nav runa tikai par panākumiem. Valsts iestādēs samazina darbavietu skaitu, un viņai šis amats ir gluži vai dzīvības un nāves jautājums. Tas nozīmē, ka jaunizceptā prokurore liks lietā visus līdzekļus, lai gūtu virsroku.

-   To pašu sacīja arī Viktors.

-   Viņš zina, ko runā.

Rafertijs apsvēra dzirdēto.

-    Vai ir zināms, kāpēc viņu atlaida no darba?

-   Vēl ne, bet es to noskaidrošu. Visticamāk būs kādam aizšķērsojusi ceļu. Neviens negribēja ielaisties sīkākos paskaidrojumos, taču no iztaujāto balss toņa varēja secināt, ka Teitu labāk neaiztikt.

-    Kāda ir viņas ģimene?

-   Vidusšķira. Tēvs bija pārdevējs, māte sekretāre juridiskajā firmā. Abi sākuši no nulles, tomēr, palūkojoties uz Sāru, tā vis neteiksi. Pirms vairākiem gadiem vecāki gājuši bojā autoavārijā, un agrākie kolēģi stāsta, ka viņai tas vēl aizvien ir sāpīgs temats.

-    Labi. Vismaz kaut kas. Vai ir kādi radinieki?

-   Vectēvs un virs.

-    Pastāsti par vīru!

-    Viņa vārds ir Džereds Lines, nāk no turīgas priekšpilsētas Čikāgā, tik augstu uzkārpījies paša spēkiem. Tēvs ir pensionējies biržas brokeris, māte joprojām tēlo mājsaimnieci. Ir divi jaunāki brāļi, abi dzīvo Čikāgā. Linču ģimene atvērusi Sārai un Džeredam nelielu pensijas kontu, taču, runājot par pieejamiem līdzekļiem, abi tik tikko savelk galus kopā. Kad Sāra nestrādāja, viņiem neklājās viegli. Cik var noprast, šā pusgada laikā viņi iztērējuši gandrīz visus ietaupījumus.

-   Tā iet, kad izlido no labi apmaksāta darba, Rafertijs secināja. Ar ko nodarbojas Džereds?

-   jau sesto gadu strādā par advokātu lielā pazīstamā birojā "Veins un Portnojs".

-    Viņš ir advokāts?

-    Neticami, vai ne? Divi juristi vienā ģimenē. Nošaujiet mani tagad vai arī cietiet klusu mūžīgi mūžos!

-    Patiesībā tie ir labi jaunumi.

-    Vai tiešām?

-    Man šķiet, ir viena otra interesanta iespēja.

Sāra, sasniegusi sarkanbrūno ķieģeļu namu, kas slējās blakus Dabas un vēstures muzejam Augšvestsaidā, uzskrēja pa kāpnēm, lēkdama pāri vairākiem pakāpieniem, un atslēdza dzīvokļa durvis. Dzīvojamā istaba grima tumsā.

-   Nolādēts! viņa iesaucās.

Džereds vēl nebija pārnācis. Viņa ieslēdza gaismu un automātisko atbildētāju. Bija atstāts viens paziņojums.

-   Sāra, te Tifanija. Vai tu esi mājās? atskanēja meitenes balss. Tifanija bija Sāras aizbilstamā programmā "Lielā māsa". Gribi dzirdēt, kā tas izklausītos, ja tu būtu rokzvaigzne? Tifanija jautāja. Sā-ā-āra! Sā-ā-āra! īss klusuma brīdis. Sā-ā-āra! Sā-āāra! Garāks klusuma brīdis. Droši vien negaidīji, ka es atkal to dabūšu gatavu, vai ne? Piezvani man! Neaizmirsti, ka mums ceturtdienas vakarā norunāta tikšanās. Čau, Džered! Atā!

Iesmējusies par atstāto ziņu, Sāra devās uz virtuvi un sāka gatavot vakariņas. Darbu dalījums viņu ģimenē bija vienkāršs kurš pirmais pārradās mājās, tas gatavoja ēst. Otrs uzkopa dzīvokli. Ja vien bija izvēles iespēja, Sāra deva priekšroku uzkopšanai, bet Džereds gatavošanai. Tādu patiku viņš bija mantojis no tēva, kas labprāt eksperimentēja virtuvē.

Sāras un Džereda dzīvoklis aizņēma piecstāvu ēkas otro stāvu. Viņiem bija atsevišķa ēdamistaba un samērā plaša guļamistaba, taču dzīvojamā istaba aizņēma lielāko daļu. Mīkstajā dīvānā un milzīgajā tumši sarkanajā klubkrēslā varēja labi atslābināties un atpūsties.

Dzīvokļa interjerā, ko Sāra dēvēja par "mūsu neatkārtojamo dzimtas stilu", bija jaušama Sāras nepiespiestība un Džereda aizrautība ar kolekcionēšanu. Studiju gados Džereds bija veltījis daudz laika, cenšoties papildināt retu kinofilmu plakātu kolekciju. Pēc koledžas beigšanas par viņa aizrautību kļuva filmu rekvizīti astoņdesmit tūkstošus dolāru lielo Sāras studiju aizņēmuma atmaksāšanu Džereds nosvinēja, iegādādamies pirmo dārgo kolekcijas retumu vienu no vairogiem, ko Ķērks Duglass bija tu rējis rokā filmā "Spartaks". Tas patlaban bija piestiprināts pie sienas virs dīvāna. Vēlāk kolekcijai bija piepulcināta grauzdētu kukurūzas graudu paciņa no filmas "Hetēras", sāls un piparu trauciņu komplekts no filmas "Bufete", ornamentēts pergamenta ritulis no filmas "Cilvēks visiem gadalaikiem" un kolekcijas lepnums nazis, ar kuru Romāns Polaņskis iedūra Džekam Nikolsonam filmā "Ķīniešu kvartāls". Džeredam kolekcija bija līdzeklis, lai iemūžinātu popkultūru, turpretī Sārai tas bija veids, kā Džeredu darīt laimīgu.

Turklāt Sāru laimīgu darīja sešas ierāmētas gleznas pie sienas labajā pusē. Katrā kāzu gadadienā pēdējos sešus gadus Sāra zīmēja Džereda portretu. Kaut arī viņa nekad nebija mācījusies gleznošanu, viņai patika zīmēt. Ne gleznošana ar otām, ne skicēšana Sāru nevilināja, un viņa nezīmēja ar zīmuli, tikai ar tinti. Sāra netiecās pēc pilnības bija labi tā, kā bija.

Sāra sasmalcināja ķiplokus, sakapāja sīpolus, sagrieza piparus un pārējās tomātu mērces sastāvdaļas. Patiesībā viņa varēja iztikt ar veikalā nopērkamo mērci, tomēr cerība, ka izdosies noturēties darbā, spārnoja, un viņa gribēja pārsteigt Džeredu ar pašas gatavotu tomātu mērci. Pēc piecpadsmit minūtēm pa durvīm ienāca Džereds, uzmeta skatienu Sārai un pasmaidīja.

-   Šķiet, dienas turpmākā daļa tev bijusi veiksmīga, viņš ieminējās.

-   Pat ļoti! Nespēdama apvaldīt prieku, Sāra pieskrēja pie vīra, un abi apkampās. Es tikai nupat sāku ar tām lietām strādāt, bet tās ir manas, tikai manas! Mani fakti, mani advokāti, viss ir mans!

-   Paga, paga! Vai lietas ir vairākas?

-   Kopā piecas. Zādzība ar ielaušanos, divas zādzības veikalā, kabatzaglis un narkotiku glabāšana. Zādzība ar ielaušanos ir vienīgā, kuras dēļ ir vērts tiesāties, bet tam nav nozīmes. Beidzot ledus ir sakustējies tieši tā, kā tu teici.

-   Tu esi nepārspējama, vai saproti? Tu patiešām tāda esi.

-   Un kā tev veicās pārrunās? Vai viss nokārtojās?

-   Kopumā viss ir lieliski, Džereds attrauca, nometis portfeli un atraisījis kaklasaites mezglu. Tomēr nav nekā apspriešanas vērta.

Sāra uzmanīgi palūkojās vīrā. Viņa pazina šo balss toni.

-   Sāksim vēlreiz, jaukumiņ!

Džereds uzgrieza sievai muguru. Viņam gribējās pastāstīt par pārrunām un strostēšanu. Bet ne šodien, kad viņa beidzot jutās lieliski. Džereds nevēlējās sabojāt sievai vakaru. Beidzot viņš ierunājās:

-   Nekas, nieki vien.

-   Un tu iedomājies, ka es tam ticēšu?

-   Vispār cerēju, ka jā.

-   Nekā nebija! Taupi mūsu laiku un klāj vaļā, kas noticis!

Džereds noslīga uz dīvāna un atbalstīja galvu pret lielajiem

spilveniem.

-   Necik daudz stāstāma nav. Visu pēcpusdienu mēģināju paglābt klientu no riskantas tiesas prāvas un nepatīkamas publicitātes. Pateicīgi par to, ka salaidu visu grīstē, uz mani pusstundu bļāva Lubeckis, pēc tam Rozs un galu galā Tomass Veins, mūsu lielais, ekscentriskais boss.

-   Vai tu atspēkoji apvainojumus?

-    Viņiem bija taisnība. Ko gan es varēju teikt?

-   Tu varēji teikt: "Resnie, uzblīdušie seski, izbeidziet aurot, es darīju, ko varēju!"

-   Vari saukt mani par muļķi, taču šaubos, vai šajā situācijā tā būtu labāk.

-    Ļauj, es minēšu. Tu reaģēji tāpat kā parasti. Tu stāvēji un…

-    Es stāvēju un ļāvu, lai uz mani kliedz, Džereds sašļucis atzina. Es cerēju, ka tad viņi ātrāk nomierināsies.

-    Mīlulīt, pat ja viņiem ir taisnība, tu nedrīksti ļaut, lai pret tevi tā izturas! Tu taču esi cilvēks! Zinu, ka tev nepatīk konflikti, taču ne vienmēr drīkst izvēlēties vieglākās pretestības ceļu.

-   Nav gluži tā, ka man riebtos konflikti…

-    Bet tev patīk, ja viss ir ideāli, rāmi un glīti, Sāra viņu pārtrauca. Es zinu, kāpēc tā ir, un man tas tevī gaužām patīk es gribētu būt tikpat savaldīga kā tu. Taču tu nevarēsi vienmēr izvairīties no nesaskaņām ar tiem, kas ieņem augstāku amatu.

-    Paklau! Džereds pamasēja deniņus. Vai mēs varētu nerunāt par darbu? Vienai dienai spriedzes jau ir par daudz.

-    Labi, Sāra atteica. Tev jāatver dāvana.

-   Tu man esi nopirkusi dāvanu?

-   Neko īpašu. Tas ir neliels mīlestības apliecinājums. Tavi palīdzīgie vārdi šorīt man nozīmēja vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

-   Tev nevajadzēja tā…

Džereds aprāvās. Sāra iesteidzās guļamistabā un atgriezās ar savu ādas portfeli rokās.

-    Lūdzu! viņa teica, pasniegdama portfeli vīram un apsēzdamās viņam blakus.

-   Tu dāvini man savu portfeli?

-    Dāvana ir iekšā. Man pietrūka laika to iesaiņot, tāpēc izliecies, ka portfelis ir dāvanas iesaiņojums. Izdabā man, liec lietā iztēli!

-   Cik skaists iesaiņojums! Džereds sacīja, apbrīnodams portfeli, tad aši to atvēra un izvilka metāla vējdzirnaviņas sarkanā, baltā un zilā krāsā.

-    Es taču teicu, ka tas nav nekas īpašs, Sāra sacīja. Metrostacijā tās pārdeva kāds bezpajumtnieks. Izlasi tekstu uz turekļa! "Laipni lūdzam Puertoriko!"

-    Pasakaini! Džereds iesaucās un uzpūta dāvanai. Dzirnaviņu spārni uzvirpuļoja, un Džereda sejā atgriezās smaids. Jauki, patiešām. Lai dzīvo Puertoriko!

Sāra iesmējās, saņēma vīru aiz rokas un uzrāva kājās. Vilkdama viņu uz virtuvi, Sāra sacīja:

-Tūlīt tu redzēsi, ko pagatavoju vakariņās.

Kad abi nostājās pie plīts, viņa pavēlēja:

-    Aizver acis!

-    Es zinu, ko tu pagatavoji. Es to saodu jau brīdī, kad…

-              Klusē! Aizver acis! Kad viņš paklausīja, Sāra izrīkoja:

-    Izbāz mēli!

Kad Džereds izpildīja pavēli, Sāra iemērca pirkstu pašas gatavotajā mērcē un pārvilka to pār viņa mēli.

-   Kā garšo?

-    Skaidrības labad atzīšu, ka tā bija nepārprotama seksuāla pavedināšana. Tādu tu vēl nebiji likusi lietā.

-    Un kā? Ar panākumiem?

-   Tas vienmēr iedarbojas, Džereds smaidot atteica.

Neatvēris acis, viņš juta, ka Sāra apvij rokas viņam ap kaklu,

pievelk viņu klāt un noskūpsta. Vispirms uz lūpām. Tad uz zoda. Slidinādama lūpas lejā pa kaklu, Sāra atraisīja viņa kaklasaiti un atpogāja krekla augšējās podziņas. Džereds atknibināja vaļā viņas blūzes pogas.

-   Tepat? Vai ari iesim…

-   Tepat, Sāra sacīja, piespiežot viņu pie virtuves letes. Paliksim tepat.

-    Ko tu par to saki? Sāra pajautāja.

-   Tas bija kas neaptverams! Kad tu biji uz letes…

-    Es prasīju par vakariņām, draudziņ.

Sārai mugurā bija tikai T krekls, un viņa sēdēja virtuvē pie galda pretim Džeredam, kas bija ģērbies treniņbiksēs.

-    Ak tā? Džereds novilka un palūkojās uz savu tukšo šķīvi. Lieliskas vakariņas. Viss bija lielisks, īpaši tu.

-   Nebārsti komplimentus par daudz puse goda pienākas tev, Sāra sacīja, pasniegdamās pāri galdam un saņemdama vīru aiz rokas. Starp citu, cik ir pulkstenis?

-    Kāpēc tu jautā? Vai tev sarunāta tikšanās?

-   Jā, ar misis Taisnību. Man jābrauc uz tiesas zāli. Ap vienpadsmitiem manā lietā nolasīs apsūdzību.

-Ak kungs! Tava lieta! Džereds iesaucās. Lūdzu, piedod! Es pavisam aizmirsu iztaujāt tevi sīkāk. Biju tā aizrāvies…

-    Nekas, Sāra attrauca. Lietai nav ne vainas… varbūt. Vaļsirdīgi sakot, nekā īpaša, tāds nieks vien ir. Es gan domāju, ka tā būs man veiksmīga. Varbūt. Ja man izdosies.

-   Izklausās, ka uzvara tev ir tikpat kā rokā.

-    Nepriecājies par agru! Tu taču zini, kā es jūtos saspringtās situācijās te augšā, te lejā, augšā, lejā. Kad ieguvu lietu, biju sep-

tītajās debesīs. Pēc stundas es lēcu no ādas ārā, pārbijusies, vai noturēšos darbā. Vēl pēc stundas biju kā apsēsta, tomēr pašpārliecināta, un apguvu jaunā darba noslēpumus. Kad pārrados mājās, mierināju sevi, ka viss iet kā smērēts.

-Un tagad?

-   Tagad atkal esmu iekritusi bedrē. Mani ne tikai māc bažas par to lietu, mani biedē tas, kā es pie tās tiku. Tev vajadzēja redzēt, kā es, panikas pārņemta, skatījos uz to stulbo mapi, kad sekundes desmitdaļā vajadzēja izšķirties, grābt to ciet vai ne. Tobrīd šķita, ka tā ir mana vienīgā iespēja. Sāra atrāvās no vīra un piecēlās. Saki man patiesību vai es rīkojos nepareizi, pievākdama to lietu?

-    Nav svarīgi, ko es par to domāju, Džereds atbildēja ierastajā diplomātiskajā tonī. Sāra juta, ka viņš izvairās no jautājuma, taču Sārai nebija noskaņojuma klausīties lekcijas. Bija skaidrs, ko Džereds teiks. Darba jautājumos viņas vīrs bija principiāls un godprātīgs. Svarīgi ir tas, kā tu pati jūties.

-    Es jūtos slikti. Adrenalīna vilnis ir atplūdis, un es ne par ko citu nespēju domāt. Tas ir kā rēgs, kas nedod mieru, dursta un baksta visās malās. Ļaunākais ir tas, ka es nezinu, kāpēc īsti uztraucos. Vai tāpēc, ka apjēdzu to pievākt nebija labi, vai tāpēc, ka no tās netikšu vaļā.

-    Neko mainīt vairs nav iespējams. Tu ieraudzīji mapi, paņēmi to, un tagad tev ar šo lēmumu jāsadzīvo. Turklāt pēc tevis stāstītā var spriest, ka nevienam nerūp, kur tā palikusi.

-   Vienīgi Viktoram. Vēl neesmu ar viņu tikusies.

-   Vai tu savam asistentam pastāstīji, ka lieta bija paredzēta Viktoram?

-    Nē. Visu pēcpusdienu mēs skraidījām apkārt, neradās piemērots bridis. Turklāt es nedomāju, ka būtu vēlams viņam to atklāt tagad. Pirms riskēju sabojāt mūsu attiecības, es gribu parakties mazliet dziļāk.

-    Vai tu domā, ka spēle nav godīga?

-    Pārliecināta es neesmu, Sāra atbildēja, paceļot no grīdas zilo bikšu kostīmu. Bet, ja tā nav Viktora spējām atbilstoša lieta, nevaru iedomāties, kā tā palīdzēs man noturēties darbā.

Sāra apģērbās, lai dotos uz vēlo apsūdzības nolasīšanu, un devās uz durvīm.

-    Labu veiksmi! Džereds uzsauca nopakaļ.

-   Turi īkšķi! Sāra atsaucās. Aizstāvības pusei šovakar neveiksies.

Pusvienpadsmitos Sāra iegāja Centra ielas *100. ēkā. Tiesas zālē, kur bija jānotiek apsūdzību nolasīšanai, viņa pārsteigta ieraudzīja, ka pret zāles durvīm stāv atspiedies Gafs.

-    Ko tu šeit dari? Sāra noprasīja. Tev nebija jānāk.

-Jūs esat mana priekšniece, Gafs atbildēja. Kur jūs ejat, es arī.

-    Paldies, Gaf! Es patiešām novērtēju tavu atbalstu. Tagad mums jāsagaida…

-    Apgabala prokurora palīdze Teita! Kādu apsūdzību jūs viņam izvirzīsiet? gaitenī nodunēja skaļa balss.

-   Otrās pakāpes zādzība ielaužoties! Sāra atkliedza, jo Konrāds vēl bija trīsdesmit pēdu attālumā.

Plecīgais prokurors pienāca pie abiem kolēģiem un uzdeva nākamo jautājumu:

-    Kāpēc izvēlējāties tieši tādu apsūdzību?

-   Tāpēc, ka par pirmās pakāpes zādzību ielaužoties mēs varētu runāt, ja vainīgais būtu izmantojis ieroci vai bīstamu priekšmetu vai ari nodarījis cietušajam miesas bojājumus. Šoreiz nekas tāds nav konstatēts.

-    Vai tad šīs pašas pazīmes neattiecas uz otrās pakāpes zādzību ielaužoties? Konrāds prašņāja.

-   Ne tad, ja ēka ir dzīvojamā māja, Sāra attrauca. Pašapziņa pamazām atgriezās. Austrumu Astoņdesmit otrās ielas divsimt pirmais nams noteikti ir dzīvojamā māja. Cietusī tajā pārlaiž katru nakti, es viņai zvanīju.

Konrāds pasmaidīja.

-   Tas ir labi. Bet kāpēc to nevarētu uzskatīt par vardarbīgu iekļūšanu dzīvojamās telpās?

-   Tāpēc, ka, paņēmis pulksteni, golfa bumbiņu un četrsimt dolāru, apsūdzētais pastrādāja pārāk smagu noziegumu, lai varētu pieņemt, ka tā bijusi vardarbīga iekļūšana.

-    Un laupīšana?

-    Policists ziņoja, ka nav lietots spēks. Tāpēc laupīšana ir izslēgta.

-    Un ielaušanās mantkārīgos nolūkos? Konrāds jautāja.

-    Jūs mani vazājat aiz deguna! Sāra aizrādīja. Ņujorkas likumdošanas aktos nav tāda termina.

-    Vai esat pārliecināta?

Sāra apveltīja sarunas biedru ar vēsu skatienu.

-    Protams, esmu. Pagāja stunda, kamēr izdomāju. Vai mēs varam iet iekšā un ķerties pie tā negantnieka?

-    Kā teiksiet, bos! Konrāds atmeta, pamādams uz durvīm.

Bija jau vēls, un Sāra domāja, ka tiesas zāle būs gandrīz tukša. Taču, iegājusi telpā, viņa pārsteigta ieraudzīja, ka tā ir pilna ar prokuroriem, policistiem, tiesas darbiniekiem un advokātiem. Prokurori sēdēja pa labi, advokāti pa kreisi. Aizturētie kavējās uzgaidāmā telpā viņus iesauca tiesas zālē īsi pirms tam, kad sāka izskatīt viņu lietu. Zāles priekšā sēdēja tiesnesis, kas uzklausīja katru apsūdzību parasti tās ilga četras vai piecas minūtes, un tajās noteica drošības naudu.

Tiesas zālē Sārai uzreiz bija skaidrs, uz kuru pusi jāskatās. Viņa zināja, ka no juridiskā viedokļa apsūdzības nolasīšana ir brīvības un taisnīguma garants, taču stratēģiski apsūdzības nolasīšanai bija pavisam cita nozīme abu pušu juristiem pirmo reizi bija iespēja palūkoties citam uz citu. Spēcīgs advokāts prokuroram bija īsts posts, turpretim vājš varēja nozīmēt vieglu uzvaru. Gluži kā futbola treneri, kas izspiego pretinieku komandu, ar kuru jātiekas nākamās nedēļas spēlē, prokurori allaž gribēja zināt, kam stāsies pretī. Sāra nebija izņēmums.

-    Kā jūs domājat, kurš tas ir? viņa jautāja Konradam.

Visi trīs apsēdās koka solā pirmajā rindā.

Konrāds pavērās uz duci advokātu, kas sēdēja zāles kreisajā pusē un steidzīgi izpildīja pēdējās veidlapas.

-   To mēs uzzināsim tikai tad, kad viņu izsauks.

-   Ak kungs… Sāra noburkšķēja.

-    Kas noticis?

Sāra norādīja uz slaidu gaišmati pretējās istabas malā. Viņam mugurā bija lieliski piegriezts uzvalks, rokās melns “Gucci" portfelis.

-    Tas ir Lorenss Leiks, partneris advokātu birojā, kur vēl nesen strādāju.

-   Domāju, ka tieši ar viņu jums būs jāmērojas spēkiem, Gafs teica.

-    Kā tu zini? Konrāds prasīja.

-    Es saožu ienaidnieku, tiklīdz tas ienāk istabā. Šādas spējas esmu mantojis no pirmatnējiem mežoņiem.

-    Kopā ar putna smadzenēm?

Gafs samiedza acis.

-    Prāts man ir viltīgs kā lapsai.

-    Lai nu tā būtu, Konrāds novilka un, pagriezies pret Sāru, vaicāja: Vai jūs noskaidrojāt kaut ko par Kozlovu?

-   Tikai to, ko varēju atrast par viņu policijas datu bāzē. Iepriekš arestēts divas reizes par pirmās pakāpes uzbrukumu un pirmās pakāpes slepkavību. Pirmajā reizē uzbrucis ar atspemazi. Slepkavību pastrādājis, iedurdams skrūvgriezi upurim kaklā.

-   Jēziņ! Gafs iesaucās. Laikam jau viņš nespēj sadzīvot ar rotaļu biedriem.

-   Zvērinātie bija citādās domās. Abas reizes viņu palaida vaļā.

-   Tātad prot ticami melot, Konrāds secināja. Iesaku izskatīt abu lietu faktus. Varbūt viņam piemīt radoša izdoma varmācībā.

-    Rīt papētīšu, Sara apsolīja.

-   Tālāk. Vai esat apdomājusi, cik lielu drošības naudu pieprasīsiet?

Sāra pamāja.

-    Kādai, jūsuprāt, jābūt summai? Konrāds tincināja.

-    Vismaz desmit tūkstoši. Viņam tā ir milzīga nauda, diez vai varēs atļauties. Pieprasīšu piecpadsmit, jo tiesneši vienmēr to nedaudz samazina.

-   Nedomāju, ka jums par to jāraizējas, Konrāds teica. Tiesnesis, kam pienākusi kārta piedalīties apsūdzību nolasīšanā vēlu vakarā, parasti ir tā noskaities uz savu amatu, ka ar vieglu roku piespriež apsūdzētajiem lielākas drošības naudas summas.

-   Cerēsim, ka tā būs arī šoreiz, novilka Sāra, pašķielēdama uz Lorensa Leika "Gucci" portfeli.

Pēc piecpadsmit minūtēm, kad tiesas sekretārs izsauca lietu "Ņujorkas štats pret Entoniju Kozlovu", Sāra ieraudzīja, ka Lorenss Leiks pieceļas kājās un dodas pie aizstāvības galda.

-    Nolādēts… viņa zem deguna noburkšķēja.

-    Neatkāpieties ne par sprīdi! Konrāds viņu uzmundrināja.

Sāra vieglā solī piegāja pie apsūdzības puses galda. Policists

ieveda tiesas zālē Entoniju Kozlovu. Apsūdzētajam mugurā bija noplukusi melna ādas jaka. Izskatījās, ka viņš nav skuvies vairākas dienas. Neviļus uzmācās šaubas, kā šis cilvēks var atļauties tik augstas klases advokātu kā Leiks. Piegājis pie aizstāvības galda, Kozlovs sarokojās ar Leiku, it kā abi būtu veci draugi.

Lūkodamās uz Kozlovu, Sāra juta, ka uz pieres izspiežas sviedri. Šī lieta nebija līdzīga tām, ar kurām viņa bija strādājusi advokātu birojā. Viņa necīnīsies pret kādu anonīmu korporatīvu vienību, viņa cīnīsies pret Toniju Kozlovu cilvēku, kurš stāvēja tikai desmit pēdu attālumā. Viņa šo vīrieti agrāk nebija redzējusi un nepazina, taču darīs visu, kas ir viņas spēkos, lai tas tik drīz no cietuma neiznāktu.

Tiesnesis, nepacēlis acis, izlasīja Sāras iesniegto apsūdzības rakstu un paskaidroja, ka Kozlovam izvirzītā apsūdzība ir otrās pakāpes zādzība ielaužoties un Kozlova advokāts ir ieradies. Pārējo izlasījis klusēdams, tiesnesis pievērsās Sārai.

-    Vai jūs lūdzat noteikt drošības naudu?

-    Mēs lūdzam noteikt drošības naudu piecpadsmit tūkstošu dolāru apmērā, Sāra atbildēja. Apsūdzētajam ir krimināli aktīva pagātne.

-    Divi aresti diez vai ir krimināli aktīva pagātne, Leiks iestarpināja.

-   Atvainojiet, bet tagad runāju es, Sāra iebilda.

-   Apsūdzības puses viedoklis man ir skaidrs, tiesnesis sacīja. Es izlasīju ari, ka misters Kozlovs ir iepriekš tiesāts. Mister Leik, uzklausīsim, kas jums sakāms.

Leiks pašapmierināts uzsmaidīja Sārai.

-   Mans klients iepriekš ticis arestēts divas reizes to nudien nevar saukbpar krimināli aktīvu pagātni. īsi sakot, misters Kozlovs ir šīs sabiedrības loceklis, viņš nodzīvojis te gandrīz visu savu mūžu un ne reizi nav ticis notiesāts. Nav nekāda iemesla noteikt tik lielu drošības naudu.

Tiesnesis mirkli padomāja un tad paziņoja:

-    Pēc simt astoņdesmitā, astoņdesmitā panta termiņš ir piektdien.* Nosaku drošības naudu desmit tūkstošu apmērā.

Sāra atviegloti uzelpoja. Pat ja Kozlovs var atļauties advokātu Leiku, paies vairākas dienas, līdz viņš savāks šādu summu.

Taču Leiks, ne acu nepamirkšķinājis, sacīja:

-   Jūsu godība, mans klients vēlas iemaksāt drošības naudu.

-    Lūdzu, vērsieties pie tiesas sekretāra! tiesnesis atbildēja un uzsita ar āmuriņu. Sekretārs pieteica nākamo lietu. Bija pagājušas ne vairāk kā piecas minūtes.

Neteikusi ne vārda, Sāra pagriezās un taisnā ceļā izgāja no tiesas zāles gaitenī. Gafs un Konrāds sekoja.

-    Kozlovs piekrita maksāt drošības naudu, Konrāds ierunājās. Vai tā ir kāda traģēdija?

-   Traģēdija ir Lorenss Leiks. Tas nav nekāds advokāts no uzziņu grāmatas. Saruna ar viņu maksā piecsimt dolāru stundā.

-              Kozlovs ir sataupījis mazliet naudas, Konrāds nerimās.

-   Tā gadās bieži.

-    Nezinu gan, Sāra atteica. Viņai uzmācās kārdinājums pastāstīt par Viktoru. Man ir nelāga priekšnojauta. Kozlovs nav nekāds dūzis. No kurienes viņam tāda nauda un ietekme, kas jautu nolīgt Leiku?

-    Nav ne jausmas, Konrāds attrauca, palūkodamies pulkstenī. Bet man jau sen laiks doties pie miera. Šovakar mēs tikpat to neizdibināsim. Parunāsim rit no rīta!

Sāra stāvēja gaiteņa vidū, lauzīdama galvu.

-    Bet kā būtu…

-    Ejiet mājās un izmetiet Kozlovu no prāta! Konrāds pamācīja. Šī darbadiena ir galā.

Pirms Sāra paguva atbildēt, no tiesas zāles iznāca Kozlovs un pagāja viņai tuvu garām.

* Saskaņa ar Ņujorkas kriminālkodeksā 180.80. panlu aizturētais jaatfcrivo no pirmstiesas apcietinājuma, ja tam simt divdesmit stundu laika netiek uzrādīta apsūdzība.

-   Atvainojiet Sāra, viņš nomurmināja. Tiksimies ielās!

-    Ko jūs teicāt? Sāra izbrīnījusies noprasīja.

Bet Kozlovs neatbildējis devās tālāk.

Džereds negribēja skriet agrā rīta lietutiņā, tāpēc ieradās birojā astoņos un taisnā ceļā aizsteidzās uz biroja vingrošanas zāli un basketbola laukumu, cerēdams, ka krietna izkustēšanās palīdzēs mazināt iepriekšējās dienas notikumu izraisīto spriedzi. Privātā zāle atradās septiņdesmit pirmajā stāvā un bija izveidota pēc Tomasa Veina lūguma viņa mīlestība uz basketbolu bija izgaisinājusi partneru cerības uz plašāku bibliotēku. "Veina un Portnoja" advokāti šo vietu dēvēja par "augstāko zāli pilsētā". Pa trim spoguļstikla sienām pavērās satriecošs skats uz Manhetenu.

Pusstundu darbojies uz skriešanas trenažiera, Džereds apsvēra vakardienas sarunas vispirms ar Lubecki, tad ar Rozu un visbeidzot ar Veinu. Kad bija noskrietas trīs jūdzes, viņš noskalojās dušā un devās lejup uz savu kabinetu.

-   Vai šodien jūties labāk? Ketllna vaicāja, kad Džereds gāja garām viņas galdam.

-   Ak, nu… Viņš paraustīja plecus. Un kā jūties tu?

-    Kas tad man kait? Es raizējos par tevi. Ketlina paņēma zīmuli, ko bija aizlikusi aiz auss, un pamāja ar to priekšniekam.

-    Ja gribi uzlabot garastāvokli, pajautā, kas šeit notiek. Tas būs tā vērts.

Džereds sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Labi. Kas šeit notiek?

-   Viss kā parasti, viņa atteica. Lubeckis vēlas ar tevi tikties, Rozs grib ar tevi runāt, un tevi vēlas nolīgt jauns klients.

-    Mani vēlas nolīgt?

-   Klients ieradās pirms desmit minūtēm un lūdza satikšanos tieši ar tevi. Viņš gaida konferenču zālē.

-    Tu dzen jokus, lai mani uzmundrinātu? Džereds noprasīja.

-   Tas nav joks. Tu gribēji jaunu klientu, un vēlēšanās ir piepildījusies. Tevi esot ieteicis kāds draugs. Ja gribi, atvedīšu viņu uz tavu kabinetu.

-Tas būtu lieliski, Džereds, sirdij dauzoties, atbildēja. Nē, tas būtu fantastiski!

Pēc īsa brīža Ketlīna atgriezās Džereda kabinetā kopā ar slaidu, kalsenu tumšmatainu vīrieti.

-    Džered, tas ir misters Kozlovs, viņa teica.

-   Sauciet mani par Toniju! sacīja vīrietis, izstiepdams roku, lai sasveicinātos ar Džeredu.

-    Tāpat kā tīģeri uz brokastu pārslu pakas, Džereds pajokoja.

-   Tieši tā. Kozlovs pasmaidīja. Kā tīģeri.

-   Un jums nešķiet aizdomīgi, ka Kozlovs var atļauties dārgu advokātu? Sāra jautāja Konradam, pirms pusdienām iegājusi pie viņa kabinetā.

-   It nemaz, Konrāds atteica. Tas nav nekas neparasts. "Krančiem" nauda ir nobāzta zeķē šādiem gadījumiem.

-    Bet viņa advokāts ir no manas iepriekšējās darbavietas! Pilsētā ir tūkstošiem firmu, taču viņš izvēlējies tieši to, kur es esmu strādājusi. Vai tas nav kas vairāk par sagadīšanos?

-    Sāra, jums derētu dziļi ievilkt elpu un nomierināties. Es zinu, ka jūs šo lietu īpaši ņemat pie sirds, taču, tā rīkodamās, jūs riskējat zaudēt spēju uz to raudzīties kritiski. Ticiet man, es zinu, ko jūs pašlaik pārdzīvojat. Kad sāku šeit strādāt, es gribēju, lai par visām manām lietām būtu vēstīts laikrakstu pirmajās lapās. Taču jāsamierinās, ja lieta var izpelnīties labi ja parindi vidusskolas avīzē.

-   Jūs uzskatāt, ka man tikai rādās?

-    Es uzskatu, ka jums jāpārtrauc raizēties par Kozlova naudasmaku un jāsāk uztraukties par viņa lietu. Nākampirmdien tā nonāks iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas priekšā.

-    Diemžēl man jāvelta daļa uzmanības arī pārējām lietām. Sāra nopūtās.

-   Jā, par tām. Kā jums šorīt veicās?

-    Apsūdzību nolasīšanā? Tāpat kā vakarvakarā, tikai ātrāk. Narkotiku uzglabātājs un viens no veikala apzadzējiem iepriekš nav sodīti, tāpēc viņi tika brīvībā paši ar savu drošības naudu.

Pēc tam izplēsu divus tūkstošus gan par kabatzagli, gan par otru veikala apzadzēju.

-    Pieņemu, ka abiem bija sodāmība.

-   Abiem kopā gandrīz piecdesmit arestu. Un kabatzagļa vārds, ticiet vai ne, bija Merions.

-    Nemaz nesmejieties par šo vārdu! Merions bija Džona Veina īstais vārds.

Pieliekusi galvu, Sāra nopētīja Konrādu.

-    Kas tad tas? viņa novilka. Vai jūs pajokojāt?

-    Par Džonu Veinu nejoko, kundze.

Sāra iesmējās.

-    Lai nu tā būtu, viņa noteica. Tomēr saskaņā ar policijas dosjē šis Džona Veina kabatzaglis agrāk aizturēts divdesmit trīs reizes un apzvēr, ka nekad nav bijis vainīgs. Vismaz prieks, ka savos izteicienos viņš ir konsekvents. Veikalu apzadzējs pārāk neatpaliek.

-    Izklausās, ka pirmās divas lietas varēsiet nokārtot, uz tiesu neejot. Abās pārējās būs jāuzklausa advokāti. Tomēr ar tām neaizraujieties! Pēc iespējas vairāk laika veltiet, gatavojot apsūdzības izvirzīšanu Kozlovam.

-   Vai varu uzdot vēl beidzamo jautājumu? Ko tiesnesis gribēja teikt ar to "180.80 dienu"?

Konrāds sarauca uzacis. Viņš atbildēja tikai pēc brīža.

-    Vai tad jums tajā advokātu kantorī neko neiemācīja?

-    Es tur tikai pārcilāju papīrus. Nevajag mani apsmiet.

-    Neviens jūs neapsmej. "180.80 diena", īsi sakot, ir diena, kurā jums jāizvirza apsūdzība, ja apsūdzētais ir apcietinājumā. Tā kā Kozlovs iemaksāja drošības naudu, jums tikai jāuztraucas par iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesu, kur…

-    Es zinu, kas tajā tiesā notiek.

-    Vai patiešām?

-   Jūs taču nerimsieties, vai ne? Sāra smaidot noprasīja. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā man jāpārliecina divpadsmit vidusmēra pilsoņi, ka Kozlovam jāizvirza apsūdzība zādzībā ielaužoties. Ja viņi apsūdzību izvirzīs, notiks tiesa. Ja ne…

-   Ja ne, tad šī lieta būs nonākusi strupceļā.

Sara, iedama uz savu kabinetu, atcerējās Konrādā vārdus. Iespējams, Konradam bija taisnība un viņa bija iedomājusies, ka uzreiz tiks pie lietas, par kuru rakstīs laikrakstu pirmajās lapās. Var jau būt, ka Kozlovs iekrājis naudu un viņa ļauj pārāk lielu vaļu iztēlei. Taču, lai arī kā Sāra pūlējās mazināt savu apsvērumu nozīmi, viņa nemitīgi domās atgriezās pie fakta, ka Kozlova lieta sākotnēji bija paredzēta Viktoram.

Tuvojoties kabinetam, Sāra ievēroja, ka Gafs nesēž pie galda un kabineta durvis ir pusvirus, lai gan viņa skaidri zināja, ka aizejot tās aizvērusi. Atmiņā pazibēja Konrādā padoms aizslēdz visu, ko vari, jo konfidencialitātei ir izšķirīga nozīme un visur ir pētīgas acis. Pa blāvo durvju lodziņu bija redzams izplūdis cilvēka stāvs, kurš sēdēja pie rakstāmgalda. Sāra žigli pameta skatienu pār plecu. Tā kā bija gandrīz pusdienlaiks, gaitenī nevienu neredzēja. Minstinādamās viņa atvēra durvis. Kabinetā sēdēja Viktors.

-   Vai varu jums kā palīdzēt? Sāra nedrošā balsī vaicāja.

-    Nē, Viktors atteica. Es gribēju apvaicāties, kā jums sokas ar to lietu.

-    Kā jūs iekļuvāt manā kabinetā?

-    Durvis bija vaļā. Ceru, ka jums nav iebildumu.

-   Vispār ir gan.

-    Nākamreiz būšu smalkjūtīgāks. Pastāstiet, kā veicas ar lietu!

-    Kādēļ man jums tas būtu jāstāsta? viņa nepadevās. Vai kas noticis?

-    Nekas nav noticis, Sāra.

-   Tad kādēļ jūs ielavījāties manā kabinetā un lūkojat mani iebiedēt? Viņa cerēja, ka tāds uzbrukums Viktoru samulsinās. Velti.

-    Jums ir dzīva iztēle. Sargieties, lai tā neaizēno skaidro saprātu!

-    Ko šie vārdi nozīmē? Sāra noprasīja.

-   Tie nozīmē to, ko es teicu esiet uzmanīga! Likmes ir tik augstas, ka jūs nedrīkstat pieļaut misēkli.

-    Un jūs atnācāt, lai man to paziņotu?

-    Sara, es atnācu tikai tāpēc, ka manas uzraudzības laikā jūs paņēmāt lietu. Mani neinteresē ne tas, ka jūs bijāt izmisusi, ne ari tas, kā jūs panācāt Konrādā labvēlību. Bet es jums pasaku skaidri ja vēl kaut reizi tā izrīkosieties, es jūs nesaudzēšu.

Viņam, protams, bija taisnība, lai arī Sāra negribēja to atzīt.

-   Piedodiet! Es…

-   Aiztaupiet asaras! Man no tām ne silts, ne auksts. Viktors piecēlās un devās uz durvīm. Iesaku jums būt ārkārtīgi uzmanīgai. Zibens var spert jebkurā mirkli.

Tikko Viktors izgāja, kabinetā ienāca Gafs.

-    Kas šeit notiek? viņš apjautājās.

-   īsti nezinu.

-    Viktors neizklausījās diez cik apmierināts.

-   Viņš bija satraukts, citādi nebūtu man draudējis. Vai būs vēl kādas sliktas ziņas, pirms dodos pusdienās?

-    Diemžēl ir gan, Gafs attrauca, pavicinādams divas faksa lapas. Tikko atsūtīja. Advokātu biroja paziņojums. Cik noprotams, Kozlovs sameklējis citu advokātu.

-    Un kas par to?

-   Paskatieties, kā šo jauno advokātu sauc, un pasakiet, vai šis uzvārds nav dzirdēts.

Sāra ātri pārskrēja ar acīm paziņojumam. Skatiens apstājās pie paraksta lapas apakšā. Izlasījusi sava vīra vārdu, viņa ieslīga krēslā.

-   Tas ir kas neticams! Vai tas vispār ir atļauts?

-    Es nezinu, Gafs atteica. Manā praksē nekas tamlīdzīgs nav gadījies.

-   Viņam jāatsakās no šīs lietas! Sāra iesaucās. Viņa paņēma klausuli un uzgrieza Džereda numuru.

Klausuli pacēla Ketlīna, un Sāra pateica, ka vēlas runāt ar Džeredu.

-   Jūs nedaudz nokavējāt. Viņš teica, ka esat norunājuši kopā pusdienot, un aizgāja. Vai viss ir kārtībā?

-   Jā. Sāra nolika klausuli un gluži vai izšāvās no kabineta.

Gafs slāja pa gaiteni viņai pakaļ.

-    Ko lai daru jūsu prombūtnes laikā?

-    Noskaidro, vai tas ir atļauts. Vismazāk es veļos tiesas zale stāties pretī savam vīram.

Pēc divdesmit minūtēm Džereds izkāpa no taksometra pie "Forlini's", tiesas namam vistuvākā iecienītā itāliešu restorāna, iegrūda šoferim saujā desmit dolāru banknoti un iesoļoja iekšā.

-   Sveika, saulīt! viņš uzsauca Sārai, degdams nepacietībā dalīties labajos jaunumos ar sievu.

-   Sasodīts, kur tu kavējies? Sāra uztraukta izgrūda.

-   Sastrēgumi. Džereds apsēdās pie galda. Vai viss kārtībā?

-   Nē, nav kārtībā.

Džereds aizskāra Sāras roku.

-    Pastāsti, kas tevi…

-   Es tiešām nesaprotu, kāpēc tu uzņēmies to lietu. Tu taču zini, ka no tās atkarīgs mans darbs! Galu galā tu mūsu ģimenē esi lielas firmas darbinieks, bet es esmu tikai…

-    Kuš! Džereds viņu pārtrauca. Lēnāk! Par kuru lietu tu runā?

-    Par zādzību ielaužoties. Kāpēc tu nostājies pretējā pusē?

-   Pretējā pusē? Es nesaprotu, par ko tu…

-    Par Kozlova lietu. Es nupat saņēmu aizstāvja paziņojumu.

-    Vienu mirkli! Džereds samulsis iesaucās. Tā ir tava lieta? Tev tikusi Tonija Kozlova lieta?

-    Es tev vakarvakarā to teicu!

-   Tu neminēji viņa vārdu. Tu teici, ka tā ir zādzība ielaužoties.

-    Vai tev nelikās ērmoti, ka šodien sastapies ar tādu pašu lietu?

-    Kozlovs nepaskaidroja, par kādu lietu ir runa. Viņš apgalvoja, ka tas ir viegls noziegums un lietu man atsūtīšot vēlāk.

-    Un paziņojums par advokāta maiņu?

-    Mums bija zināms tikai lietas numurs iztiesājamo lietu sarakstā. Ketlīna uzrakstīja paziņojumu un nosūtīja to pa faksu uz prokuratūru. Tur salīdzināja numurus un nodeva to prokuroram, kurš izskata konkrēto lietu. Es zvēru, mīļā, es to nedarīju tīšām.

-   Tātad tu atteiksies.

-    Ko? Džereds apjuka.

-    Es runāju nopietni. Vai tu atteiksies no šīs lietas?

-   Kāpēc lai es atteiktos? Džereds novaidējās. Jauns klients man ir vesela bagātība.

-   Džered, tev tas ir klients, bet man…

-   Jā, tev taisnība. Tas ir tavs darbs. Tu pie lietas tiki pirmā. Es atkāpšos.

-    Patiešām? Sāra pārjautāja.

Džereds brīdi klusēja.

-    Protams. Un pārliecinošā balsī turpināja: Es to darīšu tevis dēj.

Sāra uzlika plaukstu uz vīra rokas.

-   Tu esi krietns cilvēks, Čārlij Braun. Es zinu, cik daudz…

-   Sāra, tev nekas nav jāsaka.

-   Ir gan. Es ļoti atvainojos, ka manis dēļ esi nonācis tādā situācijā. Šī jezga ar jauno darbu man atgādina…

-   Tas atgadījums advokātu birojā bija pavisam kas cits, un tu nedrīksti pēc tā spriest par sevi. Ņujorkas advokātu birojos par partneri kļūt ir gluži vai neiespējami. To ne no viena nevar prasīt.

-    Ko tad tu centies panākt?

-   Es lienu vai no ādas ārā, lai pārvarētu šo pretestību. Un vēl lai iepriecinātu sievu.

-    Nenoliegšu, ka tev tas tīri labi padodas, Sāra atteica. Vilkdama ar pirkstu pa glāzes augšmalu, viņa sacīja: Es tev uzdošu vienu jautājumu. Ja mēs patiešām tiesas zālē nostātos viens otram pretim ierakumos kurš no mums uzvarētu?

-   Tu, Džereds ar lepnu smaidu atbildēja.

Sāra iesmējās.

-   Vai tu pats aptver, cik augstās domās par sevi esi?

-    Ko es tādu pateicu?

-   Tev nekas nav jāsaka. Es tevī lasu kā…

-    Kā krāsojamā grāmatā?

-    Nespēlē spēlītes ar mani, Linč! Es tevi brīdinu.

-    Ko man vajadzēja atbildēt? Tu gribēji zināt, kurš uzvarētu.

Tu vēlies dzirdēt patiesību vai uzklausīt melus? Lai tevi iepriecinātu, esmu gatavs teikt gan vienu, gan otru.

Sāra iespurcās.

-   Vai tu aptver, cik augstprātīgs esi? '

-    Ko tu teici? Vai tu mani nosauci par augstprātīgu?

-              Nē, es tevi nosaucu par kurlu. Un skaļā balsī paziņoja:

-    Tu esi ļoti augstprātīgs!

Džereds pūlējās neievērot sev pievērstos restorāna klientu skatienus.

-   Tu taču zini, ka man riebjas šādi gājieni.

-   Tāpēc tev nebūtu ne mazāko izredžu. Es zinu, kuras pogas jāspiež.

-   Tad tāda būtu tava stratēģija? Tu zvērinātos uzaicinātu uz restorānu un kliegtu kā prātā jukusi?

-   Visi līdzekļi ir labi. Tāds ir mans moto.

-   Jauks moto, taču tiesas zālē ar to tālu netiksi. Neaizmirsti, ka tu ne dienu neesi strādājusi krimināltiesā.

-   Tās ir tikai nianses. Mēs nerunājam par to, kurš labāk pārzina likumus. Mēs runājam par to, kurš uzvarētu prāvā. Ja tu būtu manī klausījies, tu saprastu, ka cīņā ar mani tev nebūtu ne mazāko izredžu.

-   Ak tad nebūtu, jā?

-   Nē, nebūtu.

-    Un kāpēc tā?

-   Tu esi varen smalks grāmatu tārps, tomēr tu neproti cīnīties.

-    Ak tā! Un tu proti?

-    Draudziņ, jau sešus gadus tu esi kā māls manās rokās!

Džereds skaļi iesmējās.

-   Vai arī tā ir pavedināšana?

-    Es nejokoju, Sāra sacīja. Lai uzvarētu, jāzina pretinieka vājās vietas. Un es tavas pārzinu kā piecus pirkstus.

-    Nosauc vienu!

-   Tu neciet, ja kāds apgalvo, ka tev dzīvē viss pasniegts uz paplātes.

Džereds brīdi klusēja.

-    Nosauc vēl vienu!

-    Ak, tu esi tik prognozējams!

-   Vai tu jau plikšķini sev pa plecu? Džereds pavaicāja. Nosauc vēl vienu!

-    Tu nespēj mani sāpināt, un tas nozīmē, ka tu nespētu pret mani efektīvi cīnīties.

-   Tici man, vajadzības reizē es savus baltos cimdus novilktu.

-   Tu neciet, ja viss nav ideāli.

-              Un tu paniski baidies no izgāšanās, Džereds atgādināja.

-   Es gribu dzirdēt reālu savu trūkumu.

-   Tu baidies no kaķiem.

-   Es nebaidos no kaķiem. Man tikai šķiet, ka tie vērpj pret mani intrigas.

-    Bērnībā tu izurbies cauri veselai enciklopēdijai.

-    Tikai sējumiem ar burtiem "D" un "L". Maniem iniciāļiem.

-   Tev ir iecienīts laikraksta slejas žurnālists.

-    Daudziem tāds ir.

Pārliekusies pāri galdam, Sāra pacēla mazo pirkstiņu un pačukstēja:

-    Tavs penis ir mazs.

-   Tas nav asprātīgi! Džereds smiedamies attrauca. Ņem savus vārdus atpakaļ!

-    Labi, labi, ņemu tos atpakaļ. Bet nesaki man, ka nemāku nospiest pareizās pogas.

-   Tu neapšaubāmi māki nospiest pareizās pogas. Tiesa, arī es šajā ziņā esmu itin prasmīgs.

-   Tieši tāpēc es negribu stāties tev pretī tiesas zālē, Sāra noteica. Sāktos īsta asinspirts.

-    Par laimi mums abiem, tik tālu nenonāks. Tiklīdz atgriezīšos birojā, paziņošu, ka atsakos no šīs lietas.

-    Es par to priecājos, Sāra teica. Viņa pasniedzās pāri galdam un saņēma Džereda plaukstas savās rokās. Gribu pateikt, ka protu novērtēt šādu rīcību, ar kuru tu centies mani pasargāt.

-   Sāra, tam es tev neesmu vajadzīgs. Es to daru tikai tāpēc, ka man patīk uz tevi skatīties. Džereds pievilka sievas plaukstas klāt un viegli tās noskūpstīja. Es nekad nedarīšu tev pāri, viņš sacīja. Neraizējies vairs par to! Vismaz šajā reizē esam risinājumu atraduši.

Paēduši pusdienas, Džereds un Sāra izgāja uz ielas. Diena joprojām bija bāli pelēka, un debesīs atkal krājās draudīgi mākoņi.

-    Drīz līs, Sāra noteica.

Džereds pamāja.

-   Vai gribi, lai aizvedu tevi uz darbu?

-    Nē, tad tev būs jābrauc pretējā virzienā. Gan aiziešu kājām.

Atvadoties viņš noskūpstīja sievu un vēroja, kā viņa aiziet.

Sāra gāja atsperīgā gaitā, un, kaut ari Džereds reizēm par to sievu kaitināja, viņam patika vērot Sāru ejam. Kad Sāra nogriezās ap stūri, Džereds piegāja pie taksometra, kas bija apstājies pie restorāna. Atvēris automašīnas durvis, viņš pamanīja, ka pakaļējā sēdeklī kāds sēž. Tas bija Kozlovs.

-    Kā sviežas, priekšniek? Kozlovs apvaicājās. Rausieties iekšā!

Džereds vilcinājās.

-    Nebaidieties! Kozlovs viņu mierināja. Viss ir droši.

Piesardzīgi iekāpis taksometrā, Džereds apsēdās blakus Koz-

lovam.

-   Ko tas nozīmē? Džereds noprasīja. Ko jūs šeit darāt?

-   Gan redzēsiet.

-    Kas jums ir padomā? Džereds nerimās. Automašīna ieslīdēja satiksmes plūsmā. Ko jūs…

-    Pietiks vārstīt muti! Drīz būsim klāt.

Taksometrs iegriezās Austrumu Piecdesmit astotajā ielā un piebrauca pie grezna nama. Nospodrinātie misiņa durvju rokturi un margas spoži mirdzēja pat šajā mākoņainajā dienā. Kalpotājs formas tērpā atvēra parādes durvis. Džereds lēni izkāpa no taksometra, bet Kozlovs palika sēžam.

-    Vai tad jūs nenāksiet? Džereds jautāja.

-   Šī nav vieta manā gaumē, Kozlovs noņurdēja. Tālāk ejiet viens pats!

Viņš aizcirta automašīnas durvis, un taksometrs aiztraucās prom.

-    Mister Linč, nāciet līdzi! kalpotājs aicināja.

Džereds negribīgi sekoja.

Kalpotājs viņu veda pa koka paneļiem apšūtu gaiteni, kur pie vienas sienas atradās krāšņs antīks spogulis, tad lejā pa platām, paklājiem nosegtām kāpnēm. Džereds nervozi pārvilka plaukstu pār pēcpusdienas bārdas rugājiem klāto zodu un, staipīdams kaklu, centās saskatīt, uz kurieni viņi dodas. Neviena cita neredzēja, taču viņš bija pārliecināts, ka iegājis kluba telpās. Kāpņu lejasgalā pa kreisi stiepās grezni iekārtota bāra lete. Priekšā pletās plaša atpūtas istaba, kurā franču antīkais stils un afrikāņu materiālās kultūras darinājumi veidoja neparastu interjeru. Istaba šķita tumša un draudīga, gar sienām bija izkārtotas rokām apgleznotas cilšu maskas, atpūtas krēsli ar augstu atzveltni un nelielie Luija XI laika galdiņi. No neredzamiem skaļruņiem plūda afrikāņu mūzikas skaņas.

Tas pats formas tērpā ģērbies vīrs pieveda Džeredu pie durvīm bez plāksnītes, atvēra tās, un abi iegāja privātajā istabā, kur ap marmora kamīnu bija izvietots dīvāns un divi antīki krēsli. Uz viena no tiem sēdēja slaids, elegants vīrietis ar kalsnu seju, ģērbies pēc pasūtījuma šūtā žaketē. Gaišie iesirmie mati bija atsukāti atpakaļ, un, kaut arī tas nebija īpaši manāms, viena kāja bija mazliet īsāka par otru. Šo nesamērību bija izraisījis sens savainojums futbola spēles laikā, un šim cilvēkam tas bija kā goda ordenis. Tiešām, viņam tas nebija tikai savainojums tas bija Prinstonā iegūts savainojums, un tā bija milzu atšķirība.

Izdzirdējis abus ienākam, vīrietis piecēlās un pastiepa koptu plaukstu.

-    Priecājos par izdevību jūs beidzot sastapt, mister Linč, viņš sacīja.

-    Vai jūs nebūtu tik laipns un nepastāstītu, kādēļ mani šurp atveda? Džereds jautāja.

Vīrietis izlikās to nedzirdam.

-    Mans vārds ir Oskars Rafertijs. Lūdzu, apsēdieties! Viņš norādīja uz dīvānu un pagriezās pret kalpotāju. Tas būs viss, Džordž. Pateicos! Plūstošā, laipnā Rafertija balss liecināja, ka viņš ir pieradis panākt savu.

Šī doma pazibēja Džereda prātā, kad viņš ievēroja savdabīgo zeltaino "B" uz Rafertija melnajām "Brioni" žaketes pogām. Pat Tomass Veins nevalkāja divus tūkstošus dolāru vērtas "Brioni" žaketes. Rafertija žaketes pogas nozīmēja tikai vienu šī nebūs parasta tikšanās ar klientu.

Piesardzīgi apsēdies uz dīvāna, Džereds paņēma rokā sērkociņu kārbiņu, kas atradās uz kafijas galdiņa.

-   Cik noprotu, jūs esat no Hailendpārkas, Rafertijs sacīja patīkamā balsī. Vai jūs pazīstat Pričardu ģimeni, tiesnesi Henriju Pričardu? Abi viņa dēli ir mani klienti. Viens ir dramaturgs, otrs producents tas nozīmē, ka vienlaikus viņš dara daudz un neko.

Rafertija pūliņi rast kopīgu valodu Džeredu mulsināja, un viņš sacīja:

-     Mister Rafertij, es negribētu būt nepieklājīgs, taču vēlos zināt, kādēļ esmu šurp atvests.

Rafertija sejas izteiksme pārvērtās. Viņam nepatika, ja sarunas biedrs viņu pārtrauc.

-    l,abi, es jums to pateikšu, Džered. Tā kā es sedzu Tonija Kozlova tiesāšanās izdevumus, man šķita, ka mums derētu tikties. Jūsu rīcībā nav pilnīgas informācijas.

-    Gribu jums paziņot, ka diemžēl esmu spiests atteikties no šīs lietas. Nupat uzzināju, ka prokuratūru pārstāvēs mana sieva.

-    Lai pārstāv! Mums nekas nav pretī.

-    Man gan ir, Džereds uzsvēra. Tieši tāpēc es atsakos. Protams, ja vēlaties, ar lielāko prieku ieteikšu kādu citu mūsu biroja advokātu, kas varētu pārņemt šo lietu.

Rafertija skatiens lēnām satumsa, un viņš neapmierināts pavērās Džeredā.

-    Man šķiet, jūs nesaprotat, viņš sacīja. Jūs nevarat atteikties. Šajā lietā jūs esat mūsu advokāts.

-   Ak tā?

-   Jā. Jūs esat, Rafertijs salti atbildēja. Džered, vai nu jums patīk, vai ne, bet mums šajā tiesas prāvā jāuzvar. Varbūt jūs lepojaties ar savu pompozo, karjeristisko biogrāfiju, taču patiesībā jums ir viena vienīga priekšrocība jūs esat precējies ar prokurori. Tādējādi jūs pazīstat viņas domāšanu, viņas pieeju dažādiem jautājumiem, un pats svarīgākais jūs zināt viņas vājās vietas. Skaidrā valodā runājot, jūs zināt, kā viņu sakaut.

-    Bet es neuzņemšos jūsu lietu, Džereds atkārtoja.

-    Džered, jūs laikam nesaprotat, ko es saku. Mūsu draugu Entoniju Kozlovu nedrīkst atzīt par vainīgu. Jums jādara viss, lai tas nenotiktu, ja vien jūs cerat ari turpmāk nodarboties ar seksu uz virtuves letes.

-    Kā jūs zināt…

-    Uzklausiet mani vērīgi, Rafertijs rāmā balsī teica. Ja jūs šajā prāvā uzvarēsiet, mēs visi būsim laimīgi.

-    Visi būsim laimīgi? Ko tas, sasodīts, nozīmē?

Neteicis ne vārda, Rafertijs pasniedza Džeredam paprāvu bieza papīra aploksni. To atvēris, Džereds ieraudzīja aptuveni divdesmit melnbaltas fotogrāfijas. Visās bija redzama Sāra.

-    Te Sāra dodas uz darbu, Rafertijs skaidroja. Un te viņa dodas mājup.

Fotogrāfijās bija fiksēts gandrīz viss, ko Sāra darījusi pēdējās diennakts laikā. Kad Džereds skatījās fotoattēlā, kur Sāra bija redzama gaidām vilcienu metrostacijā uz perona, Rafertijs piebilda:

-    Šeit viņa vēlā vakara stundā atgriežas mājās pēc apsūdzības nolasīšanas. Laikam jau dega nepacietībā nokļūt pie jums, jo vienā laidā liecās uz priekšu, cenzdamās saskatīt, vai netuvojas vilciens. Tas nudien nav droši, Džered. Pietiktu vien mazliet pagrūst.

Nodūris galvu un nenovērsis skatienu no attēliem, Džereds juta kāpjam augšup nelabuma vilni. Šķita, ka afrikāņu bungu ritmi dārd pārāk skaļi. Sāras fotogrāfijas acu priekšā sagriezās ņirbošā kaleidoskopā. Aizvēris acis, viņš pūlējās saņemt sevi rokās, tad pacēla skatienu pret Rafertiju.

-    Ko jūs gribat? viņš noprasīja.

-    Es gribu, lai jūs uzvarat, Rafertijs apliecināja. Tas arī viss.

-    Un ja es neuzvarēšu? Džereds vaicāja.

Rafertijs aizlīmēja aploksni.

-   Džered, manuprāt, jūs zināt atbildi uz šo jautājumu. Viņš klusēdams ļāva, lai advokāts apjēdz šos vārdus. Klausieties uzmanīgi, jo es zinu, ko jūs domājat. Es jums zvēru ja iesiet uz policiju vai citu likumsargu iestādi, šo lēmumu jūs nožēlosiet visu atlikušo mūžu. Klusēšana ir zelts. Ja kādam ko atklāsiet, arī savai sievai, mēs viņu nogalināsim. Tiklīdz jūs atvērsiet muti, viņa būs pagalam. Kozlovs viņu piebeigs, pirms jūs pagūsiet izdvest kaut zilbi, Rafertijs brīdināja. Protams, esmu pārliecināts, ka līdz tam nenonāks. Jūs esat saprātīgs, Džered. Mēs tikai lūdzam, lai turpmākās dažas nedēļas darāt savu darbu. Sagatavojieties tiesai, aizstāviet apsūdzēto labi un ieprieciniet mūs ar uzvaru! Mēs gribam tieši tādu iznākumu mums neder vienošanās ārpus tiesas. Vai nu šis ieraksts pazūd pavisam, vai ari izcīniet mums uzvaru. Ja to paveiksiet, mēs jūs vairs netraucēsim. Nebūs nekādu galvassāpju, nekādu raižu. Vai es skaidri izsakos?

Kā piekalts vērdamies tumšsarkanajā paklājā, Džereds lēni palocīja galvu.

-   Uzskatu šo neveiklo klusēšanu par piekrišanu, Rafertijs sacīja. Tas nozīmē, ka Kozlovs rīt no paša rīta gaidīs jūs birojā. Lai jums patīkama šī diena!

Rafertijs piecēlās un pavadīja Džered u līdz kluba ārdurvīm. Uz ielas viņu gaidīja privāta automašīna. Rafertijs pateica ardievas, bet Džereds, kāpdams mašīnā, viņa sacīto tik tikko dzirdēja. Kad durvis aizcirtās, Džeredu pārņēma šausmas. Sēdēdams pakaļējā sēdeklī, viņš atcerējās, kas nupat bija noticis. Atcerējās Rafertiju, fotogrāfiju, kur Sāra stāvēja pie pašas perona malas, un Kozlovu. Kungs tētīt! Džereds atslābināja kaklasaites mezglu un dziļiem malkiem kampa gaisu. Kur esmu iepinies pats un iepinis Sāru?

-   Sveicināta! Es vēlētos runāt ar Klēru Donigeri, Sāra sacīja, nolasīdama vārdu no piezīmju grāmatiņas.

-    Tā esmu es, Donigere nodūdoja balsī, ko gadiem ilgi apmeklētie kokteiļu vakari bija padarījuši juteklisku un gadiem ilgā cigarešu smēķēšana aizsmakušu.

-   Sveicināta, mis Donigere! Esmu Sāra Teita no prokuratūras. Es jums vakar zvanīju par ielaušanos jūsu mājā.

-   Jā, pareizi, Donigere atbildēja. Kā jums klājas?

-    Nevaru sūdzēties. Jūsu lietā ir zināms progress, taču es gribētu vēlreiz dzirdēt jūsu versiju.

-    Labi, es tikai nezinu, ko jaunu varētu pastāstīt. Es gulēju ciešā miegā, kad apmēram pusčetros naktī uztrūkos, jo kāds zvanīja pie durvīm. Palūkojusies pa actiņu, ieraudzīju policistu. Kad atvēru, izrādījās, ka viņam blakus stāv jauneklis, kurš, kā policists apgalvoja, nupat esot apzadzis manu māju. Protams, es uztraucos un atteicu, ka tā laikam ir kāda kļūda. Tad viņš parādīja manu pulksteni un sudraba golfa bumbiņu un prasīja, vai šīs mantas pieder man.

-    Un tās bija jūsu? Sāra jautāja, rakstīdama piezīmju grāmatiņā.

-    Bez šaubām. Es tās acumirklī pazinu. Pulksteni, tūkstoš de-

viņsimt piecdesmit sestā gada ražojuma "Ebel", tēvs uzdāvināja mātei divdesmit piecu gadu kāzu jubilejā tajā gadā tādus platīna pulksteņus pārtrauca ražot. Un golfa bumbiņa bija pateicības dāvana no krūts vēža apkarošanas organizācijas, jo es piedalījos līdzekļu vākšanā, kad tika rīkots labdarības golfa turnīrs slavenībām. Uz bumbiņas ir iegravēts mans vārds. Domājams, jauneklis bija šīs mantas pievācis, bet policists viņu aizturēja netālu no manas mājas.

Atminēdamās Konrādā padomu atstāt bez ievērības policista iesniegumu un vienmēr uzdot skaidrus, konkrētus jautājumus, Sāra vaicāja:

-    Kā policists zināja, ka jāaiztur tieši misters Kozlovs?

-   Tā viņu sauc? Kozlovs? Donigere noprasīja.

-   Tā viņu, mūsu mīluli, sauc, Sāra pajokoja, gribēdama radīt nepiespiestu gaisotni, lai Donigere kļūtu runīgāka. Tātad kā policists zināja, ka jāaiztur tieši misters Kozlovs?

-    Policists man pastāstīja, ka saņēmis dispečera ziņojumu, kāds bija redzējis iebrucēju atstājam manu māju.

-    Vai jums zināms, kas zvanīja policijai?

-   Mana kaimiņiene Petija Herisone, viņa dzīvo tieši pretī. Esot mocījusies ar bezmiegu un piecēlusies, lai kaut ko uzkostu. Vismaz viņa tā stāstīja.

-   Vai jums ir iemesls viņai neticēt?

-    Mana kaimiņiene ir visai rosīga būtne, vienmēr visu par visiem zina. Nemaz nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka viņa naktī skatījās pa logu, lai redzētu, kurš kaimiņš mājās pārrodas vēlu. Lai nu kā, Herisone acīmredzot bija pamanījusi, viņasprāt, aizdomīgi; vīrieti, kas izgājis no manas mājas, piezvanījusi policijai un to pastāstījusi. Par laimi, tobrīd policists gāja apgaitā pa Medisona avēniju, tāpēc viņam atlika vienīgi nogriezties ap stūri un zagli aizturēt. Neticami, ja gribat zināt manas domas.

-    Neticami gan, nevar noliegt, Sāra piekrita. Pārskatīdama piezīmes, viņa mēģināja iztēloties notikumus kā filmā, kadru pēc kadra. Viņa izanalizēja katru faktu atsevišķi, meklējot kādu sīkumu, kas palicis neievērots. Visbeidzot Sāra pajautāja: Mis Donigere, vai jūsu mājā ir signalizācija?

-    Kā, lūdzu?

-   Vai jūsu māja ir pieslēgta signalizācijai?

-   Jā, bet laikam tonakt biju aizmirsusi to ieslēgt, jo tā neiedarbojās.

-   Vai bija kādas ielaušanās pazīmes, piemēram, izsists iogs? Kā vēl viņš varēja iekļūt mājā?

-   Citādi nekā, es domāju. Nekā, Donigere novilka. Lūdzu, neapvainojieties, bet man jāskrien uz tikšanos ar draugiem. Vai varam pabeigt sarunu citā reizē?

-   Šķiet, esam izrunājušas visu, Sāra sacīja. Ceru, ka mums būs iespēja visu pārspriest pirms iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas pirmdien.

-   Jā. Katrā ziņā, Donigere apliecināja. Uz drfzu redzēšanos!

Nolikusi klausuli, Sāra joprojām rakstīja piezīmju grāmatiņā.

-    Es gan to neieteiktu, brīdināja Gafs, ienākdams kabinetā.

-    Ko īsti?

-    Rakstīt piezīmes. To nevajadzētu darīt.

-    Kāpēc?

-   Ņujorkas pavalstī visa iepriekš dokumentētā informācijā par cilvēku, kuru gatavojas izsaukt par liecinieku, pirms tiesas jānodod aizstāvības pusei. Tāpēc nebūtu vēlams neko pierakstīt.

-    Tātad, ja mans liecinieks tiesā maina liecību, aizstāvības puse, izmantojot šīs piezīmes, var pataisīt mūs par muļķiem?

-   Tāds ir likums, Gafs sacīja, nomezdams uz Sāras galda dokumentu mapi. Starp citu, šeit ir prasītā informācija par citiem nesen pieņemtajiem apgabala prokurora palīgiem. Kad Sāra atvēra mapi, Gafs paskaidroja: Kopā ar jums darbu sāka vēl astoņpadsmit apgabala prokurora palīgi. Ikviens strādā vismaz ar pāris lietām. Es sadalīju viņus kategorijās.

Izpētot sarakstu, Sāra pamanīja, ka ikvienam kolēģim tikuši trīs sīki likumpārkāpumi, deviņiem smagāki noziegumi, un divi izmeklēja slepkavības.

-   Nolādēts, kāpēc visi ņujorkieši tā tiecas konkurēt? Sāra izgrūda.

-   Tāda mums ir dzīve, mazulīt. Brīdī, kad tu šajā pilsētā iedomājies kaut ko darīt, pieci simti jau to dara. Gafs savicināja rokas kā vējdzirnavas spārnus. Varbūt tas izklausīsies muļķīgi, bet šajā mirkli vismaz ducis cilvēku tāpat vēzē rokas. Ņujorkā oriģinālu ideju nav. Tāds ir šā ambiciozā monstra skaistums.

-   Monstra, kurš nemitīgi dzen uz priekšu.

-   Pēc paziņojuma par darbinieku atlaišanu visi iestādes slaisti piepeši kļuvuši apbrīnojami čakli.

-    Varbūt es varētu ierasties te biežāk un sadabūt vēl dažas lietas.

-   Nav svarīgi, cik lietu jums ir, svarīgi, cik prāvās jūs uzvarat, Gafs aizrādīja. Piecas jums jau ir, un es neieteiktu ņemt vēl.

-    Bet divas mēs nokārtosim ārpus tiesas zāles.

-   Sāra, kas, jūsuprāt, ir vērtīgāk pārstrādāties, mēģinot tikt galā ar duci lietu, vai profesionāli strādāt ar piecām atbilstoši noteikumiem?

-   Šajā pilsētā pirmais variants.

-    Liecieties mierā! Jūs zināt, ka tā nav.

-   Zinu, tomēr…

-Jūs pārņēmis kārdinājums sagrābt pilnas rokas ar lietām. Es saprotu. Taču, ticiet man, jo vairāk bumbiņu jūs mētāsiet žonglējot, jo lielāka ticamība, ka zemē nosviedīsiet visas. Šaubīgās lietas mēģiniet nokārtot ārpus tiesas, vairāk strādājiet ar cerīgajām un uzvariet visās, ko esat paturējusi. Tā jūs sevi pierādīsiet vislabāk.

-   Tad darīsim tā ja izskatīsies, ka ir izredzes, centīsimies uzvarēt. Ja izskatīsies, ka draud nepatikšanas, lūkosim panākt vienošanos pirms tiesas.

-   Tā ir pulkveža slepenā recepte, Gafs atteica. Ja to ievērosiet, nekad nezaudēsiet.

Prokuratūras Publiskās informācijas biroja darbinieces Lenoras Lesneres galvenais pienākums bija sarunāties ar reportieriem un privātpersonām par prokuratūras iekšējām lietām. Viņu tincināja par konkrētu lietu iznākumiem, viņai jautāja par konkrētu tiesnešu kvalifikāciju, un laiku pa laikam kāds interesējās par konkrētu apgabala prokurora palīgu.

-   Sāra Teita, Sāra Teita, Lenora atkārtoja, pētīdama sarakstu rokasgrāmatā. Nē, tomēr nevaru atrast.

-    Viņa iestājās darbā tikai pirmdien, sacīja vīrietis, piespiezdamies letei un blenzdams uz Lenoras garajiem, koptajiem nagiem. Vīrietim bija dobja balss, kas it kā vibrēja gaisā, un iekritušie vaigi viņam piešķīra slimīgu izskatu.

-    Ko tad uzreiz neteicāt? Lenora nopukojās un atšķīra rokasgrāmatas beigas, kur pie vāka bija piestiprināta papīra lapa.

-   Teita, Teita, Teita, viņa murmināja, vilkdama nagu pa sarakstu. Re, kur ir!

-   Jums ir glīti nagi, vīrietis bilda.

-   Paldies! Lenora nedaudz piesarka. Ko jūs īsti gribējāt zināt par apgabala prokurora palīdzi Teitu?

-    Es gribēju zināt, kurā kabinetā viņu var sastapt.

-    Vispār mums nav ļauts sniegt tādas ziņas. Tomēr varu jums iedot viņas tālruņa numuru.

-   Tas būtu lieliski. Ja vien drīkstu jums vēl palūgt papīru un rakstāmo…

-Tūlīt.

Kad Lenora noliecās, lai paņemtu no atvilktnes rakstāmpapīru, vīrietis ieurbās ar skatienu sarakstā. Iepretim Sāras vārdam bija tālruņa numurs, ari darbavietas adrese un kabineta numurs. Centra iela 80, septiņsimt divdesmit septītais kabinets.

-   Ziniet, es nupat atcerējos, ka man tomēr ir viņas tālruņa numurs, vīrietis sacīja. Es viņai vēlāk piezvanīšu.

-    Tiešām? Lenora vaicāja.

-   Jā gan, vīrietis atteica. Atcerējos, kur esmu to pierakstījis.

-    Vai tev kas kaiš? Ketlīna vaicāja, kad Džereds ienāca birojā. Viņš izskatījās slims, seja bija pelnpelēka.

-    Nē, nekas īpašs, viņš atbildēja. Gadījās nelāgas pusdienas.

Iegājis savā kabinetā, Džereds krēslā sabruka. Viņš nospieda tālruņa taustiņu un piekodināja viņu netraucēt, tad ļāva galvai noslīgt uz galda. Kam gan viņš varēja piezvanīt? Džereds gribēja paziņot policijai… vai federāļiem. Brālim bija pazīstams kāds FIB darbinieks. Tomēr Rafertija brīdinājums neizgāja no prāta, un visas Džereda domas kavējās pie Sāras. Džereds zināja, ka, par spīti draudiem, viņš darīs visu, lai sievu pasargātu. Sāras drošības labad viņai viss jāizstāsta. Taču, pacēlis klausuli, viņš attapās, ka Sāra nekādā ziņā negribēs ciest klusu un, uzzinājusi par situāciju, taisnā ceļā dosies pie kolēģiem prokuratūrā. Vēl ļaunāk viņiem abiem būs tad, ja viņa gribēs tikties ar Rafertiju. Turklāt Rafertijs droši vien jau noklausās viņa sarunas. Nē, tas nav iespējams, Džereds centās sevi pārliecināt. Tas būtu pārāk ātri. Tomēr labs aprīkojums ļauj noklausīties, lai kur tas nostiprināts. Nolicis klausuli atpakaļ, Džereds gluži vai pamira. Strupceļš.

Viņš paķēra klausuli otrreiz un, pirms paguva sevi atrunāt, sastādīja Sāras numuru. Viņam bija tas jāizstāsta.

-   Apgabala prokurora palīdzes Teitas birojs, klausulē atskanēja Gafa balss. Kā varu palīdzēt?

-   Zvana Džereds, Sāras vīrs. Vai viņa tur ir?

-   Sveiks, Džered! Diemžēl Sāra ir izgājusi. Vai varu viņai nodot kādu ziņu?

-    Lūdzu, pasakiet viņai, lai piezvana man, tiklīdz ienāk! Tas ir steidzami.

-    Vai kaut kas noticis?

-   Ne gluži. Pasakiet viņai, ka es vēlos ar viņu runāt. Tas ir svarīgi. Tiklīdz Džereds bija nolicis klausuli, pie durvīm skaļi pieklauvēja. Pirms viņš paguva uzsaukt, ka ir aizņemts, atvērās durvis un ienāca Mārtijs Lubeckis.

-    Kur tu klīsti apkārt? Lubeckis noprasīja. Es visu rītu atstāju ziņas.

-    Piedod! Esmu apkrauts ar darbiem.

-    Es jau dzirdēju. Man tikko zvanīja Oskars Rafertijs.

-    Vai tu viņu pazīsti? Džereds pajautāja.

-   Cik nu var iepazīt cilvēku pēc trīs minūšu ilgas telefona sarunas. Viņš pastāstīja, ka nolīdzis tevi sniegt pakalpojumus kādam savam paziņam.

-    Kāpēc viņš zvanīja?

-    Rafertijs gribēja noskaidrot, vai tev ir pietiekami daudz laika, lai pilnīgi nodotos šai lietai. Atklāti sakot, es nodomāju, ka tu esi viņu uz to pamudinājis. Rafertijs zināja, ka esmu tavs priekšnieks, un pastāstīja, ka vienīgais iemesls, kāpēc viņš pie mums vērsies, ir tava labā slava. Ja šī prāva norisināsies veiksmīgi, viņš turpmāk savas lietas uzticēšot mums. Un izskatās, ka viņam tādu potenciālo lietu ir atliku likām.

-    Lieliski.

-   Skaidrs, ka lieliski, Lubeckis piekrita. Vārdu sakot, gribēju tevi apsveikt. Piedod par vakardienu! Priecājos, ka esi atguvies. Tā turpini!

-   Centīšos, Džereds apsolīja, un Lubeckis izgāja no kabineta.

Džereds iebāza roku kabatā un izvilka sērkociņu kārbiņu, ko

bija paņēmis klubā. Uz tās ar zelta burtiem bija izveidots uzraksts DIVAS ISTABAS. Viņš nospieda tālruņa iekšējās sazināšanās taustiņu.

-    Klausos! atsaucās Ketlīna.

-    Esi tik laba un žigli sadabū rokā Berovu! Palūdz, lai viņš nekavējoties uzzina visu iespējamo par klubu "Divas istabas", kas atrodas Austrumu Piecdesmit astotajā ielā, un ziņo man, tiklīdz ko noskaidrojis.

-    Labi, Ketlīna sacīja. Kam lai izrakstu rēķinu?

-    Nevienam. Es to maksāšu pats.

-   Ko tu izdibināji? Džereds jautāja, divdesmit minūtes vēlāk nepacietīgi pieliecies pie telefona skaļruņa.

-   Vai tu faksu nesaņēmi? Berovs brīnījās.

Pirms Džereds paguva atbildēt, ienāca Ketlīna ar papīriem rokās.

-    Lūdzu! viņa sacīja, nolikdama tos uz galda.

Džereds pārlapoja avīžu izgriezumu un nekustamo īpašumu dokumentu kopijas.

-   Nav par ko, Ketlīna teica. Ari šoreiz viņš palika atbildi parādā. Sekretāre juta kārdinājumu izmest kādu dzēlīgu piezīmi, taču saprata, ka nav īstais brīdis, un izslīdēja no kabineta.

-     Kā jau redzi, parastās smalko aprindu blēņas, Berovs skaidroja. Pie durvīm uzraksta nav, taču visi, kam par šo klubu jāzina, nez kādā veidā par to zina. Agrāk tā nosaukums bija "Le Club", līdz kādam pietika saprāta to mainīt. Klubs maz minēts sabiedriskās dzīves slejās. Dažas atsauksmes par restorānu ir vienīgais, ko man izdevās uziet. Nopietna vieta, Džered, izmeklētai publikai. Cik noprotu, klubā iekļūt nav iespējams, taču "Ladies Who Lunch" biedri drīkst tur ierasties, kad vien vēlas.

-   Vai tas ir privāts klubs?

-   Nezinu. Neviens necēla klausuli. Numuru atradīsi pirmajā lapā.

Džereds pateicās, lai gan domas klīda citur.

-   Vēl es papētīju tavu draugu Kozlovu. Vai jau esi iepazinies ar viņa lietu?

-    Kozlova iepriekšējie advokāti to ir izsūtījuši, bet mēs vēl neesam saņēmuši. Vai ir kas interesants?

-    Diez vai to varētu saukt par interesantu. Vienu es varu apgalvot droši tas ir slims tips. Ja cilvēks spējīgs ar skrūvgriezi…

-    Es pats izlasīšu! Džereds viņu pārtrauca.

-    Nē, tu paklausies! Viņš ar skrūvgriezi…

-    Lūdzu, Lenij, es patiešām negribu tagad par to runāt.

Otrā līnijas galā bridi valdīja klusums, tad Berovs pavaicāja:

-   Vai tam ir kāds sakars ar notikumiem, kuri tevi satrauca pusdienas pārtraukumā?

-    Kā tu zini, ka mani kas satrauca?

-    Ketlīna pastāstīja, ka tu pārradies, neizskatīdamies pēc sevis.

-   Tā nav tiesa. Es biju nogrimis domās.

-   Džered, mēs esam pazīstami labu laiku. Tev nav man jāmelo.

-   Es nemaz nemeloju! Džereds aizstāvējās. Pat ja man būtu tāds paradums, tev es nemelotu. Cik esmu tev parādā?

-    Vai tu domā, ka es ņemšu no tevis naudu? Negrasos jūs ar Sāru aptīrīt, Berovs, zemā balsī smiedamies, atbildēja. Svarīgus personiskus lūgumus es izpildu par brīvu. Vienīgi nākamās vakariņas restorānā būs uz tava rēķina.

-    Paldies, Lenij!

-   Nieks vien. Ja vēl kas vajadzīgs, dod ziņu!

Džereds, beidzis sarunu, uzgrieza "Divu istabu" numuru.

-    Klubs "Divas istabas". Kā varu jums palīdzēt?

Džereds pazina kalpotāja balsi.

-   Sveicināts! Es gribēju uzzināt ko vairāk par jūsu klubu. Vai tas ir privāts klubs vai arī atvērts visiem?

-    Klubs ir atvērts visiem, ser.

-   Vai jebkurš var noīrēt telpu pirmajā stāvā pusdienām?

-    Piedodiet, pusdienlaikā mēs neveram vaļā. Gatavojam vienīgi vakariņas.

Džereds apjuka.

-    Es taču biju jūsu klubā pirms stundas. Man bija tikšanās ar Oskaru Rafertiju.

Iestājās klusums. Pēc brīža kalpotājs sacīja:

-   šodien mūsu klubā nav bijušas tikšanās.

-    Protams, bija! Džereds iesaucās. Es pazīstu jūsu balsi, jūs esat tas cilvēks, kurš pavadīja mani lejā.

-    Ser, es nesaprotu, par ko jūs runājat. Varu galvot, ka nekādas tikšanās nav bijis. Mirkli vēlāk klausulē atskanēja klikšķis. Kalpotājs bija pārtraucis sarunu.

Velns parāvis, ko tas nozīmē?

Mērojot ceļu no metrostacijas uz mājām, Džereds jutās pārguris. Viņš vismaz trīsdesmit reižu bija paskatījies pār plecu, baidīdamies, vai viņam neseko. Metrovilcienā viņš bija izgājis cauri trim vagoniem un mirklī, pirms aizcirtās durvis, izkāpis Septiņdesmit otrās, nevis Septiņdesmit devītās ielas stacijā kā parasti. Ejot pa Brodveju, Džereds garāmejot ielūkojās veikalu skatlogos un pētīja tuvākos gājējus. Viņš spontāni metās skriešus, turklāt pilnā ātrumā. Skriedams, cik spēka, viņš nogriezās gar Septiņdesmit astotās ielas stūri un paslēpās pie šaurām durvīm, ko izmantoja pārtikas veikala darbinieki. Acīmredzot neviens viņam tomēr nesekoja. Iespējams, Rafertijs tikai blefoja, Džereds prātoja, tuvodamies mājām. Iespējams, tikai piedraudēja, lai viņš neiedomātos to neklausīt.

Džereds iegāja ēkā un izvilka pastkastītes atslēgu. Zem kājām kaut kas nokrakstēja. Palūkojies lejup, viņš ieraudzīja, ka nelielā aila piesvaidīta ar stikla lauskām. Ar kurpes purngalu iebīdījis tās vienā stūrī, viņš devās augšup. Uz kāpnēm arī mētājās lauskas. Kāpņu augšgalā viņš beidzot saprata, no kurienes tās radušās, stikls ierāmētajai lielizmēra fotogrāfijai, kas bija piestiprināta pie sienas kāpņu laukumā, bija sašķaidīts. Džereds pamanīja, ka dzīvokļa durvis ir pusvirus. Pār muguru pārskrēja saltas tirpas. Vairs nelikdamies ne zinis par stikla lauskām, kas krakstēja zem kājām, Džereds ielūkojās nelielajā gaiteni, pakāpās augstāk un uzmeta skatienu kāpņu laukumam nākamajā pusstāvā. Neviena neredzēja. Džereds atvēra plašāk dzīvokļa durvis.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija apgāztie ozolkoka grāmatplaukti, ko abi ar Sāru bija ilgi likuši kopā. Priežkoka krēsli bija iemesti kaktā un tiem virsū uzsviests galds. Arī virtuve bija saārdīta.

Džereds devās uz dzīvojamo istabu, kāpdams pāri simtiem grāmatu, kas klāja grīdu. Plakāts ar Bogartu bija noplēsts no sienas, dīvāns gulēja uz sāniem, dienasgaismas lampas apgāztas, stikla kafijas galdiņš sadauzīts druskās, televizors apvelts otrādi, visās malās mētājās videokasetes. No apgāztajiem puķupodiem augsne bija izbirusi uz paklāja. Sāras zīmētie Džereda portreti karājās savā vietā ar sašķaidītiem stikliem.

-   Ak dievs! Džereds novaidējās, pārlaizdams skatienu istabai. Nebija nevienas lietas, kas būtu palikusi neskarta.

Lūkodamies pēc tālruņa, lai zvanītu policijai, Džereds izdzirdēja būkšķi guļamistabā. Dzīvoklī kāds bija. Džereds aizzagās līdz dzīvojamās istabas stūrim un paslēpās aiz apgāztā dīvāna. Viņš dzirdēja, ka nelūgtais viesis no guļamistabas dodas uz virtuvi. Pret dēļu grīdu dunēja smagi soļi. Virtuvē iebrucējs vandījās pa atvilktnēm. Istabas vidū Džereds pēkšņi ieraudzīja sudraba vēstuļu nazi. Turpat netālu. Tas bija jādabū. Uzmanīdamies, lai neuzmītu kompaktdiskiem, kas bija izkaisīti kur kurais, un izmisīgi cerēdams, ka neuzkāps čīkstošam grīdas dēlim, Džereds tuvojās vēstuļu nazim un, to paķēris, izslējās. Viņš joprojām varēja iebrucēju pārsteigt nesagatavotu. Džereds dzirdēja, ka tas atgriežas guļamistabā.

Pārliecinājies, ka ir viens, viņš aizsteidzās uz virtuvi. Visas atvilktnes bija izvandītas, skapīši pārmeklēti un iztukšoti. Sažņaudzis rokā vēstuļu nazi, Džereds atspiedās pret ledusskapi un atvilka elpu. Viņš bija noplūdis sviedriem. Saņem sevi rokās, viņš sev pavēlēja. Elpo dziļi!

Pēc mirkļa Džereds nedzirdamiem soļiem piegāja pie aizvērtajām guļamistabas durvīm. Tām tuvojoties, viņš dzirdēja apslāpētu troksni cik varēja noprast, kāds drudžaini rakņājās pa lielo tualetes galdiņu, kas stāvēja pie istabas labās sienas. Dusmas pārmāca satraukumu. Džereds pacēla gaisā nazi un uzlika plaukstu uz durvju roktura. Pār muguru pārskrēja drebuļi. Noskaiti līdz trīs, viņš sev teica. Viens… divi… Atrāvis durvis vaļā, Džereds spēji metās guļamistabā. Sperot soli pāri slieksnim, viņš juta sitienu zem ceļgaliem. Tātad viņu gaidīja. Nogāzdamies uz grīdas, Džereds izlaida no rokām vēstuļu nazi un, nepaguvis to no jauna satvert, izdzirdēja pazīstamu balsi sakām:

-   Vai tu esi zaudējis prātu?

Viņam blakus stāvēja Sāra ar virtuves nazi rokā.

-   Domāju, ka tu esi zaglis! Viņa nolika nazi. Es taču varēju tevi nodurt!

-   Piedod! Džereds sacīja. Viņš pietrausās kājās un strauji apskāva sievu. Galvenais, ka tev nekas nekaiš. Paldies Dievam, tev nekas nekaiš!

-   Viss ir kārtībā. Esmu sveika un vesela, Sāra viņu mierināja.

-   Cikos tu pārradies?

-   Apmēram pirms desmit minūtēm, Sāra atbildēja. Kad iegāju dzīvoklī, gandrīz paģību. Izsaucu policiju un devos pārbaudīt, vai zagļi pievākuši arī mātes rotaslietas.

-Un?

-    Par laimi, viņi tās nav pamanījuši. Pagaidām ir skaidrs, ka paņemta nauda no mana tualetes galdiņa augšējās atvilktnes, zelta kabatas pulkstenis, ko tev uzdāvināja tēvs, un daži sudraba ietvari. Taču rotaslietas nav aiztiktas.

Iegājusi dzīvojamā istabā, Sāra vēlreiz pārlaida acis postažai viņu dzīvoklim. Kamēr viņa nolika taisni puķupodus, Džereds pamanīja, ka zagļi atstājuši "Ķīniešu kvartāla" nazi. Tas bija novietots uz dīvāna spilvena.

Paņēmis rokās savu visvērtīgāko kolekcijas priekšmetu, Džereds pamanīja, ka pie tā pielīmēta papīra strēmelīte. Izlasot divus vārdus: "Turi muti!" -viņam vēderā viss sagriezās.

-    Laikam noturējuši par parastu nazi, Sāra ieminējās.

-Ko?

-Ja zagļi apjēgtu, cik tavs nazis ir vērtīgs, viņi to būtu pievākuši.

-   Jā, noteikti, Džereds noteica, noplēsa zīmīti un saburzīja to saujā.

-     Es nespēju ticēt, ka tas noticis, paņēmusi tālruņa klausuli, Sāra sacīja. Tiklīdz sāku strādāt pie labajiem, kāds nelietis sadomā aptīrīt mūsu dzīvokli! Piezvanīšu Konradam un noprasīšu…

-    Nē! Džereds asi pārtrauca Sāru un, ieraudzījis pārsteigto skatienu sievas sejā, piebilda: Tūlīt būs klāt policija. Noskaidrosim, kas vēl ir pazudis, un izprātosim, kā rīkoties tālāk.

-   Jā, tā būs pareizāk, Sāra piekrita, paceļot grāmatu kaudzi no dzīvojamās istabas grīdas. Bet vienu gan es tev pateikšu skaidri. Ja mēs šos mērgļus notversim, es personiski ierosināšu lietu. Tas, kurš aiztiek manu īpašumu un nodara man kaitējumu, ir pelnījis kārtīgu spērienu.

-   Jā, Džereds sausi atsaucās.

-    Paklau, vai tev kaut kas kaiš?

-   Nē. Nē, nekas.

-   Tiešām? Tu izskaties nelāgi.

-    Ko lai saka? Kāds ielauzies mūsu dzīvokli un izmētājis mantas pa grīdu. Vai man vajadzētu diet aiz laimes?

-    Protams, ne. Bet mākonim ir zelta maliņa kad mēs pārradāmies mājās, zagļi jau bija prom. Neviens no mums nav cietis. Un maz ticams, ka mūsu ceļi vēl kādreiz krustosies.

-   Jā, Džereds piekrita, nelolodams cerības, ka Rafertijs varētu pazust bez pēdām. Mums nudien veicies.

-    Labāk pastāsti, kāpēc tu šo pēcpusdienu man zvanīji. Vai tas bija kas nozīmīgs?

Džereds sažņaudza zīmīti saujā.

-    Nekas īpašs.

-   Gafs teica, ka tu esot izklausījies satraukts.

-    Nieki! Džereds atvairījās. Veltīga trauksme.

Pusnaktī policija jau bija aizbraukusi, pirkstu nospiedumi bija noņemti, un Džereds ar Sāru bija uzlasījuši lielāko daļu izmētāto mantu.

-    Policisti, šķiet, strādāja rūpīgi, Sāra sacīja, atlaidusies uz dīvāna.

-    Es ļoti ceru, ka tā bija. Džereds apsēdās savā iecienītajā krēslā. Tu tagad esi viņu cilvēks. Džereds no sirds pūlējās izlikties, ka nekas briesmīgs nav noticis, taču nespēja atraut skatienu no sievas. Viņš baidījās, ka citādi kaut kas notiks. Un tā būs viņa vaina. Viss bija viņa rokās. Apsvēris, kā vislabāk uzsākt grūto sarunu, viņš beidzot ierunājās.

-   Starp citu, man tev kas jāsaka. Es nevaru atteikties no Kozlova lietas.

Sāra pietrūkās sēdus kā dzelta.

-    Ko nozīmē "nevaru"? Tu esi pieaudzis cilvēks, tu vari darīt visu, ko vēlies.

-    Nē, šoreiz nevaru.

-    Kāpēc? Vai tev kāds pielika pistoli pie deniņiem?

-    Nē! viņš visai skarbi atbildēja. Es nevaru atteikties no šīs lietas.

-    Nesaki tā, Džered! Tu solīji, ka…

-    Es zinu, ko solīju. Bet es nevaru to pildīt.

-   Kozlovs tevi izvēlējās vienīgi tāpēc, ka tu esi mans vīrs. Viņš uzjautrinās.

-    Paldies par izskaidrojumu!

-   Tu saprati, ko es gribēju teikt.

-    Nav svarīgi, kāpēc viņš mani izvēlējās. Lubeckis ir noskaidrojis, ka cilvēkam, kurš apmaksā rēķinu, ir biezs naudasmaks. Ja es šo lietu uzņemšoties, mēs varēšot dabūt arī citas.

-    Lai Lubeckis pats uzņemas šo lietu! Es ar lielāko prieku iebelztu viņam pa tiem septiņiem dubultzodiem.

-    Kozlovs grib tieši mani. Lubeckis neļāva man atkāpties. Es centos, saulīt, es tiešām centos.

-    Par maz centies! Sāra pacēla balsi. Ja tu neatteiksies pārstāvēt šo cilvēku, tu sagandēsi manu karjeru. Ciešot sakāvi cīņā ar savu vīru, es zaudēšu pēdējo nožēlojamo iespēju palikt šajā darbā.

-   Nomierinies!

-   Beidz man aizrādīt! Pamēģini pats pusgadu sūtīt CV uz katru firmu pilsētā! Pamēģini saņemt divsimt divdesmit piecas atraidījuma vēstules! Juristu tirgū esmu nocenota prece. Mana pašpaļāvība iedragāta, un vēl vienu belzienu es nepārcietīšu.

-    Paklausies manī! Džereds apsēdās blakus sievai. Vai tu patiešām domā, ka es to daru tādēļ, lai pakļautu riskam tavu karjeru? Sāra, tu man esi svarīgākais cilvēks pasaulē. Es nemūžam nedarītu ko tādu, kas varētu tevi sāpināt. Es tikai… Džereds apklusa.

-   Jā? Tu tikai?

-   Neko, es…

-    Ko tu? Sāra neatlaidās. Nemoki mani, runā!

Džereds atbildēja tikai pēc brīža.

-    Lubeckis mani brīdināja ja es atteikšos no Kozlova lietas un zaudēšu potenciālo klientu, es ne tikai sabojāšu savas izredzes kļūt par firmas partneri, bet mani nekavējoties atlaidīs.

Sāra bija satriekta.

-   Tas nevar būt! Viņš tā teica?

-    Pēc vakardienas notikumiem viņš vēros mani īpaši uzmanīgi. Vēl pusgads, un notiks balsojums par mani. Es firmā strādāju sešarpus gadus un neesmu tai piesaistījis nevienu klientu.

-    Bet dažas tavas lietas bija svarīgākās firmas vēsturē…

-    Tās bija citu sagādātas lietas. Tagad man jādabū savas. Un pēdējā rindiņa finanšu pārskatā ari advokātu birojā ir pēdējā rindiņa finanšu pārskatā. Mēs esam advokātu grupa, taču vienlaikus arī komercuzņēmums. Ja es nedošu savu ieguldījumu uzņēmuma attīstībā, drīz vien attapšos tādā pašā situācijā kā tu pirms pusgada.

Sāra klusēja..

Iesācis runāt, Džereds nolēma kalt dzelzi, kamēr tā karsta.

-    Es tiešām nezinu, ko lai dara. Visi tavi kredīti… Mēs nevaram atļauties…

-   Vai tevi patiešām var atlaist?

-    Tā viņš teica, Džereds atbildēja. Es saprotu, ka zaudējums prāvā kaitēs tavai labajai slavai, taču līdz tam laikam tava priekšniecība būs tikusi skaidrībā par tevi un zinās, cik tu rūpīgi strādā. Tevi neizmetīs uz ielas tikai tāpēc, ka esi zaudējusi pirmajā tiesas prāvā.

-     Kurš teica, ka es zaudēšu? Sāra atbildēja ar saspringtu smaidu.

Džereds atviegloti nopūtās.

-    Paldies, mīlulīt! Es novērtēju tavu atsaucību.

-   Kādu atsaucību? Man vienalga, ka pretējā pusē būsi tu, es tik un tā uzbrukšu ar visiem iespējamiem līdzekļiem.

-    Neko citu es arī negaidu.

Sāra piecēlās no dīvāna un, sekodama vīram uz guļamistabu, iejautājās:

-    Ja Kozlovs nemaksā par advokātu kurš tad paraksta čekus?

-   To es tev nevaru teikt, Džereds kā taisnodamies attrauca, ieiedams guļamistabā. Tu tagad esi ienaidniece.

-    Apžēliņ, tā jau es domāju! Sāra novilka. Nu sāksies īsta kauja.

Atgāzies krēslā, Rafertijs smaidīdams vērās uz nelielo melno uztvērēju, kas stāvēja uz galda.

-    Kādas ir tavas domas?

-   Izskatās, ka pirmajā raundā pārsvars ir mūsu puisītim, sacīja otrs vīrietis, noņemdams austiņas. Viņš nudien prot pienācīgi iespaidot sievu.

-   Tieši tāpēc mēs viņu izvēlējāmies, Rafertijs sacīja. Atliek tikai cerēt, ka viņš tikpat veiksmīgi darbosies arī tiesas zālē.

-    Un ja nu ne?

-    Es tādu domu nepieļauju.

-    Bet Kozlovs izteicās…

-    Kozlovu labāk nepiemini! Par tādu izrīcību viņu vajadzēja iztriekt cauri sienai.

-    Esmu pārliecināts, ka tu mēģinātu iztriekt. Vienīgi tāds sīkums drīzāk viņš pārmācītu tevi, nevis tu viņu.

Rafertijs izlikās nedzirdam šo piezīmi.

-   Neļauj viņam sevi iebiedēt! Pēc tās zādzības viņš kļuvis nekaunīgs, taču mūsu nedienas ar to nebeidzas. Kamēr Kozlovs neizies no tiesas zāles ar uzvaru, mēs visi esam tintē. Tāpēc esmu gatavs uz visu, lai viņš uzvarētu.

Pulkstenis rādīja bez piecpadsmit divi naktī. Džereds gulēja nomodā. Pēdējās stundas laikā viņš bija iesnaudies četras reizes, taču nevis ieslīga miegā, kas dāvātu aizmiršanos, bet gan nemitīgi uztrūkās, acumirklī atcerēdamies dienas notikumus. Džereds instinktīvi pagriezās pret sievu, vēroja, kā viņa elpo, kā cilājas viņas krūtis. Tikai tas viņam bija svarīgi. Ja vien sieva bija drošībā, viss pārējais bija nieks.

Trešdien septiņos no rīta Džereds stāvēja uz stacijas perona un gaidīja vilcienu. Sargādamies pieiet tuvu malai, viņš nemitīgi lūkojās pār plecu, nopētīdams gaidītājus. Vīrietis zilajā kreklā ar sarkano kaklasaiti izskatījās aizdomīgs. Tāpat arī vīrs olīvzaļajā uzvalkā. Un sieviete, kas lasīja avīzi, un jauneklis ar austiņām. Džereds kāpās aizvien tālāk no cilvēkiem, cenzdamies neļaut bailēm vaļu. Taču pasažieru uz perona kļuva arvien vairāk, un viņš pieķēra sevi satrūkstamies no katra nejauša skatiena. Visbeidzot Džereds izgāja no stacijas un apturēja taksometru.

Kad viņš iegāja birojā, pulkstenis bija pusastoņi. Saārdītais dzīvoklis, sliktais miegs un neierastais rīta ceļš bija viņu izvārdzinājuši gan fiziski, gan garīgi. Acis lipa ciet, pleci slīga lejup, un, atceroties Sārai sastāstītos melus, Džereds vēl aizvien juta spazmas kuņģī. Skaidrs kā diena, tik agri viņš nespēs strādāt, un paies krietns brīdis, līdz viņš saņemsies. Taču Džereds saprata ja viņš grib aizsargāt sievu, viņu gaida smags un ilgs darbs. Stājoties pretī Sārai, nebija šaubu, ka jāparedz ikviens sīkums. Jau savā pirmajā prāvā viņš bija guvis mācību labs advokāts pat niecīgāko robu apsūdzībā spēj pārvērst triumfā.

Tomēr, ejot pa gaiteni, Džereds neraizējās par stratēģiju tiesas prāvā, liecinieku sagatavošanu vai zvērināto izvēli. Viņš vēl aizvien mēģināja atrast ieganstu, kas ļautu atkāpties no šīs lietas. Piegājis pie Ketlīnas galda, viņš izmocīja smaidu.

-   Labrīt! Ketlīna uzsauca. Šodien esi ieradies agrāk?

-   Jā, Džereds atteica. Atvieglo man atlikušās mēneša dienas! Kozlova lieta šobrīd ir svarīgākā.

-    Kāpēc? Tā taču ir tikai zādzība.

-   Tas nenozīmē, ka tā nav svarīga! viņš atcirta.

-    Lēnāk pār tiltu! Es tikai pajautāju.

Džereds pārliecās pār Ketlīnas galdu un klusā balsī sacīja:

-   Tas nevienam nav jāzina. Prokurore šajā lietā ir Sāra.

-   Tev jāstājas pretī savai sievai? Ketlīnai paspruka.

Džereds saviebās.

-   Tici man, es labprāt atkratītos no šīs lietas. Tāpēc man vajadzīga tava palīdzība. Manuprāt, ja vīrs un sieva tiesas zālē pārstāv pretējās puses, rodas interešu konflikts. No ētiskā viedokļa, visiem lietā iesaistītajiem, sevišķi klientiem, tas ir īsts mīnu lauks. Tāpēc pieliec pie darba palīgus, lai viņi izpēta profesionālās ētikas noteikumus un noskaidro, vai šāda kārtība nav pretrunā ar likumu.

-   Vai tad mēs nevaram droši stāties viņai pretī? Mēs taču viņu satrieksim kā nieku!

-    Lai es tādus izteikumus vairs nedzirdētu! Džereds brīdināja.

Ketlīna, pārtraukusi rakstīšanu, pacēla skatienu.

-    Rāmāk, rāmāk! Es tikai pajokoju. Kad advokātu palīgi kaut ko noskaidros, došu ziņu.

Pagriezies, lai dotos uz savu kabinetu, Džereds ievilka dziļu elpu. Kas zina, varbūt viss vēl nokārtosies. Atvēris durvis, viņš dzirdēja kādu sakām:

-   Sveiks, priekšniek! Kas mums šodien darāms?

Džereda kabineta stūrī, izgāzies krēslā un uzlicis kājas uz atkritumu groza, sēdēja Kozlovs.

-    Kā jūs šeit iekļuvāt? Džereds aizkaitināts noprasīja.

-    Sens ķīniešu noslēpums, Kozlovs paskaidroja. Ketlīnai gan neko nesakiet! Man radies iespaids, ka viņa nav no tām, kam patīk pārsteigumi.

Piegājis pie krēsla, Džereds uzmeta stingru skatienu savam klientam. Nostumdams Kozlova kājas no atkritumu groza, viņš teica:

-    Es zinu, ka jūsējie ielauzās manā mājā.

-   Jūsu mājā kāds ielauzās? Kozlovs nevainīgā tonī pārjautāja.

-   Netēlojiet muļķi! Džereds brīdināja.

Kozlovs vienā mirklī uzlēca kājās, sagrāba Džeredu aiz kaklasaites un pierāva sev klāt.

-   Nerunājiet ar mani tādā tonī! Kozlovs nošņāca. Viņš nelaida Džereda kaklasaiti vaļā. Vai skaidrs?

Šā dusmu izvirduma satriekts, Džereds pamāja.

-   Jums jādara savs darbs, un mēs pieraudzīsim, lai jūs to darāt. Pārējo neņemiet pie sirds!

-   Es gribu, lai tu noskaidro, vai vīram un sievai ir atļauts pārstāvēt pretējās puses tiesas zālē, Sāra sacīja. Viņa sēdēja pie sava galda, un Gafs turēja pildspalvu gatavībā. Tas ir tik pretīgi, cik pretīgi vien var būt! Ja uziesi kādu noteikumu, kas ļauj vienam no mums atkāpties, varbūt Džereds atteiksies no lietas. Un es…

-    Jūs baidāties stāties viņam pretī, vai ne? Gafs viņu pārtrauca.

-    Kam? Džeredam? Nekad mūžā! Vai tad es izskatos nobijusies?

-   Aizmirsīsim, ko es teicu. Ko vēl jūs gribējāt?

-    Varbūt es mazliet uztraucos, bet bail man nav.

-    Lai tā būtu! Jums nav bail.

-    Es nejokoju. Tas mani neuztrauc, Sāra turpināja. Velti izgaidījusies Gafa atbildi, viņa piemetināja: Ko gan citu es varu teikt? Skaidrs, ka man ir bail.

-    Kāpēc? Tikai tāpēc, ka viņš ir jūsu vīrs?

-   Arī tāpēc. Turklāt Džeredam vienmēr veicas. Tāds viņš ir

-    Es nesaprotu.

-    Universitātes trešajā kursā mēs pieteicāmies uz lekciju kursu par Amerikas prezidentūras juridiskajiem aspektiem. Pirmajā lekcijā profesors palūdza auditoriju piecelties. Kad lielajā zālē visi bija piecēlušies kājās, viņš izrīkoja: "Visas sievietes, apsēdieties! Visi, kas nav dzimuši Amerikas Savienotajās Valstīs, apsēdieties! Apsēdieties visi, kas īsāki par piecām pēdām un vienpadsmit collām!" Cits pēc cita studenti apsēdās. Vienīgi Džereds palika stāvam. Un tad profesors paziņoja, ka viņš ir vienīgais cilvēks visā grupā, kurš, ja neņem vērā vecuma ierobežojumu, atbilst visiem nosacījumiem, lai kļūtu par prezidentu.

-   Tad nu gan! Tas nozīmē tikai to, ka Džereds ir sešas pēdas garš un dzimis amerikānis.

-   Tas vēl nav viss. Lai cik gudrs, slīpēts un agresīvs būtu pretinieks, Džeredam vienmēr izdodas vērst visu sev par labu. Viņam uz to ir pārdabisks ķēriens. Šī īpašība palīdzēja manam vīram bez pūlēm pabeigt juridisko augstskolu, un, lai gan viņam nav izdevies piesaistīt firmai jaunus klientus, viņam vēl aizvien ir izredzes kļūt par advokātu biroja partneri. To ir grūti izskaidrot. Viņš ir no tiem, kam viss šķietami padodas viegli, lai gan patiesībā tiek panākts ar smagu darbu.

-    Es tādus džekus neciešu, Gafs noņurdēja.

-   Taču es ar vienu tādu apprecējos, un tas nozīmē, ka mums par uzvaru būs grūti jācīnās, Sāra sprieda. Labi, pievērsīsimies citiem jautājumiem. Es joprojām gribu sazvanīt Donigeres kaimiņieni…

-    Petiju Herisoni, Gafs precizēja.

-    Sazvani viņu! Es vēlos norunāt pirmo tikšanos, lai varētu viņu iztaujāt. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesai viņa ir mūsu labākā lieciniece, jo vienīgā redzējusi Kozlovu izejam no mājas. Un man vēlreiz jāaprunājas ar Donigeri. Mums jābūt drošiem, ka tiesas priekšā viņa stājas pilnīgi sagatavojusies. Un vēl… kas man vēl jāizdara?

-jums jāiztaujā policists Makeibs. Viņš sēž gaitenī.

-    Ko? Viņš gaida pie durvīm?

-   Jā, Gafs atteica. Vakar jūs bijāt pārāk aizņemta, tāpēc es viņam piezvanīju un palūdzu ierasties. Makeibam piektdien ir vēlā maiņa, un arī nedēļas nogalē viņam jāstrādā, tāpēc viņš bija ar mieru ierasties šodien.

-   Jauki. Aicini viņu iekšā!

Pēc īsa brīža kabinetā ienāca policists Maikls Makeibs. Viņam bija vērīgs skatiens, noslīguši mutes kaktiņi, un viņš bija kalsnāks, nekā Sārai bija palicis atmiņā pēc sarunas pa videotelefonu. Noņēmis policista cepuri un atsedzis tumšus, biezus matus, Makeibs apsēdās otrpus Sāras galda.

-    Kā šajā iestādē ar jums apietas? viņš jautāja ar Bruklinas akcentu.

-    Visi pret mani izturas lieliski, Sāra atbildēja, atšķirdama piezīmju grāmatiņā lapu ar jautājumiem. Atkārtosim, kāda būs jūsu liecība iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā. Vēlreiz izstāstiet, kas tovakar notika.

-   Patiesībā viss bija samērā vienkārši. Mans patruļas rajons ir Istsaida no Astoņpadsmitās līdz Deviņpadsmitajai ielai, no Leksingtonas līdz Medisonai. Ap pusčetriem naktī man pa rāciju ziņoja par ielaušanos Austrumu Astoņdesmit otrās ielas divsimt pirmajā mājā. Noklausījos vainīgā pazīmes un steidzos uz Astoņdesmit otro ielu.

-   Jūs skrējāt?

-    Protams, skrēju. Bija mana dežūra.

-    Protams, Sāra atteica, izlikdamās, ka visu saprot. Jūsu dežūra.

-   Tātad apmēram divus kvartālus no nozieguma vietas es pamanīju vīrieti, kura pazīmes atbilda aprakstam, tāpēc es viņu aizturēju.

-   Kādas bija pazīmes?

-    Melni džinsi, gara melna ādas jaka un kazbārdiņa. Viņš atbilda aprakstam.

-   Vai viņš izturējās aizdomīgi? Centās aizbēgt, pretojās arestam?

-    Pusčetros naktī tukšā ielā divu kvartālu attālumā no nozieguma vietas gāja vīrietis, kura izskats pilnīgi atbilda zagļa aprakstam, Makeibs sausi noteica. Kas jums vēl vajadzīgs?

-   Vai jūs viņu uzreiz pārmeklējāt?

-   Jā. Atradu pulksteni, golfa bumbiņu un naudu.

-    Pastāstiet to vēlreiz! Kad stāvēsiet tiesas priekšā, zvērinātie gribēs visu zināt sīki un smalki, Sāra sacīja. Pasniegusi Makeibam apsūdzības rakstu, viņa iesāka: Makeib, pastāstiet, ko jūs atradāt pie apsūdzētā?

Lasīdams no papīra lapas, Makeibs atbildēja:

-   Firmas "Ebel" platīna pulksteni, golfa bumbiņu no tīra sudraba un četrsimt septiņpadsmit dolārus.

-   Atvedis Kozlovu uz divsimt pirmo namu Austrumu Astoņdesmit otrajā ielā jūs uzmodinājāt mis Donigeri.

-   Jā. Viņa pat nezināja, ka ir apzagta.

-   Tomēr viņa pazina savas mantas.

-   Jā. Mis Donigere brītiņu vilcinājās, taču tad tās pazina. Pulkstenī bija iegravēts viņas mātes vārds, un viņas pašas vārds bija uz golfa bumbiņas.

-   Vai no dzīvokļa bija paņemts vēl kaut kas?

-    Vairāk neko pie aizturētā es neatradu, un mis Donigere apgalvoja, ka nekas cits nav pazudis. Manuprāt, Kozlovs pagrāba to, kas bija pa rokai, kaut kāda iemesla pēc iztrūkās un ņēma kājas pār pleciem.

-   Vai jūs aprunājāties ar Donigeres kaimiņieni mis Herisoni?

-    Nē, Makeibs atteica. Es nezināju, ka viņa bija zvanījusi policijai.

Sāra pacēla acis.

-    Vai tad jūs nesarīkojāt aizturētā identifikāciju nozieguma naktī?

-    Es nezināju, ka zvanījusi kaimiņiene.

-    Labi. Lai nu būtu, Sāra novilka. Bet policija taču atrada Donigeres dzīvoklī Kozlova pirkstu nospiedumus, vai ne?

Makeibs papurināja galvu.

-    Aizdomās turamais jau bija rokā. Manuprāt, nospiedumi būtu lieka greznība. Vai tad vajadzēja?

-    Vai jūs smejaties par mani? Sāra sašutusi noprasīja. Protams, vajadzēja! Tas ir galvenais pierādījums, ka viņš tajā mājā bijis!

-    Nu, nebrēciet uz mani! Es neesmu izmeklētājs. Es tikai aizturu likumpārkāpējus un nogādāju tos iecirknī. Mūsu budžets nav bezgalīgs, un mēs nemeklējam pirkstu nospiedumus visās nozieguma vietās. Ja vien nav līķa, ja vien tas nav smags noziegums, eksperti paliek mājās, un mēs veicam izmeklēšanu, kā nu protam.

-   Nūjā, Sāra novilka. Kad zaudēšu tajā prāvā, atgādiniet, lai pasaku paldies tiem, kas mums samazināja budžetu. Pārskrējusi ar acīm piezīmēm, viņa sacīja: Vēl daži jautājumi. Cik ilgi jūs esat draugos ar Viktoru Stokvelu?

-    Kas tas par jautājumu?

-   Svarīgs, Sāra atbildēja.

-   Mēs neesam pazīstami. Esmu par viņu tikai dzirdējis.

-   Tad kādēļ jūs lūdzāt, lai viņš uzņemas šo lietu? Sāra apjukusi jautāja.

-    Par ko jūs runājat?

-    Kad saņēmu šo lietu SLIB, uz aizturēšanas protokola bija zīmīte ar lūgumu nodot lietu Viktoram. Ja jūs viņu nepazīstat, kādēļ tad lūdzāt viņu to uzņemties?

-    Es nevienam neesmu neko lūdzis, Makeibs atteica. Viktors pats lūdza man to izsniegt viņam.

Sāra mirkli apsvēra dzirdēto.

-    Viktors pats ar jums sazinājās?

-Jā, viņš man zvanīja dažas stundas pēc aresta, kad gatavoju dokumentus, un sacīja, ka vēloties šo lietu, tāpēc lai tai piestiprinot zīmīti ar viņa vārdu. Nospriedu, ka viņš lietā ir personiski ieinteresēts, un paklausīju lūgumam. Ieraudzījis mulsuma pilno izteiksmi Sāras sejā, policists apjautājās: Vai kaut kas nav kārtībā?

-   Nezinu, Sāra domīgi atteica. Tieši tas man būs jānoskaidro.

Makeibs aizgāja. Aizvērusi durvis, Sāra atgriezās pie galda. Kāpēc viens no labākajiem prokuroriem apgabalā bez acīmredzama iemesla tīkojis pēc šāda sīka uzdevuma? Mēģinādama rast iespējamo izskaidrojumu, viņa paņēma no galda papīra saspraudi, atlocīja to vaļā un sāka tīt ap rādītājpirkstu. Varbūt Viktors domāja, ka lieta būs interesanta. Varbūt gribēja atpūsties pēc lielas slodzes. Varbūt pazīst kādu no lietā iesaistītajiem. Varbūt viņš pazīst Klēru Donigeri un gribēja viņai palīdzēt. Iespējams, viņš pazīst Kozlovu. Virpinādama un locīdama saspraudi, Sāra apsvēra iemeslus, kāpēc šīs aizdomas būtu vēlams paturēt pie sevis. Pirksts jau metās gaiši violets, un viņa apjēdza, ka nezina, ko lai iesāk. Prokuratūra Sārai vēl aizvien bija neizpētīta teritorija nebija šaubu, ka viņai vajadzīga palīdzība.

Norāvusi saspraudi no pirksta, Sāra ar skatienu meklēja iekšējās saziņas pogu uz tālruņa aparāta. Tādas nebija. Un šis nebija advokātu birojs. Paliekusies uz priekšu, viņa uzsauca:

-   Gaf, vai tu varētu ienākt uz brīdi?

Kad Gafs bija klāt, Sāra palūdza viņu aizvērt durvis.

-    Vai, vai! Kas tad nu noticis? viņš noprasīja.

-    Man tev kas jāpastāsta.

-    Es minēšu jūs gribat apskatīt manu slepeno sarakstu.

-Ko?

-    Manu jocīgo vārdu sarakstu. Es zinu, ka ļaudis par to baumo. Pagājušajā nedēļā es dažus vārdus iekļāvu savā elektroniskā pasta vēstulē, un tagad visi alkst turpinājuma. Bet es esmu ciets kā klints. Jums būs jāsamierinās ar tiem, kurus zina visi pārējie, salami, klūdziņas, Nipsijs Rasels…

-   Gaf, lūdzu, apklusti! Vai atceries, kā es SLIB pievācu lietu?

Gafs pamāja.

-    Kad piegādāja lietas, tu sarunājies ar Evelīnu un Viktora, tāpēc neredzēji, ka Kozlova lietai bija pievienota zīmīte ar lūgumu nodot to kādam apgabala prokurora palīgam, un tieši tāpēc es nolēmu to paņemt.

-   Kas tur īpašs? Policisti vienā laidā pieprasa labus prokurora palīgus savām lietām.

-   Es nodomāju tieši tāpat. Taču nupat uzzināju, ka nevis policists pieprasījis šo konkrēto prokurora palīgu, bet gan palīgs lūdzis izsniegt viņam šo lietu.

-    Kas ir tas prokurora palīgs?

Sāra klusēja.

-   Sāra, lūdzu, pasakiet, kam tā lieta bija paredzēta. Tas tiešām var būt…

-    Viktoram, viņa beidzot izmocīja. Tā bija domāta Viktoram.

-   Ak kungs! Kāpēc jums vajadzēja pastrādāt tādu glupību? Tas ir tas pats, kas kaitināt traku suni.

-   Kurjers noplēsa zīmīti un teica, ka tas ir tikai nieka lūgums. Es nezināju, kāda ir kārtība.

-   To var redzēt.

-   Gaf, es saprotu, ka tas bija muļķīgi. Tagad man ļoti vajadzīga tava palīdzība. Es nevienam citam nevaru uzticēties.

-   Nezinu gan. Domāju, ka šis gadījums nav manā kompetencē. Iesaku jums griezties pie Konrādā.

-   Izdzirdējis, ka es pievācu citam prokurora palīgam domātu lietu, Konrāds man sados sutu.

-   Šis lēmums ir jūsu ziņā. Tomēr, ja man būtu jāizšķiras, vai uzticēties Viktoram vai Konradam, es, ne mirkli nevilcinādamies, dotu priekšroku otrajam.

-    Kā veicās? noprasīja Konrāds, kad Sāra iegāja viņa kabinetā.

-    Kas īsti?

-   Saruna ar Makeibu. jūs taču šorīt tikāties, vai ne?

-   Jā, Sāra atzina, pūlēdamās novilcināt laiku. Kopumā labi, bet ne lieliski. Apsēdusies uz olīvzaļā dīvāna, viņa apjautājās:

-    No kurienes jums tāds dīvāns?

-    Lieciet, lai Gafs piezvana uz apgādes departamentu! Tad nākamgad jums arī tāds būs, Konrāds pamācīja. Un tagad pastāstiet par sarunu!

-    Kas tur daudz, ko stāstīt? Policists likās jauks, taču pieļāvis nejēdzīgas kļūdas. Nav licis noņemt pirkstu nospiedumus un nav veicis aizdomās turamā identificēšanu.

-    Viens no astoņdesmit procentiem.

-    Ko? Sāra nesaprata.

-    Prokuratūrā divdesmit procenti apgabala prokurora palīgu dara astoņdesmit procentu ierēdņu darbu, Konrāds paskaidroja.

-    To pašu var teikt par tiesnešiem, policistiem un izmeklētājiem. Astoņdesmit procentiem tā ir tikai birokrātija.

-   Tā nav birokrātija, Sāra apstrīdēja. Šie cilvēki…

-   Sāra, vai jūs zināt, cik Manhetenā ir neizpildītu orderu? Piecsimt tūkstoši. Tas nozīmē, ka pa ielām brīvi skraida pusmiljons mums zināmu likumpārkāpēju un vēl tie, kurus neesam ne reizi apturējuši. Astoņdesmit procenti cilvēku grib tikai saņemt algu, viņi nevēlas pakļaut riskam savu dzīvību un ģimenes locekļus, lai piespiestu pie sienas kādu nelietīgu noziedznieku. Viņi nevēlas darīt to, kas vajadzīgs, lai samazinātu noziedzību. Tas nenozīmē, ka viņi ir slikti cilvēki, viņi ir slikti ierēdņi.

-    Vai es piederu pie atlikušajiem divdesmit procentiem? Sāra jautāja.

-    Tā var teikt. Jums ir trīsdesmit divi gadi, un tas nozīmē, ka jūs lieliski apzināties, kur esat nokļuvusi. Jūsu vecumā vai nu jums tas patīk, vai ne tā ir jūsu karjera. Jūs gan šajā darbā vēl esat zaļknābe, taču nebaidāties izteikt savas domas. Arī Gafs jums uzticas, un tam, ticiet vai ne, ir lielāka nozīme, nekā domājat. Ja panāksiet, ka apsūdzība nonāk tiesā, Monegans zinās, ka esat spējīga darbiniece. Un, tā kā es nemitīgi lūkojos pēc cilvēkiem, kas pieder pie šiem divdesmit procentiem, es darišu visu, lai paturētu jūs šajā darbā. Pastāstiet, ko vēl jūs uzzinājāt no policista, un es pastāstīšu, kas turpmāk jādara.

-   Kā jau teicu, nav notikusi identifikācija.

-   Tas būtu sīkums, Konrāds sacīja. Sarīkojiet to, un lai kaimiņiene atnāk un norāda uz Kozlovu. Ja līdz tiesai tas neizdodas laika trūkuma dēļ, viņa to var izdarīt iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas priekšā lai zvērinātie redz paši savām acīm.

-   Un pirkstu nospiedumi?

-Šajā ziņā gan ir slikti.

-   Draņķa astoņdesmit procenti! Sāra šķendējās.

Konrāds pasmaidīja.

-    Kādi vēl mums ir sarežģījumi?

Sāra nodūra acis.

-   Tikai viens, viņa vilcinādamās atzina. Es neesmu bijusi pilnīgi atklāta pret jums. šī lieta SLIB nonāca ar zīmīti, kurā bija lūgums piešķirt to Viktoram Stokvelam.

Konradam starp uzacīm iegūla aizdomu grumba.

-    Kur zīmīte palika?

-    Kurjers to noņēma, un es ļāvu viņam to aizmest, Sāra sacīja. Pirms Konrāds paguva ko teikt, viņa piemetināja: Zinu, ka tas nebija labi, taču es spriedu, ka Viktoram droši vien ir tik daudz lūgumu, ka viens vairāk vai mazāk neko negrozīs. Iztaujādama Makeibu, es uzzināju, ka viņš uzrakstījis zīmīti tāpēc, ka Viktors lūdzis to uzrakstīt.

Kad pēdējais teikums bija izskanējis, istaba iegrima klusumā. Sāra neuzdrošinājās ielūkoties Konradam acis.

Beidzot Konrāds paliecās uz priekšu.

-   Jums nudien patīk uzkraut sev liekas nastas, vai ne?

-    Tā ir mana stiprā puse. Pacēlusi acis, viņa ievēroja, ka grumba starp Konrādā uzacīm izlīdzinājusies. Jūs neesat pārskaities? viņa pajautāja.

-    Sāra, ja jūs zinātu, ka šo lietu vēlas uzņemties Viktors, vai jūs arī tad būtu to paņēmusi?

-    Nekādā ziņā! Es tikai…

-    Tad nu viss. Es nevēlos nosodīt jūsu vēlēšanos apsteigt konkurentus. Patiesībā man gribētos, lai ļaudīm šāda iniciatīva rastos biežāk.

Konrādā reakcija Sārai bija pilnīgi negaidīta. Nespēdama attapties, viņa pateicīga pamāja ar galvu.

-    Raizēm nav pamata, viņš turpināja. Esmu jūsu pusē.

Pēc balss toņa Sāra saprata, ka viņš ir patiess.

-    Ko lai domā par Viktoru?

-   Vai viņš jums ir kaut ko teicis par šo lietu?

-    Es zinu, ka viņš ir nikns, taču atpakaļ to nav lūdzis.

-    Tad kas jums dara raizes?

-   Vai jums neliekas, ka tas ir mazliet dīvaini? Galu galā kādēļ gan Viktoram būtu vajadzīga tāda nenozīmīga lieta?

-    Kā lai es to zinu? Prokurori bieži mēdz pieprasīt kādu krimināllietu visbiežāk tāpēc, ka vēlas izskatīt kāda konkrēta recidīvista lietu, vai tāpēc, ka pazīst kādu lietā iesaistīto. Iespējams, Viktors ir bijis prokurors pirmajā Kozlova lietā un nav samierinājies ar to, ka viņš palika brīvībā. Varbūt viņš ir Donigeres draugs un grib sievietei izlīdzēt.

-    Un varbūt šī lieta nav tikai zādzība ielaužoties.

Konrāds papurināja galvu.

-   Jums vēl aizvien nedod miera avīžu pirmās lappuses, vai ne?

-   Tā gluži nav, Sāra izmisusi atteica. Es tiešām nedomāju, ka man ir pārāk dzīva iztēle.

-    Vai esat pārliecināta, ka šis notikums slēpj vēl ko?

-    Esmu, jā. Redziet, mums ir zādzība, kurā no visiem dārgajiem priekšmetiem, ko varēja pievākt, paņemti divi sīkumi. To izdarījis zaglēns, kurš var atļauties nolīgt pilsētas labākos advokātus. Neaizmirsīsim, ka viņš nolīdzis divus advokātu birojus vispirms manu iepriekšējo firmu, pēc tam mana vīra darbavietu. Turklāt pasaules labākais prokurors lūdz piešķirt viņam šo lietu un ielavās manā kabinetā. Kas vēl mums vajadzīgs? Milzīga neona izkārtne ar vārdu "Aizdomīgs"?

-    Man tomēr šķiet, ka jūs pārspīlējat. Pilnīgi visiem jūsu nosauktajiem faktiem ir loģisks izskaidrojums.

-   Patiešām? Tad kā jūs izskaidrosiet to, ka Viktors nelūdza, lai atdodu viņam šo lietu.

-   Vai jūs Viktoru apsūdzat?

-    Es nevienu neapsūdzu. Es vēlētos, lai jūs atzīstat, ka būtu vērts papētīt sīkāk.

-   Es negribu pārsteigties, Konrāds atteica. Ja esat ieņēmusi prātā sākt izmeklēšanu kāds ir jūsu nākamais solis?

-    īsti nezinu. Biju domājusi sākt ar Viktoru, taču man nav ne jausmas, ko meklēt.

-    Varat izpētīt informāciju. Tā jūs noskaidrosiet Kozlova iepriekšējo lietu prokurorus un to, vai kādā Viktora lietā minēta mis Donigere. Tomēr brīdinu jūs vēlreiz Viktora interesei par šo lietu varbūt desmitiem dibinātu iemeslu. Iesaku atteikties no ilūzijām tās jums sagādās vilšanos.

-    Neraizējieties! Sāra attrauca, balsij aizraujoties no nervoza satraukuma. Esmu visu pārdomājusi gan šā, gan tā.

Vērodams, kā Sāra drudžaini kricelē piezīmes, Konrāds nogrozīja galvu.

-    Kas nu? Sāra noprasīja, pacēlusi galvu. Ko es daru nepareizi?

-    Neko, Konrāds atteica. Vai gribējāt noskaidrot vēl kaut ko?

-   Jā. Kā lai notver tos neliešus, kas ielauzās manā mājā?

-Jā, Gafs jau pastāstīja. Kamēr jūs iztaujājāt Makeibu, mēs sazvanījām divdesmito iecirkni. Izmeklēšana rit pilnā sparā, bet līdz šim nekas būtisks nav uziets. Uzskatiet to par neveiksmi un izmetiet no galvas!

-    Vai es pareizi jūs sapratu? Ko nozīmē jūsu kvēlā runa, ka jādara viss, lai apkarotu noziedzību?

-    Tā bija tikai izrādīšanās, Konrāds pajokoja. Lai gan vēl var uzsmaidīt laime, kad saņemsiet pirkstu nospiedumu analīzi.

Tikko Konrāds to pateica, kabinetā ienāca Gafs.

-    Kauns, kauns, viņš sacīja. Nu jūs izklausāties pēc tāda, kas ieskaitāms astoņdesmit procentos.

-    Vai tu noklausies visas sarunas? Konrāds pajautāja.

-Tikai interesantākās, Gafs atjokoja un, pagriezies pret Sāru,

piebilda: Ir labas ziņas. Pirmkārt, Donigeres kaimiņiene Petija Herisone ir ar mieru liecināt. Varat šodien viņai piezvanīt un norunāt tikšanos. Otrkārt, izpētīju jautājumu par interešu konfliktu. Saskaņā ar noteikumiem laulātais pāris pretējās pusēs nenoliedzami rada konfliktu. Taču, ja klientam šo konfliktu izskaidro un saņem tā rakstisku piekrišanu, vīrs un sieva var pārstāvēt pretējās puses.

-    Nolādēts! Sāra iesaucās. Tātad Džeredam atliek tikai…

-    Vienu mirkli! Konrāds iejaucās. Apsūdzētā advokāts ir jūsu virs?

-    Es taču jums mēģināju to pateikt, Sāra sacīja. Vai dosiet kādu padomu?

-   Pasakiet, ka viņam no lietas jāatsakās, citādi jūs no viņa šķirsieties, Konrāds pamācīja. Es reiz to esmu pieredzējis un zinu, ka situācija var izvērsties nekontrolējama.

-    Bet vai tas ir likumīgi? Sāra nervozi jautāja.

-   Tikai tad, ja ievēro zināmus nosacījumus, Gafs teica. Jūsu vīra firmai būs jālavierē pa likumu biezokņiem, un Džeredam katrā ziņā jādabū rakstiska Kozlova piekrišana. Turklāt Džeredam jābūt pārliecinātam, ka, par spīti jūsu saistībai ar šo lietu, viņš spēs pienācīgi pārstāvēt sava klienta intereses.

-   Un visu apstipriniet rakstiski! Konrāds aizrādīja. Mazāk par visu jums vajadzīga uzvara, ko atņems apelācijas tiesā, ja Kozlovs sāks brēkāt par netaisnībām procesā.

-    Tātad Džereds drīkst turpināt darbu šīs lietas izmeklēšanā, ja saņem klienta piekrišanu? Sāra jautāja, nemaz nevēlēdamās dzirdēt atbildi.

-    Man ļoti žēl, bet neko citu pateikt nevaru, Gafs sacīja.

Konrāds pavērsa pirkstu pret Sāru.

-    Esiet uzmanīga! Es zinu, ka jūs izmisīgi tiecaties uzvarēt, tomēr nepieļaujiet, lai šī lieta pārņem visu jūsu dzīvi.

-    Par vēlu, Sāra noteica.

Nelikdamies ne zinis par izsalkuma sažņaugto kuņģi, Džereds strādāja visu pusdienas pārtraukumu pārlasīja likumus, kas attiecās uz ielaušanos, sastādīja iespējamo aizstāvības argumentu sarakstu un sameklēja pēdējos desmit gados iztiesātās krimināllietas ar līdzīgiem faktiem.

Džereda kabinetā viss liecināja, ka viņš no sirds ķēries pie darba. Vudija Allena plakāts no sienas aiz rakstāmgalda bija nozudis, un tur pletās milzīga, profesionāli palielināta fotogrāfija, kurā bija redzams nozieguma vietas plāns gan Donigeres un Herisones mājas, gan policista Makeiba atrašanās vieta brīdī, kad viņš saņēma ziņojumu pa rāciju, gan ari vieta, kur bija aizturēts Kozlovs. Džereds bija nolēmis katru darbadienu sākt vienādi ienākot kabinetā, vērīgi aplūkot fotouzņēmumus un prātā uzburt ikvienu šā notikuma sekundi. Katru dienu viņš pievērsīs uzmanību sīkumiem, meklēdams kādu strīdīgu apstākli, ko varētu izmantot savā labā. Tiesas zālē viņam pietiktu ar visniecīgāko pretinieka kļūdu vienu pārskatīšanos, vienu neprecizitāti, vienu neizskaidrojami "pazudušu" sekundi. Ar to pietiktu, lai uzvarētu, un tas bija nepieciešams, lai sieva būtu drošībā.

Viņam vajadzēs izcīnīt uzvaru tikai ar faktiem, jo klients viņam nepalīdzēs. Džereds bija pieredzējis neskaitāmas tiesas prāvas, kurās apsūdzētie izraisīja uzticību un tik ļoti iepatikās zvērinātajiem, ka tie pat gribēdami nespēja atzīt viņus par vainīgiem. Taču, vērodams, kā Kozlovs košļā nagus un nokostos krikumus spļauj kafijas tasē, Džereds saprata, ka šoreiz uz to cerēt nevar.

Kabinetā ienāca Ketlīna.

-    Vai esi gatavs nelielam uzmundrinājumam? viņa noprasīja. Mums piezvanījis Braunijs.

Džonatans Braunijs bija neievērojams antīko priekšmetu tirgotājs Manhetenā. Braunijs, kas specializējās izklaides industrijas relikvijās, bija Džereda galvenais reto kolekcionējamo priekšmetu piegādātājs. Viņi bija iepazinušies antīko priekšmetu izstādē jau Džereda studiju gados, taču tikai vēlāk, kad Džereds iegādājās nazi no filmas "Ķīniešu kvartāls", Braunijs saprata, ka ieguvis klientu visam mūžam. Viņš pirmām kārtām bija tirgotājs, nevis kolekcionārs, un mēdza atkārtot, ka Džeredam esot gods pirmajam uzmest aci jauniegādātajiem retumiem. Tā kā Džeredam Braunijs patika, viņš lielākoties tirgotājam ticēja.

-   Vai vēlies slēgt darījumu? jautāja Braunijs, kad Džereds pacēla klausuli.

-    Paklau, Braunij, pašlaik nav īstais…

-    Kungs tētīt, jau atkal viņš velk veco dziesmu. Vai-i-i-i, Braunij, mēs vēl neesam atmaksājuši kredītus! Nolaid mazliet cenu, un tad es padomāšu. Šodien tas numurs neies cauri, jo es tikko esmu uzgājis vistu, kas dēj zelta oliņas.

-    Es runāju nopietni…

-   Pirms tu sāc, ļauj man pabeigt. Atminies, tu man iedevi kāroto mantiņu sarakstu to, kur lieliem burtiem lasāms: "Ja šos redzi, pērc nost!" Esmu atradis trešo priekšmetu tavā sarakstā. Ja vienosimies par cenu, tev piederēs pašam sava ievelc elpu, mister Kinomili! pašam sava akvalangista maska no filmas "Absolvents". Par autentiskumu nav šaubu. Maska no slavenās ainas pie peldbaseina. Tieši tik veca ari izskatās un gandrīz…

-              Braunij, man šobrīd nav laika. Džereds nolika klausuli.

-   Vai drīz pabeigsi rakstīt tos dokumentus? viņš jautāja Ketlinai.

-    Lūdzu! Ketlīna pasniedza Džeredam papīra lapu kaudzīti.

Pārskrējis ar acīm katrai lapai, Džereds piegāja pie Kozlova

un nolika papīrus viņam uz ceļgaliem. Pasniedzis pildspalvu, Džereds teica:

-    Izlasiet! Ja piekrītat rakstītajam, parakstieties!

-    Kas tur rakstīts? Kozlovs prasīja.

-    Ar to jūs apliecināsiet savu piekrišanu, ka esmu jūsu advokāts. Tā kā lietā prasītājs ir mana sieva, jūs apliecināt, ka esat par to informēts un neiebilstat. Ja mēs zaudēsim, jūs nevarēsiet apelācijas tiesai pieprasīt jaunu tiesu, apgalvojot, ka nezinājāt, ka esam vīrs un sieva.

-    Bet ja es šos papīrus neparakstu? Vai tad es varēšu iesniegt apelāciju?

-   Protams, varēsiet. Taču, ja neparakstīsiet, Sāra ar šo lietu nestrādās. Viņai pietiks prāta pieprasīt šādu dokumentu.

Kozlovs pieliecās, lai parakstītos, un Džereds jautāja Ketlīnai:

-   Vai tev izdevās sazināties ar Donigeres kaimiņieni vai policistu?

-    Vai tad jau tik agri? Ketlīna brīnījās. Parasti mēs to darām pēc iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas. Mēs vēl pat nezinām, vai tiks izvirzīta apsūdzība!

-    Es gribu, lai tu piezvani, Džereds izrīkoja sekretāri, nenolaizdams acis no Kozlova. Strādājot ar šo lietu, mums jāpieņem, ka notiks ļaunākais.

Tajā pēcpusdienā četros Sāra pacēla klausuli un sastādīja Džereda numuru. Ketlīna viņu savienoja ar vīru.

-   Ko tu vēlies? Džereds noprasīja.

-    Kāda jauka apsveicināšanās! Sāra novilka. Sirsnīga, nav vārdam vietas.

-    Piedod, man patlaban nav laika. Vai viss ir normāli?

-Jā.

-   Vai tu droši zini?

-   Protams, zinu. Kāpēc lai es nezinātu?

-   Tāpat vien jautāju, Džereds attrauca. Ko tu gribēji? Vira balss toņa pārsteigta, Sāra apvaicājās, kas viņam uznācis.

-    Nekas, esmu aizņemts, strādāju ar lietu. Kas jauns?

-   Es gribēju atgādināt, ka jābūt rakstiskai piekrišanai, lai mēs varētu…

-   Es jau liku sagatavot un izsūtīt šos dokumentus. Saņemsi rit agri no rīta.

-   Labi, Sāra sacīja. Vai mūsu noruna par vakariņām ir spēkā?

-   Šovakar? Velns, aizmirsu! Piedod! Es nepagūšu. Esmu apkrauts ar darbiem.

-    Džered, es negribu to dzirdēt. Tu apsolīji papum, ka būsi.

-    Es zinu, bet…

-   Kas? Pārāk daudz darba? Kozlovam vēl nav izvirzīta apsūdzība.

-   Nemaz nesāc! Džereds attrauca. Ja tu savu darbu paveic godam, man ari jābūt gatavam.

-   Labi. Raujies kaut visu nakti! Jēgas no tā nebūs nekādas es tik un tā tiesas zālē tevi nobeigšu.

Džereds neatbildēja uz dzēlienu.

-    Hallo! Sāra iesaucās. Vai tur kāds ir? Piemēram, cilvēks ar humora izjūtu?

-    Klau, man jābeidz, Džereds atsaucās. Gaidi mani mājās!

Sāra izdzirdēja klikšķi. Saruna bija galā.

-   Vai viss kārtībā? apvaicājās Gafs, kas pārbaudīja lietas materiālus, kuri atradās uz Sāras galda.

-Šķiet, tomēr ne. Apsūdzība vēl nemaz nav izvirzīta, bet viņš jau ieracies darbos līdz ausīm.

-   Varbūt mēģina aizsteigties mums priekšā.

-   Tā varētu būt, Sāra domīgi atteica. Taču es savu vīru pazīstu un jūtu, ka viņš nervozē. Nav šaubu, ka kaut kas viņu pamatīgi uztrauc. No šā brīža var uzskatīt, ka medusmēnesis beidzies.

Septiņos vakarā Sāra un Gafs stāvēja pie restorāna "Second Avenue Deli". Gaisā virmoja pēc ebreju receptes marinētu dārzeņu un pildītu smalkmaizīšu smarža. īstsaidieši, kurus vilināja šīs smaržas, straumēm ieplūda milzīgo pastrami sendviču un rupjo viesmīļu pasaulē. Sāra nodrebinājās saltajā gaisā.

-   Tuvojas ziema, viņa noteica.

-    Jūs tā domājat? Gafs attrauca, pūzdams kopā saliktajās plaukstās un mīņādamies, lai sasildītos. Pastāstiet vēlreiz, kāpēc jūsu vectēvs grib, lai mēs stāvam uz ielas, nevis siltajā, jaukajā restorānā!

-    Gaf, desmito reizi saku nesauc viņu par vectēvu un saki man "tu"! Viņam patīk, ja viņu sauc par papu, un tā mēs viņu saucam. Ja gribam paēst kopā ar viņu vakariņas, mums viņš jāgaida uz ielas. Citādi viņš nodomās, ka mēs viņu negaidām, un aizbrauks mājās. Ja negribi, netici! Tas izklausās nejēdzīgi, bet nav nekāds joks. Es to labi zinu, jo ne reizi esmu izgaidījusies velti.

-   Tāds savdabīgs džeks, vai ne?

-   Tāpēc jau tevi uzaicināju. Papus ir mans tuvākais radinieks, taču sarunas biedru viņš spēj nokausēt īsā laikā. Divatā ir vieglāk turēties viņam pretī.

-    Kāpēc Džereds nenāca?

-    Aizbildinājās ar aizņemtību, taču, manuprāt, viņš negribēja nākt arī tāpēc, ka ne vienmēr ar papu saprotas.

-    Kāpēc?

-    Kad sāku satikties ar Džeredu, papus paziņoja, ka Džereds nav mans tips.

-    Nu un?

-   Viņš to pateica Džeredam tovakar, kad abi iepazinās.

-Jādomā, ka tu nebiji ar viņu vienisprātis.

-    Protams. Papus var gvelzt, ko grib, Džereds vienmēr ir bijis mans izredzētais.

-    Kā tu to zini?

-    Kas tas par ērmīgu jautājumu? Konkrēta iemesla nav. To gluži vienkārši… zina.

-    Negribu dzirdēt tādas sentimentālas banalitātes. Jābūt kaut kam sevišķam, kādai zīmei.

Sāra brīdi domāja.

-    Viens iemesls tomēr ir. Kad biju maza, deviņus vai desmit gadus veca, mans tēvs bieži devās komandējumos viņš strādāja sieviešu apģērbu kompānijā. Ap to laiku man sāka rādīties šausminoši murgi, ka esmu zaudējusi dzirdi. Visi sarunājas, bet es neko nedzirdu. Es kliedzu pilnā balsī, bet mani neviens nedzird. Šie murgi mani mocīja divus gadus.

-   Tāpēc, ka tu ilgojies pēc tēva?

-    Jā. Māte aizveda mani pie psihoterapeita, un tas apgalvoja, ka murgu cēlonis ir bailes palikt vienai. Tā kā biju vienīgais bērns un vecāku bieži nebija mājās, iemesls bija pilnīgi dabisks. Ar ārsta palīdzību man beigu beigās izdevās atbrīvoties no šīm bērnības bailēm un dzīvot pilnvērtīgu dzīvi. Pēc divpadsmit gadiem mani vecāki gāja bojā un murgi, tas pats drausmīgais sapnis, bija atkal klāt. Es atkal biju desmit gadus veca un kurla, kliedzu kā neprātīga, taču ne pati sevi dzirdēju, ne mani dzirdēja citi. Es pūlējos, cik spēka, izmēģināju visas iespējamās psihoterapeitiskās metodes, tomēr netiku no murga vaļā, tas joprojām mani vajāja. Kad sāku tikties ar Džeredu, sliktais sapnis negaidīti pagaisa un kopš tā laika vairs nav atkārtojies. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc sapratu, ka viņš ir mans īstais. Protams, papus tam nepiekrīt, bet tāda ir viņa daba.

-   Nesaprotu kā gan viens cilvēks var būt tik nejauks?

-   Gan redzēsi, Sāra smaidot brīdināja. Tomēr vienu liec aiz auss ja aptrūkstas sarunas tematu, nesāc runāt par apģērbu ražošanu!

Kad papus iznira no stūra, Gafs izbrīnījās viņš bija gaidījis untumainu sirmgalvi, taču vecais vīrs, kas viņiem tuvojās, šķita daudz patīkamāks, nekā cerēts. Nācējs raudzījās uz viņiem ar maigu, modru skatienu un laipnu smaidu, turklāt šķita, ka ar katru soli kļūst arvien lielāks. Bijušais Bruklinas policijas ielu patruļnieks vairs nebija senākais muskuļu kalns, taču nosvērtā, smagā gaita liecināja par agrāko fizisko sagatavotību.

Uzspiedis Sārai uz vaiga skūpstu, papus nopētīja Gafu.

-    Kas vainas matiem? Vai tie ir mākslīgie? viņš pēc mirkļa noprasīja.

-   Tie ir īsti. Mani sauc Gafs. Priecājos iepazīties, papu! Gafs nobēra.

-   Jā, sauc mani par papu! Sāras vectēvs teica, paspiezdams Gafam roku. Par matiem es tikai pajokoju. Mazliet asprātības un tādā garā. Gafs ar Sāru saskatījās, un abi sekoja papum uz restorānu. Kur tad tavs pielīdējs vīrs?

-   Strādā, Sāra paskaidroja. Viņš lika nodot tev sveicienus.

-   Nemels, meitenīt! Uz tikšanos ar mani nav ieradušies daudz krietnāki cilvēki kā viņš.

-    Par to es nešaubos, Sāra atbildēja.

Viesmīle Gafu, Sāru un papu apsēdināja pie galdiņa zāles tālākajā galā.

-    Vai šis ir labs restorāns? Gafs jautāja.

-    Labs? papus atkārtoja. Tas taču ir "Second Avenue Deli"'. Uz šiem galdiem liek pastrami jau kopš laikiem, kad Eizenhauers pirmo reizi nobrāza savu plato pieri pret durvju aplodas augšmalu Baltajā namā.

-    Eizenhaueram bija augsta piere? Gafs brīnījās.

-    Kā tad! papus atsaucās. Kā milzu melone. Džekam Kenedijam ari. Vienīgā atšķirība bija tāda, ka Kenedijam bija mati. Aplūko bildes, pats redzēsi!

-             Es nemaz to nezināju, Gafs atteica, apvaldīdams smaidu.

-    Kuram vēl bija liela galva?

-    Apžēliņ, tolaik visiem bija! Tāpēc jau viņi valkāja cepures. Goldvoteram, Niksonam, Miltonam Berlē, pat tam franču puisietim de Gollam tam bija milzu pauris. Tas bija slepenais kods.

-   Slepenais kods?

-   Protams. Cepuru valkāšanai bija sava nozīme. Tāpat kā kāršu nosaukumiem saskaitot burtus kopā, iznāk…

-   Piecdesmit divi! Gafs aizgrābts viņu pārtrauca. Es zinu to kodu!

Sāra smējās, un papus viņai pievienojās.

-   Kas šeit smieklīgs? Gafs jautāja. Sarunas biedri pūlējās atgūt elpu. Tu viņam pastāstīji par kārtīm, vai ne?

-    Un tu iekriti! papus sauca.

-    Piedod! Sāra sacīja. Tu toreiz tik ļoti sajūsminājies par šo sakritību, ka es nespēju turēties pretī kārdinājumam un izstāstīju par to papum.

-             Brīnišķīgi, Gafs novilka, aizslēpdams seju aiz ēdienkartes.

-    Uzbrūciet jauniņajam! Ja jau Teitu ģimenei patīk šodien tēlot skolas huligānus, lai viņiem tiek tas prieks.

Pie restorāna, atspiedies pret ielas malā novietotu sudrabainu automašīnu, stāvēja vīrietis ar iekritušiem vaigiem. Viņam bija ap trīsdesmit, un aso, raupjo sejas vaibstu dēļ būtu grūti vecumu noteikt precīzāk. No vietas, kur viņš stāvēja, lieliski varēja redzēt Sāru, Gafu un papu. Gandrīz piecas minūtes viņš nenovērsdamies skatījās uz trijotni, īpašu uzmanību veltīdams vecā vīra sejas pantiem. Vēl viens robs viņas bruņās, vērotājs nodomāja, sakrustodams rokas uz krūtīm.

-   Kā tev patīk jaunais darbs? papus apvaicājās, iekozdamies sendvičā ar pastrami. Ir jautri vai nav?

-   Jautri, Sāra atteica.

-    īstā jautrība tikai sāksies, Gafs noteica. Pastāsti papum par lietu!

-    Kādu lietu? papus jautāja.

-   Nav nekā…

-   Stāsti! papus uzstāja. Klausi draugam!

-    Nav jau nekas sevišķs, Sāra izvairīgi sacīja. Manā pirmajā lietā apsūdzētā advokāts būs Džereds.

-   Ak tur tā vaina! papus novilka. Tad jau nav brīnums, ka viņš neatnāca. Esat jau ķērušies viens otram pie rīkles?

-             Nē, vēl ne, Sāra sacīja, knibinādama kartupeļu pankūku.

-    Viņš ir ieracies darbos, un mani tas…

-    Tevi tas satrauc, papus pabeidza.

Sāra nolika dakšiņu un pastūma šķīvi malā.

-    Viņš ir ne tikai lielisks advokāts, bet ari pazīst mani labāk par visiem.

-    Nedomāju, ka tev vajadzētu raizēties. Pārliecināt zvērinātos tev izdosies daudz labāk nekā Džeredam kaut arī viņš būtu nez cik labi sagatavojies. Viņam kopš bērna kājas viss nācis viegli, un cilvēki to pamana.

-    Papu, lūdzu, nesaki tā! Viņš ir daudz strādājis, lai dzīvē šo to sasniegtu, un viņam nekas nav nācis viegli.

-    Ir gan. Džereds peldēja pa virsu jau tad, kad mēs iepazināmies, kad viņam bija tās lepnās Jeilas aproču pogas, un tā viņš dara līdz šai dienai. Es mīlu Džeredu kā dēlu, taču viņš nezina, ko nozīmē rauties melnās miesās. Viņš neprot novērtēt to, kas viņam dots. Pagriezies pret Gafu, papus piebilda: Todien, kad iepazinos ar Džeredu, mēs atnācām uz šejieni, manu iecienīto restorānu. Džereds paziņoja, ka maltīte ir uz viņa rēķina. Viņš notiesāja tikai pusi sendviča. Es ieteicu viņam to ietīt un paņemt līdzi. Bet Džereds vēlīgi atdāvināja to man, sacīdams, ka citādi tas iešot zudībā. Kāda bezkaunība!

-    Brīnos, kāpēc jūs ļāvāt Sārai ar viņu precēties, Gafs noteica.

-   Gaf, nekūdi! Sāra uzsauca. Papu, lūdzu, nerunāsim par

to!

-   Labi jau labi. Vari man ticēt, ka zvērinātie neuzķersies uz viņa makšķeres, zvērinātos vairāk iespaidosi tu. Tu esi īsts cilvēks ar miesu un asinīm, īsta, strādīga amerikāņu sieviete.

-jauki, papu. Pastāsti to manam priekšniekam!

Sāra pārradās mājās pusvienpadsmitos. Iekārusi mēteli skapī, viņa iegāja virtuvē, atvēra ledusskapi un pārlaida skatienu plauktiem. Piepeši aiz muguras atskanēja soļi, un kāds uzlika viņai roku uz pleca. Sāra sagrāba aiz kakliņa vīna pudeli un apsviedās otrādi, pacēlusi pudeli gaisā. Un sastinga. Tas bija Džereds.

-             Tā nekad vairs nedari! Sāra iesaucās, nolaizdama pudeli.

-   Tu mani pārbiedēji!

-   Piedod! Es negribēju, Džereds atvainojās un apskāva sievu.

-   Tagad tu pēkšņi esi mīļš pret mani!

-   Es ilgojos pēc tevis. Es par tevi raizējos.

-   Kāpēc tad telefona sarunas laikā izturējies tik kretīniski?

-   Es patiešām biju aizņemts, Džereds taisnojās. Tu taču zini, kāds es kļūstu, kad iegrimstu darbā. Nelaizdams sievu vaļā, viņš turpināja: Vai tu zini, cik ļoti es tevi mīlu?

-   Protams, zinu.

-    Patiešām? Džereds vērīgi raudzījās Sārai acīs. Vai tu zini, cik dārga tu man esi? Vai zini, cik ļoti par tevi uztraucos? Vai zini, ka es tevis dēļ darītu pilnīgi visu?

-   Skaidrs, ka zinu, Sāra sacīja, brīnīdamās, kas izraisījis šādus emociju uzplūdus. Džered, vai tev darbā tiešām viss ir kārtībā?

-   Jā, kārtībā. Viss ir normāli.

-    Labi. Tieši to es vēlos dzirdēt. Viņa noskūpstīja vīru. Es negribētu, lai šī lieta nostājas starp mums.

-   Tas nenotiks, Džereds atteica, cieši apskāvis sievu, un pāri viņas plecam uzmeta skatienu sešiem Sāras zīmētajiem portretiem. Stikla lauskas jau sen bija savāktas, un zīmējumi karājās neaizsegti. Vērdamies neaizsargātajos attēlos, Džereds pievilka sievu tuvāk.

-    Nekas slikts nenotiks, viņš čukstēja. Es apsolu.

-   Vai tu varētu sazvanīt Berovu? Gribu ar viņu parunāt, Džereds sacīja Ketlīnai, nākamajā rītā iegājis birojā. Tas ir svarīgi.

-    Viņš tevi no tiesas iebiedējis, vai ne? Ketlīna pavaicāja.

-    Kas?

-    Kozlovs. Tu gribi, lai Berovs uzzina par Kozlovu ko vairāk. Vai man ir taisnība?

Ketlīna, kā allaž, bija trāpījusi mērķī. Taču tas nenozīmēja, ka viņš atklās sekretārei pārējo, jo tad arī viņa būs apdraudēta.

-    Kāpēc gan lai es liktu izsekot savu klientu? viņš jautāja.

-    Netēlo, Džered, es taču neesmu muļķe! Maisiņus zem acīm nenoslēpsi, tātad tu jau vairākas naktis neesi izgulējies. Kopš dienas, kad viņš pirmo reizi šeit uzradās, tu sevi izdzen kā suni. Tu ierodies darbā agri, bieži vien agrāk par mani. Turklāt nav jābūt ģēnijam, lai saprastu, ka šis puisis nes nelaimi.

Džereds pārlaida skatienu birojam. Neviena tuvumā nebija.

-   No kurienes tu to rāvi?

-    Vai tad vēl neesi lasījis par viņa iepriekšējiem noziegumiem?

-    Es zinu, ka viņš ir divreiz arestēts, taču vairāk man nav bijis laika izlasīt. Biju aizņemts ar ko citu.

-    Vai arī tu atliec to uz vēlāku laiku, jo baidies no tā, ko izlasīsi.

Džereds sakoda zobus.

-    Pastāsti, kas tur rakstīts!

Arī Ketlīna pārslidināja skatienu gaitenim un, paliekusies uz priekšu un atspiedusies ar elkoņiem pret galdu, iesāka:

-    Es iesaku apieties ar viņu kā ar jēlu olu. Viņš ir staigājoša bumba ar laika degli. Pirms diviem gadiem Kozlovam gadījusies saķeršanās ar kādu Bruklinas padibeņu pārstāvi, vārdā Džoijs Glaks. Saskaņā ar dosjē Džoijs, visu nakti noplītējis, pārradies mājās roku rokā ar vietējo prostitūtu. Abi žigli izģērbušies, nemaz nenojauzdami, ka zem gultas paslēpies sīkais maniaks Kozlovs. Džoijs jau grasījies iet gultā, kad Kozlovs ar nazi pienaglojis Džoija kailo pēdu pie grīdas, tad izlīdis no gultas apakšas un ja nu Džoijs vēl nebūtu sajutis pietiekami lielas sāpes nogrūdis to uz grīdas. Kad lieta nonāca tiesā, Džoijs negaidot mainīja liecību un apgalvoja, ka neko neatminas.

-    Un prostitūta?

-   Viņas līķi atrada nākamajā dienā pēc uzbrukuma. Heroīna pārdozēšana, ja ticam sekcijas rezultātiem.

-    Vai tu domā, ka Kozlovs viņu novāca?

-   Un kā tu domā? Te būs lieta numur divi. Būvstrādnieks, vārdā Rodžers Hekers, pārradies mājās pēc garas darbadienas, taisnā ceļā dodas uz vannasistabu un apsēžas uz poda. Piepeši viņam liekas, ka izdzirdējis troksnīti dušā. Pirms nabags pagūst pielēkt kājās, dušas aizkars tiek atvilkts vaļā un no kabīnes izlec

Kozlovs. Kā izmeklētāji vēlāk secināja, Kozlovs iesitis Rodžeram pa ādamābolu un notriecis viņu uz grīdas, iespēris pa seju, pa galvu un visbeidzot pa plecu. Atslēgkauls bijis sadragāts. Kozlovs vēstījumu bija nodevis. Bet tad mūsu Rodžers izrīkojas pagalam dumji. Viņš pietraušas kājās, no instrumentu jostas, kas turpat netālu karājas, pakampj skrūvgriezi un metas virsū Kozlovam, kas jau dodas uz ārdurvīm. Nabaga Rodžers tā arī neapjēdza, kas notika. Dzīvokļa kaimiņš, kas, protams, vēlāk mainīja liecību, apgalvoja viņam izklausījies, ka blakusdzīvoklī kāds spīdzinātu kaķi. Policisti, beidzot ieradušies, ieraudzīja, ka skrūvgriezis iesprausts Rodžeram kaklā, un acis…

-    Es vairs negribu klausīties! Džereds viņu pārtrauca.

-   Pateikšu vēl kaut ko. Rodžera līķa sekcijā atklājās vismaz ducis pēcnāves ievainojumu tas nozīmē, ka Kozlovs Rodžeru turpinājis dauzīt prieka pēc, kad nelaimīgais jau bijis miris.

-    Es teicu, ka negribu to klausīties.

-   Džered, es zinu, ka tev nav nekāda prieka to dzirdēt. Tomēr tu strādā ar slepkavu. Tev jāzina…

-   Lūdzu, nesāc mani mācīt! Piezvani Berovam un pasaki, lai ievāc ziņas par diviem cilvēkiem. Pirmais ir Kozlovs. Otrs Oskars Rafertijs.

-    Kas ir Oskars Rafertijs?

-   To es gribu noskaidrot.

-   Tā arī darīsim, Ketlīna atteica. Palūgšu Berovam izpētīt pagātni, banku kontus, sievas, piederību pie klubiem, visu, kas mums var noderēt.

-   Un piekodini, lai nebāž degunu pārāk dziļi. Negribu, lai Rafertijs ko nojaustu.

Ketlīna ne reizi nebija redzējusi Džeredu tik izbijušos.

-   Tas nav droši, vai ne?

-    Ja viņi uzzinās, tad nav.

-    Vai gribi pastāstīt ko sīkāk?

Džereds brīdi klusēja.

-    Nē. Ne tagad.

Ketlīna klusējot vērās priekšniekā. Četros gados viņa bija iemācījusies atšķirt, kad ir vērts turpināt iztaujāšanu un kad saņems strupu atraidījumu. Šobrīd nebija vēlams Džeredu tirdīt.

-   Pastāstīsi, kad gribēsi. Vienmēr būšu gatava uzklausīt, viņa sacīja.

Gaiteņa galā parādījās Kozlovs, un viņu pavadīja viena no biroja administratorēm. Ketlīna pamāja ar roku Džeredam un skaļā balsī paziņoja:

-    Pēc tam es likšu apkopot lietas, kuras saistītas ar ielaušanos un zādzību. Līdz pusdienlaikam tās būs uz tava galda.

-    Paldies! Džereds atteica, nopētīdams Kozlovu.

Kozlovs, ģērbies ierastajā īsajā ādas jakā, iegāja Džereda kabinetā. No izbalējušo džinsu priekšējās kabatas karājās maza metāla ķēdīte.

-    Nu, ko šodien darīsim? Atkal juridiskās padarīšanas?

-   Jā, atkal juridiskās padarīšanas. Kamēr Ketlīna pateicās administratorei, Džereds sekoja Kozlovam kabinetā. Šodien izstrādāsim jūsu liecību.

-    Man būs jāliecina iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā?

-    Bez šaubām. Džereds norādīja uz krēslu, apsēzdamies arī pats. Ja spēsim padarīt jūsu stāstu ticamu, varbūt mums izdosies pārliecināt zvērinātos, ka nevajag izvirzīt apsūdzību. Ja notiks brīnums un jūs viņiem iepatiksieties, var gadīties, ka viņi nebalso pret jums.

-    Es patīku visiem, Kozlovs apgalvoja, ieslīgstot krēslā pretim Džeredam. Kas man jādara?

-    Pirmām kārtām jums jādabū labs uzvalks.

-    Man jau ir labs uzvalks.

-   Es nestrīdos, taču jums būs vajadzīgs lietišķs uzvalks. Tāds kā man.

Kozlovs uzmeta skatienu Džereda tumšzilajam uzvalkam ar tikko manāmajām svītriņām.

-    Kam man vajadzīgs tāds uzvalks?

-   Tam ir svarīgs iemesls, Džereds paziņoja. Viņš nospieda telefona iekšējās saziņas pogu. Ketlīna, vai varu palūgt tevi uz brīdi? Kad Ketlīna bija ienākusi, Džereds teica: Apmēram desmitos tu aizvedīsi misteru Kozlovu iepirkties. Viņam vajadzīgs konservatīvs lietišķs uzvalks, gaumīga kaklasaite, mokasīntipa kurpes un vieglas brilles. Ar savu izskatu viņam jāiedveš uzticība.

-    Skan iespaidīgi. Tā nebūšu uzcirties kopš dienesta, Kozlovs sacīja.

-   Jūs dienējāt armijā?

-   Jā, neilgi. Labāk pasakiet, kas par to visu maksās.

-    Rēķinu nosūtīsim Rafertijam! Džereds noskaldīja. Mēs neko nedarām par brīvu. Ja vēlaties iedvest pārliecību par savu nevainību, pirmais solis ir paust to ar savu izskatu.

Kad Ketlīna bija aizgājusi, Džereds izvilka no portfeļa piezīmju bloknotu. Viņš centās iestāstīt sev, ka šī lieta neatšķiras no jebkuras citas, taču nemiers auga augumā.

-   Pārskatīsim jūsu versiju. Izklāstiet to!

-    Es savā nodabā slāju pa ielu, kad kruķis mani sagrāba un paziņoja, ka esmu arestēts, Kozlovs pastāstīja, sparīgi žestikulēdams. Tad viņš mani aizveda pie tās sievietes un noprasīja: "Vai šis ir tas cilvēks, kas jūs apzaga?"

-   Tieši tā viņš noprasīja? Džereds pārjautāja, kaut ko pierakstīdams bloknotā. Vai tieši tā viņš uzvedināja cietušo uz atbildi?

-   Aha! Viņai neatlika nekas cits kā piekrist.

Tas noderēs, Džereds nodomāja.

-    Kur jūs dabūjāt to "Ebel" pulksteni?

-    Pirms brīža biju atradis uz ielas.

-   Un sudraba golfa bumbiņu?

-    Uzgāju atkritumu kastē un nodomāju, ka man nu gan veicas.

Džereds dusmīgi palūkojās Kozlovā.

-Jums vajadzēs izdomāt labākas atbildes. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie nav tik stulbi.

-    Piedāvāju citu variantu kruķis sabāza to visu man kabatā.

-   Tas var izdoties, ja policistam ir apšaubāma pagātne. Un ko jūs teiksiet par četrsimt septiņpadsmit dolāriem?

-   Tā bija mana nauda! Kozlovs iesaucās. Kad kruķis naudu izvilka man no kabatas, tā bija sasprausta ar manu klipsi. Paprasiet pats, viņš jums pateiks.

-    Labi, pavaicāšu, Džereds nepacietīgi izgrūda. Bet tagad tāds jautājums. Kāpēc jūs trijos naktī atradāties Augšīstsaidā, ja dzīvojat Bruklinā?

Kozlovs sastinga.

-    Labs jautājumiņš. Par šito es agrāk neesmu padomājis.

Džereds nosvieda piezīmju bloknotu uz galda.

-Tad padomājiet tagad! Mums vajadzīga ticama atbilde. Ja tādas nebūs, mūs tur aprīs dzīvus.

-    Kāpēc gan? Rafertijs teica, ka iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā nopratināšanas nebūs. Ja būs, tad uzdodiet man vieglākus jautājumus.

-    Nopratināšanas nebūs tāpēc, ka iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā atjauts runāt tikai vienam juristam. Un tas ir prokurora palīgs. Sārai ir tiesības jums jautāt, ko viņa vēlas, un es drīkstu tikai sēdēt un klusēt.

-   Tad varbūt man nevajadzētu liecināt.

Džereds pietrūkās kājās un apgāja apkārt galdam.

-    Klausieties uzmanīgi! Es esmu advokāts, nevis jūs! Iespējamais zaudējums jebkura cita klienta lietā man nesagādātu ne mazākās galvassāpes. Tomēr šoreiz es darīšu visu, kas manos spēkos, lai uzvarētu, un nepieļaušu, lai kāds stulbs mērkaķis visu sagandē. Tāpēc, ja jūsu attieksme ari turpmāk būs tik nenopietna, dariet man to zināmu, un es…

Kozlovs uzlēca kājās un piegrūda Džeredu pie sienas. Satverdams viņu aiz žaketes atlokiem, Kozlovs iespieda elkoņus Džeredam ribās.

-    Ko es jums vakar teicu? Es neesmu nekāds idiots un palūgšu pret mani tā neizturēties.

Džereds saprata, ka pāršāvis pār strīpu.

-    Piedodiet, es negribēju…

-    Es zinu, ko jūs gribējāt! Kozlovs atcirta, palaidis Džeredu vaļā. Kamēr advokāts sakārtoja kreklu un kaklasaiti, Kozlovs klusēdams vērās ārā pa logu, piespiedis pieri pie stikla. Viņš pabungoja ar galvu pa rūti.

-   Vai mums patiešām būs lielākas izredzes uzvarēt, ja es liecināšu?

-   Ja jūsu liecība būs ticama, mēs varam jau šovakar sākt mācīties uzvaras deju. Zvērinātos var viegli samulsināt, uzstājot, ka esat noturēts par kādu citu. Izgudrojiet loģisku izskaidrojumu, kāpēc tonakt tur atradāties, un pārējais būs bērnu spēle. Vai zināt, cik ņujorkiešu skraida apkārt tumšos džinsos un melnā ādas jakā?

-    Pusmiljons.

-   Vismaz, Džereds attrauca. Sāksim no gala, lai varam mazliet pielabot.

-   Tātad Viktors nav strādājis ne ar pirmo, ne otro Kozlova lietu, Sāra sacīja, Gafam pār plecu lūkodamās datora ekrānā.

-   Tā šeit rakstīts, Gafs atbildēja. Apgabala prokurora palīgi, kas tolaik saņēma Kozlova lietas, šeit vairs nestrādā. Bet tas nenozīmē, ka Viktors un Kozlovs nav pazīstami. Tikpat labi Viktors varēja izmantot Kozlovu par liecinieku, par ziņotāju vai kādam citam nolūkam.

-   Vai mēs varam to pārbaudīt šajā datu bāzē?

-    Ne gluži. Šeit nav visa informācija, tikai galvenie fakti. Te gan ir paredzētas ailes liecinieku uzvārdiem, taču lielākoties tās nav izpildītas. Ja gribam noskaidrot visas iesaistītās personas, vajadzēs izšķirstīt mapes.

-    Labi. Tā arī darīsim.

-   Sāra, Viktors strādā prokuratūrā gandrīz piecpadsmit gadus, un šajā laikā viņam bijis ap tūkstoti lietu katra mape varētu būt sešas colla bieza. Paies vismaz nedēļa, kamēr savāks visus pieprasītos materiālus.

-   Tas nav svarīgi. Man jādabū tās lietas.

-   Bet…

-   Gaf, ja Viktors un Kozlovs ir kaut kā saistīti, es gribu šo saistību atrast. Man vienalga, cik daudz laika vajadzēs un cik lappušu būs jāizlasa.

-   Labi, mana redze jau necietīs.

-   Nepriecājies, arī tavējā cietīs, Sāra attrauca. Mums ir laika līdz vieniem. Tad ieradīsies Donigere. Ja dabūsi jaunāko lietu materiālus, sāksim un hronoloģiskā secībā virzīsimies atpakaļ.

-   Tātad man nav jāpieprasa visas lietas reizē?

-    Nē, es nevēlos, lai tas nāk Viktoram ausīs. Tiklīdz viņš sapratīs, kas mums aiz ādas, labi nebūs. Pieprasi piecdesmit viņa, piecdesmit Konrādā un piecdesmit cita izcila prokurora palīga lietas. Ja kāds interesējas, atbildi, ka mēs pētām, kā labākie apgabala prokurora palīgi uzvarējuši prāvās.

Gafs plati pasmaidīja.

-   Tu nudien dziļi roc, vai ne?

-    Nolāpīts kā gan citādi? Pirmo reizi kopš stāšanās darbā man ir skaidrs, kas jādara.

-    Velns parāvis, vai patiešām tas ir jādara! pēc četrarpus stundām novaidējās Sāra. Galds un lielākā daļa kabineta bija pilni ar mapju un kastu grēdām. Tas ir pilnīgi bezcerīgi!

-    Es tevi brīdināju, Gafs aizrādīja. Bet vai tu mani klausīji? Nē. Vai tu man uzticējies? Nē. Vai tu nolēmi rīkoties uz savu galvu, sacēli degunu mākoņos, ieņēmi prātā, ka situāciju var glābt vienkārša ideja? Jā, jā un vēlreiz jā! Un ko tas mums ir devis? Putekļus. Putekļus uz rokām, uz manas kaklasaites, uz ceļgaliem. Es nemaz par to neesmu priecīgs. Ne drusciņas.

-   Gaf, vai kāds redzēja, ka tu pieprasīji šos materiālus?

-    Domāju, ka ne.

-   Vai mēs varam kaut kā noskaidrot, vai kāds cits pirms mums tos ir pārlūkojis?

-    Droši vien varam. Kāpēc tas vajadzīgs?

-    Es tikai pūlos saprast, vai Viktors zina, ko mēs darām. Varbūt viņš tos iepriekš paņēmis un izdarījis vajadzīgos grozījumus.

-   Tā jau ir neiroze. Skumji, bet fakts nekur nav minētas mūs interesējošas personas. Ne Kozlovs, ne Donigere, ne Donigeres kaimiņiene. Neviens.

-   Ak jā, Donigere! Kur viņa palikusi? Sāra pavaicāja, ieskatīdamās pulkstenī. Mums vienos bija norunāta tikšanās.

-   Viņa nokavējusi tikai pusstundu, Gafs attrauca. Pagaidi vēl mazliet, gan atnāks.

-    Diez vai, Sāra novilka, klēpi šķirstīdama mapi. Man ir nelāga priekšnojauta, ka gaidāms vēl viens draņķīgs pavērsiens.

-    Kāds? Cietusī nosebojusi pārrunas? Nu gan liela nelaime! Arī kabatas zādzības lietā mums nav izdevies atrast lieciniekus.

-   Gaf, tu labi zini, ka tas ir pavisam kas cits.

-    Paklausies, mēs izurbsimies cauri visiem šajā ēkā glabātajiem dokumentiem un noskaidrosim, vai Viktors ir kaut kā saistīts ar Kozlovu vai Donigeri. Taču, pirms tas nav noticis, tu nedrīksti visus saukt par bubuļiem.

-    Bet ja nu visi ir bubuļi?

-    Liksim mierā iedomātus briesmoņus un pievērsīsimies īstajiem. Tev jātiek galā ne tikai ar šo noziegumu un lielo, nejauko iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesu, bet ari ar četriem sīkākiem noziegumiem. Tā kā vieglo noziegumu tiesās rindas ir visai garas, iespējams, šī lieta būs vienīgā, kurā jums būs ļauts iedrasēt tiesas zālē un teikt uzrunu. īsi sakot, ja nepanāksiet, ka iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie izvirza apsūdzību, jūs nenokļūsiet tiesas zālē. Ja nenonāksiet tiesas zālē, nav nekādas nozīmes tam, cik aizdomīgi cilvēki izturas.

-    Es zinu, zinu. Tev taisnība ja salaidīšu grīstē šo lietu, man nav ne mazāko izredžu paglābt savu… Atskanēja tālruņa zvans.

-    Apgabala prokurora palīdze Teita, Sāra sacīja.

-   Sāra, šeit Klēra Donigere.

-    Jā, mis Donigere, Sāra atsaucās. Kur jūs esat? Vai viss kārtībā?

-    Viss ir labi. Es tikai gribēju pārmīt dažus vārdus par ielaušanos. Vakar to visu pārdomāju un secināju, ka nevaru šai lietai veltīt tik daudz laika, cik jums nepieciešams. Šā iemesla pēc esmu nolēmusi atsaukt savu iesniegumu. Tā kā visas mantas esmu atguvusi, vēlos atkāpties.

-Atkāpties? Sāra satriekta atkārtoja. Es neko nesapr…

-    Jā, protams, jums tas ir kas negaidīts, bet tāds nu ir mans lēmums, Donigere viņu pārtrauca. Varat to lietu izbeigt.

-   Tas neatbilst kārtībai. Ja arests ir izdarīts, tikai mēs drīkstam izlemt, vai lietu ierosināt vai neierosināt. Šo lēmumu varam pieņemt tikai mēs. Ne jūs.

-    Tādā gadījumā jādomā, ka jūs zināt, ko darāt. Donigeres balsī bija jaušams aizvainojums. Un ceru, ka vairs nejauksieties manā dzīvē.

-   Mis Donigere, es nedomāju…

-    Netērēsim velti laiku. Esmu aizņemta. Ardievu!

Sāra nolika klausuli.

-    Kas notika? Viņa grib, lai atsakāmies ierosināt krimināllietu? Gafs jautāja.

-   Tā viņa teica.

-   Tātad viņa nevēlas liecināt?

-    Acīmredzot ne, Sāra atteica, pasniegdamās pēc klausules. -Ja viņa atsakās…

-    Kam jūs zvanāt?

-    Donigeres kaimiņienei. Ja cietusī atsakās liecināt, jādara viss, lai mūsu rīcībā būtu vismaz Petija Herisone. Viņa ir mūsu labākā lieciniece vienīgais cilvēks, kas savām acīm redzējis, ka Kozlovs iziet no Donigeres mājas. Sāra steidzīgi sastādīja Herisones numuru.

-    Hallo! otrā līnijas galā atsaucās sievietes balss.

-    Mis Herisone, jums zvana Sāra Teita no apgabala prokuratūras. Mums bija norunāts tikties šo pēcpusdienu, taču varbūt varam pārcelt tikšanos uz agrāku laiku.

-    Misis Teita, piedodiet, es nevarēšu sniegt liecību.

-    Kā, lūdzu?

-     Es nevaru, Herisone stostījās. Esmu pārāk aizņemta. Jums jāatrod kāds cits. Man gaužām žēl. Lai jums jauka diena! To pateikusi, Herisone nometa klausuli.

Sāra paraudzījās uz Gafu.

-   Sasodīts, kas notiek? Viņa bija neizpratnē.

-    Vai tiešām šī lieciniece izstājas no spēles?

-    Mēs esam sprukās, Sāra izgrūda un vēlreiz sastādīja Herisones numuru. Signāls nopīkstēja piecas reizes, un tikai tad Herisone pacēla klausuli.

-    Hallo! viņa klusā un satrauktā balsi sacīja.

-    Mis Herisone, te atkal Sāra Teita.

-    Es atvainojos, bet…

-    Uzklausiet mani, mis Herisone! Sāra viņu pārtrauca. Es zinu, ka jums kāds ir piedraudējis. Apsolu ja nosauksiet viņa vārdu, viņš vairs jūs netraucēs.

-    Man neviens nav draudējis, Herisone bēra vārdus kā pupas. Pilnīgi neviens. Un, lūdzu, lieciet mani mierā!

-     Mis Herisone, vakar jūs apliecinājāt, ka ar lielāko prieku sniegsiet liecību. Šodien es nevaru piedabūt jūs pat pusminūti parunāt pa telefonu. Es saprotu jūsu bailes, taču, atsacīdamās liecināt, jūs iedrošināsiet citus rīkoties līdzīgi. Ja jūs patiešām gribat justies drošībā, pasakiet, kas ar jums runāja, un es likšu policistiem stundas laikā viņus apcietināt. Jums nav jābaidās.

-    Es nebaidos.

-   Vai es drīkstu aizbraukt pie jums uz mājām? Mēs varētu izrunāties un…

-    Nē! Herisone iesaucās. Jūs nedrīkstat šurp braukt! Paldies par jūsu pūliņiem, taču es nepārdomāšu. Ardievu!

Sāra atkal nolika klausuli, un Gafs ierunājās:

-   Tu biji diezgan uzstājīga.

-   Ak, izbeidz! Sāra izgrūda. Nav nekādas jēgas staigāt uz pirkstgaliem. Kozlovam tā nav pirmā reize, un es nemaz nebrīnīšos, ja arī šoreiz tā būs viņa vaina. Izdzirdējusi klauvējienu pie durvīm, viņa uzsauca: Kas tur ir?

Durvis atvērās, un ienāca Viktors. Sāra un Gafs abi reizē aizcirta savas mapes.

-    Kā varu jums palīdzēt? Sāra jautāja, sakārtodama mapju kaudzi un mēģinādama aizsegt Viktora skatienam savu galdu.

-   Garāmejot nolēmu ieskriet un paraudzīties, kā jums sokas, Viktors atteica un aplaida skatienu visapkārt. Kam jums vecās lietas?

-    Pētījumiem, Sāra saminstinājās. Vēlos būt pēc iespējas rūpīgāka.

-    Kas nu kuram sniedz drošības izjūtu. Galvenais nezaudējiet īsto pavedienu!

-    Paldies par padomu! Vai gribējāt vēl kaut ko? Man darbu pārpārēm.

-   Nē, tas būs viss, Viktors atteica, paklaudzinādams ar pirkstiem pa mapju kasti. Tomēr esiet piesardzīga! Es saprotu, ka to ir grūti atzīt, tomēr jūs neesat tik gudra, kā jums pašai šķiet.

Sāra sēdēja nekustīgi, līdz Viktors aizvēra durvis.

-    Ko tad tas nozīmēja? Gafs noprasīja.

-    Viņš zina, Sāra izgrūda, sakņupdama krēslā.

-    Ko viņš zina?

-    Ka mēs paņēmām viņa vecās lietas. Tieši tāpēc viņš atnāca šurp lai parādītu, ka vēro mūs. Viktors zina par lietu materiāliem, zina par lietu un kaut ari viņš to nemūžam neteiks zina, kāpēc mūsu liecinieces mainījušas domas.

-   Kā tas var būt neliecinās? Džereds negribēja ticēt dzirdētajam.

-    Neliecinās, un viss, Rafertijs pa telefonu sacīja čerkstošā balsī. Kāda nezināma iemesla pēc viņas ir pārdomājušas.

Paskatoties uz Kozlovu, kas sēdēja krēslā pie kabineta pretējās sienas un šķirstīja žurnālu, Džeredam piepeši noreiba galva.

-   Vai jūs varētu mirkli uzgaidīt? viņš sacīja Rafertijam. Pirms tas paspēja atbildēt, Džereds nolika klausuli uz galda un izgāja no kabineta.

-    Cikos jūs ar Kozlovu šorīt beidzāt iepirkšanos? viņš jautāja Ketlīnai.

-   Ceturksni pirms divpadsmitiem. Kāpēc prasi?

-    Ko jūs darījāt pēc tam?

-    Viņš paziņoja, ka viņam esot darīšanas, tāpēc es pati izvēlējos kaklasaites, Ketlīna vilcinādamās pastāstīja. Mēs satikāmies pēc stundas. Kāpēc tu jautā? Vai kas noticis?

-   Tātad vismaz stundu viņš bija viens pats?

-    Kozlovs nokavējās, tāpēc var teikt, ka viņš bija prom gandrīz stundu un piecpadsmit…

-   Jēziņ! Džereds novaidējās, ieskrēja atpakaļ kabinetā un pacēla klausuli. Nevajadzēja viņām draudēt, viņš teica Rafertijam.

-   Draudēt? Es neko tamlīdzīgu neesmu darījis! Rafertijs attrauca. Tas būtu pretlikumīgi.

-    Nav smieklīgi.

-   Priecājieties par labajām ziņām! Tās jūsu darbu padarīs krietni vieglāku.

Rafertijs pārtrauca sarunu, un tajā brīdī pie Džereda kabineta durvīm atskanēja klauvējieni.

-    Ienāciet! uzsauca Džereds.

Ketlīna ielūkojās pa durvju spraugu un sacīja:

-    Es atvainojos. Es negribēju…

-   Tā nav tava vaina. Tu taču nevarēji zināt. Pamanījis sekretāres plaukstā sārtu zīmīti, viņš noprasīja: Vai kāds zvanīja?

-     Lubeckis grib zināt, vai esi pabeidzis priekšlikumus "AmeriTex" lietā?

-   Velns! Džereds nolādējās, šķirstīdams papīru kaudzi, kas klāja galdu. Pasaki viņam, ka būs gatavi rīt.

-   Viņš lika atgādināt, ka tie jāiesniedz šodien līdz pieciem.

Džereds pārsteigts pacēla galvu.

-   Tu taču joko, vai ne?

-   Ne prātā nenāk.

-   Tā, Džereds novilka, palūkojies pulkstenī. Man ir trīsarpus stundas. Ieslēdzis datoru, viņš atvēra failu ar "AmeriTex" materiāliem. Man vajadzēs divus advokātu palīgus izpētes darbiem un vienu jauno advokātu procesuālajiem jautājumiem. Lai gaida mani konferenču zālē pēc pusstundas!

-   Vai gribi kādu konkrētu advokātu?

-    Vienalga. Galvenais, lai ir prasmīgs, Džereds atteica, un Ketlīna aizvēra durvis.

-    Iespaidīgi, Kozlovs noņurdēja. Kāpēc jūs iedomājaties, ka visi metīs pie malas savu darāmo un saskries jums palīgā?

-   Mūsu advokātu birojs ir liels, Džereds noteica. Šeit strādā simt sešdesmit astoņi partneri, trīssimt četrdesmit seši advokāti un vairāk nekā simt advokātu palīgu. Gan jau savu darbu izdarīsim. Par to taču mums maksā prāvas summas.

-   Tad tāpēc jūs to darāt? Naudas dēļ?

-    Daļēji jā.

-   Un vēl kāda iemesla pēc?

Pārsteigts par interesi Kozlova balsī, Džereds brīdi kavējās ar atbildi. Radusies iespēja izlauzties cauri klienta čaulai, Džereds nodomāja. Šārīta dusmām nebija jēgas. Varbūt runāt vaļsirdīgi?

-   Gribat zināt, kāpēc es strādāju par advokātu? Tāpēc, ka, manuprāt, pasaulē taisnīgi jāizturas pret visiem, Džereds skaidroja. Un mans darbs ir panākt, lai taisnība tiek arī tiem, kuriem kādreiz tā liegta.

-    Izklausās pēc skauta solījuma.

-             Tā apgalvo arī Sāra, Džereds atteica un negaidīti sacīja:

-    Pastāstiet, kas piepeši uznāca Donigerei un Herisonei!

Kozlovs klusēdams aizvēra žurnālu un niknumā piemiedza acis.

-    Nekad vairs tā nedariet!

-    Ko tad? Džereds noprasīja.

-    Netēlojiet idiotu, Džered! Es jums nebūšu nekāds draudziņš!

-    Man šķita, ka mēs…

-   Aizver žaunas! Kozlovs ieaurojās. Viņa balss skanēja gandrīz pa visu biroju. Turi muti un dari savu darbu!

-    Jūs paņēmāt vecās lietas? Konrāds, stāvēdams pie Sāras galda, paliecās uz priekšu.

-    Kā gan citādi? Sāra atteica. Un viņš ienāca tieši tajā brīdī, kad es noliku klausuli pēc sarunas ar Herisoni. Mapes mētājās visās malās.

-    Es jau zināju, ka man vajadzēja jūs atturēt. Nebija nekāda iemesla uzsākt izmeklēšanu, lai pārbaudītu Viktoru.

-    Es nevēlos nevienu pārbaudīt. Vēlos tikai noskaidrot, kāpēc Viktors gribēja šo lietu.

-   Jums jābūt piesardzīgai. Ar viņu jokus nevajag dzīt. Ja Viktoram nāks ausīs, ar ko jūs nodarbojaties…

-   Pati saprotu. Visu pēcpusdienu par to domāju. Turklāt es nezinu, ko iesākt ar Donigeri un Herisoni. Abas pavēstīja, ka neliecinās.

-    Viņas liecinās, Konrāds sacīja, atliekdamies stāvus. Vienīgi viņas pašas to nezina.

-    Aha, sākas, Gafs nomurmināja. Atbrīvojiet ceļu, sākas parāde!

-    Es nejokoju, Konrāds atteica. Lai spurojas, cik tīk, bet pirmdienas rītā abas būs klāt kā naglas. Gaf, vai esi sagatavojis ceļasomu Sārai?

-   Tā bija gatava jau tajā dienā, kad viņa ieradās, Gafs ar lepnumu apliecināja. Viņš izgāja no kabineta un atgriezās ar brūnu, iespaidīgu mapi un nolika to Sārai priekšā.

-   Atveriet! Konrāds mudināja.

Dokumenti bija sakārtoti alfabētiskā secībā.

-    Pie burta T, norādīja Gafs.

Viņa atšķīra dokumentus ar burtu “T" un izvilka tos ārā.

-    Vai zināt, kas tie ir? Konrāds jautāja.

-   Tiesas pavēstes, Sāra atbildēja.

-   Trāpīts! Kad pirmajā darbadienā izpildījāt visus dokumentus, jums piešķīra paraksta varu, un tas nozīmē arī to, ka jums ir pilnvaras izsaukt uz tiesu lieciniekus. Parakstiet divas pavēstes, uzdodiet aizgādāt tās mūsu lieciniecēm, un saskaņā ar Ņujorkas pavalsts likumu viņām pārbiedētām vai ne pirmdien jāsēž iepriekšējās izmeklēšanas tiesas sēdē.

-    Nezinu gan, Sāra nedroši sacīja. Donigere atcirta mazliet rupji, bet Herisone šķita pārbiedēta. Negribētos, lai kaut kas atgadās…

-   Tā vairs nedariet! Konrāds stingrā balsī viņu pārtrauca.

-    Ko tad? Sāra jautāja.

-   Netaisnojieties! Jūs esat apgabala prokurora palīdze, un draudi jūs neietekmē. Viens no jūsu pienākumiem ir gādāt, lai cilvēki sniedz liecības. Es, protams, negribu, lai liecinieks tiek apdraudēts, taču padodoties jūs neko nepanāksiet.

-    Kā tad es kaut ko panākšu?

-    Palauziet galvu! Atrodiet risinājumu!

-    Konrād, pietiks pavēļu.

-   Ja nepatīk, nāciet klajā ar kādu svaigu domu.

-   Nu tad tā šovakar es pavēsti nesūtīšu. Likšu tiesu izpildītājiem aizgādāt tās lieciniecēm pirmdien agri no rīta. Ja būs nepatikšanas, tie varēs viņas pasargāt un reizē gādās, ka viņas ierodas tiesā.

-    Labi, Konrāds, brīdi klusējis, atzina. Sākums nav peļams.

-   Apspriedīsim, kā tas varēja gadīties. Domāju, nevienam nav šaubu, ka papūlējies Kozlovs.

-    Paklausies, priekšniec! Gafs iejaucās. Pulkstenis ir jau pustrīs.

-   Tiešām? Sāra žigli iemeta acis pulkstenī un piecēlās. Piedodiet, man patiešām jāskrien. Uz šo tikšanos es nedrīkstu neierasties.

-   Bet jums jāgatavojas iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesai, Konrāds aizrādīja. Jūs pat lāgā neesat sākusi!

-   Ticiet man, šis notikums man ir ļoti svarīgs, attrauca Sāra, paķerot no pakaramā jaku. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesa nozīmē apsūdzības izvirzīšanu, kas savukārt nozīmē īstu tiesu, kura savukārt nozīmē uzvaru, un tā nozīmē, ka viņi dzīvoja laimīgi mūžīgi mūžos. Man nenāk ne prātā zaudēt jau pirmajā raundā, tāpēc man vēl daudz kas jānoskaidro.

-   Brīnišķīgs savstarpējas atkarības piemērs. Kad jūs sāksiet gatavoties šim brīnumainajam notikumam?

-    Vēl paliek rītdiena, un Gafs teica, ka mēs visi varam satikties nedēļas beigās.

-    Vai tu re kā! Konrāds izbrīnījies pavērās Gafā.

-    Kas tur sevišķs? Gafs atteica. Jūs tāpat visas nedēļas nogales uzturaties šeit.

-    Rīt esmu aizņemts, bet sestdienu varu izbrīvēt, Konrāds apsolīja. Neaizmirsīsim, ka man ari jāstrādā.

-    Es zinu, tāpēc esmu pateicīga, ka nākat man talkā, Sāra sacīja, traukdamās uz durvīm. Līdz rītam!

-    Pagaidiet! Konrāds uzsauca. Kas ir tik svarīgs, ka jums tūlīt pat jāmūk prom?

-    Esmu norunājusi tikties ar mazo māsu.

-Jums ir māsa?

-    Ne jau īstā, Sāra teica. Esmu pieteikusies programmā "Lielā māsa".

-   Ak tā? Konrāds novilka. Ar ko jūs nodarbojaties nedēļas nogalēs? Nododat asinis, barojat bezpajumtniekus?

-    Ļoti oriģināli! Sāra neslēpa sarkasmu.

-    Cik ilgi jūs jau esat lielā māsa?

-   Iesaistījos programmā kādu mēnesi pēc tam, kad mani atlaida no darba advokātu birojā. Tieši pēc tik ilga laika man apriebās dirnēt un gaidīt, līdz iezvanīsies telefons. Es nospriedu, ka šāda programma man būs noderīgāka nekā dārga ārkļrtēja vizīte pie psihoterapeita un, protams, arī patīkamāka.

-    Manuprāt, tas ir jauki, Gafs atzina. Tas tev nāks par labu.

-    Paldies par labajiem vārdiem! Sāra sacīja. Es labprāt pastāstītu ko vairāk par šo programmu, taču man patiešām jāskrien. Es jau kavēju.

-    Vēl mirkli! Konrāds viņu apturēja. Rit mums jāizprāto, kas šeit īsti notiek. Vakarā parunājiet ar vīru par lieciniecēm!

-   Uzskatiet, ka tas jau ir paveikts, Sāra atbildēja, steigdamās ārā pa durvīm.

Divdesmit minūtes pāri trijiem Sāra šķērsoja Simt sešpadsmito ielu un traucās pa Amsterdamas avēniju. Pa labi palika mūsdienīgās Kolumbijas juridiskās augstskolas Sāras alma mater ēkas. Kreisajā pusē slējās karaliskās, tomēr laikazoba sagrauztās Kolumbijas universitātes celtnes. Ejot ziemeļu virzienā, varēja manīt, ka celtnes ielas malās pamazām zaudē majestātiskumu, un jau pēc viena kvartāla marmora statujas, gotisko stilu un velvētās, greznās durvis nomainīja noplukušas veikalu fasādes, sagrabējuši automobiļi un grumbuļainas ielas. Pie Simt divdesmit pirmās ielas beidzās Kolumbijas universitātes teritorija. Un, kā Sāra bija uzzinājusi pirmajā juridiskās augstskolas kursā, te bija robeža starp Efejas līgu un Ņujorkas rajonu Hārlemu.

Kad Sāra devās pie Ralfa Banča vārdā nosauktās pamatskolas, viņa ieraudzīja apdrupušās ķieģeļu ēkas pagalmā simtiem bērnu, kas klaigāja, priecādamies, ka stundas beigušās. Virzoties cauri skolēnu pūlim, Sāra dzirdēja kādu skaļi uzsaucam:

-   Tu nokavējies!

Uz baltas automašīnas bagāžnieka sēdēja Tifanija Hamiltone, Sāras "mazā māsa". Bija acīmredzams, ka Tifanija savam vecumam viņa apmeklēja septīto klasi ir krietni par garu, turklāt nesen bija sākusi krāsoties, tāpēc izskatījās vecāka par saviem trīspadsmit gadiem. Viņai bija lielas acis, tumšbrūna ādas krāsa un gara, nevainojami sapīta bize, kas slīga pār muguru. Viņas parastais izturēšanās veids bija kareivīgs.

-    Es teicu tu nokavējies! Tifanija atkārtoja.

-   Es ari pirmo reizi dzirdēju, Sāra atbildēja, piegājusi pie mašīnas. Tikai nolēmu neatbildēt.

-    Kur tu aizkavējies?

-    Darbā.

-    Ak jā, pareizi! Tifanija sacīja, nolecot no mašīnas bagāžnieka. Sārtā lūpu krāsa zaigoja pēcpusdienas saulē. Aizmirsu, ka esi sākusi strādāt. Vai tu jau drīksti arestēt? Vai tev iedeva policista žetonu?

-    Nē, prokurora palīgiem žetonus neizsniedz, Sāra iesmiedamās atteica. Mums izdala daudz lūpu krāsas. Tas ir iedarbīgs ierocis, spēj pat apžilbināt pretinieku.

-    Vai, cik smieklīgi! Tifanija noburkšķēja, sakniebjot lūpas. Pastāsti sīkāk par darbu! Vai tev tas patīk?

-   Protams, patīk. Tomēr lieta, ar kuru es strādāju, mani mazliet šausmina.

-    Patiešām? Vai tā ir slepkavība? Šaudīšanās?

-    Ielaušanās un zādzība. Uzmini, kas šajā lietā ir advokāts!

-    Perijs Meisons.

-    Kā tu zini, kas ir Perijs Meisons?

-    Es skatos televīziju.

-   Tomēr tu maldies. Mini vēlreiz!

-   Vai viņš ir resnāks vai tievāks par Periju Meisonu?

-    Kāpēc tu domā, ka tas ir vīrietis? Arī sievietes strādā par advokātēm.

-    Labi. Resnāks vai tievāks?

-   Tievāks.

-    Glītāks vai neglītāks?

-   Glītāks.

-   Garāks vai īsāks?

-   Nezinu. Pieņemsim, ka augumā tikpat garš.

-   Skaidrs, ka tas ir vīrietis. Viņam ir vairāk matu vai mazāk?

-    Mazāk! Sāra iespurcās. īpaši pakau…

-    Džereds?

-    Vienīgais un neatkārtojamais.

-    Mans dievs! Tu taču ar viņu uzslaucīsi grīdu! Es drīkstēšu to vērot?

-    Redzēsim, Sāra atteica.

-    Kādas ir izjūtas? Vai mēroties spēkiem ar vīru nav ērmīgi? Vai viņš ir nobijies?

-    Nedomāju, ka viņš īpaši baidās, Sāra sacīja, atcerēdamās abas liecinieces.

-    Vai tas nozīmē, ka viņš tevi pieveiks? Tu jau sāc padoties?

-    Viņš mani nepieveiks, Sāra atteica un, gribēdama mainīt tematu, piebilda: Pastāsti, kā tev klājās skolā!

-    Lieliski, Tifanija attrauca, kad abas gāja garām Koluir.bijas juridiskajai augstskolai. Kurp mēs šodien ejam?

-   Tas ir atkarīgs no tavas matemātikas kontroldarba atzīmes.

-    Astoņdesmit deviņi procenti.

-   Tā tomēr nav teicama atzīme.

-    Beidz, Sāra! Tu pati teici ja man būs deviņdesmit…

-    Es atceros, ko solīju. Un, cik man zināms, astoņdesmit deviņi nav deviņdesmit.

-   Sāra, lūdzu! Es visu nedēļu zubrīju, lai dabūtu to atzīmi. Pietrūka tikai viens mazs punktiņš. Viens mazītiņš punktiņš.

-    Labi jau labi. Tu man salauzīsi sirdi. Kāda ir tava izvēle?

-    Vai mēs varam atkal aiziet uz Metropolitēna muzeju?

-    Man nekas nav pretī. Tomēr atbildi vai tu patiešām gribi iet uz Metropolitēna muzeju vai arī sēdēt uz kāpnēm un skaitīt novārgušos māksliniekus?

-    Es gribu skaitīt novārgošos māksliniekus. Par katru melno bereti jādod piecdesmit papildu punkti.

-   Tā jau es domāju, Sāra sacīja. Izvēlies ko citu!

-    Mēs varētu aiziet uz boulinga zāli un pēc tam paēst vakariņas restorānā "Si/lvia's".

-    Šovakar neiznāks pavakariņot, Sāra paskaidroja. Man jāgatavojas… Ei!

Viņai spēcīgi uzgrūdās kāds garāmgājējs. Sārai aizrāvās elpa, viņa zaudēja līdzsvaru un pakrita uz ietves.

Pacēlusi acis, Sāra ieraudzīja tumšmatainu vīrieti.

-    Es atvainojos, viņš sacīja. Tā bija mana vaina.

-    Ak, būs jau labi! Paceļot no ietves portfeli, Sāra ievēroja viņa iekritušos vaigus.

-    Es laikam pārāk aizdomājos, vīrietis paskaidroja, cieši pavērdamies Tifanijā.

-    Nekas, sīkums.

-    Patiešām?

-    Protams, protams, Sāra attrauca. Nekas briesmīgs nav noticis.

Abas turpināja ceļu uz universitātes pilsētas centru, un Tifanija ierunājās:

-   Spocīgs džeks, vai ne?

-    Tāds savāds bija gan, jā, Sāra atzina. Sakārtojusi somiņu uz pleca, viņa piepeši juta, ka kaut kas nav kārtībā, un ieskatījās somiņā. Velns un elle! Sāra nolamājās un apsviedās.

-   Kas noticis? Tifanija jautāja.

-   Viņš nozaga manu maku! Sāra metās atpakaļ pa Amsterdamas avēniju un nogriezās gar Simt septiņpadsmitās ielas stūri. Svešo nekur nemanīja.

Iedams augšā uz savu dzīvokli, Džereds redzēja, ka stikla lauskas ir novāktas un fotogrāfija ar saulespuķēm ierāmēta no jauna. Ielaušanās bija notikusi pirms divām dienām, taču Džeredam atmiņas par stikla krakstoņu joprojām bija kā sāls brūcē. Nostājies kāpņu augšgalā, viņš ieprātojās, kāda jēga bija sašķaidīt fotogrāfiju, kas piekārta kāpņu telpā. Neloģiski, viņš sprieda. Nekāda labuma, ja nu vienīgi vandalis guva baudu no bezjēdzīgas vardarbības. Un tad viņš saprata. Kozlovam tā bija tikai spēle.

Nespēdams aizgaiņāt iztēles ainu Kozlovs triec fotogrāfiju pret grīdu -, Džereds izdzirdēja, ka aizcērtas parādes durvis. Mājā kāds ienāca. Vai tā bija Sāra? Nē, soļi bija pārāk smagi. Negribēdams raudzīties pāri margām, Džereds steidzās sameklēt dzīvokļa atslēgu.

Viņš dzirdēja, kā ienācējs smagiem soļiem kāpj augšup. Atslēdzot augšējo slēdzeni, Džeredam drebēja rokas. Apakšējā slēdzene, apakšējā slēdzene, Džereds domās izmisīgi atkārtoja. Beidzot iegrūdis atslēgu slēdzenē, viņš to pagrieza. Atslēga iesprūda. Nolādēts, tikai ne tagad! Veries vaļā, tu aizvēsturiskais… Piepeši slēdzene noklikšķēja, durvis atsprāga vaļā, un Džereds klupdams krizdams iebrāzās dzīvokli un, aizcirtis durvis, pieplaka pie durvju actiņas. Pa kāpnēm bija nācis Kriss Gatmens, trešā stāva kaimiņš.

Savas paranojas aizkaitināts, Džereds devās uz guļamistabu.

-   Sara? Vai tu esi mājās?

Klusums. Viņš nometa portfeli blakus naktsgaldiņam un noslīga uz gultas.

Elpo dziļi, Džereds sev pavēlēja. Nepieļauj, lai šie cilvēki valda pār tevi! Viņš iegāja vannasistabā un apšļakstīja seju ar aukstu ūdeni. Viņam likās, ka ar acs kaktiņu pamanījis kustību dušas kabīnē, un viņš atrāva vaļā aizkarus. Nekā. Tukšs. Džereds aizskrēja uz guļamistabu un palūkojās zem gultas. Ieskatījās savā skapī. Tad Sāras skapī. Tad veļas skapī. Neviena nebija. Tukšs. Tukšs. Tukšs. Nebija šaubu dzīvoklī neviena cita nebija. Taču viņš nejutās drošāk.

Ap pusdeviņiem Džereds sēdēja dzīvojamā istabā, risināja "New York Times" krustvārdu mīklu un nepacietīgi gaidīja, kad pārradīsies sieva. Ar Sūru nekas slikts nav noticis, viņš sevi drošināja, ieskatīdamies rokas pulkstenī un tad palūkodamies uz videomagnetofona pulksteni. Ceļš ir tāls, tāpēc viņa kavējas. Pēdējās pusstundas laikā viņš bija trīs reizes piezvanījis Sārai uz darbu. Neviens nebija pacēlis klausuli. Apņēmies sevi ar kaut ko nodarbināt, lai novirzītu domas, Džereds sāka prātot, kā Sāra reaģēs uz to, ka abas sievietes atteikušās liecināt, un nosprieda, ka sieva vispirms vainos viņu un tad raudzīs izdabūt no viņa kādu informāciju. Pabeidzis šo analīzi, viņš jau kuro reizi paskatījās rokas pulkstenī. Tad videomagnetofona pulkstenī. Gan viss būs kārtībā, Džereds atkārtoja. Kaut īriss būtu kārtībā!

Pēc desmit minūtēm Sāra beidzot pārnāca. Tiklīdz Džereds izdzirdēja durvis pagriežamies atslēgu, viņš nolaida avīzi uz ceļgaliem.

-    Kā tev šodien veicās? viņš uzsauca.

-    Brīnišķīgi, Sāra ironiski atteica. Vispirms tavs klients izteica draudus divām manām lieciniecēm. Un tad kāds uz ielas uzskrēja man virsū un pievāca manu maku.

Džereds nolika laikrakstu. Pirmā doma bija Kozlovs.

-   Vai tu necieti? viņš vaicāja. Kur tas notika?

Sāra iegāja dzīvojamā istabā un ātri izklāstīja, kas bija atgadījies.

-    Tas nelietis dabūja visu kredītkartes, autovadītāja apliecību…

-   Negribu tev pārmest, bet es lūdzu tevi nopirkt somiņu ar stingrāku aizdari, Džereds teica. Vai tas bija viņš? Tagad pastāsti, kā mans klients piedraudēja tavām lieciniecēm.

-    Liecies mierā, Džered, tu labi zini, kas…

-   Goda vārds, man nav ne jausmas, par ko tu runā.

Sāra piegāja pie Džereda, pieliecās un ielūkojās viņam acīs.

-   Pasaki to vēlreiz!

-    Man nav ne jausmas, par ko tu runā, Džereds atkārtoja, lēni izrunādams katru zilbi. Nemirkšķini acis, viņš sev domās piekodināja un aizturēja elpu. Nemirkšķini, citādi viņa tevi pieķers.

Sāra vērīgi nopētīja vīru. Ja viņš melo, tad šo māku apguvis nesen.

-   Pēcpusdienā piezvanīju gan mis Donigerei, gan mis Herisonei, beidzot viņa teica. Abas paziņoja, ka atsakās liecināt. Herisone bija tā pārbijusies, ka dzirdēju viņu elsojam.

-    Un tu uzskati, ka Kozlovs viņām piedraudējis?

-    Kurš gan cits?

-    Neviena cita nav, Džereds stingri noteica. Bet es varu apliecināt, ka Kozlovs visu rītu bija kopā ar mani.

-    Un pārējo dienas daļu?

-    Lubeckis man uzdeva sagatavot priekšlikumus tiesai, un es visu pēcpusdienu ar tiem strādāju. Priekšlikumi bija jānodod piecos. Turklāt tu teici, ka zvanīji sievietēm uzreiz pēc pusdienām.

-   Tā arī bija, Sāra teica. Es gribēju saskaņot liecības.

-    Met pie malas tās apsūdzības! Es tiešām nezinu, par ko tu runā, Džereds atkārtoja. Saprazdams, ka viņu kuru katru mirkli pieķers, ja vien viņš nemainīs sarunas tematu, Džereds ātri noprasīja:

-   Cik naudas tev nozaga?

-    Nezinu un negribu par to domāt, Sāra atteica, smagi nosēzdamās uz dīvāna. Esmu pārgurusi.

-    Vai tu nedēļas beigās strādāsi? Džereds satraukts jautāja.

-Jā. Un tu?

-   Protams, viņš atbildēja. Ko tu gribētu šovakar darīt?

-    Vaļsirdīgi sakot, es gribu sēdēt un dažas stundas nedarīt neko.

-   Vai tev nav garastāvokļa man apgriezt matus?

-   Labi. Atnes piederumus!

Pirmo reizi Sāra apgrieza Džeredam matus otrajā kursā. Kad Džereds pārradās mājās no Kolumbijas studentu frizētavas izķēmots, Sāra paziņoja, ka pat viņa varētu apgriezt labāk. Pēc mēneša Džereds ļāvās pierunāties un kopš tās dienas vairs nemaksāja par friziera pakalpojumiem.

Dušā izmazgājis galvu, Džereds aptina dvieli ap vidukli, iegāja virtuvē un apsēdās pie galda. Ķemmēdama vīra matus, Sāra ierunājās:

-    Kļūst varen plāni, mans laulātais draugs.

-   Tam esmu spiests piekrist. Vējš aizvien spēcīgāk saldē pakausi. Taču gan es samierināšos ar plikgalvību, ja jau man tāds liktenis.

-   Nekas cits tev neatliek.

-   Jauki, viņš attrauca. Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu par lietu?

-    Sper vaļā! Sāra mudināja, saņēmusi divos pirkstos matu šķipsnu.

-    Ko tu saki par priekšlikumu lietu izbeigt?

-    Kā, lūdzu? Sāra nogrieza šķipsnu.

-    Lietu vajadzētu izbeigt, Džereds atkārtoja, juzdams, ka nogrieztie mati kutina plecus. Noslēgsim vienošanos! Tu neizvirzi apsūdzību, un Kozlovs vairs neradīs tev galvassāpes.

Sāra, pārtraukusi darbu, sarauca uzacis.

-   Un kāds man no tā labums?

-   Runājot atklātu valodu, tu neizskatīsies pēc muļķes. Tev būs aiztaupīta publiska neveiksme iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā pirmdien vai zaudējums tiesas prāvā. No situācijas tu iziesi ar paceltu galvu un nesāksi darbu ar negatīvu bilanci.

Sāra sadusmojusies nošņāpa prāvu matu šķipsnu.

-   Kas tev uznācis? Džereds noprasīja, ieraugot noplīvojam matus uz grīdas.

-    Kāpēc tu uzskati, ka esmu neveiksminiece?

-   Nav runa par to. Šī lieta ir tikpat kā zaudēta. Tu teici, ka abas liecinieces atteikušās liecināt. Tavs pienākums ir neputināt pilsētas budžetu. Ja liecinieces atsaukušas liecību, tev nevajadzētu ierosināt lietu tikai tādēļ, lai paliktu darbā.

-   Pirmkārt, manā rīcībā vēl ir policists. Otrkārt, viena lieciniece atkal mainījusi domas. Donigere tomēr piekritusi liecināt.

-    Patiešām? Džereds noprasīja.

-   Vispār jau ne. Sāra cītīgi grieza matus. Es sameloju, lai redzētu tavu reakciju.

-    Ko? Džereds sarāvās.

Sāra to bija gaidījusi.

-   Tu jau zināji, ka abas ir atsaukušas liecības, vai ne?

Džereds piecēlās un pagriezās pret sievu.

-   Sāra, es…

-             Kas tev to pateica? Sāra jautāja, pavērsusi pret vīru šķēres.

-    Vai kāds no prokuratūras? Vai arī Kozlovs pats?

-Es ne…

-    Kozlovs, vai ne? Rīt es viņam izvirzīšu apsūdzību liecinieku ietekmēšanā un izmeklēšanas traucēšanā.

-   Sāra, es patiešām nedomāju, ka tas bija viņš. Džereds pūlējās lūkoties sievai acīs, jo tikai tā viņu varēja pārliecināt. Goda vārds. Es zvēru!

-    Kā tu uzzināji, ka Donigere un Herisone ir atsaukušas liecības?

-    Viņas man to pateica. Es piezvanīju abām, lai noskaidrotu viņu versijas par notikumu. Tā. Tagad tu zini. Tas nav pilnīgi melots, Džereds sev iegalvoja, mēģinādams atgūt pašpaļāvību. Pēc sarunas ar Rafertiju viņš tiešām bija piezvanījis abām sievietēm, lai iegūtu apstiprinājumu.

-   Tad kāpēc tu izlikies, ka nezini?

Paspīdēja iedvesmas stariņš.

-   Tā paša iemesla pēc arī tu meloji, ka Donigere liecinās. Gribēju pārliecināties, vai tu zini.

Sāra stingri palūkojās vīrā, un viņas sejā atausa smaids.

-    Kas nu? Džereds noprasīja, ar mokām pasmaidīdams viņai pretī.

-   Vai mēs varētu uzvesties vēl nesaprātīgāk?

Džereds pavērās uz laulības gredzenu.

-    Domāju, ka droši vien varam.

-   Noteikti varam. Bet tas nenozīmē, ka mums jāspēlē šādas prāta spēles.

-Jā, tev taisnība, Džereds noteica. Viņam tomēr bija vēl kas jāsaka. Vienīgi šajā lietā…

-    Es zinu, ka tas ir svarīgi. Nomierinies! Sāra norādīja, atsākdama griešanu. Neesi taču tik apsēsts!

-    Es to daru ne vien savā, bet arī tavā labā.

-    Ko tieši?

Džereds piecēlās no krēsla un pagriezās pret sievu.

-   Tev derētu labi pārdomāt faktus, kas ir tavā rīcībā. Es zinu, ka tev ir aizdomas, taču tu nevari neko pierādīt. Tavs policists tev nepalīdz, liecinieces izturas neatsaucīgi. Ja tu piekritīsi lietu izbeigt, tu vismaz savu pirmo lietu nebūsi zaudējusi. Pēc tam tu varēsi dabūt labāku. Es tikai gribu tev palīdzēt, mīļā. Un mēs abi zinām, ka vislabāk tu apliecinātu savu lietderību darbam prokuratūrā, ja parādītu, ka māki novērtēt situāciju.

-    Nezinu gan.

-    Sāra, ja tu šos faktus izklāstīsi tiesā, tu zaudēsi. Un, ja zaudēsi, nākamajā mirklī stāvēsi bezdarbnieku rindā.

Sāra nekustējās. Redzot sievas sakniebtās lūpas, Džereds saprata, ka viņa ir sabozusies.

-   Vai mēs varētu vienoties par mazāku sodu? viņa minstinādamās vaicāja.

-    Vienošanās nebūs, Džereds atteica. Viņš gribēja būt pielaidīgs, taču nedrīkstēja. Ja tevi apmierina atgriešanās bezdarb…

-    Izbeidz to atkārtot! Sāra uzsauca.

-    Neskaisties uz mani! Es neradīju šīs grūtības, es gribu tevi no tām izpestīt. Kāda būs tava atbilde?

Sāra soli atkāpās, un viņas skatiens bezmērķīgi klīda pa telpu. Džereds zināja, ka guvis virsroku. Melošana bija izsmēlusi visus spēkus, taču tā atmaksāsies.

-    Vai tu patiešām domā, ka es zaudēšu? Sāra jautāja.

-   Jā, viņš nevilcinoties atbildēja. Es patiešām tā domāju.

-    Nemelo!

Džereds dziļi ieelpoja. Viņš tikai gribēja pasargāt savu sievu.

-    Es nemeloju, Sāra.

-   Rīts gudrāks par vakaru. Parunāsim par to rit!

Sāra izgāja no virtuves, un Džereds aizvēra acis. Viņš gandrīz bija panācis savu.

Džereds virtuves izlietnē nomazgāja vakariņu šķīvjus. Ēdienu viņi bija pasūtījuši no taizemiešu restorāna. Džereds zināja, ka jāturpina izdarīt spiedienu, jo šķita, ka tuneļa galā paspīdējusi gaisma. Kad iezvanījās tālrunis, viņš uzsauca Sārai:

-    Saulīt, vai paņemsi?

Pēc īsa brīža viņš dzirdēja Sāru atsaucamies:

-   Zvana tev!

Džereds aizgrieza krānu, noslaucīja rokas dvielī pie izlietnes un devās pie tālruņa.

-    Hallo!

-   Sveicināts, mister Linč! Šeit zvana Berija Akselroda no "American Health Insurance". Es jums tomēr varu pateikt doktores Katleres adresi.

-    Piedodiet, man nav ne mazākās jausmas, par ko jūs runājat.

Otrā līnijas galā iestājās neveikls klusums.

-    Atvainojiet, vai es runāju ar Džeredu Linču?

-   Jā, tas esmu es.

-    Mister Linč, lūdzu, nosauciet savu dzimšanas datumu un sociālās apdrošināšanas numuru!

-   Nē, nenosaukšu. Lūdzu, atgādiniet kas jūs esat?

-   Mans vārds ir Berija Akselroda, es strādāju "American Health Insurance", jūsu apdrošināšanas firmā.

-   Kādam nolūkam jums šīs ziņas vajadzīgas? Džereds, aizdomu pilns, jautāja. Vai tad jums to nav?

-   Ser, es tikko pusstundu runāju pa tālruni ar cilvēku, kurš sevi nodēvēja par Džeredu Linču. Ja tas nebijāt jūs, man jānoskaidro, ar ko es runāju tagad. Ja jūs man neuzticaties, varu pastāstīt, ka pēdējos trīs apdrošināšanas atlīdzības pieprasījumus iesnieguši ārsti Kollers, Vikets un Hofmens, tieši tādā secībā. Ticiet, man ir ziņas par jums. Vai jūs, lūdzu, nenosauktu savu dzimšanas datumu un sociālās apdrošināšanas numuru?

Džereds negribīgi paklausīja.

-    Ko tas cilvēks vēlējās?

-    Drošs paliek drošs pastāstiet, kuru ceļgalu doktors Kollers jums ārstēja.

-    Kreiso. Ko zvanītājs jums teica?

-   Viņš lūdza nolasīt izdevumu sarakstu, lai gūtu priekšstatu, kur un kā iztērējis naudu.

-    Un jūs, ne aci nepamirkšķinādama, darījāt viņam zināmu konfidenciālu medicīnisko informāciju?

-   Es domāju, ka tas esat jūs. Viņš nosauca jūsu dzimšanas datumu un sociālās apdrošināšanas numuru un pastāstīja, ka patlaban plāno budžetu.

Noslaucījis pieri trauku dvielī, Džereds satraukumā sāka staigāt.

-    Ko jūs viņam atklājāt?

-    Es noskaitīju ārsta Hofmena zobārstniecības rēķinus, ikgadējo apskati pie ārsta Viketa un vizīti pie ārsta Kollera ceļgala dēļ, pieminēju arī maksu par ceļgala stiprinājuma izgatavošanu. Kad biju to nolasījusi, viņš sāka tincināt mani par jūsu sievu. t

-    Ko jūs viņam pastāstījāt? Džereds drebošā balsī noprasīja.

-   Ser, kā gan es varēju zināt…

-    Lūdzu, pasakiet, ko jūs viņam atklājāt!

-    Es tikai nolasīju izdevumu sarakstu. Nekā cita mums šeit nav. Receptes dzimstības regulēšanas tabletēm, pretalerģijas zālēm un psihiatra izrakstītas zāles pret depresiju, kas lietojamas četrus mēnešus. Un tad viņš palūdza man doktores Katleres adresi vai tālruņa numuru, jo gribot noskaidrot, cik izmaksā viņas pakalpojumi. Es neatcerējos, ka mums ir viņas koordinātas, tāpēc lūdzu viņu uzgaidīt. Bet zvanītājs atteica, ka tas neesot nekas sevišķs un viņš varot pats sameklēt. Kad attapos, ka man tomēr ir šīs ārstes tālruņa numurs, es piezvanīju jums…

-   Neticu savām ausīm! Džereds izdvesa.

-    Man no tiesas žēl, ser. Viņš zināja jūsu polises numuru, tāpēc es…

-   Kā to var iegūt?

-    Man nav ne jausmas. Tas ir rakstīts uz jūsu veselības apdrošināšanas kartes. Vai jūs pēdējā laikā neesat pazaudējis maku?

-   Vai kas noticis? prasīja Sāra, ienākusi virtuvē.

Džereds pagriezās pret sievu un papurināja galvu.

-    Misis Akselroda, es piezvanīšu jums vēlāk. Man šobrīd tie dokumenti nav pie rokas.

-   Bet…

Džereds nolika klausuli.

-    Kas noticis? Sāra jautāja, uzmanīgi lūkodamās vīrā.

-     Atkal sarežģījumi ar mūsu apdrošināšanas kompāniju, Džereds atteica, vēlreiz noslaucīdams pieri. Bet nekas, viss nokārtosies.

-   Tu droši zini? Jo…

-    Jā, zinu, Džereds uzstāja. Apdrošinātāji salaiduši grīstē vienu mūsu pieprasījumu. Es visu nokārtošu.

Sestdienas rītā Džereds klīda pa šaurajām tuvākā pārtikas veikala ejām, lai gan neko īpašu nemeklēja. Pēdējās četras naktis viņš nebija izgulējies. Lai cik pārguris, viņš trūkās augšā gan trijos, gan četros, gan piecos. Allaž viena un tā paša iemesla pēc lai apraudzītu Sāru. Džereds bija cerējis, ka sestdien pasnaudis un atgūs zaudētās miega stundas. Taču astoņos iezvanījās Sāras modinātājpulkstenis, un Džereds saprata, ka diena ir sākusies. Viņš visiem spēkiem turēja acis ciet, lai no jauna iemigtu, tačii no tā nebija nekādas jēgas. Vai man atņems sievu? Šī neziņa viņu mocīja kā lietuvēns. Tā viņš sevi tirdīja ik rītu, un tikai šis jautājums bija svarīgs.

Baidīdamies rast uz to atbildi, Džereds izkāpa no gultas. Kamēr Sāra mazgājās dušā, viņš aizsteidzās uz veikalu un pēc neilga brīža ar diviem maisiņiem pārtikas produktu un pusduci virtuļu, devās uz māju pusi. Steidzoties garām desmitiem ņujorkiešu, kas nesa līdzīgus maisiņus, Džereds joprojām kavējās domās pie sievas. Gan viņa būs drošībā, viņš sev teica. Citādi viņam vajadzēs…

Domas pārtrauca neatliekamās palīdzības mašīnas griezīgā sirēna. Bākugunīm mirgojot, tā traucās pa Brodveju. Kad Džereds paskatījās pirmo reizi, tas atradās četru kvartālu attālumā, taču pēc dažām sekundēm jau bija pie Astoņdesmitās ielas, kvartālā, kur dzīvoja Džereds un Sāra.

Nenogriezies, nenogriezies, lūdzu, nenogriezies, Džereds čukstēja, stāvēdams uz Septiņdesmit devītās ielas stūra. Sirēnas apdullinošās kaukoņas pārsteigti, daži gājēji aizspieda ausis, taču Džereds šo troksni nedzirdēja. Kā piekalts viņš lūkojās uz neatliekamās palīdzības mašīnu. Tā iegriezās Astoņdesmitajā ielā.

Džereds metās skriešus. Instinktīvi. Saņēmis maisiņus padusē, viņš uzsāka ātrāko sprintu pa Brodveju, tik ātri viņš vēl nebija skrējis. Kaut nu tā nebrauktu pie Sāras, viņš klusībā lūdzās. Tikai ne pie viņas! Džereds brāzās, cik jaudas, taču viņam šķita, ka skrien pārāk lēni, tāpēc viņš izlaida maisiņus no rokām, palielinādams tempu. Sirēna atbalsojās šaurajā ieliņā. Nogriezies gar stūri, viņš ieraudzīja, ka ātrās palīdzības autobuss apstājies nākamā kvartāla vidū, tieši iepretim viņu mājai.

-   Sāra! viņš iekliedzās.

Taču, paspēris dažus soļus pa Astoņdesmito ielu, Džereds redzēja, ka neatliekamās palīdzības mašīna turpina ceļu, tā bija palēninājusi gaitu, kamēr virzījās starp ielas malā novietotajiem automobiļiem. Kad, izlavierējusi cauri šaurajai vietai, mašīna nogriezās pa Kolumba avēniju, Džereds beidzot apstājās. Viss ir kārtībā, viņš drebēdams nodomāja. Ar Sāru nekas ļauns nav noticis. Un nenotiks.

Ar stingru skatienu sejā Sāra paspēra dažus soļus iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas zālē.

-   Zvērināto dāmas un kungi, šodien jūs esat šeit ieradušies, lai veiktu savu pienākumu, un šis pienākums ir spriest taisnu tiesu…

-   Šis pienākums ir spriest taisnu tiesu? Konrāds, kas sēdēja zvērināto nodalījuma pirmajā rindā, viņu pārtrauca. Te nav nekāds kongress! Mēs gribam, lai zvērinātie uztver jūs nopietni.

-   Bet es citādi nemāku! Sāra šķendējās, nomezdama piezīmju grāmatiņu uz galda, kas atradās pie telpas tālākās sienas.

-   Tiklīdz nervozēju, sāku bārstīt banālas frāzes. Gadiem ilgi skatījos tās draņķīgās filmas, un beidzot tas man atmaksājas.

-    Vai tad advokātu birojā tev par zvērinātajiem neko neiemācīja? noburkšķēja Gafs. Viņš sēdēja līdzās Konradam.

-    Atgādinu sešu gadu laikā es piedalījos divās prāvās. Pārējās lietās panācām vienošanos bez tiesas.

-    Ā, mazākās pretestības ceļš, Gafs piezīmēja. Kā es ilgojos pēc tādas iesīkstējušas pieejas!

-Ja izdzirdēšu vēl ko tamlīdzīgu…

-    Lieciet zēnu mierā! Konrāds iejaucās. Parunāsim par zvērinātajiem. Viņš piecēlās un piegāja pie Sāras. Gan iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā, gan īstajā tiesā galvenais uzdevums ir panākt, lai zvērinātie jums uzticas. Tie, kas jums uzticas, nostājas jūsu pusē. Ja tas nenotiek, jūs zaudējat. Ja jūs zvērinātajiem esat iepatikusies, tas vēl nenozīmē, ka tie lemj jums par labu. Ja gribat, lai zvērinātie balso par sliktu apsūdzētajam, ar sirsnīgu smaidu un dažiem iestudētiem žestiem nebūs gana.

-    Kur tad ir panākumu atslēga?

-    Atslēga ir valoda, Konrāds sacīja. Iepriekšējās izmeklēšanas tiesā zvērināto solos sēdēs no sešpadsmit līdz divdesmit trim cilvēkiem. Jums divpadsmit no tiem jāpārliecina, ka faktu ir pietiekami, lai izvirzītu apsūdzību. Pēc balsojuma apsūdzētais netiks notiesāts un nenonāks cietumā. Zvērinātajiem tikai jānotic, ka Kozlovs pastrādājis noziegumu. Latiņa ir samērā zema, taču pār to ir viegli paklupt.

-    Ko jūs ar to gribat teikt valoda? Ko jūs izmantojat? Maģiskus vārdus?

-    Nemaz nebrīnieties tādi maģiski vārdi ir! Konrāds atteica. Pirmais noteikums nesauciet apsūdzēto vārdā! Nesauciet viņu ne par Kozlovu, ne Entoniju, ne Toniju, jo tas viņu padara cilvēciskāku, un zvērinātajiem būs grūtāk balsot pret viņu. Sauciet viņu par apsūdzēto, par atbildētāju. Otrais noteikums cietušo, policistu un liecinieces sauciet vārdos! Mis Donigere, policists Makeibs, mis Herisone. Trešais noteikums nekad nenorādiet tieši, kādā nodarījumā apsūdzat tiesājamo! Nesakiet: "Viņš izdarīja zādzību," vai: "Viņš pastrādāja slepkavību." šie vārdi uzdzen bailes. Labāk sakiet: "Ja uzskatāt, ka apsūdzētais nozaga mis Donigerei…"

-    Un tas patiešām iedarbojas? Sāra skeptiski noprasīja.

-    Deviņos gados, ko šeit strādāju, ne reizi neesmu zaudējis iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā, Konrāds sacīja. Ne vienmēr esmu uzvarējis tiesas prāvā, taču no šīs zāles nekad neizeju sakauts. Man ir mācīts, ka ikviens sīkums ir nozīmīgs.

-    Un kas jums sniedzis šīs gudrības pērles?

-   Amerikas Savienoto Valstu valdība, Konrāds lepni atteica.

-   Jūs esat dienējis armijā? Gafs ironiski vaicāja. Nevar būt! Jūs taču esat tāds mieramika.

-    Es ziedoju armijai trīs gadus, un tā mani mudināja kļūt par juristu. Kad pēc trim gadiem man paziņoja, ka būs jānodarbojas ar vienmuļiem civildarījumiem testamentiem, nodokļiem un šķiršanās prāvām un jāaizmirst kriminālnoziegumi, es atskrēju uz šiem ierakumiem.

-    Kaujas lauks ir tuvs sirdij, jā?

-    Bez tā es nevaru dzīvot, Konrāds noteica. Bet atgriezīsimies pie šīsdienas temata. Vai jums ir rīcības plāns?

-    Es izsaukšu cilvēkus tādā secībā, kādā tie iesaistīti šajā lietā. Sākšu ar policistu, tad izsaukšu Donigeri un pēc tam Herisoni. Kozlovs būs pēdējais.

-   Tātad Kozlovs ir piekritis sniegt liecību?

-    Viņš iesniedzis pieprasījumu, lai to atļauj, Sāra paskaidroja. Kā noprotu, Džereds uzskata, ka Kozlovs zvērinātajiem iepatiksies. Es ceru, ka zvērinātajiem jau būs radies priekšstats par Kozlovu, pirms tas pašās beigās liecinās. Sāra domās pakavējās pie pārējiem lieciniekiem. Herisone nepārprotami bija labākā lieciniece, jo vienīgā bija redzējusi Kozlovu izejam no mājas. Taču, ja viņa atteiksies liecināt vai vēl ļaunāk noliegs, ka redzējusi Kozlovu, tad Džereda vārdi piepildīsies un labvēlīgs iznākums būs apdraudēts. Palūkojusies uz Konrādu, viņa turpināja:

-    Un pēdējais. Zinu, ka jums tas nepatiks, bet, ja rīt viss juks un bruks, man vajadzēs apsvērt iespēju lietu izbeigt.

-    Es ar jums nestrīdēšos, Konrāds sacīja. Tā ir jūsu lieta. Ticiet vai ne, es apzinos, kādas var būt sekas. Ievērojis Sāras atturīgo skatienu, viņš piebilda: Nav nekā nosodāma būt reālistam.

-   To saka cilvēks, kurš nekad nevienojas ārpus tiesas.

-   Sāra, ne jau vienmēr var uzvarēt, jums ir svārstīgi liecinieki, izmanīgs apsūdzētais un pretējā pusē pašas vīrs. Tas prasa milzīgu emocionālo izturību.

-    Bet šī lieta…

-    Es zinu. Jūs gribējāt, lai jūs pamana. Taču nevar no nekā iztaisīt kaut ko. Nu, reizumis var, bet ne šoreiz. Rit, ieiedama tiesas zālē, jūs pieņemsiet lēmumu, un, vienalga, kāds būs iznākums, jums ar to būs jāsadzīvo.

-   Mani nebiedē iznākums, bet gan motivācija. Jums vajadzēja redzēt Džeredu. Vakarvakarā viņš man lika justies tik nepārliecinātai par sevi, ka pat mana māte lepotos ar viņu, un, varat man ticēt, manu māti pārspēt neesot bijis viegli.

-   Es ticu. Grūtības ar lieciniekiem, Viktors glūn pār plecu… Pietiekami, lai mazgātu rokas nevainībā. Lai gan jums nepatīk tāda iespēja, taču šajā situācijā izbeigt lietu būtu daudz labāk nekā zaudēt.

-   Visticamāk jums ir taisnība, Sāra drūmi atteica. Lai gan atšķirību ir grūti saskatīt.

Rafertijs pasniedzās pie galdiņa, kas atradās blakus ādas sofai, un pacēla klausuli.

-   Tu gribēji, lai es piesakos, klausulē atskanēja Kozlova balss.

-    Tu aizmirsi vārdu "labdien!". Vai arī šis ir neandertāliešu sveiciens? Rafertijs noprasīja.

-   Sveiks! Kā sviežas? Kozlovs noņurdēja. Vai rīt viss notiks, kā runāts?

-   Nekas nav mainījies. Sāra plāno rīta gaismiņā nosūtīt tiesas pavēstes gan Klērai, gan Petijai.

-    Patiešām? Vai viņas būs mājās un pavēstes saņems?

-    Bez šaubām, Rafertijs apstiprināja. Un, kad iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā viņas turēs mēli aiz zobiem, mums šīs blēņas būs no kakla nost.

-   Tu esi pārliecināts, ka tā būtu vislabāk?

Rafertijs izlikās nedzirdam jautājumu.

-   No kurienes tu zvani?

-   Tikai nesāc īdēt! Kozlovs izgrūda. No telefona automāta. Domā, ka esmu stulbs?

-   To vēl nevar zināt. Vai pievākt pulksteni ar briljantiem un sudraba golfa bumbiņu bija gudri darīts?

-    Kāpēc tu man to mūždien bāz degunā? Es biju…

-    Es negribu to dzirdēt, sīkā, alkatīgā dēle! Ja tu būtu pievaldījis nagus, mēs tagad nebūtu līdz ausīm mēslos!

-    Kā tu mani nosauci? Kozlovs noprasīja. Ak tad es esmu alkatīgs? Tu, negausīgais, badīgais ķēms, ja gribi zināt, tu pats…

-   Visu gaišu! Rafertijs viņu pārtrauca, nolikdams klausuli.

Agrajā pirmdienas rītā Sāra, pūlēdamās saglabāt mieru, staigāja šurpu turpu pa tumšajiem, flīzēm izliktajiem Hoganpleisas pirmā nama devītā stāva gaiteņiem. Pie iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas zāles durvīm bija izveidojusies neliela apgabala prokurora palīgu rinda, visi gaidīja, kad tiks izskatītas to lietas. Tā kā uzgaidāmajā telpā visiem vietas nebija, arī gaiteni drūzmējās desmitiem liecinieku, ģimenes locekļu un advokātu. Cerēdama atvēsināt satraukto prātu, Sāra stingu skatienu lūkojās pūlītī, kas kļuva arvien lielāks.

Pārējo vidū advokātus uzreiz varēja pazīt tiem mugurā bija tumšzils vai pelēks vienrindas pogu aizdares uzvalks un žilbinoši balts krekls. Ikviens, kurš nebija tā ģērbies, katrā ziņā bija liecinieks, cietušais, apsūdzētais vai ģimenes loceklis, kas ieradies, lai sniegtu morālo atbalstu. Lai atšķirtu apgabala prokurora palīgus no advokātiem, Sārai pietika pavērot ķermeņa valodu. Advokāti bija mierīgi, atslābinājušies. Tā kā viņi šajā tiesas sēdē varēja tikai noraudzīties no malas, viņiem nebija ko zaudēt. Turpretim apgabala prokurora palīgi lielākoties bija gados jauni, un viņu skatienā jautās nervozums. Viens bija iespriedis roku sānos, otrs grauza nagus, trešais pārāk bieži lūkojās pulkstenī ar to bija diezgan, lai uzminētu, kurš ir prokurors. Turklāt ikviens pūlējās

izskatīties pēc iespējas mierīgāks. Atklājusi šīs sakarības, Sāra pārtrauca staigāšanu.

Viņai aiz muguras vīrietis pelēkā uzvalkā ierunājās:

-    Biju cerējis, ka iesim pirmie, bet dzirdēju, ka mūsu lietas ir septītā un astotā.

Pagriezusies Sāra pazina vīrieti, kurš bija piedalījies sanāksmē viņas pirmajā darbadienā.

-   Septītā un astotā?

-   Tie ir kārtas numuri, kādā lietas izskatīs iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie, vīrietis paskaidroja. No septiņpadsmit pārējiem apgabala prokurora palīgiem seši jau to ir piedzīvojuši, un tikai viens nepanāca, ka izvirza apsūdzību, tas džeks Endrū no Bruklinas krita ar lielu blīkšķi, un es varu likt galvu ķīlā, ka viņš izlidos pirmais. Baumo, ka šodien tiks izlemts, kurus darbiniekus skars štatu samazināšana.

Izdzirdējusi jaunumus, Sāra pacēla uzaci.

-    Piedodiet, kāds bija jūsu vārds? viņa jautāja.

-   Čārlzs, taču visi mani sauc par Čaku.

-   Čārlz vai Čak, vai abi kopā, man ir kāds sīks lūgums. Nerunājiet ar mani šobrīd!

Iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātos iecēla reizi mēnesī, un to izraudzīšanas metodi Gafs bija nosaucis par "krimināltiesas bingo". īstās tiesas zvērinātie lēma par apsūdzētā vainu tikai vienā lietā, taču iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie parasti ik dienu izskatīja desmitiem lietu un lēma tikai to, vai prokuratūrai ir pamats ierosināt krimināllietu par konkrēto noziegumu. Tā kā zvērinātos iecēla uz mēnesi, termiņa pirmajā pirmdienā vienmēr bija jauns zvērināto sastāvs, un vienlaikus tā bija nepiemērotākā diena lietas izskatīšanai. Termiņa sākumā zvērinātie bija piesardzīgi jauniņie, kas baidījās izvirzīt apsūdzību nepareizajam cilvēkam, bet beigās noguruši veterāni, kuri sapratuši, ka apsūdzības izvirzīšana ir tikai pirmais procesa solis. Sākumā tie bija jauki ļaudis, kas apņēmušies rīkoties pēc labākās sirdsapziņas. Termiņa beigās tie bija vidusmēra ņujorkieši, kuri ikvienā cilvēkā redz tikai ļaunāko.

Pagāja vēl divdesmit minūtes, un Sāra dzirdēja Gafu gaiteņa viņā galā uzsaucam:

-   Redzi, ko es atradu!

Pagriezusies viņa ieraudzīja, ka Gafs stumj nelielus metāla ratiņus, kuros bija sakrautas šajā lietā vajadzīgās mapes, viņa vēlējās būt gatava uz visu. Aiz Gafa nāca policists Makeibs, Klēra Donigere un Petija Herisone. Makeibs izskatījās mierīgs, Donigere īgna un Herisone pārbijusies. Piegājusi pie lieciniecēm, Sāra sacīja:

-    Es ceru, jūs saprotat, kāpēc mēs bijām spiesti…

-    Neizturieties pret mani kā pret bērnu! Donigere nikni izgrūda. Viņas viegli ietonētie, salonā veidotie kuplie mati, šķiet, dzīvoja paši savu dzīvi. Bija manāms, ka piecdesmit četrus gadus vecā sieviete regulāri apmeklē solāriju un veikusi sejas plastisko operāciju. Viņa bija ģērbusies "Adolfo" kostīmā un uzlikusi plecā mazu somiņu kopumā tieši tādu Sāra bija viņu iztēlojusies. Donigere stīvi aizslīdēja garām, un Sāra saprata, ka saruna ar viņu beigusies.

Pievērsusies Herisonei, Sāra viegli aizskāra viņas plecu.

-    Vai jūs labi jūtaties?

-Jā, Herisone nepārliecinoši sacīja.

-   Vai jūs pateiksiet, kas jums piedraudēja?

-   Neviens man nepiedraudēja, Herisone palika pie sava. Viņas piķa melnie mati bija savilkti pakausī, sasprausti ar melnu samta sprādzi, un leduszilās acis šaudījās. Bet vienu es jums saku es necietīšu, ka mani pataisa par spitālīgo.

-    Kurš jums liek justies kā spitālīgai? Mis Donigere? Kozlovs?

-   Es pat nezinu, kas tas Kozlovs tāds ir! Viennakt redzēju viņu izejam no Klēras mājas. Tas vīrietis izskatījās šaubīgs. Tāpēc es piezvanīju policijai. Tas ir viss, kas man zināms.

-   Bet es nemaz negribu, lai jūs stāstāt ko citu. Stāstiet vienīgi to, ko zināt.

Herisone novērsās.

-    Nē. Es to nedarīšu.

-   Tas ir jūsu pienākums.

-   Man nav pienākuma ne pret vienu, tikai pret sevi pašu. Pirms astoņiem gadiem vīrs pameta mani kādas garmatainas sekretāres dēļ, meita pārcēlās uz Sanfrancisko, un man no viņas nav tikpat kā nekādu ziņu, lielākais nedēļas notikums man ir flirts ar pārdevēju lielveikala gaļas nodaļā. Mana dzīve ir nožēlojama, taču tā ir mana. Man tā patīk, un es negrasos no tās atteikties kādas mistiskas pienākuma apziņas dēļ.

Ievērojusi, ka daži pievērsuši viņai skatienus, Herisone pagriezās un nobrēca:

-   Un kas jums par daļu, ziņkārīgie muļķi!

Sāra brīdi pagaidīja, kad Herisone nomierināsies.

-   Jums taisnība, Sāra beidzot sacīja. Ne jau es, bet jūs riskējat. Taču, kad jūsu meita vienu vakaru dosies pastaigā, lai ieelpotu Kalifornijas svaigo gaisu, un kāds viņai ielauzis galvaskausu, es ceru, ka nozieguma lieciniekam būs stingrāks mugurkauls nekā jums.

Herisone ielūkojās Sārai acīs.

-    Vai tas ir viss? viņa noprasīja.

-   Savu esmu pateikusi, Sāra attrauca un devās prom.

Iedama pa gaiteni, Sāra ieraudzīja, ka ierodas Džereds ar Koz-

lovu, kurš sīksvītrotajā uzvalkā, ar modernām, trauslām brillēm uz acīm izskatījās iespaidīgs. Tipiska Džereda rīcība, viņa nodomāja. Spriežot pēc vīra žestiem, tas palūdza Kozlovu uzgaidīt gaiteņa otrā galā, pēc iespējas tālāk no viņas lieciniekiem. Kozlovs palika stāvam, un Džereds piegāja pie sievas.

-    Kā tu jūties? viņš gādīgi apjautājās. Sāra izskatījās satraukta.

-    Var iztikt, viņa atteica un ievilka dziļu elpu.

-   Tu droši zini? Džereds vaicāja un pasniedzās, lai satvertu viņas roku.

Sāra strauji atrāvās.

-   Ne šeit. Ne tagad.

-   Piedod… es negribēju…

-    Nav īstais brīdis.

-   Saprotu, Džereds piekrita, tad pievērsās vakardienas sarunai. Vai esi apsvērusi iespēju izbeigt krimināllietu?

-    Protams, esmu apsvērusi…

-   Sāra! Gafs ieaurojās, stāvēdams gabaliņu tālāk. Tev jāiet!

-    Un? Džereds prasīja, lūkodamies sievai acīs. Vai esam vienojušies?

Sara klusuciezdama nolaida skatienu.

-   Esmu sagatavojis visus dokumentus, Džereds piebilda. Sāra bija viņam rokā. Viņš to juta.

Sāra zināja, ko tas vīram nozīmē. Sāpināt sievu nozīmēja sāpināt sevi. Pacēlusi acis, Sāra atbildēja:

-    Piedod! Tā nebūtu pareizi.

-Bet…

-    Lūdzu, vairs neko neprasi! Sāra izmeta, dodamās uz zvērināto zāli. Tu jau tā sit zem jostasvietas.

Džereds sakoda zobus un novērsās.

Atvēris Sārai durvis, Gafs novēlēja viņai veiksmi.

-    Vai tad tu nenāksi iekšā? viņa jautāja.

-   To nevar. Drīkst ieiet vienīgi liecinieki un Ņujorkas advokātu kolēģijas locekļi par laimi, es neesmu nedz viens, nedz otrs. Ejiet un sadodiet viņiem!

Iegājusi zālē, Sāra juta, ka visu acis pievēršas viņai. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto nodalījumā divās rindās izvietotos solos sēdēja divdesmit trīs zvērinātie, gan vīrieši, gan sievietes. Tas bija tipisks Ņujorkas tiesas zvērināto sastāvs: lielākoties pensionāri, dažas pavecākas mātes, viesmīlis, veikala īpašnieks, jauns redaktors, mehāniķis, aspirants un tamlīdzīgi.

Kozlovu apsēdināja telpas labajā pusē, bet policists Makeibs, Klēra Donigere un Petija Herisone gaidīja tuvākajā liecinieku istabā. Sāra pārlaida skatienu zālei. Ienāca Džereds un apsēdās līdzās savam klientam. Ar bažām viņš lūkojās uz Sāru un mēģināja saistīt viņas uzmanību.

Vairīdamās saskatīties ar viru, viņa attapās, ka nedrīkstēja pieļaut, lai viņu ielaiž zālē. Viņa piegāja pie tukšā galda zāles priekšpusē, nolika portfeli un pagriezās pret zvērinātajiem.

-    Kā jums šodien klājas?

Neviens neteica ne vārda.

-   Labi. Lieliski. Kad Sāra atvēra portfeli, viņai sejā ielija sārtums. Viņa pacēla acis. Atvainojiet, vienu mirkli! Viņa piegāja pie durvīm un pabāza galvu gaitenī.

-    Kas lēcies? jautāja Gafs, kas stāvēja, atspiedies pret sienu.

-    Mapes!

-    Vai! Gafs novaidējās, pastumdams ratiņus Sārai.

Ieripinājusi tos zālē, Sāra atkal veltīja smaidu zvērinātajiem.

-   Tad nu tā. Vai esam gatavi sākt?

Kad policists Makeibs beidza sniegt liecību, Sārai paspīdēja cerību stariņš. Makeibs gan nebija labākais liecinieks pasaulē, tomēr viņš, atkārtodams savu iepriekšējo versiju, izklāstīja to labi.

-    Vai kādam ir jautājumi? Sāra vaicāja, vairīdamās no Džereda skatiena. Iepriekšējās izmeklēšanas tiesas zvērinātie atšķirībā no zvērinātajiem tiesas prāvās drīkstēja uzdot jautājumus lieciniekiem, lai gūtu skaidru priekšstatu par to, kas noticis. Sāra visvairāk vēlējās, lai neviens nepajautā Makeibam, kāpēc viņš nav licis noņemt pirkstu nospiedumus vai sarīkojis pienācīgu aizturētā identifikāciju.

Kāds zvērinātais otrajā rindā pacēla roku.

-    Tūlīt pieiešu, Sāra sacīja, piegāja pie zvērinātā un pieliecās. Viņš iečukstēja Sārai ausī jautājumu. Apgabala prokurora palīga pienākums bija uzklausīt katru jautājumu un izlemt, vai tas attiecas uz lietu. Ja tā bija, prokurora palīgam bija jāuzdod jautājums lieciniekam. Noklausījusies zvērinātā uzdoto jautājumu, Sāra reaģēja tieši tā, kā Konrāds bija mācījis. Viņas sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņa pagriezās pret Makeibu.

-    Vai jūs likāt mājā sameklēt apsūdzētā pirkstu nospiedumus?

-   Tādiem nolūkiem mums trūkst budžeta līdzekļu, Makeibs atteica.

Zvērinātais čukstus uzdeva Sārai vēl vienu jautājumu.

-    Vai tad tas nav labākais veids, kā pārbaudīt, vai apsūdzētais bijis mājā? Sāra atkārtoja.

-   Droši vien ir, Makeibs paskarbi atteica. Taču ne viss notiek tā, kā mēs to vēlētos.

Sāra uzgrieza Makeibam muguru. Pirmais nepatīkamais pavērsiens.

Kad Donigere beidza liecināt, Sāra bija zaudējusi cerības uz labu iznākumu. Pie liecinieku galda Donigere sēdēja ar dusmīgu sejas izteiksmi un izturējās naidpilni un neatsaucīgi. Viņa nemaz neatgādināja cietušo, kas varētu izraisīt līdzjūtību, kā Sāra bija

cerējusi. Sāra deva vārdu zvērinātajiem, cerēdama, ka pēc jautājumiem noskaņojums tiesas zālē mainīsies.

Sieviete, kas sēdēja zvērināto nodalījuma pirmajā rindā, nekavējoties pacēla roku un iečukstēja jautājumu Sārai ausī.

-   Tātad jūs misteru Kozlovu savā mājā neredzējāt? Sāra vērsās pie liecinieces.

-    Nē, neredzēju, Dortigere apstiprināja.

Sekoja nākamais jautājums.

-    Vai jūs esat pārliecināta, ka tieši viņš ir zaglis?

-    Nē, neesmu.

Jautājumi bira kā krusa. Sāra beigu beigās nenoturējās un negribīgi palūkojās uz Džeredu. Vīra skatiens skaidri pauda, ko viņš domā. Pat neaptēstais saprastu, ka Sāra grimst. Džereds pastūma zīmīti pie galda stūra un pamāja ar roku, aicinādams Sāru to izlasīt. Kamēr Donigere atbildēja uz pēdējo jautājumu, Sāra aizgāja līdz galdam un izlasīja: "Vai esi gatava izbeigt lietu? Tā būtu vislabāk."

Pievēršot skatienu vīram, Sāra juta kārdinājumu pieņemt šo piedāvājumu. Tikai jāliek Donigerei apklust, un ar to pašu būtu pielikts punkts. Ko viņa pierādīs, ja panāks, ka lietu ierosina? Ar tādiem lieciniekiem viņa tiesā piedzīvos vēl lielāku katastrofu. Pat Konrāds bija atzinis, ka labāk ir lietu izbeigt, nevis to zaudēt. Turklāt nebūs viegli mēroties spēkiem ar Džeredu. Dažas nekaitīgas prāta spēles nav nekas īpašs, taču ar savu rīcību kaitēt vīram… Iespējams, viņam tomēr ir taisnība, Sāra domāja, atgriezdamās pie apsūdzības galda.

Kad Donigere atstāja zāli, Sāra saprata, ka jāpieņem lēmums. Viņa varēja vai nu izbeigt lietu, kā to piedāvāja Džereds, vai turpināt virzīties uz priekšu kopā ar Herisoni. Jautājums bija grūts, taču Sāra atbildēja nevilcinoties.

-    Es aicināšu pēdējo liecinieku, viņa sacīja, novērsdamās no vīra. Pienākums ir pirmajā vietā. Vēlos izsaukt Patriciju Herisoni.

Pusvienos Gafe un Sāra iegāja Konrādā kabinetā.

-            Es tev piezvanīšu vēlāk, Viktor. Viņi nupat ienāca, Konrāds

sacīja klausulē. Viņš paraudzījās uz saviem kolēģiem, kuru neizdibināmās sejas izteiksmes neko nepauda. Nu? Vai panācāt, ka apsūdzību izvirza?

-    Un kā jums šķiet? Gafs jautāja.

-    Es domāju, ka jūs to panācāt. Es domāju, jūs tēlojat vienaldzīgos tāpēc, ka lolojat veltas cerības man sagādāt pārsteigumu.

-   Tā ari ir! Gafs iekliedzās. Viņi vairs nekur nespruks!

-    Teicami! Konrāds atsaucās, pielēca kājās, strauji apskāva Sāru un tikpat ātri atkāpās. Viņa vāri pasmaidīja.

-    Jums vajadzēja viņu redzēt! Gafs nerimās, nostādamies boksera pozā. Tur nu viņa bija neaizsargāta, bruņota vienīgi ar asu prātu un trim apšaubāmiem lieciniekiem. Viņa pārlaida skatienu zvērinātajiem, un viņas seja pauda, ka velnu dzīt nav ieteicams. Sāra māna uz labo, bet skrien uz kreiso. Kad visi domā, ka viņa ies pa kreisi, viņa aizskrien pa labi. Zig! Z.ag! Zig! Zag! Gluži kā mani vecāki pie zviedru galda kumosi šaudās zibenīgāk, nekā acs spēj izsekot.

-    Ko tu gvelz? Konrāds nopūtās.

-    Es izmantoju ēdienu par metaforu intensīviem juridiskiem argumentiem.

-   Tātad intensīvie juridiskie argumenti lidinājās straujāk, nekā acs spēj izsekot?

-    Gluži pareizi. Un, kad Sāra bija notriekta uz ringa dējiem un dūša viņai bija gandrīz vai papēžos, viņa, mūsu mācekle, kā fēnikss pacēlās no iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto zāles pelniem.

-    Vai to visu tu redzēji, neatrazdamies zālē? Konrāds jautāja.

-    Biju piespiedis ausi pie durvīm, Gafs atteica. Ja vien man būtu vēlēšanās plātīties ar kādām savām fiziskajām dotībām, es izraudzītos savu nepārspējamo dzirdi.

-   Kāda ir patiesība, ja atmetam nevajadzīgus pārspīlējumus? Konrāds gribēja zināt.

-    Patiesība ir tāda, ka Petija Herisone mūs izvilka no dziļas bedres, Sāra sacīja, beidzot nolikdama portfeli uz grīdas.

-    Iebiedētā sieviete tomēr izdarīja, kas jādara?

-   Nenoliedzami izdarīja, Sara paskaidroja. Kad viņa ieņēma liecinieka vietu, es uzdevu vienu jautājumu: "Kas bija tā persona, ko jūs tonakt redzējāt iznākam no mis Donigeres mājas?" Iestājās ilgs klusums, kas šķita kā mūžība. Konrād, tas bija tāds klusums! Es dzirdēju, kā griežas zemeslode! Un beidzot viņa pacēla roku, norādīja uz Kozlovu un teica: "Viņš!"

-   Džereds droši vien bija pagalam satriekts.

-    Laimīgs viņš nebija, un Kozlovs arī nebija stāvā sajūsmā.

-   Vai jūs ievērojāt, kāda bija Donigeres reakcija?

-    Gribēju palūkoties uz viņu, bet aizmirsu. Sāra kļuva nopietna. Visu uzmanību biju pievērsusi Džeredam.

Konrāds veltīja viņai ilgu, neizprotamu skatienu.

-    Vai viņš zina jūsu vārīgās vietas?

-Jūs pat nevarat iedomāties, cik labi! Viņš lieliski zina, kā man trāpīt.

-    Tad jums rūpīgi jāsagatavojas. No šā brīža kļūs ļaunāk, Konrāds teica. Pastāstiet vairāk par Donigeri!

-   Vaļsirdīgi sakot, sākumā es domāju, ka Donigere ir noskaitusies, jo esmu izjaukusi viņai šīsdienas plānus skraidīt pa veikaliem un meklēt virtuvei pieskaņotus roku dvieļus. Taču šķiet, ka viņa izturējās pretīgi vēl kāda iemesla pēc.

-   Nu, apsūdzība ir ierosināta, un tagad jums būs laiks izprātot pārējo. Tāds ir svarīgākais prāvas priekšdarbs jums jāpārdomā visi nedrošie apsūdzības posmi. Iesaku atlikušo dienas daļu paņemt brīvu, lai atvilktu elpu, un tad ķerties klāt pie darba.

-   Un Viktors? Sāra jautāja.

-    Kāds viņam ar to sakars?

-    Par ko jūs ar viņu runājāt brīdī, kad mēs ienācām?

-   Viņš piezvanīja, lai apvaicātos, vai apsūdzība ir izvirzīta.

-   Vai viņš jautāja vēl kaut ko? Sāra gribēja zināt. Vai viņš prašņāja par savu lietu materiāliem?

Konrāds brīdinoši pacēla pirkstu.

-    Es joprojām uzskatu, ka jums nav tiesību apsūdzēt…

-    Labi, labi, es klusēju! Sāra viņu pārtrauca. Vismaz līdz brīdim, kad būsim izskatījuši visas mapes.

-   Tad neslinkojiet! Konrāds ieteica. Patlaban jūsu vienīgais uzdevums ir gatavoties tiesai, rast atbildes uz visiem jautājumiem un…

-   Un sadot pa Džereda Linča kaulaino pēcpusi jeb pa to, kas no tās palicis pāri. Gafs iespurcās.

-    Vai pēc tiesas sēdes viņš jums kaut ko teica? Konrāds apjautājās.

-    Ne vārda. Viņš paņēma portfeli un izgāja pa durvīm. Bet šovakar es vēl dabūšu trūkties. Cīņā starp Teitu un Linču sāksies otrais raunds.

Džereds iegāja savā kabinetā, nometa portfeli uz galda, atsvabināja kaklasaites mezglu un instinktīvi palūkojās uz tāfeli pie sienas, kur bija piestiprināts plakāts ar nozieguma vietas attēlojumu. Neko jaunu viņš neieraudzīja. Viņš redzēja vienīgi to, cik tuvu Kozlovs atradies Donigeres mājai brīdī, kad policists viņu aizturēja. Cik tuvu, Džereds nodomāja. Cik tuvu mēs bijām…

-    Nolādēts! viņš iekliedzās un noplēsa plakātu no sienas.

Tiklīdz viņš sabruka krēslā, tālruņa skaļrunī ieskanējās Ketlī-

nas balss.

-    Pie telefona gaida Oskars Rafertijs, viņa teica.

-   Ne tag…

Iezvanījās Džereda tālrunis. Otrreiz. Trešoreiz.

Pabāzusi galvu pa durvīm, Ketlīna uzsauca:

-    Vai tu nedzirdēji, ko es teicu? Tev piezvanījis misters Rafertijs.

Tālrunis joprojām zvanīja, bet Džereds necēla klausuli.

-    Džered…

-    Es negribu ar viņu runāt, Džereds izgrūda, saļimdams krēslā.

Ketlīna izgāja no kabineta, un tālrunis apklusa. Sēdēdams pie galda, Džereds izdzirdēja Ketlīnu sakām:

-    Piedodiet, viņš laikam ir izgājis. Palūgšu, lai viņš jums piezvana, tiklīdz atgriezīsies.

Iegājusi Džereda kabinetā, Ketlīna noprasīja:

-    Kas noticis?

-    Tu labi zini. Es zaudēju. Sāra panāca apsūdzības izvirzīšanu, un nu mums būs jāiet uz tiesu.

-    Kāpēc tu nevari to pateikt Rafertijam?

-   Tāpēc, ka nevaru! Džereds atcirta. Cik reižu man tev tas jāsaka? Šobrīd es to nevaru.

Dusmu izvirduma pārsteigta, Ketlīna piegāja pie Džereda galda un apsēdās.

-   Vai tu negribi man izstāstīt, kas patiesībā notiek?

Džereds nodūra galvu.

-    Džered, tu taču vari man izstāstīt! Cik cieša saistība ar šo notikumu ir Rafertijam?

-    Nekāda īpašā, Džereds atteica, vairīdamies no sekretāres skatiena.

-   Nedomā, ka es ticēšu. Ketlīna zināja, ka atļaujas par daudz, taču viņai bija jātiek skaidrībā. Ko viņš izdarījis? Kaut ko pateicis Lubeckim? Vai viņš sacīja kaut ko par Sāru?

-    Lūdzu, rimsties! Džereds izdvesa.

-   Ko viņš Sārai teica? Viņš to pateica viņai vai tev?

-    Diezgan, Ketlīna!

-   Vai Rafertijs viņai neliek mieru? Vai viņš uzmācas tavai sievai? Vai ir viņai piedraudējis? Džereds cieta klusu. Ak tur tā vaina! Viņš tevi nolīga tāpēc, ka vēlas, lai tu tiesas zālē pieveic Sāru. Ja tev tas neizdosies, viņš tevi…

-    Tev ir pārāk dzīva iztēle, Džereds izvairīgi noteica. Tu esi ārkārtīgi tālu no patiesības.

Ketlīna sakrustoja rokas uz krūtīm un cieši lūkojās priekšniekā.

-    Vai, tavuprāt, esmu tik aprobežota? Vai tu domā, ka esmu ļoti stulba un tam ticēšu?

Džereds neatbildēja.

-   Tikai pasaki, vai man ir taisnība, Ketlīna neatlaidās. Tad varēsim domāt, kā rīkoties tālāk. Tev nav iemesla glabāt to noslēpumā. Mēs varam griezties varas iestādēs, piezvanīt Berovam vai…

-    Ketlīna, lūdzu… nevajag.

-   Pietiek! Man vairs nekas nav jādzird. Viņa piecēlās un devās uz durvīm. Piedod, bet, manuprāt, pienācis laiks iesaistīt citus. Es piezvanīšu Lubeckim un pastāstīšu…

-    Nē! Džereds iesaucās. Ketlīna pagriezās. Viņš saprata, ka izvēles nav. Ja es kādam pateikšu, viņu nogalinās.

Ketlīna sastinga kā pārakmeņojusies.

-    Ko tu teici?

-   Tu dzirdēji. Ja es kādam pateikšu, Sāru nogalinās.

-    Vai viņš tiešām tā teica?

Džereds neatbildēja. Viņš bija nozvērināts klusēt, taču nespēja neatzīt, ka, izpaudis noslēpumu, jutās labāk. Rafertija draudi Džeredu ārkārtīgi nomāca. Ja vien izdosies saglabāt slepenību, viņš domāja, nekas slikts nenotiks, toties situācijas risināšanā iesaistīsies vēl kāds. Viņš ilgi un vērīgi lūkojās Ketlīnā. Gadiem ilgi strādājis šajā birojā, viņš zināja, ka nevienam citam nevar uzticēties vairāk. Beidzot Džereds nopūtās.

-   Notika tā…

Izklāstījis visu par tikšanos klubā, par ielaušanos dzīvoklī un nemitīgajiem draudiem, Džereds nolieca galvu, vairīdamies uzlūkot sekretāri.

Ketlīna brīdi klusēja, pūlēdamās aptvert dzirdēto.

-   Tad tāpēc šorīt viņš mani tā tirdīja par tevi un Sāru!

-    Viņš tevi par mums iztaujāja?

-   Turklāt ļoti neatlaidīgi. Viņš piezvanīja, kad tu biji iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā, un gribēja noskaidrot visu kā par tevi atsaucas firmā, kāds tev ir raksturs un darba paradumi. Protams, es biju mēma kā kaps, taču skaidrs bija tas, ka viņš mēģina izdibināt jūsu dzīvesveidu un darba stilu.

-   Tā varētu būt.

-   Tā ir! Ketlīna piecēlās no krēsla un piebilda: Mums kaut kas jādara.

-    Likšu pie darba Berovu, Džereds, panikas pārņemts, nobēra.

-   Ar to būs par maz. No viņa mēs varam uzzināt tikai to, kādā svara kategorijā Rafertijs ir ieskaitāms. Es iesaku visu izstāstīt Sārai. Viņai ir tiesības zināt.

-    Es nedrīkstu viņai stāstīt, Ketlīna. Tu taču zini, kā viņa reaģēs, es nebūšu vēl pateicis visu, kad viņa jau metīsies Rafertijam pakaļ.

-   Tāpēc, ka viņa ir gudra.

-    Nē, tāpēc, ka viņa strebj karstu. Šajā gadījumā konfrontācija nav labākais risinājums.

-   Vai tu nedomā…

-    Ketlīna, esmu visu labi apsvēris. Spēles likme ir mana sieva. Viņa ir visa mana pasaule. Mani jau nedēļu neatstāj bailes, ka varu viņu zaudēt. Vai tu spēj iedomāties manas izjūtas? Džereds jautāja. Ik vakaru es iemiegu, baiļodamies, ka man Sāru var atņemt. Un tas ir pirmais, ko iedomājos no rīta. Visas dienas garumā tas man neiziet no prāta. Pagājušajā naktī es sapņoju, ka saku runu viņas bērēs. Vai tu aptver, kā tas šausmina? Viņa ir mana dzīvība, Ketlīna.

Ketlīna uzlika roku Džeredam uz pleca.

-    Es atvainojos.

Džereds izberzēja acis.

-   Visu nedēļu es meklēju atbildi. Doties uz policiju vai tomēr labāk izlikties, ka nekas nav noticis? Pastāstīt Sārai vai tomēr viņas drošības labad ciest klusu? Es vai mirstu aiz vēlēšanās viņai pastāstīt. Kā gan lai es nestāstu? Taču es ticu Rafertijam, ka viņš vēro katru manu soli. Es ticu viņa teiktajam ja es kādam to atklāšu, viņš sāks vajāt Sāru.

-   Tad kāpēc tu pastāstīji to man?

-   Tu saprati jau tik daudz… Es apjēdzu, ka tu klusēsi tikai tad, ja izskaidrošu sekas.

-   Bet…

-    Nav nekādu "bet"! Ja es pateikšu Sārai, viņa sāks plosīties, dzīt pēdas visiem lietā iesaistītajiem, un iznākums būs vēl bēdīgāks. Labāk, lai mana sieva to nezina tā viņa būs lielākā drošībā. Šie mākoņi savilkušies pār manu galvu, un es pats izprātošu, kā tos izklīdināt. Ja esi citādās domās, piezvani uz personāla daļu un liec, lai tevi pārceļ darbā pie cita advokāta. Ja ne, es lūdzu tevi klausīt mani. Tu vari domāt, ko gribi, bet tavs atbalsts man katrā ziņā noderētu.

-   Vai arī turpmāk tu darīsi visu, ko tev liks?

-   Man jādara tas, ko viņi liek, neaizmirsti, ka uzvarēt prāvās ir mans darba pienākums.

-   Ja nu tu neuzvarēsi?

-    Tici man, es uzvarēšu, Džereds bija pārliecināts. Es uzvarēšu, lai tur lūst vai plīst. Nu, kādas ir tavas domas?

Ketlīna veltīja priekšniekam sirsnīgu smaidu.

-    Tu jau zini atbildi. Ja man riebtos strādāt tavā komandā, es jau sen būtu aizbēgusi.

-    Paldies, Ketlīna! Džereds sacīja. Ļoti ceru, ka tev nevajadzēs to nožēlot.

Sāra, neaizgājusi pusdienās, visu stundu pavadīja pie sava galda, strādājot ar pārējām lietām. Veikala apzadzējs un narkotiku glabāšanā pieķertais vīrs bija piekrituši sabiedriskajiem darbiem, tātad par šiem abiem galva vairs nebija jālauza. Taču otrs veikalu zaglis un kabatzaglis darīja visu, lai vilcinātu laiku. Abi prasmīgi izmantoja nepilnības likumos, cerēdami, ka paies mēneši, līdz viņi nokļūs tiesas zālē. Sāra, uzzinājusi, cik gara rinda ir uz vieglo noziegumu tiesām, saprata, ka abi nav tālu no patiesības.

Viņa pievērsās Kozlova lietai un iedziļinājās Viktora veco lietu materiālos. Sāra nespēja atrast pat niecīgāko saistību starp Viktoru un Kozlovu vai Donigeri. Kozlovs ne reizi nebija liecinājis Viktora lietās un nebija viņa ziņotājs. Donigere tāpat. Cerot beidzot rast kādu atbildi, Sāra aizvēra pēdējo nodzeltējušo mapi un paņēma jaunu piezīmju grāmatiņu. Vērdamās tukšajās lapās, viņa sev uzdeva jautājumu kāpēc Viktors gribēja šo lietu? Apsvērusi iespējamās atbildes, viņa tās pierakstīja. Viktors pazīst Kozlovu, viņš Kozlovu ienīst, viņš grib Kozlovam palīdzēt, viņš domāja, ka šī lieta viņam būs izdevīga. Domu gājienu pārtrauca klauvējiens.

-    Iekšā! Sāra uzsauca, neatraudama skatienu no piezīmju grāmatiņas.

Domās nogrimusi, viņa dzirdēja, ka durvis atveras un kāds ienāk. Acīmredzot Gafs. Viņš klusi aizvēra durvis. Un tad atskanēja metālisks klikšķis, slēdzenē pagriežoties atslēgai.

Sāra pacēla acis un savā priekšā ieraudzīja vīrieti ar iekritušajiem vaigiem to pašu, kurš bija viņu nogāzis uz ietves un nozadzis maku.

-    Vai jūs saprotat, ko darāt? Sāra noprasīja un piecēlās kājās.

-   Gribu, lai mūs neviens netraucē, teica vīrietis. Viņam mugurā bija lēts uzvalks, un zemajā balsī jautās izsmiekls.

-   Jums ir sekunde laika, lai atvērtu durvis, pirms es…

-    Es varu atvērt durvis, tomēr nedomāju, ka gribēsiet, lai visi dzird mūs sarunājamies par Kozlova lietu.

Sara vēlreiz nopētīja nelūgto viesi.

-    Lūdzu, sēdieties! Nepazīstamais paklausīja, un Sāra piebilda: Piedodiet, es nesadzirdēju jūsu vārdu.

-    Es jums to neesmu teicis. Esmu cietušā draugs.

-    Tātad jūs pazīstat Donigeri?

-    Es teicu cietušā, vīrietis atbildēja. Starp citu, dzirdēju par jūsu sniegumu šīsdienas tiesā. Esmu jūsos ārkārtīgi vīlies.

-   Es minēšu Kozlovs atsūtīja jūs man piedraudēt, jo nevēlas, lai es virzu šo lietu tālāk.

-    Patiesībā ir gluži pretēji. Es ne tikai gribu, lai jūs virzāt šo lietu tālāk, bet arī lai jūs tajā uzvarat. Taču šārīta notikumi ar jūsu vīru… Redziet, pēc manām domām, jūs šodien gandrīz palaidāt visu vējā.

-    Ko tas nozīmē? Sāra vaicāja. Uzdevusi jautājumu, viņa aši nogrūda klēpī piezīmju grāmatiņu.

-    Ko jūs darāt? vīrietis noprasīja.

-    Grasos pierakstīt mūsu sarunu, Sāra atteica. Viņa novietoja piezīmju grāmatiņu uz ceļiem un slepus skicēja apmeklētāja portretu. Pastāstiet, kā es šodien gandrīz visu palaidu vējā. Kāpēc jūs tā domājat?

-   Jūsu vīrs mēģināja ar jums manipulēt. Vīrietis zemākā balsī atdarināja Džeredu: Lūdzu, Sāra, mūsu abu dēļ, mūsu abu karjeras dēļ atsakies no šīs lietas, dabū labāku un izcīni īstu uzvaru!

Sāras roka sastinga.

-    Kur jūs to dzirdējāt?

-    Neticami, ko iespējams noklausīties pārpildītā gaitenī! Bet pieraugiet, lai tas vairs neatkārtojas!

Sārai sāka trūkt pacietības.

-   Vai zināt, ko es jums teikšu? Ja turpināsiet ar mani runāt tādā tonī, es jums izvirzīšu apsūdzību draudu izteikšanā, piespiešanā un valsts iestādes darba traucēšanā.

-    Iespaidīgi. Beidzot esat apguvusi dažus likumus, neizrādīdams ne mazākās baiļu pazīmes, vīrietis atteica.

Sāra nekustējās.

-   Sāra, apstipriniet šā stāsta patiesumu! Reiz dzīvoja kāda meitene, kas ne no kā nebijās. Bet te pēkšņi viņu atlaida no darba, un šis notikums ne tikai lika viņai vērsties pie psihoterapeita, bet arī uzjundīja atmiņas par vecāku bojāeju. Drīz viņai kļuva tik slikti, ka viņa sāka lietot zāles, lai tiktu galā ar depresiju. Bēdīgākais, ka viņa izmisīgi vēlējās dabūt darbu, tāpēc aizmirsa iekļaut ziņas par šīm zālēm darba pieteikumā. Un, tā kā šī ir valsts iestāde, aizmāršības dēļ viņai iespējami sarežģījumi.

-    Pieteikums tika iesniegts, pirms man izrakstīja tās zāles.

-    Tomēr jūsu pienākums ir gādāt, lai informācija jūsu pieteikumā atbilst patiesībai. Pat ja jūs neaizmirsāt ar nolūku, jādomā, ka priekšniecība būs visnotaļ pikta. Sāras sejā naidīgumu nomainīja satraukums. Baismīgi, ka ikviens var noskaidrot tādus sīkumus par jūsu privāto dzīvi.

-    Ko jūs gribat? Sāra lēnā, tīši monotonā balsī jautāja.

-   Necik daudz. Redziet, es zinu, ka jūs nocēlāt Viktoram lietu. Vēlos tikai vienu lai jūs šo atbildību, ko esat uzņēmusies, pilnīgi attaisnojat. Ja vien jūs no sirds mīlat savu vīru, jūs darīsiet visu, kas jūsu spēkos, lai uzvarētu šajā prāvā. To lieciet aiz auss!

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

Vīrietis neatbildēja.

-    Atbildiet! Sāra neatlaidās.

-   Netēlojiet muļķi, Sāra! Jūs ļoti labi sapratāt. Viņu nebūs grūti pārspēt. Saglabājiet vēsu prātu, nenovērsiet acis no vīra un dariet savu darbu!

Pirms Sāra paguva atbildēt, iezvanījās tālrunis. Viņa nepacēla klausuli.

-              Es gan neieteiktu to ignorēt, nepazīstamais aizrādīja.

-    Iespējams, tas ir svarīgs zvans.

Tālrunis iezvanījās vēlreiz. Sāra saltu skatienu vērās apmeklētājā.

-    Es runāju nopietni, viņš teica.

Sāra pasniedzās pēc klausules, un svešinieks izrāva piezīmju grāmatiņu, kas viņai bija otrā rokā. Viņa mēģināja to saturēt, taču velti vīrieša tvēriens bija spēcīgāks. Viņš noplēsa virsējo lapu, uz kuras Sāra bija uzskicējusi viņa portretu.

-   Smuka bilde, viņš novērtēja, apbrīnodams līdzību, un saviļāja papīru bumbiņā.

-   Apgabala prokurora palīdze Teita, Sāra teica klausulē. Vīrietis izņēma šķiltavas, noklikšķināja un sagumzīto degošo bumbiņu uzmeta uz Sāras galda. Pielēkusi no krēsla, Sāra paķēra likumu krājumu un uzmeta to degošajam papīram, noslāpējot uguni.

-    Misis Teita, vai jūs mani dzirdat? klausulē kāda balss jautāja. -Te Arturs Monegans.

Izdzirdot Ņujorkas apgabala prokurora vārdu, Sārai salīgojās zeme zem kājām. Kungs tētīt, tieši tagad!

-    Es klausos, ser, viņa stostījās. Ko jūs vēlējāties? Neejiet prom! Sāra uzsauca, ieraudzījusi, ka nepazīstamais dodas uz durvīm.

-   Vai jūs runājat ar mani? Monegans apvaicājās.

-   Nē, ar jums ne, ser, Sāra sacīja klausulē. Nebildis ne vārda, apmeklētājs izgāja no kabineta. Es to teicu savam asistentam. Ko jūs vēlējāties?

-    Es gribēju ar jums apspriest dažus jautājumus. Lūdzu, atnāciet uz manu kabinetu!

-    Nekavējoties, ser? Es…

-   Jā, Monegans atteica, nekavējoties.

-    Labi, ser! Sāra atsaucās. Tūdaļ būšu klāt.

Nometusi klausuli, Sāra izskrēja gaitenī, cerēdama panākt svešinieku, taču viņa tur nebija. Pa kreisi gaiteņa tālākajā galā viņa ieraudzīja Gafu.

-   Vai tev garām nepagāja nepatīkama izskata vīrietis pelēkā uzvalkā? viņa uzsauca.

-    Nē. Kāpēc prasi?

Neatbildējusi Sāra palūkojās pa labi un metās skriet pa gaiteni. Varbūt viņš izdomājis izmest līkumu, viņa prātoja, patraukdamās garām Konrādā kabinetam.

-   Vai kāds ir redzējis steidzīgu vīrieti pelēkā uzvalkā?

Iztaujājusi desmitiem prokurora palīgu, policistu un sekretāru, kas grozījās gaitenī, viņa nesaņēma nevienu apstiprinošu atbildi. Nonākusi pie liftiem koridora galā, Sārai nācās atzīt, ka vīrietis nozudis.

f

-    Nolādēts! viņa aizelsusies izgrūda.

Sāra devās atpakaļ uz kabinetu, kur pie durvīm sastapa Gafu.

-    Kas šeit atgadījies? viņš prasīja, ošņādams gaisu. Smaržo pēc nometnes ugunskura.

-   Nāc iekšā, tikai neaiztiec durvju rokturi! Sāra piekodināja, ieiedama kabinetā. Iemetusi papīrgrozā skices pārogļojušās paliekas, viņa no grāmatplaukta izņēma gofrēto mapi, atvēra burtu "C" un, uzvilkusi lateksa cimdus, piebilda:

-   Cik noprotu, cimdi domāti tam, lai ar tiem rokās iegūtu pierādījumus?

-   jā, Gafs atbildēja. Bet ko tu…

Sāra piesardzīgi satvēra abus bumbveidīgos durvju rokturus un grieza tos pretējos virzienos. Pēc brīža rūsganie bumbuļi padevās, un viņa tos noskrūvēja pavisam.

-    Padod pierādījumu maisiņu no ceļojumu komplekta!

Gafs izvilka plastmasas maisiņu un to atvēra. Sāra iemeta durvju rokturus maisiņā un novilka cimdus.

-   Aiznes uz laboratoriju! Es gribu, lai noņem pirkstu nospiedumus.

-   Tu domā, ka tavā kabinetā kāds bijis?

-    Es zinu, ka bija. Un tagad gribu zināt, kas tas bija.

Pēc piecām minūtēm Sāra iegāja Hoganpleisas pirmās ēkas astotajā stāvā, kur atradās apgabala prokurora Artura Monegana birojs. Izgājusi drošības pārbaudi, viņa devās pa garo gaiteni uz apmeklētāju uzgaidāmo telpu. Tur sēdēja divi citi jauni apgabala prokurora palīgi. Sāra viņus atcerējās no sanāksmes, kur visi jaunie iika iepazīstināti ar darba pienākumiem. Ja atmiņa nevīla, sieviete ar ovālajām brillēm bija absolvējusi Ņujorkas universitāti un gaišmatainais vīrietis ar bālajiem vasaras raibumiem bija Sāras studiju biedrs no Kolumbijas juridiskās augstskolas. Abi izskatījās sabozušies. Sāra pievirzījās kolēģiem tuvāk un tikko jaušami pasmaidīja.

-    Kā rādās, esam ķibelē, viņa ierunājās.

-    Pat negribas par to domāt, Ņujorkas universitātes absolvente atsaucās. Šajā pilsētā trūkst pat elementārākās organ…

-    Jūs esat Sāra Teita? no uzgaidāmās telpas tālākā gala atskanēja sievietes balss.

Sāra pagriezās un ieraudzīja apgabala prokurora sekretāri, tievu sievieti ar izspūrušu vecmodīgu matu sakārtojumu.

-   Jā, tā esmu es.

-   Ejiet iekšā! sekretāre mudināja. Viņš visu paskaidros.

-    Vēlu veiksmi! Kolumbijas juridiskās augstskolas absolvents uzsauca Sārai.

Gan kolēģu sejas izteiksmes, gan fakts, ka viņu tik ātri aicina kabinetā, Sārai laupīja drosmi, un viņa lēni pasoļoja garām sekretārei. Vēderā kņudēja satraukums. Pabāzusi galvu pa Monegana kabineta durvīm, viņa ieraudzīja, ka galvenais priekšmets garajā telpā ir milzīgs sarkankoka sanāksmju galds. Lai gan pārējās mēbeles kabinetā nebija jaunas, bija skaidri redzams, ka tās ir krietni vien labākas nekā prokurora palīgu kabinetos te bija spīdīgs ozolkoka rakstāmgalds, nevis neglīts metāla galds, ādas krēsls, nevis čīkstošs vinila krēsls, arī dokumentu skapji bija glītāki.

-    Kur jūs aizkavējāties? Jums bija tikai jāšķērso iela! Monegans sacīja, aicinādams viņu kabinetā. Apgabala prokurors Monegans valkāja parūku un smaidīja gaišu smaidu, izskatīdamies tā, it kā viņa nolūks būtu izpatikt. Taču prokuratūras darbinieki baumoja, ka tas viņam reti izdodas.

-    Kā jums šodien klājas, ser? -t Sāra apvaicājās, apsēzdamās pie Monegana rakstāmgalda.

-    Katra diena ir kā krusts. Parunāsim par finansējuma samazināšanu. Vai jums par to ir savs viedoklis?

-    Man šķiet, ka tā ir pirmsvēlēšanu viltība, viņa atteica, neveikli sagrozījusies krēslā, lai gan centās izklausīties pašpārliecināta.

-    Protams, tā ir viltība, taču tā izdosies. Un tieši tāpēc mēram tā patīk. Mūsdienās visiem patīk budžeta ierobežošanas realitāte. Nospļausimies par mērenību, atgriezīsimies pie seniem principiem jo sāpīgāk sit, jo tautai vairāk patīk. Ņujorka ir pārvērtusies par mazohistu pilsētu. Iznīcināsim sociālo sistēmu, ierobežosim pabalstus, samazināsim visu. Cilvēkiem šķiet, ka tā ir nepieciešamība. Ja mums kaut ko labu atņem, tas noteikti ir tāpēc, ka tas nebija gana labs, jo citādi politiķi nebūtu tā riskējuši. Atgriezeniskā psiholoģija mēs paturam to, ko negribam paturēt, un atsakāmies no tā, kas mums patīk.

-   Tā laikam ir, ser. Lai gan domāju, ka…

-    Tomēr tam visam nav nozīmes. Piespiedis plaukstas pie galda, prokurors mainīja sarunas tematu. Parunāsim par jūsu nākotni šajā darbavietā.

Sāras delnas pārklājās sviedriem.

-    Man ir piecas lietas, un es tikko panācu, ka vienā izvirza apsūdzību. Divas es nokārtoju, neierosinot lietu, bet, ja vēlaties, varu strādāt papildus, paņemt vēl kādu lietu… viņa nedomājot izgrūda.

-   Vairāk lietu neuzņemieties! Monegans aprāva Sāras runas plūdus. Ja jūs šeit vairs nestrādāsiet, mums būs jāatrod jums aizstājējs visās lietās. Tāpēc tieciet galā ar tām, kuras jums jau ir, un strādājiet pēc labākās sirdsapziņas. Turpmāko trīsdesmit dienu laikā mēs novērtēsim jūsu darbu un salīdzināsim to ar kolēģu veikumu. Ja varēsiet pierādīt, ka ir vērts jūs paturēt, domāju, mēs atradīsim iespēju, kā nodrošināt jūs ar darbu.

-   Vai tas nozīmē, ka turpmākajā mēnesī esmu drošībā?

-    Drošība ir nejēdzīgs vārds. Taču iesaku, spēlējot ar šādām kārtīm, meklēt jaunu darbavietu.

-    Patiešām?

-    Patiešām.

Sāra kā pa miglu aizvilkās uz savu kabinetu. Prāts nespēja atgūties no pēcpusdienā saņemtajiem triecieniem, kas sekoja cits citam. Ieraudzījis viņu, Gafs acumirklī noprasīja:

-   Tevi atlaida, vai ne?

-    Vēl ne, Sāra atteica. Bet esi bez bažām, tas notiks visai drīz.

Neaizgājusi līdz galdam, Sāra noslīga uz grīdas un atspiedās pret sienu.

-   Kā tu domā, vai apgādes nodaļa man to dīvānu piešķirs mēneša laikā?

-    Pastāsti, kas tur notika! Gafs sacīja. Kā tu jūties?

-    Var iztikt, viņa nepārliecinoši atbildēja.

-   Labi, ka tevi vismaz neatlaida, noklausījies Sāras vārdos, Gafs noteica. Un kas tas bija par durvju rokturu tipu? Ko šis tādu nostrādāja?

-   Ak jā, vīrietis ar iekritušajiem vaigiem. Viņš man piedraudēja un briesmīgi pārbiedēja. Viņš par mani zināja ļoti daudz. Un pieteica ja es neuzvarēšot šajā prāvā, viņš ķeršoties klāt Džeredam.

-   Tu domā, ka viņš neblefoja?

-    Nezinu, ko lai domā. Ceru, ka pēc pirkstu nospiedumu analīzes mēs uzzināsim, vai viņš ir bīstams.

-   Laboratorijā solīja rezultātus rīt agri. Ja tu varētu dot viņiem sīkāku informāciju acu krāsu, ārējās pazīmes un tamlīdzīgi -, tas identifikācijas procesu paātrinātu.

-   Tu varētu man padot to piezīmju grāmatiņu un zīmuli, Sāra teica. Biju uzskicējusi tā vīrieša portretu, bet, kad sniedzos pēc klausules, viņš izplēsa lapu un aizdedzināja.

-    Tad kam tev šīs mantas? jautāja Gafs, pasniegdams prasīto.

-    Tūlīt redzēsi. Sāra vieglām kustībām virzīja zīmuļa galu pa piezīmju grāmatiņas virsējo lapu. Pamazām tapa redzamas sākotnējās skices kontūras.

-    Holms, jūs esat ģēnijs! Gafs noteica.

-    Gadās daži spoži brīži.

-   Vai viņš teica vēl kaut ko?

-   Nē. Es tikai gribu noskaidrot, kas viņš tāds ir. Tad es zinātu, vai man darīšana ar lielības maisu vai īstu psihopātu.

Iezvanījās Sāras tālrunis, un Gafs pacēla klausuli. Pēc dažiem mirkļiem viņa seja nobālēja.

-    Kas nu? Sāra noprasīja.

-   Ar papu noticis negadījums, Gafs teica.

Ieskrējusi pa Ņujorkas slimnīcas uzņemšanas nodaļas durvīm, Sāra ar Gafu piesteidzās pie informācijas galda.

-    Es vēlos redzēt savu vectēvu, Sāra panikas pilnā balsī sacīja medicīnas māsai. Maksvels Teits, viņu uzņēma aptuveni pirms stundas.

Ieskatījusies lapās uz dokumentu paliktņa, medicīnas māsa pavēstīja, ka pacientu pašreiz operē.

-    Kā viņš jūtas? Vai viss būs labi? Sāra taujāja.

-    Viņš patlaban ir operāciju zālē. Operācija drīz būs galā.

Sāra notrausa sviedru lāses no pieres un aizvēra acis.

-    Dievs, lūdzu, neatņem viņu man!

Pēc stundas Sāra un Gafs joprojām sēdēja skopi iekārtotajā slimnīcas uzgaidāmajā telpā. Gafs šķirstīja gadu vecus žurnālus, bet Sāra sēdēja nekustīgi un raudzījās gaišzilajā sienā.

Gafs uzlika roku Sārai uz pleca.

-    Viņš izķepurosies. Tu redzēsi.

-    Priekšvēstnesis vienmēr ir telefona zvans, Sāra atteica.

-    Par ko tu runā?

-   Visi domā, ka nāve ierodas slimnīcā, kur to sagaidi savu mīļoto lokā. Taču nāve darbojas haotiski, uz labu laimi. Tā neizvēlas klusu brīdi, bet uzbrūk mirklī, kad to vismazāk gaidi.

-    Vai tā tu uzzināji par vecāku bojāeju? Pa telefonu?

-    Labi, ja tā būtu bijis. Nē, jaukie slimnīcas administratori nolēma atstāt šo ziņu automātiskajā atbildētājā. Iedomājies tikai! Tu noklausies atbildētājā atstātās ziņas un piepeši dzirdi: "Diemžēl jūsu vecāki ir miruši. Lai jums salds miegs!"

-   Tu ienāci istabā un noklausījies šādu ziņu?

-   Todien es mācījos gala eksāmeniem un biju tikko pārradusies mājās, Sāra stāstīja. Visu atlikušo mūžu man acu priekšā būs tā mazā, mirguļojošā lampiņa. Vēl aizvien atceros katru vārdu: "Sveiki! Te Feja Donahjū. Esmu pacientu pārstāve Norvolkas slimnīcā Konektikutā. Es gribētu runāt ar kādu mistera Roberta Teita un misis Viktorijas Teitas ģimenes locekli. Tas ir steidzami." Balsī skanēja tikko jaušams Masačūsetsas akcents, un tā bija pilnīgi bezkaislīga.

-   Tas bija viss, ko viņa pateica? Ne vārda par to, ka viņi ir miruši?

-   Viņai tas nebija jādara. Tiklīdz izdzirdēju šos vārdus, es visu sapratu. Tā bija priekšnojauta. Es biju nospiedusi "Play" pogu, tiklīdz iegāju dzīvoklī, un, tā kā man bija nosalušas kājas, devos uz virtuvi uzsildīt mazliet sidra. Noklausījos atstātos ziņojumus kursa biedre piedāvājās kopīgi gatavoties eksāmenam civiltiesībās, Džereds, lai gan mēs tik tikko bijām pazīstami, gribēja dabūt manus civilprocesa pamatu pierakstus, un tad Feja Donahjū: 'Tas ir steidzami." Šis teikums man nemitīgi skanēja galvā. Tas ir steidzami. Tas ir, tas ir. Es noklausījos ziņu trīs reizes, jo cerēju, ka neesmu pareizi sapratusi.

Baidīdamies pateikt kaut ko neatbilstošu, Gafs brīdi nesacīja ne vārda, līdz beidzot novilka:

-   Man ļoti žēl…

-   Tā taču nav tava vaina. Es sapratu, ka nāve nemēdz būt romantiska un vienmēr vajag būt gatavam uz ļaunāko. Tāda ir mācība, ko guvu. Tāpēc mani nekas nevar pārsteigt.

-   Tas nu gan nav labākais princips dzīvē.

-    Bet man jau nav izvēles, Gaf, tā ar mani šajā dzīvē notiek. Ik reizi, kad atļaujos zaudēt modrību, saņemu sitienu. Tikko kā nopriecājos par šo darbu, uzzināju par darbinieku skaita samazināšanu. Mirklī, kad nopriecājos par lietu, uzzināju, ka pretējo pusi pārstāv mans vīrs. Kad nopriecājos par to, ka vajāju Viktoru, uzzināju, ka patiesībā viņš vajā mani. Un šodien, tiklīdz es beidzot sāku justies pacilāta par panākumiem iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesā, man piezvanīja un paziņoja par papu. īsi pēc tam, kad tas vīrietis ievilkās manā kabinetā…

-   Sāra, es zinu, ko tu domā. Tomēr es šaubos, ka vectēva nokļūšana slimnīcā ir saistīta ar nepatīkamo apmeklētāju. Sāra veltīja Gafam neuzticības pilnu skatienu. Es neteicu, ka tā nav. Man vienīgi negribētos, lai tu ļautu bailēm vaļu. Kad papus iznāks no operāciju zāles, mēs uzklausīsim viņa teikto.

Aizritēja vēl brīdis, un uzgaidāmajā telpā ienāca ārsts.

-    Vai jūs esat misis Teita?

-   Tā esmu es. Sāra pielēca kājās. Kā viņš jūtas?

-    Viņš visai kļūmīgi nokritis pa kāpnēm, ārsts sacīja. Misteram Teitam ir iegurņa lūzums, kura dēļ vajadzēja viņu operēt, un Colles lūzums.

-    Kas? nesaprata Sāra.

-    Spieķkaula lūzums tipiskā vietā, ārsts paskaidroja. Tas ir apakšdelma kauls. Visticamāk jūsu vectēvs mēģināja mīkstināt kritienu, likdams roku priekšā. Vēl viņam ir sasitums pierē, bet tas ir nieks. Parasts puns.

-    Kā viņš jūtas?

-   Ņemot vērā viņa vecumu visnotaļ labi. Atveseļošanās prasīs kādu laiku, tomēr operācija noritēja veiksmīgi.

-    Kad mēs varēsim viņu apraudzīt? Sāra jautāja.

-    Patlaban viņš atgūstas. Noskaidrojiet, kurā palātā viņu ievietos. Pēc stundas viņu turp aizvedīs.

Pēc divdesmit minūtēm Sāra nepacietīgi gaidīja slimnīcas palātā, bužinādama spilvenus, sakārtodama pašas atnestos ziedus un pārbaudīdama, vai strādā televizors. Beidzot pavērās palātas durvis un divi sanitāri slimnīcas ratiņos ieveda papu. Viņš izskatījās briesmīgi seja bija pelnpelēka, roka ģipsī un pieres labo pusi sedza marles apsējs. Ieraugot vectēvu, Sārai acīs sariesās asaras.

-    Papu, kā tu jūties? viņa stostījās.

-    Alise? viņš noprasīja čerkstošā balsī, neatvēris acis.

-    Papu, tā esmu es. Sāra.

-   Sāra? Papus samulsis vairākkārt samiedza plakstiņus, līdz atcerējās šo vārdu. Sāra. Sāra, tu esi šeit. Kā tev klājas?

-    Šausmīgi labi. Viņa smiedamās notrausa asaras. Kā tev?

-    Nezinu. Es neko nejūtu.

-   Tā tam jābūt, papu. Nebaidies! Pastāsti, kas notika! Vai tev uzbruka?

Papus papurināja galvu. Sanitāri izcēla viņu no ratiņiem un ieguldīja gultā.

-    Man izzuda pamats zem kājām.

-    Varbūt tevi kāds pagrūda? Sāra jautāja.

-    Pagrūda? Papus elpa bija smaga, viņš ar pūlēm izgrūda aprautus teikumus. Es biju… Metro uz kāpnēm… pēcpusdienā… Dzirdēju ienākam stacijā vilcienu… Iejuku ļaužu drūzmā… visi steidzās uz vilcienu. Man kāds spēcīgi uzgrūdās… atsitos pret betonu. Ņujorkā… dzīve ir cīņa.

Sāra palūkojās uz Gafu, mudinādama viņu kaut ko teikt.

-    Vai jūs redzējāt to, kurš jums uzgrūdās? Gafs vaicāja.

Papus atkal papurināja galvu.

-    Es tik tikko apzinājos… kas notiek.

Tobrīd atvērās durvis un iesteidzās Džereds.

-    Kā viņš jūtas? Džereds apjautājās, pieiedams pie Sāras.

Sāra cieši apskāva vīru, un viņai acīs atkal saskrēja asaras.

-    Labi, viņa teica. Atminējusies svešā cilvēka teiktos vārdus, viņa apskāva Džeredu ciešāk. Viņš izveseļosies.

-    Man gaužām žēl, papu, Džereds sacīja. Es tikai nupat saņēmu ziņu.

Papus pasniedzās un saņēma Džeredu aiz rokas, tiklīdz tas tuvojās gultai. Mierinādams pamājis ar galvu, Džereds centās izturēties dabiski, taču prātā nemitīgi skanēja Rafertija brīdinājums.

-    Nebaidies! Mēs esam te, Sāra iztrūkusies ierunājās, redzot bailes papus sejā. Mēs gādāsim, lai tu… Viņu pārtrauca tālruņa zvans. Aparāts stāvēja uz naktsgaldiņa.

-    Droši vien Transporta departamenta priekšniecība grib tev atvainoties, noteica Gafs.

Sāra pacēla klausuli.

-    Hallo! viņa teica.

-   Sveicināta, Sāra! Es vēlējos apjautāties, kā jūtas jūsu vectēvs.

-    Kas zvana? Sāra izmocīja.

-   Jūs tik ātri mani aizmirsāt? Mēs iepazināmies tikai pirms dažām stundām. Iesaku paklausīt manam padomam. Nemēģiniet noskaidrot, kas es esmu, bet sāciet strādāt ar lietu.

-   Es zinu, ka tas bijāt jūs, Sāra izgrūda.

-    Es? viņš momentāni pārprasīja. Metro bija stāvgrūdām pilns. Tādās vietās nav labi uzturēties veciem vīriem, kas ģērbušies tumšzilā jakā un saburzītās haki krāsas biksēs. Ik bridi var gadīties kaut kas negaidīts.

-    Pasakiet… Klausulē atskanēja klikšķis. Saruna bija pārtraukta. Izliekoties, ka to turpina, viņa piebilda: Lieliski! Tas nekas. Paldies par visu, ko esat darījis mūsu labā, doktor. Nolikusi klausuli, Sāra ieraudzīja, ka visi pievērsušies viņai. Tas bija papus dakteris, viņa paskaidroja.

Džeredu Sāras balss tonis darīja uzmanīgu. Viņš piemiedza acis.

-    Vai viss ir kārtībā? Džereds apjautājās.

-   Jā, tā vajadzētu būt, Sāra atteica. Ārsts brīdināja, ka pašsajūta uz kādu bridi var pasliktināties. Bet tad atkal paliks labāk.

Tovakar Sāra un Džereds pārradās mājās vienpadsmitos. Pakārusi skapī mēteli, Sāra taisnā ceļā devās uz guļamistabu. Džereds viņai sekoja.

-   Lai gan papus pārcietis operāciju, domāju, viņš izskatās labi, Džereds teica.

Sāra atpogāja blūzi.

-   Jā, viņa novilka.

Ievērojis sievas izklaidīgo skatienu, Džereds sacīja:

-   Tu visu vakaru esi tik klusa.

-    Nekas, viņa atteica, atāķēja krūšturi un novilka svārkus. Izģērbusies Sāra uzvilka vecu Kolumbijas juridiskās augstskolas T kreklu un atlaidās gultā. Kā tu domā, vai viņš…

-             Papus ir cīnītājs, Džereds drošināja, palīzdams zem segas.

-   Citādi viņš nebūtu nodzīvojis līdz tik cienījamam vecumam.

Džereds rūpīgi pārdomāja negadījumu. Tas var atgadīties ar jebkuru, viņš lūkoja sev iestāstīt. Nav iemesla domāt, ka tas ir Rafertija vēstījums. Džereds to sev mēģināja iegalvot, taču pats ne uz bridi tam neticēja. Cerēdams atvairīt šīs domas, Džereds piekļāvās sievai.

Lūdzu, nē, Sāra sacīja, atstumdama viņu.

Džereds uzmeta viņai pārsteiguma pilnu skatienu. Sāra gulēja uz muguras un raudzījās griestos, cieši satvērusi segas augšmalu. Viņas skatiens bija tramīgs, un tādu Džereds viņu sen nebija redzējis. Notikums ar papu nepārprotami Sāru bija nobiedējis.

Džereds pievirzījās tuvāk un noskūpstīja viņu uz vaiga.

-    Gan viņš izķepurosies, viņš sacīja.

-    Ne tikai tas…

-    Kas tad vēl? Tavi vecāki?

-     Nē, Sāra atteica. Lūdzu, viņa klusībā nodomāja, turpini prašņāt!

-    Kas tad?

-    Tā lieta, viņa atbildēja. Es gribu, lai tu no tās atsakies.

-    Ko? Kādēļ gan lieta…

-    Es negribu krustot šķēpus ar ģimenes locekli, Džered. Dzīve jau tāpat ir pārāk īsa. Gribēdama, lai vīrs aptver sacītā nozīmīgumu, Sāra lūkojās viņam acīs. Džereds novērsās, un viņa saprata, ka trāpījusi vārīgā vietā. Sāra piebilda: Es gribēju teikt, tu un papus esat vienīgie…

-   Sāra, es zinu, ka tu esi noraizējusies par papu, bet cik reižu mēs to apspriedīsim?

-Tu nesaproti…

-    Es saprotu un zinu, ko tu šodien pārdzīvoji. Es mīlu papu kā savu radinieku. Vienīgi…

-    Kas vienīgi?

-   Es vienīgi… Džereds brīdi saminstinājās. Papus bija slimnīcā, un Sārai bija vajadzīgs vīra atbalsts. Viņš nedrīkstēja uzgriezt sievai muguru. Taču tad, kā allaž, viņa domas atgriezās pie Rafertija. Ar to bija gana. Lai kā risinātos notikumi, viņš nepieļaus, ka tiek apdraudēta sievas dzīvība. Es zinu, ka papus ievainojums uzplēsis tev senas brūces, taču es nevaru tev palīdzēt. Piedod!

Sāra zināja, ka viņam ir taisnība. Taču ne jau par papu, bet gan par Džeredu viņa raizējās. Pagriezusi vīram muguru, viņa atkal atcerējās sarunu ar nepazīstamo. Tieši tobrīd bija sākusies lavīna. Viņš bija draudējis, pieminēdams Džeredu. Tad Monegans. Tad sāpes papus acīs, kad viņu ieveda slimnīcas palātā. Svešinieka tālruņa zvans. Vecāku bojāeja. Sāra domās vienmēr pie tās atgriezās. Cieši aizvērusi acis, viņa pretojās emociju uzplūdiem, kas pamazām kāpa augšup. Viņa sakoda zobus un centās elpot lēni, līdz pamazām trauksmes izjūtas atkāpās. Notraususi asaras, lai Džereds tās neredzētu, Sāra pagriezās pret Džereda muguru. Vīrs neapšaubāmi bija vissvarīgākais viņas dzīvē, un viņa darīs visu, lai tas neciestu. Paplikšķinājusi viņam pa plecu, Sāra sacīja:

-    Es tikai gribēju pateikt, ka mīlu tevi.

-    Es zinu, Džereds nočukstēja. Es arī tevi mīlu.

-    Man jau šķita, ka viņš sievai visu izstāstīs, Rafertija viesis sacīja, noņēmis austiņas.

-    Nē, viņš negrasījās stāstīt, Rafertijs iebilda.

-    Tu jau neklausījies.

-    Es tev saku viņš negrasījās! Rafertijs uzstāja. Tam viņš ir pārāk gudrs.

-Ja jau tu tici, ka viņš turēs muti, kāpēc man vēl arvien jānoklausās viņu sarunas?

-    Pēc tik grūtas dienas ikvienam rastos vēlēšanās izrunāties ar laulāto draugu. Sāras vectēvs ir smagā stāvoklī, un tas abus satuvināja. Ja Džereds neko nebilda šajā vakarā, viņš klusēs arī turpmāk. Rafertijs piecēlās kājās un sakārtoja kaklasaiti. Ko tu domā par to nelaimes gadījumu ar vectēvu? Vai tur ir kaut kas aizdomīgs?

-    Izklausījās, ka viņš paklupis uz kāpnēm. Parasts nelaimes gadījums. Kas tur sevišķs?

-    Nezinu gan, Rafertijs domīgi novilka. Es mazliet uztraucos, vai notikumos nav iesaistījies vēl kāds.

-    Kā jūtas jūsu vectēvs? apvaicājās Konrāds, kad Sāra un Gafs iegāja viņa kabinetā.

-   Ciešami. Medicīnas māsa pastāstīja, ka viņš naktī ne reizi nav pamodies, un tā ir laba zīme.

-    Priecājos par to, Konrāds sacīja. Viktors pastāstīja par jūsu sarunu ar Moneganu.

-   Tiešām? Sāra samulsusi novilka.

-   Es to vīru nesaprotu, iejaucās Gafs. Pirms nedēļas viņš taisījās tevi saplosīt gabalos, bet tagad uzmeties par LaDUM. Attapies, ka neviens nav sapratis viņa teikto, Gafs piemetināja:

-    LaDUM nozīmē "Labākais draugs uz mūžu". Vai tad jums vidusskolā nebija tāds teiciens?

Konrāds, izlikdamies, ka nav dzirdējis joku, nopētīja Sāru.

-   Vai jūs vēl aizvien uzskatāt, ka Viktors ir iesaistīts šajā lietā?

-   Es būtu nelga, ja tā nedomātu. Lai daru ko darīdama, viņš allaž ir man soli priekšā. Un tas nozīmē tikai to, ka Viktors Stokvels ir vai nu dziļi ieinteresēts šajā lietā, vai arī lai cik ļoti jums tas nepatiktu pamatīgi aptraipījies.

-   Vairs ne vārda! Konrāds palūkojās gaitenī un pievēra kabineta durvis. Atgriezies pie galda un apsēdies, viņš paskaidroja:

-    Tādus apvainojumus nedrīkst bārstīt. Viktors šeit strādā gan-

drīz piecpadsmit gadus, viņam ir daudz draugu, un neviens ar šādu cilvēku negribētu sanaidoties.

-   Lai nu tā būtu, Sāra atteica. Bet kāda ir mana vaina?

-   Jūs apsūdzat mūsu iestādes veterānu, neuzrādot pierādījumus, Konrāds norādīja. Vai jūs esat izpētījusi viņa iepriekšējo lietu materiālus?

-   Lielāko dalu esmu, taču domāju, ka laiks atmest ar roku zirnekļu tīkliem. Jāatgriežas pie sākotnējā jautājuma. Ja jūs būtu viens no labākajiem prokuroriem šajā apgabalā, kādēļ jūs kārotu tikt pie sīkas ielaušanās un zādzības lietas? Sāra vaicāja. Es par to šorīt prātoju vilcienā. Apgabala prokurora palīgs var panākt lietas ierosināšanu. Ko vēl viņš var izdarīt?

-   Mēs varam izbeigt lietu vai arī ierindot noziegumu pie vieglākiem likumpārkāpumiem.

-    Un vēl? Sāra jautāja. Pievērsiet uzmanību vienam apstāklim! Kāds acīmredzami rūpējas par Kozlovu vispirms nolīgst manas iepriekšējās firmas advokātu, pēc tam Džeredu. Kozlovs nepārprotami ar kādu ir saistīts. Pieņemsim, ka Viktors arī sapinies ar šiem cilvēkiem. Ko vēl jūs varētu darīt, ja būtu negodīgs apgabala prokurora palīgs?

-   Jūs varētu lietu iznīcināt, Gafs sacīja.

-Gluži pareizi, Sāra atteica, atzinīgi pamādama asistentam.

-    Arī es domāju to pašu. Viktors bija apsolījis kādam lielam dūzim lietu pievākt. Taču, kad lieta nonāk prokuratūrā, kāds jauns, dedzīgs apgabala prokurora palīgs to paņem, pirms tā nonāk uz Viktora galda. To uzzinājis, viņš aizsvilstas un liek SLIB sekretārei zvanīt visiem prokurora palīgiem ēkā, līdz noskaidro, pie kā tā ir.

-    Ja tas viss ir tiesa kāpēc Viktors nepaņēma to lietu atpakaļ? Gafs jautāja.

-    Viņš vairs to nevarēja. Es jau biju par to izziņojusi. Bija par vēlu…

-    Ka tik jums nav aptumšojies prātiņš! šķendējās Konrāds.

-    Vai jūs tiešām esat ieņēmuši galvā, ka Viktors Stokvels slēpj lietas?

-   Tāda iespēja ir.

-    Ir atšķirība starp iespēju un spēju to pierādīt, Konrāds atgādināja. Es neiesaku aizrauties ar paziņojumiem, kuru patiesumu nevarat pamatot. Turklāt jums nav tiesību apsūdzēt rnūsu darbiniekus.

-    Kāpēc jūs mani bez mitas pamudināt, ja patiešām tā domājat?

-    Ko jūs teicāt?

-   Jūs ļoti labi dzirdējāt. Jūs pašā sākumā brīdinājāt turēties no Viktora pa gabalu, bet ik reizi, kad es apmaldos viņa pagātnē, jūs ar lielāko prieku aizvadāt mani pareizajā virzienā. Kā tad ir patiesībā? Konrādā sejā pazibēja tikko manāms smīns. Man ir taisnība, vai ne? Sāra neatlaidās. Arī jūs uzskatāt, ka viņš ir negodīgs?

-    Es negribētu par to spriest. Taču es uzticos jūsu instinktam.

Šajā lietā ir pārāk daudz neizskaidrotu sakritību, bet es neticu sakritībām. Tā, lūk! Ja gribat turpināt izmeklēšanu, es jums palīdzēšu, tomēr atkārtoju es nepieļaušu, lai jūs bez pietiekamiem pierādījumiem radāt draudus Viktora karjerai.

-   Es negrasos viņam izvirzīt apsūdzību, es tikai gribu noskaidrot, kas notiek.

-   Dariet, ko gribat, tomēr, manuprāt, jūs neesat saskatījusi kopainu, Konrāds sacīja. Pat ja Viktors no tiesas gribēja iznīcināt šo lietu, viņš varēja to atgūt arī pēc tam, kad jūs bijāt par to izziņojusi, un tad to izbeigt.

-   Vai jūs jokojat? Es jau biju iepazinusies ar nozieguma faktu, un Viktors vairs nevarētu ar vieglu roku lietu izbeigt. Lieta gan ir mazsvarīga, taču tā būtu jāizmeklē.

-    Var jau būt, Konrāds atzina. Tomēr viņš varēja panākt Kozlova atzīšanos un tad pieprasīt viņam mazāku sodu vai pār» kvalificēt nodarījumu par vieglāku noziegumu.

-   Ja vien ieinteresētā persona kaut kāda iemesla pēc nevēlas, lai ielaušanās netiek minēta Kozlova personas lietā.

-   Tas ir ticams, Gafs sacīja, paraustīdams plecus.

-   Jā, un tu pats teici, ka visi veģetārieši ir ļauni. Sāra iespurcās.

-    Nesmejies! Gafs uzsauca. Hitlers bija veģetārietis.

-    Viens trūkums jūsu teorijā tomēr ir, Konrāds sacīja.

-    Un kāds tas būtu?

-   Jūs nevarat izskaidrot, kāpēc tāda sīka ielaušanās būtu jāslēpj.

-   Tas gan, Sāra teica. Tur es ikreiz aizķeros.

-   Piedāvāju šādu versiju, Gafs iesāka. Kozlovs ir kādas atbildīgas amatpersonas radinieks, kam nedrīkst būt sasmērēti papīri.

-   Vai arī Kozlovs ir nosacīti atbrīvots citā pavalstī, un jebkurš kriminālpārkāpums šajā pavalstī viņam var būt liktenīgs, Konrāds piebilda.

-              To es pārbaudīju jau pirmajā dienā, Sāra paskaidroja.

-    Kozlovs ir divreiz arestēts, taču ne reizi nav notiesāts.

-    Varbūt viņš strādā darbā, kur nedrīkst būt krimināla pagātne.

-   Interesants apsvērums, Sāra novilka.

-   Nē, es izdomāju! Gafs iesaucās. Kozlovs ir noslēdzis derības ar kādu kriminālajās aprindās svarīgu tipu, ka veselu mēnesi netiks arestēts. Tomēr viņš nostrādāja šo ielaušanos un :ika aizturēts, tāpēc ir spiests slēpt šo arestu, citādi zaudēs derības.

-   Jā, tas noteikti ir īstais iemesls! Konrāds neslēpa sarkasmu. Pēc manām ziņām, šādas derības ir jaunākais modes kliedziens tās pāršalkušas Lasvegasu kā propellera sacelts vējš.

-   Nenovirzieties no temata! Sāra aizrādīja. Vai ir vēl kādi ieteikumi?

-   Pirmais solis ir uzzināt vairāk par Kozlovu un noskaidrot, kas apmaksā viņa advokāta tēriņus, Konrāds pamācīja. Kad būsiet to izdibinājusi, zināsiet, kādi spēki te iesaistījušies. Un tad mēs raudzīsim izprast motīvu.

-    Un izprātosim, kā tas saistīts ar vakardienas durvju rokturu džeku, Gafs ieminējās.

-    Kādu vēl durvju rokturu džeku? Konrāds jautāja.

Sāra uzmeta Gafam niknu skatienu.

-   Gafs runā par Kozlovu, viņa strupi sacīja. Ja mēs spēsim sasaistīt Kozlovu ar viņa naudas devēju, skaidrāk saskatīsim, kas notiek.

-    Vai tas ir jūsu roku darbs? Džereds noprasīja bridi, kad kabinetā ienāca Kozlovs.

-    Kurš ta'? Kozlovs atmeta, slādams uz savu ierasto krēslu stūri.

Džereds pielēca kājās un aizcirta durvis.

-   Jūs labi zināt, par ko es runāju, viņš sacīja. Vakar Sāras vectēvs nokrita pa kāpnēm un…

-    Nevajag lēkt no biksēm ārā. Es jau par to dzirdēju.

-    Kā jūs to uzzinājāt?

-    Es jau teicu, ka dzirdēju… bet man ar to nav nekāda sakara.

-   Jūs cerat, ka es jums ticēšu?

-    Ticat vai neticat, bet es saku patiesību. Ja tas būtu mūsu darbs, mēs nepalaistu garām izdevību ar to padižoties. Citādi kāda jēga?

Džereds apsvēra Kozlova argumenta loģiku.

-   Tātad tie nebijāt jūs?

Kozlovs pasmīnēja.

-   Šoreiz, priekšniek, esam nevainīgi kā jēriņi. Vecais vīrs acīmredzot neskatījās, kur liek kāju.

Sāra kabinetā bija viena. Viņa pacēla klausuli un sastādīja Džereda advokātu biroja numuru.

-    Advokātu birojs "Veins un Portnojs", atsaucās administratore. Kā varu jums palīdzēt?

-     Lūdzu, savienojiet mani ar Informācijas nodaļu! Sāra lūdza.

Pēc neilga brīža atskanēja sievietes balss.

-   Sveicināti! Te Roberta.

-   Sveika, Roberta! sacīja Sāra, cik vien draudzīgi spēja. Te Ketlīna, Džereda Linča sekretāre. Es gribēju apjautāties, vai varat sameklēt ziņas par kādu klientu, kurš…

-    Kas, lūdzu, zvana? Roberta noprasīja.

-   Ketlīna, Sāra satrūkusies apstiprināja.

-    Un uzvārds?

-    Ketlīna Klārka, Sāra nosauca Ketlīnas uzvārdu, ko atcerējās no pagājušā gada Ziemassvētku apsveikumu saraksta.

-    Ērmīgi gan. Ketlīna Klārka pirms mirkļa bija šeit un pirka pastmarkas, Roberta sacīja. Sāksim no sākuma? Vai arī man paziņot policijai?

Neteikusi ne vārda, Sāra nometa klausuli.

Nepieklauvējis kabinetā ienāca Gafs un, uzmetis Sārai skatienu, noprasīja:

-    Kurš nogremdēja jūsu lielāko karakuģi?

-    Neviens, Sāra atteica. Es nupat zvanīju uz Džereda advokātu biroju un mēģināju…

-   Tevi pieķēra, vai ne? Gafs papurināja galvu. Es taču lūdzu to nedarīt! Tas nav ētiski.

-   Tu nu pēkšņi esi ētiskuma iemiesojums!

-    Sāra, es zinu, kāds esmu, un apzinos savus trūkumus. Es pārāk bieži vispārinu, esmu caur un cauri pesimists, man nepatīk bēmi, es nelietoju zobu diegu un neticu, ka varu aizdegties. Es uzskatu, ka vairākums cilvēku ir aitas, jo metas pakaļ katram modes untumam un to vien gaida, kad televīzijā ieraudzīs nākamo satriecošo logotipu, ko uzlipināt sev uz krūtīm, un vēl es uzskatu, ka vīrieši ar kazbārdiņām ir neglābjami stulbeņi. Zinu, ka mans laiks uz šīs zemes nav mūžīgs. Un dziļi, dziļi savā melnajā sirdī es apzinos, ka reiz vajadzēs par visu norēķināties un šajā izrādē varēs iekļūt tikai par maksu. Lai mani pamocītu vēl vairāk, to pārraidīs televīzijā. Taču es to pārdzīvošu, jo izprotu sevi. Es zinu, kāds liktenis mani gaida.

-   Un es ne?

-    Nē. Tu ne, Gafs atbildēja. Tu tagad esi apgabala prokurora palīdze. Nedari neko tādu, ko vēlāk nožēlosi!

-   Gaf, vai tu jau esi aizmirsis, kas notika vakar? Tas vīrs piedraudēja Džeredam un gādāja, lai papus nonāk slimnīcā.

-   Tu nezini…

-   Es zinu, Sāra neatlaidās. Es redzēju viņu savām acīm un dzirdēju savām ausīm. Nav jābūt ģēnijam, lai saliktu bildi kopā. Vīrs un papus ir man dārgākie cilvēki. Ja zaudēšu vienu vai otru savas vainas dēļ, es… Viņa brīdi meklēja vārdus. Tad ar mani ir cauri. Ja uz kārts likta manas ģimenes drošība, zvanu uz vīra advokātu biroju gluži nevar nosaukt par gadsimta noziegumu.

-    Pietiek ar sniegpārsliņu, lai iekustinātu lavīnu.

-   Gaf, lūdzu! Man jau tāpat ir nepatikšanu pāri galvai.

-    Es to saprotu un zinu, cik daudz šie cilvēki tev nozīmē. Es tikai mēģinu tevi pasargāt.

-    Paldies! Es protu to novērtēt, Sāra teica.

-   Un vēl. Kāpēc tu Konradam neko neteici par to svešinieku?

-Tāpat skaidrs, kā viņš reaģētu. Uzzinājis, ka tas vīrietis man

piedraudēja, Konrāds nepagurdams skandinātu, ka apgabala prokurora palīgi nedrīkst ļaut, lai tos iebiedē. Jo mazāk cilvēku par to zina, jo Džereds ir lielākā drošībā. Turklāt es neesmu pārliecināta, vai gribu, lai Konrāds to zina. Pēdējā laikā viņš kļuvis pārāk runīgs.

-    Vai tu gribi sacīt, ka neuzticies Konradam?

-   Es viņam uzticos, taču viņš pārāk daudz atstāsta Viktoram.

-    Bet viņš taču neatklāj neko privātu.

-   Vai mana personiskā dzīve nav nekas privāts? Vai mani panākumi šajā lietā nav privāta informācija?

-   Sāra, tu labi zini, ka viņš tikai pakulstīja mēli. Baumas ir iestādes dienišķā maize.

-    Bet vai tev nešķiet, ka Viktors ir…

-Jā, es tiešām domāju, ka Viktors ir neciešami ziņkārīgs. Taču tam nav nekāda sakara ar Konrādu.

-   Labi, es tavu domu sapratu, Sāra novilka. Bet es tik un tā negribu viņam teikt. Vai tu saņēmi atzinumu no laboratorijas?

-   Tas ir tavā rīcībā. Gafs pasniedza Sārai brūnu bieza papīra aploksni, ko turēja rokā. Viens pirkstu nospiedums ir izpētīts.

-    Kas tur rakstīts? Sāra jautāja, atvērdama mapi.

-    Lai gan uz abiem durvju rokturiem bijis skaidrs pirkstu nospiedums, ar vienu kaut kas neesot bijis kārtībā, Gafs teica.

-    Otrs nospiedums mūs aizvedis pie puiša, vārdā Sols Brouders.

-   Kas ir Sols Brouders?

-   Un tas ir pats interesantākais. Viņa fotogrāfija nemaz nebija līdzīga tavai skicei, un, ievadot vārdu kriminālmeklēšanas datu bāzē, atklājās tādu pārkāpumu saraksts, ka pietiktu daudzu Mārtiņa Skorsēzes filmu scenārijiem.

-Jauki. Un tālāk?

-   Sols Brouders pirms trim gadiem ir miris.

Sāra nometa mapi uz galda.

-    Vai man jāsaprot, ka vīrietis, ar kuru es sarunājos un kurš nogrūda papu pa kāpnēm, ir miris?

-   Vai arī ļoti labs burvju mākslinieks.

Rafertijs, sēdēdams savā limuzīnā, jutās aizkaitināts. Dzimis un uzaudzis Hobokenā, Ņūdžersijas pavalstī, tikai trīs namu attālumā no Frenka Sinatras dzimtas mājām, Rafertijs lielāko daļu jaunības bija pavadījis, vairīdamies no daudzajiem savas īru izcelsmes mātes itāliešu draudziņiem un lolodams sapni izrauties no dzimtās pilsētas sīkburžuāziskās vides. Viņš bija pirmais Rafertijs, kas iestājās koledžā, agri aizgāja no mājām un kopš tā laika vairs nelūkojās atpakaļ. Viņš ieguva stipendiju Bruklinas koledžā, bet pēc pirmā kursa pārgāja uz Prinstonu. Allaž augšup, allaž labāk.

Prinstonas kopmītnēs Rafertija istabas biedrs bija plātīgs mutesbajārs un vienlaikus arī labi pazīstamas žurnālu izdevniecības īpašnieka pēctecis. No viņa Rafertijs iemācījās piedienīgi runāt, ēst un ģērbties. Tas bija vajadzīgs, lai atstātu iespaidu. Pirmajā gadā istabas biedrs uzaicināja Rafertiju ziemas brīvdienas pavadīt savā mājā Grīnfārmsā, Konektikutas pavalstī. Tur viņš iepazinās ar istabas biedra tēvu, kas piedāvāja Rafertijam pirmo darbu izdevniecībā vasarā stažēties abonēšanas daļā. Rafertijam "veco zēnu sakaru tīkls" vairs nebija pa ausu galam dzirdētas valodas, bet gan taustāma realitāte.

Nepatīkami bija tas, ka šajā darbā maksāja maz un Rafertijs bija spiests mitināties pie mātes. Pēc ziemas brīvdienām Grīnfārmsā, pavasara brauciena uz Martas Vīnadārzu salu un gada Prinstonā atgriešanās Hobokenā bija satriecoša. Rafertijs nāca pie atzinuma, ka šeit neiederas. Kopš tās vasaras viņš vairs ne reizi nepārlaida nakti dzimtajā pusē. Allaž augšup, allaž labāk. Ur. tagad, kad automašīna lavierēja pa Hobokenas šaurajām ieliņām, Rafertijs tikai ar grūtībām spēja apslāpēt niknumu.

Hobokena atradās labi ja desmit minūšu brauciena attālumā no Manhetenas (braucot cauri Linkolna tunelim), un Rafertijs visu ceļu skatījās pa logu. Kad automašīna apstājās pie galamērķa, viņš secināja, ka daudz kas šeit ir mainījies. Viņš bija lasījis avīzēs, ka Hobokenu tagad apdzīvo divas pretišķīgas kopienas. Šeit bija dziļi iesakņojušies itālieši, kuri par savu elku sauca iemīļotāko tautas dēlu Sinatru, un jauni, daudzsološi kvalificēta darba darītāji, kas iedomājās, ka dzīve Hobokenā ļaus tiem izvairīties no Ņujorkas nodokļu maksāšanas. Mašīna virzījās pa ielām, kurās Rafertijs bija uzaudzis, un ik uz soļa viņš manīja pazīmes, ka tajās ienākusi vidusšķira, galvenās ielas pildīja japīšu kafejnīcas, atspiežot mazās, privātās maiznīcas sānielās, un šaurajās ieliņās, kā vienmēr, pulcējās bērni un apspriedās, kā izlauzties no šā rajona.

Auto tuvojās Vilova avēnijas 527. namam, un Rafertijs ierunājās:

-    Esam klāt. Apstājies netālu no apbedīšanas biroja!

Paklausīdams Rafertija norādījumiem, šoferis apturēja automašīnu apbedīšanas biroja priekšā kvartāla galā.

-   Kad tu pēdējo reizi ar viņu tikies? Kozlovs vaicāja, automašīnai nobremzējot.

Rafertijs neatbildējis atvēra durvis un izkāpa.

-   Vai tu viņu brīdināji, ka mēs ieradīsimies? sekodams Rafertijam uz četrstāvu sarkanbrūnu ķieģeļu ēku, Kozlovs nerimās.

Rafertijs piespieda astotā dzīvokļa zvana pogu.

-    Es gribu viņu pārsteigt nesagatavotu.

No skaļruņa pie durvīm atskanēja čerkstoša balss:

-    Kas tur ir?

-    Es, Rafertijs teica. Ielaid mūs!

-    Kas tas ir "es"?

-   Oskars, Rafertijs noskaldīja.

-    Kāds Oskars?

Dauzīdams pa sarunu iekārtu ar dūri, Rafertijs ieaurojās:

-Atver durvis, sasodīts, citādi ielauzīšu tev…

Atskanēja griezīgs zvans, un durvis atslēdzās, ļaujot ieiet ēkā. Rafertijs saraustīja atlokus un sakārtoja žaketi. Kāda jēga tā uztraukties, viņš domāja. Pieveikuši četrus kāpņu posmus, gan Rafertijs, gan Kozlovs bija aizelsušies. Kad viņi piegāja pie astotā dzīvokļa, durvis atsprāga vaļā, un viņu priekšā stāvēja vīrietis ar iekritušajiem vaigiem.

-   Sveiki, puiši!

Ieejot spartiski iekārtotajā nelielajā dzīvoklī, Raferdjs juta kārdinājumu iebukņīt vīrietim krūtīs. Tāpat vien, lai pabiedētu viņu. Modās vecie instinkti, taču viņš savaldījās. Nebija iemesla tā krist atpakaļ pagātnē.

-    Eljot, tu taču solīji sakopt šo ūķi. Rafertijs atlobīja no sienas atlupušu krāsas plēksni.

-    Iedod mazliet naudas, un es ar prieku to izdarīšu, Eljots attrauca. Kā pa dzīvi, Tonij?

-    Viss pa vecam, viss pa vecam, Kozlovs atbildēja.

-    Es jau tev iedevu naudu, Rafertijs atgādināja, sekodams Eljotam noplukušajā dzīvojamā istabā.

-    Es runāju par īstu naudu. Pamatīgu piķi.

-    Tu labi zini, cik tālu mēs šajā ziņā esam tikuši, Rafertijs atteica, pieiedams pie metāla salokāmā krēsla istabas kaktā un pārbraukdams tam ar plaukstu, pirms apsēdās.

-   Cik varu spriest, jūs neesat ieradušies, lai pavēstītu labus jaunumus, Eljots sacīja.

-    Es ierados, lai uzdotu tev kādu jautājumu, bilda Rafertijs.

-    Pirmdienas pēcpusdienā Sāras Teitas vectēvs metrostacijā nokrita pa kāpnēm. Nelāgi apdauzījās un salauza iegurni. Es gribēju apvaicāties, vai tev gadījumā par to nav kas zināms.

-    Sāra Teita ir tā prokurora palīdze, kura strādā ar Kozlova lietu? Eljots jautāja.

-   Jā, Rafertijs apliecināja, lūkodamies Eljota kalsnajā sejā pēc niecīgākās pazīmes, kas viņu nodotu.

-   Piedošanu, bet es par to neko nezinu.

-   Tu ne reizi neesi ticies ar Sāru? Neesi ar viņu sarunājies?

-   Ha, es pat nezinu, kāda viņa izskatās! Eljots ar greizu smīnu attrauca. Viņa balss tonis bija nicīgs, pat bezrūpīgs. Vai arī kā cilvēkam, kurš izbauda retu mirkli, kad ir situācijas noteicējs.

-    Es to sievieti nepazīstu.

-    Eljot, vai es varu tev nospert mazliet limonādes? no virtuves uzsauca Kozlovs.

-   Tas taču tev ir iedzimts! Eljots atsaucās, nenovērsis skatienu no Rafertija.

-   Nevazā mani aiz deguna! Rafertijs brīdināja.

-   Lai es tevi vazātu aiz deguna? Es taču neesmu stulbs. Tu man esi kā tēvs.

-   Skaidrs, ka esmu, Rafertijs atteica.

-    Protams. Par ko tu tā raizējies? Vai tad neteici, ka tavējie ir par visu parūpējušies?

-   Tā tas ir, Rafertijs sacīja. Ja nu vienīgi kāds pārdomājis.

-    Mani vari neturēt aizdomās, Eljots paskaidroja. Esmu jau dabūjis, ko gribēju, turklāt esmu ieinteresēts, lai tev izdodas. Citādi nebūtu iepazīstinājis tevi ar Toniju.

-    Un viņš mūs ir briesmīgi aplaimojis, vai ne? Rafertijs noņurdēja.

-    Ei! Kozlovs no virtuves uzbrēca.

-    Vai man būtu jāzina vēl kas? Eljots noprasīja.

-   Pagaidām ne, Rafertijs noteica, dodoties uz durvīm. Bet nebēdā, gan es ar tevi sazināšos.

Rafertijs un Kozlovs klusēdami atstāja dzīvokli. Izgājis spirgtajā septembra gaisā, Kozlovs beidzot ierunājās:

-   Vai tu viņam tici?

-   Tu viņu pazīsti labāk. Kā tu domā?

-   Es viņam uzticos. Atriebīgs gan viņš ir, bet nedomāju, ka viņš ar mums tā izrīkotos. Sāras vectēvs būs novēlies pats.

-   Cerēsim, ka tev taisnība, novilka Rafertijs, iekāpdams mašīnā. Cerēsim visu mūsu labā.

-    Labi, lai notiek! Džereds vēsi sacīja klausulē. Ja gribi ar viņu tikties, atsūti man rakstisku lūgumu.

-    Vai tu ņirgājies? Sāra apstulbusi jautāja. Es tikai gribu Kozlovu iztaujāt. Kāpēc tu man pieprasi rakstisku lūgumu, ja mēs varam par to vienoties tagad pa telefonu?

-   Sāra, neuztver to personiski! Tādu prasību es izsaku par katru klientu. Ja gribi ar viņu tikties, ari tev jāievēro ierastā kārtība.

-    Labi. Es tev to nosūtīšu! Sāra atcirta niknā balsī. Sazvanīsimies vēlāk.

-    Neaizmirsti, ka šovakar ir izlaiduma balle, Džereds atgādināja.

-    Vai man patiešām…

-   Jā, tev tur jābūt. Man tas ir svarīgi. Ja tu neieradīsies, tas izskatīsies briesmīgi. Tiksimies tur deviņos.

Džereds nolika klausuli, un kabinetā ienāca Ketlīna.

-    Vai viņa vēlas tikties ar Kozlovu?

-    Bez šaubām. Ja Sāra domā, ka es viņai nogludināšu taciņu, tad viņa ir jukusi.

Pirms Ketlīna paguva atbildēt, pie durvīm atskanēja skaļš klauvējiens.

-   Vai te kāds ir? ienācis kabinetā, uzsauca Berovs. Viņš nesa nelielu brūnu maisiņu, kurā skaidri izspiedās vīna pudeles aprises.

-    Kur tu biji palicis? Žūpoji? Džereds noprasīja, ieraudzīdams savu privātdetektīvu.

-    Darba laikā? Vai tad tu mani nemaz nepazīsti? Berovs attrauca. Viņa bārda vēl nesen bija sniega un sodrēju krāsā, bet tagad sniegbalta. Šī pudele ir tikai pirkstu nospiedumu dēļ. Viena augstprātīga kliente liek man izspiegot savu bagāto vīru.

Džereds un Berovs bija pazīstami, kopš Džereds iestājās darbā šajā firmā. Sešarpus gados viņi bija kļuvuši tuvi draugi un kopā jauki pavadījuši laiku, izbaudīdami neskaitāmus jautrus brīžus. Abi reizēm ar smaidu atcerējās vakaru, kad Berovs izsekoja Sāru, lai Džereds zinātu, cikos sieva būs mājās, un pagūtu viņai sagatavot pārsteigumu trīsdesmit gadu svinībās.

Berovs bija profesionālis un vismaz četras reizes uzgājis informāciju, kas ļāva Džeredam uzvarēt prāvās. Šoreiz no Berova sejas izteiksmes Džereds noprata, ka tāda laime nesmaidīs.

-    Kādas ir sliktās ziņas? Džereds jautāja. Ar ko esam saķērušies?

Apsēdies uz viena no krēsliem, kas bija salikti ap Džereda galdu, Berovs sāka stāstīt.

-   Vaļsirdīgi sakot, es pats īsti nezinu. Pārbaudīju Rafertija vārdu visos informācijas kanālos, kādi man pieejami, taču gandrīz neko nenoskaidroju. Viņš ir dzimis Hobokenā, un tas nozīmē, ka nav no turīgām aprindām. Kāds brīnums un tekstilstrādnieku arodbiedrības stipendija palīdzēja viņam nokļūt līdz pašai Prinstonai tas ir milzu pārsteigums. Viņš dzīvo greznā namā Augšīstsaidā vēl viens pārsteigums. Rafertijs ir piecdesmit miljonu dolāru vērta teātra īpašumtiesību kompānijas "Echo Enterprises" akcionārs, un esmu secinājis vienīgi to, ka es no šā cilvēka turētos pa gabalu.

-   Kas tevi uzvedina uz tādām domām?

-    Es nojaušu, ka no viņa nekas labs nav gaidāms, Džered. Slēpjas tikai tie, kam ir kas slēpjams. Jo dziļāk es roku, jo mazāk atrodu. Oskars Rafertijs valda pār savu dzīvi, un viņš ap to sacēlis augstus vaļņus.

-   Un Kozlovs? Kas zināms par viņu?

-    Tonijs Kozlovs ir īsta pulvermuca. Ievācot par viņu ziņas, visbiežāk dzirdēju vārdus "agresīvs" un "nelīdzsvarots". Cik var noprast, šis puisis nav no tiem, kas klausa pavēlēm, savulaik izmests no armijas par nepakļaušanos. Taču viņš nav organizators abas reizes, kad arestēts, viņš kādam pakļāvies. Vispirms, kāda augļotāja nolīgts, sadūris cilvēku Bruklinā, pēc tam atriebies kāda sīka narkotiku tirgotāja uzdevumā. No tā varu secināt, ka viņam ar Rafertiju ir padotā un priekšnieka attiecības.

Džereds, klusēdams apsvēris Berova hipotēzi, pēc brīža ieminējās:

-   Vai viņi varētu būt no mafijas?

-    Nekādā ziņā, Berovs noliedza. Gangsteru sakari atstāj labi saredzamas pēdas. Tomēr šaubu nav, ka šie zēni ir ne mazāk bīstami.

-    Kāpēc tu tā domā?

-   Tāpēc, ka viņi jau mani uzrunāja, Berovs stingrā balsī noteica.

-Ko?

-   Kaut kādā veidā viņi uzzinājuši, ka tu esi nolīdzis mani, lai ievāktu ziņas. Kad biju pabeidzis darbu, saņēmu dāsnu piedāvājumu. Rafertijs solīja man maksāt divreiz vairāk, ja es tev sniegšu melīgu informāciju.

-   Ko tu atbildēji?

-    Es piekritu. Nauda ir nauda.

-    Bet viss, ko tu tikko…

-             Vai tu pieļauj iespēju, ka es tev melotu? Berovs noprasīja.

-    Ar dažiem taukšķiem nevar nopirkt manu godu un likt man nodot draugu. Bet tas nenozīmē, ka es ar smaidu nepieņemšu viņu naudu.

-   Un, pēc viņu domām, tu man stāsti…

-    Pēc viņu domām, es tev stāstu, ka neko nenoskaidroju ka neesmu neko dzirdējis par Toniju Kozlovu un viņa augļotāju, par “Echo Enterprises" un Rafertija lepno namu Augšīstsaidā un viņa savulaik izmisīgajiem centieniem dzīvē izlauzties. Ja šie ir tik stulbi, tad paši vainīgi.

-   Vai tu patiešām domā, ka viņus apmuļķosi?

-   Vai tev ir labāks priekšlikums? Berovs pajautāja nopietnākā tonī. Džereds neatbildēja, tāpēc privātdetektīvs turpināja: Šie zēni jokus netaisa. Ja viņi zināja, ka esi nolīdzis mani, tas nozīmē, ka viņi vēro tevi un ir uz pareizā ceļa. Pavadījis ar tiem vīriem kopā piecas minūtes, esmu gatavs apliecināt, ka viņi par visu vari tiecas nokārtot šo lietu klusi. Skaidri redzams, ka viņiem uz sirds ir lieli noslēpumi.

-   Ko es, tavuprāt, varētu darīt?

-    Ko gan citu? Berovs mundri noprasīja. Ļauj man turpināt iesākto! Sadomājušies, ka varēs tevi muļķot un tiks cauri sveikā.

-    Nezinu gan. Nedomāju, ka būtu prātīgi uzprasīties uz nepatikšanām.

-    Liecies mierā! Berovs uzsauca, piecēlies kājās. Tu ne uz ko neuzprasies. Tu tikai mēģini ievākt ziņas. Ja Rafertijs tev ko prasa, pasaki viņam, ka es neko neuzgāju. Viņš tik un tā neko neuzzinās.

-    Diez vai tas būtu piemērotākais…

-    Labi. Esam vienojušies, Berovs bilda. Atgriežamies uz strīpas.

Viņš iebāza roku brūnajā papīra turzā un izvilka tukšu šampanieša pudeli, ar klaudzienu to nolikdams uz Džereda galda.

-    Kas tas tāds?

-   Tā, mans draugs, ir šampanieša pudele no filmas "Krusttēvs" otrās daļas Jaungada svinībām. Tā es iztērēju pirmos dažus simtus dolāru no viņu naudas. Nodomāju, ka tas šos pamatīgi saniknotu. Savlaicīgs sveiciens dzimšanas dienā.

Džereds bija neparasti kluss. Viņš pat nepasniedzās pēc pudeles.

-   Tev tā nevajadzēja darīt, Lenij.

-    Paklau, bažām nav pamata. Vēlāk tu man pateiksies.

-     Par to es nešaubos, Džereds neizteiksmīgā tonī atteica.

-    Dieva dēļ, esi piesardzīgs!

-    Uzmanies pats arī, Berovs izmeta, iedams uz durvīm. Ne jau mani, bet tevi vēro.

Tovakar ceturksni pāri septiņiem Sāra apsēdās uz viena no daudzajiem parka soliem, kas rindojās gar Beteripārksitijas esplanādi, no kuras pavērās skats uz Hudzonas upi. Beteripārksitija atradās pašā Manhetenas dienvidu galā un bija Sāras iemīļota vieta, kur varēja aizbēgt no Ņujorkas. Atšķirībā no Centrālā parka, kur tūristi un vietējie cīnījās par teritoriju, kur paskraidīt, paslidot ar skrituļslidām vai glušzi vienkārši atpūsties, Beteripārksitijas skrējēju taciņu, kas vijās gar upes krastu, lielākoties izmantoja šejienieši un daži piepilsētas iedzīvotāji, kuri strādāja tuvējā finanšu iestāžu rajonā. Kokiem apstādītā, līkumainā aleja bija ideāla vieta, kur sarunāt klusu, savrupu tikšanos.

Ielūkodamās pulkstenī un prātodama, kur gan tas cilvēks aizkavējies, Sāra izdzirdēja, ka aiz muguras kāds uzsauc:

-    Neraizējies! Ne prātā nenāca tevi piemānīt. Sāra pagriezās un redzēja, ka viņai, plati smaidīdams, tuvojas Berovs. Viņa nesmaidīja pretī. Kāpēc tik garš ģīmis? viņš noprasīja, apsēdies Sārai blakus uz sola.

-    Es nobijos, ka tu neatnāksi.

-    To es redzu, Berovs atteica, ieraudzījis apkodītos nagus.

-    Un tagad es gribu dzirdēt iemeslu, kāpēc tu man liki nākt šurp tādu gabalu?

-   Man tev ir lūgums. Man nav viegli to prasīt, tāpēc gribēju to izteikt aci pret aci.

-    Sāra, ja tu gribi, lai es izošņāju visu par Džeredu, es atsakos.

-    Lūdzu, vispirms uzklausi mani! Sāra sacīja. Es saprotu, ka tev tas ir nepatīkami, bet es esmu iekļuvusi nelaimē.

-   Sāra, nevajag. Mēs abi…

-   Jā, es zinu, jūs jau sen esat pazīstami. Un saprotu, ka tu negribi viņam nodarīt ļaunu. Taču man ļoti vajadzīga tava palīdzība. Nudien vai tu tiešām domā, ka es tev to lūgtu, ja tas nebūtu dzīvības un nāves jautājums?

Berova skatiens aizklīda līdz Hudzonas upei.

-   Tas patiešām ir tik svarīgi?

-    Es zvēru pie Dieva, Lenij! Citādi es šeit nesēdētu.

Berovs vēl aizvien izvairījās no Sāras skatiena, visu uzmanību veltīdams milzu "Colgate" pulkstenim, kas peldēja pa upi.

-             Tik-tak, tik-tak, viņš nočukstēja, pagriezdamies pret Saru.

-    Piedod, mīļā sirds, es nevaru tā rīkoties.

-   Tu nesaproti! Sāra iesaucās. Tas ir…

-   Sāra, nepin mani šajā lietā! Man jau tā nav viegli. Es pastāstīju Džeredam, ka aicini mani uz tikšanos, un lūdzu atļauju uz to iet. Viņš man ieteica tev kaut ko samelst. Es neatļautos tādu cūcību pret tevi, taču ari pret viņu būšu godīgs. Tikai tā es varu būt drošs, ka jūs abi paliksiet mani draugi.

-   Tātad tu man nepalīdzēsi?

-    Diemžēl ne, Berovs sacīja. Šoreiz būs jāiztiek bez manis.

Ejot lejā pa kāpnēm, kas veda uz Rokfellera centra pagalmu, Sāra jutās kā no laivas izmesta. Tikšanās ar Berovu bija noritējusi krietni draņķīgāk, nekā gaidīts, un bailes, ka Džereda drošība pamazām izslīd viņai no pirkstiem, auga augumā. Pie ieejas advokātu biroja "Veins un Portnojs" ikgadējā rudens sarīkojumā, ko mīļi dēvēja par izlaiduma balli, Sāra dziļi ievilka elpu un centās izmest no prāta dienas notikumus. Džereds nedrīkstēja redzēt sievu satrauktu, un viņai bija jāizliekas mierīgai.

Sameklējusi Sāras vārdu divdesmit divu lappušu garajā sarakstā starp vairāk nekā tūkstoš vārdiem, viesu uzņēmēja norādīja uz milzīgu telti vietā, kur parasti atradās Rokfellera centra slidotava.

-    Kā redzat, mēs uzslējām telti, lai jūs varētu justies pasargāti. Tur ir deju zāle, par mūziku gādā dīdžejs sers Elijs. Ja vēlaties ko uzkost, dodieties turp. Viesu uzņēmēja norādīja uz veikaliņu rindu, kas stiepās gar slidotavu.

-    Vai restorāni ir vaļā?

-   Tikai viesiem, viesu uzņēmēja atteica. Mēs noīrējām gan restorānus, gan kafejnīcas. Šajā vakarā viss pieder jums.

Sāra nogrozīja galvu par šādu pārspīlētu izrādīšanos. Pa ceļam uz garderobi viņa novilka jaku, zem kuras bija melna kleita. Tā bija kā nosēta ar melnām pērlītēm un cieši piekļāvās auguma aprisēm. Iegājusi milzīgajā teltī, viņa ieraudzīja pārpildītu improvizētu deju zāli, kur pāri kratījās apdullinošā troksni. Viņi izskatās tik jauni, Sāra nodomāja, droši vien tikko beiguši augstskolu. Viņa atcerējās, kā Džereds bija viņu aizvedis uz pirmo izlaiduma balli. Tas bija Kārlailā. Džereds nesen bija sācis strādāt birojā, un viņi tikai pirms mēneša bija nosvinējuši kāzas. Balles ekstravagances pārsteigti, viņi pirmo stundu nogaršoja ikvienu no piecpadsmit uzkodām sākot no suši un grilētiem tomātiem līdz jērgaļas karbonādei. Brīdi uzkavējušies, lai iedzertu kopā ar Lubecki un vēl dažiem advokātu biroja partneriem, abi aizsteidzās dejot. Kopš tā laika gan Džereda izlaiduma ballē "Veins un Portnojs", gan līdzīgā sarīkojumā Sāras advokātu birojā "Viniks un Trudo" ar katru gadu Džereds un Sāra dejoja arvien mazāk un dzēra arvien vairāk. Tā ir daudz vienkāršāk, Sāra pavīpsnāja un izgāja no telts.

Ēkas pirmajā stāvā Sāra ievēroja, ka vienīgais, kas mainījies kopš Kārlailas laikiem, ir atrašanās vieta. Restorāni bija izrotāti un iekārtoti tradicionālajā "Veina un Portnoja" stilā. Zālēs bija izvietoti uzkodu galdi, dzērienus pasniedza sešos bāros, un tie paši vecie advokāti tajos pašos vecajos smokingos risināja tās pašas vecās sarunas.

-    Sāra! Esmu šeit! kāds viņai uzsauca no otra telpas gala. Viņa pazina Džereda balsi un staipīja kaklu, mēģinādama viņu ieraudzīt. Vīrs pamāja ar roku, un Sāra pamanīja, ka viņš stāv blakus pavecākam vīram ar iesirmiem deniņiem.

-   Fred, iepazīsties, tā ir mana sieva, Džereds abus iepazīstināja, kad Sāra piegāja klāt. Sāra, tas ir Freds Džozefs, iespējams, izcilākais advokāts firmā.

Savilkusi seju atbilstošā smaidā, Sāra pieklājīgi paspieda vīrietim roku.

-    Priecājos, ka varu beidzot ar jums iepazīties! viņa sacīja.

-   Tam es ticu, Freds attrauca. Iesmējās tikai Džereds, un Freds turpināja: Džereds pastāstīja, ka jūs darbojaties pretējās pusēs. Droši vien tas nav viegli.

-   Jā, viņa noteica, nespēdama vairs izmocīt smaidu. Fred, vai jūs neiebilstu, ja parunāšu ar vīru divatā? Neesmu redzējusi viņu visu dienu un…

-   Nevajag taisnoties! Freds viņu pārtrauca. Džered, saskriesimies vēlāk, labi?

-   Ar lielāko prieku, Džereds, plati smaidīdams, noteica. Tiklīdz Freds vairs nebija redzams, viņa smaids nozuda. Kas tev, ellē, uznācis? viņš uzkliedza Sārai. Viņš taču ir partneris!

-    Man vienalga, kaut vai tava māte! Sāra atcirta. Man nav garastāvokļa!

Viņiem pievērsās daži skatieni. Negribēdams piedzīvot scēnu, Džereds paņēma sievu aiz rokas un nesteidzīgi aizveda uz restorāna zāles stūri. Taču arī tur nevarēja sarunāties netraucēti, un abi devās uz virtuvi. Tur uz visām pusēm šaudījās viesmīļi ar sudraba paplātēm. Džeredam bija svarīgi vienīgi tas, lai tuvumā nebūtu advokātu.

Pirms Džereds paguva bilst kaut vārdu, pienāca viesmīlis.

-    Piedodiet, ser, jūs nedrīkstat šeit uzturēties. Te ir karsti šķīvji…

-   Tikai dažas minūtes, Džereds uzstāja.

-   Bet, ser…

Džereds aizvilka Sāru pie virtuves galasienas, un viņi nostājās blakus netīro trauku kaudzei.

-   Te mēs nemaisīsimies jums pa kājām. Atvēliet mums dažas minūtes.

Saērcinātais viesmīlis aizgāja, un Džereds pievērsās sievai.

-   Vairs nekad mani tā neapkauno! viņš Sārai sacīja. Birojs ir visa mana dzīve.

-   Tu labi zināji, ka es negribēju šurp nākt.

-   Tomēr biji ar mieru.

-    Biju, bet negribēju.

-   Tu domā, ka es gribu? Man darba ir pāri galvai. Šī lieta mani nobeigs!

-    Kā tad! Tev vienmēr ir grūtāk.

-    Patiesībā ir gan, Džereds pacēla balsi. Tu vismaz varētu izturēties pret mani ar sapratni.

-    Kāpēc? Vai tu pret mani tā izturies? Kad izsaku vēlēšanos satikt Kozlovu, tu liec man iesniegt lūgumu rakstiski.

-   Ak tur tā vaina! Tu dusmojies tāpēc, ka es ievēroju kārtību. Piedod, mīlulīt, bet, ja tu negribi spēlēt vīru spēles…

-   Aiztaupi man šīs banālās mačo frāzes! Te nav nekādas vīru spēles un kārtības jau ne tik. Gluži vienkārši tu esi uzpūtīgs ēzelis!

-    Ak tā gan?

-   Skaidrs, ka esi! Kāpēc gan vēl tu liktu man lēkt cauri taviem bezgalīgajiem papīra riņķiem?

-   Kāpēc gan tu zvanītu uz mana advokātu biroja Informācijas nodaļu, izliekoties par Ketlīnu? Džereds cirta pretī.

Sāras sirds pamira.

-    Par ko tu runā?

-   Sāra, es zinu, ka tā biji tu. Vai tu domāji, ka man neviens to nepateiks? Kāds esot centies iegūt ziņas par Kozlova rēķiniem. Kad man to pastāstīja, es uzreiz sapratu, ka tā biji tu.

Sāra neteica ne vārda.

-    Un tu vaino mani netīrā spēlē! Džereds turpināja. Šāda rīcība ne tikai pārkāpj pusduci ētikas noteikumu, bet arī laupa ticību tev. Tu lieliski zini, ka izšķiras manas karjeras liktenis, tomēr man aiz muguras rīkojies negodīgi. Es tev nekad nespētu to nodarīt.

-   Ak nespētu?

-Jā, nespētu! Džereds noskaldīja.

-   Tad kāpēc tu liki Berovam stāstīt man pasakas?

Džereds uzmeta sievai saniknotu skatienu.

-   Tu nemūžam neko tādu man nespētu nodarīt? Sāra dzēlīgi izgrūda. Tu mums esi tik ideāls un korekts, strādā superzvaigžņu birojā, kas rīko iespaidīgas balles un pauž savu mūžīgo uzvarētāju attieksmi. Bet vienu es tev pateikšu skaidri un gaiši mēs abi strādājam vienādi nežēlīgi. Vienīgā atšķirība ir tāda, ka es neizliekos. Es neizliekos, ka būvēju savu māju uz augstas morāles pamatiem…

*

-     Es negribu klausīties lekcijas! Džereds viņu pārtrauca.

-    Es zinu, ko esmu izdarījis, un uzņemos par to atbildību. Ja gribi runāt par konkrēto lietu, tā arī dari. Man nav vēlēšanās ik vakaru kašķēties par mūsu atšķirīgajām stratēģijām.

Sara atspiedās pret ledusskapi un dziji ieelpoja.

-    Esmu ar mieru. Kas vēl mums pārrunājams?

-   Vai mēs nevarētu paraudzīties reāli uz šo jautājumu un slēgt lietu? Džereds jautāja. Esmu pārliecināts, ka tai pēc iespējas drīzāk jāpieliek punkts. Jo ilgāk mēs to vilksim garumā, jo mazāk laika mums atliks papum, un viņš noteikti…

-   Tu nu gan esi maita!

-    Ko es tādu…

-   Neuzdrošinies viņu pieminēt! Sāra iekliedzās. Tas tev nav nekāds trumpis, ar ko ietekmēt mani pārrunās! Viņš ir mans radinieks! Vai skaidrs?

-   Sāra, es apzvēru, ka negribēju neko sliktu. Es tikai…

-    Es ļoti labi saprotu, ko tu gribēji. Ja vēlies apspriesties, lai notiek, bet papu neaiztiec! Lai es nedzirdētu tevi pieminam viņa vārdu!

-    Labi. Turpināsim! Cik man zināms, tev šajā lietā nekā nav. Ar savu nekompetento policistu un neuzticamo liecinieci tu ar pūlēm panāci, lai izvirza apsūdzību, un labi zini, ka tiesas zālē es tos abus saraustīšu gabalos. Tev pašai būs vieglāk, ja uzklausīsi manu padomu. Beidzamo reizi brīdinu ja tu neslēgsi lietu, tiesas zālē cietīsi sakāvi. Izvēle ir tavās rokās.

-    Iespaidīga runa, Sāra atzina. Bet tu no prāvas vaļā netiksi. Nemaz neceri!

Džereds sažņaudza dūres, un viņa seja pietvīka.

-    Nolādēts, Sāra, kāpēc gan tev jābūt tik stūrgalvīgai?

-    Jocīgi, Sāra auksti izmeta, dodoties uz virtuves durvīm,

-    es nupat gribēju uzdot tev to pašu jautājumu. Pagrūdusi vaļā durvis, viņa uzsauca pār plecu: Lai tev jauka balle!

-   Jūs izskatāties šausmīgi, Sārai pēc nedēļas sacīja liftnieks. -Jums vajadzēja mani redzēt, kad pamodos, Sāra attrauca.

Bālajā sejā bija skaidri saskatāmi maisiņi zem acīm. Es nopūlējos veselu stundu, lai tik labi izskatītos.

-    Tā allaž notiek kad sākat zaudēt tiesā, miegs ir vējā.

-    Kurš teica, ka es tiesā zaudēšu? Sāra noprasīja. Lifta durvis aizvērās.

-   Nedusmojieties, es tikai atkārtoju to, ko man gadījies noklausīties. Šīs kabīnes sienās runā, ka jums jāstājas pretī savam vīram. Sirsniņ, ja gribējāt sevi paspīdzināt, varējāt izvēlēties mazāk sāpīgus paņēmienus. Velti izgaidījies smaida atblāzmu Sāras sejā, vīrietis piemetināja: Kļūst aizvien grūtāk, vai ne?

Sāra pamāja.

-    Kad vīrs ķērās pie šīs lietas, mani mocīja doma, ka es varu viņam nodarīt pāri. Bet tagad… tagad tas kļūst arvien personiskāk. Mēs ik dienas atrodam jaunu veidu, kā viens otram iegrūst dunci mugurā.

-   Skaidrs, ka tā ir. Bailes vislabāk var noslēpt aiz dusmām. Tas ir loģiski. Jums nevajadzētu brīnīties.

-    Es nemaz nebrīnos, tikai esmu sarūgtināta. Biju domājusi, ka mēs esam stiprāki.

-   Tam nav nekāda sakara ar spēku. Jo ilgāk tas vilksies, jo riebīgāk kļūs. Jūs, sirsniņ, vēl piedzīvosiet daudz nepatīkama.

-   Dāmel, jūs nudien protat uzmundrināt. Sāra atspiedās pret kabīnes sienu.

-    Pamēģināsim citādi, viņš atbildēja. Kad lifts tuvojās septītajam stāvam, Dārnels, pūlēdamies atdarināt Etelu Mērmenu, nodziedāja: "Viss būs jauki, viss būs labi, visa pasaule tev būs uz delnas. No šā brīža, no šīs vietas…"

-    "Nākotne izskatās rožaina…" abi nodungoja, un Sāra smagiem soļiem izgāja no lifta. Paldies, Dārnel! viņa uzsauca, pirms durvis aizslīdēja ciet.

Ejot pa gaiteni, Sāra ieraudzīja policistu Makeibu, kas, atspiedies pret Gafa galda stūri, gaidīja viņu. Viņa pameta skatienu pār plecu uz tāfeli, kurā sekretāre atzīmēja darbinieku ierašanos. Magnēts iepretim Viktora vārdam bija piestiprināts ailē "Nav". Viņš vēl nav atnācis, Sāra, atviegloti nopūtusies, piesteidzās pie Makeiba un ieaicināja viņu kabinetā.

-    Vai kas noticis? policists noprasīja.

-    Nebūt ne, viņa attrauca, aizvērusi durvis. Man radies kāds jautājums, un es ceru, ka jūs man varētu palīdzēt.

-    Klājiet vaļā! Makeibs mudināja.

-    Vai jūs pēc aresta sekojat līdzi lietas gaitai?

-   Tas atkarīgs no konkrētas lietas. Ja noziegumā būtu sašauts mans pārinieks, cietis mans draugs vai radinieks, es katrā ziņā interesētos, kas tiek darīts. Taču mums nav laika sekot katras lietas gaitai, turklāt lielākā daļa tiek izlemtas ārpus tiesas zāles.

-    Vai šī lieta uzskatāma par nenozīmīgu?

-    Neapbruņota ielaušanās? Tas ir gandrīz tas pats, kas ielas šķērsošana nepareizā vietā. Tādas man gadās nedēļā vairākas, un man nav vaļas par tām interesēties.

-   Tātad, ja es vai cits prokurora palīgs, kam tiktu šī lieta, to nobēdzinātu uz mūžīgiem laikiem, jūs par to nemaz neuzzinātu.

-Ja sekotu līdzi, kas ar to noticis, tad zinātu. Taču diez vai es to darītu. Mans pienākums bija savākt Kozlovu uz ielas, par pārējo jāgādā jums.

-    To jau mēs darām, Sāra novilka. īpaši, kad neviens neskatās.

Izgājis no Sāras kabineta, Makeibs gaitenī sastapa divus kolēģus no iecirkņa. īsi apspriedis ar tiem ierosinātās krimināllietas un jaunumus darbā, Makeibs devās uz liftiem. Pagājis garām apsargam, viņš apstājās, jo kāds aizšķērsoja ceļu uz turniketu. Tas -v bija Viktors.

-    Vai jūs esat Maikls Makeibs? Viktors jautāja, nomērīdams policistu ar dzedru skatienu.

-   Tas atkarīgs no tā, kas prasa, Makeibs noteica. Vai gribat man izsniegt tiesas pavēsti?

Viktors izmocīja smaidu.

-    Nekā tamlīdzīga. Es tikai gribēju iepazīties. Viņš pastiepa roku. Mani sauc Viktors Stokvels.

-    Ā, tas slavenais Viktors! Makeibs attrauca, paspiedis viņam roku. Ko jūs no manis gribat?

-    Redziet, Viktors uzlika roku Makeibam uz pleca, es vēlos uzdot dažus jautājumus.

-    Vai tas būs ilgi? Man jāskrien uz…

-    Neuztraucieties! Viktors viņu mierināja. Tas aizņems pavisam mazu brītiņu.

Pēc pusstundas Sāra zvanīja Petijai Herisonei. Neviens necēla klausuli. Viņa nospieda atvienošanas taustiņu un sastādīja Klēras Donigeres numuru.

-    Hallo! atsaucās Donigere.

-   Sveicināta, mis Donigere! Te zvana Sāra Teita. Atvainojiet par traucējumu, es gribēju…

-    Ko jums vajag? Donigere strupi noprasīja.

Pūloties runāt rāmā balsī, Sāra sacīja:

-    Vai jūs varētu atlicināt mazliet laika un ļaut mums izstaigāt jūsu dzīvokli? Tā kā patlaban apkopojam faktus lietā, mums vajadzētu rūpīgi izpētīt mājas plānojumu. Lai zvērinātie varētu izprast…

-    Piedodiet, bet es jau pagājušajā nedēļā teicu, ka pēdējā laikā esmu aizņemta. Atvainojiet, ja izklausos nepieklājīga, taču man jābeidz saruna. Ardievu, misis Teita!

Saruna pārtrūka.

Sāra iebrāzās Konrādā kabinetā.

-    Vai palīdzēsiet? Man vajadzīgs izmeklētājs.

-    Kam jums izmeklētājs? Konrāds vaicāja.

-    Es gribu noskaidrot, kas lēcies Klērai Donigerei, tāpēc man būs vajadzīgs profesionāls palīgs. Es neesmu mis Mārpla un viena nespēšu to paveikt.

-             Nomierinieties un sāciet visu no sākuma! Konrāds sacīja.

-    Ko Donigere izdarījusi?

-   Viņa neko nav izdarījusi. Viņa mums nepalīdz! Viņa negrib runāt par zādzību, negrib liecināt, negrib ielaist mūs savā mājā. Varētu domāt, ka mēs esam ienaidnieki.

-   Nepieļaujiet tādu rīcību! Konrāds brīdināja, pavērsis pirkstu pret Sāru. Es jau reiz jums teicu, ka vadības groži ir jūsu rokās un jūsu pienākums ir panākt, lai lieciniece kļūst atsaucīgāka. Ja Donigere atsakās jūs ielaist savā mājā, pasakiet, ka ir divas iespējas vai nu viņa ļauj jums pusstundu izlūkot māju, vai arī jūs ieradīsieties ar orderi notikuma vietas izpētei un sešiem policistiem, fotogrāfu un reportieri, un visi šie cilvēki degs nepacietī-

bā piedalīties astoņu stundu garajā ekskursijā pa viņas māju, un tajā būs iekļauta iespēja papluinīt viņas mantas. Kas zina, ko jums izdosies tur uziet? Ja viņa nereaģē arī uz to, sagrābiet viņu aiz pleciem un kratiet tik ilgi, līdz viņas smadzenēs uzrodas kāda saprāta druska. Lai viņa vārdi izklausītos pārliecinoši, Konrāds sapurināja iedomātu cilvēku. Ja viņa atsakās pakļauties kārtībai, nekas cits neatliek!

Sāra pasmaidīja par Konrādā aizrautību.

-    Ziniet, jūs esat ļoti glīts, kad dusmojaties, viņa sacīja.

-    Pateicos! viņš atteica un sakārtoja kaklasaiti. Jūs uzbudināja tā purināšana, vai ne?

-   Nu, nu! Sāra iesmējās, Konrādā atbildes izbrīnīta. Kurš teica, ka mani kaut kas uzbudinājis?

-    Ne jau es. Es ne vārdiņa neesmu teicis.

-    Tas ir labi. Par uzbudinājumu es to nekādā ziņā nesauktu. To varētu nodēvēt par vieglu uzjautrinājumu.

-Jauki. Varat izlocīties, cik tīk. Negrasos likt jums vārdus mutē. Vai ir vēl kas?

-    Es taču teicu! Sāra atguva sarunas pavedienu. Man vajadzīgs policijas izmeklētājs, kas man palīdzētu.

Pēc krietna brīža Konrādā kabinetā iegāja Gafs.

-    Kas šeit norisinās? viņš prasīja.

Sāra pacēla roku un čukstēja:

-   Konrāds mēģina mums sarunāt izmeklētāju.

-    Jā, es saprotu, Konrāds sacīja. Paldies par palīdzību! Viņš nolika klausuli un pagriezās pret Sāru. Nekā. Būs vien jāstrādā vienai.

-    Arī viņš atteicās? Sāra novilka.

-   Neticami! Konrāds iesaucās. Ne iecirknis, ne vienība nebija ar mieru piešķirt mums izmeklētāju. Tāds gadījums manā praksē ir pirmo reizi.

-    Kāpēc viņi kļuvuši tik skopi?

-    Pirmām kārtām izmeklētāju trūkst. Un vēl tā budžeta ierobežošana. Visi uztraukušies par savām darba vietām, un neviens negrib uzņemties sīku lietu.

-   Varbūt tā ir tikai aisberga redzamā daļa, Sāra sacīja. Tikpat labi Viktors varētu…

-   Sāra, tas jums reiz ir jāizbeidz! Konrāds viņu aprāva. Pat Viktors nepazīst visus izmeklētājus, kuriem mēs zvanījām.

-    Bet varbūt viņš pazīst visus iecirkņu seržantus, kas atbild par šo izmeklētāju norīkošanu? Sāra strīdējās pretī.

-             Tad nu gan liela muiža! no dīvāna atskanēja Gafa balss.

-    Es iesaku pašiem turp aiziet un visu izpētīt. Vai mums vajadzīgs kāds izslavēts izmeklētājs, lai paveiktu to, ko paši varam izdarīt?

-   Nu, nezinu, Konrāds novilka. Varbūt izklausīsies dīvaini, ka es to saku, taču, iespējams, šo lietu derētu nokārtot pirms tiesas, un punkts. Paturiet prātā Monegana teikto daudz svarīgāk jums ir nezaudēt savu pirmo lietu tiesā. Jūsu liecinieki nevairo pārliecību, ka jums ir vērā ņemamas izredzes.

Sāra kodīja lūpu, negribīgi piekrizdama. Taču kopš negadījuma ar papu šī lieta bija kļuvusi personiska. Likmes bija cēlušās. Tā bija cīņa par Džeredu.

-    Nē, viņa atbildēja. Es nevaru to nokārtot pirms desas.

-   Ja jūs tiksiet no šīs lietas vaļā, varēsiet strādāt ar pārējām…

-    Es jau strādāju ar pārējām.

-Tiešām? Konrāds noprasīja.

-   Jā, es strādāju, viņa atkārtoja. Ja es nedabūšu izmeklētāju, rīt apciemosim Klēru Donigeri. Tad jau redzēsim, ko tur atradīsim.

Pusdivos Džereds devās pusdienot uz biroja privāto ēdnīcu "Pie Veina". Milzīgajā ēdamzālē katru dienu vairāk nekā trīssimt darbinieku apmainījās jaunumiem, dalījās baumās un ieturēja maltīti.

Sēdēdams viens pats zāles galā, Džereds nepiedalījās darbabiedru sarunās viņš nenovērsa skatienu no dārzeņu zupas, bet prātu nodarbināja prāva. Kaut ari Džereds baidījās, ka pārlieka pašpaļāvība var iemidzināt modrību, viņš jutās pārliecināts par sevi. Sārai joprojām trūka laba tiesa informācijas, un viņas liecinieki ar katru dienu kļuva aizvien neatsaucīgāki. Aizstāvības puses izredzes izskatījās spožas, un vislabākais bija tas, ka tādējādi sievai nekas nedraudēja. Tāpēc, ieraudzījis zālē ienākam Martinu Lubecki, Džereds pamāja ar roku, piesaistot priekšnieka uzmanibu.

Nesdams paplāti ar ēdienu, Lubeckis piegāja pie Džereda galdiņa.

-    Kas tad tev tā par prieka lēkmi? viņš apjautājās.

-      Tāpat vien, Džereds atteica. Es tikai atminējos "AmeriTex", ar kuru strādāju pagājušajā nedēļā.

-    Džered, neuzprasies uz komplimentiem!

-    Es neuzprasos.

-    Kā nu ne, Lubeckis attrauca un, nolicis paplāti uz galda, apsēdās. Neuztraucies, es dabūju priekšlikumu kopijas, un tu esi strādājis godam.

-    Paldies! Džereds sacīja.

-    Un tagad pastāsti par Kozlova lietu! Kā izskatās?

-    Labi. Ļoti labi. Joprojām ceru, ka lieta tiks slēgta, lai gan pagaidām izskatās, ka Sāra tam nepiekrīt.

-   Cik spēcīgi ir viņas argumenti?

-    Necik iespaidīgi tie nav. Manuprāt, nedēļas beigās Sāra atjēgsies, ka viņai draud zaudējums. Viņa ļausies izmisumam, un man ir padomā dažas viltības.

Atspiedusies pret metrovagona durvīm, Sāra iegrima pārdomās par to, kādā ķibelē iekūlusies. No brīža, kad viņa bija piesavinājusies lietu, dzīve ritēja no kalna lejup, un, lai arī kā viņa nopūlējās, rāpdamās atpakaļ, bija acīmredzams, ka viņas mazā pasaulīte brūk un jūk. Vilciens devās ārā no pilsētas, katrā pieturā ieplūda piepilsētas iedzīvotāju pūļi, un Sāru aizstūma uz vagona vidu. Iespiestu starp svešiem cilvēkiem, viņu pārņēma klaustrofobija. Viņa pavēra mēteli, lai atvēsinātos, taču metro sausajā, pēc krīta smaržojošajā gaisā ķermenis pārklājās nepatīkamiem sviedriem. Aizvērusi acis, viņa mēģināja nelikties manām pārējos pasažierus. Sāra pūlējās aizmirst Džeredu, Kozlovu un Iekritušos Vaigus un centās nedomāt par vecākiem, radiem un to, kas notiks, ja viņa šajā lietā zaudēs. Taču visi pūliņi izmest no prāta, izslēgt no apziņas šos satraucošos notikumus bija velti, un viņa atkal un atkal domās atgriezās pie papus. Viņa nemūžam neaizmirsīs bailes papus acīs tobrīd, kad viņu ieveda palātā. Sāra gandrīz bija zaudējusi viņu, un viņš to saprata. Papus bija salauzts. No šīm izjūtām Sāra nespēja atbrīvoties un saprata ja viņa nerīkosies, tāds pats liktenis gaida Džeredu. Saņem sevi rokās, viņa sev pavēlēja, žņaudzīdama portfeļa rokturi. Gan viss būs labi.

Kad vilciens apstājās Septiņdesmit devītās ielas stacijā, Sāra izspraucās no vagona, izmisīgi alkdama ievilkt plaušās svaigu gaisu, un, cik vien aši spēja, uzskrēja pa kāpnēm, izgāja uz ielas un atviegloti uzelpoja. Mājupceļā Sāra atkal centās sevi pārliecināt, ka viss būs kārtībā, viņai tikai jānomierinās un jāsaņemas. Nogriezusies gar stūri savā ielā, viņa izdzirdēja aiz muguras kādu uzsaucam:

-    Ei, Sāra! Kas jauns?

Sāra apcirtās. Ieraugot Džouelu Vestmenu, kaimiņu no augšstāva dzīvokļa, viņai kā akmens novēlās no sirds.

-   Piedod, Džouel, es tevi noturēju par kādu citu.

-   Negribēju tevi sabiedēt, Džouels sacīja, pienākdams viņai klāt. Vai tu slikti jūties? Vai neesi slima?

-             Nē, var iztikt, Sāra izvairīgi atteica. Abi piegāja pie mājas.

-    Laikam būšu saaukstējusies. Gadījusies grūta nedēļa.

-   Es tevi saprotu. Darbs nudien reizēm atņem visus spēkus, Džouels noteica. Starp citu, kas atgadījies tavam portfelim?

Sāra nolaida skatienu un ieraudzīja, ka uz ādas portfeļa sāniem uzskripāts vārds "Uzvari!". Sirds teju apstājās. Briesmas bija tuvāk, nekā viņa domāja, tās bija stāvējušas viņai līdzās metrovilcienā.

Ceturtdienas rītā Sāra stāvēja Austrumu Astoņdesmit otrās ielas divsimt pirmā nama priekšā, nepacietīgi gaidīdama Konrādu un Gafu. Kopš pēdējās sarunas ar Petiju Herisoni bija aizritējusi vairāk nekā nedēļa, un Sāra apzinājās, ka tuvākajā laikā jāatrod kāds pavediens, citādi tiesas prāvā viņai klāsies grūti. Aplūkodama veco, tomēr labi saglabājušos sarkanbrūno ķieģeļu ēku ar puķupodiem abpus ieejas durvīm un elegantiem augstiem logiem, viņa neviļus salīdzināja Klēras Donigeres mītni ar savējo. Sāras un Džereda sarkanbrūnajai ķieģeļu ēkai piemita Augšvestsaidas iezīmes, toties Donigeres mājai Augšīstsaidas elegance.

[’iebrauca taksometrs, un no tā izkāpa Gafs un Konrāds.

-   Tad šeit Kozlovs sadomāja ielauzties, Gafs novilka, aplūkodams māju.

-   Apskatiet to rūpīgi! Konrāds uzsauca. Iztēlojieties, kā šeit risinājušies notikumi!

Paklausot Konrādā norādījumam, kolēģi cieši raudzījās uz ēku, domās uzburdami ainu, kā policists Makeibs aizvelk Kozlovu pie Donigeres nama durvīm un Petija Herisone slepus to vēro pa durvju actiņu.

-   Labi, es beidzu! Gafs pēc mirkļa noteica. Vai varam iet iekšā?

-    Klusē! Konrāds un Sāra reizē viņam uzsauca.

Kad visi bija pamatīgi nopētījuši ēkas fasādi, Konrāds un Gafs uzgāja pa kāpnēm.

-    Uzgaidiet mirkli! Sāra sacīja. Vispirms es gribu aprunāties ar Herisoni. Kopš izmeklēšanas zvērināto tiesas man nav izdevies ar viņu sazināties.

Sāra devās pāri ielai uz Herisones māju. Konrāds un Gafs sekoja.

Sāra piespieda durvju zvanu, un Konrāds ar pirkstu aizsedza durvju actiņu.

-    Kāpēc jūs tā darāt? Sāra jautāja.

-   Ja viņa negrib ar mums runāt, tad, ieraudzījusi mūs te stāvam, izliksies, ka nav mājās, viņš čukstēja. Bet tagad viņa būs spiesta jautāt…

-    Kas tur ir? viņpus durvīm atskanēja balss.

-    Mis Herisone, te Sāra Teita, Sāra sacīja. Es gribu uzdot jums dažus jautājumus.

-    Nē! Herisone asi atbildēja. Ejiet prom!

-    Tas neaizņems daudz laika, Sāra neatkāpās. Es apsolu.

-    Es jūs lūdzu ejiet prom! Mūsu saruna ir galā.

Sāra apjukusi paraudzījās uz Konrādu.

-    Mis Herisone, vai viss ir kārtībā? viņa vaicāja.

Atbildes nebija.

Piedauzījis pie durvīm, Konrāds sauca:

-    Mis Herisone, te runā apgabala prokurora palīgs Kor.rads Mūrs. Jums ir divas iespējas vai nu jūs tagad atverat durvis, vai arī ielaidīsiet mūs vēlāk ar pārmeklēšanas orderi, veselu automašīnu policistu un taranēšanas ierīci. Agri vai vēlu mēs iekļūsim mājā.

-   Jums nav iemesla pieprasīt pārmeklēšanas orderi, Sāra čukstēja.

-    Viņa to nezina, Konrāds noburkšķēja zem deguna un skaļā balsī sacīja: Mis Herisone, jums ir trīs sekundes laika, lai izlemtu. Pēc tam mēs darīsim zināmu visai apkaimei, ka jūs atsakāties sadarboties ar varas iestādēm. Viens… divi…

Noklikšķēja aizbīdņi, un durvis atvērās.

Sāra iegāja nekārtīgajā mājā. Herisone uzgrieza viņai muguru, turēdama kreiso roku pie sejas.

-    Vai ar jums kas noticis? Sāra apvaicājās, aizskarot viņas plecu.

Herisone pagriezās, un Sāra zem pietūkušās kreisās acs ieraudzīja tumši violetu zilumu. Apakšējā lūpa bija pārsista, uz labā vaiga vīdēja vēl viens zilums. Labā roka bija ieģipsēta un ielikta marles saitē. To ieraugot, Sārai sametās šķērmi. Herisone vairs nebija tikai lieciniece, tagad viņa bija cietusī.

-    Kas jums to nodarīja? Sāra noprasīja.

-    Lūdzu, ejiet prom… Herisone lūdzās ar asarām acīs.

-    Pasakiet, kas to izdarīja! Sāra neatlaidās. Vai Kozlovs?

-   Mēs varam jūs aizsargāt, Konrāds piebilda.

Herisone apsēdās uz dīvāna dzīvojamā istabā.

-    Viņa solīja, ka mani aizsargāšot, un lūk, kur tas noveda! Herisone iesaucās, rādīdama uz Sāru.

-    Bet šoreiz…

-    Viņš man salauza plaukstas locītavu! Herisone kliedza, asarām ritot pār vaigiem. Ar kailām rokām!

-    Pasakiet, kas tas bija, Sāra ierunājās, apskaudama Herisoni ap pleciem.

-   Nost no manis! Herisone parāvās sāņus. Aizvācieties no manas mājas! Ierodoties šeit, jūs mani apdraudat. Ja gribat kādu apgrūtināt, ejiet un uzmācieties Donigeriem! Viņi bija tie, kas visu iesāka!

-    Lūdzu, mis Herisone, ļaujiet man jums palīdzēt!

-    Es negribu jūsu palīdzību! Es gribu, lai jūs aizejat! Herisone pietvīkusi kliedza. Vācieties ārā! Izvācieties no manas mājas!

Nezinādama, ko atbildēt, Sāra devās uz ārdurvīm.

-   Es tikai gribēju būt laba pilsone! Herisone brēca. Un vairāk nekas tikai laba pilsone!

-   Mēs to zinām, Konrāds teica, sekodams Sārai. Tāpēc mēs… Durvis aizcirtās.

Gafs uzmeta skatienu Sārai.

-   Ak dievs! viņš novilka. Grūti noticēt, vai ne?

-            Ar kailām rokām, Sāra teica. Viņš pārlauzis plaukstas locītavu ar kailām rokām. Kas tie par dzīvniekiem, ar kuriem mums darīšana?

-    Uz to es nevaru atbildēt, Konrāds atteica. Toties man ir daži jautājumi Klērai Donigerei.

Konrāds pārgāja pāri ielai, pieklaudzināja pie Donigeres durvīm un, piespiedis pirkstu pie durvju actiņas, gaidīja.

Velti. Konrāds nospieda zvana pogu un piedauzīja vēlreiz.

-   Varbūt viņa dzirdēja jūsu saucienus, Sāra sacīja.

-   Vai arī nav mājās, Gafs piebilda.

-    Muļķības! Konrāds attrauca. Es zinu, ka viņa tur ir. Dimdinādams ar dūri pa durvīm, viņš ieaurojās: Veriet vaļā, mis Donigere! Mēs zinām, ka jūs tur esat!

-             Lai paliek! Gafs izmeta un pagriezies devās lejā pa kāpnēm.

-    Atradīsim viņu vēlāk.

Tā kā otrpus durvīm valdīja kapa klusums, Konrāds sekoja Gafam.

-    Vai jūs nenāksiet? Konrāds apjautājās. Sāra joprojām stāvēja pie Donigeres nama durvīm. Pēc brīža viņa nokāpa lejā un nostājās blakus abiem vīriešiem.

-   Ko jūs tur ieraudzījāt? Konrāds noprasīja.

-    Mis Herisone ieteica mums parunāt ar Donigeriem it kā viņa nedzīvotu viena. Es uzmetu aci pastkastītei, un tur bija rakstīts "Arnolds Donigers ar sievu". Iznāk, ka Klēra Donigere ir precējusies.

-   Tad kāpēc mēs neko neesam dzirdējuši par tādu misteru Donigeru? Gafs jautāja.

-   To es ari gribētu noskaidrot, Sāra atteica. Tas nebūs grūti.

Sāra no kabineta piezvanīja Klērai Donigerei.

-    Hallo! Te Klēra, sacīja Donigere, pacēlusi klausuli.

-   Sveicināta, misis Donigere! Jums zvana Sāra Teita. Man jums būtu neliels lūgums.

-   Ak, mēs jau vakar visu izrunājām! Donigere nopūtās. Es…

-   Es gribēju aprunāties ar jūsu vīru.

Līnijas otrā galā iestājās klusums. Tad Donigere atbildēja:

-   Mans vīrs ir miris.

-   Man ļoti žēl, Sāra pārsteigta izdvesa. Kad viņš nomira?

Vēl viens īss klusuma mirklis.

-    Pagājušajā piektdienā.

-    Patiešām? Sāra prātā pārskaitīja dienas, tad, pūlēdamās neizklausīties aizdomu pilna, sacīja: Ceru, ka liecību došana netraucēja sarīkot bēres. Kad tās notika?

-   Sestdien. Pirms Sāra uzdeva nākamo jautājumu, Donigere pasteigusies piemetināja: Atklāti sakot, pēdējā nedēļa bija bezgala smaga. Vīrs jau ilgi slimoja, un cukura diabēts beigu beigās viņu pievārēja. Tieši tāpēc es negribēju iesaistīties tajās tiesas padarīšanās salīdzinājumā ar to, ko biju pārdzīvojusi, viss cits likās bezjēdzīgs.

-   Jā, es jūs pilnīgi saprotu. Atvainojos par savu uzmācību!

-   Tas nekas, Donigere atteica. Piedodiet, ja biju strupa pret jums. Man vēl jāpierod pie jaunajiem apstākļiem.

-    Protams, Sāra teica. Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību. Piedodiet, ka jūs traucēju.

Nolikusi klausuli, Sāra pievērsās Konradam un Gafam.

-   Viņš ir pagalam? Gafs jautāja.

-    Esot nomiris pagājušajā piektdienā, Sāra teica. Viņa pastāstīja, ka vīrs bijis diabētiķis un krietnu laiku smagi slimojis.

-   Un jūs nenoticējāt nevienam viņas vārdam, vai ne? Konrāds sacīja.

-    Protams, ne. Mēs ar šo sievieti sazinājāmies katru mīļu brīdi divas nedēļas. Viņa aizmirsa ieminēties par vīra nāvi? Mēs tikāmies pirmdien, un viņa nebilda ne pušplēsta vārda, kaut gan tobrīd jau trešo dienu bijusi atraitne.

-    Ko tu grasies darīt? Gafs jautāja.

-    Kas nepieciešams, lai saņemtu atļauju līķa ekshumācijai?

Pusdeviņos Džereds vēl joprojām sēdēja savā kabinetā. Kozlovs bija aizgājis aptuveni pirms divām stundām, un Ketlīna kopā ar vīru bija devusies mājās pirms īsa brīža. Izbaudīdams klusumu, tomēr nespēdams atslābināties, Džereds sēdēja uz krēsla malas un domās iztēlojās gaidāmo sarunu ar Sāru. Vispirms viņš pastāstīs, ka pusdienlaikā runājis ar papu, tā Sāra zaudēs modribu. Tad viņš apjautāsies, kā sokas darbs. Kaut gan Sāra droši vien atkal kļūs piesardzīga, Džereds saprata, ka nedrīkst vilkt garumā. Pēdējos vakarus viņš bija novērojis, ka jebkurš temats izraisa Sārā neiecietību un ilgstoša saruna par darbu neveicina sapratni.

Džereds ieskatījās pulkstenī. Ilgāk gaidīt vairs nevarēja. Jau kopš pusdienām viņu mocīja kārdinājums piezvanīt, taču viņš darīja prātīgi, atlikdams to līdz vēlam vakaram. Ap šo laiku Sāra būs nogurusi un īdzīga, garā darbadiena būs prasījusi savu. Kā savulaik mēdza atkārtot viņa uzņēmējdarbības tiesību profesors: "Jo vairāk novārdzināts laupījums, jo vieglākas medības." Tā bija banāla frāze, taču brīdī, kad Džereds pacēla klausuli, viņš cerēja, ka teiciens izrādīsies pareizs.

Uzgriezis numuru, viņš pēc brīža izdzirdēja sievas balsi sakām:

-   Apgabala prokurora palīdze Teita.

-   Sāra, tas esmu es.

-   Ko tu gribi?

-   Es gribēju apvaicāties, kā tev klājas. Vai tad nedrīkst? Džereds sirsnīgā un labsirdīgā balsī sacīja.

-    Kopumā labi. Kas jauns?

-    Šodien zvanīju papum. Pēc balss spriežot, viņam kļūst labāk.

-    Zinu. Pusdienlaikā biju aizskrējusi viņu apraudzīt, Sāra teica. Paldies, ka apjautājies par viņa veselību.

-    Nav par ko.

Abi brīdi klusēja.

-    Džered, kāds ir īstais iemesls?

Džereds nogrozīja galvu. Sieva pazina viņu pārāk labi.

-    Es gribēju pēdējo reizi izteikt piedāvājumu.

-    Džered!

-    Uzklausi mani! Es nespīdzināšu tevi ar apsvērumiem par to, kas nestu labumu tavai vai manai karjerai. Mēs riskējam ar daudz ko svarīgāku. Tu teici, ka runa ir par mūsu laulību, mūsu dzīvību, un, iekams šī lieta nebūs izbeigta, tās ir apdraudētas. Tu redzi, kādas pēdējās pusotras nedēļas laikā ir kļuvušas mūsu attiecības. Ik dienu graužam viens otru, ik vakaru izvairāmies no tā, kas mums ir ļoti svarīgs. Sāra, ja mēs šajā brīdī lietu izbeigtu, mūsu dzīve, laulība un attiecības ar papu ievirzītos ierastajā gultnē un mēs varētu atgriezties pie visa, ko ar tādām pūlēm noturam.

-    Un tāds ir tavs beidzamais piedāvājums? Slavenā lietas izbeigšana?

-   Jā, tā tas ir. Ja ne, jau rit sākšu gatavot priekšlikumus attiecībā uz lieciniekiem. Un, lai arī kā es censtos tevi pasargāt, tiklīdz šī lavīna sāks velties, tā mūs aiznesīs uz tiesas zāli. Padomā labi, mīļā, pirms atbildi!

-    Džered, tu vari to ietērpt, kādos vārdos gribi, tā tik un tā ir manipulēšana. Vai tiešām tu iedomājies, ka es to nesaprotu? Sāra iesmējās. Turklāt vēl neesmu uzklausījusi medicīnas ekspertu domas.

-     Kāda velna pēc ielaušanās lietā iesaistīts medicīnas eksperts?

-    Nu, ja izdosies pierunāt viņu, lai atrok Arnolda Donigera līķi, viņš mums pavēstīs, vai nevajadzētu izvirzīt apsūdzību pret tavu klientu ari slepkavībā.

Džereds paliecās uz priekšu.

-    Kas ir Arnolds Donigers?

Nākamajā brīdī klausulē atskanēja klikšķis. Sieva bija pārtraukusi sarunu.

-    Kā viņš reaģēja? Konrāds jautāja.

-    Man liekas, viņš pietaisīja bikses, Sāra noteica.

-   Neticami! Ne aci nepamirkšķinot, jūs nometāt klausuli.

-   Viņš ir to pelnījis. Zvana man, tēlo likumības iemiesojumu un cer, ka, spēlējoties ar manām jūtām, piespiedīs mani krist viņam pie kājām. Nevaru ciest, ka Džereds izmanto pret mani papu un manu karjeru, taču viņš zina, ka mani tas padara vai traku.

-   Tas ir jūsu Ahilleja papēdis, un ikviens vērā ņemams pretinieks to izmantotu savā labā.

-    Bet es negribu pretinieku. Es gribu vīru.

-   Sāra, ja jūs viņu tik ļoti mīlat kāpēc neesat ar mieru padoties?

Sāra pacēla acis pret Konrādu. Uzmācās vilinājums pastāstīt par vīrieti ar iekritušajiem vaigiem un to, ka viņa raujas vai pušu tikai tādēļ, lai vīru pasargātu. Taču viņa sameloja.

-   Tāpēc, ka viņš stāv pretējā pusē. Apgrūtināt viņam darbu ir mans mērķis.

Konrads sievieti uzmanīgi nopētīja.

-   Varbūt pamēģināsim vēlreiz? viņš piedāvāja.

Sāra virpināja papīra saspraudes un palika atbildi parādā.

-    Lai nu būtu pēc jūsu prāta, Konrads sacīja. Es jūs vairs netincināšu.

Pēc brīža kabinetā ienāca Gafs un pasniedza Sārai pāris papīra lapu.

-Te būs ekshumācijas ordera kopija. Orderi parakstīja tiesnesis Koens. Ekshumācija notiks šovakar, un līķa sekciju paredzēts veikt rīt agri no rīta.

-    Lieliski! Sāra nopriecājās, ieliekot papīrus portfelī. Un vēlreiz paldies, ka sadabūji to parakstu.

-    Nepateicieties man! Tiesnesi labi pazīst Konrads.

-   Tad paldies jums, Sāra sacīja, palocīdama galvu pret Konrādu.

-Jūsu dēļ, mana draudzene, esmu gatavs uz visu.

Desmitos vakarā Džereds no aizdurves paķēra uzvalka žaketi un izgāja gaitenī. Biroja telpās vēl strādāja apmēram desmit jaunu advokāta palīgu, tomēr gaiteņi bija tukši kā izslaucīti. Ceļā uz liftu Džereds apsvēra Sāras teikto. Pēc sarunas ar viņu Džereds bija izmeklējies ziņas par Arnoldu Donigeru "Lexi" datu bāzē, bet atradis vienīgi "New York Times" sludinājumu par saderināšanos ar Klēru Binderi, Redklifas koledžas absolventi, antīku priekšmetu eksperti. Viņa bijusi divpadsmit gadus jaunāka par savu līgavaini. Iepriekšējās sestdienas avīzē Džereds izlasīja īsu nekrologu. Kāpēc Rafertijs par to klusēja?

Gaidīdams liftu, Džereds atcerējās, ka Sāras balsī bija jaušama agrāk nedzirdēta pašapziņa, un prātoja, kā tas ietekmēs tiesas gaitu. Plaukstas negaidot nosvīda, portfelis izslīdēja no rokas un nokrita uz grīdas. Viņš noliecās, lai to paceltu, un tajā brīdī lifta durvis atslīdēja vaļā. Kabīnē stāvēja Rafertijs un Kozlovs.

Izmocījis smaidu, Džereds iesāka:

-   Ko jūs…

Pirms Džereds pabeidza teikumu, viņam vēderā ietriecās Kozlova dūre, un viņš nogāzās uz grīdas. Kamēr Džereds kampa gaisu, Kozlovs ievilka viņu lifta kabīnē. Durvis aizvērās, un Rafertijs nospieda piespiedu apstāšanās pogu. Ieķērcās avārijas trauksmes signāls. Neļaudams Džeredam atgūties, Kozlovs vēl divas reizes iespēra viņam pa vēderu, tad paņēma Džereda portfeli un atvēra to, izkaisīdams papīrus pār viņa saļimušo augumu.

Lifta kabīnes grīdu klāja papīru kārta, trauksmes signāls joprojām spiedza, un Kozlovs, iespēris Džeredam vēlreiz, uzlika viņam uz pakauša kāju un iespieda viņa galvu grīdā.

-    Nu mums iet jautri, vai ne? Kozlovs noprasīja.

Džereds neatbildēja. Mēģinādams pacelt galvu, viņš izspļāva asinis.

-    Es tev uzdevu jautājumu! Kozlovs ieaurojās. Vai mums iet jautri vai neiet?

Viņš vēlreiz spēcīgi iegrūda Džereda seju grīdā. Džeredam šķita, ka viņš kuru katru bridi zaudēs samaņu.

-    Atbildi! Kozlovs kliedza. Atbildi, citādi ielauzīšu tev pauri!

-    Pietiks, Tonij, Rafertijs noteica un atvilka Kozlovu nost.

-    Neaiztiec mani! Kozlovs uzbļāva Rafertijam. Es zinu, ko daru!

-    Par to es nešaubos, Rafertijs attrauca. Bet man ar viņu jāparunā. Atvelc elpu un nomierinies!

Kozlovs pakāpās malā, un Rafertijs pieliecās pie Džereda.

-    Tu man stāstīji, ka uztraukumam nav pamata, Rafertijs gandrīz čukstēja. To taču tu man solīji, vai ne?

-    Piedodiet, Džereds nokunkstēja. Pār zodu stīdzēja siekalas. Es nezināju, ka viņai ir…

-    Beidz man stāstīt tos sūdus, es tos esmu atēdies! Mums jānoskaidro, ko Sāra zina. Dabū viņas piezīmes, nolasi viņas domas, dari, ko gribi, bet izdibini, kas viņai aiz ādas! Mēs nedrīkstam pieļaut slepkavības prāvu.

Rafertijs piecēlās un izslēdza trauksmes signālu. Pēc dažiem mirkļiem lifts apstājās ēkas pirmajā stāvā. Džereds palika guļam uz grīdas, Rafertijs pārkāpa viņam pāri un izgāja no kabīnes. Kozlovs uzkavējās un iespieda kurpes papēdi Džereda labajā plaukstā.

-   Svempies augšā! Kozlovs nošņāca, ar kāju berzēdams Džereda pirkstus pret grīdu.

-   Vai es skaidri izteicos? Rafertijs piebilda, durvīm aizveroties. Rīt es gribēšu dzirdēt, ko esi uzzinājis.

Džereds pārradās mājās bez ceturkšņa vienpadsmitos un, apsēdies uz dīvāna, nepacietīgi gaidīja Sāru, kas ienāca pa durvīm pusdivpadsmitos. Tiklīdz durvis aizcirtās, Džereds pielēca kājās un piegāja pie sievas.

-    Pastāsti, kas notika! viņš pieprasīja, pirms viņa bija atpogājusi mēteli.

-   To es nevaru, Sāra sacīja. Met mieru vai maini tematu!

-    Kas ir ar Arnoldu Donigeru? Kāpēc viņš…

-              Džered, vai tu dzirdēji, ko es teicu? Sāras acis iegailējās.

-    Lūdzu, neprasi man to!

-   Tikai pasaki, vai tiks veikta līķa sekcija. Tad es zināšu, kas man rīt jādara.

Sāra iegāja guļamistabā un sāka izģērbties.

-    Lūdzu! Džereds sacīja. Man tas jāzina.

Viņa izprata šādas rīcības iemeslus, taču negrasījās padoties. Izlikdamās, ka nedzird, Sāra iekāra skapī kostīma žaketi un svārkus un, izņēmusi no kumodes T kreklu, devās uz vannasistabu. Džereds sekoja un stāvēja durvīs, kamēr viņa noskaloja seju.

-    Sāra, neizliecies, ka manī neklausies! Man vajadzīga tava palīdzība. Es nezinu, ko darīt.

Tā bija lūgšanās, un viņa tonis Sāru pārsteidza. Tas lika sirdij sažņaugties, jo Džereds bija patiess. Viņš grima. Džeredam bija nepieciešama viņas palīdzība. Tikai daži vārdi, un viņa ciešanas būs atvieglotas. Nē, viņa apņēmās, neļauj, lai viņš pret tevi tā izturas. Nepavērusi acis, viņa noskaloja ziepes un iegremdēja seju dvielī. Neskaties uz viņu, Sāra sev piekodināja. Citādi tu neizturēsi.

-            Lūdzu, Sāra! Tu esi mana sieva! Sāra saklausīja, ka Džereda balss tik tikko aizlūst. Viņš vairs nelūdza. Viņš raudāja. Nenovaldījusies viņa atņēma dvieli no sejas, pacēla galvu un ieskatījās vīram acīs. Tur jautās sāpes. Ne tikai sāpes. Arī bailes.

-    Lūdzu! viņš atkārtoja.

Sāra juta, ka izkalst mute. Sirds pamira. Viņa nevēlējās vīram to nodarīt. Taču nekas cits neatlika.

-    Piedod, Džered! Es nevaru.

Nolaidusi skatienu, viņa mēģināja paspraukties Džeredam garām, taču tas aplika rokas viņai ap vidu.

-   Sāra…

-    Lūdzu… man jau tā ir grūti.

Džereds stāvēja vannasistabas durvīs un vēroja, kā sieva ieiet gultā. Sāra izslēdza lampu uz naktsgaldiņa, bet viņš pat nepakustējās. Tumsā atskanēja viņas balss:

-    Arlabunakti!

Divarpus stundas Džereds nekustīgs gulēja gultā, izlikdamies, ka ir aizmidzis. Acis jau sen bija apradušas ar tumsu. Uzgriezis Sārai muguru, viņš lūkojās uz bālgano smilškrāsas radiatoru istabas stūrī un atcerējās dienu, kad viņi bija ievākušies dzīvoklī, un dienu, kad viņš bija ierosinājis pārkrāsot radiatoru, lai to pieskaņotu smilškrāsas vatētajai segai. Sāra todien bija paziņojusi, ka neviens ņujorkietis, būdams pie pilna prāta, nesaskaņos radiatora un citu priekšmetu krāsas, un bija atteikusies piedalīties tādā "bezjēdzīgā" projektā. Tomēr Džereds nepiekāpās un to pārkrāsoja. Viņa kārtības mīlestība toreiz bija guvusi virsroku . Tagad, pūlēdamies neieslīgt miegā, viņš kārtējo reizi urbās ar skatienu radiatorā, nesaprazdams, kāpēc viņi tērē tik daudz laika, strīdoties par tādiem nebūtiskiem sīkumiem.

Kad elektroniskie cipari modinātājā rādīja 2:30, Džereds lēni pagriezās pret sievu un nočukstēja:

-    Sāra!

Klusums.

-   Sāra, vai tu guli?

Joprojām klusums.

Džereds piesardzīgi pacēla segu un izslīdēja no gultas. Nedzirdami uz pirkstgaliem apgājis apkārt gultai, viņš netīšām uzkāpa uz vaļīga grīdas dēļa. Tas viegli iečīkstējās. Sāra pagriezās uz sāniem ar seju pret naktsgaldiņu Džereda gājiena mērķi. Viņš apstājās kā zemē iemiets.

-   Sāra? viņš čukstēja.

Atbildes nebija.

Džereds zagās tālāk, līdz notupās pie sievas portfeļa, kas bija atbalstīts pret naktsgaldiņu. Pastiepis roku, viņš sastinga. Ak dievs, ko es daru? Džereds atvirzījās. Kāpēc gan viņš bija iedomājies, ka spēs to paveikt? Taču, kad skatiens apstājās pie Sāras, visas šaubas pagaisa kā nebijušas viņas dzīvība bija riska vērta. Nocietinājis sirdi, Džereds aizturēja elpu un lēni pacēla Sāras somu.

Rokas drebēja. Viņš attaisīja vienīgo sprādzi, pacēla ādas pārsegu un, drudžaini pārmeklējis portfeli, izvilka mapi, uz kuras bija rakstīts: KOZLOVS. Grasīdamies to atvērt, viņš pameta skatienu uz Sāru. Viņa bija skaista. Džereds kā apburts raudzījās uz viņu, nespēdams novērst acis. Viņš negribēja pievilt sievas uzticību, taču viņam bija jāzina, ko Sāra noskaidrojusi. Nespēdams no šā soļa atturēties, viņš atvēra mapi un sāka lasīt.

-   Velns parāvis, ko tas nozīmē?

Džereds strauji piecēlās. Sāra bija pamodusies.

-    Sāra, pirms tu ko saki, ļauj man…

-    Ārā!

-   Nav tā, kā tu…

-   Ārā! Ej prom no šīs mājas! Tūlīt pat! viņa kliedza, izlēkdama no gultas un izraudama papīrus Džeredam no rokām. Kā tu uzdrošinies tā rīkoties! Kā tu uzdrošinies! Vai tu patiešām mani nemaz necieni?

-Tā, protams, nav. Es tikai…

-   Ko tu "tikai"? Tu meklēji košļeni? Tev vajadzēja pildspalvu, lai pierakstītu sapņus? Tu pārkāp visus ētikas noteikumus! Kāds muļķīgs aizbildinājums būs šajā nedēļā?

-    Uzticies man! Izskatās nelāgi, zinu, bet es varu visu paskaidrot.

-    Uzticēties tev? Tu gribi, lai tev uzticos? Viņa nometa mapi un iebelza Džeredam vispirms pa krūtīm, tad pa plecu.

-    Tāda ir mūsu uzticēšanās, Džered! Tāda ir mūsu uzticēšanās, jo tu nupat saplosīji to gabalos!

Džereds vairījās no sitienu krusas.

-   Sāra, ļauj man paskaidrot!

-   Jā, jā, protams! Droši uz priekšu! Paskaidro! Es mirstu aiz nepacietības!

Džereds trīsēdams dziļi ieelpoja.

-    Es zinu, ka tu neticēsi. Tam nav nekāda sakara ar tevi. Runa ir tikai par lietu. Jau no sākta gala es nemitīgi atkārtoju, ka tev jāsaprot, cik svarīga man tā ir. Mans nolūks nebija iegūt visu informāciju bez mazākās piepūles, es tikai gribēju zināt, kas mani gaida rit.

-    Vai tu tāpat rīkojies ari pirms iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas? Vai tad arī tu rakņājies pa maniem dokumentiem? Vai tu grasījies tādu pašu joku izstrādāt arī pirms tiesas prāvas? Apsūdzēdama Sāra bakstīja Džeredam krūtīs ar pirkstu, liekot viņam kāpties atpakaļ.

-    Nerunā ar mani tādā tonī! viņš uzsauca. Es gandrīz neko nepaguvu izlasīt.

-   Tāpēc, ka es pamodos un tevi iztraucēju.

-    Man žēl, ka tā iznāca. Taču, ja mēs būtu mainītās lomās, tu rīkotos tāpat, Džereds sacīja, atspiedies pret Sāras kumodi. Ja tu gribi, lai aizeju no šīs mājas, es labprāt pakļaušos tavai prasībai, bet vēlos, lai tu visu rūpīgi apdomā, pirms izdari ko tādu, ko vēlāk nožēlosi.

Sāra pagriezās, no naktsgaldiņa augšējās atvilktnes izvilka atslēgu saišķi un pameta to Džeredam.

-    Tās ir papus dzīvokļa atslēgas. Savāc savas mantas un pazūdi no manām acīm!

-   Vai tu joko? Džereds apstulbis jautāja.

-   Tā esmu izlēmusi, Sāra atteica. Un tagad ej!

-    Vai tu patiešām…

-    Tinies! Žigli!

Džereds apjucis un nikns papurināja galvu.

-   Tu to nožēlosi.

-   To mēs vēl redzēsim.

Sakostiem zobiem Džereds piebrāzās pie sava skapja. Kad viņa paliks viena, tad sapratīs, ka pāršāvusi pār strīpu. Dusmu aizmiglotām acīm Džereds skraidīja no istabas istabā, līdz bija savācis uzvalkus, tualetes piederumus un apģērbu nedēļas nogalei. Beidzot, grasīdamies iziet pa durvīm, viņš īsti apjēdza, kas notiek.

Pienesis melno pakarināmo uzvalka somu pie durvīm, viņš pagriezās pret Sāru, kura sēdēja dzīvojamās istabas tumsā. Portfelis bija atbalstīts pret gultu. Džereda dusmas piepeši noplaka.

-    Es eju, viņš klusi teica.

Sāra neatbildēja.

-   Sāra, es…

-    Es dzirdēju.

Džereds uzlika plaukstu uz durvju roktura.

-    Es gribu pateikt, ka ļoti nožēloju.

-    Vēl tikai trūka, lai tu nenožēlotu.

-    Es nudien nožēloju. Patiešām, Džereds sacīja. Viņš negribēja iet prom, bet prātā nebija nevienas jēdzīgas domas un īstie vārdi nedevās rokā. Vai tu patiešām gribi, lai es aizeju? viņš beidzot izgrūda.

Arī šoreiz Sāra neatbildēja. Viņa vērīgi lūkojās vīrā. Ar somu pār plecu viņš izskatījās tik trausls un neaizsargāts. Istabu piepildīja neveikls klusums. Džereds mēģināja nolasīt sievas domas, taču viņas sejas izteiksme neko nevēstīja. Viņš lēni nolaida somu uz grīdas.

-    Nedari to! Sāra ierunājās.

-    Bet tu…

-   Es nepārdomāšu, Džered. Es gribu, lai tu aizej. Sāras balsī ieskanējās tērauds.

Viņa negrasījās ņemt savus vārdus atpakaļ. Džereds pagriezās, atvēra durvis un, nebildis ne vārda, izgāja no dzīvokļa.

Viņu sagaidīja klusums. Džereds tikpat kā neievēroja Sāras un viņas vecāku fotogrāfijas, kas greznoja koridora garās sienas. Viņš tik tikko manīja pazīstamo viegli sasmakušā gaisa aromātu, kas atsauca atmiņā paša vecvecāku namu. Tas bija drūms klusums, par ko, iegājis papus pieticīgajā dzīvoklī Austrumu Septiņdesmit sestajā ielā, Džereds nespēja nelikties ne zinis.

-    Ei! Vai te kāds ir? viņš uzsauca, lai to pārtrauktu.

Atbildes nebija.

Džereds nosvieda uzvalku somu un pārējās mantas uz grīdas, straujā solī aizgāja uz papus guļamistabu un tikpat aši nolēma, ka negulēs papus gultā. Tas nelikās pareizi. Izstaigājis māju un atradis gultasveļas skapi, Džereds izvilka palagus un segu, tad izlaida dīvānu un saklāja savu jauno guļvietu. Atlika vienīgi apgulties.

Tikai līdz prāvas beigām, viņš sev teica. Tā taču Sāra gribēs, vai ne? Nemeklēdams atbildi uz šo jautājumu, Džereds izgāja koridorā un vēlreiz pārbaudīja ārdurvju slēdzeni. Atšķirībā no viņu dzīvokļa durvīm, kurās bija divas slēdzenes un ķēde, papus dzīvokļa ārdurvīs bija iestrādāta tikai viena slēdzene, kas tur atradās jau pirms divdesmit gadiem, kad papus šeit ievācās. Viņam ar vienu slēdzeni pietika, lai justos droši. Ar Džeredu bija citādi. Ne jau slēdzene viņam sagādāja raizes, un ne jau par sevi viņš bažījās. Viņš uztraucās par sievu. Jo ilgāk viņš būs prom, jo Sāra būs mazāk pasargāta.

Atgriezies dzīvojamā istabā, Džereds piegāja pie tālruņa, kas stāvēja uz kafijas galdiņa, un uzgrieza mājas numuru. Lūdzu, mīļā, pacel! Skanēja otrais signāls. Nu taču, Sāra! Es zinu, ka tu esi mājās. Vēl viens pīkstiens. Vēl viens. Kur tu esi palikusi? Vēl viens. Sāra, tu mani sāc biedēt. Vai tu…

-    Hallo! beidzot atskanēja viņas miegainā, piesmakusī balss.

-    Piedod, ka pamodināju! Gribēju pateikt, ka viss ir kārtībā, esmu nokļuvis papus dzīvoklī un…

Sāra pārtrauca sarunu.

Džereds klusi nolika klausuli. Viņa bija drošībā. Vismaz pagaidām.

Nolikusi klausuli, Sāra vairs nevarēja aizmigt. Kad vīrs izgāja no dzīvokļa, viņa, ar milzu gribasspēku savaldījusies, likās atpakaļ gultā. Taču, tiklīdz Džereds bija piezvanījis, lai pateiktu, ka veiksmīgi aizkļuvis līdz dzīvoklim, Sāra vairs nekur nerada mieru. Vai vainojama bija viņa balss? Vai ari pašas sirdsapziņa? Prāts pamazām aptvēra skarbo realitāti viņai būs jāķepurojas vienai.

Puspiecos no rīta Sāra joprojām bija nomodā. Viņa izdzēra tasi karstas tējas ar siltu pienu. Tad mēģināja paklausīties klasisko mūziku. Pēc tam sāka prātot, ko atstājusi neievērotu. Sāra no pieredzes zināja, ka bezmiegu izraisa paradums izdzīvot dienas notikumus vai bailes no nākamās dienas, un attapās, ka šoreiz vainojami abi iemesli. Instinktīvi saritinājusies Džereda gultas pusē, viņa saprata, ka vieglu nakšu viņai vairs nebūs.

-   Kāds ir nāves cēlonis? nākamajā rītā jautāja Volters Fosets, plecīgs vīrietis ar biezām ūsām un vēl biezākiem briļļu stikliem. Viņam bija asa mēle, un viņš bija viens no desmit tieslietu medicīnas ekspertiem, kas veica līķu sekcijas Manhetenas apgabalā. Stāvēdami Medicīniskās ekspertīzes centra pagrabā pie autopsijas telpas durvīm, Fosets ar Sāru centās iedziļināties ikvienā sīkumā, kas saistīts ar Arnolda Donigera nāvi.

-   Ja ticam viņa sievai un miršanas apliecībai, viņš zaudējis samaņu diabēta iespaidā, Sāra skaidroja, berzēdama piesarkušās acis. Cik noprotu, cukura līmenis asinīs bijis pārāk zems.

-   Iepriekš jūs sacījāt, ka viņu atveduši mediķi. Vai viņu ziņojumā bija kas nozīmīgs?

Pasniegusi Fosetam ziņojuma kopiju, Sāra sacīja:

-   Te rakstīts, ka vakarā pirms nāves Arnolds bijis stipri aizkaitināts. Sieva apgalvojusi, ka diabēts vīram nereti izraisījis dusmu lēkmes, tāpēc viņa nodomājusi, ka vainojams zemais cukura līmenis, un likusi viņam iedzert ābolu sulu un notiesāt sapresētu graudu tāfelīti. Pēc dažām stundām, pirms gulētiešanas, viņa redzējusi, ka vīrs iešļircina sev insulīnu. Nākamajā rītā pamostoties, ieraudzījusi, ka vīrs guļ blakus miris. Panikas pārņemta, izsaukusi neatliekamo palīdzību. Beigas.

-   Līdz beigām vēl tālu, Fosets noburkšķēja. Mēs noskaidrosim vairāk.

Pārlūkojis ziņojumu, viņš pasniedza to Sārai.

-    Vai paliksiet uz autopsiju?

Sāra aizdomājusies nedzirdēja jautājumu. Fosets noklikšķināja pirkstus viņai zem deguna.

-   Jūs vēl esat šeit? viņš noprasīja.

-    Ak! Sāra satrūkdamās atgriezās realitātē. Atvainojiet, ko jūs teicāt?

-    Pirmkārt, es prasīju, vai paliksiet uz līķa sekciju. Otrkārt, es prasīju, kas nodarbina jūsu domas.

-    Nekas īpašs. Aizdomājos par citu šis lietas aspektu, Sāra paskaidroja. Ceru, ka varēšu būt klāt sekcijā, lai gan man pusdienlaikā jābūt tiesā. Darbā visi teica, ka man būtu svētīgi paskatīties, kā to dara.

-    Paši nejēdz, ko runā, Fosets noņurdēja, dodoties uz autopsijas zāles durvīm. Ja uzskatāt, ka tas ir svarīgi, ejiet uzvelciet uzsvārci.

-    Vai viņi veic līķa sekciju? Rafertijs noprasīja, apsēdies pie Džereda galda.

-    Paguvu apskatīt tikai vienu dokumentu. Līķi izraka vakarvakarā un šorīt secēs, Džereds atbildēja.

-    Un viņa tevi pieķēra? Kozlovs uzsauca, sēdēdams ierastajā vietā pie kabineta tālākās sienas. Smalki! Tu gan laikam…

-    Diezgan! Džereds viņu aprāva. Es negribu to dzirdēt.

-    Tizls gājiens, vecais.

-    Es to nokārtošu, Džereds atteica. Paņēmu līdzi apģērbu tikai trim dienām, tāpēc man ir iegansts ieiet dzīvoklī. Turklāt viņa nav nomainījusi slēdzenes.

-    Vēl nav, Kozlovs atgādināja.

-    Vai mēs varam līķa sekciju aizkavēt? Rafertijs noprasīja.

-    Varam to mēģināt, taču es domāju, ka no tā būs vairāk ļaunuma nekā labuma. Par visu mazāk mums būtu vēlams mest uz sevi aizdomu ēnu.

-    Kāda ir turpmākā rīcība?

-    Arī mēs liksim veikt autopsiju, kuras rezultāti, cerams, nesakritīs ar viņu patologa atzinumu. Pretrunīgi ziņojumi allaž samulsina zvērinātos. To paveikuši, varam tikai sēdēt un gaidīt. Saprotu, ka tas var padarīt traku, taču, pirms nezinām, ko viņi uzgājuši, mums nav vērts pārāk satraukties.

-Ja nu viņi atrod ko aizdomīgu? Kozlovs izgrūda.

-   Tā var gadīties, Džereds atzina. Ja jautājums ir strīdīgs, mūsu nolīgtais patologs apgalvos, ka tas ir kas mazsvarīgs. Taču, ja atradīs saistību ar jums, tad acīmredzot izvirzīs apsūdzību slep…

-    Es taču teicu, ka negribu, lai šī lieta pārvēršas par slepkavības prāvu, iejaucās Rafertijs.

-    Diemžēl man jūs jāapbēdina, jo šobrīd tas vairs nav manā ziņā.

Kad Sāra un Fosets bija nomazgājuši rokas, Fosets pasniedza viņai košļājamo gumiju.

-    Pakošļājiet šo!

Sāra neizpratnē sarauca uzacis, tomēr paņēma gumiju.

-    Zālē nedrīkst ienest ne ēdienu, ne dzērienu, bet jums kaut kas ir jākošļā, lai nomāktu nelabumu. Dvinga spēj apgriezt kuņģi otrādi.

-   Gan es pacietīšu. Sāra ielika košļājamo gumiju kabatā un pārvilka pār seju marles masku. Neesmu pirmo reizi morgā.

Fosets paraustīja plecus un devās uz autopsijas zāli. Lielajā, nevainojami tīrajā telpā bija astoņas darba vietas ar astoņiem metāla sekcijas galdiem, kuros bija neskaitāmi caurumiņi šķidrumu novadīšanai. Tajā brīdī veica trīs sekcijas. Kad Fosets atvēra durvis, trūdošo līķu smaka ietriecās Sārai nāsīs. Viņa izmisīgi taustījās pēc košļājamās gumijas, un viņas skatiens atdūrās pret Arnolda Donigera mirstīgajām paliekām. Līķa seja bija zaļgana, miesa ap pleciem un gurniem sākusi sadalīties un āda, īpaši uz sejas, kļuvusi caurspīdīga. Nepaguvusi izraut košļājamo gumiju no kabatas, Sāra paliecās uz priekšu, un kuņģa saturs iešļācās marles maskā. Vēmekļi notecēja pa uzsvārci.

Fosets nekavējoties izveda Sāru ārā. Vērodams, kā viņa sakopjas un apslaka seju metāla izlietnē blakus sekciju zālei, viņš jautāja:

-    Vai tagad košļāsiet gumiju?

-    Laikam jau košļāšu, Sāra atteica. Vēlreiz izskalojusi muti un apšļakstījusi seju ar ūdeni, viņa pacēla acis uz Fosetu.

-    Vai esat gatava mēģināt vēlreiz? viņš vaicāja, pasniedzot tīru uzsvārci.

-   Cik vien gatava spēju būt.

Fosets aši pārlaida skatienu Donigera līķim, uzspieda ar kāju uz pedāļa, kas iedarbināja diktofonu, un ierunājās, rūpīgi un pedantiski uzsverot katru vārdu:

-   Uz kreisā un labā femorālā trijstūra, kā arī kreisajā pusē uz kakla iebalzamēšanas laikā veikti iegriezumi. Mirušais ir baltais vīrietis sešdesmit 6ešus gadus vecs, sešdesmit astoņas collas garš, simt septiņdesmit četras mārciņas smags. Ķermenis ir attīstīts, ar spēcīgu miesas uzbūvi. Mati tumši, nekādi ārēji ievainojumi nav manāmi.

Atbīdījis Donigera plakstiņus, Fosets izvilka divus nelielus plastmasas diskus, kas izskatījās pēc gaismnecaurlaidīgām kontaktlēcām.

-   Kas tie tādi? Sāra pavaicāja.

-   Acu vāciņi, Fosets atteica. Apbedītāju iecienīts paņēmiens. Lēcas ar zobiņiem neļauj acu plakstiņiem atslīgt vaļā.

-    Nelāgi, novilka Sāra.

-   Toties noderīgi, Fosets atbildēja. Tiesa, es šādas ierīces neciešu. Tas ir gaumes jautājums.

Viņš nolika acu vāciņus malā, paņēma skalpeli un straujām, plašām rokas kustībām pārgrieza Donigera krūtis burta "Y" veidā, sākot no pleciem uz krūšu vidu un pēc tam līdz iegurnim.

-     Košļājiet! Fosets uzsauca, pamanījis, ka Sārai nekustas mute. šī būs nepatīkamā daļa.

Paklausīdama Fosetam, Sāra drudžaini sāka valstīt pa muti gumiju. Tomēr ar to bija par maz. Fosets saņēma ādu iegriezuma vidū un atplēsa to no ķermeņa, atklājot tumšas ribas un lielāko daļu iekšējo orgānu. Uzvēdīja saldenā, spirtotā iebalzamēšanas šķidruma smaka.

-   Vēl turaties? Fosets apjautājās.

-    Es… Laikam gan, Sāra nomurmināja. Viņa centās domāt vienīgi par svaigo košļājamās gumijas garšu.

-   Tas ir labi, jo es sameloju. Visļaunākais būs tagad.

Viņš nolika skalpeli un paņēma četras pēdas garas nerūsējošā tērauda dzirkles.

-    Dārznieks ar šādām nogriež resnākos zarus, turpretī man tās noder veciem kauliem.

Fosets, vispirms pārgriezis apakšējās ribas, lēni virzījās augstāk. Katrs krakšķis izklausījās pēc beisbola vāles sitiena pa bumbu. Viņš pavirzīja krūškaulu nost no sirds un atbīdīja sāņus piecas ribas, kas atradās virs diafragmas.

-    Košļājamā gumija, košļājamā gumija, košļājamā gumija, Sāra čukstus atkārtoja.

Kad ribas vairs netraucēja, Fosets pārlūkoja orgānus, kas tagad bija viegli aizsniedzami.

-Jauki, viņš noteica, šķietami gandarīts. Nav īpaši sagraizīts. Lielākā daļa orgānu ir neskarti. Pagriezies pret Sāru, viņš teica: Atgādiniet man, ko sieva viņam bija iedevusi ieēst tajā vakarā, pirms viņš nomira?

-    Ābolu sulu un graudu tāfelīti. Kāpēc jūs prasāt?

Fosets paliecās pāri atvērtajam līķim, paņēma skalpeli un izdarīja griezienu apkārt kuņģim. Apmierināts ar griezumu, viņš pabāza plaukstas zem kuņģa, pacēla to un uzlika uz metāla plātnes turpat blakus. Tad pievērsās Sārai.

-   Tāpēc, ka mēs iemetīsim tajā aci un pārliecināsimies par to paši.

Pēc trīsarpus stundām, izlietojusi divas paciņas gumijas, Sāra izgāja no autopsijas zāles un vēroja caur durvju stiklu, kā Fosets apklāj līķi ar palagu un ierunā vēl pēdējos teikumus diktofonā. Kad Fosets iznāca, viņa ar pūlēm valdīja satraukumu.

-   Kā jums liekas, vai tā ir slepkavība? Sāra dedzīgi jautāja.

-     Es jums varu vienīgi izklāstīt faktus. Secinājumi jāizdara jums.

-    Lieliski. Pēdējās trīsarpus stundas es klausījos par priekšējām kamerām un šķidruma izlīdzināšanos. Es gribu, lai jūs man pasakāt saprotamā valodā vai Arnolds Donigers nomira no bezsamaņas, ko bija izraisījis diabēts?

-   Jā, cik es varu spriest, Fosets sacīja. Abi novilka uzsvārčus. Sāra bija pieradusi pie Konrādā skaidrajām un gaišajām atbildēm, tāpēc Foseta izvairība lika viņai vilties. Loģisks ir jautājums, vai viņa nāve bija dabiska vai arī to izraisīja kādi ārēji cēloņi.

-    Es nesaprotu, Sara novilka. Abi devās uz Foseta kabinetu.

-    Mūsu rīcībā ir informācija, kas atbilst gan vienai, gan otrai teorijai, jums atliek izšķirties, kura versija ir sakarīgāka. Saskaņā ar nelaiķa sievas teikto vīrs tovakar bijis nervozs, tāpēc viņa bija iedevusi viņam ābolu sulu un graudu tāfelīti. Diabētiķiem aizkaitinājumu izraisa zems cukura līmenis. Lai to paaugstinātu, jāuzņem kalorijas, jāapēd kāds ābols, cepums vai kas tamlīdzīgs. Ja ēdiens izraisa cukura līmeņa celšanos, lielākoties pietiek ar to, ka iešļircina insulīnu. Vismaz tā parasti rīkojas.

-   Tātad ēdiens liek cukura līmenim asinīs celties un insulīna injekcija pazemināties.

-    Tieši tā, Fosets atbildēja. Iegājis savā juceklīgajā kabinetā, viņš taisnā ceļā devās pie pārkrautā grāmatplaukta un, meklēdams kādu grāmatu, turpināja: Ja cilvēks sev izdara injekciju mirklī, kad cukura līmenis ir zems, tas pazeminās vēl vairāk, un viņš var iekrist bezsamaņā vai pārciest triekas lēkmi. īsi sakot, mēs zinām, ka cukura līmenis Donigera asinīs brīdī, kad viņš izdarīja injekciju, bija zems, jo pēc tam viņš zaudēja samaņu. Tagad svarīgākais ir noskaidrot, kāds bija cukura līmenis asinīs dažas stundas pirms injekcijas.

-    Kā mēs to noskaidrosim?

-   Tas nebūs viegli. Vai atceraties Klausa fon Bīlova lietu? Cukura līmeņa noteikšana asinīs, lai pierādītu slepkavību, ir grūts uzdevums. Tāds noziegums ir gandrīz neatklājams.

-   Gandrīz? Ko jūs ar to gribat teikt? Sāra noprasīja, cerēdama sagaidīt konkrētas atbildes.

-   Aha, atradu! Fosets paņēma no plaukta grāmatu baltos vākos un, berzēdams ar pirkstiem labās auss ļipiņu, pāršķīra dažas lapas. Pēc brīža viņš sāka skaidrot: Tradicionāli tiek uzskatīts, ka jau dažas stundas pēc nāves cukura līmeni asinīs vairs nav iespējams noteikt, vismaz ne lielākajā daļā ķermeņa. Taču mēs abonējām dažus vērtīgus medicīnas žurnālus, kurus jau kādu laiku vairs nesaņemam budžeta ierobežošanas dēļ, tāpēc zinām, ka to iespējams atklāt acs ābola priekšējā kamerā.

-   Vai jūs gribat teikt, ka, pārbaudīdams Donigera acis, jūs patiesībā noteicāt cukura līmeni asinīs?

-    Zinātne palīdz tikai tiem, kas zina, kur meklēt, Fosets atbildēja. Acīs šķidruma izlīdzināšanās norit ļoti lēni, tāpēc acu šķidruma sastāvs atšķiras no pārējo ķermeņa daļu šķidruma sastāva. Tā kā mirušā acī šķidrums saglabājas ilgāk nekā ķermenī, tas atstāj tikpat skaidru novilkumu kā pirksta nospiedums, un mēs varam noteikt, kāds bijis cukura līmenis cilvēka asinīs pirms viņa nāves.

-    Un ko pavēstīja Arnolda Donigera acis? Sāra nepacietīgi prašņāja.

-    Tās pavēstīja, ka cukura līmenis asinīs bijis normas robežās. Taču jāpatur prātā, ka salīdzinājumā ar pārējām ķermeņa daļām acīs šķidruma sastāvs mainās lēnāk, un tas nozīmē ja nāves cēlonis ir zems cukura līmenis asinīs, uz ko nepārprotami norāda sekcijas rezultāti, pirms nāves viņa cukura līmenis strauji pazeminājies.

-   Tas nesakrīt ar misis Donigeres stāstīto, ka vīram cukura līmenis bijis zems, tāpēc viņa tam iedevusi sulu un graudu tāfelīti?

-    Paturiet prātā faktus! Jūs redzējāt viņa kuņģi, un tas bija tukšs. Vīrietis nebija neko ēdis vairākas stundas pirms nāves.

-Tātad Donigeru badināja un, kad cukura līmenis bija nokrities pietiekami zemu, nobeidza, iešļircinot insulīnu?

-    Vai arī iešļircināja pārāk lielu devu. Tādā gadījumā, ja nāvi izraisīja ārēji apstākļi. Lai nu kā, slepkavam tā bija brīnišķīga izdevība. Taču, lai cik apzinīgs sava darba darītājs esmu, arī pārbaudījis acis, nevaru izteikt neapstrīdamu secinājumu. Lai kas to būtu paveicis, šā cilvēka ģenialitāti nevar neapbrīnot.

Sāra pamāja.

-   Vai varat precīzi noteikt nāves iestāšanās brīdi? Mana versija ir tāda, ka viņš nomiris četras dienas agrāk, nekā mūs cenšas pārliecināt sieva. Vai to var pierādīt?

-   Ja mūsu rokās būtu svaigs līķis, tas būtu vienkāršāk, taču šis gandrīz nedēļu nogulējis zem zemes. Vai ziņojumā nav minēts, ka mediķi, atbraukuši pēc mirušā, saoda līķa smaku?

-   Šaubos, taču pajautāšu, Sāra apsolīja. Vai bija vēl kas aizdomīgs?

-            Es pamanīju smadzeņu apvalkā nelielu plīsumu, kādus dažkārt izraisa uzturēšanās ļoti zemā temperatūrā. Taču, tā kā smadzenes jau gandrīz sairušas, neesmu drošs, ka tas ir plīsuma iemesls. Tomēr man tas šķita visai savādi.

Apsvērdama dzirdēto, Sāra pameta skatienu uz Foseta pulksteni tas rādīja gandrīz bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit.

-    Es jau kavēju! viņa iesaucās, pielēkusi kājās. Iedama uz durvīm, Sāra pār plecu pajautāja: -Vai uzskatāt, ka jūsu atzinumi ir pietiekami pārliecinoši, lai pierādītu, ka Arnolds Donigers ir noslepkavots?

-jūs esat tā, kurai jāizdara secinājumi. Vai jūs tie pārliecināja?

Sāra atvēra durvis un plati pasmaidīja.

-   Pilnīgi. Nu mums atliek tikai pārliecināt zvērinātos.

Traukdamās augšā pa Centra ielas 100. nama kāpnēm, Sāra ielūkojās pulkstenī un nolādēja Ņujorkas satiksmi, kuras dēļ viņa gandrīz pusstundu bija pavadījusi kā ķīlniece taksometrā. Pulkstenis rādīja ceturksni pāri divpadsmitiem, un tas nozīmēja, ka viņa teju piecpadsmit minūtes kavē Kozlova apsūdzības nolasīšanu. Cerēdama, ka Kozlovs vēl nav sniedzis atbildi tiesai, viņa iebrāzās ēkā, izsteidzās cauri metāla detektoram, tad ar liftu uzbrauca vienpadsmitajā stāvā, skriedama pa gaiteni, nolasīja kabinetu numurus un apstājās pie durvīm ar plāksnīti "1127". Tur viņa mirkli uzkavējās, lai atgūtu elpu, un saprata ja viņa tūlīt pat neaizskries uz tualeti…

Caur tiesas zāles durvju stiklu Sāra redzēja, ka Kozlovs sēž pie telpas kreisās sienas. Viņš vēl nebija izsaukts, un tas nozīmēja, ka process aizkavējies. Sāra aizsteidzās uz tualeti un iemetās pirmajā no četrām kabīnēm. Pēc brīža viņa dzirdēja kādu ienākam tualetē un atgriežam izlietnes krānu. Sāra ziņkārīgi paskatījās pa durvju spraugu, taču, kad beidzot redzeslokā nonāca izlietnes, pie tām vairs neviena nebija. Tad Sāru iztrūcināja skaļš klauvējiens pie viņas kabīnes durvīm.

-    Kas tur ir? viņa nervozi pajautāja.

-    Es. Celieties, jūs gaida diži darbi! Izdzirdot pazīstamo balsi, Sārai pār muguru pārskrēja šermuļi. Pāri kabīnes durvīm glūnēja vīrietis ar iekritušajiem vaigiem.

Viņa piecēlās kājās, sakārtoja drēbes un zibens ātrumā izskrēja no kabīnes.

Vīrietis viņu gaidīja, atspiedies pret izlietni.

-    Pieķēru jūs ar nolaistām bikšelēm, ko? Viņš smīkņāja.

Sāra metās viņam klāt.

-    Ko jūs te, velns parāvis, darāt?

-    Pārbaudu savu…

Eljots nepabeidza teikumu. Sāra atvēzējusies trieca ar portfeli, tēmēdama vīrietim pa seju, taču viņš pacēla roku, lai atvairītu uzbrukumu, un portfeli satvēra.

-    Glīta somiņa! Viņš nosprauslājās un nosvieda portfeli uz grīdas. Redzu, ka esat nodzēsusi manu vēstījumu.

-    Turieties no manis pa gabalu!

-    Ne jau jūs man esat vajadzīga, Sāra. Lai gan es nemaz nebēdājos, ka izmetāt vīru no mājas.

-    Neuzdrošinieties viņu aizskart!

Eljots satvēra Sāru aiz žaketes atlokiem un uzkliedza:

-   Jūs nenorādīsiet, kas man jādara! Viņš iegrūda Sāru tualetes kabīnē. Viņa paklupa pār tualetes podu un atsitās ar galvu pret sienu.

Ejot ārā no tualetes, Eljots noteica:

-   Starp citu, ieskatieties Donigeru mājas pagrabā. Jums patiks tas, ko tur redzēsiet.

Pietraususies kājās, cik ātri vien spēja, Sāra metās pakaļ Eljotam, taču, izskrējusi gaitenī, nekur viņu neredzēja.

-    Nolādēts! Sāra iesaucās, berzēdama punu pakausī. Sirds dauzījās kā negudra. Viņa ielūkojās caur durvju stiklu tiesas zālē un, sev par pārsteigumu, ieraudzīja, ka Džereds un Kozlovs stāv pie aizstāvības galda. Ar asu rāvienu viņa atvēra durvis.

Ieejot telpā, Sāra dzirdēja tiesas sekretāru jautājam Džeredam:

-   Vai jūsu klients atzīst savu vainu, ser?

Prātodama, kā gan apsūdzības nolasīšana noritējusi bez viņas, Sāra raitā solī devās uz telpas viņu galu. Varbūt vajadzēja uzsaukt, ka viņa iebilst, Sāra drudžaini apsvēra. Taču, jau grasoties atvērt muti, viņa pamanīja, ka pie apsūdzības galda sēž Konrāds. Viņa palocīja galvu, klusi pateicoties savam padomdevējam.

-    Nē, neatzīst, sacīja Džereds.

Kā atbildot, Konrāds piegāja pie tiesneša galda un pasniedza tiesnesim papīru blāķi.

Sāra klusi apsēdās pie apsūdzības galda un, zagšus paraudzījusies pa kreisi, sastapās ar Džereda skatienu. Viņš izskatījās novārdzis, zem acīm bija smagi maisiņi. Viņam bijusi grūta nakts. Uzsvērti aizgriezusies, Sāra gaidīja Konrādu atgriežamies pie galda. Kad viņš apsēdās, Sāra nočukstēja:

-    Paldies! Sekcija ievilkās ilgāk, nekā paredzēts, un satiksme bija…

-    Nieki! Konrāds viņu pārtrauca. Labi, ka Gafam bija dokumentu kopijas. Patiesībā viņš ir tas, kam jāpateicas.

Sāra pagriezās pret Gafu, kas sēdēja skatītāju solā pirmajā rindā. Viņš piemiedza ar aci.

-    Priekšlikumu izskatīšana tiek noteikta divas nedēļas no šīs dienas, paziņoja tiesnesis. Trešajā oktobrī piesakieties Trīsdesmit pirmajā zālē! Lietu izskatīs tiesnesis Bogdanoss.

Tiesnesis paklaudzināja ar āmuriņu, un Džereds piegāja pie sievas.

-    Priecājos, tevi redzot! Es jau sāku raizēties.

-    Man bija daži neparedzēti darbi, Sāra atteica.

-    Līķa sekcija? Džereds noprasīja.

-Jā.

-    Un ko tajā atklāja?

-    Šaubos, vai viņai uz to jāatbild, iejaucās Konrāds, pieceldamies no krēsla.

-   Jūs laikam esat Konrāds, Džereds nīgrā balsī sacīja.

-   Un jūs laikam Džereds.

-    Pareizi. Sāras vīrs. Cik man zināms, Sāra pati prot atbildēt uz viņai uzdotiem jautājumiem.

-   Cik man zināms, advokātiem nepieklājas gaidīt dāvanas. Beidziet lūgties, lai jums izstāsta sekcijas rezultātus.

-    Nebiju domājis, ka šī ir jūsu lieta, Džereds atteica.

-   Nav jau arī. Sāra nostājās starp abiem vīriešiem. Konrād, rimstieties! Džered, mēs to pārrunāsim vēlāk.

-            Kā vēlies, Džereds novilka, nenolaizdams acis no Konrada. Kad sadomāsi apspriesties, piezvani! Pamājis Konradam, viņš piebilda: Bija patīkami iepazīties.

-   Man tāpat, Konrāds vēsi atteica.

Džereds ar Kozlovu izgāja no tiesas zāles, un Sāra pievērsās Konradam.

-    Ko tas nozīmē?

-   Negribu vērot, ka viņš pret jums izturas necienīgi, Konrāds sacīja, paņemdams portfeli.

-   Paldies par iejūtību, bet domāju, ka pratīšu tikt galā ar savu vīru.

-   Es nešaubos, ka pratīsiet, bet…

-   Nekādus "bet"! Sāra viņu pārtrauca. Es gan vēl tikai mācos, taču neesmu pavirša. Es Džeredam ļāvu iesākt sarunu par sekciju tāpēc, ka vēlos izdibināt, cik daudz viņš zina. Viņa rīcībā ir lielisks informācijas tīkls, un es gribu noskaidrot, kur tam ir sākums. Tāpēc nedomājiet, ka varēsiet kā Tarzāns iebrāzties vidū un izglābt mani no ļaunajiem.

-    Sāra, turpmākai zināšanai es ne uz brīdi neesmu iedomājies, ka jūs esat pavirša.

Komplimenta pārsteigta, Sāra uzreiz neatbildēja.

-    Ko tad tas nozīmē?

-   Tas neko nenozīmē. Es tikai pateicu to, ko domāju.

-   Neizturieties pret mani kā pret iesācēju! Beidzot esmu tikusi skaidrībā, ko ar šo lietu iesākt.

-    Tad jau man nebija nekādas vajadzības šodien jūs aizstāt? Jūs pati būtu lieliski tikusi galā, vai ne?

Sāra neviļus pasmaidīja.

-   Nenonieciniet manus kvēlos argumentus, pierādot kaut kādus tizlus trūkumus loģikā, viņa pajokoja. Tas bija ļoti svarīgi, ka jūs mani šeit aizstājāt. Es tikai…

-    Bilde skaidra. Džereds ir jūsu vīrs, tāpēc jūs esat vienīgā, kas drīkst viņam aizrādīt. Vai mēs varam iet? Jums jāsāk gatavoties tiesai.

-   Jā, jā, jā! Mēs gaidīt gaidām tiesu, Gafs novilka, kad visi trīs izgāja no tiesas zāles. Bet tagad pastāstiet par līķa sekciju! Vai jūs apvēmāt sevi no galvas līdz kājām vai tomēr paturējāt visu sevī?

Palūkodamās pār plecu, Sāra redzēja, ka Džereds un Kozlovs vēl kavējas gaitenī.

-    Ne šeit, viņa atteica. Pacieties, līdz nonāksim birojā.

Centra ielas 80. namā Sāra četrdesmit piecas minūtes atstāstīja tiesu medicīnas eksperta veiktās sekcijas rezultātus. Viņa runāja par šķidrumu Arnolda Donigera acī un tukšo kuņģi. Viņa sacīja, ka vīrieti varēja nogalināt piespiedu injekcija un viņš varēja arī pats kļūdas pēc injicēt sev insulīnu. Lēni un metodiski Sāra izskaidroja visus sīkumus, pūlēdamās neietekmēt kolēģu viedokļus ja viņi galu galā secinās, ka tā ir slepkavība, viņiem pie šā secinājuma jānonāk pašiem.

Kad Sāra bija beigusi, Konrāds domīgi novilka:

-   Tātad viņa kuņģis bija pilnīgi tukšs?

Sāra pamāja ar galvu.

-   Tad jau Donigere nebija devusi vīram ēst, Konrāds turpināja. Pat ja visu pārējo varētu loģiski izskaidrot… viņa mums melojusi, acīs skatīdamās.

-    Tas mani satrieca visvairāk, Sāra piemetināja. Šo faktu nevar atstāt bez ievērības.

-Ja ir pastrādāta slepkavība, tad skaidrs, kāpēc gandrīz nekas nav paņemts no mājas, Gafs ieminējās.

-   Viss saskan, Sāra apstiprināja. Katrs fakts ir savā vietā. Palūkojusies uz Konrādu, Sāra teica: Sakiet vaļsirdīgi ko jūs par to domājat?

Konrāds brīdi klusēja.

-    Pēc visa spriežot, jums būs iespēja pārkvalificēt šo noziegumu par slepkavību. Labi strādāts, viņš atbildēja.

-   Jā? Sāra dedzīgi attrauca, nespēdama apslēpt līksmu satraukumu. Pirmo reizi, kopš papus bija nonācis slimnīcā, viņai radās cerība, ka spēs pasargāt Džeredu.

-   īsā laikā esam pieredzējuši, ka neizskaidrojami rīkojas gan Donigere, gan Kozlovs, Konrāds domīgi sacīja.

-   Tas ir kas neticams! Sāra iesaucās, bungodama ar dūri pa galdu. Es jutu, ka šajā zādzībā ir kaut kas aizdomīgs. Kuram mēs izvirzīsim apsūdzību slepkavībā? Abiem vai vienam?

-    Padomājiet! Kurš, jūsuprāt, ir slepkava?

-   Man liekas, ka Klēra ir gatavā maita, bet šaubos, ka viņa to varētu pastrādāt. Mans minējums ir tāds viņa nolīga Kozlovu izdarīt injekciju.

-   Un tā saucamais nozagtais pulkstenis un golfa bumbiņa varēja būt samaksa par slepkavību, Gafs piebilda. Pārbaudīsim Klēras bankas kontus un paraudzīsim, vai viņa šobrīd nav uz sēkļa.

-    Lieliski. Ideāli. To mēs noskaidrosim pēc iespējas ātrāk, Sāra sprieda. Es negribu šķiest laiku velti. Ko vēl mēs varam darīt? pagriezusies pret Konrādu, viņa jautāja.

-   Pirms izvirzāt jaunu apsūdzību, iesaku papētīt sīkāk. Jūs varbūt zināt, kā tas notika, taču, lai jūsu ricībā būtu argumentēta slepkavības lieta, jums jāzina iemesls. Pārbaudiet Klēras naudas plūsmu, izlasiet Arnolda Donigera testamentu, uzmeklējiet jebko, kas norāda uz motīvu. Kad jums tas būs, reģistrējiet jauno apsūdzību un lieciet vēlreiz aizturēt personu, kam to gribat izvirzīt. Jūs gaida vesels kalns darbu, taču esat jau tālu tikusi.

Konrāds piecēlās.

-   Lai arī kā man negribētos doties prom, man nudien pārmaiņas pēc jāpastrādā. Dariet man zināmus turpmākos atradumus!

-    Par to jūs varat būt drošs, Sāra teica. Vēlreiz paldies, ka aizstājāt mani šodien. Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz man tas nozīmēja. Patiešām. Paldies! Par visu.

-    Ņemiet par labu, Konrāds atteica un devās uz durvīm.

Gafs pievērsās priekšniecei. Viņa jau drudžaini apdomāja veicamos darbus.

-    Neraizējies! Gafs ierunājās. Mēs izglābsim Džeredu.

-   Taču vispirms mums viņš jāsakauj. Redzot, ka Konrāds izgājis, Sāra uzmanīgi pacēla savu portfeli un nolika to uz galda Gafam priekšā. Vai tu varētu aiznest to uz laboratoriju un palūgt, lai noņem pirkstu nospiedumus?

-    Kāpēc? Gafs pajautāja.

-   Tāpēc, ka ceļā uz tiesas zāli man gadījās necerēta veiksme vēlreiz sastapos ar Iekritušajiem Vaigiem.

-    Viņš bija tiesas namā?

-    Un izspiegoja mani, Sāra teica. Tā kā mēs vēl aizvien nezinām, kas viņš ir, es izdarīju vienīgo, kas ienāca prātā, bliezu viņam ar portfeli, cerēdama, ka viņš to satvers.

-    Un tagad uz tā ir šā negantnieka pirkstu nospiedumi? Gafs jautāja. Sāra pamāja, un viņš atzinīgi noteica: Tu taču esi viena velna mātīte!

-    Daru, ko varu! Viņa smējās, atgāzdamās krēslā. Un tev, Gaf, vēlreiz paldies, ka paglābi manu ādu.

-   Sīkums. Vaļsirdīgi runājot, Konrāds lēca no biksēm ārā, lai tevi aizstātu. Un skats, kā viņš stājās pretī Džeredam, bija ko vērts.

-    Netieku gudra, kādēļ viņš tā darīja.

-    Kas tur ko netikt gudrai? Viņš tevī ir ieķēries.

-   Tikai nelej! Konrāds nevienā nav ieķēries.

-    Sāra, tu šodien slikti izplānoji darbus, neaprēķināji laiku un tāpēc nepaspēji uz apsūdzības nolasīšanu. Tu nepiezvanīji un nelūdzi, lai tevi aizstāj cits, tu gluži vienkārši biji izkūpējusi no zemes virsas. Kā Konrāds izturējās? Vai viņš sadeva tev brāzienu? Nē. Vai viņam no dusmām uz pieres izspiedās tā resnā vēna? Nē. Viņš vēsā mierā paziņoja: "Ak, tas nekas, es aiziešu viņas vietā." Jebkuru citu viņš būtu nomaitājis. Bet tevi piesedza.

-    Varbūt uz vecumu kļuvis rāmāks.

-   Konrāds nekad nepaliks rāmāks. Mēs runājam par vīru, kurš pat viesnīcā pats uzklāj sev gultu. Un tāds cilvēks kļūšot mierīgāks? Vienīgais iemesls, kāpēc Konrāds piekrita izplēsties ar Džeredu, ir skaidrs viņš ir tevī ieķēries.

-    Domāju, tu saskati to, kā nav, Sāra atsmēja. Viņš tikai izdarīja man pakalpojumu.

Tovakar Džereds iesēdās taksometrā un aizbrauca uz otru pilsētas malu Augšīstsaidu. Starp modes preču veikaliņiem un mūsdienīgām kafejnīcām, kas rindojās Medisona avēnijā, atradās Lenija Berova kantoris. Medisona avēnijas un Austrumu Sešdesmit piektās ielas stūrī virs veikala, kur tirgoja dārgas bērnu drēbes, vīdēja uzraksts: VAI TIEŠĀM ZINI, KUR IR TAVS VĪRS? PRIVĀTDETEKTĪVS LEONARDS BEROVS. Iegājis pa šaurajām durvīm, kas atradās blakus apģērbu veikalam, Džereds uzgāja pa kāpnēm un pieklauvēja pie Berova durvīm.

Berovs viņu sagaidīja, ģērbies vieglā žaketē, ar kaklasaiti.

-    Kāpēc esi uzposies? Džereds apvaicājās.

-            Tu taču zini, kāda ir šī apkaime, Berovs atteica, novilkdams žaketi un paraustīdams kaklasaites mezglu vaļīgāk. Man jārada par sevi iespaids.

Viņš piegāja pie galda un atslīga apbružātajā ādas krēslā. Kantoris bija neliels un šaurs, taču Berovs zināja, ka šajā rajonā klienti spēj maksāt daudz, turklāt maksā laikā.

-    Kādas svarīgas darīšanas tevi atdzinušas tādu ceļa gabalu? viņš vaicāja.

-   Vaļsirdīgi sakot, man ir bail runāt pat savā kabinetā, Džereds sacīja. Tur sienām ir ausis.

-    Visur sienām ir ausis. Svarīgi kas noklausās?

-    Es zinu, kas noklausās. Tāpēc gribu jautāt, ko vēl tu esi noskaidrojis.

-   Ja tev no tā kļūs vieglāk, varu pastāstīt, ka, parakņājies uzņēmumu datu bāzē, uzzināju viens no Rafertija kompānijas "Echo Enterprises" līdzīpašniekiem ir mūsu dārgais nelaiķis Arnolds Donigers.

-    Ko? Džereds apjucis izgrūda.

-   Viņš un Rafertijs gadiem ilgi bijuši biznesa partneri, pārvērtuši uzņēmumu īstā zelta dzīslā.

-   Nevar būt! Tad jau iznāk, ka Rafertijs licis novākt Arnoldu, lai pārņemtu kompāniju savās rokās.

-   Diez kam tā kompānija tiks, Berovs atteica. Laiks rādīs.

-   Vai tu uzstādīji noklausīšanās ierīci Rafertija telefonam?

-    Gribēju to izdarīt vakar, bet neiznāca laika. Toties izpētīju viņa telefona rēķinus.

-Un?

-   Nekā. Vietējiem zvaniem nav norādīti numuri, tāpēc nezinu, kam viņš zvanījis. To var noskaidrot Sāra, jo prokuratūra var pieprasīt tālruņa sarunu sarakstu.

-   Prokuratūru labāk nepiemini. Tā mums nepalīdzēs. Man vajadzīga informācija, kas pieejama jau tagad. Saproti?

Pabungojis ar īkšķiem pa galdu, Berovs paskatījās uz draugu.

-    Acīmredzot nesaskaņas jaunlaulāto numurā vēl nav rimušās.

-   Piedod, es negribēju būt uzstājīgs. Mums ar Sāru ceļā patrāpījušās dažas bedrītes.

-    Es domāju, ka tava izvākšanās ir kas ļaunāks par bedrīti.

-    Kā tu zini, ka esmu aizgājis no mājām?

-   Tāds ir mans darbs.

-   Skaidrs, tev pateica Ketlīna.

-    Protams, Ketlīna pateica. Ko tad tu iedomājies? Viņa par tevi ir noraizējusies. Tu uzvedoties kā apsēsts, pat esot atteicies no slavenas filmas rekvizīta.

-    Tam nav nekāda sakara ar manu aiziešanu. Es tikai gribu uzvarēt šajā lietā.

-    Un Sāra tev liek domāt, ka tas nav iespējams?

-    Grūti pateikt. Pirms divām dienām viņa gulēja nokdaunā, bet tagad boksējas kā pats Muhameds Ali. Beidzamā laikā viņai viss iet no rokas.

Vērodams, kā Džereds burza kaklasaites galu, Berovs sacīja:

-   Tev ļoti nepatīk zaudēt, vai ne?

-   Ciest nevaru! Džereds izmeta, pacēlis acis.

-    Un tas, ka zaudēt vari sievai, tevi padara vai traku.

-    Ne gluži. Uz spēles ir likts daudz vairāk.

-    Vairāk nekā tava laulība? Kas var būt vairāk?

-   Nekas tāds, ko es varētu patlaban apspriest, Džereds izmisīgi vairījās. Lūdzu, nerunāsim par to!

Istabā nolaidās neveikls klusums.

-   Tu patiešām esi iestidzis mēslos, vai ne, Džered?

Džereds neatbildēja.

Berovs paliecās uz priekšu, atvilka apakšējo atvilktni un izņēma trīsdesmit astotā kalibra pistoli.

-   Ņem! viņš teica. Katram gadījumam.

Džereds paņēma pistoli un to aplūkoja.

-   Nezinu gan. Neesmu no tiem, kam patīk ieroči.

-   Ja esmu pareizi novērtējis tev draudošās briesmas, pistole tev ir nepieciešama, Berovs atteica. Viņš uzrotīja bikšu staru, kur mazāka pistole bija iestiprināta ādas makstī pie potītes. Atsprādzējis maksti, viņš pasniedza ieroci Džeredam.

-   Ja lielā tev nepatīk, ņem šo. Tā ir maza, kompakta, viegli paslēpjama.

Džereds nekustējās.

-   Ņem! Katram gadījumam, Berovs mudināja.

Nelabprāt pasniedzies pēc pistoles, Džereds uzrotīja bikšu staru un piesprādzēja maksti pie kājas.

-   Gandrīz nemaz nemana, vai ne?

-    Laikam gan, Džereds piekrita. Atliek tikai cerēt, ka man tā nebūs jāliek lietā.

Sēdēdams pie vienkārša balta īrēta auto stūres, Kozlovs neatņemdamies blenza uz Berova kantora necilajām durvīm un lauzīja galvu, kur šie kavējas. Labi, nesaspringsti, viņš sev pavēlēja. Rafertijs taču sacīja: "Viņiem ir daudz pārspriežama. Džereds nervozē un sāks ar laiku meklēt atbalstu."

Rafertijam, kā parasti, bija taisnība. Džereds kantorī uzkavējās gandrīz stundu, un, kad beidzot iznāca uz ielas, Kozlovs pavadīja viņu ar acīm, līdz tas nozuda skatienam. Šķita, ka no privātdetektīva viņš aizgāja vēl saspringtāks, nekā bija pirms tam.

Palūkojies uz izkārtni, Kozlovs nodomāja, ka ilgi vairs nebūs jāgaida. Pēc brīža pa durvīm iznāca Berovs un šķērsoja Sešdesmit piekto ielu. Aiziet, Kozlovs nodomāja. Laiks atmaksāt par labajiem darbiem.

Agrā sestdienas rītā Sāra, turēdama rokā krūzīti ar padzisušu kafiju, iegāja prokuratūrā. Pēc pēdējiem pavērsieniem Kozlova lietā, darbiem un pārrunām abās pārējās lietās un dokumentācijas gatavošanas vēl divās lietās, kuras tiks nokārtotas bez tiesas, Sāra beidzot juta vēlēšanos glabāt kabinetā vēl vienu drēbju kārtu.

Nolikusi kafijas tasi uz galda, Sāra paņēma klausuli un pārbaudīja balss pastu. Vienīgā ziņa bija no Tifanijas, kas vēlējās zināt, kāpēc Sāra nebija iepriekšējā dienā aizgājusi viņai pretī uz skolu. To izdzirdējusi, Sāra novaidējās, nolika klausuli un sāka prātot, kā atlīdzināt meitenei savu aizmāršību.

Sāra atzvēlās krēslā pusguļus un uzlika kājas uz galda. Diena solās būs lieliska, viņa nodomāja, jau aizmirsusi Tifaniju. Papus jutās labāk, nenozīmīgā ielaušanās lieta pamazām pārvērtās slepkavības lietā, un Sāra bija pārliecināta, ka spēs vīru pasargāt. Pirmo reizi vairāku mēnešu laikā Sāra jutās par sevi pārliecināta. Gan viss būs labi.

Pēc brīža kabinetā galvu pabāza Gafs, uzmeta Sārai skatienu un apvaicājās:

-    Kā garšoja kanārijputniņš, ko vakarnakt notiesāji?

-    Vai es nedrīkstu kaut reizi būt labā garastāvoklī?

-   Starp citu, es grasījos tev vaicāt to pašu, Gafs atteica ar nebēdnīgu smaidu. Jo šodien ir tava laimīgā diena!

Pagriezis galvu, Gafs uzsauca:

-   Nesiet šurp, zēni! un iesoļoja kabinetā. Viņam sekoja divi nesēji, stiepdami pilnīgi jaunu olīvzaļu vinila sofu.

-    Tu patiešām sadabūji? Sāra neticīgi novilka. Kā tev tas izdevās?

-   Teiksim tā tagad mēs esam parādā simpātiskajai rudmatei no Apgādes nodaļas, Gafs paskaidroja. Nesēji novietoja dīvānu pie labās sienas.

-    Ko tu tādu izdarīji? Piekriti iet uz randiņu?

-    Gluži pretēji. Apsolīju, ka sešas nedēļas viņai nezvanīšu. Viņa gan lūkoja izlūgties divus mēnešus, bet es biju nepielūdzams.

-    Tam es ticu! Sāra iesmējās, apsēdās uz dīvāna un paplikšķināja pa spilveniem. Ak! īsts amerikāņu vinils.

-    Manai priekšniecei tika tas spīdīgākais! Gafs atsaucās. Nesēji aizgāja. Un tas vēl nav viss!

Gafs, izvilcis kaut ko no bikšu aizmugures kabatas, turēja rokas aiz muguras.

-    Uzmini, kas man šobrīd rokā!

Sāra mirkli padomāja.

-   Žirafe?

-    Mazāks.

-   Smailīte?

-    Mazāks.

-    Maza smailīte.

-   Ū-ū, mazāks!

-    Burvju laso, kas liek stāstīt patiesību.

-   Tā tu nekad neuzminēsi, Gafs sacīja. Jau pirmajā nedēļā tika nokārtoti visi tavi papīri. Kaut arī to drīkstēja izsniegt tikai tev, es panācu, ka tos izsniedz man. Tu biji tik aizņemta, tāpēc nospriedu…

-    Beidz taču gvelzt un dod šurp! Sāra iesaucās.

-   Labi. Aizver acis! Sāra paklausīja. Skaitīšu līdz trīs. Uz "trīs" atver! Viens… divi… trīs.

Atvērusi acis, Sāra ieraudzīja, ka Gafs tur rokā zeltīto žetonu ar iegravētiem vārdiem "Sāra Teita, apgabala prokuratūra" un "Ņujorkas apgabals". Šķita, ka tas mirguļo rīta gaismā.

-    Apsveicu! Gafs sacīja, pasniegdams žetonu melnā ādas ietvarā. Tu tagad oficiāli esi apgabala prokurora palīdze.

Sāra kā apburta raudzījās uz savu jauno personas apliecību.

-    Neticami! viņa beidzot novilka. Es jūtos kā policiste.

-    Un tagad tu drīkstēsi tēlot vēso policisti apstaigāt nozieguma vietas, pieprasīt labākās sēdvietas kinoteātrī. Un pats svarīgākais tu varēsi to izraut un iekliegties: "Apgabala prokurora palīdze Sāra Teita!" Gafs ieaurojās, vicinādams iedomātu žetonu.

-    Brīnišķīgi! Paldies, Gaf! No sirds.

-    Par to, lūdzu, izpildi manu lūgumu! Parādi, kā tu pazibināsi žetonu likumpārkāpējam gar acīm.

Sāra piecēlās no jaunā dīvāna, paliecās uz priekšu, draudīgi savicināja žetonu un iesaucās:

-    Apgabala prokurora palīdze Sāra Teita! Stāvi! Citādi likšu tevi nozilināt!

Pirms Gafs paguva to novērtēt, kabinetā iebrāzās Konrāds.

-     Redziet, kas man! Sāra iesaucās, pacēlusi žetonu. īstas, solīdas metāla pilnvaras. Nesaņēmusi atbildi, viņa piemetināja:

-    Neesiet tik nīgrs manā laimīgajā dienā!

-   Jūs laikam vēl nezināt, vai ne? Konrāds klusi vaicāja.

-    Kas man jāzina?

-   Sāra, domāju, ka jums jāapsēžas, Konrādā balss bija drūma.

-    Kas noticis?

-    Apsēdieties, lūdzu!

-    Vai kas atgadījies ar Džeredu? Kas…

-    Džeredam nekas nekaiš.

-    Papus! Ak kungs, papus! Kas noticis? Vai viņš…

-   Jūsu ģimenes locekļi ir sveiki un veseli, Konrāds viņu pārtrauca. -Jūsu draugs, privātdetektīvs Lenijs Berovs, vakarvakarā atrasts noslepkavots.

-    Lenijs ir miris? Sara apstulbusi pārvaicāja. Kad tas noticis? Kā?

-   Kvartāla attālumā no kantora viņu notriekusi automašīna, Konrāds atbildēja. Ielauzts galvaskauss.

Sāra noslīga uz dīvāna.

-   Es nespēju ticēt! Mēs Leniju pazīstam jau gadiem… Viņš mani ar taksometru aizveda uz slimnīcu un pats savām rokām ienesa ēkā, kad man vajadzēja izoperēt apendiksu…

-   Ja gribat, varu sadabūt slepkavības ziņojumu, Konrāds piedāvājās. Tajā, iespējams, būs sīkāka informācija.

-    Es nespēju ticēt, ka viņš ir miris… Sāra izdvesa.

-   Vai varu kā palīdzēt? Gafs apsēdās viņai līdzās.

-    Padod man tālruni! Sāra teica. Man jāpastāsta Džeredam.

-   Miris? Džeredam aizlūza balss.

-    Pirms pusstundas zvanīja Sāra. Viņš atrasts miris vakarvakarā, Ketlīna sacīja. Man no sirds žēl, Džered. Es zinu, ka jūs bijāt draugi.

-   Neticami! Džereds ieelsās, drebošām rokām atraisīja kaklasaites mezglu un atpogāja augšējo krekla podziņu. Rafertijs vai Kozlovs nav zvanījis?

-   Līdz šim nav. Man šķiet, šodien viņiem nebija paredzēts ierasties. Ieraudzījusi priekšniekam uz pieres sviedru lāsītes, Ketlīna jautāja: Vai tev ir nelabi? Vai man atnest ūdeni?

Džereds piecēlās un piegāja pie durvīm, juzdams, ka pār muguru lāso sviedri.

-    Es saņemšos. Man tikai jāieelpo svaigs gaiss.

Džereds grīļodamies gāja pa gaiteni, iemeimuroja vīriešu tualetē un noliecās virs marmora izlietnes. Viņu mocīja nelabums. Bridi pūlējies to pārvarēt, viņš atgrieza aukstā ūdens krānu un apslacīja seju, tad pacēla acis un paskatījās uz sevi spogulī. Tā ir mana vaina, viņš domāja. Es nedrīkstēju viņu iepīt šajos notikumos. Džereds vēlējās, kaut spētu atgriezties nedēļu senā pagātnē, kaut spētu atbrīvoties no šīs lietas, pasargāt savu sievu un novērst drauga bojāeju. Viņš domās sevi šaustīja par to, ka vakarvakarā bija aizgājis pie Berova uz kantori. Nevajadzēja būt tik stulbam! Rafertijs taču teica, ka ik brīdi vēro mani. Džereds aizvēra acis un sažņaudza dūres. Acumirklī sāpjpilnā nožēla pārvērtās mokošās dusmās.

Viņš atvēra acis.

-   Nolādētais maitasgabals! Kāpēc tu tā izrīkojies ar savu draugu? viņš iekliedzās, nedomādams atvēzējās un trieca dūri spogulī. Izlietnē sabira stikla šķembas. Pa Džereda apakšdelmu notecēja asinis, taču viņš nelikās par to ne zinis. Šī nesaprātīgā dusmu izpausme neļāva viņam justies labāk, tā neremdēja bēdas un neizgaisināja bailes. Tomēr spoguļa viņa priekšā vairs nebija, un īsu, taču atvieglojuma pilnu brīdi Džeredam Linčām nebija jālūkojas sev acīs.

Tovakar Džereds noguris un izmocījies pārradās mājās piecos. Iepriekšējās septiņas stundas viņš pilnīgā bezdarbībā bija sēdējis pie galda. Beidzot Ketlīna lika viņam iet mājās, un viņš paklausīja. Kad sekretāre izrunāja vārdu "mājas", viņš zināja, ka ar to nav domāts papus dzīvoklis. Ketlīna viņu mudināja doties uz viņa mājām, Sāras mājām, abu mājām vienīgo vietu, kur viņš vēlējās būt. Atvēris durvis un iegājis iekšā, viņš pārsteigts ieraudzīja, ka sieva jau pārnākusi.

-    Džered, lūdzu, piedod! viņa izdvesa, piegāja pie vira un, atpletusi rokas, apskāva viņu.

Piespiedis galvu viņai pie pleca, Džereds ieraudājās.

-   Es esmu pie tevis, Sāra klusu sacīja, maigi glāstīdama viņa muguru.

Abi stāvēja, cieši apskāvušies. Uz mirkli visas likstas pagaisa kā nebijušas. Tad Sāra pamanīja Džereda pārsieto roku.

-    Kas kaiš tavai rokai? viņa pajautāja.

-    Nekas. Viss ir labi. Viņš atvirzījās.

-    Bet kātu…

Paspraucies garām sievai, Džereds iegāja virtuvē.

-    Es tur iegriezu ar vēstuļu nazi. Skramba vien ir.

Viņš ielēja sev sarkanvīnu un devās uz guļamistabu. Sāra sekoja.

Iegājusi guļamistabā, Sāra ievēroja, ka viņas portfelis atvērts stāv uz gultas. Cik vien nevērīgi spēja, viņa to aizvēra un nocēla uz grīdas.

-    Tu tomēr man īsti neuzticies, vai ne? Džereds juta, ka viņam kaklā sakāpj kamols. Sāra, es vairs nemūžam tā nedarīšu. Es saprotu, ka tev nav pamata man ticēt, bet es zvēru tā ir patiesība. Tu mani pārsteidzi nesagatavotu ar to apsūdzību slepkavībā, un es laikam kritu izmisumā.

-   Džered…

-    Es zinu, ka tu negribi patlaban par to runāt. Taču es nezināju, kur meklēt palīdzību. Es tikai… Nezinu… Es patiešām… Es mīlu tevi, Sāra!

-    Es arī tevi mīlu, viņa teica. Es saprotu.

-    Un ar Leniju…

-   Tev nav jātaisnojas. Es zinu, ko tu gribi teikt.

-   Tu zini? viņš pārjautāja. Tad jau tev nav iebildumu, ja es atgriežos…

-   Džered, mūsu draugs ir nogalināts, un es negribu, lai tu viens pats mitinies tajā dzīvoklī.

Viņš apskāva sievu.

-    Vai tu patiešām iedomājies, ka es būtu tik bezsirdīga un neļautu tev šo nakti pārlaist šeit?

Džereds atrāvās.

-   Šo nakti? Ko tu ar to gribi teikt?

-    Nezinu, es tikai domāju, ka drīz sāksies tiesa un…

Džereds, sakodis zobus, klusēdams izbrāzās no guļamistabas

un, ejot garām virtuvei, ielidināja vīna glāzi izlietnē. Nobira stikla lauskas, un sarkanvīns pašķīda uz visām pusēm.

-    Nolādēts! Sāra nomurmināja. Viņa tādējādi bija gribējusi pasargāt vīru. Ja Džereda šeit nebūtu, Iekritušajiem Vaigiem būtu viens iemesls mazāk draudēt. Mezdamās vīram pakaļ, viņa uzsauca: Džered, piedod, man tā nevajadzēja teikt! Tu vari palikt, ja gribi.

-    Nē. Nav vēlēšanās! viņš atcirta, steigdamies uz dzīvokļa ārdurvīm.

-   Lūdzu, es ļoti gribu, lai tu paliec! Nesagaidījusi atbildi, viņa piemetināja: Mīļais, es zvēru! Es gribu, lai tu paliec.

Džereds pagriezās.

-   Ja tu tiešām būtu to gribējusi, tu man nemūžam neteiktu tādus vārdus.

-   Tā nav taisnība. Es…

-   Viņš ir miris! Džereds iekliedzās. Lenijs ir miris, bet tev rūp vienīgi tavi dokumenti! Vai tu apjēdz, cik tas ir nenormāli?

-   Džered, lūdzu…

-    Es negribu tevī klausīties! viņš noskaldīja. Es būšu papus dzīvoklī. Pavēris durvis un uzgriezis Sārai muguru, viņš turpināja: Ja gribi zināt, zvanīja Lenija māsa. Bēres būs rīt. Ja nebūsi iegrimusi savā nolāpītajā pasaulītē, vari atnākt.

-   Protams, es aiziešu.

-    Labi. Tur arī tiksimies. Nepalūkojies atpakaļ, Džereds izgāja un aizcirta durvis.

-    Man ir apriebies! Kozlovs noburkšķēja, noklausījies Džereda un Sāras sarunu. Viņa mūs rausta, kā grib. Novāksim to sievieti, un miers!

-    Vai tu patiešām esi tāds ēzelis? Rafertijs, sēdēdams savā darbistabā pie galda, uzsauca. Sāra ir mūsu trumpja dūzis ja nav viņas, mums nav nekādas varas pār Džeredu.

-    Kāda no Džereda jēga? Ja viņš nedzīvo mājās, no viņa nav nekāda labuma. Es iesaku aiziet pie Viktora un pateikt, lai viņš…

-   Liec mierā Viktoru! Es tev desmitiem reižu esmu teicis, ka šis lietas labā viņš nepakustinās ne pirksta. Tāpēc es vairs par to neko negribu dzirdēt.

-    Es tikai uzskatu, ka pēdējā laikā Džereds nav paveicis neko tādu, kas…

-   Vai tu neklausies? Rafertijs ieaurojās. Es teicu, ka es negribu neko par to dzirdēt!

Vienā lēcienā Kozlovs bija pāri galdam, sagrāba Rafertiju aiz kreisās auss un, vilkdams to uz savu pusi, čukstēja:

-   Cik reižu man tev jāsaka! Nebļauj uz mani! Man tas nepatīk.

-    Laid mani vaļā! Rafertijs pieprasīja. Kad Kozlovs paklausīja, viņš neizpratnē uzsauca: Kas tev uznācis, velns parāvis?

-    Nekas! Kozlovs atmeta. Man nepatīk, ja ar mani runā tādā toni.

-    Labi, labi, bilde skaidra. Pieglaudis ar roku matus, Rafertijs atguva savaldību. Kad tas viss norims, viņš ar Kozlovu nokārtos rēķinus.

-    Vai tu domā, ka vislielākās cerības uz uzvaru mums ir tad, ja aizstāvis ir Džereds? Kozlovs jautāja.

-   Tieši tā, Rafertijs teica. Beidzot tev pielēca.

Tukšajā dzīvoklī Sāra mēģināja iztēloties Lenija sejas vaibstus. Lenijs bija viņu draugs apmēram sešus gadus, taču viņa bija pieredzējusi, ka vienkāršas, mīļas atmiņas pagaist visātrāk. Pēc dažām nedēļām spilgtie viņa klātbūtnes iespaidi sāks plēnēt. Viņa allaž atcerēsies Lenija personību, viņa privātdetektīva spējas, taču māksliniece Sārā gribēja redzēt draugu gara acīm. Protams, varēja aplūkot vecas fotogrāfijas, taču tas bija kas cits. Sāra vēlējās atsaukt atmiņā, kā Lenijs staigāja pa istabu, kā žestikulēja ar strupajiem, resnajiem pirkstiem, kā kratījās viņa pleci, kad viņš smējās, un tam viņa veltīja vairākas stundas.

Domu izmocīta, Sāra uzsildīja iepriekšējā vakara pārpalikumus makaronus un turpat pie virtuves letes, kājās stāvot, paēda no katliņa. Pēc tam, nolēmusi pievērsties kam ikdienišķam, viņa iekravāja veļu no groza violetā maisā un devās uz veļas mazgātavu ēkas pagrabstāvā. Vilkdama maisu pa pakāpieniem, viņa izgāja pa mājas parādes durvīm uz ielas, sameklēja kabatā atslēgas un atslēdza melnos metāla vārtiņus, kas veda uz pagrabstāvu. Sāra iegāja pa vārtiņiem un, tikusi veļas mazgātavā, nesteidzīgi sāka šķirot balto un krāsaino veļu.

Veļas mazgātava atgādināja simtiem citu Ņujorkas ēku veļas mazgātavu tā bija klusa, mitra, ar atsevišķu ieeju. Pagrabā bija niša, kur mājas iemītnieki varēja glabāt mantas, un vēl viena ar slikti apgaismotu cauruļu un drošinātāju kārbu labirintu, jau kopš ievākšanās dienas Sārai šī telpa uzdzina saltas tirpas, jo betona sienas atgādināja kapenes. Piekrāvusi un iedarbinājusi veļas mašīnas, viņa no jauna atslēdza vārtiņus un devās atpakaļ uz dzīvokli.

Pēc pusstundas Sāra atgriezās veļas mazgātavā un, joprojām atcerēdamās sarunu ar Džeredu, pārvietoja drēbes no veļas mašīnām uz žāvētājiem. Vajadzētu viņam piezvanīt, viņa prātoja. Šādā vakarā nav labi palikt vienam. Staigādama šurpu turpu, viņa izdzirdēja klaudzoņu pagrabtelpas tālākajā galā. Tās trokšņainās caurules neļaus mums aizmigt visu ziemu, viņa nodomāja. Sāra pameta skatienu pār plecu, ar acs kaktiņu pamanīja kaut ko kustamies un satrūkusies izmeta veļas kaudzi no rokām. Tā bija tikai pele, viņa atskārta, ieraudzījusi grauzēju aiztekalējam aiz veļas mašīnas. Kaut arī Sāra juta atvieglojumu, nelāgās izjūtas neizgaisa. Piebāzusi žāvētājus pilnus, Sāra izgāja pie vārtiņiem, bet tad atcerējās, ka atstājusi veļas mazgātavā atslēgas. Viņa devās atpakaļ, taču ne uz veļas mašīnām, ne žāvētājiem atslēgu nebija.

Atrāvusi vaļā žāvētāja durtiņas, Sāra izrakņāja mitrās drēbes. Velti. Atvērusi otru žāvētāju, viņa vilka ārā apģērba gabalus, rūpīgi tos pārmeklēdama. Aiz muguras atskanēja troksnītis. Sāra pagriezās, domādama, ka atkal ieraudzīs peli. Piepeši nodzisa gaisma.

Viņu apņēma tumsa. Pirmā doma bija, ka telpā ir vēl kāds. Nekusties, viņa sev teica. Citādi viņš tevi atradīs. Sāra aizturēja elpu un ieklausījās, taču dzirdēja vienīgi žāvētāja centrifūgas monotono dūkoņu. Uzmācīgā skaņa gluži vai piepildīja telpu. Varbūt tikai pārdeguši drošinātāji, viņa nodomāja. Nevajag uzreiz ļauties panikai. Tajā mirklī Sāras muti aizspieda roka. Kāds bija piezadzies viņai no mugurpuses.

-   Sveika, Sāra! Šo balsi viņa pazītu, pat uztriekta no dziļākā miega. Iekritušie Vaigi.

Sāra iegrūda elkoni viņam vēderā. To negaidījis, vīrietis palaida viņu vaļā. Sāra metās uz durvju pusi, Eljots viņai pakaļ. Telpā joprojām valdīja akla tumsa, tāpēc Sāra vilka roku pār auksto sienu, līdz atrada durvis un atrāva tās vaļā. Pieskrējusi pie melnajiem metāla vārtiņiem, viņa ieķērās restēs un iekliedzās:

-   Policija! Palī…

Nepaguvusi izrunāt vārdu līdz galam, Sāra juta, ka muti atkal aizklāj plauksta. Eljots dauzīja Sārai pa pirkstiem, līdz viņa palaida vaļā restes, un ievilka viņu atpakaļ veļas mazgātavas tumsā. Sāra svaidījās uz visām pusēm, pūlēdamās atsvabināties. Turēdams Sāru aiz plaukstas locītavām, viņš trieca sievieti pret sienu. Sāra vēl aizvien centās izrauties. Eljots ar plaukstas virspusi iesita sievietei pa seju, un viņa pārstāja pretoties. Viņš pieliecās un aizžņaudza Sārai kaklu. Sāra juta viņa elpā alkohola smaku.

-    Nelaid viņu mājā! Vai saprati? Es negribu, lai viņš vandās pa tavām mantām!

Sāra sparīgi palocīja galvu.

Tad Eljots nogrūda viņu uz grīdas. Piķa melnā tumsa neļāva Sārai saskatīt, kur viņš atrodas viņai priekšā, aiz muguras vai citur. Sāra gulēja uz grīdas kā pamirusi, atkal dzirdēdama vienīgi žāvētāja centrifūgas malšanos. Guli rāmi, viņa sev pieteica. Tad cauri žāvētāja dūkoņai atskanēja Eljota dobjā balss.

-   Neviens nav neaizskarams, viņš brīdināja. Ari tu ne.

Tad Sāra pamanīja pie durvīm gaismu un pēc tam izdzirdēja,

kā atveras un aizcērtas melnie metāla vārtiņi. Viņš bija izgājis. Sāra izskrēja pa veļas mazgātavas durvīm un ieraudzīja Eljotu stāvam otrpus vārtiņiem.

-    Policija! Ļaudis! Palīgā! viņa iekliedzās.

-    Šajā pilsētā neviens nepalīdzēs, Eljots noteica, nolikdams Sāras atslēgas uz kāpnēm pie mājas ārdurvīm.

-    Gan jau drīz kāds nāks. Promiedams viņš piebilda: Redzēsimies tiesā.

Pirmdienas rītā Sāra ieradās prokuratūrā, cerēdama uz vieglu darbadienu. Lenija bēres un atkalredzēšanās ar Džeredu bija izsmēlusi visus viņas spēkus. Iegājusi kabinetā, viņa pārsteigta ieraudzīja divus darbiniekus kraujam viņas mapes kastēs.

-    Ko jūs darāt? viņa noprasīja.

-    Kravājam dokumentus, viens atbildēja.

-   To es redzu. Kas jums atjāva te ienākt?

-    Konrāds Mūrs. Viņš teica, ka mums jāsavāc visas Kozlova mapes, jo prokurora palīgs te vairs nestrādājot.

Sāra nobālēja. Tajā brīdī ienāca Gafs.

-    Kas šeit notiek?

-    Esmu atlaista! traukdamās uz durvīm, Sāra izmeta.

-    Kā, lūdzu? Gafs neizpratnē pārvaicāja un steidzās pakaļ priekšniecei. Viņa metās uz Konrādā kabinetu.

-    Sasodīts, kāpēc jūs man nepateicāt? Sāra uzsauca, iebrāzusies pie viņa.

-   Nomierinieties! Konrāds aizrādīja. Es jums visu paskaidrošu.

-    Ko gan jūs varat paskaidrot? Jūs uzzinājāt, ka mani atlaida, un jums pietrūka elementāras pieklājības man to pateikt!

-    Ko jūs teicāt? Jūs taču neatlaida!

-    Nē? Sāra samulsa.

-    Nē, Konrāds atteica. Jūs atstādināja no lietas.

-Ko?

-   To man paziņoja Monegans. Viņš negrib, lai iesācējs strādā ar slepkavības lietu. Tā esot pārāk sarežģīta un svarīga. Jums pavēlēts nodot visus dokumentus man.

Mēģinādama aptvert Konrādā sacīto, Sāra pagriezās pret Gafu.

-   Gan jau viss būs labi, Gafs teica. Mēs izprātosim, kā…

-    Nē! Sāra izgrūda. Man jāpabeidz šī lieta. Tā ir mana.

-    Man žēl, Konrāds sacīja. Es izprotu jūsu nepatiku, taču man jāpilda priekšniecības rīkojums.

-   Tam nav nekāda sakara ar nepatiku, Sāra atbildēja. Man jānovada šī lieta līdz galam.

Konrāds pameta skatienu uz Gafu, tad pievērsās Sārai.

-    Ko jūs abi man nestāstāt? Jūs acīmredzami kaut ko no manis slēpjat.

-    Neko mēs neslēpjam! Sāra atcirta. Es negribu atteikties no šīs lietas.

Konrāds nenovērsa skatienu no Gafa, un tas neizturēja.

-    Beidziet blenzt uz mani! Es neko neesmu izdarījis.

-   Sāra, ir labi redzams, ka kaut kas nav kārtībā.

Viņa nodūra galvu, tomēr neteica ne vārda.

-   Ja pastāstīsiet, es varēšu palīdzēt. Citādi paliksiet viena, bez šīs lietas.

Sāra cieta klusu.

-    Labi, lai notiek pēc jūsu prāta, Konrāds strupi noteica un devās uz durvīm. Pārējos dokumentus paņemšu pats.

Konrāds jau gandrīz bija izgājis pa durvīm, kad Sāra paskatījās uz Gafu, kas palocīja galvu.

-Jums jādod godavārds, ka rīkosieties pēc maniem ieskatiem, Sāra ierunājās.

Konrāds aizvēra durvis un pagriezās.

-   Turpiniet!

-   Vispirms dodiet man godavārdu! Apsoliet, ka rīkosieties pēc maniem ieskatiem.

-    Neko es nesolīšu. Pastāstiet, kas noticis!

-   Tad es jums neko neteikšu. Sāra paraustīja plecus.

Papurinājis galvu, Konrāds sacīja:

-   Nosauciet kaut vienu iemeslu, kāpēc man būtu jāklausa jūsu rīkojumiem.

-   Nepaklausot mani, jūs panāksiet, ka tiek apdraudēta mana un manu ģimenes locekļu dzīvība.

Iestājās klusums.

-    Es apsolu, ka nedarīšu neko tādu, kas varētu apdraudēt jūs vai jūsu ģimeni, Konrāds beidzot sacīja.

-    Vai jūs dodat godavārdu?

-Jā, dodu godavārdu.

Sāra dziļi ieelpoja un izstāstīja par tikšanos ar Iekritušajiem Vaigiem, par to, ka vīrietis pavēlējis viņai uzvarēt šajā prāvā. Viņa izstāstīja Konradam visu gan to, kā tas viņu iebiedējis, solot pastrādāt ko ļaunu ar Džeredu, gan to, ko tas nodarījis papum. Konrāds viņu ne reizi nepārtrauca. Kad Sāra bija beigusi, viņš noprasīja:

-    Vai man jāsaprot, ka jums draudēja un jūs par to nevienam neziņojāt? Ko es jums esmu teicis? Sistēma ir izveidota tā, lai aizsargātu mūsu cilvēkus gadījumos, kad…

-   Konrād, neapvainojieties, bet man šobrīd nenesas prāts klausīties jūsu lekciju par sistēmu. Sistēma neaizsargāja papu, un tā nekādā ziņā nespēs aizsargāt manu vīru. Šis psihopāts, lai nu kas viņš būtu, atstāj miruša cilvēka pirkstu nospiedumus un zina par mani visu, nepamanīts stāv man blakus metrovagonā un nezin kādā veidā iekļūst manas mājas pagrabstāvā bez atslēgas. Patiesībā viņš man uzdzen šermuļus. Ik reizi, ieiedama dzīvoklī, es ieskatos skapjos, guļamistabā paraugos aizdurvē. Tas nav parasts noziedznieks. Iekams neesam noskaidrojuši, kas viņš ir, mēs nedrīkstam viņu kaitināt. Viņš tikai pieprasa, lai es daru savu darbu.

-   Viņš ne vien pieprasa, lai jūs darāt savu darbu, viņš apdraud Džereda dzīvību.

-    Viņš grib, lai es uzvaru! Sāra atcirta. Tas ir viss, ko viņš vēlas. Un mēs abi lieliski zinām, ka man tas ir pa spēkam. Jūs esat labāks prokurors, taču neviens nepazīst manu vīru tik labi kā es. Es pazīstu viņa domāšanu, viņa cīņas paņēmienus un cilvēkus, ko viņš iesaista.

-    Piemēram, Leniju Berovu, Konrāds iestarpināja.

-   Tieši tā piemēram, Leniju Berovu, Sāra atsaucās. Varat man ticēt, es negrasos palaist šo vīrieti sveikā cauri, taču nevaru arī pieļaut, ka mani atstādina no lietas. Tā ir mana ģimene, mana problēma un mana krimināllieta.

-    Nezinu gan…

-    Konrād, kopš mūsu iepazīšanās es pakļāvos jūsu ieteikumiem un izpildīju visu, ko jūs likāt. Un par to allaž būšu jums pateicīga. Tomēr es jūs lūdzu šo vienīgo reizi ievērot manus norādījumus. Palīdziet man un dariet visu, lai es arī turpmāk uzturētu apsūdzību šajā lietā. Neko citu es neprasu.

Brīdi neviens neteica ne vārda.

-   Es to apsvēršu, beidzot Konrāds teica. Rīt agri pie šīs sarunas atgriezīsimies.

-   Galvenais, apdomājiet rūpīgi, Sāra sacīja, ejot uz durvīm.

-   Tas ir viss, ko es lūdzu.

Nākamajā rītā Sāra un Gafs sēdēja Sāras kabinetā un nepacietīgi gaidīja Konrādu.

-    Kā tu domā vai viņš piekritīs? Gafs jautāja.

-    Man nav ne jausmas, Sāra atteica. Dažreiz viņš ir viegli prognozējams, bet citkārt viņa rīcība ir pilnīgi negaidīta.

-    Prognozējams? Konrāds nav prognozējams. Viņam gan patīk ievērot noteikumus un lasīt morāli, taču vajadzības reizē viņš, ne mirkli nešaubīdamies, atmetīs tos pigorus un rīkosies tā, kā, viņaprāt, ir labāk. Neaizmirsti, ka viņš ir ņujorkietis, kas strādā valsts iestādē, šāda kombinācija viņu uzreiz padara par reālistu.

-    Lai nu Dievs dod! Sāra noteica.

Beidzot Konrāds ieradās, aizvēra durvis un nostājās pie Sāras galda.

-    Mans priekšlikums ir šāds, viņš ierunājās. Pirmām kārtām no lietas es neatsakos.

-Tad jūs varat…

-    Uzklausiet mani līdz galam, viņš pārtrauca Sāru. Es neatsakos no lietas, jo Monegans neļaus jums ar to strādāt vienai. Taču esmu gatavs sadarboties ar jums. Es būšu galvenais apsūdzības uzturētājs šajā lietā, taču mēs abi zināsim, ka esam vienlīdzīgi partneri.

-   Tātad arī turpmāk es varēšu rīkoties tā, kā uzskatīšu par vajadzīgu?

-    Tā, kā mēs uzskatīsim par vajadzīgu, Konrāds izlaboja.

-   Jūs ar daudz ko riskējat, tomēr es nepieļaušu, ka, pat nepieciešamības spiesta, jūs pastrādājat kādu pretlikumību vai muļķību. Mana pieredze rāda, ka emocijas allaž traucē racionālai domāšanai. Ja manīšu, ka pārkāpjat robežas, nekavējoties raušu jūs atpakaļ.

-   Tātad jūs palīdzēsiet man uzvarēt?

-   Sāra, esiet bez bažām, mēs uzvarēsim. Jūsu vīrs var darīt, ko vēlas, var iesniegt priekšlikumus, cik vien spēj, var savā izslavētajā birojā sameklēt advokātus, kādus vien grib, pazīstamu modes mākslinieku radīto uzvalku un dārgu kaklasaišu valkātājus, SAAR īpašniekus, lepnu frizieru salonu apmeklētājus, manikīra cienītājus, sarkankoka mīļotājus, vērienīgus naudas šķērdētājus, pārāk lielu rēķinu iesniedzējus, prestiža kārotājus, biezos, galu galā mēs viņiem aplauzīsim ragus. Un tad gādāsim par to idiotu, kurš tā izrīkojās ar jūsu vectēvu. Kad viss beigsies, mēs uzdejosim triumfa deju par godu viņa noslēpumainajiem iekritušajiem vaigiem.

Sāra plati pasmaidīja.

-    Es zināju, ka viņš tā teiks! Gafs sauca. Nolāpīts, pilnīgi prognozējams!

-    Vai mēs esam vienojušies? Konrāds jautāja, pastiepdams roku.

-    Galvenais, lai jūs neizstāstītu Moneganam par vīrieti, kas draudēja.

-    Monegans no manis neuzzinās ne pušplēsta vārda. Es viņam pastāstīju, ka jūs strādājat agresīvi un jums patīk strādāt vēlu. Ziniet, viņam tas patika. Vai esat gatava sadzīt pēdas nepazīstamajam vīrietim?

-   Citu domu es nepieļauju, Sāra sacīja, paspiezdama Konradam rokļu.

-   Jauki, Konrāds noņurdēja un apsēdās uz dīvāna līdzās Gafam. Jo es gribu sākt tieši ar to.

-    Pirms ķeramies klāt, es gribu ko pajautāt, Sāra sacīja. Kas jūs pārliecināja, ka mani nedrīkst atstādināt no šīs lietas?

-   Man pietika iedomāties sevi tādā situācijā. Turklāt atskārtu, ka nenāktu par ļaunu jūsu palīdzība. Vai šāda atbilde jūs apmierina? Vai man jāstāsta jums kaut kādas psiholoģiskas blēņas, ka es to darīju tādēļ, lai izdzītu no sevis personiskos rēgus?

-   Nē, ar to ir gana, Sāra atteica. Bet, ja jūs arī turpmāk izturēsieties pret mani tik laipni, es palaidīšu runas, ka jūs patiesībā esat liels mlkstsirdis.

-   Jums neviens neticēs, Konrāds aizrādīja. Viņš atvēra portfeli un izvilka aizzīmogotu iekšējā pasta mapi. Pievērsīsimies personiskajiem rēgiem! Tas tikko pienāca no laboratorijas. Izskatās, ka tie ir jūsu pieprasītie pirkstu nospiedumu ekspertīzes rezultāti.

-   Nospiedumi uz portfeļa? Kas tur rakstīts?

-    Negribēju atvērt bez jūsu klātbūtnes, Konrāds attrauca un pasvieda aploksni Sārai. Lai tas gods tiek jums!

Sāra atplēsa aploksni un pāršķirstīja ziņojuma lapas.

-    Neticami! viņa iesaucās.

-    Kas? Gafs jautāja. Tā paša nelaiķa pirkstu nospiedumi?

-    Nē, tie nav tā paša nelaiķa pirkstu nospiedumi. Tie ir cita nelaiķa nospiedumi. Ziņojumā teikts, ka pirkstu nospiedumi pieder Vorenam īstemam, sīkam blēdim, kurš nesen nogalināts.

-    Neko nesaprotu, Gafs novilka. Kā vienam cilvēkam var būt divu cilvēku pirkstu nospiedumi?

-   Varbūt viņš strādā laboratorijā un sabotē mūsu veikto meklēšanu, Konrāds ieminējās.

-   Vai arī laboratorijā kāds kaut ko salaiž grīstē, Gafs piebilda.

-    Man vienalga, kā viņš to panāk, Sāra noteica. Es gribu noskaidrot, kas viņš ir.

Ģērbies apspīlētās melnās velosipēdistu īsbiksēs un platā, pabālējušā Mičiganas universitātes sporta kreklā, Eljots iegāja Tiesu medicīnas centra ēkas vestibilā.

-   Kurjers! viņš pieteicās apsargam, pazibinādams košdzelteno neilona mugursomu, kas bija viņam plecā. Es meklēju doktoru Fosetu.

-    Brauciet ar liftu uz pagrabstāvu! sargs teica. Divdesmit otrā B istaba.

Eljots nobrauca lejā, kur ātri atrada 22. B istabu. Atvēris durvis, viņš ieraudzīja Fosetu sēžam pie galda.

-   Sveicināts! Eljots smaidīdams ierunājās. Es ierados pēc Arnolda Donigera sekcijas slēdziena.

-    Vai esat no prokuratūras? Fosets, pieri saraucis, noprasīja.

-             Kā gan citādi! Eljots atteica, izņēmis no mugursomas mapi.

-    Man tas uz karstām pēdām jānogādā apgabala prokurora palīdzei Sāra Teitai Centra ielā astoņdesmit. Viņai to vajadzēja jau vakar.

-   Tā viņi visi saka, Fosets atjokoja un pasniedza Eljotam aizzīmogotu aploksni.

-    Paldies, doktor! Eljots bilda, ievietodams aploksni mapē un pēc tam mugursomā. Nododiet no manis sveicienus mironīšiem un pasakiet, ka viņi nudien piesmirdinājuši visu māju.

-   Tiks izdarīts, Fosets atteica. Eljots aizgāja.

Pagāja divarpus nedēļas. Ass oktobra vējš vēstīja, ka ziema šogad atnāks agri. Daudzi bija uzvilkuši vilnas mēteļus, taču citu pazīmju, kas liecinātu par pārmaiņām pilsētā, nebija. Joprojām kauca sirēnas, ielās valdīja necaurbraucami satiksmes džungļi, ķīniešu ēdienus vēl aizvien piegādāja jebkurā diennakts laikā, un Sāra, Konrāds un Gafs kūpošām galvām vāca kopā faktus un pierādījumus apsūdzībai.

-    Rokā ir! Gafs sauca, ieiedams Sāras kabinetā un vicinādams papīrus.

-    Kas tev ir rokā? Konrāds jautāja, atspiedies pret Sāras dokumentu skapi.

-   Labo cilvēk, vai nesaprotat? Esmu ieguvis svarīgāko dokumentu pasaulīgo īpašumu mantošanas sējumu.

-    Ko īsti? Konrāds nesaprata.

-   Testamentu, paskaidroja Sāra, kas sēdēja pie galda. Mantojumu tiesa beidzot bija ar mieru izsniegt mums Arnolda Donigera testamentu.

-    Bija ar mieru? Konrāds pārjautāja. Vajadzēja to panākt ar tiesas pavēsti.

-   Jūs nosūtāt tiesas pavēsti, es palūdzu. Iznākums ir viens un tas pats. Pagriezusies pret Gafu, viņa piebilda: Kas tajā rakstīts?

-   Vienā jautājumā jūs nekļūdījāties mantas Arnoldam Donigeram netrūka. Saskaitot kopā visu naudu, ko viņš novēlējis, uzzinām, ka viņam piederējuši vismaz septiņi miljoni dolāru. Summā nav ierēķināts viņa nams Ņujorkā, vasaras māja Konektikutā un “Echo Enterprises" akcijas pieņemu, ka tas ir viņa uzņēmums.

-    Nekas sevišķs, Konrāds noteica. Puse īstsaidas varētu mēroties ar šādiem īpašumiem. Svarīgākais jautājums ir tāds kam no tā tiek labums?

-   Tas jau ir tas interesantākais, Gafs sacīja, pasniegdams Sārai testamentu. Mēs iepriekš pieņēmām, ka Klēra Donigere nolīga Kozlovu vīra mantojuma dēļ, taču saskaņā ar testamenta noteikumiem Klēra nedabū ne plika centa. Pirms desmit mēnešiem, kad abi laulājās, viņa parakstījusi tādu laulības līgumu.

-   Bet viņa taču var saņemt neatņemamo daļu, Konrāds sprieda. Cik atceros no studiju gadiem, laulātie vienmēr var saņemt likumā noteiktu daļu no summas, pat ja testamentā nav minēti.

-    Šajā gadījumā tā nav, Sāra teica. Laulības līgumā Klēra atteikusies gan no šīs daļas, gan visa pārējā. Viņai pat netiek māja, kurā kopā ar vīru dzīvoja.

-    ja pareizi saprotu, Klērai nav motīva aizsūtīt vīru uz viņsauli, Konrāds sacīja.

-   Nē, ja vien ar motīvu saprotam mantojumu. Šis testaments apliecina, ka viņa nesaņem nenieka.

-   Tad kurš saņem?

-   Atkārtoju viena konkrēta mantinieka nav. Nauda novēlēta aptuveni ducim dažādu labdarības organizāciju. Māja Konektikutā turienes vēstures biedrības īpašumā, un ienākumus no Ņujorkas nama pārdošanas saņem Prinstonas universitāte, viņa alma mater.

-    Citu tuvinieku viņam nav?

-    Ne bērnu, ne brāļu, ne māsu. Ir daži brālēni un māsīcas, arī tante Floridā, taču tie dabū tikai dažus tūkstošus katrā ziņā ne jau tādu summu, kuras dēļ būtu vērts nogalināt.

-    Un tas uzņēmums? Konrāds tincināja. Kam tiek tas?

-     "Echo Enterprises" tiek atdots pārējiem firmas līdzīpašniekiem. Iespējams, viņš nevēlējās jaukt ģimeni ar darbu.

-   Tam ir grūti noticēt. Sāra piecēlās. Kā tas var būt, ka Klēra nav nolīgusi Kozlovu? Viss taču sakrita!

-   Jā, nenoliedzami, atsaucās Konrāds. Ja neņemam vērā tādu sīkumu, ka viņai nav motīva.

-   Diez vai tā patiešām ir, Gafs ieminējās. Iespējams, viņa lika nogalināt vīru tieši tāpēc, ka nebija iekļauta testamentā.

-    Nez vai, Konrāds novilka. Tas būtu visnotaļ tuvredzīgi. Pēc vira nāves viņa zaudē māju, nodrošinājumu, iztikas līdzekļus. Dusmīgai par to, ka nav iekļauta mantiniekos, viņai bija jādara viss, lai vīrs paliek dzīvs, un jāizsūknē no viņa nauda.

-   Varbūt viņa ienīda savu vīru, Sāra minēja. Tas nav nekas neiespējams.

-    Nu jau jūs aizraujaties.

-   Es runāju nopietni, Sāra teica. Kāpēc mums par visu vari vajag, lai viņa būtu iekārojusi mantojumu? Tūkstošiem cilvēku ir nogalinājuši savus laulātos draugus arī mazsvarīgāku iemeslu pēc.

-   Tas gan, Konrāds piekrita. Bet, kad ne īpaši turīga piecdesmit gadus veca sieviete nobeidz savu vīru, sešdesmit sešus gadus vecu nesen apprecētu miljonāru, jābūt svarīgam iemeslam. Un, pēc manas ilgus gadus krātās pieredzes, šis iemesls gandrīz vienmēr ir nauda.

-   Un Klēra to nesaņem.

-    Varbūt Klēra vispār nav iejaukta? Gafs noprasīja.

-   Nekā tamlīdzīga. Sāra nepiekrita tādai domai. Klēra katrā ziņā ir iesaistīta, viņa uzvedas pārāk savādi.

-    Mums jāizprāto, kāda ir šī saistība, Konrāds teica. Citādi prāvā mums klāsies grūti.

-   Tātad mums ir cietušais, nāves cēlonis, testaments un iespējamais slepkava, taču motīva vēl aizvien nav, Gafs rezumēja.

-   Bez motīva mēs esam strupceļā.

-    Viņi zina, sacīja Klēra Donigere, grozīdama pirkstā laulības gredzenu. Sula un jasmīnu tēja stāvēja viņai priekšā uz galda neskarti. Viņi noteikti zina.

-    Nevajag ļauties histērijai, viņš atbildēja. Ja viņi zinātu, tev jau būtu izvirzīta apsūdzība līdzdalībā. Viņi neko nevar pierādīt.

-    Cik ilgi tas turpināsies? Viņi neliek man mieru, tirda, kad varēšot atnākt pie manis un izpētīt māju. Ja nu viņi uziet ko tādu, kas…

-    Es taču teicu, ka visu nokārtošu. Džereds patlaban strādā, lai šis apciemojums nenotiktu.

Klēra piecēlās un sāka nervozi nokopt galdu.

-   To tu man saki vienā laidā. Bet ja nu viņš nespēs tos cilvēkus atturēt? Ja nu…

Satvēris Klēru aiz rokām, viņš piespieda sievieti nolikt tējas tasi un apakštasi uz galda. Tad pievilka viņu klāt un apsēdināja sev uz ceļiem.

-    Lūdzu, dziļi ieelpo un paklausies manī! Ja runa būtu tikai par naudu, es jau pirms vairākām nedēļām būtu aizgājis. Vai tas ir skaidrs? Taču man nepatīk būt vienam. Lai kas man būtu jāpārcieš, lai kas man būtu jādara, es nepieļaušu, ka man atņem vērtīgāko ieguvumu. Es šajā darījumā iesaistījos tikai tevis dēļ, un mēs turēsimies kopā un izlīdīsim no ūdens sausi Saņēmis Klēras rokas savās, viņš piebilda: Pasaki man kurš tevi mīl?

-   Tu, Klēra ar vārgu smaidu izmocīja.

-    Kurš gan cits, nolādēts? Rafertijs atbildēja. Kurš cits?

Masēdams deniņus un pūlēdamies nelikties ne zinis par galvassāpēm, Džereds stingu skatienu vērās datora ekrānā. Pēdējās divās nedēļās viņš bija uzmeklējis firmas labākos advokātus, kas specializējās krimināllietās, un mēģinājis no katra iemācīties kādu viltību, kādu paņēmienu vai manevru, kas viņam ļautu uzvarēt šajā prāvā un izglābt sievu.

Pat plakāts pie tāfeles piesaistīja vairāk uzmanības nekā parasti. Džereds ik dienas ar skatienu urbās nozieguma vietas plānā. No rītiem ieradies ne vēlāk kā septiņos, viņš pirmās piecpadsmit minūtes prātā izstaigāja šo plānu. Darbadienas beigās, ejot ārā ne agrāk kā vienpadsmitos, viņš ik reizi vēl brīdi aplūkoja plānu. Viņš sarindoja pēc kārtas katru sekundi, izskaitļoja katru minūti. Džereds veltīja visus spēkus, lai iztēlotos ikvienu nozieguma niansi.

Visbeidzot, gribēdams, lai tiek turpināts Berova iesāktais darbs, Džereds nolīga daudzu ieteiktu privātdetektīvu, kurš pedantiski izpētīja ikvienu collu kvartālos starp Donigeres māju un vietu, kur Makeibs aizturēja Kozlovu. Paklausot Džereda norādījumiem, detektīvs aprunājās ar atkritumu vedējiem, kas uzsāka darbu agri no rītiem, iztaujāja tuvējo ēku nakts šveicarus, pat apzvanīja vietējās taksometru firmas, tincinot, kuri šoferi tonakt braukājuši pa to rajonu. Džereds ar saviem padotajiem, meklēdami kaut vienu vienīgu cilvēku, kurš varētu apliecināt, ka Kozlovs atradies citur, nevis tur, kur viņu ieraudzīja Makeibs, pārbaudīja pat vistrauslākos un neticamākos pavedienus. Taču arī pēc šādiem pētījumiem un nogurdinošiem meklējumiem viņi nebija atraduši nevienu jaunu liecinieku.

-Jābūt taču kādam, ko esam aizmirsuši, Džereds sacīja, vērdamies plakātā pie sienas.

-    Liecies nu mierā! Ketlīna atteica. Mēs esam atcerējušies visus.

-   Vai tu ievāci ziņas no avīžzēniem?

-   No kuriem? Tiem, kas pārdod "New York Times", "New York Post", "Daily News" vai "Newsday"? Aprunājos ar visiem. Un neviens torīt nebija sācis izplatīt presi pirms pussešiem.

-   Un tad vēl…

-   Vairs neviena cita nav, Ketlīna viņu pārtrauca. Esam pārbaudījuši visas iespējamības. Vietējās maiznīcas, kur sāk mīcīt mīklu agrā gaismiņā, stūra pārtikas veikaliņus, kas atvērti cauru diennakti, pat lepnākās eskorta pakalpojumu firmas, kuras darbojas tajā apkaimē. Tā vien šķiet, ka vienīgais, ar kuru vēl neesam patērzējuši, ir Arnolds Donigers, un arī tikai tāpēc, ka viņš ir miris.

-    Zinu, Džereds novilka. Es negribu neko palaist garām.

-   Džered, tā sevi nomokot, tu neatdosi dzīvību Lenijam un sievu arī tādā veidā neizglābsi. Kad uzzināsim, ko tiesnesis teiks par taviem priekšlikumiem, varēsim vairāk spriest par pavērsieniem lietā. Taču līdz tam esi prātīgs un neizdzen sevi tik ļoti.

-   Man nekas nekaiš, Džereds noņurdēja, no jauna pievērsdamies datora ekrānam.

-   Džered, tu neesi…

-   Man nekas nekaiš, es teicu! viņš pacēla balsi. Lūdzu, parunāsim par ko citu!

-   Cik ilgi vēl mums jābrauc? Gafs noprasīja, sēdēdams starp Sāru un Konrādu taksometra pakaļējā sēdeklī.

-    Neesi taču tik nepacietīgs! Konrāds viņu aprāja. Taksometrs izbrauca no Holandes tuneļa. Drīz būsim klāt.

-    Es citādi nevaru, Gafs tiepās. Mācību ekskursijas man allaž uzdzen satraukumu. Līdzīgi jutos tikai vidusskolā.

-    Ak vidusskolā? Konrāds noteica. Norunāsim tā līdz brauciena beigām turēsi muti, citādi iebāzīšu tevi ģērbtuves skapītī.

-   Ak, bērnība! Gafs ar smaidu sacīja. Kā es ilgojos pēc tām senajām dienām!

Taksometrs apstājās pie Hudzonas apgabala pistoļu šautuves durvīm. Kad visi trīs izkāpa no auto, Konrāds paziņoja:

-    Te nu tas ir! Labākais šaujamlauks tuvākajās trijās pavalstīs.

-   Ja nerunājam par Manhetenu? Sāra noprasīja.

Pēc divdesmit minūtēm Konrāds, Sāra un Gafs bija apbruņoti, ekipēti un sagatavojušies vingrināties šaušanā. Konrāds izvadīja Sāru un Gafu cauri garai, necilai ķieģeļu ēkai, un visi iegāja plašā zālē, kurā bija astoņi šaušanas stendi ar mērķiem. Dažos bija parastie mērķi ar apļiem, citos dzīvnieku briežu un lauvu apveidi, vēl citos cilvēku kontūras. Stendi bija sadalīti pēc līmeņiem iesācējiem, vidējās un augstākās pakāpes lietpratējiem. Iesācējiem mērķis bija uzstādīts divdesmit pēdu tālu, bet augstākā līmeņa šāvējiem trīsdesmit jardu attālumā. Konrāds nevilcinoties piegāja pie augstākā līmeņa stenda.

-   Mēs droši vien esam iesācēji, Sāra teica Gafam.

-   Nekā nebija. Konrāds pieaicināja abus klāt. Palieciet te, pie manis!

-    Bet es ne reizi mūžā neesmu šāvusi.

-   Tas nekas, Konrāds atteica. Vislabāk var iemācīties peldēt, ja esi iesviests dziļākajā baseina stūrī.

-    Bet ja es negribu mācīties peldēt? Sāra nerimās.

Konrāds norādīja uz stendu blakus.

-   Peldēt jāiemācās visiem. Izvēlieties savu stendu! Kad viņi

bija nostājušies, Konrāds uzlika aizsargbrilles un austiņas. Vai visi mani dzird? viņš ierunājās austiņu mikrofonā.

-    Dzirdu jūs skaļi un skaidri, Bandīt, Gafs teica savā mikrofonā. Un nu rādiet, kā man tikt galā ar tiem ceļu poličiem, kas sēž man astē.

Izlikdamies nedzirdam Gafa jociņu un redzēdams, ka Sāra parāda viņam uz augšu paceltu īkšķi, Konrāds paņēma izīrēto trīsdesmit astotā kalibra pistoli un ar sešiem zibenīgiem šāvieniem no trīsdesmit jardu attāluma saplosīja papīra mērķi ar cilvēka apveidu.

-    Nav slikti, Kārnais! Redzēs, kā ies man, Gafs izmeta. Viņš notēmēja, sešas reizes izšāva, nolaida ieroci un aplūkoja mērķi. Visas lodes bija aizgājušas pēc piena. Mans šaujamais ir samaitājies, viņš pukojās.

-jūsu kārta, Sāra.

-   Pirms tam esmu spiesta vēlreiz uzdot nenozīmīgo jautājumu kāda velna pēc mēs šurp atbraucām?

-    Es taču jau teicu. Kantorī dirnēdami, mēs bijām nonākuši strupceļā, tāpēc nospriedu, ka būtu lietderīgi mainīt vidi. Ik reizi, kad atduros pret loģikas sienu, man patīk šeit nomierināt nervus un apsvērt visu no jauna.

-   Tad tā jūs nomierināt nervus? Uzliekot dzeltenas brilles un milzīgas austiņas un izšaujot milzīgus caurumus papīra cilvēkos?

-   Dažiem patīk klasiskā mūzika, citi dod priekšroku agresīvākai izklaidei, Konrāds taisnojās. Lai nu kā, mums bija jāizvēdina galva. Beidziet gausties un sāciet šaut!

-   Kā teiksiet, pulkvedi, Sāra novilka. Bet es tik un tā nesaprotu, kāds mums no tā labums.

Pacēlusi pistoli, Sāra rūpīgi nomērķēja un izšāva. Notēmēja un izšāva vēlreiz. Notēmēja un atkal izšāva. Izlietojusi visas sešas lodes, viņa redzēja, ka neviena nav trāpījusi mērķī.

-   Jūs pārāk cenšaties, Konrāds aizrādīja, kad Sāra bija beigusi. Šaušanā galvenais ir instinkts. Ierocis ir kā rokas pagarinājums. Līdzīgi kā beisbolā, kur spēlētāji nestāv un netēmē, bet bumbu sviež.

-    Kārtējā līdzība no fizisko aktivitāšu krājuma, Sāra ironizēja. Un šoreiz saistīta ar dzenbudismu.

-   Es runāju nopietni, Konrāds sacīja. Mēģiniet vēlreiz! Pavērsiet pistoli un šaujiet!

Pārlādējusi ieroci, Sāra pagriezās pret mērķi.

-   Tā, sākam, viņa sev teica. Lode, esi precīza!

Sāra pacēla ieroci un izšāva vēl sešas reizes. Šoreiz divas lodes ietriecās mērķa pašā augšmalā.

-   Nav slikti, Konrāds novērtēja, ieiedams viņas stendā. Manuprāt, vienīgā problēma ir stāja. Jūsu smaguma centrs nav īstajā vietā, tāpēc atsitiens liek jums atliekties, un lode aizlido pārāk augstu.

Konrāds pārlādēja Sāras pistoli un turpināja:

-   Neturiet kājas kopā! Vienu pasperiet uz priekšu un balstieties uz otras!

Sāra ieņēma stāju, Konrāds nostājās viņai aiz muguras, uzlika rokas uz gurniem un sāka viņu virzīt.

-    Lēnāk par tiltu, kovboj! Jūs pārkāpjat robežas.

-    Vai tas ir svarīgākais? Konrāds pasmīnēja, neatraudams rokas. Koncentrējiet svaru šajā vietā! Balsta kāja ir jūsu enkurs, bet svaru pārvietojiet uz šejieni.

-   Esmu noenkurojusies, Sāra noteica, strauji un nedomādama pacēla pistoli un raidīja visas sešas lodes mērķa virzienā. Četras trāpīja papīra cilvēka mērķī, viena izurbās cauri sejai.

-   Velns! Kur tu iemācījies šaut?

Sāra palūkojās pār plecu un piemiedza ar aci.

-   Ķīniešu kvartālā, Džeik, viņa zemā balsī nodūca.

-   Ak dievs! Gafs iesaucās. Rokā ir!

-    Kas ir rokā? Sāra prasīja. Ķīniešu kvartāls?

-   Nē, nē! Gafs attrauca. Donigeres motīvs.

-   Donigeres motīvs ir ķīniešu kvartāls?

-   Mani uz šo domu uzvedināja nevis jūsu saruna, bet gan darbība! Gafs skaidroja. Mēs visu laiku meklējam tikai acīmredzamus motīvus alkatību, greizsirdību, naidu -, taču ne uz bridi nepieļāvām kaislību. Es par to neiedomājos līdz mirklim, kad ieraudzīju jūs abus kopā stendā.

-    Ko mēs tādu darījām stendā? Sāra samulsusi jautāja.

-   Jā, Konrāds pievienojās.

-    Neapvainojieties, lūdzu, jūs abi esat man mīļi. Bet vai tiešām jūs esat tik akli?

-    Es? Sāra noprasīja. Es neesmu…

-   Nav svarīgi, kā viņš to secinājis. Nozīmīgs ir rezultāts, Konrāds sacīja. Viņš izgāja no stenda un tuvojās Gafam. Ja nozieguma motīvs patiešām ir kaislība ko tas mums dod?

-   Kā lai es to zinu? Pagājis tikai mirklis, un tālāk neesmu ticis, Gafs atvairījās.

-    Varbūt Arnolds bija slims un Klēra viņu nogalināja, lai atbrīvotu no mokām. Konrāds lika priekšā jaunu versiju. Tā būtu slepkavība aiz mīlestības.

-    Nu nē! Sāra iebilda. Tik labsirdīga viņa nav.

-   Varbūt viņa mīl citu un novāca vīru, lai varētu būt kopā ar savu īsto mīlestību, Gafs balsī prātoja.

-    Pārāk romantiski. Konrāds negribēja tam ticēt. Turklāt pat ņujorkieši ir tik civilizēti, ka iesniedz šķiršanos.

-   Tikai ne tad, ja no laulātā nāves gūst zināmu labumu, Sāra iebilda.

-    Ko jūs ar to gribat teikt? Konrāds jautāja.

-   Ja nu Klēras mīļākais ir viens no cilvēkiem, kas minēti testamentā?

-   Es zinu, kur jūs tēmējat, Gafs teica. Abi nolīga Kozlovu, lai tas nomaitā viņas vīru. Viņa ļauj tiem viegli iekļūt mājā, un mīļākais tagad sedz izdevumus.

-> Ir tikai viena aizķeršanās, Konrāds sacīja. Pēc testamenta noteikumiem, visa nauda nonāk labdarības organizācijām un tamlīdzīgām iestādēm.

-   Taču "Echo Enterprises" tiek pārējiem firmas līdzīpašniekiem, norādīja Sāra.

-   Tātad, pēc jūsu domām, viens no Arnolda uzņēmuma līdzīpašniekiem ir Klēras mīļākais, un, atskārtuši, ka Arnolda nāve ne tikai ļautu viņiem būt kopā, bet arī padarītu abus bagātus, viņi nolīga Kozlovu un aizsūtīja šo pie tēviem, Konrāds secināja.

-    Nekā aplama nesaskatu, Gafs teica.

-   Es ari ne, Sāra piebilda. Tomēr, izmantojot gadījumu, apliecināšu, ka stendā nekas īpašs nenotika.

-   Ak, nu, liecies mierā! Gafs attrauca. Vai saule noriet austrumos? Vai ņujorkiešu iecienītā apģērba krāsa ir melna? Vai Elvisu apglabāja baltā uzvalkā, gaišzilā kreklā un kašmira kaklasaitē? Jā, jā un vēlreiz jā! Mēs visi esam tikai cilvēki. Vai es visur saskatu flirtu? Pats par sevi saprotams.

-   Saule nenoriet austrumos, Konrāds aizrādīja. Tā noriet rietumos.

Gafs pašaudīja skatienu te uz Sāru, te Konrādu.

-     Tas neko nemaina! viņš sauca, pārkliegdams Sāras smieklus. Stendā bija flirts!

Rafertijs sēdēja "Echo Enterprises" kabinetā pie antīkā galda un nemaz nejutās priecīgs. Brokastis kopā ar Klēru bija atstājušas tikai mieles, lietišķās pusdienas CBS ēkā bija smags pārbaudījums, un, lūkodamies pāri galdam, viņš atskārta, ka nepatīkamākais notikums šajā dienā sēž viņam pretī Kozlovs.

-   Silti iesaku aprunāties ar Eljotu. Mums draud pamatīgas ziepes.

-   Vari nemaz nestāstīt, Kozlovs, kas sēdēja pretim Rafertija rakstāmgaldam, atsaucās. Tu pats… Teikumu aprāva Rafertija iekšējā telefona zvans.

-    Ko tu gribi, Beverlija? Rafertijs jautāja.

-   Ser, atnākusi kāda sieviete, vārdā Sāra Teita. Viņa vēlas jūs satikt, sekretāre paskaidroja.

-    Vai viņa šobrīd tur gaida? Rafertijs pārprasīja, žņaudzīdams klausuli.

-   Jā, ser. Esot no prokuratūras. Lūdza pavaicāt, vai jums atradīšoties brīdis laika.

Rafertijs, apsverot situāciju, mirkli klusēja un tad teica:

-   Beverlija, klausies vērīgi! Lai ko tev sarunātu misis Teita, neliec viņai manīt, kas patlaban atrodas manā kabinetā. Ja viņa prašņā, tu par Toniju Kozlovu neko nezini un šo vārdu dzirdi pirmo

reizi mūžā. Liec viņai piecas minūtes uzgaidīt! Tad es tev piezvanīšu un tu drīkstēsi ieaicināt viņu manā kabinetā.

-    Piezvanījusi Sāra Teita? Kozlovs jautāja, tiklīdz Rafertijs nolika klausuli.

-   Vēl ļaunāk. Sāra Teita ir atnākusi un gaida aiz durvīm.

Kozlovs pietrūkās kājās.

-   Tagad? Viņa ir šeit?

-   Netrako! Rafertijs uzsauca. Noslēpsim tevi, un tad es tikšu ar viņu galā.

Kabineta stūrī viņš atvilka vaļā kādu sienas apšuvuma paneli, atsegdams aiz tā paslēptās durvis uz viņa privāto vannasistabu.

-    Ej iekšā! Rafertijs pavēlēja.

-    Vannasistabā? Kozlovs bija izbrīnījies. Vai tad citas izejas no šejienes nav?

-    Ej! Rafertijs noskaldīja. Viņa tūlīt pat var ienākt.

Kozlovs iegāja vannasistabā.

-   Uz drīzu redzēšanos! viņš novēlēja Rafertijam, kad tas aizvēra paneli.

Pēc īsa brīža Sāra, Gafs un Konrāds ienāca Rafertija kabinetā un ieraudzīja viņu sēžam pie galda un parakstām vēstules.

-   Sveicināts, mister Rafertij! Mani sauc Sāra Teita, jaunā sieviete bilda, pastiepdama roku. Tie ir mani kolēģi Konrāds Mūrs un Aleksandrs Gafs.

-   Priecājos iepazīties, misis Teita! Rafertijs atbildēja, paspiezdams viņai roku. Lūdzu, sēdieties!

Sāra un Konrāds apsēdās pie galda, un Gafs pievilka krēslu no telpas tālākā stūra.

-    Kā varu jums palīdzēt?

-   Ser, mēs izmeklējam Arnolda Donigera slepkavību un…

-    Ko? Rafertijs iesaucās. Jūs domājat, ka viņš ir nogalināts? Šausmas!

-   Jā, mēs pašlaik pārbaudām šo versiju, Sāra sacīja. Patiesībā mēs ieradāmies ar tiesas pavēsti un pieprasījām šādu tādu informāciju par "Echo", taču nospriedām, ka būtu labi arī aprunāties ar kādu firmas līdzīpašnieku.

-   Jā, saprotu. Dariet man zināmu, ja vien varu jums kā palīdzēt.

-   Vai jūs varētu mums īsos vārdos pastāstīt par "Echo"?

-    Katrā ziņā! Rafertijs atsaucās. Protams. Jā. Tīši pavilcinājies, viņš sāka stāstīt: "Echo Enterprises" ir kompānija, kas kārto intelektuālā īpašuma jautājumus. Tas nozīmē, ka mums pieder dažādas ar teātra izrādēm saistītas autortiesības, un mēs esam par tām atbildīgi.

-    Vai mēs kādu lugu zinām? Sāra jautāja, mēģinādama novērtēt firmas darbības vērienu.

Rafertijs ar atbildi nekavējās.

-    "Rindiņa piedziedājumā", "Kaķis uz nokaitēta skārda jumta", "Ilgu tramvajs" un vēl daži uzvedumi. Ja kāds vai nu vidusskola, vai piecdesmit miljonu vērta producentu kompānija vēlas iestudēt izrādi, pie mums griežas vispirms. Apmaiņā pret mūsu piekrišanu tiek sastādīts līgums par procentiem.

-   Tātad jūs saņemat procentus no ienākumiem, Konrāds secināja. To droši vien var saukt par vistu, kas dēj zelta olas.

-    Rēķinus nomaksāt varam, Rafertijs atteica.

-   Iespējams, ne tikai to, Konrāds apsūdzošā tonī bilda.

-   Atvainojiet, vai jūs uz kaut ko norādāt? Rafertijs noprasīja, negribēdams, lai saruna ievirzās nedraudzīgā gultnē.

-    Nebūt ne, Sāra, uzmetusi draudīgu skatienu Konradam, atbildēja. Mēs tikai gribam noskaidrot, vai mums kaut kas nav paslīdējis garām. Pastāstiet, cik firmai ir īpašnieku!

-   Firmā ir nodarbināti vairāk nekā četrdesmit cilvēku, bet īpašnieki ir tikai divi Arnolds un es.

-   Ak tā? Sāra novilka. Vai tas nozīmē, ka pēc mistera Donigera nāves jūs esat kļuvis par firmas vienīgo īpašnieku?

-   Tas atkarīgs no Ārnija testamenta. Nodibinot "Echo Enterprises", mēs vienojāmies, ka testamentā iekļautajiem novēlējumiem būs lielāks juridisks spēks nekā mūsu partnerlīguma noteikumiem. Ja Āmijs novēlējis savas akcijas citam, tas cilvēks patlaban ir otrs mūsu firmas līdzīpašnieks. Lai gan, vaļsirdīgi sakot, es labi pazinu Āmiju un esmu pārliecināts, ka viņš savu daļu ziedojis labdarīgiem mērķiem. Viņš bija īsts filantrops.

-    Patiesībā savu daļu uzņēmuma viņš novēlējis "Echo" līdzīpašniekiem, Sāra teica. Tātad jums.

-    Ko? Rafertijs iesaucās. Tas nevar būt! Tā noteikti ir kļūda.

-     Kļūdas nav, Konrāds, kura balsī joprojām bija jaušama skepse, apliecināja. Mister Rafertij, cik tuvi jūs esat ar Klēru Donigeri?

-    Es pazīstu Klēru, kopš viņa iepazinās ar Ārniju tas notika pirms dažiem gadiem Dekoratoru izstāžu namā. Viņa ir izcila teātra dizainere.

-   Vai jūs bieži pavadāt laiku kopā ar viņu?

-   Pēc Āmija aiziešanas esmu pāris reižu viņu apraudzījis, taču citādi gandrīz neesam aprunājušies. Viņa lielākoties turas savrup.

-    Un pirms viņas vīra nāves? Vai jūs mēdzāt iegriezties Donigeru mājā? Konrāds tincināja.

-    Reti, Rafertijs sacīja. Kādēļ jūs jautājat?

-   Tāpat vien, Sāra iejaucās. Labi, mister Rafertij, mēs negribam vairs tērēt jūsu dārgo laiku. Pateicos par palīdzību!

-   Ja jums vēl kas vajadzīgs, esmu jūsu rīcībā, Rafertijs teica.

-    Vai saņēmāt visu nepieciešamo informāciju no Biznesa nodaļas?

-    Domāju, ka jā. Sāra piecēlās un paspieda Rafertijam roku.

-    Vēlreiz pateicos, ka atvēlējāt mums savu laiku.

-   Esmu gatavs sniegt visu vajadzīgo palīdzību, Rafertijs vēlreiz apliecināja, pavadot apmeklētājus līdz durvīm.

Kad durvis aizvērās, Kozlovs pabāza galvu no vannasistabas.

-    Nāc ārā! Viņi ir prom, Rafertijs sacīja.

Brīdī, kad Kozlovs iznāca no vannasistabas, kabineta durvis atsprāga vaļā.

-    Es aizmirsu… Tā bija Sāra. Gribēju iedot savu vizītkarti ja nu jums rodas vajadzība ar mums sazināties.

Kozlovs apstājās kā zemē iemiets. Rafertijs atradās telpas vidū, pa labi kabineta durvīs stāvēja Sāra un kreisajā pusē vannasistabas durvīs Kozlovs. Sāra grasījās ienākt kabinetā, taču Rafertijs steigšus piegāja viņai klāt un aizšķērsoja ceļu.

-    Pateicos! viņš teica. Tiklīdz uzzināšu ko jaunu, es jums noteikti piezvanīšu.

-    Liels paldies! Sāra pateicās. Un vēlreiz atvainojos par traucējumu.

-jūs mani it nemaz netraucējat. Labprāt jums palīdzēšu.

Sāra izgāja ārā, un Rafertijs aizvēra durvis. Abi ar Kozlovu mirkli stāvēja kā pārakmeņojušies.

-   Es to sievieti nožmiegšu! Kozlovs beidzot iekrācās. Man viņa jau sēž aknās.

-   Aizveries! Rafertijs nošņāca, tad pacēla klausuli un sastādīja numuru.

-    Džereds Linčs klausās.

-    Paklau, tu, jēra dvēsele, plātīgais tukšu salmu kūlēj, ar ko tu vispār nodarbojies?

-    Kā, lūdzu? Džereds apjuka. Vai kas atgadījies?

-    Kā gan citādi, velna milti! Nupat es desmit minūtes izklaidēju tavu sievu un viņas nožēlojamos pavadoņus.

-   jūs tikāties ar Sāru?

-   Es ne tikai satikos viņa mani nopratināja! Man pietiek, es pielieku punktu. Viņai gals klāt. Es viņā izraušu tik dziļu caurumu, ka…

-    Lūdzu… nepārsteidzieties! Ļaujiet man ar viņu parunāt!

-   Man tavi solījumi ir pie pakaļas!

-    Es visu nokārtošu. Es zvēru! Man tikai vajadzīgs mazliet laika.

-   Džered, izvēles nav. ja Sāra nedos mums mieru, viņa nonāks turpat, kur Berovs. Vai es skaidri izsakos?

-   Protams, Džereds satriekts atteica. Man ļoti žēl, ka tā noticis.

Rafertijs sakārtoja žaketi un mirkli klusēja. Viņam nepatika zaudēt savaldību, taču viņš nedrīkstēja pieļaut, ka viss tiek palaists vējā.

-    Vai tev ir kādas labas ziņas? viņš jautāja Džeredam.

-    Domāju, ka jā. Nupat saņēmu vēsti no tiesas sekretāra. Rīt tiks paziņots lēmums par mūsu noklausīšanos, ja tiks ņemts vērā kaut pāris manu priekšlikumu, Sāras rīcībā būs par dažiem pierādījumiem mazāk.

-   Tad lūdz Dievu, lai iznākums ir mums labvēlīgs! Rafertijs sacīja. Ja turpināsi tādā pašā garā, viņai beigas.

-   Nu, ko jūs par to domājat? Sāra jautāja Konradam, kad visi trīs izgāja no "Echo Enterprises" biroja.

-   Instinktīvi jūtu, ka viņš melo, taču pierādīt pagaidām to nevaru, Konrāds atteica. Kad mēģināju viņu izprovocēt, neizspiedu no viņa ne pilīti sviedru.

-   Šķita, ka viņš patiešām vēlas palīdzēt.

-   Tas gan ne par ko neliecina, Konrāds aizrādīja. Notēlot vēlēšanos palīdzēt nav grūti, turpretim saglabāt mieru ir īsts burvju triks. Rafertijs varbūt ir bezgala pieklājīgs, taču viņš ir vienīgais cilvēks, kurš gūst labumu no Arnolda nāves. Jau tas vien viņu padara par svarīgu aizdomās turamo. Galu galā drīz viņš mantos piecdesmit miljonus dolāru vērtu uzņēmumu, bet vēlas, lai noticam, ka neko nezina par testamenta noteikumiem.

-   Ja kādu interesē manas domas, atzīšu, ka man viņš nepatika, ieteicās Gafs. Cilvēkam, kuram uz galda ir trīs telefoni, nav laba aura.

-    Es to katrā ziņā likšu aiz auss, Konrāds atbildēja, paceldams roku un apstādinādams taksometru. Gafs juta nelabu auru, tātad Rafertijs ir slepkava.

-   Kāda ir turpmākā dienas gaita? Sāra jautāja.

-    Rīt ir noklausīšanās, tātad jāgatavojas tai. Vēlreiz izskatīsim testamentu un centīsimies noskaidrot, vai Oskars Rafertijs ir gādīgs draugs vai lielākais melis, kāds vien redzēts.

-   Es vēlos, kaut mums izdotos precīzāk noteikt nāves iestāšanās dienu, Gafs noteica. Tas varētu atklāt notikumu patieso virzību.

Jau grasīdamās kāpt taksometrā, Sāra piepeši sastinga.

-    Nav nemaz peļama doma, viņa sacīja. Vai jums nav iebildumu pavizināties pa Istsaidu?

-    Neiznāks, Konrāds teica. Man mazliet jāpastrādā.

-   Jūs varat to atlikt uz…

-    Nevaru gan. Man jābrauc uz darbu. Norādījis uz taksometru, viņš piebilda: Bet jūs brauciet!

-   Vai jūs droši zināt?

-   Beidziet bažīties un brauciet! Konrāds uzsauca. Kad būsiet pabeiguši, tiksimies prokuratūrā.

Kad taksometrs uzsāka ceļu, Gafs pagriezās pret Sāru.

-   Uz kurieni mēs braucam?

-   Mēs darīsim to, ko tu nupat teici. Mums jānosaka precīzs nāves iestāšanās bridis.

-    Pagaidi taču mani! Gafs pūlējās turēties līdzi Sārai, kas devās uz Klēras Donigeres māju. Tas psihopāts ieteica tev ieskatīties Donigeres pagrabā. Vai to tu pašlaik grasies darīt?

-   Jā, tāds ir mans nodoms. Es gribēju, lai mums norīko izmeklētāju, bet tu jau atceries, ka cerējām velti.

-   Biju domājis, ka slepkavību lietās izmeklētājus norīko.

-   Jā, bet budžeta samazināšana skar visas nodaļas. Šā iemesla pēc šis darbs mums jāveic pašiem.

Sāra uzgāja pa Donigeres nama parādes kāpnēm un piespieda zvana pogu.

-    Kas tur ir? vaicāja sievietes balss.

-   Sāra Teita, misis Donigere. Es gribu uzdot jums dažus jautājumus.

Donigere pavēra nelielu spraugu.

-    Es konsultējos ar advokātu, un viņš teica, ka man nav ar jums jārunā. Ja gribat izvirzīt man apsūdzību slepkavībā, tās ir jūsu tiesības, taču es drīkstu ar jums nerunāt, ja viņa nav klāt.

-    Visnotaļ labs padoms, Sāra teica. Bet vai jūsu advokāts uzrādīja šādu dokumentu?

Atvērusi portfeli, viņa izvilka papīra lapu.

-   Šis ir pārmeklēšanas orderis. Ja gribat, es varu atsaukt šurp veselu busiņu ar policistiem, kas ar lielāko prieku palīdzēs man apkaunot jūs kaimiņu priekšā. Tomēr jūs varat paust atsaucību un ielaist mani tas katrā ziņā būtu saprātīgāk. Izvēle ir jūsu ziņā.

Donigere, mazliet vilcinājusies, lēni atvēra durvis. Viņa izskatījās krietni gurdāka nekā pēdējā tikšanās reizē, parasti nevainojamais matu sakārtojums šķita saplacis un nedzīvs, ari viņas allaž možajā sejā bija manāmas noguruma pēdas. Lai gan sieviete bija centusies maskēt bālumu ar biezu kosmētikas kārtu, bija skaidri redzams, ka šī nedēļa Donigerei nav izdevusies.

Iegājusi krāšņi iekārtotajā namā, Sāra pagriezās pret saimnieci.

-   Kā jums kopumā klājas?

-    Brīnišķīgi! Donigere strupi atteica. Lūdzu, ķerieties pie apskates, lai varam ātrāk beigt. Man šodien ir daudz darba.

Dodoties uz skaistā, deviņpadsmitajā gadsimtā celtā sarkanbrūnā ķieģeļu nama viesistabu, ko greznoja pieskaņotas Holandes ainavas, smagas brokāta drapērijas un Luija XIV laika mēbeles, Sāru pārņēma neomulīga dйjа vu sajūta. Mēnešiem ilgi viņa domās bija izstaigājusi šo māju, un šis brīdis beidzot bija pienācis, taču drosme nez kur šķita pagaisusi.

-    Ārprāts, ne? nočukstēja Gafs, kad abi bija iegājuši dzīvojamā istabā.

-   Kā sapnī, Sāra atteica. Kad visi bija iegājuši virtuvē, Sāra no jauna pievērsās Donigerei.

-    Vai tonakt, kad jūsu vīrs nomira, šeit jūs viņam iedevāt to ābolu sulu un graudu tāfelīti?

-    Es negribu klausīties šajās apsūdzībās. Kozlovs bija zaglis un nekas cits, Donigere sapīkusi noburkšķēja.

-    Kā teiksiet. Sāra nolēma neuzstāt. Vai varat mūs aizvest uz pagrabu?

-   Kāpēc jums jāredz pagrabs? Donigere vaicāja.

-   Mēs gribam pārliecināties, vai zaglis nevarēja ielauzties mājā pa citurieni, Gafs paskaidroja. Ja varēja, tas jūsu versijai lieti noderēs.

Donigere, nespēdama izšķirties, brīdi lūkojās Gafā un beidzot teica:

-   Durvis ir jums aiz muguras. Gaismas slēdzis pie labās sienas.

Kāpjot lejup, Gafs atskārta, ka Donigere viņiem neseko.

-   Starp citu, jums nav tiesību parakstīt pārmeklēšanas orderi. To drīkst tikai tiesnesis.

-    Es zinu. Sāra pasmaidīja. Turpretim Donigere nezina. Mums ir viņas piekrišana, un mēs varam meklēt, kur vien gribam.

-   Jauka viltība. Ko mēs meklējam?

-   īsti nezinu. Viņš ieteica ielūkoties pagrabā.

Pēc brīža Sāra un Gafs saprata, ka nonākuši Arnolda Donigera mājas birojā. Pie tālākās sienas atradās neliels koka rakstāmgalds, divdurvju dokumentu skapis un personālais dators. Kaktā stāvēja Prinstonas atpūtas krēsls, pie labās sienas bija novietots grāmatplaukts, piebāzts līdz pēdējam stūrītim. Pie kreisās sienas bija piestiprināta ideāli saglabājusies sešas pēdas gara zobenzivs acīmredzot veiksmīga makšķerēšanas brauciena trofeja. Sienā bija durvis, kas veda uz tukšām kastēm un vecām mēbelēm pilnu noliktavas telpu. Pārējās sienas rotāja vecas fotogrāfijas un dažādi avīžu izgriezumi Arnolda Donigera flotes laika fotogrāfijas, kurās viņš redzams uz jahtas klāja, kā arī liels kāzu portrets.

-   Smuka bilde, Gafs teica, aplūkodams kāzu foto. Viņi izskatās no tiesas laimīgi.

-    Riebīgi, vai ne? Sāra noteica. Vienu dienu viņai mugurā balta kleita, pēc desmit mēnešiem jau melna.

-    Laipni lūdzam prokuroru pasaulē!

Sāra izlasīja no "Avenue" žurnāla izgrieztu rakstu, kas bija ierāmēts un piestiprināts pie sienas blakus laulātā pāra fotogrāfijai.

-   Vai ir kaut kas interesants? Gafs jautāja.

-    Kas, tavuprāt, ir "interesants"? Sāra atsaucās. Vai tas, ko vēsta šis augstāko aprindu hronikas rakstelis? Kad Klēra un Arnolds plānojuši kāzu svinības viesnīcā "Pierre", Klērai riebušies aizkari Kotiljona balles zālē, un viņa lūgusi kāzu ceremonijai pašūt jaunus. "Pierre" vadība šo priekšlikumu noraidījusi, tāpēc Klēra par tiem samaksājusi pati. Pēc ceremonijas viņa tos atstājusi pie zāles logiem, jo, protams, dzīvojamai mājai tie nederēja. Tomēr "Pierre" vadībai iepatikušās Klēras veiktās pārmaiņas interjerā, tāpēc aizkari tur karājas vēl šobaltdien. Un gandrīz veselas desmit minūtes par Klēru mēļoja visa pilsēta.

-    Vai jūs gribat teikt, ka Klēra ir no tām, kam patīk šķiest naudu?

-   Ja tu taujā, vai viņai iet pie sirds tāds dzīvesveids, es atbildu apstiprinoši. Tu pārbaudi galdu, es izpētīšu pārējo, Sāra ierosināja, kad Gafs piegāja pie Arnolda rakstāmgalda.

Pēc piecpadsmit minūtēm abi atzina, ka meklējumi bijuši veltīgi. Nonācis strupceļā, Gafs sāka pārcilāt fotogrāfijas, kuras karājās pie sienas.

-    Ko tu dari? Sāra jautāja.

-    Pats nezinu. Varbūt atradīšu slepenu eju, izlietotu šļirci vai ko tamlīdzīgu. Vai tev ir kāda labāka doma?

-    Laikam ne, Sāra atmeta, ieejot nākamajā telpā. Te viņa ieraudzīja vecu, apbružātu divvietīgu sofu, četrus virtuves krēslus, dažādas datoru, stereoaparatūras un virtuves iekārtu kastes. Aiz stikla durvīm atradās sienā iebūvēts milzu ledusskapis. Sāra pavēra dunas, un sejā iesitās vēss gaiss.

-    Kas tur ir? Gafs jautāja.

Sāra ieslēdza gaismu un ieskatījās iekšā. Kārtīgi sarindotas, tur gulēja vismaz trīssimt vīna pudeles.

-    Velns parāvis! Sāra iesaucās, nopētīdama sešas reiz sešas pēdas plato vīna glabātavu. Viņa izvilka no portfeļa pildspalvu, uzkricelēja sev īsu atgādinājumu un atgriezās noliktavas telpā. Acis viņai dzirkstīja.

-    Kas tur sevišķs? Gafs jautāja. Parasts vīna pagrabs.

-    Ne tikai, Sāra sacīja, pagriezdamās uz promiešanu un aicinādama ar mājienu Gafu līdzi.

Foseta kabinetā, kas atradās Tiesu medicīnas centra pagrabstāvā, Sāra sēdēja un gaidīja, kad Gafs beigs runāt pa telefonu.

-    Jā, es saprotu, Gafs teica. Bet vai, jūsuprāt, tas ir iespējams?

Kamēr Gafs gaidīja atbildi, kabinetā ienāca Fosets un apsēdās pie galda.

-    Ar ko viņš sarunājas? viņš jautāja Sārai.

-    Ar "Chillington Freezer Systems". Šī firma izgatavoja ledusskapi, kas uzstādīts Donigera vīna pagrabā.

-   Jā. Jā. Protams, Gafs teica klausulē. Paldies par palīdzību!

Nolicis klausuli, viņš pagriezās pret Sāru un Fosetu.

-   Tā. Ārkārtīgi atsaucīgie "Chillington" Klientu apkalpošanas nodaļas ļaudis pavēstīja, ka vīnu parasti glabā piecdesmit piecu grādu temperatūrā [2] un mitrumam jābūt no piecdesmit pieciem līdz astoņdesmit procentiem tas atkarīgs no…

-            Mani neinteresē apstākļi, kādos uzglabā vīnu, Sāra viņu pārtrauca. Es gribu zināt, cik zema temperatūra ledusskapī iespējama.

-    Tur jau tā lieta! Gafs teica. Vīnu neglabā saldētavā. Ledusskapī paredzēts uzturēt zemu temperatūru, taču ne ledainu aukstumu.

-   Tātad, cik zemu…

-   Mieru! Tūlīt pie tā nonāksim! Darbiniece pa tālruni man pastāstīja, ka var noregulēt temperatūru līdz četrdesmit pieciem un piecdesmit grādiem. Ja izslēdz mitruma regulētāju un karsēšanas spirāli un ja telpā neiespīd saule…

-    Kā tas ir pagrabā.

-    Tieši tā! Gafs atsaucās. Telpā, kas atrodas zem zemes, temperatūru var pazemināt līdz pat divdesmit vai divdesmit pieciem grādiem.

-   Es zināju! Sāra iesaucās, uzsizdama ar plaukstu pa Foseta galdu. Tiklīdz to ieraudzīju, man uzreiz bija skaidrs!

-   Vai kāds nebūtu tik laipns un nepastāstītu, par ko jūs te runājat? Fosets jautāja. Kas šī par apsēstību ar vīna pagrabiem?

-   Nespēju izmest no prāta vārdus, ko teicāt pēc sekcijas, Sāra paskaidroja, izvilkdama Foseta ziņojuma pirmo uzmetumu, uz kura viņa ik pa brīdim bija izdarījusi piezīmes. Jūs teicāt, ka mistera Donigera smadzeņu apvalkā esat pamanījis nelielu plīsumu un tādu varot izraisīt zema vai ļoti zema temperatūra. Te nu mums būtu lielais sasalums. Arnolda līķi iebāza ledusskapī pie vīna un uzgrieza aukstuma pogu līdz galam. Tādējādi līķis nepiesmirdināja māju, un izskatījās, ka cilvēks nomiris vairākas dienas pēc ielaušanās. Varu saderēt, ka sākotnēji bija iecerēts nākamajā dienā izsaukt neatliekamo palīdzību un paziņot, ka ar diabētu slimais vīrs nomiris miegā. Taču tad Petija Herisone ziņoja par ielaušanos un Kozlovu arestēja, tāpēc nācās improvizēt.

-             Kā izskaidrosim mantiņas Kozlova kabatās? Gafs vaicāja.

-    Golfa bumbiņu un pulksteni ar briljantiem?

-    Visticamāk Kozlovs aiz alkatības tās nozaga, cerēdams, ka neviens to nepamanīs. Viņam ne prātā neienāca, ka jau pēc dažām minūtēm viņu aizturēs. Policists atveda Kozlovu atpakaļ uz Donigeru māju un pajautāja Klērai, vai viņa ir apzagta. Klērai neatlika nekas cits kā apstiprināt ielaušanās versiju. Tobrīd tā bija labāk nekā pateikt, ka Kozlovs atnācis nozūmēt viņas vīru.

-   Jā, tas nav nekas neiespējams, Fosets novilka. Pirms dažiem gadiem kāds vīrs ar savu mirušo sievu rīkojās līdzīgi. Cik atceros, viņš glabāja līķi gaļas saldētavā līdz brīdim, kad viņa audžubērni izbrauca no pilsētas brīvdienās.

-   Tieši tāpēc man patīk Ņujorka! Gafs lepni sacīja. Ņujorkieši ir pedanti visās jomās.

Tā kā Džereds lielāko daļu personisko mantu bija atstājis dzīvoklī, viņam allaž bija iegansts atgriezties mājās. Viņš mēdza tur ierasties reizi nedēļā, lai paņemtu tīru uzvalku, dažas kaklasaites vai kādu citu nepieciešamu lietu vai apģērba gabalu un lai aplūkotu dzīvokli un, kas vēl svarīgāk, satiktu sievu. Pēc pēdējā strīda Džereds bija apņēmies turēties no viņas pa gabalu, taču nesenie Rafertija draudi lika rīkoties citādi. Viņam vajadzēja kādu laiku atrasties dzīvoklī. Lai Sārai nerastos aizdomas, viņš iepriekš piezvanīja un brīdināja, ka ieradīsies ap astoņiem. Cerēdams, ka sieva jau būs devusies pie miera, viņš iegāja dzīvoklī tikai pēc pusnakts, uz pirkstgaliem aizlavījās līdz guļamistabai un lēni pavēra durvis.

-              Kur tu kavējies? Sāra jautāja, tiklīdz viņš iegāja istabā.

-    Atnāci četras stundas vēlāk.

Džereds neatbildēja. Viņš atbalstīja portfeli pret savu naktsgaldiņu un taisnā ceļā devās uz vannasistabu. Pēdējo divarpus nedēļu laikā viņu sarunas kļuva aizvien īsākas un kodolīgākas, arvien biežāk viņi nesarunājās vispār. Jaunumi darbā nenoliedzami bija tabu, taču pēdējā laikā spriedze iezagās arī parastā sadzīviskā tērzēšanā.

Kad Džereds iznāca no vannasistabas, Sāra gulēja zem segas ar muguru pret viņu. Piepeši viņa dzirdēja Džeredu jautājam:

-   Vai tu rakņājies manā portfelī?

-    Ko? Sāra pagriezās pret vīru.

-   Vai tu rakņājies manā portfelī? Džereds atkārtoja, norādīdams uz grīdu. Kad es iegāju vannasistabā, tas stāvēja atsliets pret skapīti. Tagad tas ir guļus uz paklāja.

-    Tevi tas varbūt pārsteigs, taču ķermeņi savstarpēji pievelkas, un to sauc par gravitāciju, Sara smiedamās atbildēja.

-   Tavs sarkasms ir nevietā! viņš iekliedzās. Es nejokoju!

-    Kas tev lēcies? piepešā naidīguma pārsteigta, Sāra vaicāja.

-    Un kā tev šķiet? Es tevi pieķēru…

-    Tu mani nepieķēri! Sāra atcirta. Tu aizsvilies dusmās tāpēc, ka beidzot esi aptvēris, ka šo prāvu zaudēsi.

-    Nerunā tā! viņš kliedza. Es nezaudēšu!

Sāra nekad nebija redzējusi vīra acīs degam tādas dusmu liesmas. Viņa ierastā pašpaļāvība bija pagaisusi un skatiens pauda dziļu izmisumu.

-    Labi, šovakar beigsim, mēģinādama Džeredu nomierināt, viņa sacīja. Pietaupīsim ķīviņus rītam.

-    Es tev vēlreiz saku, Sāra, es nezaudēšu.

-   Es par to nešaubos.

-   Vai tu nedzirdēji, ko es teicu? Es nezaudēšu.

-    Džered, kā tu gribi, lai es reaģēju uz šādu apgalvojumu? Sāra jautāja. "Tev taisnība, tu nekādā ziņā nezaudēsi." Vai tā?

-    Es tikai gribu, lai tu pret mani izturies ar cieņu.

Sāra neteica ne vārda.

-    Lūdzu, neignorē mani! Džereds teica. Vai tu jūti pret mani cieņu vai ne?

-   Ja tev jāuzdod šāds jautājums, atbildei nav nozīmes.

-    Jā, man ir jāuzdod šāds jautājums. Tāpēc es gribu dzirdēt atbildi.

-   Atšujies! uzgriezusi vīram muguru, Sāra izmeta.

Papus dzīvoklī Džereds atgriezās gandrīz vienos naktī un sanervozējies domāja vienīgi par gaidāmo priekšlikumu izskatīšanu ja kaut pusi izlemtu viņam par labu, nākotne rādītos visai cerīga. Pieradis pie papus dzīvoklī valdošā smārda, Džereds vairs nepievērsa uzmanību sasmakušajam gaisam, kas pirmajā ierašanās reizē viņu smacēja vai nost. Viņš pat neievēroja Sāras fotogrāfijas, kas agrāk viņu ik vakaru ērcināja. Iegājis dzīvoklī, viņš pamanīja, ka elektriskais ventilators nez kāpēc griežas.

Gaišzilais dekoratīvā stila ventilators, viena no papus vērtīgākajām senlietām, bija ražots "General Electric" jau tolaik, kad metāla lāpstiņas vēl neieskāva bērnu drošībai domātās restītes. "Un vēl arvien darbojas/' papus mēdza dižoties ik reizi, kad par to kāds ierunājās.

Vērodams, kā ventilatora lāpstiņas virpuļo, Džereds apjauta, ka kaut kas nav lāgā. Viņš labi atminējās, ka šorīt ventilatoru nebija ieslēdzis. Un kurš gan darbinātu ventilatoru ziemas laikā, vienīgi…

-    Uzmini, kas atnācis! No gaiteņa skapja izšāvās Kozlovs. Kad Džereds pagriezās, Kozlovs ar delnas pamatni iebelza viņam pa degunu.

-    Viņi šodien bija atnākuši uz kantori! Kozlovs auroja. Džeredam no deguna izšļācās asins strūkla. Šodien bija kantori un vēlāk nogāja pagrabā! Nolādēts, kā viņi par to zināja? Negaidīdams atbildi, Kozlovs iegrūda Džeredam ar celi vēderā. Nu, gudreli, paskaidro, kā tas gadījās!

Sāpēs saliecies, Džereds pamanīja slotu, kas bija izkritusi no skapja, kad Kozlovs no tā izlēca. Viņam atlika vienīgi to paķert. Taču viņš nepaspēja ne pakustēties, jo Kozlovs ar acīm sekoja viņa skatienam.

-   Tu gribēji ar šito uzbrukt man? viņš noprasīja, paceldams slotu un zibenīgi triekdams ar to Džeredam pa ribām. Atbildi! Viņš iesita ar slotaskātu Džeredam pa plecu. Tad pa ribām. Tad atkal pa plecu. Kāpēc tu neatbildi? Kozlovs klaigāja. Džereds noslīga uz grīdas.

Kozlovs no mugurpuses pabāza slotaskātu Džeredam zem zoda un spēcīgi pavilka uz augšu. Kampdams pēc gaisa, Džereds izmisīgi pretojās, mēģinādams izraut slotaskātu no zoda apakšas vai aizbāzt aiz tā pirkstus, lai tas nespiestu kaklu. Tomēr pūliņi bija velti. Kozlovs nepadevās ne par mata tiesu. Džereds smagi elsa, viņa seja piesarka.

Ar strauju kustību raudams Džeredu uz augšu, Kozlovs piespieda viņu pietrausties kājās un pagrūda uz priekšu. Abi tuvojās dīvānam. Uz galdiņa, kas atradās tam blakus, joprojām zumēja ventilators. Sapratis, kur Kozlovs viņu stumj, Džereds atspēries grūdās atmuguriski. Abi vīrieši ietriecās sienā, kur karājās ierāmētās fotogrāfijas. Kozlovs to nebija gaidījis, taču jau pēc dažiem mirkļiem tam vairs nebija nozīmes. Ciešā tvērienā sagrābto slotu spiezdams Džeredam pie kakla, Kozlovs atkal bija situācijas noteicējs un bīdīja upuri uz ventilatora pusi. Džereds pretojās, mežonīgi tvarstīdamies gar tuvējiem priekšmetiem, cerot pieķerties kam tādam, kas ļautu pārtraukt šīs mocības. Viņš notrieca uz grīdas lampu, spārdīdamies apgāza kafijas galdiņu un atspiedās ar kājām pret dīvānu. Taču, jo sīkstāk Džereds cīnījās, jo neatlaidīgāk Kozlovs viņu stūma.

Kozlovs nogrūda Džeredu uz dīvāna, piespieda viņu pie paroča, iespiezdams ceļgalu mugurā, tad piebīdīja ventilatoru tuvāk. Džereds parāva galvu atpakaļ, jo lāpstiņas šaudījās tikai dažu collu attālumā. Kozlovs viņu sagrāba aiz matiem un stūma viņa galvu uz priekšu.

-   Tu solīji, ka uzvarēsi! Kozlovs šņāca. Vai tu tā neteici? Tu solīji, ka uzvara mums ir nodrošināta!

-    Vēlāk… Džereds klepoja. Priekšlikumi…

-   Pie velna tavu "vēlāk"! Mēs runājam par to, kas ir tagad! Kozlovs kliedza, tuvinādams Džereda seju lāpstiņām.

Džereds pavērsa galvu sāņus, taču Kozlovs to pagrieza taisni, ar zodu uz priekšu. Džereda seja bija tik tuvu ventilatoram, ka viņš saoda putekļus uz lāpstiņām.

-    Kad sāpēs pasaki! Kozlovs ņirdza.

Kad lāpstiņas virpuļoja tikai dažu milimetru attālumā no Džereda sejas, viņš sakoda zobus un aizvēra acis. Kozlovs smīkņāja. Tad Džereds iekliedzās.

Nākamajā rītā Konrāds un Gafs stāvēja pie tiesas zāles un gaidīja Sāru.

-    Kā tas var būt, ka viņa kavējas? Konrāds brīnījās. Šī ir jau otrā reize.

-    Varbūt atgadījies kas neparedzēts, Gafs minēja.

-   Kas gan tāds neparedzēts varēja notikt? Ar ko vēl viņa nodarbojas?

-    Vingrinās loka šaušanā? Spēlē tautas bumbu? Kā lai es zinu!

Ieskatījies pulkstenī, Konrāds nolēma iet zālē. Atvēris divviru

durvis, viņš ieraudzīja Džeredu un Kozlovu sēžam uz sola pie zāles galasienas. Džereda zodu sedza divas collas garš plāksteris.

-    Priecājos, jūs redzot! piegājis pie pretinieka, Konrāds sacīja.

-    Es tāpat.

-    Kas atgadījies jūsu zodam?

-   Tā nav jūsu darīšana.

-    Kā vēlaties. Vai neesat redzējis savu sievu?

-   Nē. Kāpēc prasāt?

-    Tāpēc, ka gribu ar viņu parunāt, bet nezinu, kur viņa palikusi.

-    Iepriekšējā reizē jūs bez viņas itin labi iztikāt. Kozlovs iespurcās.

-   Cik smieklīgi! Konrāds noteica. Ceru, ka nezaudēsiet humora izjūtu ari brīdī, kad jums nolasīs spriedumu. Tā būs brīnišķīga iespēja parādīt visiem, kāds liels smējējs esat.

-    Labi, jūs esat savu panācis. Radījis priekšstatu, ka esat skarbais vecis, Džereds sacīja, pielēkdams kājās. Tagad lieciet manu klientu mierā, citādi iesūdzēšu jūs par uzmākšanos.

Konrāds pielieca galvu un neatkāpās ne soli.

-   Jums laikam nav ne jausmas, cik grūti ir pierādīt uzmākšanos, viņš teica.

-   Un jums acīmredzot nav ne jausmas, cik grūti šajā prāvā klāsies apsūdzētājam. Pat ja uzvarēsiet, prāva jūsu dzīvi saīsinās vismaz par sešiem mēnešiem.

Pirms Konrāds paguva atbildēt, durvis atvērās un ieskrēja Sāra. Džereds un Konrāds klusēdami paglūnēja viens uz otru.

-    Kas noticis tavai sejai? Sāra apvaicājās.

-    Nekas, Džereds atteica.

Pēc īsa brīža tiesas sekretārs nosauca lietas kārtas numuru "0318-98, Ņujorkas pavalsts pret Entoniju Kozlovu". Tiesnesis Bogdanoss ar savu masīvo žokli, ko sedza nevainojami apgriezta bārda, izskatījās glīts, taču atstāja nedaudz draudīgu iespaidu. Pirms divpadsmit gadiem, kad Bogdanoss strādāja par prokuroru, viņš bija pazīstams ar fanātisko, gandrīz nesaprātīgo uzskatu, ka ikviens, kas arestēts, ir kaut ko noziedzies. Advokāti Bogdanosu uzskatīja par subjektīvu, toties prokuroru acīs viņš bija varonis.

-   Es runāšu īsi un daiļi, viņš sacīja, kamēr abas puses apsēdās. Aizstāvības puses priekšlikums paildzināt izmeklēšanu ir noraidīts. Aizstāvības puses priekšlikums izslēgt no pierādījumu saraksta pulksteni ir noraidīts. Aizstāvības puses priekšlikums izslēgt no pierādījumu saraksta sudraba golfa bumbiņu ir noraidīts. Aizstāvības puses priekšlikums neņemt vērā policista Maikla Makeiba liecību ir noraidīts. Aizstāvības puses priekšlikums neņemt vērā Patricijas Herisones liecību ir noraidīts. Aizstāvības puses priekšlikums neņemt vērā palīdzības dienesta telefona operatores liecību ir noraidīts. Aizstāvības puses priekšlikums slēgt lietu pierādījumu trūkuma dēļ ir noraidīts.

Un tā tālāk. Visi trīsdesmit četri Džereda priekšlikumi bija izskatīti un noraidīti. Nolasījis savu lēmumu, Bogdanoss pacēla acis un sacīja:

-   Mister Linč, es apbrīnoju jūsu neatlaidību. Tomēr gribu darīt zināmu es neciešu, ja tiek velti tērēts mans laiks. Dzīvē paretam gadās brīži, kad kvantitāte ir svarīgāka nekā kvalitāte, taču, varat man ticēt, šis nav tas gadījums. Vai jums ir skaidrs?

-   Jā, jūsu godība, Džereds sacīja, lūkodamies tiesnesī.

-   Lieliski. Noteiksim tiesas dienu! Ja iespējams, es gribētu sākt nākamo ceturtdienu.

-    Pavalsts pārstāvības pusei nav iebildumu, teica Sāra.

Kaut arī Džereds vēlējās lūgt, lai nosaka vēlāku datumu, viņš

neiebilda un, izmocījis smaidu, paziņoja:

-    Aizstāvības puse būs gatava, jūsu godība.

-   Labi. Tad uz drīzu redzēšanos! Bogdanoss asi paklaudzināja ar āmuriņu, un tiesas sekretārs pieteica nākamo lietu.

-    Kā veicās? jautāja Ketlīna, kad Džereds gāja garām viņas galdam.

Džereds neatbildējis devās uz savu kabinetu un aizvēra durvis.

Pēc brīža Ketlīna viņam sekoja. Viņa bija sagatavojusies ieraudzīt Džeredu sēžam pie galda, taču pārsteigta atklāja, ka viņš guļ uz grīdas, aizsedzis rokām seju.

-   Vai tev kas kaiš? viņa jautāja.

Džereds vēl arvien klusēja.

-    Džered, atbildi! Vai tev kas kaiš? Kā tu savainoji seju?

-    Viss ir kārtībā, viņš čukstēja.

-    Kur ir Kozlovs?

-    Nezinu. Mēs izšķīrāmies, tiklīdz izgājām no tiesas nama. Droši vien aizskrēja pie Rafertija pateikt, ka esmu visu salaidis dēlī.

-   Tātad tiesnesis nelēma tev par labu.

-    Man vajadzēja to paredzēt, neatņēmis plaukstas no acīm, viņš turpināja. Nevar noliegt, ka vērā ņemami bija viens vai divi priekšlikumi, pārējie bija bezvērtīgi. Es tomēr cerēju, ka mums paspīdēs kāds gaismas stariņš.

-   Ja tiesnesis ir Bogdanoss? Vai tev prāts!

Džereds nogrozīja galvu.

-    Ketlīna, nepatikšanas ir pamatīgas. Es domāju, ka man nav izredžu.

-   Tā nesaki! Prāva vēl nemaz nav sākusies…

-    Man nekas neizdosies! viņš pārtrauca sekretāri. Viņiem ir gandrīz visi trumpji.

-    Džered, tu esi advokāts, tu pārstāvi apsūdzēto. Nav brīnums, ja uzmācas šaubas, ka esam tukšām rokām. Viņa nosēdās blakus priekšniekam. Atceries, ari Vekslera lietā bijām pārliecināti, ka esam zaudējuši, tomēr tu panāci uzvaru. Tāpat bija Railija lietā un vēlāk ari Šoreca lietā.

-   Tas ir citādi, viņš sacīja. Toreiz nebija…

-    Kas nebija? Tava sieva nebija prokurore šajās prāvās? Nfedraudēja tādas sekas? Protams, šī lieta ir nozīmīgāka, bet tas nenozīmē, ka mēs nevaram Sāru izglābt. Viņa nav neuzvarama tava sieva ir jauna darbiniece, kam dažas reizes uzsmaidījusi laime, bet tu joprojām esi pašapzinīgs veiksminieks. Zini, man ir taisnība, Džered. Tuvcīņā tev ir pārsvars. Viņai nekas ļauns nenotiks. Tici man! Nezaudē drosmi tikai tāpēc, ka šajā brīdī viss nerit kā pa diedziņu.

Džereds, joprojām satriekts, gulēja, ar rokām aizklājis acis.

-   Sapurinies, Džered! Ketlīna uzsauca. Attopies taču, sasodīts! Tu tāds staigā kopš Berova bojāejas. Saņem sevi rokās! Ko tu mūždien skandini jaunajiem advokātu palīgiem? Nosaki toni! Uzņemies atbildību!

-    Paldies par rūpēm, bet man patlaban nudien prāts nenesas uz šādām runām, Džereds izgrūda. Lūdzu, atstāj mani! Kad spēšu, iziešu ārā pats.

-    Es gan neieteiktu kavēties, Ketlīna attrauca. Laiks rit.

-   Vai tas nebija kas fantastisks, ko? auroja Gafs, kad visi trīs iegāja Sāras kabinetā. Tāds slaktiņš nav redzēts kopš tām dienām, kad dinozauriem patrāpījās tas saltais laikmets! BUMS! Pagalam, pagalam, pagalam!

-   Tik traki jau nebija, Sāra mēģināja viņu atvēsināt.

-    Kā tad ne! Gafs sauca. Vai jūs pavērojāt Džereda seju, kad Bogdanoss lasīja lēmumu? Noraidīts, noraidīts, noraidīts! Tas izklausījās pēc manas mīlas dzīves kopsavilkuma.

-   Ja vien iespējams, tas bija vēl ļaunāk nekā tava mīlas dzīve, Konrāds, plati smaidīdams, ieminējās. Tā bija pirmā sakāve, īsta asinspirts.

-   Vajadzētu Džeredam piezvanīt, Sāra sacīja, sniegdamās pēc klausules. Jāapjautājas, kā viņš…

-   Gan jau viņš atgūsies, Konrāds teica. Tāda mums tā spēlīte ir.

-    Ziniet ko? Gafs iesāka. Tas var likties neprātīgi, bet šādās dienās man rodas vēlēšanās kļūt par advokātu.

-   Izbaudiet šo prieku, cik vien varat! Konrāds pamācīja. Jo nu sekos smagākais. Mums jāsāk gatavoties tiesai.

Tovakar deviņos Konrāds Sāras kabinetā vēroja, kā jaunā prokurora palīdze divās stundās jau septīto reizi nopratina Gafu jautājumu krustugunīs.

-   Tātad, mister Kozlov, Sāra uzrunāja Gafu, lūdzu, pastāstiet tiesai, kā jūs noslepkavojāt misteru Donigeru!

-   Nē, nē, nē! Atkal tā pati vecā dziesma, Konrāds viņu pārtrauca, pirms Gafs atvēra muti. Nemudiniet viņu! Vediet! Vediet tur, kur gribat, un, kad nokļūstat galamērķī, neatlaidieties no viņa!

-             Man šķiet, ka par šādu taktiku esmu dzirdējusi, Sāra teica.

-    Domāju, ka tāda tika piekopta… gulagā.

-    Var jau būt, ka tā šķiet ekstrēma, taču gan dzīvē, gan tiesas zālē tikai tā var panākt, ko vēlas.

Pagriezies pret dīvānu, kur sēdēja Gafs, Konrāds turpināja:

-    Mister Kozlov, vai jūs tonakt bijāt Arnolda Donigera mājā?

-    Nē, es… Gafs iesāka.

-    Taču tikai tā mēs varam izskaidrot, kā jūs tikāt pie Klēras pulksteņa un golfa bumbiņas, vai ne? Konrāds pameta skatienu uz Sāru. Uzsveriet katru jautājumu! Zvērinātie jūsu vārdos meklēs atbildes un ikvienu apsūdzētā sastomīšanos uzskatīs par meliem.

Gafs piecēlās no dīvāna.

-    Klausieties, man gribētos vēl dažas stundas ļauties tirdīšanai, taču man patiešām jāiet prom.

-   Gļēvulis! Konrāds nosauca Gafam pakaļ.

Kad Gafs bija aizgājis, Sāra pievērsās Konradam.

-   Nākamais upuris.

-    Lai notiek! Konrāds atteica un ieņēma liecinieka vietu uz dīvāna. Es jūs brīdinu, ka nebūšu vis tāds jēriņš kā Gafs. Mans Kozlovs ir krietni vien kašķīgāks.

-    Lai tik panāk šurp! Sāra izmeta, nostājusies pretim dīvānam. Viņa ieskatījās piezīmju grāmatiņā, pacēla acis uz Konrādu un bargā, valdonīgā balsī sacīja:

-   Mister Kozlov, vai jūs tonakt bijāt Arnolda Donigera mājā?

-    Misis Teita, kāpēc jūs man to visu laiku prasāt? Konrāds aizvainotā, gaudenā balsī nočerkstēja. Es taču zvērinātajiem jau visu pastāstīju. Tādi šie juristi ir nemaz neklausās, ko citi saka, tikai maļ savu. Jums laikam patīk sāpināt nevainīgas dvēseles.

Konrādā atbilde izsita Sāru no sliedēm.

-   Tā nav godīgi. Jūs nedrīkstat viņu tēlot tik izmisušu. Tas iežēlinātu zvērinātos, viņa nomurmināja.

-    Ak tā? Konrāds attrauca. Kā jums liekas ar ko šajā brīdī nodarbojas jūsu vīrs?

Divas stundas vēlāk Džereds vēra sava dzīvokļa durvis. Pēc Kozlova iebrukuma iepriekšējā vakarā viņš vairs negribēja palikt papus dzīvoklī, bet gan vēlējās satikt sievu. Pēdējos desmit gadus

Sāra vienmēr bija viņu atbalstījusi, lai kādas nepatikšanas viņam būtu uzbrukušas, lai kādas mocības viņš pārdzīvotu, lai kādas cīņas izkarotu. Sieva bija pirmā, ko Džereds ieraudzīja pēc ceļgala operācijas, un viņa bija vienīgā, kas Džeredu paslavēja pēc tam, kad viņš zaudēja savu pirmo prāvu. Beidzamajās trijās nedēļās Džeredam šķita ērtāk no viņas vairīties, taču, iegājis klusajā dzīvoklī, viņš saprata, ka šajā brīdī nevienu citu nevēlas redzēt. Viņš ilgojās pēc Sāras smiekliem, pēc Sāras jokiem par viņa ģērbšanās stilu, pēc Sāras paraduma uzsākt strīdu ar ikvienu, kam nepiekrita.

-    Sāra! viņš uzsauca, iegājis dzīvojamā istabā. Vai tu esi mājās?

Neviens neatsaucās. Sievas dzīvoklī nebija.

-    Kaut tev nekas slikts nebūtu noticis… viņš nočukstēja.

Pēdējās nedēļās Džereds bija juties vientuļš; šovakar viņš bija

viens. Stāvēdams tukšajā guļamistabā, viņš skaudri apjauta šo atšķirību.

-    Vēlreiz! Konrāds pieprasīja. Sāksim no sākuma!

-    Jūs esat robots? Sāra izgrūda, sabrukdama viņam līdzās uz dīvāna. Tūlīt būs pusnakts.

-   Ja gribat sasniegt pilnību, jāstrādā garas stundas.

-    Pie velna pilnību! Mirstīgām būtnēm tas ir neaizsniedzams sapnis.

-   Varu derēt, ka Džereds gan tiecas uz pilnību.

-   Par to es nešaubos. Tur jau ir tā atšķirība viņš grib sasniegt pilnību, turpretim es apmierinos ar to, kas ir manos spēkos. Piedraudējusi Konradam ar pirkstu, viņa piebilda: Un pārtrauciet viņu izmantot pret mani! Man tas nepatīk, un jums tikpat nekas neizdosies.

-   Pagaidām ir izdevies, Konrāds noteica.

-   Tik un tā izbeidziet! Mani tas kaitina.

Konrāds atgāzās pret dīvāna atzveltni un brīdi klusēdams vēroja Sāru.

-   Vai jūs vienmēr ar viņu tā sacenšaties? viņš beidzot pavaicāja.

-   Ar Džeredu? Protams. Jau kopš iepazīšanās brīža.

-    Pastāstiet vēlreiz kā jūs iepazināties? Kopā strādājāt praksē kādā firmā?

-    Nekā nebija, mūsu stāsts ir daudz interesantāks. Es ieraudzīju Džeredu augstskolas pirmajā kursā.

-    Kungs tētīt! Augstskolas pārītis. Kas var būt vēl šķebīgāk?

-   Jā, nekas. Šajā ziņā mēs esam pati pilnība.

Konrāds nogrozīja galvu.

-   Džeredu pirmo reizi ieraudzīju todien, kad viņš pacēla roku, lai atbildētu uz jautājumu lekcijā par līgumtiesībām, Sāra turpināja. Noklausījies Džereda atbildi, profesors to nosauca par "tēlainu, taču nenobriedušu un praksē neizmantojamu". Šāds novērtējums Džeredu tik acīmredzami satrieca, ka es uzreiz nopratu viņš būs mans.

-    Bet ne jau tā jūs iepazināties, vai ne?

-    Patiesībā mēs tikāmies jau pirmajās studiju nedēļās, taču tuvāk iepazināmies vēlāk. Liktenis mūs saveda pārī mācību tiesā.

-   Jādomā, jūs viens otru necietāt.

-    Kā gan citādi! Sāra teica. Viņam likās, ka esmu pārāk agresīva, un es viņu uzskatīju par saspringtu viszini.

-    Kas jūs beigu beigās saveda kopā?

-    Grūti pateikt. Droši vien tas, ka man patika vārds "penis" un viņam viens tāds bija.

-    Es vaicāju nopietni.

-    Es zinu. Jūs vienmēr esat nopietns. Bet es īsti nezinu, ko lai jums atbildu. Ja vēlaties, lai raksturoju Džeredu, vienu es zinu skaidri es tiecos būt tāds cilvēks kā viņš. Nudien. Tā es viņu uztveru. Kad mēs esam kopā, viņš palīdz man kļūt par tādu cilvēku. Mīlestībā viens otru papildina.

-   Tas gan tiesa, Konrāds sacīja.

-    Un jūs? Vai jūs kādreiz esat mīlējis?

-    Bez šaubām, esmu. Kādreiz, sensenos laikos, pat veselus trīs gadus biju precējies.

-    Vai tu re! Sāra palūkojās uz Konrādu citādām acīm. Jūs neizskatāties pēc cilvēka, kurš varētu būt precējies.

-   Gluži manas domas. Tāpēc es no viņas aizgāju.

-    Kā viņu sauca?

-   Marta Pačeko. Mēs iepazināmies, kad tikko biju beidzis dienēt jūras kājniekos, un gadu vēlāk apprecējāmies. Kad izteicu vēlēšanos pārcelties uz Ņujorku, viņa gribēja palikt Kalifornijā. Tas bija beidzamais piliens pārpilnajā kausā, un jebkurš iegansts, lai šķirtos, mums likās gana labs. Abi bijām ļoti jauni un nemaz nepūlējāmies laulību saglābt.

-    Un tagad jūsu mīlestība ir justīcija. Cik romantiski!

-   Šī pilsēta ir neganta mīļākā, taču labāku atrast man neizdosies, Konrāds smiedamies atteica. Tomēr pietiks par manām kļūdām gribu dzirdēt par jūsējām. Pastāstiet, kāpēc jūs atlaida no advokātu biroja.

-   Jūs joprojām moka ziņkāre, jā?

-    Kuru gan nemocītu? Jūs to slēpjat jau kopš brīža, kad iepazināmies.

-   Un arī šodien to neatklāšu.

-    Nu, pieņemieties taču prātā! Kas gan var būt tik apkaunojošs?

-   Tas bija visnotaļ apkaunojošs. Ļoti, ļoti apkaunojošs.

-    Pastāstiet! Es nevienam to neizpaudīšu.

Sāra brīdi klusēja.

-    Norunāsim tā, viņa beidzot ierunājās. Es jums pastāstīšu, kāpēc mani atlaida no darba, un jūs atklāsiet kādu tikpat apkaunojošu faktu par sevi.

-    Vai mēs būtu atgriezušies ceturtajā klasē un apmaināmies ar noslēpumiem?

-   Tāda būs noruna. Gribat piekrītat, negribat ne.

-    Labi, piekrītu, Konrāds teica. Vispirms uzklausīšu jūsu stāstu.

-   Vecākiem ļaudīm priekšroka, tēvocīt. Ja gribat dzirdēt manu stāstu, runājiet pirmais.

-   Jūsu vīram ir taisnība. Jūs patiešām esat kareivīga.

-   Jūs runāsiet vai ne?

-    Labi jau labi, Konrāds noņurdēja. Mans stāsts ir vienkāršs. Vai esat dzirdējusi par Platona dvēseļu filozofiju?

-   Vai tā būs kāda literāra pasaka?

-     Klausieties! Konrāds turpināja. Platons uzskatīja, ka dzimšanas brīdī katrai dvēselei tiek piešķirts unikāls dēmons vai eņģelis, kas nosaka cilvēka ģenialitātes pakāpi un likteni. Pēc viņa uzskatiem, mēs visi esam ozoli sīkās zīlēs. Kad biju mazs, māte bija dedzīga šāda uzskata atbalstītāja un, bez šaubām, ieņēmusi galvā, ka man piemīt izklaidētāja dvēsele.

-   Jums?

-   Mana reakcija bija tāda pati. Tomēr, pats par sevi saprotams, māti mans pusaudža viedoklis diez cik neinteresēja. Piecpadsmit gadu vecumā man pavēstīja, ka jāsniedz savs devums ģimenes budžetā un pēc skolas jāpastrādā. Lai nošautu divus zaķus reizē un vienlaikus piepildītu manu aicinājumu, māte sarunaja man asistenta darbu pie burvju mākslinieka. Viņš bērneļu dzimšanas dienas ballītēs rādīja trikus, un es viņam asistēju.

-   Kas tur apkaunojošs? īsts sapņu darbs!

-    Es biju līdzīgās domās, iekams nebiju redzējis savu kostīmu. Četrus gadus biju spiests nomālēt seju, uzlikt parūku visās varavīksnes krāsās un apaut milzīgas kurpes, kas…

-   Jūs bijāt klauns? Sāra iesmējās.

-   Jā gan. Es strādāju pie Maksa Markusa, slavena, taču draņķīga Klīvlendas burvju mākslinieka.

-   Grūti noticēt, ka esat strādājis par klaunu. Sāra iespurcās.

-   Smejieties, cik tīk, bet man tas patiešām padevās. Es biju atradis savu klauna individualitāti.

-   Vai tu re? Ar ko tad jūs priekšnesuma laikā izcēlāties? Baidījāt mazus bērnus, līdz tie atzinās nedarbos? Viens no jums bija labais klauns, otrs sliktais?

-   Atzīšu, ka biju tālu no pilnības. Toties biju izdomājis sev vārdu. Jau no pirmās dienas es saucos par Plīkšķu Kinkeidu.

Sāra iesmējās pilnā balsī.

-   Plīkšķu Kinkeids? Kas tas par vārdu?

-   Varen labs vārds. Klaunam tas ir ārkārtīgi piemērots.

Sāra sirsnīgi smējās.

-    Labi, te nu jums bija apkaunojošs fakts no manas dzīves. Tagad stāstiet savējo! Kāpēc jūs izsvieda uz ielas?

Sāra beidzot atguva elpu.

-    Es jūs brīdinu tas nav nekas īpašs. Ja salīdzina ar klauna darbu…

-   Stāstiet, un tad jau redzēsim.

-    Labi, notika tā. Pagājušajā gadā, kad gāju saņemt ikgadējo sava darba pārskatu, izpilddirektors Viljams Kvinns pavēstīja, ka man nav nekādu izredžu kļūt par partneri. Protams, iepriekšējos divus gadus es biju rāvusies melnās miesās, jo Kvinns bija apliecinājis, ka man šādas izredzes ir. Taču liktenis nebija man labvēlīgs, un mani palūdza aiziet. Tā kā es firmā biju nostrādājusi sešus gadus, man piedāvāja ja to vēlos palikt darbā vēl veselus četrus mēnešus.

-Cik laipni!

-   Jā, laipnībā viņš ir nepārspējams, Sāra turpināja. Lai nu kā, es pasmaidīju, pateicos un mierīgi izgāju no telpas. Kad atgriezos savā kabinetā, biju gatava iegāzt Kvinnam ar lauzni. Un tad es ieraudzīju, ka viņš man atsūtījis mīļu elektroniskā pasta vēstuli četrus mēnešus es varēšot palikt darbā tikai tad, ja izpildīšot nelielu nosacījumu. Es nedrīkstēju teikt pārējiem advokātiem, ka mani atlaiž, man bija jāstāsta, ka aizeju pati. Jādomā, firmas vadība bija nobažījusies, ko domās jaunie advokātu palīgi, redzot, ka firma apsola advokātam iespēju kļūt par partneri, taču solījumu nepilda. Apmaiņā pret solījumu nebojāt firmā vispārējo noskaņojumu man piedāvāja izdevīgākus atlaišanas finansiālos noteikumus.

-    Un tas idiots nosūtīja jums šādu piedāvājumu pa elektronisko pastu?

-    Tieši tā! Sāra gandrīz nodziedāja. Protams, es nosūtīju viņam atbildes vēstuli, kurā laipni izklāstīju savas domas par to visu un pieklājīgi atteicos no šāda piedāvājuma. Pēc tam svētlaimīgā sevis rehabilitācijas priekā pārsūtīju viņa vēstuli un manu atbildi visam "Viniks un Trudo" kolektīvam.

-   Jāteic, ka jūs rīkojāties kā nobriedis cilvēks.

-    Es biju pārskaitusies, alku atriebības, un tas bija īstais brīdis. Turklāt, palaidusi vējā sešus gadus, es negribēju pieļaut, ka viņš tieši tāpat izrīkojas ar citiem advokātiem. Viņi bija mani draugi. Ja gribi mani atlaist no darba, lai notiek, bet neprasi, lai glabāju tavus netīros noslēpumus.

-    Ko Kvinns darīja, kad to uzzināja? Konrāds smiedamies jautāja.

-   Ko gan viņš varēja darīt? Kad viņš iebrāzās manā kabinetā, es pavēstīju, ka viņš ir personiski vainojams sešu manu mūža gadu veltīgā izšķiešanā. Viņš mani nosauca par vieglprātīgu, aprobežotu sievieti un tukšu vietu, un es viņu nodēvēju par uzpūtīgo, valdonīgo Bosu Tvīdu [3] . kad pēc pusdienām atgriezos darbā, manas mantiņas bija glīti saliktas kastēs. Skaidrs, ka tos četrus mēnešus es tur nestrādāju. Ar šodienas acīm paraugoties atpakaļ, esmu spiesta atzīt, ka tas bija neprātīgs solis, taču tobrīd man nudien šķita, ka tā ir pareizā izvēle. Pat ja tas mani apkaunoja, es vismaz…

-   Sāra, jums nav par ko kaunēties. Jums jābūt lepnai.

-   Jūs tā domājat?

Konradam glaimoja tonis, kādā Sāra uzdeva jautājumu.

-   Jūs gribējāt brīdināt savus draugus. Un tas ir vissvarīgākais.

Sāras sejā pavīdēja tikko manāms smaids.

-   Labi, ka jūs to uztverat tā.

-    Protams, bija arī citi paņēmieni, kā viņus pasargāt.

-   Piesargieties, Plīkšķi! Ja sariebsiet man, vēlāk nožēlosiet. Atriebīgi juristi ir krietni bīstamāki nekā klauni juristi.

-    Bet klauni juristi ir jautrāki.

-    Neglaimojiet sev! Sāra noteica. Jūs neesat mans tips.

-   Kāds ir jūsu tips? Konrāds vaicāja.

-    Man patīk klauni astronauti, klauni ārsti un politiskie klauni. Bet klauni juristi man nepatīk.

-   Vai esat pārliecināta?

-   Kālab jūs vaicājat? Sāra šķelmīgi apjautājās.

-    Atbildiet uz jautājumu vai esat pārliecināta?

-Jā, esmu. Kāpēc…

Sāra nepabeidza teikumu. Konrāds pieliecās, satvēra viņu aiz pakauša un cieši noskūpstīja. Sāra zināja, ka var atvirzīties. Taču viņa aizvēra acis.

-   Tā nevar, Sāra pēc dažiem mirkļiem izgrūda un atstūma Konrādu. Tā nav labi.

-    Kas nav labi? Šis skūpsts vai…

-   Viss. Jebkas. Viss kopā, Sāra atteica. Viņai trīcēja rokas. Sāra piecēlās no dīvāna. Tu nedrīkstēji vilcināties, tev bija jāatvirzās uzreiz.

-    Es nesaprotu, viņš sacīja. Man likās, tu…

-   Konrād, tu man tiešām patīc. Taču es esmu precējusies. Lai gan manas attiecības ar Džeredu pēdējā laikā nav spožas, tas nenozīmē, ka varu viņu krāpt.

-   Bet…

-    Lūdzu, vairs neko nesaki, viņa izstomīja un saprata, ka nevar vainot ne vienu, ne otru. Es nenoliegšu, tas bija patīkami, taču es nedrīkstēju to darīt.

Iestājās neveikls klusums. Beidzot Konrāds ierunājās:

-    Piedod! Es negribu, lai tu justos neveikli. Es…

-    Lai nu paliek! Sāra mēģināja izklausīties, cik vien apņēmīga spēja. Ir jau vēls… Mēs smagi strādājām… Abi esam noguruši. Tu ar mani flirtēji, un es atbildēju ar to pašu.

-    Es zinu, bet tas mūs neattaisno.

-   Mūs neattaisno nekas. Labāk šovakar beigsim strādāt.

Konrāds piecēlās un gāja uz durvīm.

-    Es šodien atbraucu ar auto. Ja gribi, varu aizvest tevi mājās.

-   Jā, paldies! Sāra bilda, taču pēc brīža pārdomāja. Nē, labāk es braukšu ar taksometru.

-   Vai tu tā vēlies?

-   Jā, balsij aizlūstot, viņa atteica.

Durvīs Konrāds pagriezās.

-   Sāra, man no sirds žēl. Droši vien izklausīsies muļķīgi, taču tajā īsajā mirklī man patiešām šķita, ka mēs rīkojamies pareizi.

-   Es saprotu, atbildēja Sāra. Iztēlē viņa skatīja tikko piedzīvoto ainu. Dusmas uz Džeredu padarīja šo bridi vieglāku. Tieši tas mani biedē.

Džereds pieliecās tuvāk vannasistabas spogulim virs izlietnes un uzmanīgi atlobīja marles plāksteri no zoda. Ieraudzījis ovālo brūci, viņš saviebās. Kaut arī asiņošana jau sen bija rimusies, ievainojums vēl aizvien sūrstēja. Apņēmies uz to neskatīties, Džereds pabāza roku zem izlietnes un izņēma no skapīša vates tamponus un pudelīti ar ūdeņraža pārskābi. Nu gan sāpēs, viņš nodomāja, ar bezkrāsaino antiseptisko līdzekli samitrinādams vati. Aizturējis elpu, viņš viegli pieskārās zodam. Spogulī varēja redzēt gar brūces malām krājamies iedzeltenas strutas. Tā bija pirmā dzīšanas pazīme, un Džereds zināja, ka dzīs ilgi.

Aizritēja pusstunda, līdz Sāra aptvēra, ka tajā vakarā vairs nespēs strādāt. Skūpsts bija licis saskatīt to, ko viņa negribēja redzēt, un, lai arī kā viņa pūlējās domāt par ko citu, prāts ik palaikam pie tā atgriezās. Sāra izgāja uz ielas, apstādināja taksometru un ceļā uz mājām nemitīgi uzdeva sev vienu un to pašu jautājumu. Kāpēc? Kāpēc viņa to izdarīja? Viņa alka uzvelt vainu apstākļiem. Dusmas. Vientulība. Izmisums. Taču līdz dzīvojamo namu rajonam, kur atradās viņu dzīvoklis, taksometrs pabrauca garām "Carmine's", "Ollie's", "John's Pizzeria” un visiem pārējiem restorāniem, kas viņai atgādināja vīru, un Sāra beidzot atzina nepatīkamo patiesību viņai šis vēlā vakara piedzīvojums nebija nepatīkams.

Kad auto apstājās pie dzīvokļu nama, Sāra jau vēlējās redzēt tikai vienu vienīgu cilvēku un, iegājusi guļamistabā, pārsteigta ieraudzīja to savā gultā. Džereds bija iekritis saklātajā gultā ar visām drēbēm un šņākuļoja ciešā miegā. Sāra tīšām nometa no kājām kurpes skaļi, lai viņu pamodinātu.

-   Piedod! Džereds izberzēja acis. Es zvanīju, bet tevis nebija mājās. Ja tev nav nekas pretī, es gribētu pārlaist nakti šeit.

Sāra lūkojās vīrā. Jebkuru citu vakaru ar to būtu pieticis, lai sāktos ķilda. Taču tovakar viņa atteica:

-    Labi. Kā gribi.

Nākamajā rītā pamodies, Džereds apsvēra domu nebraukt uz biroju. Viņš apzinājās, kāds draudīgs darbu kalns gaida, ja viņš grib pienācīgi sagatavoties tiesas prāvai, taču nelika mieru doma, ka viena atpūtas un prāta atslogošanas diena ļautu atgūt spēkus. Taču, pagriezies un ieraudzījis, ka Sāra jau aizgājusi uz darbu, viņš nospārdīja segu un izlēca no gultas. Lai cik noguris, lai cik pārmocījies, Džereds nedrīkstēja pieļaut, ka sieva uzvar.

Pēc stundas Džereds ar portfeli rokā iegāja pa biroja augstceltnes durvīm. Braukdams ar liftu uz četrdesmit piekto stāvu, viņš prātoja, vai nevajadzētu aiziet padarboties uz skriešanas trenažiera parasti tas palīdzēja noskaidrot prātu. Taču jau kuro reizi bailes guva virsroku pār vēlēšanos izbrīvēt laiku, nemiers lika aizmirst nepieciešamību pēc atpūtas. Kad Džereds atvēra kabineta durvis, viņš prātā jau saspringti izsvēra dažādus paņēmienus, ko varētu izmantot šajā prāvā.

-   Tu kavējies, Džeredam ieejot kabinetā, atskanēja balss.

Džereds salēcās. Tas bija Rafertijs.

-   Lai gan šajās sacīkstēs esi atpalicis, tu ierodies darbā ārkārtīgi vēlu, viņš sacīja, atgāzies Džereda ādas krēslā.

-    Vēl nav pat astoņi!

-   Tas nekas. Sāra iegāja prokuratūrā piecpadsmit pāri septiņiem.

Džereds nometa portfeli uz galda.

-   Vai jūs gribējāt vēl kaut ko? Vai atnācāt tādēļ, lai pēc vakardienas neveiksmes man izteiktu kārtējos draudus?

-   Man vairs nav tev jādraud, Džered. Tu pats apzinies sekas.

Rafertijs uzlika roku uz aizlīmētas aploksnes un paslidināja

to pār galdu Džeredam.

-   Es tikai gribēju parādīt, kas notiek tev aiz muguras, kamēr tu grimsti.

Džereds atplēsa aploksni, izņēma nelielu kaudzīti fotogrāfiju un tās izskatīja. Pirmajās bija redzams, ka Sāra un Konrāds sarunājas. Pēdējos uzņēmumos viņa sieva un Konrāds skūpstījās. Džereds nobālēja.

-   Un tu brīnies, kāpēc viņa tik garas stundas pavada darbā, Rafertijs sacīja.

-   Kas fotografēja? Džereds, kā piekalis skatienu fotoattēliem, izdvesa. Un kad?

-   Vakarvakarā. Fotografēja kāds prokuratūras darbinieks. Viņš savu darbu prot tev tā neliekas?

Džereds steidzās uz durvīm.

-    Kur tu iesi? Rafertijs noprasīja.

Džereds neatbildēja.

Džereds izbrāzās cauri metāla detektoram pie durvīm stāvā, kur atradās Sāras kabinets, un, neparakstījies apmeklētāju reģistrācijas žurnālā, paskrēja garām apsargam.

-    Ei, nāciet atpakaļ! apsargs sauca. Visiem apmeklētājiem ierodoties ir jāpierakstās!

-    Es meklēju Sāru Teitu! Kur viņa strādā? Džereds, soļodams pa gaiteni, skaļā balsī jautāja. Sekretāre parādīja uz durvīm gabaliņu tālāk.

Kad Džereds tuvojās Gafam, kurš sēdēja pie galda nelielā telpā pirms Sāras kabineta, apsargs pieskrēja pie Džereda un satvēra viņu aiz rokas.

-   Vai jūs viņu pazīstat? apsargs jautāja Gafam.

-Jā, Gafs nervozi atteica. Viss kārtībā.

-    Nākamreiz pierakstieties! apsargs pieteica Džeredam.

-    Paldies! Džereds noņurdēja, izraudamies no apsarga tvēriena.

-   Jūs laikam gribat satikt Sāru, Gafs teica.

Džereds, neteicis ne vārda, patraucās garām Gafam un spēji atgrūda kabineta durvis vaļā. Tās atsitās pret sienu, un Sāra pārsteigta pacēla acis no galda.

-   Ko tas nozīmē, nolāpīts? viņa jautāja, ar rokām aizklādama papīrus. Es šeit strādāju!

-   Es gribu ar tevi aprunāties, Džereds teica.

Izdzirdot vīra savādo toni, Sāra iegrūda papīrus mapē.

-   Gaf, lūdzu, izej uz brīdi!

-    Labi. Gafs atstāja kabinetu un aizvēra durvis.

Sāra un Džereds vērās viens otrā.

-   Vai tev ir mīļākais? Džereds klusi jautāja.

Sāra pavēra muti un novērsās.

-   Sāra, lūdzu, paskaties man acīs! Džereds neskanīgā balsī sacīja. Mēs vienmēr esam bijuši atklāti viens pret otru. Atbildi uz manu jautājumu! Vai tu vakar skūpstījies ar Konrādu?

-    Kurš teica, ka mēs skūpstījāmies?

-   Kurš teica, ka mēs… Tas ir kas neaptverams! Džereds kliedza. Tu melo! Nolādēts, tu melo!

-    Vai pie mums strādā ziņu pienesējs? Sāra apsūdzošā tonī jautāja. Viņa palūkojās pa logu, it kā gribēdama redzēt, kas varēja ieskatīties viņas kabinetā. Pretējā pusē rindojās citu apgabala prokurora palīgu apputējušie kabinetu logi.

-   Nemaini sarunas tematu! Džereds sauca. Tu mani nodevi un nemēģini pavērst visu otrādi. Tu krāp mani!

-    Pirmkārt, pieklusini balsi! Otrkārt, es tevi nekrāpju. Nekā tāda nebija. Konrāds mēģināja mani noskūpstīt, bet es atrāvos.

-Jūsu lūpas nesaskārās?

-    Nē! Sāra atcirta. Nesaskārās.

Džereds brīdi klusēja, cenzdamies savaldīties. Skaustā iedzēla asas sāpes. Un tad viņš neizturēja:

-   Sāra, es redzēju tās sasodītās bildes pats savām acīm! Es redzēju! Tu ar viņu skūpstījies uz šā dīvāna! Uz šā dīvāna!

-   Es nezinu, kādas bildes tu esi redzējis, bet es atrāvos! Nekas nenotika.

-   Vispirms tu teici, ka jūsu lūpas nesaskārās, pēc tam ka tu atrāvies. Vai tu iedomājies, ka tam var ticēt?

-   Jā, Džered, iedomājos.

-   Tādas blēņas vari stāstīt kādam citam. Tu jau nebūsi tā, kas var ar mani runāt par uzticību.

-   Un tu pats? Sāra cirta pretī.

-    Es tevi neesmu krāpis.

-    Nē, tikai tu pagājušajā naktī izrakņāji manu portfeli.

-    Ko? Džereds izmocīja smiekliņu.

-    Es dzirdēju, Džered. Es naktī dzirdēju katru tavu kustību. Es pagriezos un tevi redzēju. Tu laikam domā, ka esmu muļķe. Vai tiešām tu cerēji, ka joprojām ņemšu uz mājām svarīgus dokumentus? Tā bija pārbaude, un tu iekriti. Tāpēc nepūt man miglu acīs!

Sakrustojis rokas uz krūtīm un dusmās sašķobījis lūpas, Džereds stāvēja nekustīgs.

-   Labi, es atzīstos, viņš beidzot teica. Tu mani pieķēri. Bet tas ne mazākajā mērā nav salīdzināms ar tavu nodarījumu. Mēs nerunājam par kaut kādiem papīriem! Mēs runājam par mūsu laulību!

-   Un savstarpēju uzticēšanos! Tā kā tu izokšķerēji manu portfeli…

-   Tavu portfeli? Tavuprāt, skūpstīties ir tas pats, kas rakņāties pa portfeli? Vai tu vispār dzirdēji, ko es teicu? Mēs runājam par mūsu laulību, Sāra! Par mūsu laulību!

-    Es dzirdu, ko tu saki, Džered! Es neesmu kurla! Sāra iesaucās un piecēlās no krēsla. Bet es vēlreiz saku nekas tāds nenotika. Tas bija tikai skūpsts…

-   Tikai skūpsts?

-    Un es atrāvos! Un izbeidz man to pārmest! Sāra kliedza, kratīdama pirkstu.

Viņš satvēra sievu aiz rokas.

-   Nerādi uz mani ar pirkstu!

-    Neaiztiec mani! viņa kliedza, izraudama roku. Es varu panākt, ka tev atņem advokāta licenci. Tu esi zaglis!

-Jā, bet es vismaz neesmu mauka!

Sāra iecirta Džeredam zibenīgu pļauku.

Pielikdams plaukstu pie vaiga, Džereds lūkojās sievā un redzēja to, ko agrāk nebija pamanījis.

-   Tā tev nevajadzēja darīt, Sāra. Tu visu sagandēji.

-    Džered, es zvēru, mēs nekad…

Džereds pagriezās un, vairs neklausīdamies, gāja projām.

-   Lūdzu… uzklausi mani! Sāra sagrāba vīru aiz rokas. Piedod!

-    Par vēlu. Laid mani vaļā! Viņš mēģināja izrauties, bet Sāra turēja cieši. Laid vaļā, es teicu! viņš kliedza. Viss ir beidzies!

Ar asu rāvienu Džereds atsvabināja roku, un Sāra nenoturējusies atmuguriski uzgrūdās virsū dokumentu skapim.

Piepeši atsprāga vaļā kabineta durvis.

-   Velns lai parauj, ko tas nozīmē? Konrāds uzrēca Džeredam.

Tas, nebildis ne vārda, atvēzējās un sita. Konrāds, bez piepūles izvairījies, satvēra Džereda roku, vienā rāvienā aizgrieza to uzbrucējam aiz muguras un piespieda viņu ar seju pie Sāras rakstāmgalda.

-   Vācies, nolādēts! Džereds šņāca. Gaitenī sāka pulcēties ļaudis.

-    Konrād, laid viņu vaļā! Sāra sacīja.

-   Vairs nekad neuzbrūc man! Nākamreiz salauzīšu tev roku, atlaidis Džeredu, Konrāds sacīja.

-    Nākamreiz es trāpīšu, Džereds brīdināja.

-   To mēs vēl redzēsim.

Džereds uzmeta beidzamo skatienu sievai, izgrūstīja nelielo skatītāju pūlīti un devās uz liftu.

-    Ko tas nozīmē? Konrāds jautāja Sārai.

-    Nekas. Gan jau atgūšos, viņa nomurmināja.

-   Es neprasīju, kā tu jūties. Es prasīju…

-   Viss būs labi, Sāra atteica un novērsa skatienu. Viss būs labi.

Izgājis no Sāras darba ēkas, Džereds taisnā ceļā devās uz Frenklinstrītas metrostaciju. Traukdamies lejā pa kāpnēm, viņš dzirdēja, kā vilciens klabēdams iebrauc stacijā. Viņš izsteidzās cauri tumiketam brīdī, kad atskanēja melodiskais signāls, kas bridināja par durvju aizvēršanos, un metās skriet mežonīgā ātrumā.

-   Pagaidiet! viņš uzsauca konduktoram, kas bija izliecies pa logu. Taču durvis aizcirtās viņam degungalā.

-    Nu taču! Džereds kliedza, dauzīdams pa durvīm. Veriet vaļā!

Durvis neatvērās.

-    Lūdzu! viņš sauca, cenzdamies tās atlauzt. Taču velti.

-    Nē! viņš protestēja, ar dūrēm joprojām dauzīdams pa durvīm. Vilciens lēni sāka slīdēt gar peronu, un Džereds skrēja tam līdzi, izmisīgi cerēdams, ka varēs tajā iekāpt.

-   Nu, lūdzu! viņš kliedza. Nebrauc prom, nolādēts!

Vilciens uzņēma ātrumu, un Džeredam pār vaigiem sāka ritēt

asaras. Bezjēdzīgi. Viņš nespēs to apturēt. Pēc īsa brīža vilciens bija nozudis skatienam un Džereds stāvēja uz perona. Viens.

Pusstundu pēc Džereda aiziešanas Sāra piezvanīja vīram uz darbu.

-    Vai viņš jau ir atgriezies? Sāra jautāja Ketlīnai.

-    Vēl ne, Ketlīna teica. Nodošu ziņu, ka jūs zvanījāt.

Pēc piecpadsmit minūtēm Sāra zvanīja vēlreiz.

-    Diemžēl viņš vēl nav atnācis.

Sāra pārtrauca sarunu un piezvanīja uz mājām. Tad uz papus dzīvokli. Abos atsaucās automātiskie atbildētāji.

Aizritēja desmit minūtes, un viņa jau trešo reizi zvanīja uz Džereda biroju.

-   Sāra, es apsolu tiklīdz viņš ienāks pa durvīm, es likšu, lai viņš jums piezvana, Ketlīna otrā līnijas galā teica.

Pēc pusstundas iezvanījās Sāras tālrunis.

-    Džered? pacēlusi klausuli, viņa jautāja.

-   Tā esmu es, sacīja Ketlīna. Viņš tikko ienāca.

-    Lūdzu, savienojiet!

-    Es jau apjautājos, bet viņš atsakās ar jums runāt. Jūs noteikti gribat zināt, ka viņš atgriezās sveiks un vesels.

-   Jā, tas gan, Sāra teica. Paldies, Ketlīna!

-    Džered? iesaucās Sāra, tovakar iegājusi dzīvoklī. Vai tu esi mājās?

Atbildi nesaņēmusi, viņa piegāja pie Džereda guļamistabas skapja un to atvēra. Skapis bija tukšs. Nebija neviena uzvalka.

Kreklu ari ne. Tur bija atstātas tikai dažas neglītas kaklasaites un tukši pakaramie.

-    Nē! Nē, nē, nē!

Viņa pieskrēja pie Džereda kumodes un atrāva vaļā augšējo atvilktni. Tukšā atvilktne, Sārai par izbrīnu, viegli izslīdēja ārā un palika rokā. Viņa aizmeta to sāņus un atvēra nākamo. Tad apakšējo. Nebija nedz zeķu, nedz apakšveļas.

-    Tu nedrīksti aiziet! viņa kliedza, aizcirzdama pēdējo atvilktni. Ne tagad!

Sāra nebija gaidījusi, ka tā notiks. Viss taču bija ritējis gludi. Viņa bija veikusi izpēti, sagādājusi pierādījumus, guvusi virsroku priekšlikumos, pat tiesnesis bija viņai labvēlīgs. Šķita, ka viss atrisināsies, ka viss nokārtosies. Taču, paslēpusi seju plaukstās, Sāra saprata, ka no uzvaras viņai nebūs nekāda prieka.

Džereds vilka līdz malām piebāzto uzvalku somu ar ritentiņiem pa Ņujorkas slimnīcas žilbinoši baltajiem gaiteņiem, ar liftu uzbrauca desmitajā stāvā un devās uz divsimt sesto palātu. Atstājis bagāžu gaitenī, viņš pieklauvēja pie durvīm.

-    Paskat, kas beidzot sadomājis iegriezties! papus iesaucās, kad Džereds iegāja palātā. Kādi vēji tevi šurp atpūtuši? Protams, līdztekus vainas apziņai.

-    Vai tad nedrīkst tāpat vien apraudzīt? Protams, ir patīkami aprunāties pa tālruni, bet vislabāk taču atnākt pašam.

-    Džered, tādas pasaciņas tu vari stāstīt saviem lētticīgajiem zvērinātajiem, bet mani tu neapmuļķosi. Tu mani apciemotu divu iemeslu pēc vai nu Sāra tev lika, vai arī tev ir ziepes.

-   Tā nerunā, papu! Mani vecāki un vecmāmuļas dzīvo Čikāgā, un tu esi mans vienīgais radinieks Ņujorkā.

-   Skaidrs, tātad ziepes. Cik naudas tev vajag?

-   Man nevajag naudu. Džereds pievilka krēslu pie papus gultas. Labāk pastāsti, kā tu jūties. Kad tevi no šejienes izrakstīs?

-    Kad būšu izveseļojies. Vai arī ja ticam manam ārstam kad atkal varēšu staigāt. Un tas var būt gan pēc divām nedēļām, gan pēc mēneša. Nu tu savu morālo parādu esi nomaksājis, un tagad pastāsti, kas tev patiesībā uz sirds.

-              Nekas īpašs. Džereds pūlējās izklausīties pārliecinošs.

-   Mēs ar Sāru nomokāmies ar to lietu, ar kuru abi strādājam.

-   To Kozlova lietu?

-Jā. Kā tu…

-    Nedomā, ka es neklausos, kad mazmeita ar mani runā. Manas ausis gan ir spalvainākas nekā tavējās, bet es vēl aizvien dzirdu labi. Jau no sākta gala zināju, ka šī lieta labi nebeigsies. Jūs ar Sāru jau tāpat cenšaties viens otru pārspēt, un nebija vajadzīga tiesas prāva, lai jūs viens otram ķertos pie rīkles.

-    Vainīga ir ne tik daudz tiesa, kā tas, kas ap to norisinās.

-   Kas vēl notiek? Vai Sāra ir slima? Stāvoklī? Vai jūs abi pēdīgi esat nākuši pie prāta un sadomājuši tikt pie bērna?

-    Nē, papu, viņa nav stāvoklī, atbildēja Džereds, spēlēdamies ar personāla izsaukšanas pulti, kas mētājās uz papus naktsgaldiņa. Pēdējā laikā viņa iedarbinājusi pareizās sviras un viss norisinās pēc viņas prāta.

Papus bridi vērās Džeredā un pasmaidīja.

-    Viņa sakauj tevi, un tu nevari to ciest.

-    Nē, tu nesaproti. Runa nav tikai par uzvaru…

-    Džered, vai tu zini to teicienu par uzķeršanos uz ēsmas? papus viņu pārtrauca.

-Jā.

-   Vari mani uzskatīt par makšķerēšanas čempionu. Ja gribi mani pārliecināt, ka runa nav par uzvaru, tu lej ūdeni lieliem spaiņiem. Kopš tevi pazīstu, tu esi bijis kā apsēsts uz panākumiem. Tu, puis, esi dzimis laimes krekliņā, turpretim Sārai viss nācis smagā darbā. Un tagad, kad laime novērsusi no tevis savu vaigu, tu esi aptvēris, ka tās pakausis ir salts un skarbs.

-    Tam nav nekāda sakara ar ego. Šajā lietā ir vairākas zemūdens straumes.

-    Puis, vai tu pats dzirdi, ko gvelz? Ja viss, ko tu man stāsti, ir patiesība, tad Sāra šajā prāvā izcīnīs uzvaru un vienīgais, kam vēl ir zvīņas uz acīm, esi tu pats. Tu gan esi lielisks advokāts, bet šoreiz Sāra tevi piespiedusi pie sienas. Izvēle ir tavās rokās tu vari turpināt tāpat kā līdz šim un gaidīt, kad tevi saplosīs pa vienai spalviņai, tu vari padoties un atzīt sakāvi, bet to, es zinu, tu nedarīsi, un vēl tu vari ar Sāru izrunāties. Atrodiet risinājumu, kas apmierina jūs abus. Lēmums paliek tavā ziņā.

Neatraudams skatienu no personāla izsaukšanas pults, Džereds apzinājās, ka vienā jautājumā papum ir taisnība ja viņš drīzumā apņēmīgi nerīkosies, lieta būs zaudēta. Un, ja viņš lietu zaudēs… Baidīdamies pat iedomāties sekas, Džereds pacēla acis pret papu.

-    Vai gribi par to pastāstīt? papus vaicāja.

-   Gribu, Džereds atzinās. Taču… es nevaru.

-   Tad izkrati sirdi Sārai. Ja paturēsi visu sevī, vienā jaukā brīdī sasprindzinājums kļūs neizturams.

Apsvērdams papus vārdus, Džereds nolika pulti uz galdiņa.

-   Tev droši vien ir taisnība.

-   Vai esi pārliecināta, ka papus dzīvoklī viņa nebija? jautāja Tifanija, atspiedusies pret Linkolna Mākslas centra laukuma strūklakas baseina malu.

-    Es vakar tur biju divas reizes. Pēc visa spriežot, viņš tiešām ir aizgājis, stāvēdama blakus "mazajai māsai", Sāra strupi noteica. Lūdzu, mainīsim tematu, labi?

-   Tu pati sāki par to runāt. Re, tur viens ir! Tifanija norādīja uz vīrieti tumšzilā beretē.

Sāra pavērās uz garāmgājēju beretē.

-   Tas neskaitās. Pirmkārt, viņš neizskatās izvārdzis. Otrkārt, berete nav melna.

-   Augšvestsaidā neko līdzīgāku tu neatradīsi.

-   Vai tu esi jocīga? Sāra noprasīja. Vai tu patiešām esi ieņēmusi prātā, ka novārguši mākslinieki mīt tikai Griničvilidžā? Tev jāieskatās ciešāk.

Pārlaidusi skatienu ļaudīm, kas plūda pa plašo Linkolna centra esplanādi, Tifanija sabāza rokas sārtā ziemas mēteļa kabatās.

-    Man sāk salt, un šī spēle mani garlaiko.

-    Ko tad tu gribēji? Lai es izsaucu raķeti un aiztransportēju tevi uz Gugenheima muzeju?

-    Nē, es gribu, lai tu izturies normāli! Tifanija atcirta. Jau tā ir draņķīgi, ka mēs tagad tiekamies tikai katru otro nedēļu, tu vismaz varētu izlikties, ka tev tas sagādā prieku.

Meitenes dusmu izvirduma pārsteigta, Sāra uzlika roku Tifanijai uz pleca un pievilka viņu sev klāt.

-    Lūdzu, piedod, meitenīt! Pēdējā laikā nejūtos savā ādā.

Tifanija pavērās uz "lielo māsu".

-   Tāpēc, ka tev viņa pietrūkst?

-   Jā, daļēji arī tāpēc.

-   Tad sāc rīkoties! Iespējams, tev izdosies tikt vaļā no tās lietas.

-   Tu nesaproti. Tas nav vienkārši.

-   Man vienalga, piespiedusies pie Sāras, Tifanija sacīja. Es tikai gribu, lai viss atkal nostājas savās vietās. Jo ilgāk jūs viens uz otru turēsiet ļaunu prātu, jo sliktāk mums visiem.

Todien Sāra un Tifanija vakariņoja "Sylvia's" afroamerikāņu restorānā Hārlemā, visslavenākajā cepto cāļu restorānā Lenoksa avēnijā. Izejot ārā, Sāra paskatījās bieziem melniem mākoņiem klātajās debesīs.

-    Saderam uz kukurūzas maizes groziņu, ka pirmais sniegs gaidāms tuvāko divu dienu laikā.

-    Es būtu ar mieru derēt, ja vien man nebūtu bail, ka apvemšos. Uzlikusi roku uz vēdera, Tifanija pūta un elsa.

Smaidīdama Sāra piegāja pie ietves malas un apturēja taksometru. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja pretējā ielas malā stāvam tumšzilu sedanu. Abas iekāpa taksometrā, un Sāra nosauca Tifanijas mājas adresi. Kad taksometrs veda Sāru un Tifaniju aizvien dziļāk Hārlemā, Sāra, pagriezusies atpakaļ, ievēroja, ka sedans "iesēdies viņiem astē".

-    Esiet tik laipns un nogriezieties kādā mazākā ieliņā! Sāra sacīja šoferim. Es gribu pavērot, vai tā automašīna mums seko.

Paklausot Sāras lūgumam, šoferis no Lenoksa avēnijas nogriezās pa Simt trīsdesmit pirmo ielu. Sedans nesekoja.

-    Kas tie cilvēki varēja būt? Tifanija jautāja, lūkodamās pa aizmugures logu.

-   Droši vien es pārspīlēju, Sāra atvieglota noteica un lika šoferim atgriezties uz avēnijas.

īsu brīdi Sāra, sēdēdama blakus Tifanijai taksometra pakaļējā sēdeklī, uzmanīgi vēroja apkārtni. Šaubu nebija sedanu nekur neredzēja. Taksometrs piebrauca pie Tīfanijas dzīvokļu nama Simt četrdesmit septītajā ielā.

-    Lūdzu, uzgaidiet! Sāra sacīja šoferim. Pēc īsa brītiņa es atnākšu.

Sāra izkāpa un pavadīja Tifaniju līdz dzīvoklim, jo Sārai patika katras tikšanās beigās pārmīt dažus vārdus ar Tīfanijas tanti. Pēc īsas sarunas Sāra izgāja no ēkas, ar skatienu meklēdama taksometru. Tā vairs nebija. Vienīgā mašīna ielas malā bija tas pats tumšzilais sedans. Šoferis, vīrietis ar bālu seju un gaišām ūsām, stāvēja, atspiedies pret motora pārsegu.

Sāra iebāza roku kabatā un izvilka savu žetonu.

-   Ņujorkas apgabala prokurore! viņa uzsauca. Kas jūs tāds esat?

Sedana šofera sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš pacēla galvu un pasniedza Sārai salocītu papīra lapu.

-    Kas tas ir? Sāra aizdomu pilna jautāja.

-   Jauns izgudrojums. To sauc par papīru.

-   Cik asprātīgi! Sāra izrāva papīru viņam no rokām un atlocījusi izlasīja: "KĀP MAŠĪNĀ, PŪK!" Sāra palūkojās uz šoferi.

-    Kas to rakstījis?

-    Nav ne jausmas. Zinu tikai to, kur man jūs jāaizved. Man samaksāja avansā, un pārējais man ir vienalga.

Viņa soli atkāpās.

-    Nebaidieties! šoferis mierināja. Jums nekas nedraud.

Sāra nebija par to pārliecināta.

-   Ja es gribētu jums ko nodarīt, es jau sen to būtu izdarijis. Šajā rajonā nevienam nerastos ne mazākās aizdomas. Tāpēc kāpiet vien autiņā!

Apsvērdama paskaidrojuma loģiku, Sāra ievēroja, ka Tifanija viņus vēro pa sava dzīvokļa logu.

-   Ja kas slikts gadīsies, jums būs liecinieks, šoferis piebilda.

Negribēdama, lai Tifanija mana viņas uztraukumu, Sāra veltīja meitenei samocītu smaidu un pagājās tuvāk mašīnai.

-    Uz kurieni mēs brauksim? viņa jautāja.

-   Es nedrīkstu jums teikt, šoferis attrauca, palūkojies pār plecu. Bet tas būs tā vērts.

Vēl pēdējo reizi uzmetusi skatienu Tifanijai, Sara negribīgi apsēdās pakaļējā sēdeklī. Automobilis pusstundu traucās centra virzienā, un šoferis vienā laidā lūkojās atpakaļskata spogulī. Braucot cauri Augšvestsaidai, Sāra nosprieda, ka viņi dodas uz Taimskvēru. Virzoties cauri Taimskvēram, viņa domāja, ka galamērķis ir Griničvilidža. Virzoties cauri Griničvilidžai, viņa cerēja, ka auto apstāsies pie prokuratūras. Taču, kad sedans bija pabraucis garām prokuratūras ēkai, Sārai pietrūka pacietības.

-   Kur mēs, ellē ratā, braucam?

-    Vēl desmit minūtes, šoferis atsaucās.

Mašīna nogriezās Bruklinas tilta virzienā.

-   Vai mēs dodamies uz Bruklinu? Sāra nervozi jautāja.

-   Tūlīt redzēsiet, šoferis smaidīdams teica.

Pārbraukusi pāri tiltam, automašīna nogriezās pirmajā nobrauktuvē pa labi un slīdēja pa kluso vēsturisko Bruklinas rajonu. Aiztraucies garām klasiskajām pilsētas mājām ar tradicionālo dēļu apšuvumu, arī namam, kurā dzīvojis Džordžs Vašingtons, sedans virzījās uz promenādi upes krastā, no kuras pavērās skats uz Manhetenu. Bruģētais gājēju celiņš parasti bija pilns ar vietējiem un tūristiem, taču tagad ledainais vējš visus bija aizbaidījis.

-   Galapunkts, pavēstīja šoferis.

Pametusi satrauktu skatienu visapkārt, Sāra neredzēja nevienu cilvēku.

-    Kāpiet ārā! šoferis pavēlēja.

-   Šeit? Jūs gribat, lai es kāpju ārā? Vai jūs esat jucis?

-    Kāpiet ārā no mašīnas! Pati būsiet priecīga.

Sāra paklausīja, tad pagriezusies pieliecās pie pasažiera puses loga.

-    Kas man tagad jādara? viņa prasīja.

-    Gaidiet šeit! To pateicis, šoferis aizvēra logu, un automašīna sāka braukt.

-    Pagaidiet! Ko jūs darāt! Sāra sauca, dauzīdama pa braucošā sedana logu. Drīz mašīna nozuda skatienam. Sāra stāvēja uz betona celiņa, gar kuru bija izvietoti soli, Viņai sejā pūta dzestrs īstriveras vējš. Neviena neredzēja. Viņa devās pa taciņu uz upes pusi.

-    Vai te kāds ir? viņa uzsauca. Ir?

-    Sāra! teica balss aiz muguras.

-    Kas tur… viņa iekliedzās un apsviedās. Šurp nāca Džereds.

-    Es biju noraizējusies līdz nelabumam! Viņa apskāva vīru.

-    Kur tu biji palicis?

-    Piedod! Džereds atstūma viņu. Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu esi viena.

-    Es esmu viena! Kopš vakarvakara esmu pavisam viena.

-   Tu gribēji, lai es aizeju no mājām.

-   Taču tu visu izvāci, viņa teica, un tevis nebija papus dzīvoklī.

-    Piedod! Es nespēju runāt par gadījumu ar Konrādu.

-    Džered, es zvēru pie savas dzīvības, man ar Konrādu nekas nebija! Viņš grasījās mani noskūpstīt, un es atrāvos. Katrs, kurš apgalvo pretējo, melo.

-    Labi, viņi melo, Džereds attrauca, pasperdams akmentiņu.

-   Tev, kā allaž, ir taisnība.

-    Nepārspīlē! Sāra sacīja.

Džereds neatbildēja.

-    Džered, ja tu negribi par to runāt kādēļ tad aicināji mani šurp?

-    Es gribēju ar tevi parunāt zem četrām acīm par ko citu.

-   Tāpēc tu atsūti noslēpumainu zīmīti, kurā izmanto mana tēva iecienīto mīļvārdiņu, un liec kādam nenormālajam savākt mani uz ielas? Ir taču vieglāki un mazāk satraucoši veidi, kā sazināties.

-    Es domāju, ka tu sapratīsi, kas zīmīti sūtījis. Kurš gan vēl varētu zināt tavu iesauku?

-   Tu būtu pārsteigts, uzzinot, cik daudz informācijas ir pieejama svešiem cilvēkiem. Sāra apsēdās uz sola, un Džereds klusējot piekrizdams pamāja. Tātad tu neliki man šurp atbraukt vakardienas dēļ. Kas vēl mums apspriežams? Sāra jautāja, uzmanīgi vērodama viru.

-    Tiesas prāva, Džereds bilda balsi, kas nebija skaļāka par čukstu. Mums jāaprunājas par prāvu.

Sāru pārņēma dusmas.

-   Protams! Tas ir vienīgais, kas tev šajā dzīvē rūp.

-    Mīļā, tu labi zini, ka tā nav…

-   Ir gan! Sāra viņu pārtrauca. Ja tu gadījumā esi aizmirsis tiesas prāva sākas pēc divām nedēļām, priekšlikumu izskatīšanā virsroku guvām mēs un, kad būsim notiesājuši Kozlovu, ķersimies klāt Klērai Donigerei un visiem pārējiem, kuri varētu būt līdzdalībnieki.

Džereds nogrozīja galvu un sacēla mēteļa apkakli. Sala. Vējš nenorima ne uz brīdi.

-   Sāra, es vairs nespēju cīnīties ar tevi. Tas nav tā vērts. Es gribu, lai tu manī uzmanīgi paklausies. Ja tas nebūtu absolūti nepieciešams, man ne prātā nenāktu tev to lūgt. Viņš pievirzījās sievai tuvāk. Es zinu, ka tas izklausīsies neprātīgi. Man vajadzīgs, lai tu mazliet atlaid savu dzelžaino tvērienu piemēram, pazaudē kādu pierādījumu vai kādā brīdī ar nolūku nošauj greizi. Man vienalga, ko tu izdari. Bet man ir jāuzvar.

Sāra iesmējās.

-    Vai tu nudien esi tik ļoti izmisis? Galu galā vai tu neaptver, ka tas ir pretlikumīgi? Un par ētiskumu mēs vispār nevaram runāt!

-    Pie joda ētiskumu! Kas cits ir daudz nozīmīgāks par ētiku!

-   Ak jā, pareizi, es piemirsu. Tavs darbs ir svarīgāks par visu pasaulē.

-   Kaut brīdi paklausies!

-    Es jau klausos! Sāra pielēca kājās. Un neticu savām ausīm. Kad tev bija virsroka, tad gan viss bija spoži un saulaini. Tiklīdz man beidzot darbs iet no rokas, tu gribi, lai es atkāpjos? Zini, tu patiešām neko nesaproti. Šis darbs ir pārvērtis manu dzīvi, es pirmo reizi pēc ilga laika jūtu, ka varu būt noteicēja par savu likteni. Manī ir atmodusies pašapziņa, trauksme beidzot ir pagaisusi. Es jūtos kā no jauna piedzimusi. Ja tu iedomājies, ka varēsi mani iebiedēt un piespiest, lai strādāju pēc taviem noteikumiem, ko tu mēģināji panākt iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas laikā, tu dzīvo sapņu pasaulē. Es teikšu tikai vienu reizi, Džered. Tu neko nepanāksi!

-   Lūdzu! Džereds neatlaidās. Tev jāļauj man uzvarēt.

-    Vai tu mani vispār klausījies? Man tas nav jādara.

-    Nē. Ir, Džereds sausi teica.

-    Kaut kas neticams! Vai tas ir pašapziņas jautājums? Vai tiešām? Tu acīmredzot nepārcietīsi, ja es tevi sakaušu.

-   Tam nav nekāda sakara ar pašapziņu. Džeredam pār pieri ritēja sviedru lāses.

-    Pat neceri! Sāra atcirta un uzgrieza vīram muguru. šajā prāvā es uzvarēšu. Gan jau tu to kaut kā pārdzīvosi.

Džereds saņēma Sāru aiz rokas un to cieši saspieda.

-    Klausi man!

-    Laid mani vaļā!

Neatslābinājis tvērienu, Džereds iesaucās:

-   Sāra, es tevi pēdējo reizi lūdzu ļauj man uzvarēt!

-    Kāpēc? Kas šajā lietā ir tik svarīgs, nolādēts? Sāra kliedza pretī, mēģinādama izrauties.

Džereds beidzot saprata, ka viņam nav izvēles. Nelaizdams Sāru vaļā, viņš ieskatījās tai acīs.

-   Ja es prāvā neuzvarēšu, tevi nogalinās!

Sāra sastinga.

-Ko?

-   Tu dzirdēji, ko es teicu. Tevi nogalinās. Ar šo lietu vēl joprojām strādāju tikai tāpēc, ka man piedraudēja ja es atteikšos, tevi nogalinās. Tāpēc es darbojos tik agresīvi. Tāpēc esmu tik neatlaidīgs. Un tāpēc es rakņājos tavā portfelī. Kopš Kozlova aresta mums abiem seko. Tie cilvēki ielauzās mūsu dzīvoklī. Viņi…

-    Ak dievs… Sāra izdvesa, noslīgdama uz sola.

-    Situācija ir draudīga, Sāra. Mums ir milzu nepatikšanas.

-    Vai starp tiem, kas tev draudēja, bija vīrietis ar iekritušiem vaigiem?

-   Ar iekritušiem vaigiem? Nē, ar mani runāja Kozlovs un… Džereds apklusa.

-    Kozlovs? Kas vēl? Sāra jautāja.

Džereds pameta skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā neviena nav, un tad cieši uzlūkoja sievu.

-   Oskars Rafertijs. Viņš ir iesaistīts visos tajos notikumos.

-            Tas melīgais mēsls! Sāra nolamājās. Mēs to zinājām! Gafs to pateica, tiklīdz izgājām no viņa biroja. Rafertijs tur spīlēs tevi, bet Iekritušie Vaigi mani.

-   Kā tas jāsaprot? Kas ir tas vīrietis ar tiem vaigiem?

Sāra īsos vārdos izstāstīja par tikšanos ar Iekritušajiem Vaigiem, par viņa draudiem nogalināt Džeredu, minēdama arī pirkstu nospiedumus, kurus nebija iespējams identificēt.

-   Tātad, ja tu atteiktos no lietas, viņi uzbruktu… ierunājās Džereds, kad Sāra apklusa.

-   Tāpēc jau es negribēju padoties.

-   Ja viņš pagrūda papu… Kāpēc tu neliki viņu arestēt?

-   Man nav ne jausmas, kas viņš ir. Turklāt man svaigā atmiņā bija viņa draudi, tāpēc baidījos viņam piedurt pirkstu.

-    Saprotu, Džereds noteica. Viņš apsēdās blakus Sārai un pārlaida pirkstus pār savainoto zodu.

-   Kas to izdarīja? Kozlovs?

-   Atšķēla man kādu mārciņu miesas, Džereds izgrūda. Tavējais tev vismaz palīdzēja. Galu galā vai tad viņš nebija tas, kurš tevi uzvedināja uz Rafertija pēdām?

-   Nebūt ne. Rafertiju mēs atradām paši sākām turēt aizdomās, tiklīdz izlasījām Arnolda testamentu.

-   Vai tad Arnolds atstājis testamentu?

-Jums, advokātiem, rūp tikai tas, lai jūsu klientu attaisnotu. Mēs, prokurori, esam vienīgie, kas mēģina noskaidrot patiesos apstākļus.

-   Pastāsti par testamentu! laizdams šo dzēlienu gar ausīm, Džereds mudināja.

-   Necik daudz stāstāma nav. Cik sapratām, pēc Rafertijam tuvākā un dārgākā partnera nāves viņš manto tā "Echo Enterprises" akciju daļu.

-    Vai tiešām? Rafertijam tiek viss uzņēmums?

-             Pilnīgi viss, apstiprināja Sāra, pamanījusi neticību vīra sejā.

-    Kas tevi tā izbrīna? Protams, viņam bija iemesls nogalināt otru uzņēmuma līdzīpašnieku! Ko vēl no tā var secināt?

-    Tas izskaidro, kāpēc Rafertijam vajadzīga uzvara šajā prāvā, izlaidis pirkstus caur matiem, Džereds sacīja. Sasodīts, tas nelietis ir gudrs!

-    Kāpēc? Ko viņš tādu izdarījis? Sāra uzplikšķināja vīram pa roku. Stāsti taču!

-   Viss ir samērā vienkārši. Vai tu atceries, kas ir slepkavas likums?

-Kas?

-   Slepkavas likums. Ir tāds likumdošanas akts.

Sāra papurināja galvu, tāpēc Džereds sāka skaidrot:

-   Slepkavas likums neļauj cilvēkiem, kas atzīti par vainīgiem slepkavībā, gūt peļņu no sava nozieguma. Pieņemsim, tu esi sastādījusi testamentu, kurā teikts, ka pēc tavas nāves es kļūstu par galveno mantinieku un man tiek visa tava nauda.

-   Visi divdesmit pieci dolāri.

-    Līdz pēdējam centam. Un tagad pieņemsim, ka es mēģinu tikt pie tās naudas agrāk, nolīgstot slepkavu, kas tevi aizsūta uz viņsauli. Ja tiek pierādīta mana saistība ar tavu nāvi, saskaņā ar šo likumu es nesaņemu ne desmit, ne piecus, pat ne vienu centu ari tādā gadījumā ne, ja tavā testamentā esmu minēts kā vienīgais mantinieks.

-    Vai Ņujorkas pavalsti šāds likums ir spēkā?

-   Nezinu, vai tam ir oficiāls spēks, taču vispārējās tiesībās tāds pants ir.

-   Tad kāpēc viņi negribēja to nokārtot ārpus tiesas?

-   Cik atceros, inkriminēt noziedzīgu rīcību var visām iesaistītajām personām, tāpēc Rafertijs nedrīkstēja pieļaut, lai Kozlova pārstāvis vienojas ārpus tiesas apmaiņā pret mīkstāku sodu, jo Kozlovam jābūt pilnīgi attaisnotam.

-   Tātad, ja tiks pierādīta jebkāda Kozlova vaina un atklāsies, ka Kozlovu nolīdzis Rafertijs, viņš var zaudēt tiesības uz cerēto naudas lādi.

-   Neaizmirsti, viņš ir iztrūcies ari par to, ka pats var tikt apsūdzēts slepkavībā. Galu galā tikai tā var izskaidrot, kāpēc Rafertijs ir iesaistījies. Ja viņš nebūtu kaut daļēji vainīgs, viņš nebāztu degunu šajā lietā. Un, ja Rafertijs nealktu naudas, viņš būtu ļāvis man vienoties par mazāku sodu jau pirms tiesas.

-   Vai tu domā, ka viņš vienlaikus mēģina pasargāt Klēru Donigeri? Sāra jautāja, pieceldamās kājās.

-   Tu esi pārliecināta, ka viņa ari iesaistīta noziegumā, vai ne?

-   Džered, tā sieviete par vīra nāvi ne asaru nenobirdināja! Viņa ne pirksta nav pakustinājusi, lai palīdzētu izmeklēšanai. Katrs vārds no viņas jāvelk ārā gluži vai ar zobārsta knaiblēm. Lūgšanās, lai viņa sniedz liecību, ir kā… tas ir kā…

-    Kā raut zobus, Džereds sausi noteica.

-Jā. Daudz zobu. Veselu muti zobu.

-   Labi. Ja Donigere ir iesaistīta kāds ir viņas motīvs? Vai viņa kaut ko manto?

-   Ne centa. Taču tam nav nozīmes. Pēc mūsu teorijas, viņa ar Rafertiju ir mīļākie. Novākdami Arnoldu Donigeru, viņi tiek pie visas naudas un katru nakti var spriņģot pa gultu. Par nelaimi, mēs nespējam pierādīt Rafertija saistību ar šiem notikumiem, taču ir skaidrs, ka viss notiek ar viņa ziņu.

-   Teorija nav zemē metama, Džereds atzina. Viņš patiešām kļūst pārāk aizbildniecisks, tiklīdz ir runa par Klēru.

-   Vai Rafertijs kādreiz ir teicis ko tādu, ko mēs varētu izmantot pret viņu?

Džereds atkal apsēdās uz sola un saņēma galvu rokās.

-    Patiesībā tu neko no tā visa nedrīksti izmantot pret viņu. To sargā advokāta klusēšanas zvērests.

-    Mani vairs neinteresē, kurš uzvarēs šajā prāvā, dārgumiņ. Es tikai gribu, lai ar tevi nekas slikts nenotiek. Un lai mēs abi izkļūstam no… Ieraudzījusi, ka vīrs sēž kā pārakmeņojies, Sāra aprāvās. Kas noticis? Vai tev kas kaiš?

Džereds piecēlās un apskāva sievu.

-    Lūdzu, lūdzu, piedod! Es negribēju tev nodarīt pāri, Sāra. Es tā rīkojos tikai tāpēc, ka biju noraizējies par tevi.

Atvieglojuma pārņemta, Sāra cieši apkampa vīru.

-    Viss ir kārtībā. Nebaidies! Es ari biju nobažījusies par tevi.

-   Bet es…

-              Kuš! Vairs ne vārda! Sāra sacīja, piekļāvusies Džeredam.

-   Tas ir beidzies. Nu tas ir beidzies.

Džereds pacēla galvu, ielūkojās Sārai acīs un atskārta, ka viņai ir taisnība. Pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem viņš nestrīdējās sievai pretī. Džereds pievilka viņu sev klāt un viegli pārlaida plaukstas pār viņas pleciem un muguru. Viņš izbaudīja, kā abu augumi sakļaujas. Pieglaudusi seju vīram pie vaiga, Sāra juta pazīstamos pēcpusdienas rugājus un, aizvērusi acis, ieelpoja odekolona smaržu, par kuru bieži bija raukusi degunu. Džereds viņu apskāva ap vidukli, un viņa pasniedzās zem Džereda jakas un noglāstīja viņa muguru. Sāra bija aizmirsusi, cik ļoti pēc tā visa ilgojas.

Sāra un Džereds klusuciezdami stāvēja, piespiedušies viens otram. Viņi tik ilgi naidojās un nu beidzot bija viens otru apskāvuši. Nekam citam nebija nozīmes. Sāra juta, ka Džereds nodreb. Pēc brīža viņa acis pieplūda asarām.

-   Gan būs labi, viņa mierināja, taču arī pati nespēja novaldīt asaras. Kā allaž, ieraugot Džeredu šņukstam, Sāra nenoturējās. Drīz vien abi bija emociju varā. Gan būs labi, viņa atkārtoja vēl un vēlreiz, asarām lāsojot pār vaigiem. Tici man, būs labi!

-    Es zinu, Džereds murmināja, izslaucīdams acis ar jakas piedurkni. Kamēr tev draud briesmas, es nevaru…

-    Es saprotu, Sāra atsaucās, notraukdama asaru. Mēs nedrīkstam zaudēt modrību. Ne viens, ne otrs neesam drošībā, iekams nebūsim izkļuvuši no šīs ķibeles.

-             Jā. Džereds ievilka elpu, izberzēja acis un nokremšļojās.

-    Labi. Kā mēs rīkosimies?

-    Apsvērsim visu vēlreiz. Ko Rafertijs un Kozlovs ir pateikuši? Vai kādam nav pasprucis nepārdomāts vārds, kas apliecinātu Viktora ieinteresētību šajā lietā? Kas ir vīrietis ar iekritušajiem vaigiem? Bijušais firmas darbinieks? Vai viņš grib atriebties Rafertijam? Varbūt Kozlovs ir minējis kādu senu pārestību?

-   Vienīgais, kas mani pārsteidza, bija Kozlova teiktais, ka viņš dienējis armijā.

-    Kādā vienībā?

-   Sauszemes spēkos. Lenijs pastāstīja, ka Kozlovs izmests no dienesta, taču tas arī viss, ko zinu. Vai tu domā, ka ir vērts izdibināt ko vairāk?

-   Iespējams. Ari Viktoram ir militāra pagātne. Rīt no rīta papētīšu.

-   Lieliski. Vai tu varētu ari pārbaudīt Rafertija tālruņa rēķinus? Es gribēju to izdarīt pats, bet izrādās, ka tikai jūs drīkstat pieprasit vietējo sarunu izrakstus. Ja tava teorija ir pareiza, izrakstā būs redzams, vai viņš bieži sazvanījies ar Klēru un Kozlovu.

-    Un varbūt ar mūsu noslēpumaino iekritušo vaigu īpašnieku.

-    Cerēsim, Džereds teica. Iespējams, viņi visi ir uz vienu roku.

Džereds pacēla acis un palūkojās uz mirguļojošajām gaismiņām Ņujorkas panorāmā. Skaisti, viņš nodomāja. Tikpat skaisti kā toreiz, kad pirmo reizi bija vērojis tās no šīs vietas kopā ar Sāru, tolaik vēl pirmā kursa studenti. Viņi bija pusnaktī devušies pabraukāties ar divriteņiem. Džereds dziļi ieelpoja un pasmaidīja. Beidzot dzīve ieies vecajās sliedēs. Viņš izdzirdēja Sāru iesmeļamies.

-    Kas šeit jocīgs? viņš jautāja, pagriezies pret sievu.

-             Nekas. Sāras smieklos jautās nervozitāte un atvieglojums.

-    Es vēl aizvien nespēju ticēt, ka tas notiek ar mums. Kāpēc tieši ar mums?

-    Nezinu. Varbūt tā lēmis liktenis.

-    Nē. Šī nelaime mūs neuzmeklēja, es pati to atradu. Ja es nebūtu tā uztraukusies par sevi, es nebūtu šo lietu paķērusi. Un, ja es nebūtu lietu pievākusi, tev nebūtu piedraudēts…

-   Labi, jau gana. Aizmirsīsim šo spēlīti! Šajā gadā tu esi pietiekami sevi žēlojusi.

-    Es nežēlojos. Es paraugos uz visu reāli. Ja es nebūtu lietu pievākusi, mēs tagad nesēdētu tādā peļķē.

-   Vari domāt, ko gribi, bet es tevi nevainoju. Atgriezīsimies pie svarīgākā jautājuma ko mēs iesāksim ar šo lietu?

Sāra bridi klusēja.

-   īsti nezinu. Skaidrs, ka mēs nevaram virzīt to uz tiesu.

-   Varbūt aiziesim pie tiesneša un palūgsim, lai mūs atstādina no lietas interešu konflikta dēļ? Džereds ierosināja. Tā panāksim, lai to iztiesā vēlreiz.

-    Iespējams ir gan viens, gan otrs variants, taču ar to mūsu problēma nav atrisināta.

-   Mani patiešām neinteresē, vai problēma tiek atrisināta, Džereds teica. Es iesaku tikt no lietas vaļā, lai mūsu dzīve atgriežas ierastajā gultnē. Es vairs negribu tēlot supervaroni.

-Tas nebūs tik vienkārši. Rafertijs, Donigere, Kozlovs, Iekritušie Vaigi mēs no viņiem netiksim vaļā. Šie cilvēki neliks mūs mierā, iekams nedabūs to, ko grib.

-   Skaisti. Tad mums atliek vienīgi izprātot, kā aizbēgt no šiem psihopātiem. Kā tu raugies uz iespēju, ka mēs izstājamies no spēles un paziņojam viņiem ja ar mums kas notiek, mūsu advokāts nosūta vēstuli ar pierādījumiem par Rafertija vainu?

-    Džered, tu nesaskati kopainu. Pat ja šie cilvēki atstās mūs mierā, mēs nevaram pieļaut, ka viņi līdzīgi izrīkojas ar citiem.

-   Tātad mums jāizsūta elektroniskā pasta vēstule par Rafertiju visai firmai?

-   Nejoko! Tu zini, ka man ir taisnība. Pēc īsa brīža Sāra piemetināja: Tas ir mūsu pienākums, vai nu tev tas patīk, vai ne.

Džereds pamāja.

-    Ko tu ierosini?

-   Pagaidām neko konkrētu. Domāju rit aprunāties ar Konrādu, kas šo pasauli pārzina labāk nekā jebkurš cits.

-    Un kuras pasaules vēl viņš pārzina?

-    Džered, lūdzu! Kāpēc tev bija tas jāpiemin? Es zvēru, nekā tāda nebija! Mēs saskūpstījāmies, un es atrāvos. Tas arī viss.

Džereds neatbildēja.

Sāra gaidīja, ko viņš teiks, un jutās briesmīgi. Nebija šaubu, ka šis acumirklīgais skūpsts viņu vajās mūžīgi. Lūkodama atrast īstos vārdus, viņa apjauta, ka ar to nebūs diezgan. Taču ar kaut ko bija jāsāk.

-    Džered, es lūdzu piedošanu.

-   Nevajag…

-   Nē, patiesībā tieši to man vajag, viņa atteica. Es no sirds nožēloju un atvainojos, ka tev to nodarīju. Es gribētu padarīt to par nebijušu, izdzēst šo atgadījumu no atmiņas. Zinu, ka tas nav attaisnojums, tomēr gribu, lai tu atceries sagādājot tev ciešanas, es jūtos briesmīgi. Nekas, pilnīgi nekas mani nesāpinātu vairāk.

-   Tu viņu nemīli?

-    Vai tu esi jucis? Tas bija tikai viens mirklis, viens kļūmīgs solis. Tu esi visa mana pasaule, Džered. Nekas man nenozīmē vairāk. Es tev uzticos visā.

-   Ja tu man tā uzticies, kāpēc tu mani izspiegoji tonakt, kad rakņājos tavā portfeli?

Sāra pakņudināja vīram skaustu.

-    Dārgumiņ, es visu nakti gulēju ciešā miegā. Es gribēju pārbaudīt, kā tu reaģēsi, un tu atzinies. Bet es tik un tā tev uzticos un mīlu tevi.

-   Vai tu saproti, cik bezsirdīga esi? Džereds ar šķelmīgu smaidu vaicāja.

-    Ko lai saku? Cīņā ar vislabākajiem tādai jābūt.

-    Sāra, es to darīju vienīgi tāpēc, ka biju uztraucies par…

-             Lai nu paliek, Sāra atteica un saņēma Džeredu aiz rokas.

-    Saskūpstīsimies, salīgsim mieru, un atstāsim to sodību aiz muguras.

-   Šeit? Džereds aplaida skatienu visu pamestajai promenādei. Visu šo pūļu priekšā?

-   Protams, šeit. Šis ir mūsu ideālais Holivudas kadrs. Bezbailīgi varoņi, satriecoša ainava, vējā plīvojoši mati viss ir savā vietā. Mums atliek vienīgi…

Sāra apklususi apskāva vīru, un abi kaislīgi skūpstījās. Krietnu brīdi viņi stāvēja apkampušies, nespēdami viens no otra atrauties. Apkārtējā pasaule izgaisa.

-   Cik labi! Sāra beidzot izdvesa.

Džereds pasmaidīja.

-   Jauki atgriezties mājās.

-   Vai tagad varam iet prom no šejienes?

-    Atkarībā no tā, ko darīsim.

-   Mēs liksim kopā mozaīku. Tiklīdz bilde būs skaidra, mēs sāksim tvarstīt tajā redzamos nekrietnelus. Ja Rafertijs iedomājas, ka šobrīd iestidzis mēslos, redzēsim, kā viņš jutīsies, kad iesperšu viņam pa pēcpusi.

-   Ceru, ka tev ir taisnība. Ja Rafertijam šī saruna nāktu ausīs, viņš nekavētos ne mirkli, pat zinot, ka tu esi apgabala prokurora palīdze.

-Jā, es esmu apgabala prokurora palīdze. Brauksim mājās!

Zem ozola, ko ieskāva krūmu puduris, stāvēja vīrietis un klusi vēroja pāri, kurš attālinājās no promenādes. Viņš jau bija to paredzējis. Viņš to jau sākumā zināja. Kādā jaukā brīdī viņi neizturēs un atzīsies viens otram.

Viņš vēroja, kā vīrietis un sieviete pa betona celiņu dodas Klārkstrītas virzienā. Celiņš veda viņam garām, taču visapkārt valdīja akla tumsa, tāpēc nebija vajadzības slēpties vīrietis pat nepieliecās, kad abi pienāca tuvāk. Viņš atspiedās pret ozola stumbru, ar acīm sekodams abiem. Radās kārdinājums viņiem pieskarties, taču viņš apvaldīja šo vēlmi. Šūpodami sadotās rokas, Sāra un Džereds gāja, atguvuši pašapziņu. Viņi šobrīd zināja gandrīz visu. Visu, vienīgi to ne, ka viņu noslēpums nav drošībā.

-   Es zināju, ka viņš ir vainīgs! Gafs sauca, berzēdams plaukstas gar biksēm. Vai tas nebiju es, kurš to teica? Vai tas nebiju es? Es biju vienīgais, kas norādīja uz Rafertiju!

-   Labi, labi, tu trāpīji mērķī, Konrāds apstiprināja. Pamēģini to kaut kā pārdzīvot.

Viņš pagriezās pret Sāru, kas sēdēja uz sava galda.

-   Ko vēl Džereds tev pastāstīja?

-   Vairāk neko, Sāra teica. Rafertijs draudējis Džeredam jau pašā sākumā. Ja Džereds prāvā neuzvarēšot, Rafertijs likšot mani nogalināt.

-   Un viņam var uzticēties? Konrāds noprasīja.

-   Kam? Džeredam? Kas tas par jautājumu? Viņš ir mans vīrs.

-   Un pretējās puses pārstāvis. Nevar izslēgt iespēju, ka viņš piespēlēja šādu pasaciņu, lai novirzītu mūs pa nepareizām pēdām.

-   Vai tikai te kāds nav nosmēķējis vienu otru zālītes pauguru. Es nejokoju.

-   Ziniet, par zālaino pauguru nevajag zoboties, Gafs brīdināja. Tas nav nekāds joks. [4]

nebija nekāds jaukais skats, Sāra turpināja, nelikdamās ne zinis par asistentu.

-    Fotogrāfijas? Kur viņš rāvis tādas fotogrāfijas?

-    Mans minējums ir…

-    Paga, paga! Gafs iejaucās sarunā. Jūs skūpstījāties? Vai šajā kabinetā norisinājās sekss? Ja bija, es gribu par to zināt.

-     Nav noticis nekas pieminēšanas vērts, Sāra atbildēja.

-    Draugiem gadījās kļūme.

-   Stāsti par fotoattēliem! Konrāds mudināja.

-    Izskatījās, ka tās uzņemtas no tās puses. Sāra rādīja uz divu kabinetu logiem pretī. Tie ir apgabala prokurora palīgu kabineti.

-   Vai ir kāda nojausma, kas tās fotografējis?

-   Viktors! Kurš gan cits? Sāra attrauca. Var jau būt, ka viņš darbojas aizkulisēs, taču roku uz pulsa viņš tur.

-   Tā varētu būt, Konrāds sprieda. Taču, kamēr mums nav pierādījumu, mēs nevaram rīkoties. Pat ja uz Viktoru krīt aizdomas, viņš nav izdarījis neko pretlikumīgu.

-   Tieši tāpēc es gribu sākt izmeklēšanu. Džereds man pateica Rafertija privāto tālruņa numuru, un to derētu papētīt sīkāk.

-   Es varu to izdarīt, Gafs piedāvājās. Tu, domājams, gribi noskaidrot, kam no šā numura zvanīts, kā arī to, no kuriem numuriem zvanīts?

-   Visu, ko vien var, Sāra atbildēja.

Gafs paraudzījās uz Konrādu.

-   Vai es drīkstu…

-   Es tev dodu savu atļauju, Konrāds apstiprināja. Ja gadās kāda aizķeršanās, liec, lai zvana man.

Sāra pateicīgi pamāja.

-   Šoreiz man tiešām vajadzēs tavu palīdzību. Džereds pastāstīja, ka Kozlovs kādu laiku dienējis armijā. Man ir nojauta, ka tieši tur viņš iepazinies ar Iekritušajiem Vaigiem. Tā kā mēs nevaram neko uzsākt, līdz neesam noteikuši viņa identitāti, es prātoju, vai nevarētu…

-    Pasaki beidzot, kas vajadzīgs! Konrāds viņu pārtrauca.

-     Visu divīzijas karavīru vārdi? Visi karaspēka bāzes dienesta biedru vārdi? Fotogrāfijas? Pirkstu nospiedumi?

-    Fotogrāfijas noderētu vislabāk. No vārda nekāda īpaša labuma nebūtu, turpretim attēlā es viņu pazītu.

-   Es nogādāšu tev visu, tiklīdz saņemšu. Līdz prāvas beigām mēs zināsim tā džeka mazā pirkstiņa gredzena izmēru.

-    Ak nē! Sāra iesaucās. Man šīs ziņas vajadzīgas pirms tiesas. Ja vilcināsimies, viens no mums var to nesagaidīt.

Kad Konrāds un Gafs grasījās doties ārā no kabineta, Sāra vērsās pie vecākā vīrieša:

-    Konrād, vai vari brīdi uzkavēties?

-    Ak vai, mīlnieki! Gafs ķircinājās.

Pamanījis Sāras satraukuma pilno sejas izteiksmi, Konrāds izstūma Gafu ārā un aizvēra durvis.

-   Vai varu minēt, kāds būs sarunas temats?

-    Mēs abi jutīsimies neveikli, taču mums nudien jāizrunājas.

-   Sāra, tev nekas nav jāsaka. Es zinu, kādas ir tavas jūtas pret Džeredu. Viņš ir tavs vīrs.

-    Ne tikai tas. Viņš ir…

-    Viņš ir vīrietis, kuru tu mīli, Konrāds viņu pārtrauca.

-   Jā, Sāra sacīja. Taču vēl vairāk. Daudz vairāk.

Konrāds apsēdās uz dīvāna.

-    Piedod, Sāra! Es nebiju paredzējis, ka tā iznāks.

-    Neatvainojies! Kad tu pieliecies man klāt, es taču nebēgu, ko kājas nes.

Uzlicis elkoņus uz ceļgaliem, Konrāds nodūra galvu.

-    Nolādēts! viņš nopurpināja.

-    Lūdzu, nešausti sevi!

-   Tā nebija labi. Es nedrīkstēju tā rīkoties.

-    Konrād, katrā draudzībā gadās kāds neveikls bridis. Arī mūsu. Mēs varam viens otram atvainoties kaut līdz pastardienai. Manuprāt, mēs tiksim tam pāri, ja mēģināsim to aizmirst.

-   Tik vienkārši, jā?

Sāra novērsās.

-    Es nezinu… laikam.

Konrāds uzmanīgi vēroja viņu, līdz saprata, ka nekas cits neatliek.

-    Es zvēru tev, ka nekad…

-   Nevajag taisnoties, viņa atteica, savilkusi stingru sejas izteiksmi. Mēs to pārdzīvosim.

-   Par to es nešaubos. Bet man no tiesas žēl, Sāra. Es nebiju izpratis tavu izturēšanos pareizi un apsolu, ka nekas tāds neatkārtosies.

-    Norunāts. Sāra pasmaidīja un pastiepa roku. Turpmāk tieksimies tikai uz augšu?

Konrāds paspieda viņas roku.

-   Zemāk nolaisties vairs nav iespējams.

-    Vai esi gatavs ceturtdienai? Rafertijs jautāja, kad Džereds pacēla klausuli.

-    Es cenšos, Džereds atbildēja, kaut gan ir grūti visu pagūt.

-   Tu jau nedēļām ilgi darbojies. Kas vel tev jaizdara?

-   Man jāpabeidz ievadruna, jāapkopo jautājumi mūsu lieciniekiem un arī apsūdzības puses lieciniekiem, jāapsver zvērināto izvēle, jāizlemj, kādos cilvēkos Kozlovs varētu izraisīt simpātijas. Tas viss jāpaveic trīs dienu laikā. Darba pāri galvai.

-   Man tas nerūp. Dari, kas jādara! Vai ir kādas ziņas par tavu sievu?

-   Tikai tas, ka esmu atgriezies dzīvoklī. Pateicu, ka man nepatīk gulēt svešā dzīvoklī. Pēc negadījuma ar Konrādu viņa jutās vainīga, tāpēc neiebilda. Citādi nekā īpaša nav.

-    Vai patiešām?

Džereds nevilcinājās ne mirkli.

-   Protams, viņš teica. Ja ticam piezīmēm, ko atradu viņas portfelī, Sāra izsauks Petiju Herisoni liecināt tikai tad, ja tas patiešām būs nepieciešams.

-    Pat ja viņa to izsauks, mis Herisone nemaz neatgādinās to liecinieci, kāda bija iepriekšējā reizē.

-    Esiet tik laipns un neaiztieciet viņu, līdz noskaidrojam Sāras plānus. Es negribu, lai Kozlova apsūdzību sarakstam pievieno arī liecinieku iebiedēšanu.

-   Nebēdā! Šo jautājumu atstāj mūsu ziņā! Mēs to nokārtosim.

-   Tam es ticu, Džereds bijīgi atzina. Tagad ļaujiet man strādāt. Drīz atkal sazvanīsimies.

Nolicis klausuli, Džereds pacēla acis uz Ketlīnu, kas bija dzirdējusi sarunu.

-    Vai tu domā, ka viņš zina? sekretāre jautāja.

-    Nav ne jausmas, Džereds atteica. Viņš sāk nervozēt, un uztraukums nomāc aizdomīgumu. Es vienīgi ceru, ka līdz tiesai Sāra kaut ko izdibinās.

Tovakar ceturksni pāri astoņiem Džereds, skaļi aizcirzdams durvis, iegāja dzīvoklī.

-    Sāra! viņš ieaurojās brīdī, kad ieraudzīja sievu rosāmies virtuvē. Kad tu grasies iesniegt liecinieku sarakstu, sasodīts?

-    Tad, kad tas būs uzrakstīts! Sāra atcirta, dodoties uz guļamistabu. Un es vēl neesmu to uzrakstījusi.

-              Neizvairies no manis! Džereds sauca, sekodams viņai.

-    Man jau sāk likties, ka šis nebūs tiesas process, bet slēpnis.

-   Sauc to, kā gribi, bet faktu noskaidrošanu varu pabeigt kaut vai brīdi pirms ievadrunas.

-   Vai tu esi jukusi? Kurš tad tā velk garumā? Pieklājība prasa, lai tu…

-    Lai pieklājība iet ieskrieties! Es ievēroju noteikumus un gribu tos pilnībā izmantot. Ja gribi atgriezties šajā dzīvoklī, ej un iekārtojies uz dīvāna! Un vispār liec mani mierā, nolāpīts!

Sāra aizcirta durvis Džeredam deguna priekšā.

Mirkli vēlāk Džereds klusi atvēra durvis un ielavījās uz pirkstgaliem guļamistabā. Sāra jau sēdēja pie datora istabas stūrī un klabināja tastatūru. Piegājis tuvāk, viņš izlasīja teikumu datora ekrānā.

-    Kā pagāja diena, dārgais? Viņš noskūpstīja Sāru uz skausta un noliecās pie tastatūras.

-    Labi, viņš rakstīja atbildi. Aprunājos ar Rafertiju. Liekas, viss noritēja gludi. Nedomāju, ka viņš nojauš. Pārāk nervozē.

Kamēr sieva klabināja taustiņus, Džereds pievilka krēslu un apsēdās viņai līdzās.

-            Zini ko? Sāra rakstīja. Konrāds ieteica pieprasīt, lai dzīvokli pārmeklē. Divu stundu laikā darbs būs pabeigts, un mēs varēsim runāt brīvi.

-    To nedrīkst darīt. Ja mēs liksim pārmeklēt dzīvokli, Rafertijam radīsies aizdomas. Ierosinu drošības pēc līdz tiesai neko nemainīt, Džereds atbildēja.

Spaidīdama taustiņus, kā ierasts, ar vienu pirkstu, Sāra pažēlojās:

-    Es draņķīgi drukāju.

Džereds klusi iesmējās. Viņš bija noilgojies pēc sievas humora izjūtas. Džereds uzlika plaukstu Sārai uz pakauša, pievilka viņu klāt un uzspieda maigu, vieglu skūpstu uz deniņiem, tad uz vaiga, uz auss ļipiņas. Tikko manāmi kustinādams lūpas pie viņas auss, Džereds čukstēja:

-   Es patiešām ļoti mīlu tevi.

Skūpstīdams Sāru aizvien zemāk un zemāk, viņš lēni atpogāja viņas blūzes augšējās pogas.

Sāra aizvēra acis, gandrīz aizmirsdamās mirkļa burvībā, taču pēkšņi attapās. Iztaisnojusies viņa datorā pavēstīja:

-    Nē, es negribu. Vismaz ne tik ilgi, kamēr mūs noklausās.

-   Neviens neko nedzirdēs, Džereds uzrakstīja.

-    Pareizi, Sāra atbildēja. Neviens neko nedzirdēs.

-    Vai es pareizi redzu?

Sāra uzsita lielu izsaukuma zīmi.

-    Labi, es tad nu sēdēšu un cietīšu, Džereds rakstīja. Tā nu es ciešu. Es ciešu. Es ciešu. Mirklis klusuma. Es vēl aizvien ciešu. Sāra uzpliķēja vīram pa muguru, un viņš paklabināja taustiņus, jautādams: Kas jauns darbā?

-   Pagaidām nekas, Sāra rakstīja. Rīt.

Ne Sāra, ne Džereds nepamanīja, ka galds pabīdīts ceturtdaļu collas pa labi. Viņi nepamanīja, ka datora monitors paliekts uz augšu mazliet vairāk nekā parasti un monitora otrā pusē iesprausts sadalītājs, kura vēl nesen tur nebija, un no tā stiepjas gan galvenais monitora kabelis, gan vēl kāds vads. Un viņi, protams, nepamanīja, ka jaunais vads aiz galda nozūd nelielā, pavisam nesen izurbtā caurumā sienā. Un arī to ne, ka šis vads, vīdamies gar ventilācijas cauruli, nonāk pagrabā, kur iesprausts citā monitorā. Un šajā monitorā tas pats vīrietis izlasīja visu, ko Sāra un Džereds viens otram rakstīja.

Agrajā otrdienas rītā Sāra iegāja liftā augsti paceltu galvu un taisnu muguru. Dāmels uzmeta viņai skatienu un pasmaidīja.

-Jūs laikam brokastīs ēdat tos " Wheaties", jo no tiesas izskatāties pēc čempiones.

-   Tas ir mans noslēpums! Sāra smējās.

Lifta durvis jau vērās ciet, kad kabīnē ielēca jauns vīrietis baltā kreklā ar īsām piedurknēm. Sāra viņu uzreiz pazina šis cilvēks bija ne tikai piegādājis aizturēšanas protokolus SLIB, bet arī ieteicis viņai pievākt Viktoram paredzēto lietu.

-    Kā pa dzīvi, Dāmel? viņš uzsauca. Vai ir kādas jaukas tenkas… Sveika! viņš bilda, ieraudzījis Sāru. Priecājos, jūs atkal redzot!

-    Vai esat pazīstami? Dāmels apjautājās.

-             Tā varētu teikt, Sāra attrauca un, pastiepusi roku, piebilda:

-    Starp citu, jāiepazīstas oficiāli. Mani sauc Sāra.

-   Malkolms, viņš atbildēja. Lifta durvis aizvērās. Kā sokas ar to lietu? Vai man bija taisnība? Bija taču, vai ne?

-   Jūs bijāt pirmais, kas teica, ka šīs lietas iztiesāšanā iespējams gūt uzvaru.

-    Protams, iespējams. Ja tā nebūtu, jūs to nedabūtu.

Sāra sarauca uzacis.

-    Es nesaprotu.

-    Nu, lietu.

-    Vai man būtu kas jāzina?

Malkolms brīdi klusēja.

-    Es atvainojos. Biju domājis, ka jūs jau esat izrunājušies, viņš beidzot teica.

-    Par ko? Es neko nesaprotu.

Malkolms paraudzījās te uz Dārnelu, te uz Sāru. Abi cieši lūkojās viņā.

-    Nē, es turu muti. Mana mēle ir tik vaļīga, ka var nejauši izkrist.

-    Malkolm…

-   Nē, nē, no manis jūs neko neizdabūsiet. Ja ir kādas neskaidrības, ejiet un prasiet Viktoram. Lifta durvis atslīdēja vaļā sestajā stāvā, un Malkolms izkāpa. Uz redzēšanos, Sāra! Visu labu, Dārnel!

-   Jums kļuva nelabi? ievaicājās Dārnels, kad lifta durvis aizvērās. Jūs esat bāla kā Kaspers.

-   Uz nākamo stāvu! Sāra sacīja. Ātri!

Sāra izskrēja no lifta, aizdrāzās uz savu kabinetu, atrāva rakstāmgalda atvilktni un izņēma kādu vecu piezīmju grāmatiņu. Saglabā vēsu prātu, viņa sev piekodināja. Izspried visus "kā" un "kāpēc". Vēlreiz pārdomādama sarunu ar Malkolmu, viņa apsvēra katru zilbi. Ja tā nebūtu, jūs to nedabūtu. Ja tā nebūtu, es to nedabūtu. Es to nedabūtu. Viņa atvēra piezīmju grāmatiņu, atšķīra tīru lapu un kārtējo reizi uzdeva sev jautājumu kāpēc Viktors gribēja šo lietu? Sāra rūpīgi izvērtēja agrāk izvirzītās atbildes. Tāpēc, ka viņš pazīst Kozlovu. Tāpēc, ka viņš Kozlovu ienīst. Tāpēc, ka viņš alkst Kozlovu sodīt.

Nolāpīts! Atbilde visu laiku bijusi tepat degungalā! Jau pirmajā dienā, zinot viņas vājo vietu, Viktors bija izlicis slazdu. Sāra aizvēra acis, pārdomādama tikko radušos versiju. Beidzot viss nostājās savā vietā. Dūres sažņaudzās, un dusmas vai kāpa pa muti ārā. Viņa nepūlējās tās apvaldīt.

-   Maitas gabals tāds! Sāra iekliedzās un laida piezīmju grāmatiņu pret sienu. Kur man bija prāts?!

Aizcirtusi durvis, Sāra metās prom pa gaiteni, nepievērsdama uzmanību pretimnācējiem. Bez klauvēšanas viņa atrāva Viktora kabineta durvis.

-    Ienāciet! sacīja Viktors, pacēlis skatienu no galda.

Sārā kūsāja niknums.

-    Vai atgadījušās nepatikšanas?

-   Jūs zinājāt, vai ne? Sāra šņāca.

-   Piedodiet, vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu, par ko mēs runājam?

-   Netēlojiet, ka esat apmulsis! Jūs jau pašā sākumā zinājāt, vai ne? Jūs zinājāt par mani jau pirmajā darbadienā, kad tikāmies liftā. Jūs zinājāt manu vārdu, jūs zinājāt manu pagātni, zinājāt visu, kas par mani bija jāzina. Jūs zinājāt, cik ļoti es vēlējos saņemt lietu!

-   Sāra, man nav ne jausmas, ko jūs…

-   Nemaz nebija tik grūti izplānot, vai ne? Kad Malkolmam bija iedvests ticams iegansts, atlika vienīgi izraudzīties muļķi viegli ietekmējamu, tomēr prasmīgu darbinieku, kurš strādātu neatlaidīgi, taču būtu tik naivs, ka neko nenojaustu. Kādu, kurš viegli ievainojams. Un izmisuma pārņemts. Kurš pagrābtu šo lietu. Tādu cilvēku kā es.

-   Jūs esat savērpusi apbrīnojamu versiju.

-   Skrienot šurp, es nebeidzu sevi šaustīt par savu stulbumu. Un par savu alkatību. Taču tas vēl nav viss, vai ne, Viktor? Es nepaņēmu to lietu pati. Mani uz to uzvedināja, un tieši jūs panācāt, lai es to pievācu.

Viktors, sēdēdams pie galda, tikko jaušami pavīpsnāja.

-   Neticami! Sāra novaidējās. Kāpēc? Kāpēc jūs to neņēmāt pats?

-    Es atkārtoju, ka nesaprotu, par ko jūs runājat. Bet tas Kozlovs ir savdabīgs zellis, vai ne?

Sāra sakoda zobus.

-   Jūs esat riebeklis, Viktor!

-   Pat ja esmu, galva man nesāp.

-   Vai esi par to pārliecināta? Konrāds jautāja. Tas neizklausās loģiski.

-    Kādai loģikai vēl jābūt? Sāra atjautāja. To izdarīja Viktors.

-    Pārliecināsimies, vai esmu pareizi sapratis. Tu apgalvo, ka todien, kad ieradies SL1B, Viktors ne tikai zināja, ka Malkolms piegādās to lietu, bet bija pieteicis Malkolmam darīt visu, lai tu to nozagtu?

-   Tieši tā.

-    Kāpēc Viktors nevarēja no lietas atteikties, ja viņš to negribēja? Viņš tātad vēlējās, lai lietu ierosina. Kāpēc Viktors gādāja, lai to saņem tu? Kāpēc viņš to neatdeva man vai kādam citam pieredzējušam apgabala prokurora palīgam?

-   Viņš nevēlējās, lai Kozlovs un Rafertijs uzzina, ka viņš to negrib.

-   Vai tagad tu vairs nedomā, ka Viktors iznīcina lietas?

-    Domāju gan, bet viņš negribēja iznīcināt šo lietu. Ieraudzījusi Konrādā neizpratnes pilno skatienu, viņa nopūtās. Sākšu no sākuma. Esmu pārliecināta, ka Viktors duļķo ūdeņus. Visticamāk daži bagāti klienti maksā prāvas summas, lai viņš iznīcinātu nenozīmīgas lietas, un es uzskatu, ka viņš ir tik negodīgs, cik vien prokurora palīgs var būt. Acīmredzot kāds ietekmīgs Rafertija drauģelis pastāstīja viņam par Viktoru, un, kad Kozlovu aizturēja, Rafertijs pinkšķēdams metās pie Viktora. Jāliek aiz auss, ka Viktors nav dumjš viņš lieliski zina, ka šī spēlīte izdodas vienīgi tad, ja visu var nostrādāt klusībā. Bet mēs zinām, ka Kozlovs ir kluss kā… kluss kā satrakojies maniaks.

-   Tāpēc Viktors pasūta Rafertiju vienu māju tālāk.

-   Pareizi. Bet Rafertijs arī nav muļķis. Uzokšķerējis Viktora netīro noslēpumu, viņš piedraud ja Viktors nebūs ar mieru likt lietai nozust kā pēc burvja mājiena, viņš muti neturēs. Pats par sevi saprotams, Viktors lietu iznīcināt negrib, jo tas viņu apdraud, taču arī citam atdot viņš to nevar, jo tad Rafertijs viņu nosūdzēs. Tā nu Viktors ir dilemmas priekšā kā tikt vaļā no lietas un noslēpt, ka viņš no tās atbrīvojies?

-    Viņam jāpanāk, lai kāds to nozog.

-   Vai nešķiet kaut kas pazīstams?

Konrāds piecēlās no krēsla un palūkojās pa logu.

-    Patiesībā tāds Viktora solis ir visnotaļ spožs.

-   Tas vīrs ir augstas klases profesionālis. Viņš nepakļaus briesmām savu karjeru tāda Kozlova dēļ. Pēc tam viņam vairs nekas navļādara, vienīgi jātēlo aizkaitinājums. Tad viņš paziņo Rafertijam un Kozlovam, ka viņa rokas ir par īsām. Pieļauju, ka viņš izdara vēl dažus pakalpojumus nodod šādu tādu informāciju, šur tur pafotografē -, un abi ir pārliecināti, ka Viktors ir viņu cilvēks.

-Tātad ik reizi, kad viņš tevi pārbaudīja…

-   Vai nu ziņoja Rafertijam, vai arī raudzījās, lai es nepiekļūstu citām viņa lietām.

-    Vienu tomēr es vēl nesaprotu, aizgriezies no loga, Konrāds sprieda. Kādam bija jāpasaka Viktoram, ka tajā pēcpusdienā tu sāksi strādāt. To zināji tikai tu un Džereds.

-   Tikai vēl viens cilvēks zināja, kur esmu.

Tajā bridi Konrādā kabinetā ienāca Gafs.

-   Kas jums abiem kaiš? viņš apvaicājās. Jūs izskatāties bāli kā rēgi.

-    Man nekas nekaiš! Sāra izgrūda. Nieki vien.

-   Ja gribat atkal pamaigoties dariet to, nekautrējieties.

-   Nu jau pietiek, Konrāds noņurdēja. Nav asprātīgi.

-   Gaf, mēs gribētu vēl bridi parunāt divatā, Sāra teica.

-    Kāpēc? Vai ir kāds liels noslēpums?

-    Ej! Konrāds uzsauca.

-    Labi, labi, jums vajadzīgs brītiņš divvientulības. Es saprotu. Gafs pagriezās pret durvīm. Bet tāpēc jau nav jāizgāž dusmas uz mani. Esmu jūsu pusē.

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Sāra palūkojās uz Konrādu.

-    Lūdzu, apliecini, ka tas nav viņš!

-    Tas nav viņš, Konrāds apliecināja. Es to zēnu pazīstu kopš viņa pirmās darbadienas. Neko tādu neesmu manījis.

-    Man vienalga, cik ilgi tu viņu pazīsti. Tas ir vienīgais loģiskais izskaidrojums. Uz SLIB mani aizveda viņš. Tu taču saproti bez viņa es turp nebūtu gājusi.

-   Sāra, viņš tev izdarīja pakalpojumu.

Viņa juta, ka nosvīst.

-      Ak kungs! Tātad Rafertijs zina, ka mēs ar Džeredu esam viens otram atklājuši kārtis.

-   Tam es neticu. Neviens neko nezina.

-   Bet kā tu izskaidrosi…

-    Man nav nekas jāizskaidro! Konrāds atcirta. Es pazīstu Gafu un viņam uzticos. Viņš nemūžam tā nerīkotos.

-    Vari uzticēties, kam vien gribi, Sāra noteica. Tas nenozīmē, ka tev neiegrūdīs dunci mugurā.

Tovakar Sāra pārradās mājās tikai pusdeviņos un, dodamās taisnā ceļā uz guļamistabu, dzirdēja apslāpētu datora tastatūras klikšķināšanu. Džereds jau bija uzrakstījis teikumu:

-    Čau, mīlulīt! Kā šodien veicās? Pagriezies un ieraudzījis sievas sejas izteiksmi, viņš papildināja: Kas noticis?

Pielikusi pirkstu pie lūpām, it kā lūgdama klusēt, Sāra ķildīgā tonī paziņoja:

-    Vai tu negribētu padimēt dzīvojamā istabā? Man šeit mazliet jāpastrādā.

-    Dari, ko gribi! Džereds asi atcirta, piecēlās un izbrāzās no istabas. Dzīvojamā istabā viņš ieslēdza televizoru, nedzirdami aizlavījās uz guļamistabu un Sārai pār plecu izlasīja:

-   Man radusies nojauta, ka GaЯ ir pretējā pusē. Cik noprotu, ne jau nejaušības pēc viņš mani pirmajā dienā aizveda uz SLIB.

Noliecies pār tastatūru, Džereds uzrakstīja:

-    Tā nav niecīga apsūdzība, Sāra. Iesaku visu rūpīgi apsvērt, pirms sabojā ar viņu attiecības.

Saprazdama, ka vīram ir taisnība, Sāra uzklikšķināja:

-    Vai mums ir kalendārs?

-   Manā portfelī, Džereds rakstiski atbildēja. Ieskaties plānotājā!

Sāra atvēra Džereda portfeli un sameklēja nelielo elektronisko plānotāju. Nospiežot taustiņu ar uzrakstu "Kalendārs", uz ekrāna iegaismojās gan datums, gan Džereda veicamo darbu saraksts. "Piezvanīt ekspertam zvērināto jautājumos. Uzrakstīt jautājumus lieciniekiem. Piezvanīt iespiedējam." Ritinot uz augšu, viņa uzmeklēja pirmdienas, astotā septembra savas pirmās darbadienas -, ierakstu. Kad tas parādījās ekrānā, Sārai pamira sirds. Todien Džereda darāmo darbu sarakstā bija tikai viens ieraksts. Piezmnīt V. S. Zem iniciāļiem bija tālruņa numurs, un Sāra zināja, ka cipari 335 tā priekšā ir prokuratūras kods. Viņa vēlreiz uzmeta skatienu iniciāļiem. V. S. Viktors Stokvels.

Sāra pacēla acis uz Džeredu. Tad atkal paskatījās uz Viktora numuru. Tas nav iespējams!

Kad viņa atkal pievērsās Džeredam, vīrs lūkojās pretī, bez skaņas jautādams:

-    Vai kas noticis?

Sāra papurināja galvu un aizvēra plānotāju. Gafs nebija vainīgs. Vainīgs bija Džereds. Sārai saļodzījās kājas. Viņa lēnām piegāja pie datora.

Džereds bija uzrakstījis jautājumu:

-    Kas tev liek turēt Gafu aizdomās?

Ar pūlēm valdīdama trīcošās rokas, Sāra uzrakstīja:

-    Nekas konkrēts. Tikai nojauta.

-   Es taču teicu, ka Gafs nav vainīgs! nākamajā rītā Konrāds atgādināja. Es to teicu jau vakar. Es zināju, ka viņš nevar būt vainīgs.

-    Lai nu būtu. Sāras balss izklausījās tā, it kā viņā nebūtu palicis ne kripatiņas enerģijas. Viņa sēdēja, salikusi rokas uz galda un nolaidusi galvu uz rokām. Man vajadzīga tava palīdzība. Ja nu es maldos, un Džereds tomēr nav vainīgs?

-   Kāpēc tu šaubies? Skaidrs, ka vainīgs ir Džereds!

Sāra nepacēla galvu. To viņa nebija gribējusi dzirdēt. Kuņģis sažņaudzās. Tas nevar būt! Viņa nevēlējās tam ticēt.

-   Sāra, kā tu jūties?

Sāra neteica ne vārda. Šķita, ka viņai būtu aizcirtusies elpa. Te nebija runa par kādu attālu paziņu vai jaunu darbabiedru. Runa bija par viņas vīru. Viņai būtu jāzina par savu vīru viss. Pilnīgi viss. Ar šiem vārdiem viņa vakarnakt piespieda sevi aizmigt, ar tiem aizbildinājās, kad vēl negribēja atzīt Konrādā secinājumus. Taču, jo ilgāk Sāra apsvēra notikumus, jo vairāk sīkumu, kurus nedrīkstēja neņemt vērā, viņa atcerējās. Džereds, ja vien gribēja, prata manipulēt ar cilvēkiem tik labi kā neviens pēdējā mēnesī viņa bija to piedzīvojusi neskaitāmas reizes. Un zvans Viktoram… Tikai tā Viktors varēja zināt, ka viņa ieradīsies. Sāra vēl un vēlreiz izanalizēja visus faktus.

-    Kāpēc? viņa beidzot jautāja Konradam. Tas ir kas pilnīgi bezjēdzīgs!

-    Gluži otrādi, Konrāds attrauca. Esmu redzējis, kā Džereds strādā. Viņš tēlo neaptraipītas morāles iemiesojumu, taču paslepus vij intrigas gluži kā visi citi. Tāpēc viņš paglūnēja tavā portfelī. Tiklīdz uzzināju, ka viņš tev pastāstījis par Rafertiju, es tev piekodināju piesargāties.

-   Tu to teici tikai tāpēc, ka esi uz viņu greizsirdīgs.

Konrāds veltīja Sārai piktu skatienu, un viņa balsī ieskanējās

stingrāki toņi.

-   Es domāju, ka viņš kaut ko slēpj.

-   Bet kāpēc? Viņš ienīst Rafertiju!

-    Tam es piekrītu. Bet tas nenozīmē, ka Džereds nedarbojas kopā ar Viktoru. Tas viens otru neizslēdz.

Kuņģis atkal salēcās.

-   Bet kādēļ gan lai viņš tā izrīkotos ar mani?

-   Vai viņam pagātnē ir kāds kaunpilns notikums? Varbūt viņš ar Viktoru slēpj lietas kopā Džereds piegādā klientus, Viktors liek lietām izgaist. Varbūt Džeredu šantažē. Varbūt viņš atriebjas tev par kādu senu pāridarījumu? Varbūt viņš to stāstu Bruklinas piekrastē izdomāja.

-    Izbeidz! Sāra uzsauca. Tas nav iespējams! Neviens no šiem iemesliem nav ticams.

-   Sāra, es saprotu, cik tev ir grūti, bet tu nedrīksti ierauties stūrī un cerēt, ka pienāks laimīgas beigas. Atver acis un sāc rīkoties!

-    Es jau rīkojos.

-    Nē, tu nerīkojies, Konrāds aizrādīja. Citādi tu jau būtu pārkāpusi viņa personiskās brīvības robežas un pajautājusi, kāpēc viņš zvanīja Viktoram.

Sāra saprata, ka Konradam ir taisnība. Viņai vajadzēja to pavaicāt Džeredam jau brīdī, kad viņa ieraudzīja tālruņa numuru.

-   Tas nemaz nav tik vienkārši, kā tu iedomājies.

-    Piezvani viņam! Ja Džereds apgalvos, ka ne reizi nav runājis ar Viktoru, mēs zināsim, ka viņš melo.

Sāra pasniedzās pie tālruņa un pacēla klausuli. Sastādījusi septiņciparu numuru, viņa izdzirdēja signālu.

-    Netūļājies! Es zinu, ka tu esi darbā, viņa čukstēja. Pacel klausuli, nolāpīts!

-   Mistera Linča birojs, atskanēja Ketlīnas balss.

-   Sveika, Ketlīna! Tā esmu es. Vai Džereds ir savā kabinetā?

-   Es noskaidrošu. Uzgaidiet!

Nespēdama apvaldīt trīsas, Sāra sāka slieties kājās, bet Konrāds satvēra viņu aiz pleciem un nosēdināja atpakaļ krēslā.

Pēc brīža viņa izdzirdēja:

-   Sāra?

-    Vai tev ir brīvs brīdis? Sāra jautāja, pūlēdamās runāt mierīgi.

-   Protams. Vai kas noticis?

-    Nekas. Es tikai gribēju uzdot vienu jautājumu. Vai tu pazīsti Viktoru Stokvelu?

-   Es jau tev reiz teicu tikai pēc vārda. Kāpēc tu prasi?

-   Vai tu esi ar viņu runājis pa tālruni?

Otrā līnijas galā iestājās klusums.

-   Nē. Kāpēc tu jautā?

Sāra palūkojās uz Konrādu un papurināja galvu.

-   Džered, vai pie tevis kabinetā kāds ir?

-   Kas noticis? Vai viss ir kārtībā?

-    Jā. Es vienīgi gribēju dzirdēt atbildi uz šo jautājumu. Vai tu kaut reizi esi runājis ar Viktoru?

Džereds neteica ne vārda.

-   Lūdzu, mīļais, man tu vari pateikt! Sāra turpināja.

-   Nē, neesmu runājis, viņš atbildēja. Kāpēc tu…

Nenoklausījusies jautājumu līdz galam, Sāra nosvieda klausuli. Krūtīs iedūrās asa sāpe.

-    Man gaužām žēl, Konrāds klusi teica un uzlika roku viņai uz pleca.

Sāra aizvēra acis, viņai noreiba galva. Esi nu prātīga, viņa sev teica. Pastāv simtiem loģisku izskaidrojumu. Taču, jo ilgāk viņa gudroja, jo skaidrāk aptvēra, ka nespēj iedomāties nevienu pašu. Tajā brīdī viņa apjēdza, ka par savu viru diez cik daudz nezina. Klusumu pāršķēla tālruņa zvans. Sāra neņēma klausuli. Atskanēja otrs signāls. Kad tas iezvanījās trešo reizi, Sāra pastiepa roku.

-   Nevajag, Konrāds brīdināja.

-   Džered, es negribu dzirdēt tavus aizbildinājumus, viņa sacīja.

-    Piedod! Džereds teica. Es nedrīkstēju tev melot.

-   Tev ir jauna versija?

-   Sāra, lūdzu! Es tev nemelošu! Es vienu reizi ar viņu sarunājos. Tikai vienu reizi.

Sāra aizsedza ar plaukstu otru ausi un aizgrieza galvu. Tas bija vēl jaunāk.

-   Sāra? Džereds iejautājās. Sāra, vai tu mani dzirdi?

-   Jā, viņa nočukstēja.

-    Lūdzu, nedusmojies! Džereds sacīja. Es saprotu, ka tas neko labu par mani neliecina, bet tam bija iemesls.

-    Es klausos.

-   Tas notika tā. Es izstāstīšu visu, neko neslēpdams.

-   Vai tu man pastāstīsi, kāpēc tā rīkojies? Vai arī stigsi vēl dziļāk melos?

-   Sāra, es zvēru, ka zvanīju viņam tikai tādēļ, lai izlūgtos palīdzību. Pirmās darbadienas priekšvakarā tu svaidījies pa māju tik satraukta, ka es nolēmu rīkoties. Kamēr tu kravāji portfeli, iegāju guļamistabā un piezvanīju tiesnesim Flinnam. Es neesmu aizmirsis, ka tu negribi, lai par tevi aizbilst labu vārdu. Bet cik izmisusi tu biji! Tas "Times" raksts bija tev gandrīz vai laupījis saprātu. Es negrasījos sēdēt, rokas klēpī salicis. Izklāstīju Flinnam situāciju un apjautājos, vai viņam nebūtu kāds ierosinājums. Viņš pastāstīja, ka vislabāk būtu, ja tev uzreiz tiktu kāda lieta. Viņš piezvanīja dažiem cilvēkiem, tad piezvanīja man, pastāstīja par SLIB, pateica, ka nākamajā dienā SLIB uzraugs ir Viktors un iedeva viņa tālruņa numuru. Nākamajā rītā es piezvanīju Viktoram, izskaidroju situāciju un liku aiz auss, ka tiesnesis Flinns būtu pateicīgs, ja Viktors tavā labā kaut ko darīs. Viktors apsolīja palīdzēt, un tā ir pirmā un pēdējā reize, kad ar viņu sarunājos. Pēc tam es uzzināju, ka tu esi dabūjusi to krimināllietu.

-    Džered…

-    Es zinu, ko tu grasies teikt. Es tā nedrīkstēju rīkoties. Es nedrīkstēju tev aiz muguras izlūgties šādu labvēlību. Saprotu, ka tas nebija labi. Bet es nespēju mierīgi noraudzīties, kā tu grimsti. Man lūza sirds, redzot tevi tādu.

-    Kāpēc tovakar tu man to nepastāstīji?

-   Es gribēju. Es ļoti gribēju, tomēr nospriedu, ka tu, uzzinājusi par manu rīcību, no jauna sāksi šaubīties par savām spējām. Es nevēlējos, lai tu zaudētu pašpaļāvību. Tāpēc es pieņēmu šādu lēmumu, nospriezdams, ka tas nevienam īpaši nekaitēs. Acīmredzot šoreiz esmu dziļi maldījies.

-    Vai tā ir patiesība?

-    Es zvēru, ka tieši tā notika, Džereds sacīja. Es vairs nekad tev nemelošu.

-   Ar divpadsmit reizēm pietiek?

-Ja tu man neticēsi, nevarēšu tev to pārmest. Bet tas ir vienīgais iemesls, kāpēc es tā rīkojos. Kad tu man tikko zvanīji, tas bija kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

-    Es tev uzdošu beidzamo jautājumu. Kāpēc tu ļāvi man līdz pat šim brīdim turēt aizdomās Viktoru? Tu labi zināji, ka es vai jūku prātā. Kāpēc tu man to nepaskaidroji?

Viņš ilgi klusēja.

-    Es… es nezinu, Džereds beidzot izmocīja. Es nolēmu, ka to nedarīšu. Piedod!

Sāru šāda atbilde satrieca.

-    Un tas ir viss? Tu nolēmi, ka to nedarīsi?

-    Es zvēru, Sāra! Tā tas patiešām bija. Es negribēju tev kaitēt, es gribēju tev palīdzēt!

-   Skaidrs, viņa novilka, vēl joprojām nespēdama saprast, vai tā ir patiesība. Parunāsim par to vēlāk.

-    Labi, apspriedīsim to citreiz.

Sāra, skaidri dzirdēdama nervozitāti vīra balsī, nolika klausuli un pavērās Konrādā.

-    Nu? viņš mudināja.

Sāra dziļi ieelpoja.

-    Droši pateikt nevaru. No vienas puses, šķiet, ka viņš tomēr melo, no otras man ļoti gribas viņam ticēt.

-   Vai tu esi jukusi?

-   Tu nedzirdēji viņa paskaidrojumu.

-    Stāsti! Noklausījies sarunas izklāstu, Konrāds sašutis teica: Sāra, atjēdzies! Viņš tev nekaunīgi sameloja, Jāva nomest klausuli un, kad bija izgudrojis atbilstošu blēņu stāstu, piezvanīja pats. Padomā labi! Tovakar tu izlasīji rakstu par finansējuma samazināšanu. Vai tiešām tu izskatījies tik ļoti satriekta, ka viņam bija jāķeras pie klausules un jāzvana Viktoram? Sāra nepaguva iebilst, jo Konrāds turpināja: Vai tu atļauj man pieprasīt jūsu mājas tālruņa sarunu izrakstu? Vai Džereda vārdi ir patiesi, mēs varam pārbaudīt pēc tāvakara sarunām. Pietiks ieraudzīt, ka viņš zvanījis tiesnesim Flinnam.

-    Nezinu gan. Sāra iegrima pārdomās. Viņa paskaidrojums kopumā bija sakarīgs. Tikai viens sīkums… Man liekas, būs viņam jāuzticas.

-   Sāra, neesi muļķe! Viņš pat ne…

-   Nesauc mani par muļķi! Es tāda neesmu, Konrād. Tu varbūt iedomājies, ka pilnīgi pārzini gan mīlestību, gan likumus, bet starp tiem abiem ir milzu bezdibenis! Ja ļauju svešiem cilvēkiem izskatīt mūsu tālruņa rēķinus, es ar vienu rokas vēzienu izpostu visu, kas mums vēl atlicis.

-    Vai tad labāk ir pievērt acis un neredzēt patiesību?

-    Vai tu patiešām esi tāds ciniķis? Vai tādu tevi izveidojuši ilgie darba gadi? Nav runa par aklumu, runa ir par to, ka jābūt ticībai.

-    Es zinu, kas ir ticība. Es vienīgi…

-    Viņš ir mans vīrs.

Kabinetā nepieklauvējis ienāca Gafs, turēdams rokā biezu brūnu aploksni.

-   Pajautā viņam! Konrāds mudināja. Viņš arī ir pelnījis uzticību.

Sārai nepatika šāda Konrādā taktika, taču viņa nevarēja neatzīt, ka Džereda stāstītais izgaisinājis aizdomu ēnu, kas bija sabiezējusi pār Gafa galvu. Sāra prata novērtēt Gafa draudzību, tāpēc asistentam visu izstāstīja. Beigusi viņa pārsteigta ieraudzīja, ka Gafs skaļi smejas.

-    Es? Gafs noprasīja. Tu turēji aizdomās mani? Absurdāka ideja nav dzirdēta kopš reizes, kad Elviss sadomāja paklāju pienaglot pie griestiem.

-   Tu nemaz nedusmojies?

-    Sāra, es iesaistījos šajā lietā nevis tāpēc, ka tu esi mana priekšniece, bet gan tāpēc, ka esi mans amigo [5] . ja es sāktu elsot un apvainoties, es velti izšķiestu laiku.

Sārai sejā gribot negribot atplauka smaids.

-    Kaut visi būtu tādi kā tu!

-    Tad pasaule būtu brīnišķīga. Tu tā nedomā? Gafs atsaucās. Ko mēs darām ar Iekritušajiem Vaigiem? Tiesas prāva sākas rit.

-    Liec mierā Iekritušos Vaigus! Konrāds iesaucās. Ko mēs darīsim ar Džeredu?

-    Konrād, vai tu nevarētu rimties? Es saprotu, ka viņš tev izraisa īgnumu, taču tā ir mana dzīve, nevis tava. Ja es gribu to glābt, man dažās stundās jānoskaidro, kas ir tas tips ar iekritušajiem vaigiem.

Gafs pagriezās pret Konrādu un nogrozīja galvu.

-    Nespīdziniet viņu! Viņai pietrūks laika.

Konrāds sakrustoja rokas uz krūtīm un pārlaida skatienu kolēģiem. Saruna par Džeredu būs jāatliek uz vēlāku laiku.

-    Kas ir tajā aploksnē?

Gafs pacēla brūno aploksni.

-   Tev vajag tālruņa numurus? Man tādu ir kaudzēm vietējās sarunas, tālsarunas, starptautiskās un starppavalstu sarunas, numuri sakārtoti ailēs un logos. Viņš uzmeta aploksni uz Sāras galda.

Šķirstīdama desmitiem nokopēto lapu, Sāra ar pūlēm burtoja sīko tekstu.

-   Kā tev…

-   Sarunu rādītājs ir pašās beigās, Gafs pamācīja.

Pētot Rafertija telefona līnijas sarakstu, Sāra ievēroja, ka Klēras Donigeres tālruņa numurs apvilkts ar sarkanu.

-   Ja tas tevi spēj mierināt, Džereds trāpījis mērķī. Nav šaubu, ka šie abi ir saistīti, Gafs sacīja. Rafertijs apgalvoja, ka viņš ar Klēru sarunājies tikai dažas reizes nedēļā, kad, mūsuprāt, notikusi slepkavība, taču viņi sazvanījušies gandrīz četrdesmit reižu. Četras reizes ielaušanās dienā, tajā dienā, kad, pēc mūsu domām, Arnoldu Donigeru noslepkavoja, un piecas reizes dienā, kad, pēc Klēras teiktā, viņš nomiris. Šie ļaudis tērgā biežāk nekā Lūsija un Etela [6] .

-   Jauki. Cik tālu esam tikuši jautājumā par Iekritušajiem Vaigiem?

-   Turpat, kur iepriekš, Gafs atzina. Apmaldījušies.

-   Cikos fotogrāfijas varētu būt šeit? Sāra jautāja.

-   Aptuveni ap šo laiku, Konrāds ieminējās, lūkodamies pulkstenī.

-   Vai tu nevarētu…

-    Es jau eju. Konrāds piecēlās un devās uz durvīm. Tiklīdz sūtījums nonāks pasta telpā, fotogrāfijas būs mūsu rokās. Pamanījis, ka Sāru urda nemiers, viņš piebilda: Neuztraucies! Gan viss nokārtosies.

-    Lai nu tā būtu, Sāra novilka. Ja nu viņi zina, ka mēs ar Džeredu darbojamies kopā?

Konrāds pagriezās un paskatījās uz Sāru.

-    Neraizējies! viņš teica. Viņi nezina.

Eljots pagriezās gar stūri un, iedams garām apbedīšanas birojam, pamanīja, ka iepretim viņa mājai stāv tumšzils "Lincoln Town Car", un devās pie mašīnas. Tās logs atvērās, un pieliecies viņš ieraudzīja Rafertiju.

-    Vai viss kārtībā? Rafertijs noprasīja.

Eljotam viņa tonis nepatika.

-    Kāpēc lai nebūtu?

-   Tāpat vien. Gribēju apjautāties, vai nav jaunas ziņas par Sāru.

Eljotam vairs nebija šaubu, ka kaut kas nav lāgā. Rafertijs vai

nu ko zināja, vai arī mēģināja iztaustīt.

-   Nekā neparasta nav, Eljots atteica. Vai kaut kas noticis? Kas aizdomīgs?

-              Nekā neparasta, Rafertijs sarkasma pilnā balsī atkārtoja.

-    Tiklīdz sāksies tiesa, sacelsies īsts orkāns.

-    Būs aizraujoši. Neaizmirsti pastāstīt, kā veicās.

-   Kā gan citādi? Es taču tevi neatstumšu.

-   Ko tu ar to gribi sacīt?

-    Neko, atbildēja Rafertijs. Gribēju pārliecināties, ka mēs viens otru saprotam.

-   Vienmēr esam sapratuši un vienmēr sapratīsim, Eljots atteica. Tiksimies pēc tiesas, labi?

Rafertijs palocīja galvu.

Limuzīns sāka braukt, un Eljots pagriezās pret mājas parādes durvīm. Neļauj viņam sevi iebiedēt, viņš sev teica. Viss rit kā pa diedziņu. Iegājis dzīvoklī, Eljots devās uz dzīvojamo istabu, atslēdza piekaramo slēdzeni lādei, kas noderēja par kafijas galdiņu, uzmanīgi izcēla no lādes kastīti, novietoja to uz dīvāna, atvēra un izņēma vienu no sešiem plastmasas plaukstu pāriem. Plaukstu pamatnē ar melnu tinti trekniem burtiem bija uzrakstīts: VORENS ĪSTEMS.

Eljots aiznesa plaukstas uz virtuvi un nolika tās stāvus. Tad rūpīgi uzrotīja piedurknes un novilka no savām plaukstām caurspīdīgos, cieši pieguļošos lateksa cimdus, kuros bija iestrādāti pirkstu nospiedumi, kas piederēja jau astoņus mēnešus mirušam vīrietim. Brīdī, kad viņš uzslidināja cimdus uz plastmasas turētājiem, Vorens īstems kārtējo reizi nonāca mirušo vidū un Eljots atgriezās dzīvajos.

-   Kur viņš palicis? Sāra gremzās, pacēlusi acis no ievadrunas konspekta. Pagājušas gandrīz divdesmit minūtes.

-    Vai tu kaut reizi esi bijusi pasta telpā? Gafs jautāja, kārtodams liecinieku dosjē. Tu vari pieprasīt, lai sūtījumu izsniedz agrāk, bet tas aizņems vismaz pusotru mēnesi.

-Tik ilgi gaidīt es nevaru. Mums jau tā trūkst laika.

-   Sāra, mēs darām, ko varam. Tu to zini. Vēlēdamies mainīt sarunas tematu, Gafs paņēma kāzu foto, kas bija nolikts uz Sāras galda stūra. Vai jums ar Džeredu bija lielas kāzas? viņš apvaicājās.

-    Ļoti lielas. Džereda ģimene ar sīkumiem nenodarbojas.

-    Tu pazīsti visu viņa ģimeni? Starp jums nav ne mazākā noslēpuma?

Sāra pārtrauca lasīšanu un paskatījās uz asistentu.

-   Tev radušās šaubas.

-    Ne gluži šaubas. Konradam parasti ir lieliska nojauta šajā ziņā. Turklāt Džereda stāstītais…

-    Nenoliegšu, viņa stāstā ir šādi tādi baltie plankumi. Tomēr visiem var rast izskaidrojumu.

-   Jā, tev taisnība. Aizmirsīsim šo sarunu. Tev viņam jāuzticas.

-             Un Konrāds? atkal pievērsusies konspektam, Sāra jautāja.

-    Vai, tavuprāt, es varu viņam uzticēties?

-    Nemaz nesāc! Konrāds nemūžam…

-    Es tikai pavaicāju. Galu galā, ja mēs sākam pētīt kādu zem mikroskopa, pie reizes varam aplūkot visus.

-   Tātad tu pieļauj, ka Konrāds ir saistīts ar Viktoru?

-    Es nezinu, vai vispār kāds ir saistīts ar Viktoru. Tomēr neviļus brīnos, kāpēc Konrāds par visu vari pūlas mani noskaņot pret Džeredu.

-    Domāju, mēs visi zinām tādas rīcības iemeslu.

-    Var jau būt, Sāra novilka. Taču to ir vērts apsvērt. Un, ja reiz par to… Viņa izšķirstīja vizītkaršu turētāju un pacēla klausuli.

-    Kam zvanīsi?

-   Mūsu cienītajam tiesu medicīnas ekspertam, viņa paskaidroja, sastādīdama numuru.

-   Jauki, Gafs atteica. Kamēr tu runāsi, man arī jāpiezvana dažiem cilvēkiem.

Sāra pamāja, un asistents izgāja no kabineta.

-   Te Fosets, balss otrā līnijas galā atsaucās.

-   Sveicināts, doktor Foset! Jums zvana Sāra Teita no prokuratūras. Es gribēju atgādināt, lai pirms tiesas atsūtāt man autopsijas ziņojuma kopiju. Ziņojums jāiesniedz tiesai, bet savu eksemplāru esmu izraibinājusi ar pierakstiem.

-    Vai tiešām jūs neesat to vēl saņēmusi? Galīgo versiju es nosūtīju ar kurjeru pirms vairākām nedēļām.

-   Patiešām? Sāru pārņēma aizdomas.

-   Jā gan. Protams, man nav grūti sagatavot vēl vienu kopiju…

-   Gaf, vai tu esi sūtījis kurjeru uz Foseta biroju? viņa uzsauca, aizklājusi ar plaukstu klausuli.

Gafs pabāza galvu pa durvīm.

-   Neesmu gan, priekšniec.

Sāra papurināja galvu.

-    Man ir vēl viens jautājums, viņa sacīja klausulē. Vai ir iespējams viltot pirkstu nospiedumus?

-   Ko jūs saprotat ar vārdu "viltot"?

-    Vai ir vajadzīga īsta cilvēka roka, lai atstātu pirkstu nospiedumu?

-   Pirms dažiem gadiem es atbildētu, ka jā. Tomēr mūsu laikmetam piemīt tāda patīkama iezīme iespējams ir viss. Ja es gribu kaut kur atstāt jūsu pirkstu nospiedumus, man vajadzīga vienīgi jūsu nospiedumu kopija uz papīra. Tad es šos nospiedumus nokopēju un, kamēr papīrs vēl ir silts, uzspiežu īpašo pirkstu nospiedumu līmlenti.

-    Uz nokopētās lapas?

-   Tieši uz lapas, Fosets atteica. Pulveri, ko lieto kopētājos, nereti izmanto pirkstu nospiedumu noņemšanai. Nospiedumu, kas palicis uz līmlentes, var uzlipināt, kur vien vēlos. Žvīks! un jūs esat tā, par ko gribat uzdoties.

-    Bet ja nu netiek izmantota līmlente vai cilvēks var atstāt šos nospiedumus pats? Vai svešie pirkstu nospiedumi var atrasties uz paša pirkstu galiem?

Otrā līnijas galā iestājās ilgs klusums.

-   Ja labi grib, to var paveikt ar lateksa cimdiem, eksperts visbeidzot ierunājās. Protams, tad cimdiem jābūt mazliet mitriem, taču to nav grūti panākt.

-    Es nesaprotu.

-   īstiem pirkstu nospiedumiem parasti ir sviedru piejaukums vai citi piesārņojumi, piemēram, tauki vai putekļi. Taču, ja cimdus ik pa laikam aplaiza vai ieberzē tajos mazliet eļļas, var panākt, ka pirkstu nospiedumi izskatās kā īsti. Protams, visgrūtāk ir nokopēt pašus pirkstu nospiedumus, taču, kā jau minēju, neiespējams tas nav. Kāpēc jūs par to interesējaties? Vai gribat tādus cimdus izgatavot?

-   Nē, es gribu tādus cimdus atrast.

Pēc desmit minūtēm kabinetā ienāca Konrāds. Rokās viņam bija vidēja lieluma kaste, ko viņš nolika uz Sāras galda.

-   Te nu būs mūsu ticamākā versija.

Sāra piecēlās no krēsla un ieraudzīja, ka atnestā kaste ir pilna ar kārtīgās kaudzītēs saliktām fotogrāfijām, un katrā bija redzams vīrietis militārā formas tērpā pozējam pie Amerikas karoga.

-    Kozlovu nosūtīja dienēt uz Džeksona fortu Dienvidkarolīnas pavalstī, Konrāds stāstīja. Cik varēju noprast, jau apmācību laikā viņš sakāvies ar dienesta biedru un drīz vien no armijas atbrīvots. Jādomā, viņš pats arī negribēja piedzīvot sekas, kādas rada viņa neciešamais temperaments.

-    Un kas ir šajos attēlos? Sāra jautāja, pāršķirstīdama fotogrāfijas. Viņa komandas biedri?

-    Komandas? Konrāds pasmīnēja. Vai tu kaut ko sajēdz no armijas terminoloģijas? Komandā ir divi vai trīs cilvēki, nodaļā deviņi, vadā ir trīs vai četras nodaļas, rotā trīs vai četri vadi, bataljonā piecas rotas, brigādē divi bataljoni, un divīzijā ietilpst trīs brigādes, kopā kādi pieci tūkstoši cilvēku.

Sāra paraudzījās uz tūkstošiem fotoattēlu, kas atradās uz galda.

-   Tātad šeit ir visi viņa brigādes biedri?

-   Visi, kas dienēja Džeksona fortā toreiz, kad tur bija Kozlovs. Pirmajā kaudzītē ir visi viņa apmācības grupas locekļi. Pārlūko to vērīgi, un, iespējams, kādā fotogrāfijā ieraudzīsi Iekritušos Vaigus.

-   Tas nav iespējams! pašķirstījusi pirmo kaudzīti, iesaucās Sāra. Paskaties pats! Viņi taču ir vienādi kā ūdens lāses. Plati pleci un ezītis, plati pleci un ezītis, plati pleci un ezītis. Tikpat labi es varētu šķirstīt skolas gadu fotoalbumus vai tamlīdzīgas muļķības.

Kad Sāra paņēma otro fotoattēlu kaudzīti, kabinetā iebrāzās Gafs, vicinādams faksa lapu.

-    Dāmas un kungi, sāciet rakstīt pateicības kartītes, jo Gafs ir jūsu lielais glābējs!

Konrāds raidīja Gafam neticības pilnu skatienu.

-   Tikai pamēģini mūs āzēt!

-    Ne prātā nenāk, Visnopietnākais Cilvēk! Gafs ieskatījās lapā. Kamēr jūs pārbaudījāt militāro pagātni, es izvēlējos pretēju pieeju un sāku meklēt tagadnē. Ievadīju datu bāzē tos divus vārdus, kurus atklājām, pārbaudot Iekritušo Vaigu pirkstu nospiedumus. Solam Brouderam un Vorenam īstemam nav gandrīz nekā kopīga. Viņi ir dzimuši dažādās pilsētās, nav dienējuši armijā, nekad nav dzīvojuši viens otram tuvumā un, cik man izdevās noskaidrot, viens otru nav pazinuši. Kopīgs ir tikai viens abi bijuši noziedznieki. Tāpēc es sīki izpētīju visus faktus par viņu kriminālo pagātni: pastrādātos noziegumus, aresta laikus, advokātus, cietumus, kur tie izcietuši sodus. Izpētīju visu, ko vien varat iedomāties. Un arī šoreiz paliku tukšā. Gan Brouders, gan īstems izcietuši sodu pavalsts ziemeļos Hudzonas cietumā, taču Brouders tur atradies pirms četriem gadiem, bet īstems pirms diviem. Viņi nebija tur ieslodzīti vienlaikus.

-    Kāds tad ir tavs dižais atradums? Konrāds kļuva nepacietīgs.

-    Mans dižais atradums? Pēc rūpīgākas izpētes atklājās vienīgais kopsaucējs kad Solu Brouderu atbrīvoja no Hudzonas cietuma, viņa kamerā iemitināja Vorenu īstemu.

-    Nu un? Konrāds nesaprata.

-   Tas nozīmē, ka viņiem bija viens un tas pats kameras biedrs, Sāra sacīja.

-   Tieši tā! Gafs smaidīja. Un kameras biedrs ir… Gafs pacēla no policijas arhīva pa faksu atsūtītu ieslodzītā fotogrāfiju. Tā bija izplūdusi, taču Iekritušos Vaigus pamanīt nebija grūti. Sārai iepletās acis.

-    Tas ir viņš! viņa iesaucās, izrāvusi faksa lapu Gafam no rokām. Vīrietis, kurš man piedraudēja!

-    Izcili! Konrāds novilka. Par šo tu dabūsi mēneša darbinieka nosaukumu.

-    Es mērķēju uz gada nosaukumu, Gafs atteica.

-    Bet kas viņš ir? Sāra noprasīja, pētīdama portretu.

-    Viņa vārds ir Eljots Treilors. Tas ir viss, ko mēs pagaidām zinām. Pēc stundas mūsu rīcībā būs arī pārējā informācija.

-    Tad nu tā. Gafs stāvēja Sāras kabinetā un gatavojās lasīt mapē sakārtotos dokumentus. Eljota Treilora dzīve un darbi. Dzimis Ņujorkas rajonā K vīnsā. Māte Filisa Treilora uzaudzinājusi viņu vienu.

-    Kur palicis tēvs? Sāra jautāja.

-    Par tēvu nav ne vārda, Gafs turpināja. Abu iztikšana bijusi samērā pieticīga, un Eljota māte piestrādājusi gan par sekretāri, gan viesmīli. Ir kāds interesants fakts. Saskaņā ar nodokļu reģistru Eljota māte strādājusi firmā ar nosaukumu "StageRights Unlimited". Kura uzņēmuma sākotnējais nosaukums tas bija? Jūs jau uzminējāt.

-    "Echo Enterprises", Konrāds sacīja.

-   Vai tas var būt? Sāra bija neizpratnē.

-    Tas ir tikai sākums. "StageRights Unlimited" Filisa Treilora strādāja par mistera Arnolda Donigera sekretāri. Taču saskaņā ar Darba biržas reģistru viņu no "StageRights Unlimited" atlaida dažus mēnešus pirms Eljota dzimšanas.

-    Tas noticis vismaz pirms divdesmit pieciem vai trīsdesmit gadiem, Sāra lēsa. Vai Filisa Treilora vēl ir dzīva?

-    Pirms septiņiem gadiem viņa nomira ar plaušu vēzi. Eljots apmeklēja Kvīnsas vidusskolu, izpelnījās stipendiju inženierzinātnēs un iestājās Bruklinas koledžā. Eksāmenu atzīmes liecina, ka viņš apveltīts ar visai asu prātu, taču acīmredzot pēc mātes aiziešanas viņā kaut kas aizlūzis. Tolaik viņš bija koledžas otrajā kursā.

-    Par ko viņš nonāca cietumā? Konrāds jautāja.

-   Seksuāla varmācība vainu pastiprinošos apstākļos un fiziska aizskaršana vainu pastiprinošos apstākļos. Tā šķiet, ka viņam gadījās domstarpības ar sievieti, kuru viņš aplidoja. Viņa sākusi kliegt, ka tiek izvarota, un Eljots iegāzis viņai pa seju un salauzis žokli. Par laimi, kāds bija viņu sadzirdējis un izsaucis policiju. Dosjē liecina, ka viņš ir brutāls. Bet gudrs.

-   Grāds inženierzinātnēs varētu izskaidrot, kā viņam izdevies viltot svešus pirkstu nospiedumus, Sāra skaļi prātoja.

-   Vienu es vēl arvien neizprotu, Konrāds sacīja. Kāds Eljotam labums, ja Kozlovs tiek atzīts par vainīgu?

-    Varbūt viņš glabā sevī aizvainojumu par to, ka māti toreiz, pirms daudziem gadiem, atlaida no darba, Gafs teica.

-    Pārāk banāli, Sāra sprieda. Tas ir pārāk sīks iegansts, lai uzņemtos tādu risku.

-   Varbūt viņu nolīdzis kāds, kurš Kozlovu un Rafertiju neieredz kāda cita iemesla pēc.

-    Nu gan tu aizbrauci pa aplamām sliedēm, Konrāds aizrādīja. Ja Eljots ir iesaistījies, viņam no tā noteikti atlec kāds labums. Runa ir par piecdesmit miljonu vērtu uzņēmumu.

-    Es iesaku pārdomāt citu iespēju, Gafs noteica, apsēdies līdzās Sārai uz dīvāna. Kuram tiek nauda tad, ja Rafertijs to nesaņem?

-    Pēc testamenta noteikumiem to saņem Arnolda Donigera mantinieki.

-    Tātad tomēr Klēra, Gafs apjucis novilka.

-    Nē, testamentā skaidri noteikts, ka Klēra nesaņem neko, jo viņa no visa atteikusies laulības līgumā. Tāpēc mantojums tiek radiniekiem, kas vēl ir dzīvi. Vispirms mēģinās sameklēt bērnus, tad…

-    Paga, paga! Konrāds uzsauca. Ja nu Arnoldam Donigeram ir dēls, par kuru viņš nezināja?

-   Kā var būt dēls, par kuru neko… Piepeši Sārai pār muguru pārskrēja saltas tirpas. Ak dievs! Tu domā, ka Eljots…

-    Kāpēc gan ne? Kā citādi mēs varam izskaidrot šo saistību?

-    Vienu mirkli! Gafs iesaucās. Vai jūs piejaujat, ka Eljots varētu būt Arnolda Donigera dēls?

-   Tā varētu būt, Sāra atteica. Aplūkosim faktus. Eljota māte piecus gadus strādā pie Arnolda Donigera par sekretāri. Ar laiku uzplaukst neliels dienesta romāns, un Arnolds, pirmajai sievai nezinot, mazliet izklaidējas. Un tad trieciens mīļākā ir stāvoklī. Pusgadu pirms mazuļa nākšanas pasaulē Arnolds paziņo, ka viņa var iet, kur deguns rāda. Naudas viņam netrūkst, taču nav pieļaujams, ka ārlaulībā dzimis bērns izposta viņa laulību, labo slavu un dzīvesveidu.

-    Esmu ar tevi vienisprātis, Konrāds uztvēra. Pēc pusgada piedzimst Eljots. Māte ir bez darba, bez naudas un, kā liecina dzimšanas apliecība, ari bez vīra. Kad Eljots paaugas, māte izstāsta par tēvu, un zēnā gadiem ilgi gruzd naids pret cilvēku, kurš neatzīst savu dēlu. Beidzot rodas izdevība pievākt tēva naudu mantojumu, kas pēc tiesas un taisnības pienākas viņam, un Eljots grib būt drošs, ka stāv rindā pirmais.

-    Es uzskatu, ka viņa saistība ar šo notikumu ir vēl ciešāka, Sāra teica. Eljots pārāk daudz zina, tāpēc nedomāju, ka viņš apmierinātos tikai ar ierašanos uz testamenta nolasīšanu.

-    Vai tu domā, ka viņš bija slepkavības līdzdalībnieks?

-    Vienīgi tā var izskaidrot faktu, ka viņš zināja par vīna pagrabu, Sāra norādīja. Pilnīgi iespējams, ka Donigera slepkavību Rafertijs izplānoja kopā ar Eljotu Rafertijam tiktu nauda, Eljots remdētu atriebības alkas. Taču Kozlovu aizturēja, un plāns izgāzās. Eljots aptvēra, ka no šā gadījuma var gūt vairāk labuma nekā tikai gandarījumu par savu pārestību. Viņš apmeta kažoku otrādi, novērsās no Rafertija un sāka izdarīt spiedienu uz mani. Runādama Sāra netīksmē atslīga pret dīvāna atzveltni. Tātad Eljots izplānoja sava tēva nāvi.

-    Es saprotu, ka to ir grūti aptvert. Taču tā notiek bieži, Konrāds sacīja.

-    Bet tas ir tēvs! Sāra saviebusies iesaucās. Kā var nogalināt tēvu?

-    Nolīgstot Toniju Kozlovu, kas iešļircināja vecajam vīram pārāk lielu insulīna devu.

-    Ir vēl kas, Gafs sacīja. Vai uz Eljotu arī attiecas slepkavas likums, ja viņš ir iejaukts slepkavībā?

-    Protams, attiecas, Sāra atbildēja. Tomēr Eljota saistību ar Donigera nāvi mēs varam pierādīt tikai tad, ja Rafertijs viņu nodod. Taču, to darīdams, Rafertijs atzīsies noziegumā.

-    Un tas nekad nenotiks, jo atzinies viņš nesaņems ne plika centa no Donigera naudas, Konrāds pabeidza.

-   Tieši tā, Sāra piebilda.

-    Jūs tā domājat? Gafs nebija pārliecināms. Man tas viss liekas nedaudz pārspīlēts.

-   Tu nezini, uz ko cilvēki ir spējīgi ģimenes dēj, Sāra attrauca.

-   Jā, tas tiesa, Konrāds teica. Piemēram, turēt muti.

-    Un tomēr! Savāds Elektras komplekss? Cik ticami ir tas, ka…

-    Tam nav nozīmes, Sāra viņu pārtrauca. Vari spriest, kā gribi, Eljots ir mūsu meklējamais.

-    Ko mēs darīsim tālāk? Gafs jautāja.

-     Ilgi nav jādomā, Sāra teica. Vai esat gatavi izstrādāt plānu?

Tovakar deviņos Sāra, Konrāds un Gafs kravāja somās līdzi ņemamās lietas.

-    Vai jūs patiešām domājat, ka mums izdosies? Gafs, uzvilcis jaku, šaubīdamies vaicāja.

-    Nekas nevar iziet greizi, Sāra viņu drošināja, iestumdama portfelī divas piezīmju grāmatiņas.

-    Protams, var, Konrāds iestarpināja. Ja tu pateiksi Džeredam un viņš nodos to tālāk Viktoram…

-    Labāk nesāc!

-    Tāpēc labāk neko nestāsti. Plāns izdosies tikai tad, ja visi turēs mēli aiz zobiem. Un tas nozīmē, ka par to nedrīkst zināt neviens, pat tavs vīrs ne.

-    Kāpēc tu esi tik pārliecināts, ka Džereds ir saistīts ar Viktoru? Kādēļ lai vīrs pret mani tā izturētos?

-    Es taču jau teicu! Iespējams, tu viņu nepazīsti tik labi, kā tev liekas. Ja nu viņi abi ar Viktoru kopīgi nodarbojas ar lietu norakšanu? Teiksim, Viktors to dara naudas dēļ kā lai vislabāk tiek pie bagātiem apsūdzētajiem? Džereds, daudzsološs advokāts pazīstamā advokātu birojā, ir Viktoram īstais cilvēks. Tāpēc jau tavam laulātajam draugam nav neviena klienta. Vismaz par viņa klientiem oficiāli nekas nav zināms.

-   Tas nav iespējams.

-    Nav? Vai tu esi par to pārliecināta? Padomā, Sāra! Padomā rūpīgi! Katram cilvēkam gadās vājuma brīži. Džeredam pietiktu ar niecīgu grūdienu viņš nav apmierināts ar darbu, viņam apriebies mitināties mazā dzīvoklī, naudas nepietiek, izredzes kļūt par partneri sarūk…

-    Es negribu vairs klausīties! Sara atgaiņājās, lūkodama iedabūt portfelī mapi. Nolāpīts, kāpēc nav vietas! velti izmocījusies, viņa nolādējās.

-    Rāmāk, rāmāk! Gafs noņurdēja un iespieda mapi viņas portfelī.

-   Sāra, ja izrādīsies, ka Džeredam tomēr nedrīkstēja uzticēties, un tu būsi viņam visu pastāstījusi, mums nekas neizdosies. Mēs būsim pārliecināti, ka nākotne ir rožaina, un te pēkšņi BUMS! Sāra salēcās. Nepagūsim ne attapties, kad būsim mēslos līdz acīm. Konrāds ļāva, lai klusums telpā piešķir izteiktajiem vārdiem vajadzīgo nozīmi.

-Ja Džereds neko nezinās…

-   Tad nekas slikts nenotiks, Sāra. Es taču neprasu daudz. Es nelūdzu, lai tu viņam melo, es tikai gribu, lai tu klusē. Citādi var gadīties, ka viss smagais darbs mūsu acu priekšā sabrūk gluži kā kāršu namiņš.

Sāra pagriezās pret Gafu.

-   Kā domā tu?

-   Nezinu. Es saprotu, kāpēc Konrāds raizējas. Tomēr man neliek mieru viena doma. Ja jūs sākat neuzticēties Džeredam, atpakaļceļa vairs nav.

-    Neizpūt no mušas ziloni! Konrāds aizrādīja. Tas ir tikai neliels noslēpums, un nekas vairāk. Nu, kāda būs tava atbilde?

-    Neesmu pārliecināta, Sāra novilka. Redzēsim, kā šovakar mums klāsies.

Pusstundu pēc pārrašanās mājās Sāra sēdēja pie datora un lūkojās tukšajā ekrānā. Iegājusi dzīvoklī, viņa bija cerējusi ieraudzīt vīru gatavojam vakariņas vai rakstām uz datora. Taču, izstaigājusi dzīvokli, viņa ar izbrīnu atklāja, ka vīra nav ne virtuvē, ne guļamistabā, ne arī citur. Sāra aši nometa lietišķo kostīmu, uzvilka treniņbikses un T kreklu un piesēdās pie datora. Pienācis laiks izlemt, viņa sprieda. Pirms viņš pārnāk mājās.

Rūpīgi izsvērusi visus argumentus, viņa apņēmīgi centās rast risinājumu. Dziļi sirdī Sāra vēlējās vīram ticēt. Citas iespējas nebija. Taču, jo ilgāk Sāra sēdēja viena tukšajā dzīvoklī, jo biežāk ieskatījās pulkstenī un prātoja, kur gan Džereds kavējas, jo lielākas bažas viņa juta. Un, jo lielākas bažas Sāra juta, jo stingrāk apņēmās klausīt Konradam. Viņai nebija jāmelo Džeredam viņai bija tikai jācieš klusu.

Juzdama, ka atkal spēj spriest loģiski, Sāra prātoja, ko šādā situācijā darītu papus. Viņš pastāstītu patiesību. Un Džereda vecāki? Samelotu. Un viņas vecāki ko iesāktu viņi? Sāra piegāja pie attēliem, kas bija izvietoti rindā uz skapīša, paņēma savu vecāku fotogrāfiju un apsēdās uz gultas. Tas bija sens foto no dienas, kad Sāru uzņēma Hantera koledžā. Tēvs bija tik lepns, ka uz tuvīno restorānu, kur ģimene devās nosvinēt labos jaunumus, paņēma līdzi uzņemšanas vēstuli un parādīja to viesmīlim. Tad viņš nofotografēja Sāru ar vēstuli rokās. Tad sievu ar vēstuli rokās. Un viesmīli ar vēstuli rokās. Beidzot Sāra paķēra fotoaparātu un ierosināja nākamajā kadrā pārmaiņas pēc vēstules vietā iemūžināt kādu cilvēku. Sāras tēvs acumirklī uzlika roku sievai uz pleca, un Sāra, aizskaitījusi līdz trīs, nospieda podziņu.

Pēc vairāk nekā desmit gadiem Sārai šī fotogrāfija joprojām patika ne tāpēc, ka tā bija jauka, ne tāpēc, ka vecāki tajā izskatījās skaisti, viņai tā patika tāpēc, ka ik reizi, uz to palūkojoties, atmiņā atausa tā diena. Uzņemšanas vēstule, lepnums, viesmīlis, ēdiens un vissvarīgākais tēvs un māte viņai blakus.

Ārdurvju slēdzenes klikšķis piespieda Sāru atgriezties tagadnē. Džereds beidzot bija pārradies mājās. Noglāstījusi vecāku sejas caur stiklu, viņa atskārta, ka pienācis laiks atstāt pagātnē mācību par nāvi un pievērsties mācībai par dzīvību.

Kad Džereds ietraucās istabā, bija redzams, ka viņš sagatavojies atvainoties. Viņš steidzās pie datora, grasīdamies izplūst paskaidrojumos, kāpēc tik ilgi aizkavējies, kur bija palicis un kāpēc sievai jātic viņam par Viktoru, taču nepaguva aiziet ne līdz gultai Sāra nostājās viņam ceļā. Džereds kodīja apakšlūpu, izskatīdamies satraukts, gandrīz vai nervozs. Glabāt noslēpumu nebūs nekādu grūtību, viņa nodomāja. Tikai nesaki ne vārda! Sāra apsēdās pie datora, izpleta pirkstus un mēģināja nomākt sevī mazdūšību. Nelūkojies atpakaļ, viņa sev piekodināja, uz priekšu! Pirkstiem zibot virs tastatūras, Sāra Teita izšķīrās par aklu uzticēšanos. Džereds viņai pār plecu izlasīja: "Plāns ir šāds…"

Sēdēdams pagrabā uz vecas piena iepakojumu kastes, viņš saspringti vērās monitorā, kas bija novietots uz divām citām kastēm un izstaroja tumšajā telpā gaišzilu gaismu. Ieraudzījis ekrānā uzmirgojam pirmos vārdus, viņš pasmaidīja par savu atjautību. Monitora kabeļa sadalītāju uzstādīt bija viegli, toties bija grūti noteikt ventilācijas caurules atrašanās vietu. Tomēr, to atradis, viņš bija iebīdījis sienas caurumā svērteni un nolaidis to pagrabā. Ar to bija gana pietika aukliņā piesiet dzelzs paplāksni. Galvenais, bija jāpārliecinās, vai neviena nav mājās, un tas bija tikpat vienkārši kā uzzināt par abu tikšanos Bruklinā. Bija tikai jāzina, kur meklēt. Un ar ko runāt. Ekrānā viņš izlasīja Sāras plānu. Eljots pamāja ar galvu. Raizēm nebija pamata. Sāra, Rafertijs un visi pārējie pat nenojautīs, no kuras puses nāk trieciens.

Pusseptiņos no rīta tiesas dienā Sāra un Džereds sēdēja virtuvē pie galda un klusuciezdami vērās viens otrā. Sāra tik tikko pieskārās savām iecienītajām brokastīm prāvai bļodiņai ar "Apple ļacks" un lielai glāzei ar apelsīnu sulu. Lai arī kā viņa bija šai dienai gatavojusies, lai cik daudz pūliņu bija ieguldījusi, Sāra nespēja atvairīt domu, ka nav izdarījusi visu. Konrāds iepriekšējā vakarā bija brīdinājis, ka nekas nav pielīdzināms pirmās dienas satraukumam. Pat bagāta pieredze to nemazināja un rūpīgi veikti priekšdarbi to nespēja izgaisināt.

Džeredu, kas sēdēja pretī sievai, mocīja tādas pašas bailes. I'irms brīža viņš bija sagrauzdējis divas rudzu maizes šķēles bez garozas un vēl aizvien nebija nokodis ne kumosa. Sešos gados, kurus Džereds strādāja birojā "Vems un Portnojs", viņš bija piedalījies vismaz divdesmit tiesas prāvās un septiņās no tām vadīja advokātu komandu. Desmitiem reižu viņš bija nostājies ar seju pret šaubu pilniem zvērinātajiem, tomēr pirmajā dienā ik reizi no jauna viņam zuda ēstgriba, radās kuņģa traucējumi un lika sevi manīt durstīgas sāpes skaustā. Tā bija pirms visām tiesas prāvām, un tā viņš jutās tajā rītā, sēdēdams pie galda un lūkodamies uz sievu.

Pastūmusi sānis bļodiņu ar brokastu pārslām un apelsīnu sulas glāzi, Sāra izņēma pildspalvu un uzkricelēja uz avīzes stūra:

"Labu veiksmi, mīļais! Tiksimies tiesā!" Tad, cik vien klusi spēja, viņa uzspieda maigu skūpstu vīram uz pieres un prom bija.

Džereds piecēlās, lai izmestu atkritumos grauzdiņus, kad iezvanījās tālrunis. Viņš pacēla klausuli.

-    Viņa izskatās lieliski, teica Rafertijs. Smalks mētelis, glītas kurpes, nav uzlikusi rotaslietas. Skaidri manāms, ka vēlas atstāt iespaidu.

-   Tikai pamēģiniet viņu aiztikt!

-    Nedraudi! Man tas nepatīk.

-    Kur jūs esat? Džereds jautāja.

-    Mašīnā pie tavas mājas durvīm. Es tevi aizvedīšu uz tiesas māju.

-    Man nevajag…

-   Tas nav apspriežams, Džered. Nāc lejā! Neliec man gaidīt!

Džereds žigli uzmeta mēteli un paķēra portfeli. Viņš bija gaidījis, ka Rafertijs pirms tiesas dos vēl kādu padomu, taču nebija domājis, ka tas būs tik drīz.

Ārā valdīja tipisks Ņujorkas ziemas rīts pelēkas, apmākušās debesis un stindzinošs aukstums. Kad Džereds atvēra mašīnas durvis, viņš ieraudzīja gan Rafertiju, gan Kozlovu.

-    Lielā diena, priekšniek, Kozlovs noņurdēja. Kāds es izskatos?

-    Būs labi, Džereds atteica, uzlūkodams Kozlovu uzvalkā, kas bija iegādāts pirms iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesas. Galvenais, neaizmirstiet brilles!

-   Tepat vien ir. Kozlovs paplikšķināja pa krūškabatu. Drošā vietā.

Apsēdies pakaļējā sēdeklī, Džereds juta, ka Rafertijs nomēra viņu ar saltu skatienu.

-    Vai viss kārtībā? pūlēdamies savaldīt nelabuma kamolu, kas valstījās kuņģī, Džereds iejautājās.

-   Gribēju redzēt, kā tev ap dūšu.

-    Jūs priecāsieties, uzzinot, ka vakar izskatīju Sāras jautājumus Donigerei un policistam Makeibam, izlasīju viņas ievadrunu un iemetu acis arī pierādījumu sarakstā. Mēs esam gatavi jebkuram viņas solim.

-    Un zvērināto sastāva izraudzīšanās?

-   Vai tad esmu pilnīgs iesācējs? Es ļoti labi zinu, kāda tipa cilvēki man vajadzīgi baltās sievietes ar koledžas izglītību, vislabāk ar liberāliem uzskatiem. Tādas nav bargas pret apsūdzētajiem un necieš advokātes.

-   Un Sāra? Ko grib viņa?

-   Par Sāru neraizējieties! Viņa ne reizi nav izraudzījusies zvērinātos. Protams, Konrāds būs viņu pamācījis, taču tur viņa būs viena.

-              Tātad tu domā, ka esi visu paredzējis? Kozlovs jautāja.

-    Un mums ir izredzes uzvarēt?

-   Tiesā nav runas par izredzēm, Džercds aizrādīja. Vai nu zvērinātie tic sastāstītajām blēņām, vai arī redz tev cauri un ietupina tevi.

-    Zini, tev jādara viss, lai tavām blēņām noticētu, Rafertijs brīdināja.

-    Paklausieties, es negribu dzirdēt jūsu…

-    Nē, pats paklausies! Rafertijs viņu pārtrauca. Es negrasos noraudzīties, kā tu šaubies par izredzēm, es negribu dzirdēt, ka tu neesi pārliecināts par iznākumu. Vienīgais, ko vēlos dzirdēt no tavas mutes, ir tas, ka tu šajā, pēc mana ieskata, veltīgajā prāvā uzvarēsi. Un tieši to es no tevis gaidu. Es vēlos, lai tu man apliecini: "Rafertij, mēs šajā prāvā uzvarēsim."

Džereds klusēja.

-   Runā! Atkārto manus vārdus! Rafertijs neatlaidās. "Rafertij, mēs šajā prāvā uzvarēsim. Es šajā prāvā katrā ziņā uzvarēšu."

Džereds vēl arvien neteica ne vārda.

-   Tu esi kurls, vai? Kozlovs iešņācās un ieurba īkšķi Džeredam brūcē uz zoda. Runā, ko tev liek!

Džereds palūkojās uz Rafertiju.

-    Rafertij, mēs šajā prāvā uzvarēsim. Es šajā prāvā katrā ziņā uzvarēšu, viņš caur zobiem izgrūda.

-    Lieliski jaunumi, mister Linč, Rafertijs atbildēja. Tieši to es gribēju dzirdēt.

Sāra stāvēja pie tiesas zāles durvīm un nervozi pārlūkoja cilvēkus gaitenī, meklēdama Konrādu. Kaut arī viņi bija norunājuši tikties pēc divdesmit minūtēm, viņa bija pieradusi, ka Konrāds vienmēr ierodas agrāk, un, ja viņš neieradās par agru, Sārai šķita, ka viņš kavējas. Sara bija pārāk satraukta, lai mierīgi stāvētu un gaidītu, tāpēc viņa aizgāja uz sieviešu tualeti un tecināja izlietnē ūdenī, līdz tas kļuva silts, un veselu minūti turēja zem strūklas plaukstas. To viņai pirms darba pārrunām advokātu birojā bija iemācījis papus, un tas bija vienīgais viņai zināmais paņēmiens, kā panākt, lai delnas nesvīstu.

Sāra skaloja rokas zem ūdens, un piepeši viņai likās, ka sadzirdējusi troksnīti vienā no četrām kabīnēm, kas bija izvietotas pie pretējās sienas. Aizgriezusi krānu, viņa ieskatījās spogulī. Aiz muguras neviena nebija. Viņa pieliecās un aši paglūnēja zem kabīņu durvīm. Neviena nebija. Tikai ne atkal, viņa domās lūdzās. Sāra piesardzīgi piegāja pie pirmās kabīnes un, aizturējusi elpu, atvēra durvis. Kabīne bija tukša. Viņa lēni atvēra otrās kabīnes durvis. Tukša. Strauji pukstošu sirdi piegājusi pie trešajām durvīm, viņa piesardzīgi pavēra tās vaļā. Arī tā bija tukša. Tad viņa pielavījās pie pēdējām durvīm. Noteikti aiz šīm. Ar acs kaktiņu Sāra pamanīja kaut ko sakustamies, taču apcirtusies neko aizdomīgu neieraudzīja. Būs tikai licies. Viņa pagriezās pret durvīm un atspēra tās vaļā ar kāju. Kabīnē neviena nebija. Sāra papurināja galvu, mēģinādama saņemt sevi rokās. Neļaujies bailēm, viņa sev piekodināja, tomēr nespēja aizgainīt mokošās domas un drīz vien gribot negribot juta, ka delnas no jauna pārklājas sviedriem.

Vēlreiz pabāzusi plaukstas zem silta ūdens, Sāra atgriezās uzgaidāmajā telpā pie tiesas zāles. Konrādā vēl joprojām nebija. Beidzot bez desmit minūtēm deviņos viņa ieraudzīja to ienākam gaitenī un parastajā noteiktajā solī sparīgi soļojam uz tiesas zāles pusi.

-    Vai esi labi sagatavojusies? viņš noprasīja.

-   īsti nezinu. Es jūtos tā, it kā kuru katru brīdi zaudētu samaņu.

-   Tā ir tava pirmā lieta, turklāt ellīga. Nav nekāds brīnums, ka ceļi ļogās.

-   Ceļu ļodzīšanās ir viens, bet nelaba dūša pavisam kas cits.

-    Gan viena, gan otra izpausme ir normāla. Izmet vainas no prāta un uz priekšu! Konrāds pamācīja. Tiklīdz tiesnesis padauzīs ar āmuriņu, tu atkal jutīsies savā ādā. Ikvienam dižam

tiesu advokātam un prokuroram ir gadījies piedzīvot lampu drudzi. Kad rit prāva, cilvēks kļūst izlēmīgs. Emocijas uzbrāžas vēlāk.

-   Ceru, ka tev ir taisnība, Sāra noteica, atvēra durvis un iegāja tiesas zālē. Ja tā nebūs, pats nesīsi mani atpakaļ uz kabinetu.

Sāra devās uz priekšu pa vidējo eju, lūkodamās visapkārt. Donigere nebija atnākusi. Policistu Makeibu ari nekur neredzēja. Tiesas zālē atradās tikai sekretārs, stenogrāfiste un divi tiesas izpildītāji.

Piegājusi pie prokurora galda, kas atradās telpas kreisajā pusē, Sāra novietoja uz tā portfeli un pagriezās pret Konrādu.

-   Vai tu nedomā… Viņa aprāvās, ieraugot pa durvīm ienākam Džeredu un Kozlovu.

Veltījis sievai īsu, dzedru skatienu, Džereds piesoļoja pie aizstāvības puses galda, nolika uz tā portfeli un tad pagriezās pret Sāru un Konrādu.

-   Vai tad nepieiesi apsveicināties? Kozlovs smīnēdams jautāja.

-    Klusē! Džereds atcirta un atvēra portfeli.

Turpmākās desmit minūtes abas puses klusuciezdamas sēdēja pie saviem galdiem un gaidīja tiesnesi Bogdanosu. Sāra ik pa laikam pār plecu pārlaida skatienu tiesas zālē sēdošajai publikai.

-   Nav labi, viņa sacīja Konradam. Man liekas, briest nepatikšanas.

Konrāds nepaguva atbildēt.

-    Piecelties! Nāk tiesnesis Semjuels Bogdanoss! paziņoja tiesas sekretārs.

Braucīdams rūpīgi apgriezto bārdu, Bogdanoss apsēdās pie tiesneša galda un pamāja, lai pārējie seko viņa paraugam. Pārliecinājies, ka abas puses ir ieradušās, viņš apjautājās pirms tiek izvēlēts zvērināto sastāvs -, vai kāda puse nevēlas iesniegt vēl pēdējos priekšlikumus vai ari par kaut ko apspriesties.

-    Nē, atteica Sāra.

-    Nē, jūsu godība, sacīja Džereds.

-   Tad sāksim. Mičel, lūdzu, ieved zvērinātos!

Garākais no tiesu izpildītājiem izgāja gaitenī pa durvīm, kas atradās zāles galasienā. Pēc brīža viņš atgriezās kopā ar divdesmit zvērināto kandidātiem. Kamēr viņš tos nosēdināja zvērināto solos, zālē ar panikas pārvērstu seju ieskrēja Gafs, piesteidzās pie skatītāju pirmās rindas un centās piesaistīt Sāras uzmanību.

-    Man tev kas pavēstāms, viņš skaļi čukstēja.

-   Tagad? viņa jautāja. Mums taču bija norunāts, ka tu…

-   To mēs varam aizmirst, Gafs, izskatīdamies neierasti nopietns, attrauca. Mums ir ķibele.

Redzēdama, ka zvērinātie vēl nav apsēdušies, Sāra piecēlās un piegāja pie asistenta.

-   Ceru, ka tas ir kas svarīgs. Mums jārada iespaids…

-    Mirusi Klēra Donigere, Gafs viņu pārtrauca.

-    Ko? Sārai mute palika vaļā.

-   šorīt agri atrasts viņas līķis. Esot bijis baismīgs skats rīkle pārgriezta, galvā ietriekts nazis. Neticami sakropļota.

-   Misis Teita, vai drīkstu atgādināt, ka mums jāizraugās zvērināto sastāvs? tiesnesis Bogdanoss, kam zuda pacietība, jautāja.

Sāra pagriezās un ieraudzīja, ka viņā veras visi Konrāds, Džereds, Kozlovs, tiesnesis, tiesas darbinieki, zvērinātie.

-    Jūsu godība, lūdzu atļauju pieiet pie jūsu galda, viņa sacīja.

-    Nē, misis Teita, atļauja netiek dota. Es jau iepriekš apvaicājos, vai kāds to nevēlas.

-   Jautājums ir steidzams, Sāra paskaidroja.

Nomērījis Sāru ar pētīgu skatienu, Bogdanoss paaicināja viņu pie galda.

Džereds un Konrāds Sārai sekoja.

Sāra pieliecās tuvāk tiesnesim.

-    Es atvainojos par šo pārtraukumu, jūsu godība. Mans asistents nupat pavēstīja, ka viena no mūsu galvenajām lieciniecēm šorīt atrasta mirusi.

-    Ko? Džereds nenovaldījās.

-   Kura tā ir? Konrāds gribēja zināt. Herisone?

-    Vairs ne vārda! Bogdanoss brīdināja, pārlaizdams skatienu zvērinātajiem.

-    Dāmas un kungi, man ļoti žēl, taču mēs varēsim sākt tikai pēc dažām minūtēm. Tāpēc esmu spiests jūs lūgt vēl mazliet uzgaidīt gaitenī. Aicināsim jūs, kad būsim gatavi. Mičel, esi tik laipns…

-    Kura tā ir? Kā tas noticis? nepacietīgi jautāja Džereds, kad tiesu izpildītājs bija izvadījis zvērinātos no zāles.

-    Klēra Donigere, sacīja Sāra. Šorīt agri atrasta noslepkavota.

-    Ko? Kozlovs iekliedzās, izskatīdamies satriekts.

-    Netēlojiet svēto nevainību! Konrāds izmeta.

-    Neuzdrošinieties izvirzīt tādu apsūdzību! Džereds pavērsa pirkstu pret Konrādu.

-    Diezgan! uzsauca Bogdanoss. Misis Teita, kāds ir jūsu priekšlikums?

Sāra paskatījās uz Konrādu.

-    Mēs lūdzam atlikt tiesas sēdi, līdz būsim ieguvuši sīkākas ziņas, Konrāds teica. Skaidrs, ka tiesai jāturpinās, tomēr mums vajadzīga vismaz viena vai divas dienas, lai pārskatītu argumentus. Klēra Donigere mums bija ārkārtīgi svarīga lieciniece.

-   Jūsu godība, pārtraukumu pasludināt nav nekāda pamata, Džereds iebilda. Nāve gan ir negaidīta, taču sievietes liecība dublējas ar citu liecībām. Es ierosinu…

-              Mister Linč, ir mirusi lieciniece, Bogdanoss ieņurdējās.

-    Pat jums būtu jāņem vērā šis fakts. Apsūdzības puses lūgums tiek apmierināts. Turpināsim pirmdien no rīta.

-    Ko šis teica? jautāja Kozlovs Džeredam, kad tas bija beidzis sarunu no tālruņa automāta, kas atradās Centra ielas 100. nama pirmajā stāvā.

-    Par tādu Rafertiju nekad neesot dzirdējis. Šķita pagalam satriekts, runāja drebošā balsī. Uzdeva man dažus jautājumus, bet izklausījās, ka ir pavisam izsists no sliedēm. Džereds pacēla no grīdas portfeli un devās uz tiesas nama parādes durvīm. Ja runājam atklāti, es domāju, ka jūs paši…

-    Vecīt, vai tu slims esi? Tā taču nav nekāda veca, sagrabējusi kaimiņiene! Tā ir Klēra! Rafertijs pēc viņas bija kā traks. Ja es pametu aci uz viņu, Rafertijs man gāza pa pakausi.

-   Varbūt viņiem lielā mīla sāka gaist.

-    Maz ticams. Vai tiešām viņu atrada ar nazi galvā?

-    Pēc apraksta spriežot, ar viņu apgājušies visai brutāli. Vai jums ir kāds padomā, kurš to varēja pastrādāt?

-    Viens ir, Kozlovs atteica. Ja tas ir viņš, man tā nabaga ķēma ir žēl. Rafertijs viņu saraustīs gabalos.

Mērodams trīs kāpņu posmus uz Eljota dzīvokli, Konrāds pūlējās kāpt, cik vien iespējams klusi. Viņš bija pārliecināts, ka Eljota nav mājās, taču riskēt būtu neapdomīgi. Tāpēc viņš bija uzstājis, ka ies viens pēc pēdējā laika notikumiem tikai tā varēja nodrošināties, lai neviens neko neuzzina. Noslēpumainība veicināja slepenību. Un, ja slepenība bija ievērota, Konrādā uzdevums bija vienkāršs iekļūt dzīvoklī un sagaidīt Eljotu. Ja viņš Eljotu pārsteigs nesagatavotu, tas būs spiests aizstāvēties. Tiklīdz Eljots ienāks dzīvoklī, viņš izklāstīs tam situāciju. Viņš paziņos, ka pirkstu nospiedumi uz naža, ar kuru nogalināta Klēra, ir Eljota pirkstu nospiedumi, un tāpēc nav šaubu, ka slepkava ir viņš.

Protams, Eljots to noliegs, taču tas nebija galvenais. Bija būtiski, lai Eljots uzklausa Sāras piedāvāto vienošanos. Ja Eljots sniegs liecību par Kozlovu un Rafertiju, Klēras slepkavību pārkvalificēs par slepkavību bez iepriekšēja nodoma. Ja Konradam izdosies to panākt, puse darba būs padarīta.

Piegājis pie Eljota dzīvokļa durvīm, Konrāds ar pirkstu aizspieda actiņu un viegli piebungoja. Neviens neatbildēja. Viņš pieklauvēja vēlreiz. Ari šoreiz neviens neatsaucās. Konrāds izvilka no kabatas sešus mūķīzerus, ko bija aizņēmies no kolēģa, kurš strādāja nozieguma vietu izpētes vienībā. Lai gan jaunajām sarežģītajām slēdzenēm vairākums šo mūķīzeru nederēja, noplukušās ēkās, kādā mitinājās Eljots, veco slēdzeņu atmūķēšanas procents vēl aizvien bija augsts. Konrāds citu pēc cita izmēģināja mūķīzerus. Pirmie trīs nederēja, toties, pagrozījis slēdzenē ceturto, Konrāds izdzirdēja klusu klikšķi. Durvis bija vaļā. Pasmaidījis viņš pagrieza rokturi un atvēra durvis. Konrāds ar nepacietību gaidīja bridi, kad pārsteigs Eljotu. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad iedzīs to stūrī. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad piespiedīs to atzīties.

Taču Eljots bija mājās. Jau iepriekšējā vakarā viņš bija noskaidrojis, ka Konrāds pie viņa ieradīsies. Atvilcis pistoles gaili, viņš bija sagatavojies. Kad Konrāds iegāja dzīvoklī, viņš pat neaptvera, no kuras puses viņu ķer pirmā lode.

Lifta durvis atvērās, un Džereds ar Kozlovu devās uz Džereda kabinetu.

-    Vai šodien esam beiguši? Kozlovs vaicāja. Man šis uzvalks jau ir noriebies.

-   Tad velciet nost! Kāda man daļa?

Džereds piegāja pie Ketlīnas galda.

-    Piezvani Rafertijam, sekretāre sacīja. Viņš zvanās kā jucis jau veselas… letrinkšķējās Ketlīnas tālrunis. Jau atkal!

-    Savieno! Džereds sacīja, ieiedams kabinetā. Pacēlis klausuli, viņš iesāka: Rafertij, vai jūs…

-   Kur jūs bijāt iekrituši, lai parauj velns! Rafertijs bēra kā no ložmetēja. Es gribu zināt, kas notiek… Ko atklāja izmeklēšanā? Kur viņu aizveda? Es pats gribu…

-    Nomierinieties!

-   Tu man nepavēlēsi! Rafertijs auroja. Tā ir mana dzīve! Tu apjēdz? Tā ir mana dzīve! Es pieprasu, lai tu atrodi to maitas gabalu, kas to izdarīja, un pasaki viņam, ka pēdējā stundiņa viņam ir klāt!

-     Man ļoti žēl, ka tā noticis. Tomēr, lūdzu, nomierinieties un saņemiet sevi rokās! Ja viņu atrada agri no rīta, līdz pusdienlaikam policijas rīcībā jau būs kāda informācija. Bet līdz tam jums…

-   Vai tu varēsi to informāciju sadabūt?

-    Domāju, ka jā. Sārai droši vien ir pieeja…

-   Tas ir viss, ko gribēju dzirdēt. Es dodos pie jums. Klausulē atskanēja klaudziens, un Rafertijs bija sarunu beidzis.

Sāra palūkojās pār plecu, vērojot, vai kāds nav sekojis viņai līdz Centra ielas 80. namam. Neko aizdomīgu nepamanījusi, viņa iegāja ēkā.

-   Sveika, Sāra! Dārnels uzsauca, kad viņa iegāja lifta kabīnē. Kā veicās tiesā?

-   Slikti, viņa atteica. Viena mūsu lieciniece atrasta nogalināta.

-    Mafijas darbs? Dāmels vaicāja.

-    Kaut nu tā būtu! Sāra nopūtās. Tad būtu vieglāk.

Kad lifts apstājās septītajā stāvā, izkāpa četri cilvēki. Sāra palika kabīnē.

-   Jūsu pietura. Ko ta' gaidāt?

-    Sasodīts, aizmirsu kaut ko tiesas namā! Būs jādodas atpakaļ, Sāra sacīja. Kad lifta durvis aizvērās, viņa palika viena ar Dāmelu. Vai tu vari neapstājoties nobraukt uz pagrabstāvu?

-             Lai notiek, meitenīt! Dāmels noteica, piespiezdams pogu.

-    Apakšējais stāvs pēc pasūtījuma!

Izgājusi no lifta, Sāra pa galveno gaiteni devās uz priekšu. Aizsteigusies garām durvīm ar uzrakstu NOPRATINĀŠANAS ISTABA, viņa atvēra nākamās durvis, klusi iegāja iekšā un apsēdās. Otrpus spoguļstiklam Sāra no blakusistabas neredzama ieraudzīja policistu Makeibu, kas bija pagriezies pret aizturēto. Sāra redzēja tikai Makeiba muguru, taču viņa ķermeņa valoda bija nepārprotama nekas labs nav gaidāms.

Viņa pleci bija saspringti, rokas savilktas dūrēs. Makeibs, acīmredzami aizkaitināts, izvilka no galda apakšas aprūsējušu ķebli un apsēdās. Tajā brīdī Sāra beidzot varēja palūkoties uz aizturēto.

-   Beidziet man teikt, ka jābruņojas ar pacietību! Klēra Donigere paceltā balsī teica. Es šeit sēžu jau kopš sešiem no rīta. Jūs aizliedzāt man piezvanīt, man nav atļauts ne ar vienu tikties! It kā es būtu arestēta!

-   Es jums desmito reizi saku, misis Donigere! Tiesas prāva sākas tikai tad, kad izraudzīti zvērinātie! Makeibs atbildēja. Kad tas notiks, jūs pāriesiet pāri ielai un sniegsiet liecību, taču līdz tam jūs drošības labad paliksiet šeit.

Sāra atlaidās krēslā. Viss risinājās nevainojami.

-    Jā, es saprotu, Džereds sacīja klausulē. Tad viņš krietnu brīdi klusēdams klausījās. Ja tā tur rakstīts, mums nekas cits neatliks kā to ņemt vērā. Ja viņu satikšu, es viņam to pateikšu. Jā, noteikti. Es apsolu.

-    Nu? Rafertijs noprasīja, pirms Džereds bija nolicis klausuli. Ko viņi teica?

-    Labie jaunumi ir tādi, ka uz naža, kas bija palicis Klēras līķi, atrasti desmitiem pirkstu nospiedumu, Džereds teica Rafertijam.

-    Sliktās ziņas? Visi šie nospiedumu ir jūsu.

-   Tas ir labais! Kozlovs sāka smieties.

-   Tā ir kļūda, Rafertijs stingrā balsī atteica. Tas nav iespējams. Viņiem nemaz nav manu pirkstu nospiedumu.

-   Tagad ir. Noņēma jūsu kantorī, Džereds paskaidroja. Sārai jūs esat galvenais aizdomās turamais, tāpēc viņa aizsūtīja ekspertu vienību uz "Echo Enterprises" biroju, un tā noņēma pirkstu nospiedumus no jūsu kafijas krūzes, no jūsu rakstāmgalda un durvju rokturiem.

Ieraudzījis, cik spēji mainās Rafertija sejas izteiksme, Džereds apjautājās, vai viņš jūtas labi.

-   Tas nav iespējams! Rafertijs izstomīja. Zvēru pie Dieva es neesmu vainīgs!

-    Es jums ticu, sacīja Džereds. Esmu jūsu advokāts, tāpēc man jūs jābrīdina, ka…

-    Es viņu veselu nedēļu neesmu redzējis, Rafertijs sacīja.

-    Vai ir kāds, kurš varēja dabūt jūsu pirkstu nospiedumus? Džereds jautāja. Vai ir cilvēks, kurš, jūs iegāzis, gūtu labumu?

-   Tu taču nedomā… Kozlovs iesāka.

-    Tas zemiskais, viltīgais krupis! Rafertijs iešņācās. Ja Eljots… Viņš aprāvās un pievērsās Džeredam. Vai orderis par manu arestu jau ir izrakstīts?

-   Par to es pagaidām neko nezinu. Taču līdz vakaram tas būs uz galda.

-    Labi, Rafertijs teica. Lai tad viņi mēģina mani savākt! Piecēlies no krēsla, viņš izbrāzās no telpas. Kozlovs sekoja viņam, gandrīz mīdams uz papēžiem.

-   Kas ir Eljots? Džereds viņiem uzsauca. Atbildi viņš nesaņēma.

Kad Rafertijs ar Kozlovu bija prom, kabinetā ienāca Ketlīna.

-   Vai viss rit gludi? viņa jautāja.

-    Nezinu, Džereds atteica. Pajautā pēc stundas!

Pirmā lode ietriecās Konradam krūtīs. Otra saplosīja vēderu. Viņš acumirklī juta asins garšu mutē tā atgādināja rūgto melno lakricu. Viņu pārņēma sāpes. Tā nebija smeldze, kādu viņš juta, kad regbija spēles laikā salauza roku. Toreiz sāpes bija asas un sāpēja tikai roka. Šis aizlauzās līdz pašai dvēselei. Ķermenis kļuva nejutīgs, un maņas notrulinājās, taču dīvaini sāpēja vēl stiprāk. Acis aizmiglojās, bet uzbrucēju otrā istabas galā Konrāds saskatīja.

Eljots sēdēja pie galda un vēroja visu kā kinoteātrī. Viņš gaidīja, ka Konrāds nogāzīsies uz grīdas, taču tas tik viegli nepadevās.

-   Un tas ir viss, uz ko tu esi spējīgs? viņš uzkliedza Eljotam, kaut gan pats tik tikko dzirdēja savu balsi.

Nodārdēja vēl divi šāvieni. Viena lode skāra Konrādā roku, otra ieurbās krūtīs. Ķermeni sagrāba šoks. Spēcīgās kājas ceļgalos ieliecās. Konrāds, izstiepis rokas, streipuļoja pretī Eljotam. Ievainotais mēģināja kaut ko pateikt, taču vārdi nenāca pār lūpām.

Eljots izšāva piekto reizi. Lode trāpīja Konradam plecā, pagrūzdama viņu atpakaļ. Taču pēc mirkļa Konrāds atkal meimuroja uz galda pusi. Viņš saprata, ka mirst, taču mērķis bija tik tuvu.

-    Vai tad tu vēl neapjēdz? Eljots ieaurojās. Viss ir beidzies!

Vēl ne, Konrāds nodomāja. Nav beidzies, iekams viņš…

Nogranda pēdējais šāviens, un lode ķēra Konrādu kaklā. Tas

bija viss. Vairāk spēka viņam nebija. Satvēris kaklu, viņš juta, ka slīgst bezsamaņā. Acu priekšā pavīdēja balta siena, un Konrāds nogāzās uz grīdas. Prātā pazibēja bijušās sievas tēls un iepazīšanās bridis. Tā bija viņa pēdējā doma.

Eljots vēl brīdi sēdēja nekustīgi, nenovērsdams pistoli no Konrādā. Pēc tam lēni piegāja tam klāt un, joprojām mērķēdams uz guļošo, pabāza kurpes purngalu zem ķermeņa un apvēla viņu otrādi. Eljots nevēlējās riskēt. Ass rāviens, un šaubas pagaisa. Šis cilvēks bija miris. Konrādā vairs nebija.

Atgriezusies Centra ielas 80. namā, Sāra devās uz savu kabinetu, kur viņu nepacietīgi gaidīja Gafs.

-    Nu? asistents ieprasījās, tiklīdz Sāra aizvēra durvis. Kā ar Rafertiju?

Sāra pārbaudīja, vai žalūzijas ir aizvērtas, un tikai tad atbildēja:

-    Biju spiesta ierobežot sarunas ilgumu, jo runāju no tālruņa automāta, bet Džereds teica, ka Rafertijs gluži vai eksplodējis. Abi ar Kozlovu izsprāguši no kabineta tik žigli, ka Džereds nav paguvis izteikt mūsu piedāvājumu.

-   Es nespēju noticēt, ka tu viņam pastāstīji. Gafs nogrozīja galvu.

-    Kā tu vari tā teikt? Viņš ir tikpat ieinteresēts notvert Rafertiju un Kozlovu kā mēs.

-    Un Viktors?

-   Lūdzu, rimsties taču! Viss rit labi. Džereds ne vienam, ne otram nav teicis ne vārda.

-    Un abi tiešām domā, ka Klēra ir pagalam?

-   Kurš gan tā nedomātu? Sāra attrauca. Klēru sešos no rīta izvilka no mājas, atveda šurp un ieslēdza, uz viņas dzīvesvietu nosūtīja ekspertus un vēl pusduci cilvēku uz "Echo Enterprises", lai noņem pirkstu nospiedumus. Pat prokuratūrā palaidām valodas. Mums ir visi šaušalīgas slepkavības atribūti, vienīgi nav līķa.

-   Tu nudien negribi kaut mazliet piebremzēt, vai ne?

-   Vai esi aizmirsis, ko tie nelieši lika mums pārdzīvot? Es nevilcināšos ne sekundi! Sāra atmeta. Kas tad nu? Tev kaut kas rada bažas?

-   Sekas. Vai Monegans ļoti dusmojās, kad tu viņam izstāstīji?

Sāra cieta klusu.

-   Tu taču viņam pateici, vai ne?

Sāra palika atbildi parādā.

-   Ak dievs… Gafs novilka. Vai tiešām tas var būt? Kad viņš uzzinās, mēs dabūsim pa kaklu. Vai tu spēj iedomāties, kādus resursus esam iesaistījuši un šķiežam veltīgi? Par visiem iespējamiem ētikas pārkāpumiem nemaz nerunāsim.

-    Es saprotu, Sāra teica. Bet es patiešām baidos, ka informācija var noplūst.

-   Tomēr Džeredam tu pateici, vai ne?

-    Pats zini, ka tas nav viens un tas pats. Viņam es drīkstēju teikt. Es atļāvos pastāstīt mediķiem, kas iecēla neatliekamās palīdzības mašīnā viltus līķi, un dažiem Makeiba draugiem policistiem, bet vairāk nevienam. Manuprāt, jo mazāk cilvēku zina, jo labāk.

-    Vai tu proti lasit no lūpām? Gafs pajautāja un lēni čukstēja: Viņš ir mūsu boss!

-             Ja viņš grib kādam sadot, lai sadod man, Sāra attrauca.

-    Ja ne, mēs turpinām plānoto. Mums izdosies. Kamēr Rafertijs un Eljots cietīs klusu, viņi ir drošībā. Tiklīdz viens palaidīs muti, otrs sapratīs, ka viņam ir lielas ziepes. Pēc dažām stundām pašsaglabāšanās instinkts piespiedīs vienu vai otru salūzt. Mums atliek vienīgi gaidīt uguņošanu.

-   Tu patiešām domā, ka tas būs tik viegli?

-   Nekas nav viegli, Sāra sacīja. Bet, ja vien mēs esam vienīgie, kas zina patiesību, iznākums būs mums labvēlīgs.

Ievilcis līķi dzīvojamā istabā, Eljots atgriezās virtuvē, pacēla klausuli un sastādīja Rafertija numuru.

Pēc neilga brīža Rafertijs atbildēja.

-    Kā sviežas? Eljots apjautājās. Smaga dieniņa, jā?

-   Tu viņu nogalināji! Rafertijs rēca. Es tev galvu noraušu, tu sīkais, ņirdzīgais…

-    Nu, nu, nevajag jau uzreiz trakot! Eljots noņurdēja. Atbrauc šurp, mums vajag nedaudz aprunāties.

-   Ja gribi runāt, brauc pats šurp!

-    Nekā nebija! Vai nu šeit, vai nekur. Vari brīdi apdomāties. Pats būsi priecīgs, ka atbrauci. Es tev kaut ko parādīšu. Tev tas patiks.

-   Ko tu…

Eljots nolika klausuli. Uzgriezis muguru galdam, viņš attaisīja nelielu patronu kārbiņu un pielādēja ieroci. Uz galda stāvēja plastmasas plaukstas, kam uz pamatnes ar melnu tinti bija rakstīts: OSKARS RAFERTIJS. Mans darbs būs paveikts, Eljots nodomāja. Atlika vienīgi gaidīt.

-   Kāpēc viņš vēl nav zvanījis? Gafs, atspiedis zodu uz Sāras galda, blenza uz tālruņa aparātu.

-     Pagājušas tikai divas stundas, Sāra aizrādīja. Viņam acīmredzot vajag vairāk laika.

-   Ja nu gadījusies kļūme?

-    Diez vai. Viņš acīmredzot grib, lai nebūtu ne mazāko šaubu. Tu taču Konrādu pazīsti viss jāizdara ideāli.

-    Kā tu domā, ko Makeibs ar Donigeri dara?

-    Pēdējo reizi, kad abus redzēju, viņa jau bija izvedusi Makeibu no pacietības.

-    Varbūt nobrauksim lejā, Gafs ieteica. Pastāstīsim viņai jaunākās ziņas.

-   Ja tas tevi darīs laimīgu, lai notiek, Sāra attrauca un kopā ar Gafu devās uz durvīm.

Pēc īsa brīža abi atradās pagrabstāvā. Gribēdami vispirms novērtēt situāciju, viņi iegāja novērošanas telpā, bet tur, palūkojušies pa spoguļstiklu, ieraudzīja tukšu nopratināšanas istabu.

Pirms viņi aptvēra, kas noticis, novērošanas telpā nosvīdis iebrāzās policists Makeibs.

-    Lūdzu, sakiet, ka viņa ir pie jums! viņš sauca.

-    Kā tas jāsaprot? Gafs sarauca pieri.

-    Kur ir Donigere? Sāra noprasīja.

-    Es nezinu! Makeibs izgrūda. Viņa palūdza man atnest kafiju, bet, kad atgriezos, viņas vairs nebija!

-    Ak dievs! Gafs iesaucās.

-              Ko nozīmē nebija! Sāra, panikas pārņemta, noprasīja.

-    Kā viņa varēja pazust?

-    Pirms cik ilga laika tas notika? Gafs vaicāja.

-   Nav pagājušas ne desmit minūtes! Makeibs uztraukts paskaidroja. Es izdzirdēju troksni, skrēju šurp un atradu jūs.

-   Gaf, novēro liftus! Sāra norīkoja. Paturi acīs arī kāpnes! Mēs abi izskraidīsim visas telpas. Esam pagrabstāvā, tāpēc viņa nevarēja izlīst pa logu.

Sāra metās prom pa gaiteni, ieskatīdamās katrās durvīs. Pagrabstāvu lielākoties izmantoja par noliktavu, un telpas bija piebāztas ar dažādiem arhīvu skapjiem. Kā viņa varēja izkļūt ārā, Sāra domāja. Vai viņa apjēgusi, ka ar viņu manipulē? Vai kāds viņai to pateicis? Vai Makeibs izlaidis viņu ārā tīšām? Sāra apstājās. Ja nu Viktors šantažē Makeibu? Ja nu Džereds pateicis Viktoram… Nē. Nē, tā viņš nerīkotos. Izmet to no prāta!

Pēc neilga brīža visas telpas bija pārmeklētas. No Klēras Donigeres nebija ne vēsts.

-    Neticami! Sāra aizelsusies izdvesa un pagriezās pret Makeibu. Kā jūs varējāt atstāt viņu vienu? Ar kuru galu jūs domājāt?

-   Paklau, es viņu pieskatīju, kā pratu! Nav mana vaina!

-    Ak nav? Kā vaina tad tā ir? Protams, mana. Es taču biju tā stulbene, kas nez kāpēc bija iedomājusies, ka aukles darbs jums ir pa spēkam!

-             Nomierinies, Gafs sacīja, vilkdams Sāru tālāk no Makeiba.

-   Gan jau viss būs labi.

-    Nē, nebūs, Sāra izmisusi atteica. Tiklīdz Rafertijs un Eljots uzzinās, ka viņa ir dzīva, mēs esam pagalam.

-   Vai jūs patiešām domājat, ka viņa ir tik dumja un dosies pie Rafertija? Sāra jautāja, sēdēdama blakus Gafam policijas automobiļa pakaļējā sēdeklī.

-    Kur citur lai viņa ietu? atbildēja policists, kas sēdēja priekšā. Viņas nams ir nozieguma vieta.

-    Bet viņa to nezina.

-   Ja viņa tiešām mīl Rafertiju, nekur citur viņa nedosies, policists teica. Vai jums izdevās sadabūt rokā savu vīru?

-    Darbā neviens neceļ klausuli, Sāra paskaidroja, cenzdamās nezaudēt pašpaļāvību. Es sazvanīju dažus partnerus, ar kuriem kopā Džereds strādā, taču kopš rīta neviens nav redzējis ne viņu, ne viņa sekretāri.

Gafs paskatījās uz priekšnieci.

-Sāra, ja nu viņš…

-   Viņš gluži vienkārši ir izgājis no biroja, Sāra viņu nepacietīgi pārtrauca.

-   Ja nu tomēr ne? Varbūt vajadzēja pagaidīt Konrādu.

-    Mēs atstājām ziņu viņa kabinetā. Kad viņš atgriezīsies, to atradīs.

-   Pamēģiniet vēlreiz sazvanīt vīru, policists ieteica, pasniegdams Sārai savu mobilo tālruni.

-    Ne tagad, viņa vairījās, baidīdamās no sekām, kādas šis zvans varētu izraisīt. Pagaidīsim, kamēr nokārtosim visu ar Rafertiju.

Kad visi četri iegāja namā, kur dzīvoja Rafertijs, abi policisti piegāja pie durvju sarga.

-    Mēs ieradāmies pie Oskara Rafertija. Tūkstoš septiņi simti astotais dzīvoklis, sacīja viens no likumsargiem. Apsargs sniedzās pēc klausules, bet policists pavēloši sacīja: Palūgšu viņam nezvanīt.

Apsargs paklausīja.

-    Es neko nezinu. Es neko negribu zināt. Man ir vienalga, viņš vervelēja.

-   īsts humānists, Gafs noteica, iegājis vestibilā. Neviens neteica ne vārda, līdz visi iegāja liftā.

Kad lifts slīdēja augšup uz septiņpadsmito stāvu, Sāra pagriezās pret Gafu.

-   Pats par sevi saprotams, Rafertijs nezina, ka mēs gribam atrast Donigeri. Mūsu stāsts ir tāds, ka mēs meklējam Kozlovu. Vienkārši, vai ne? Visi klusēdami piekrītoši pamāja ar galvu.

Sāra iebāza roku bikšu kostīma kabatā un sataustīja pistoli, ko Konrāds bija viņai iedevis, pirms aizbrauca uz Hobokenu.

-   Nevajag uztraukties, to pamanījis, Gafs teica. Tev ierocis nav jāliek lietā. Konradam tikai šķita, ka būs drošāk, ja tev tas ir.

-    Labi jau labi, Sāra atteica. Gan tikšu galā.

Nostājusies pie Rafertija dzīvokļa durvīm, viņa piespieda zvana pogu.

-    Kas tur ir? Rafertijs noprasīja.

-   Mister Rafertij, šeit Sāra Teita no apgabala prokuratūras. Mēs tikāmies pagājušajā nedēļā.

Piepeši atvērās durvis. Negaidīto viesu acu priekšā stāvēja Rafertijs. Viņa seja bija skumju sagrauzta. Parasti atpakaļ sasukātie mati nu karājās lēkšķēs, un viņš nebija ģērbies vieglā "Brioni" uzvalkā, bet gan sagumzītās haki krāsas īsbiksēs un saburzītā kreklā ar neaizpogātām piedurknēm.

-    Ko jūs vēlaties, misis Teita? viņš strupi vaicāja.

-   Piedodiet par traucējumu! Vai varam atņemt vēl mazliet jūsu laika?

-Ja atnācāt Klēras dēļ, jums jāzina, ka es nemūžam…

-    Par to tiksim skaidrībā vēlāk, Sāra viņu pārtrauca. Šobrīd mēs gribētu pārmeklēt jūsu dzīvokli. Mums ir pamats uzskatīt, ka šeit atrodas Tonijs Kozlovs.

-    Kādēļ gan… Rafertijs ātri atguva savaldību. Laipni lūdzu! Nāciet vien!

Rafertijs pakāpās malā. Gafs un abi policisti iegāja dzīvoklī un sāka pārmeklēšanu. Sāra palika stāvam kopā ar Rafertiju un, lūkodamās viņa nogurušajās acīs, pūlējās izprast, cik daudz viņš zina.

-   Cik noprotu, jūs šorīt nosūtījāt pirkstu nospiedumu ekspertu vienību uz manu biroju, Rafertijs pārtrauca klusumu.

-   Jā. Biju pārsteigta, ka jūs nebijāt darbā. Kāpēc paņēmāt brīvdienu? Vai bija citi darbi?

-    Misis Teita, jūsu smalkjūtības trūkums robežojas ar necieņu. Ja vēlaties mani apsūdzēt slepkavībā, lūdzu, nevelciet garumā un arestējiet mani!

-   Ilgi jums nebūs jāgaida, Sāra atteica. Tīciet man, mēs tiksimies visai drīz.

Tajā brīdī dzīvojamā istabā ienāca Gafs.

-    Nekā, viņš bilda.

Pēc mirkļa atnāca arī policisti.

-   Viņa te nav, viens teica. Dzīvoklis ir tukšs.

-   Paldies! Rafertijs teica, pavadīdams apmeklētājus līdz durvīm. Lūdzu, neņemiet ļaunā, bet man jāsāk organizēt bēres. Klērai nebija tuvu radinieku.

Jau grasīdamās iziet pa durvīm, Sāra pagriezās.

-   Man bija radies priekšstats, ka jūs neesat sevišķi tuvu pazīstami.

-   Viņa ir mana bijušā partnera sieva. Labi draugi viens otram palīdz.

-    Par to es nešaubos, Sāra atteica.

Rafertijs aizcirta durvis.

-    Patiešām brīnums, ka viņas tur nebija, dodoties uz liftu, sacīja Gafs.

-   Jūs ieskatījāties visur? Sara jautāja.

-   Ņujorkas pilsētas dzīvoklī ar trim guļamistabām nav daudz vietu, kur paslēpties.

-    Laikam jau tas nozīmē, ka vīna pagraba viņam nav, Sāra novilka, ieiedama lifta kabīnē.

-   Jūsuprāt, viņš zināja? jautāja policists.

-    Protams, zināja, Gafs atteica. Ap šo laiku zina jau visa pasaule.

-    Kā tu vari tā teikt? Sāra sašutusi noprasīja.

-   Sāra, piedod, ja satriekšu tavu ticību, taču tev būtu jāpalūkojas uz Džeredu citām acīm. Ja tu nebūtu viņam izstāstījusi…

-   Tas nav tiesa! Sāra iesaucās.

-    Ir gan! Gafs atcirta. Tici man! Vakar es ar tevi biju vienisprātis un domāju, ka tu dari pareizi, izstāstīdama Džeredam. Taču tagad tev jāizvērtē notikumi vēlreiz. Es nedomāju, ka Klēra izlavījās no pagraba pati uz savu galvu. Kāds viņai pastāstīja, kas īstenībā notiek. Un to varēja izdarīt tāds, kurš visu zina!

-    Gaf, to nezina neviens! Pat ja viņu izlaida Makeibs, tas nenozīmē, ka vainīgs ir mans vīrs!

Kad lifta durvis atvērās, Sāra izšāvās cauri vestibilam un strauji devās uz policijas auto.

-    Kur tu iesi? Gafs, steigdamies viņai pakaļ, jautāja. Nemūc!

-    Mums jādodas pie Eljota, Sāra attrauca. Viņš ir otrs cilvēks, kurš dziļi ieinteresēts šajā lietā.

-    Bet ja nu Konrāds…

-    Ja Konrāds vēl tur būs, mēs apstiprfnāsim viņa vārdus. Ja viņa tur vairs nebūs, pateiksim Eljotam, ka mums vēl šis tas piebilstams.

-    Lieliski! Piekrītu, Gafs atzina. Bet jāsāk domāt, kas noticis ar tavu vīru. Ļauj vienam no mūsu policistiem uzsākt meklēšanu!

-   Cik reižu man tev jāatkārto! Džereds savu mūžu tā nerīkotos!

Gafs noberzēja plaukstas gar biksēm. Viņu plosīja pretrunīgas domas. Negribējās Sāru aizskart, taču pamazām viņu pārņēma izmisums.

-    Tu viņam tici ar visu sirdi, taču nevari viņu atrast, viņš klusā balsī pārmeta. Kur viņš tik piepeši izgaisis?

Sāra veltīja asistentam dzedru skatienu.

-    Iedodiet savu telefonu! viņa uzsauca vienam no policistiem un naski sastādīja Džereda numuru. Arī šoreiz neviens necēla klausuli. Viņa aizvēra vāciņu un atdeva tālruni policistam.

-   Vai tagad tu saproti, ko es gribu teikt? Gafs nerimās. Tev taču nav Džereds jāarestē. Es tikai vēlos, lai tu aizsūti kādu uz viņa biroju ievākt ziņas. Ņemot vērā pēdējā laika notikumus, mums derētu zināt, kur viņš atrodas.

Viņa klusējot apsvēra Gafa priekšlikumu.

-   Un tas būs viss? Džeredu neaiztiks, nenopratinās? Tikai mēģinās viņu atrast?

-   Tas lai paliek tavā ziņā.

Sāra atvēra durvis un iekāpa policijas mašīnā.

-    Lai notiek! viņa izgrūda un aizcirta durvis.

Gafs pagriezās pret policistiem.

-   Vai jūs varat aizsūtīt kādu uz biroju "Veins un Portnojs"?

-   Tiks izdarīts! atsaucās garākais policists un izvilka rāciju.

-    Un vienam no jums vajadzētu uzkavēties tepat, Gafs piebilda. Ja nu Klēra sadomā atskriet šurp.

-    Es to varu, apsolīja otrs policists.

Kamēr garākais policists deva rīkojumu pa rāciju, Gafs iekāpa automašīnas pakaļējā sēdeklī. Sāra sēdēja kā pārakmeņojusies un, sakrustojusi rokas sev priekšā, stingi lūkojās pa sānlogu.

-   Sāra, tu taču zini, ka tā bija pareizi…

-   Nevajag! viņa attrauca. Kas padarīts, padarīts.

Raudzīdamies pa dzīvojamās istabas logu, no kura pavērās skats uz ēkas parādes pusi, Rafertijs vēroja, kā Sāra un pārējie aizbrauc. Pārliecinājies, ka viņi patiešām ir prom, viņš izgāja kāpņu telpā, vēlreiz palūkojās, vai netiek novērots, un tad devās uz atkritumu telpu. Tajā slēpās Kozlovs un Klēra.

-    Zini, vecīt, tu droši vien esi uzdāvinājis šveicaram varenu Ziemassvētku dāvanu, ja viņš tevi brīdināja, Kozlovs sacīja.

-   Jā, jums par laimi, Rafertijs atteica.

-    Nē, tev pašam par laimi, Kozlovs sacīja, izgāja no telpas un devās uz Rafertija dzīvokli.

Rafertijs un Klēra gaitenī apkampās.

-   Vai viss gāja gludi? Klēra jautāja.

-    Bez mazākās aizķeršanās, Rafertijs attrauca, neizlaizdams mīļoto no apskāvieniem. Un tā būs arī turpmāk.

-   Vai jūs negribētu atkalredzēšanās priekus atstāt uz citu dienu? Kozlovs ņurdēja. Es gribu tīties prom.

-    Atslābinies! noteica Rafertijs, iegāja dzīvoklī un uzmeta mugurā mēteli. Mums jāizvairās no kruķa, ko Sāra atstāja pieskatīt māju. Es gribu pārmīt dažus vārdus ar cilvēku, kurš iesaistīja šo sievieti.

-    Vestibilā ir kruķis? Kā mēs tiksim viņam garām?

-   šajā divdesmit četru stāvu ēkā ir peldbaseins uz jumta, trenažieru zāle, apakšzemes garāža un pagrabstāvā vēl ķīmiskā tīrītava. Vai tiešām tu domā, ka mājai nav vēl kāda izeja?

Automašīna, kurā sēdēja Sāra, traucās centra virzienā.

-   Kurp mēs braucam? vaicāja policists, kas sēdēja pie stūres.

-    Uz Hobokenu, atteica Sāra.

Auto kaukdams apstājās.

-   Nekas neiznāks, teica policists. Vismaz ne ar šo mašīnu. Hobokena atrodas Ņūdžersijas pavalstī, tā nav Ņujorkas pilsētas policijas jurisdikcijā.

-    Ir jūsu jurisdikcijā, ja jūs dzenaties viņam pakaļ.

-    Vai izskatās, ka tas Eljots mums atrodas kaut kur priekšā? Vai izskatās, ka viņš no mums cenšas aizmukt, bēgot pāri pavalsts robežai? Vai izskatās, ka mēs šobrīd traucamies viņam pakaļ?

-    Re, tas ir viņš! Gafs iekliedzās. Es viņu redzu! Pie nākamā kvartāla! Aizturēsim viņu!

Policists nekustējās.

-   Paklausieties, es nenoliedzu, ka noteikumi ir nejēdzīgi, bet, ja mēs tos pārkāpsim, Ņūdžersijas policisti sacels traci. Mūsu vienības puisis, kurš vēl nesen bez atļaujas pārkāpa pavalsts robežas, tika uz trim mēnešiem pārcelts darbā ostas pārvaldē.

-             Nu, lūdzu! Mēs taču neko ārkārtēju nedarīsim, Sāra lūdzās.

-   Tikai aizgādāsim viņu uz iecirkni.

-   Ja jums nav attiecīgo papīru, ar šo mašīnu turp doties nedrīkst.

-   Labi, Sāra atmeta ar roku un atvēra durvis. Paķersim taksi, aizbrauksim un savāksim viņu paši.

-   Nē! Gafs viņu apturēja. Tā nedrīkst.

-    Kāpēc? Atkal kaut kādas birokrātiskas blēņas?

-    Atkal, jā, bet tāda ir procedūra. Ja mēģināsim arestēt Eljotu bez pienācīgām pilnvarām, mēs pakļausim briesmām gan šo lietu, gan visu, ko esam atklājuši.

-   Bet…

-   Sāra, tu labi zini, kāda ir kārtība. Neļauj emocijām aptumšot prātu! Ja pārkāpsi noteikumus, tiesnesis tavus pierādījumus noraidīs.

-   Labāk aizkavējieties desmit minūtes un piezvaniet, lai sagatavo papīrus, policists piebilda. Tos var aizsūtīt pa faksu uz Hobokenas policiju, un, kad nonāksim pie Linkolna tuneļa, tie jau būs gatavi.

-   Jūs esat pārliecināts? Sāra vilcinādamās noprasīja.

-    Protams, esmu, policists attrauca. Cik tad laika vajag, lai sagatavotu dažas papīra lapeles?

Pēc pusstundas policijas automašīna bija iesprūdusi sastrēgumā pie ieejas Linkolna tunelī.

-    Tas ir neaptverami! Sāra iesaucās, vairākas reizes uzsizdama ar plaukstu pa priekšējo paneli. Es zināju, ka nevajadzēja zvanīt!

-    Pacietieties! policists aizrādīja. Labāk aizkavēsimies tagad, nevis pārsteigsimies un vēlāk nožēlosim.

-   Mani pārsteidz, ka kriminālie tipi vēl nav to aptvēruši, ieminējās Gafs. Ja es šajā pilsētā pārkāptu likumu, mans pirmais solis būtu pārcelties uz Nlūdžersiju. Tur man neviens pirkstu nepiedurtu.

-   šaubos, vai viņi to nezina, policists attrauca, mēģinādams kliedēt saspīlējumu. Bet kurš tad grib dzīvot Ņūdžersijā?

Neviens nereaģēja uz joku.

-   Vai tad nemaz nebija smieklīgi? policists nobrīnījās.

-   Neizaiciniet likteni! Sāra sacīja. Nav īstais brīdis.

-    Kas tur ir? Eljots prasīja pa nama iekšējo tālruni.

-   Rafertijs. Ielaid mūs! Iedūcās zvans, un visi trīs uzgāja pa kāpnēm.

Pavēris durvis nelielā spraugā, Eljots skatījās uz Rafertiju un Kozlovu.

-   Par ko jūs tā sapriecājušies? viņš noprasīja.

Kozlovs atspēra durvis vajā, un Eljots ieraudzīja Klēru.

-   Paskat tik! Eljots novilka. Mūs vazāja aiz deguna.

-   Patiesībā mūs mēģināja sarīdīt vienu pret otru, iegājis dzīvoklī, Rafertijs teica. Es vienīgi netieku gudrs, kā viņi par tevi uzzināja.

-    Pajautā pats! Eljots pamāja ar roku, un Rafertijs, Kozlovs un Klēra pagriezās. Otrā istabā uz grīdas gulēja Konrādā līķis.

-   Kungs tētīt! Klēra iekliedzās.

-   Vai tu esi nojūdzies? Kozlovs uzsauca. Vai tu apjēdz, ko ar mums izdarīs?

-    Es ļoti labi zinu, ko ar mums darīs, Eljots atteica. Un šis būs mans atkāpšanās ceļš.

Rafertijs lēni pagriezās.

-   Tu, maitas gabals, viņš, zobus sakodis, izgrūda.

-   Tev kaut kas nepatīk? Eljots nevainīgi pavaicāja.

-   Tu jau no sākta gala zināji, vai ne? Tu zināji, ka viņa ir dzīva. Tu zināji, ko viņi perina.

-   Es ne…

-   Netēlo muļķi, Eljot! Tavi meli beidzot nāk gaismā. Tu jau pašā sākumā draudēji Sārai, tāpēc viņa zināja par tavu saistību ar šo lietu, tāpēc viņa zināja, ka ir vērts tevi patramdīt, un tāpēc viņa negribēja izbeigt krimināllietu. Tev nekur nebija jāiejaucas, tomēr tu bāzi savu alkatīgo snuķi, kur nevajag!

Eljots kāpās atpakaļ virtuvē, vilinādams Rafertiju sev līdzi. Tam jāizskatās ticami, un to var panākt tikai tad, ja visi atrodas savās vietās.

-   Oskar, es nesaprotu, par ko tu runā.

-             Sūdabrāli, tu mums lēji čugunu ausis! Rafertijs ieaurojās.

-    Vai tu mani uzskati par aunapieri?

Viņš pagrūda Eljotu tā, ka tas uztriecās virsū virtuves galdam.

-   Tu domā, ka esmu akls? Es labi redzu, kas tev padomā. Tev sagribējās pašam iegrābties naudas podā!

Vēl tikai mazdrusciņ, Eljots domāja. Te, pie loga. Lai būtu pareizais leņķis.

-   Es zvēru, es nekad…

-   Nemelo! Rafertijs iebļāvās, balss nodunēja šaurajā dzīvoklī. Es tev lūdzu tikai vienu atrodi cilvēku, kas prot iešļircināt. Tas bija tavs uzdevums. Bet ko tu dari? Tu pavērsies pret mani. Pret mani! Es tevi tikpat kā uzaudzināju un tā tu man atlīdzini?

Eljots negaidot apstājās kā zemē iemiets.

-   Tu mani neuzaudzināji! viņš iesaucās.

-   Ak tad ne? Kurš deva tavai mātei naudu, kad Arnolds viņu izmeta no darba? Kurš viņai sūtīja naudu katru gadu līdz tavai pilngadībai? Kurš…

-   Tu par manu māti nospļāvies! Tev tikai bija bail! Eljots, atvirzījies no loga, piegāja Rafertijam cieši klāt. Līdz pat manas mātes nāves dienai tu baidījies, ka viņa izvirzīs pret Arnoldu apsūdzību, ka viņa kļūs atriebīga un izpostīs viņa nožēlojamo laulību. Vai arī darīs gudrāk iesūdzēs tiesā jūsu dārgo kompāniju. Apsūdzība izvarošanā var izvērsties visai nepatīkama, vai ne?

-   Tavu māti neizvaroja, Rafertijs sacīja.

-    Izvaroja gari! Eljots iekliedzās. Viņam uz pieres izspiedās sārta vēna. Viņš manai mātei iesita tik stipri, ka salauza žokli.

Esmu saglabājis mediķu atzinumu! Kad Arnolds uzzināja, ka mana māte ir stāvoklī, viņš izlidināja viņu uz ielas! Ieraudzījis pārsteigumu Klēras sejā, Eljots vērsās pie viņas. Tu to nezināji, vai ne? Tev nebija noslēpums, ka viņš ir cietsirdīgs, bet, ka tāds briesmonis, tev ne sapņos nerādījās. Citādi jau agrāk tu būtu dabūjusi viņu pie malas.

-   Pietiks! Rafertijs iesaucās. Nepin viņu iekšā!

-   Kāpēc ne? Viņa ir tikpat vainīga, cik tu. Ja viņa tā nebaidītos iešļircināt Arnoldam, mums nevajadzētu nolīgt Kozlovu. Ja mēs nebūtu nolīguši Kozlovu…

-   Zini, smerdeli… Kozlovs iejaucās.

-   Tu nemaisies! Rafertijs viņam uzkliedza un, stāvēdams virtuves vidū, pagriezās pret Eljotu. Mēs nolīgām Kozlovu tāpēc, ka mums vajadzēja alibi. Tu zini, ka tas ir tiesa.

-   Tas ir tiesa. Bet manas mātes stāsts nav?

-   Eljot, tava māte bija deģenerāte, kas katru mīļu dienu iekūlās nepatikšanās. Es viņai devu naudu aiz žēluma, nevis tāpēc, ka jutos vainīgs. Viņa tev sastāstīja par izvarošanu, jo īstie apstākļi viņu apkaunoja.

-   Tu melo!

-    Nē, es nemeloju! Rafertijs atcirta un sabāza rokas mēteļa kabatās. Ja gribi atgriezties pie mums realitātē, tad tev man jātic un jāizraujas no savas māmiņas fantāziju pasaules.

Eljots saniknots sniedzās pēc pistoles.

-   Tu, izdzim…

Nodārdēja trīs šāvieni. Divas lodes ietriecās Eljotam krūtīs, viena izskrēja caur virtuves loga stiklu. Eljots nokrita uz grīdas, pa linoleju izplūda asinis. Neveltīdams upurim ne mazāko uzmanību, Rafertijs aplūkoja caurumu, ko bija izšāvis sava mēteļa kabatā.

-   Nē! Klēra iekliedzās. Viņa streipuļodama kāpās atpakaļ un uzgrūdās ledusskapim.

-    Vecīt, nu kam tas bija vajadzīgs! Kozlovs ievaidējās, pasviezdams rokas gaisā.

-   Vai viņš ir pagalam? Rafertijs noprasīja, vērodams, kā asinis stīdz pa virtuves grīdu.

-    Protams, pagalam! Tu viņam ielaidi lodes krūtīs. Kozlovs pieliecās, lai par to pārliecinātos. Ko tu izdarīji? Vai tu domā ar galvu?

-    Es izdarīju to, ko vajadzēja darīt jau pašā sākumā, stāvēdams Kozlovam aiz muguras, Rafertijs paskaidroja un pavērsa pistoli pret viņu.

-   Oskar, vai tu esi prātu zaudējis? Klēra iekliedzās.

Kozlovs juta, ka pakausim pieskaras ieroča stobra gals.

-   Oskar, ja tas ir tas, ko es domāju, tad tev ir vāks.

-   Nē, nekāda vāka man nav, Rafertijs atteica. Paskaties, kā mēs esam izvietojušies. Visiem skaidrs, ka viņu nošāvi tu, nevis es. Tu. Ja tu nebūtu izrīkojies kā zvērs, viss būtu beidzies labi.

-    Noliec pistoli! Kozlovs nošņāca.

-   Tu mani nekomandē!

-    Noliec pistoli! kliedza Klēra.

Kozlovs bija pārskaities līdz baltkvēlei.

-    Vispirms es uzkāpšu tev uz kakla un krietni pamīcīšos, pēc tam ķeršos pie viņas, Kozlovs izgrūda. Salīdzinājumā ar jums visi iepriekšējie izskatīsies kā sagriezti ar papīru.

-   Nekusties! Rafertijs ieaurojās.

-   Oskar, nevajag! Klēra lūdzās.

Kozlovs saspringa lēcienam.

-   Es tevi pārplēsīšu uz pusēm un…

-   Nekusties! Rafertijs atkārtoja. Vai saprati, ko es teicu?

Kozlovs nebija apturams. Apsviedies viņš metās Rafertijam virsū, mēģinādams to sagrābt aiz kakla. Taču nepaguva tam ne pieskarties. Norībēja vēl viens šāviens. Pašķīda tumšsarkana strūkla, un Kozlovs noslīga zemē, ar galvu dobji atsizdamies pret grīdu.

-   Ak dievs! Klēra ķērca. Ak mans dievs!

-    Klēra, aizveries!

Klēra drebēdama skatījās te uz Eljotu, te Kozlovu. Abi mirka asinīs. Viņa pieskrēja pie izlietnes un sāka vemt.

-     Nolādēts, Klēra, ko tu dari?! Rafertijs viņai uzkliedza.

-    Mēs nedrīkstam atstāt pierādījumus, ka esam te bijuši!

Rafertijs izvilka no mēteļa kabatas ādas cimdus un, nelikdamies ne zinis par Klēru, kas joprojām rīstījās, atgrieza krānu un izlaistīja pa izlietni trauku mazgājamo līdzekli. Pēc tam viņš no virtuves galda paķēra Eljota atslēgas, iegāja dzīvojamā istabā un atvēra lādi. Parakņājies viņš tur atrada Sāras maku un plastmasas plaukstas ar savu vārdu. Cimdu uz tām nebija, un tas nozīmēja, ka tie ir Eljotam rokās.

-    Ideāli! Rafertijs iesaucās, pamezdams plaukstas sāņus.

-    Tagad viņš ir pārvērties par mani.

Rafertijs izvilka Vorena Istema cimdus un aiznesa tos uz virtuvi. Zinādams, ka cimdi izraisīs apjukumu izmeklētāju prātos, viņš iebāza tos Kozlova aizmugures kabatā, tad satvēra Kozlovu aiz rokas un aizvilka viņu uz vēdera pie pretējās virtuves sienas. Parāvis uz augšu Kozlova jaku, Rafertijs atrada aiz biksēm aizbāztu pistoli. Pēc tam viņš ar savu pistoli vēl divas reizes iešāva Kozlovam mugurā un vienreiz kājā. To paveicis, Rafertijs ielika pistoli Eljotam rokā un iebāza Kozlova ieroci sev kabatā.

-   Tas izskatās pēc strīda, viņš noteica. Kozlovs gāja ārā pa durvīm, un Eljots iešāva viņam mugurā. Jā, tas izskatās loģiski.

Rafertijs palūkojās uz Klēru, kas vēl aizvien bija noliekusies pār izlietni.

-    Kā jūties? Labāk? viņš apjautājās.

-   Nē, nekas nav labāk! viņa šņukstēdama iesaucās. Tu izrāvi viņam caurumu galvā! Tu nošāvi divus cilvēkus! Kas ar tevi notiek?

-    Izbeidz gausties, Klēra! Ko citu es varēju darīt? Ļaut, lai šie skraida apkārt savā vaļā, un cerēt, ka viņi mani neiegāzīs?

-    Mēs esam pagalam. Vai tu domā, ka Sāra Teita…

-    Aizveries! Rafertijs ierēcās. Es negribu to dzirdēt! Viss būs labi!

Juzdamās kā apreibusi, Klēra drebēja. Viņa bija tuvu ģībonim.

-    Aizveries! Rafertijs atkārtoja un vilka viņu aiz rokas uz durvīm. Mums jātiek vēl vienā vietā.

-   Piedodiet par aizkavēšanos! Hobokenas policists sacīja Sārai, kad viņi tuvojās mājai, kur atradās Eljota dzīvoklis.

-    Tas nekas, Sāra attrauca, nospiezdama astotā dzīvokļa pogu pie ārdurvīm.

Pāris reižu paspaidījuši pogu, viņi ļāva, lai Hobokenas policists izlauž durvis, triecoties tajās ar plecu. Tās atsprāga vaļā.

Uzgājuši augšstāvā, viņi pieklauvēja pie Eljota dzīvokļa durvīm. Neviens neatbildēja.

-    Eljot, jūs tur esat? Sāra uzsauca. Konrād? Viņa pagrozīja rokturi. Durvis nebija aizslēgtas, un viņa pagrūda tās vaļā.

-    Ak kungs! viņa noelsās.

-   Vai jūs pazīstat šos cilvēkus? Ņūdžersijas policists vaicāja.

Sāra neatbildēja. Viņa nespēja atraut skatienu no asiņainās ainas. Tas nebija gluži tā kā sekcijas zālē šos cilvēkus viņa pazina. Un, lai gan Sāra no tiem bija baidījusies, tādu nāvi viņa nenovēlētu nevienam.

-   Neticami! viņa izgrūda. Kāpēc viņi… Kāda velna pēc viņš tā rīkojies?

Gafs pagriezās pret Ņujorkas policistu.

-   Ceru, ka papīri bija tā vērti, viņš noteica.

-   Nevainojiet mani, policists noņurdēja.

-   Izskatās pēc laupīšanas, Ņūdžersijas policists sprieda, lūkodamies visapkārt. Džeks ādas jakā sašauj to kārno, bet nepagūst iziet pa durvīm, jo kārnais pietraušas sēdus un ielaiž ādas jakas īpašniekam lodi pakausī.

-   Jūs jokojat, vai? Sāra atsaucās. Paskatieties uz asins švīkām! Skaidri redzams, ka Kozlova līķis pārvietots.

-   Varbūt viņš pats mēģināja aizlīst līdz durvīm, Ņūdžersijas policists minēja.

-    Nē! Nē! no dzīvojamās istabas atskanēja Gafa drebošā balss. Sāra! Sāra, nāc šurp!

Ieskrējusi dzīvojamā istabā, Sāra ieraudzīja Gafu tupam uz ceļgaliem pie stūrī sakņupušā Konrādā auguma.

-    Ak nē! Tikai ne viņš! Lūdzu! viņa iekliedzās, nokrita Galam blakus un satvēra Konrādā galvu rokās. Izsauciet neatliekamo palīdzību! Ātrāk, ātrāk!

Sāra juta kamolu kaklā, taču acis palika sausas. Viņa piespieda galvu Konradam pie krūtīm, mēģinādama saklausīt sirdspukstus. Velti.

-   Saņemies! viņa sauca, viegli pliķēdama Konradam pa vaigu. Es zinu, ka tu vēl turies! Nepadodies! Nekā. Sāra padauzīja guļošajam pa krūtīm. Vai dzirdi mani? Nepadodies! Es tev to neļaušu!

Viņa iesita vēlreiz. Un vēlreiz. Taču Konrāds nekustējās. Trīcošām rokām to apskāvusi un piekļāvusies pie asinīm izmērcētā krekla, Sāra sāka nevaldāmi elsot.

-    Lūdzu, Konrād, nedari tā! Lūdzu, neaizej! Lūdzu! Lūdzu, neatstāj mani! Tikai ne atkal!

Beidzot paspruka asaras. Sāra vēlējās sakratīt viņu tā, lai viņš pamostos, alka dauzīt viņam pa krūtīm, alka izdzirdēt pulsu. Vairāk par visu pasaulē viņa ilgojās, lai Konrāds atgriežas dzīvo vidū.

Viņa pagriezās. Gafs aizelsdamies šņukstēja.

-    Nāc! viņa izmocīja, atplezdama rokas, un Gafs iekrita viņas apskāvienā. Abi krietnu brīdi tupēja uz ceļgaliem, klusi mierinādami viens otru. Man tik žēl! Sāra beidzot nočukstēja, paberzēdama Gafa muguru. Man no sirds žēl.

-    Viņš bija mans draugs… Gafs nekautrēdamies raudāja.

Sāra apskāva viņu ciešāk. Kā gan tas varēja notikt? Konrāds

bija pārsteigts nesagatavots. Viņam uzbruka no slēpņa. Un tas bija iespējams tikai tad, ja kāds zināja, ka viņš šeit ieradīsies. Grīļodamās piecēlusies kājās, Sāra notrausa asaras ar piedurkni. Viņa nebija ieklausījusies Konrādā brīdinājumā. Nu viņai šī kļūda bija jālabo.

-   Piezvaniet uz iecirkni un noskaidrojiet, vai Džereds ir atrasts, viņa sacīja Ņujorkas policistam.

Kamēr policists sastādīja numuru, Sāra pasniedza Gafam roku, pievilkdama viņu kājās.

-   Jūs patiešām domājat, ka vainīgs ir viņš? Gafs jautāja.

-   Es vairs nezinu, ko lai domā. Es zinu tikai to…

-   Ko? policists, runādams pa mobilo tālruni, izgrūda. Kad? Pēc briža viņš turpināja: Viņa ir te. Jā, skaidrs. Tūlīt pat vedu pie jums. Viņš aizvēra tālruņa aparāta vāciņu un satriekts paskatījās uz Sāru.

-    Kas? viņa noprasīja. Kas noticis?

-    No biroja "Veins un Portnojs" izsaukta policija. Policists, kurš devās uz turieni, ievainots apšaudē.

Pūlis pie "Veina un Portnoja" nama bija mierīgāks, nekā Sara bija gaidījusi, taču katrā ziņā uzmācīgs. No ēkas evakuētie darbinieki spiedās tuvāk, snaikstīdami kaklu un pūlēdamies ieņemt labākās vietas.

-    Šajā nolādētajā pilsētā katra nelaime pārvēršas izpriecā un izklaidē, policists kurnēja, kad automašīna gliemeža gaitā virzījās cauri drūzmai.

Pirms mašīna apstājās, policists jau pavēra durvis. Kad tā bija piebraukusi, cik vien tuvu iespējams apmēram puskvartālu no ēkas viņš atgrūda durvis vaļā un izlēca no automašīnas. Gafs sekoja. Sāra sēdēja kā sastingusi.

Gafs pagriezās un apstājās.

-    Nāc taču!

-Ja nu viņš…

-   Sāra, agri vai vēlu tev par to jāpārliecinās. Tikai tā mēs tiksim skaidrībā.

Viņa pamāja ar galvu, saprazdama, ka Gafam ir taisnība, un izkāpa no mašīnas. Gafs steidzās pakaļ policistam, kurš lauza ceļu uz ēku. Ar acīm sekodama savam asistentam, Sāra spraucās cauri blīvajam pūlim, taču drīz vien Gafa nelielais stāvs drūzmā nozuda.

-      Gaf, pagaidi! Sāra uzsauca. Par vēlu. Viņa to vairs neredzēja. Sāra palēcās, lai paraudzītos visapkārt, un ieraudzīja policistu, kas, pacēlis gaisā žetonu, bija ticis gandrīz līdz ēkas parādes durvīm. Virzīdamās uz policista pusi, Sāra apmēram simt pēdu attālumā pamanīja vīrieti, kas steidzās prom no ēkas, pretī pūļa straumei. Viņu varēja redzēt no mugurpuses, taču atlētiskais augums šaubas gandrīz neradīja, un Sāra apstājās kā zemē iemieta.

-    Džered! viņa uzsauca.

Vīrietis nelikās viņu manām. Sāra, staipīdama kaklu, centās saskatīt labāk, tomēr pūlis bija pārāk blīvs.

-   Džered! viņa iesaucās vēlreiz. Vīrietis neapstājās. Sāra lauzās cauri burzmai. Liecies mierā, viņa sevi aprāja. Tas nav viņš. Taču, vērodama ideāli saķemmētos tumšos matus attālināmies, viņa, nespēdama novaldīties, pilnā balsī iekliedzās:

-    DŽERED, TĀ ESMU ES!

Pēkšņi vīrietis pagriezās, un Sārai izkalta mute. Abu acis uz mirkli sastapās. Ar to bija diezgan. Tas bija viņš. Šaubu nebija tas ir viņas vīrs. Tajā pašā brīdī Džereds metās skriet.

-   Džered, pagaidi! viņa iesaucās, taču pūlis gandrīz vai sakļāvās ap viņu.

Sāra enerģiski spraucās uz priekšu.

-   Džered! viņa sauca, gandrīz izlaidusi viņu no acīm. Lūdzu, apstājies!

Džereds neapstājās. Sāra, vienā laidā uzgrūžoties apkārtējiem, atskārta, ka pamazām atpaliek. Pūlis šķita bezgalīgs, un Džereds līkumoja uz priekšu aizvien ātrāk.

Attālinājies no ēkas, viņš lauza ceļu uz Septīto avēniju un bija izzudis no Sāras redzesloka. Sāra, panikas pārņemta, izrāva žetonu un pavicināja to gaisā.

-    Policija! viņa iesaucās. Apturiet to vīrieti!

Neviens nestājās Džeredam ceļā, taču cilvēki Sāras priekšā pašķīrās, un viņa brāzās tiem garām arvien ātrāk.

Iztraukusies uz Četrdesmit devītās ielas, Sāra apstājās. Džeredu nekur neredzēja. Viņa pameta skatienu uz Septīto avēniju, bet ari tur nemanīja nevienu skrienam. Varbūt nogriezies no Četrdesmit devītās, viņa nodomāja. Netālu kāds uzsauca:

-   Skaties, kur ej, stulbeni! un viņa pamanīja aizkaitinātu vīrieti, kas, lūkodamies pār plecu, iznāca pa metrostacijas durvīm. Tur! Sāra traucās lejā pa betona kāpnēm, ieskrēja stacijā un nākamajā bridī atkal attapās cilvēku burzmā. Acīmredzot visi, kas nedrūzmējās ap biroja ēku, bija nolēmuši aizbraukt ar metrovilcienu. Pabrāzusies garām garajai rindai, kas stiepās no kasēm, Sāra izskrēja cauri tumiketam.

Viņu apstādināja metro darbinieks.

-     Piedodiet, bez biļetes nav atļauts. Viņš satvēra sievieti aiz rokas.

-   Aizvāc rokas! Sāra nošņāca. Mans vīrs…

-    Kundze, man vienalga, kas ir jūsu vīrs. Jūs nedrīkstat…

Viņa iegrūda vīrietim sejā žetonu.

-   Gribi parunāt ar manu priekšnieku?

-   Piedodiet, es nezināju, ka esat…

Sāra neklausījās. Viņa jau skrēja pa stacijas peronu. Pēc mirkļa viņa ieraudzīja Džeredu tas spiedās cauri pūlim, tuvodamies perona malai. Tā kā šeit gandrīz visi stāvēja mierīgi, gaidīdami vilcienu, Sāra ievēroja, ka ar viņu kopā skrien vēl divi cilvēki. Kad Sāra no tiem bija rokas stiepiena attālumā, viņa tos pazina. Un pazinusi beidzot saprata, kāpēc Džereds bija skrējis.

-   Tu taču esi uzmācīga pēc velna! Rafertijs nošņāca. Stāvēdams aiz Džereda, viņš mazliet pagriezās un parādīja Sārai, ka tur Džeredam pie muguras ieroci. Blakus Rafertijam stāvēja Klēra, izskatīdamās nožēlojama.

-   Kā tu jūdes? Sāra noprasīja vīram.

-   Var iztikt, viņš noteica un, pagriezies pret Rafertiju, piebilda: Ļauj, lai Sāra iet!

-    Pat neceri! Man tagad ir vēl viens ķīl…

-   Viņam ir ierocis! kāds iekliedzās, un pūlī sākās jukas. Acumirklī perons bija tukšs kā izslaucīts, visi metās tumiketu virzienā.

Gribēdama izmantot šo sajukumu, Sāra pasniedzās pēc pistoles bikšu labajā kabatā.

-    Es to vis neieteiktu, Rafertijs brīdināja. Pagrūdis Džeredu sāņus, viņš notēmēja uz Sāru. Es ar tevi izdekorēšu sienu. Viņš bija izspūris un nosvīdis.

Džereds apstājās pie perona malas, un Sāra sastinga. Ieraudzījis pret sievu pavērsto pistoli, Džereds pamira.

-   Dod to Klērai! Rafertijs pavēlēja. Pēdējie cilvēki pameta peronu.

Klēra pastiepa roku, bet Sāra vilcinājās.

-   Jums nav tas jādara, viņa teica.

-   Turi muti! Klēra atcirta, paņēma šaujamo un veda Sāru gar perona malu.

Ejot garām vīram, Sāra uzmeta viņam izmisuma pilnu skatienu. Kaut kas bija jāuzsāk.

Apņēmies izglābt sievu, Džereds pieņēma lēmumu. Kad Klēra gāja garām, viņš iespēra tai pa ceļgalu locītavām. It kā zem kājām būtu izrauts paklājs, Klēra krita atmuguriski un pistole izslīdēja viņai no rokām. Sāra, nevilcinoties ne mirkli, metās virsū Rafertijam, kurš bija pavērsis šaujamo pret Džeredu.

Rafertijs izšāva, tad nomērķēja uz Sāru, taču nepaspēja nospiest mēlīti. Sāra zibenīgi iegrūda ceļgalu viņam cirkšņos. Pistole izlidoja Rafertijam no rokām, taču ar nokavēšanos viņš bija paguvis izšaut uz Džeredu. Rafertijs aiz sāpēm saliecās, bet Sāras dzirdi sasniedza vīra kliedziens.

-    Džered! viņa iesaucās un pagriezās. Vīrs nekur nebija redzams. Sāra metās pie perona malas, kur ieraudzīja, ka Džereds guļ uz sliedēm. Viņam no pleca sūcās asinis. Džered, tu esi stipri ievainots? Vai tu mani dzirdi? viņa sauca.

Vīrs neatbildēja. Tukšais skatiens liecināja par šoku.

Sāra pamanīja, ka Klēra pieskrējusi pie Rafertija. Uz perona malas mētājās Rafertija ierocis. Sāras skatiens zibenīgi atgriezās pie guļošā vīra. Džereds sāka atgūties no satricinājuma. Paķer šaujamo, viņa sev teica. Ar Džeredu viss būs kārtībā. Taču, paspērusi soli, viņa izdzirdēja griezīgo elektronisko signālu, kas vēstīja par vilciena tuvošanos. Paliecoties pāri malai, varēja saskatīt vilciena starmešus tunelī. Laika nebija daudz. Džereds gulēja uz sliedēm, ierocis atradās uz perona. Viņai bija jāizšķiras starp abiem. Izvēle nebija grūta.

Viņa jau grasījās nolēkt uz sliedēm, kad Rafertijs sagrāba viņu aiz matiem un rāva atpakaļ. Sāra nevaldāmi pretojās.

-   Aizvāc rokas! Es tevi nogalināšu!

Sāra ar nagiem skrāpēja uzbrucēja rokas un seju. Mežonīgās pretestības pārsteigts, Rafertijs palaida viņu vaļā un pieliecās, lai paceltu pistoli. Sāra saprata, ka jārikojas zibenīgi. Atrazdamās pie perona malas, viņa redzēja vilcienu tuvojamies stacijai. Tas jau bija pārāk tuvu! Viņa nepagūs nolēkt un pēc tam izrausties ārā.

-    Džered! Celies kājās! viņa kliedza.

Džereds paklausīja un grīļodamies pietrausās stāvus. Kājas bija kā no vates. Uzbrāzās sāpes, un asiņu smaka uzdzina nelabumu.

-   Viss būs kārtībā! Sāra teica. Dod man roku!

Viņa nometās guļus uz vēdera un pastiepa Džeredam roku. Vilcienam tuvojoties, perons vibrēja un, troksnim augot, žurkas gar sliedēm metās kur kurā.

Džereds satvēra Sāras roku. Taču, gatavodamās raut viņu uz perona, Sāra ieraudzīja, ka Džereda skatiens kaut kam piekalts viņai aizmugurē. Viņa pagriezās un palūkojās augšup.

Rafertijs, pavērsis pret Sāru pistoli, salti uzlūkoja Džeredu.

-    Laid viņas roku vaļā!

-    Nevajag! Sāra lūdzās.

Rafertijs neatbildēja. No tuneļa, mezdams spožu gaismu, iznira vilciens.

-    Nodod sveicienu Sāras vecākiem!

Vilciens bija tikai dažu sekunžu brauciena attālumā. Pēdējais brīdis Džeredam izrāpties! Taču viņš, nespēdams pakļaut sisvu briesmām, vairs nepūlējās. Atlaidis Sāras roku, Džereds atkāpās.

-    Ko tu dari? Sāra iekliedzās. Vilciena dunoņa gandrīz pārmāca viņas vārdus.

-    Citādi viņš tevi nogalinās! Džereds atkliedza.

-              Man vienalga! Sāra sauca, cenzdamās satvert viņa roku.

-    Nāc!

Vilciens jau bija klāt. Džereds ar skatienu meklēja kādu iedobumu zem perona, bet Sāra saprata, ka ir par vēlu. Laika vairs nebija. Stacijas telpu piepildīja vilciena riteņu troksnis, tiem beržoties pret aprūsējušajām sliedēm, taču Sāra to pārkliedza, vēl beidzamo reizi uzsaukdama vīram:

-    Es mīlu tevi! Džered! viņa kliedza. Džē-ē-ēred!

Pēdējā mirklī Sāra atrāva roku atpakaļ un aizvēlās prom no perona malas. Vērodams vilcienu apstājamies, Rafertijs soli atkāpās un pasmaidīja.

Kad vilciens apstājās, Klēra skrēja uz tā durvīm.

-    Nāc! viņa uzsauca Rafertijam.

-Nē.

-    Ko tu teici? Mums jābēg!

-    Nē, iekams neredzēšu līķi.

-    Iekams neredzēsi… Oskar, tā ir mūsu iespēja. Nāc ejam!

-    Lai vilciens brauc! Ir kas svarīgāks.

-Tu esi apmāts! Mēs varam…

-    Ej, ja gribi. Es palikšu. Negrasos atstāt šo darbu pusdarītu.

Kad atskanēja signāls un durvis aizvērās, Klēra nedrošiem soļiem piegāja pie Rafertija.

-   Tiklīdz tu būsi pārliecinājies, mēs iesim prom. Labi? viņa teica.

Rafertijs neatbildējis piegāja pie perona malas. Vilciens lēni atstāja staciju. Paliecies uz priekšu, viņš nopētīja sliedes, bet redzēja vienīgi asinis, ko bija atstājusi Džereda brūce plecā.

Vilciens varēja aizstumt viņu otrpus… Rafertijs nepaguva to izdomāt līdz galam.

-    Tu viņu nogalināji! Sāra iekliedzās, mezdamās viņam virsū. Ierocis izkrita, un Rafertijs no trieciena vēlās pāri perona malai, pieķēries Sāras jakai. Rafertijs nogāzās uz sliedēm, un Sāra uzkrita viņam virsū. Gluži vai prātu zaudējusi no dusmām, viņa pielēca kājās un, sagrābusi Rafertiju aiz matiem, iebelza viņam pa seju ar celi.

-     Psihopātiskais mēsls! viņa kliedza. Ko tu no sevis iedomājies?

Rafertija atbilde bija sitiens ar plaukstas virspusi Sārai pa vaigu, un viņa kā nopļauta nogāzās zemē. Pacēlis roku, lai sistu vēlreiz, Rafertijs par vēlu pamanīja Džereda dūri.

-   Neaiztiec! Manu! Sievu! Džereds nodimdināja, un viņa sažņaugtā dūre ietriecās Rafertija žoklī. Sāra, pametusi skatienu sāņus, ieraudzīja zem perona seguma pārkares šauru iedobi. Blakus sliedēm bija izveidojusies neliela sekla sprauga tā bija izglābusi vīram dzīvību.

Džereds ar veselo roku iesita Rafertijam pa vēderu. Pēc tam pa seju. Un atkal pa vēderu. Viņš atriebās Rafertijam par katru pārdzīvoto trauksmaino stundu, par katru izmisuma pilno brīdi, par katru baiļu mirkli. Viņš sagrāba Rafertiju aiz krekla apkakles un ielūkojās tā sadauzītajā sejā. Atskanēja šāviens. Džereds sabruka uz sliedēm.

Sāra ieraudzīja vīram no muguras sūcamies asinis. Viņa apcirtās. Klēra stāvēja uz perona ar Rafertija pistoli rokās.

-   Džered! Sāra iekliedzās, nomezdamās zemē pie vīra.

-   Oskar, vai viss kārtībā? Klēra apjautājās.

Rafertijs pamāja, pūlēdamies atgūt elpu, un izņēma ieroci Klērai no rokām.

-    Džered, saki kaut ko! Sāra kliedza. Lūdzu, runā!

Džereds neteica ne vārda. Sāra, noliekusies pār vīru, ar acs

kaktiņu ieraudzīja ādas makstī iebāzto pistoli, ko Džeredam bija iedevis Berovs. Viņa uzmanīgi tuvināja roku potītei, cerēdama, ka spēs nemanīta to pieņemt.

-   Nevienam nekustēties! ieaurojās policists, skriedams pa peronu un pavērsdams ieroci pret Rafertiju. Aiz viņa traucās Gafs.

Rafertijs notēmēja uz Džeredu un Sāru. Klēra pacēla Sāras pistoli un rīkojās tāpat kā draugs.

-   Ļaujiet mums iet, citādi nošaušu abus! Rafertijs, stāvēdams uz sliedēm, ieķērcās. Es zvēru!

-   šis jautājums nav apspriežams, sacīja policists, mērķēdams uz Rafertiju un lēni virzīdamies pa peronu uz priekšu. Un jūsu situācijā izvirzīt prasības nav gudri.

-   Jūs tā domājat? Rafertijs novilka. Jums ar to sīko knēveli par abiem ir viens ierocis, toties mums ir divi. Ja mēģināsiet sašaut vienu no mums, otrs uzreiz piebeigs to laimīgo pārīti. Es teiktu, ka mūsu situācija kopumā ir visai laba.

Gafs pamanīja, ka Sāra zem Džereda pleca paslēpj nelielu pistoli.

-    Neklausieties viņā, asistents teica.

-    Es nejokoju, Rafertijs brīdināja.

-   Protams, izvēle ir jūsu rokās, Gafs stingri sacīja. Ja mēģināsiet viņus aizskart, šis cilvēks jums abiem izšķaidīs smadzenes. Sāks ar viņu un beigs ar jums.

Klēra izbijusies, tomēr negribēdama padoties, nenovērsa ieroci no Sāras un Džereda.

Gafs pagriezās pret policistu.

-    Vai varēsiet trāpīt?

-    Gan varēšu, policists atteica.

-    Es jūs brīdinu. Nedzeniet ar mani velnu! Rafertijs draudēja. -Jums ir trīs sekundes laika. Viens…

Neviens nepakustējās.

-    Divi…

Klusums.

-Tr…

-    Viņas ierocis nav pielādēts! Sāra iekliedzās.

-    Ko? Klēra apstulba.

-   Tas ir tukšs. Es izgāju no darba ar tukšu pistoli.

-    Viņa melo! Rafertijs šņāca.

-    Nē, nemeloju, Sāra skaļi sacīja. Man atļāva iziet, kad biju izņēmusi visas patronas.

Klēra paskatījās uz pistoli. Rokas viņai trīcēja.

-    Klēra, bliez man virsū! Sāra uzsauca. Pistole nav pielādēta.

-   Netici viņai, Klēra! Rafertijs auroja. Viņa melo!

Klērai sāka birt asaras, un viņa nolaida šaujamo. Gafs pasmīnēja un vērsās pie Rafertija:

-    Nu, kā tur bija viena pistole pret divām?

Rafertijs joprojām turēja pistoli pret Sāru, un policists tēmēja uz Rafertiju.

-    Es neiešu cietumā! Rafertijs uzsauca.

-    Patiesībā iesiet gan, Gafs atbildēja. Jūsu ziņā ir izlemt, vai dosieties turp policijas mašīnā vai neatliekamās palīdzības busiņā.

-    Muļķības! Rafertijs ņirdza. Es nolīgšu labākos advokātus pilsētā.

Sāra zināja, ka viņam ir taisnība viņš nolīgs labākos advokātus, kādus vien par naudu var nolīgt. Un, kad tie uzzinās par cimdiem ar pirkstu nospiedumiem, tie varēs izvērsties. Viņa palūkojās uz Džeredu, kurš noasiņoja viņai klēpī. Nē, Sāra sev teica, nedrīkst pieļaut, ka Rafertijs paliek brīvībā.

-    Jūs varat nolīgt, kuru advokātu vien vēlaties, teica Gafs.

-   Jums tikai jānoliek ierocis. Kad jūs to izdarīsiet, jums būs daudz lielākas iespējas šo lietu izbeigt. Pamanot, ka saistījis Rafertija uzmanību, viņš piebilda: Jūs taču zināt, ka man ir taisnība. Tāda rīcība būtu visprātīgākā.

-    Tas nebūs vienkārši, Rafertijs sacīja, noņēmis pirkstu no mēlītes, taču es dabūšu labākos advokātus un atstāšu jūs gribot! Es likšu iemaksāt drošības naudu…

-   Iemaksāt drošības naudu? Sāra neticīgi izgrūda. Tiesnesis tev to neļaus. Jūs esat aukstasinīgi nogalinājis Konrādu…

-    Es to neizdarīju! Rafertijs iebļāvās, atkal paceldams ieroci.

-    Un neaizmirsti, ko tu izdarīji ar Eljotu, Kozlovu un Arnoldu.

-   Viņa tikai mēģina jūs sadusmot, Gafs iejaucās.

-   Nemēģinu vis, Sāra sacīja, joprojām slēpdama Džereda pistoli. Vīrs elpoja aizvien smagāk. Laika vairs nebija. Tiklīdz ķersimies tev klāt, tu vairs saules gaismu neredzēsi.

-    Tā, nu man ir skaidrs, Rafertijs novilka. Tu gribi mani satracināt, lai mēģinu tevi nošaut. Un, tiklīdz es pakustēšos, tas kruķis ielaidīs man lodi pierē. Viņš papurināja galvu. Es iziešu no šejienes pats savām kājām, piezvanīšu vienam cilvēkam, kā likumā atļauts, un šonakt gulēšu pats savā gultā.

-   Tas tev neizdosies, Sāra pacēla balsi. Viņa juta, ka Džereda augums sāk drebēt. Tu nemūžam vairs negulēsi savā gultā.

-   Sāra, klusē! Gafs uzsauca.

-    Par šādiem nodarījumiem draud nāvessods! Sāra kliedza.

-   Tev piespriedīs nāvessodu.

-   Ardievu, Sāra! Rafertijs teica un nolaida ieroci. Mūsu pazīšanās bija īsa, tomēr patīkama.

Pieiedams pie perona malas, Rafertijs pacēla roku un sniedza ieroci policistam, kurš noliecās, lai to paņemtu. Taču Rafertijs, nospiedis mēlīti, iešāva viņam vēderā un pagriezās pret Sāru.

Sāra ar plūstošu, strauju kustību izvilka pistoli un izšāva. Rafertijā cita pēc citas ieurbās trīs lodes. Divas krūtīs, viena plecā. Viņš streipuļodams kāpās atpakaļ, un Sāra izšāva ceturto reizi. Tad vēlreiz. Un vēlreiz. Septīto reizi nospiedusi mēlīti, viņa dzirdēja tikai klikšķi. Klik! Klik! Klikl Rafertijs mirkli pazvārojās un tad, aizķēries aiz sliedes, nokrita atmuguriski, smagi atsizdamies pret zemi. Tikai tad Sāra beidzot ievilka elpu. Draudi, izmisums, bailes un šausmas tas viss beidzot bija pagājis.

Džereds klusi ievaidējās. Sāra nometa šaujamo un saņēma viņa galvu rokās. Lūk, iemesls, kādēļ viņa tā rīkojās.

-    Izsauciet neatliekamo palīdzību! viņa sauca. Lūdzu!

Acis miegdams, Džereds atguva samaņu un palūkojās Sārā.

-   Vai mēs uzvarējām? viņš izdvesa.

Sārai acīs sariesās asaras.

-   Tev sacensība vien prātā.

-   Atbildi!

Prātā uzplaiksnīja Konrāds. Viņa iešņukstējās.

-   Jā, mēs uzvarējām.

-    Labi, Džereds nočukstēja.

-    Kā jūties? Sāra jautāja.

-   Nezinu. Es nejūtu kājas.

-   Apgabala prokurors jūs tūdaļ pieņems, misis Teita, pavēstīja Monegana sekretāre.

Sāra kā pa miglu devās uz durvīm.

Monegans sēdēja, uzlicis plaukstas uz galda, un drūmi raudzījās Sārai pretī.

-   Sēdieties! viņš teica. Ķersimies uzreiz vērsim pie ragiem! Jūsu vakardienas rīcība bija nelietderīga, egocentriska, godkārīga varas izrādīšana. Kaut ko tādu savos septiņpadsmit prokurora darba gados nebiju pieredzējis.

. Es varu paskaidrot.

-   Paskaidrot? Monegans šņāca. Jūsu dēļ gāja bojā viens no maniem vīriem. Konrāds ir miris!

-   Ser, es gribēju…

-    Tas nav svarīgi. Mani neinteresē, ko jūs gribējāt. Mani uztrauc vienīgi fakts, ka viņa vairs nav. Un tas, ka viņš gāja bojā idiotiska iemesla pēc kāda egocentriska jauniņā bija sadomājusi izstrādāt pati savu cirka triku.

-    Bet apstākļi…

-    Es negribu neko dzirdēt par apstākļiem! Es zinu, ka jums ar vīru draudēja briesmas. Ja jūs būtu man paziņojusi par šo nepatīkamo situāciju, mēs izstrādātu saprātīgu risinājumu. Toties tagad

man jātiek galā ar šīs pilsētas reportieru varzu, kuri visi kā viens prašņā, kā gan es varu nezināt, kas norisinās manis vadītajā iestādē. Vai jūs apjēdzat, kādās sprukās esat mani iedzinusi? Ak nē! Vai tad jums ir laiks par to raizēties? Jūs esat spējīga domāt vienīgi par sevi. Jūs nerēķinājāties nedz ar mūsu iestādi, nedz ar mani, nedz ar savu padomdevēju Konrādu, kurš jums acīmredzot bija pie vienas vietas.

Sāra uzšāvās kājās un cirta dūri uz Monegana galda.

-    Nerunājiet tā! Konrāds bija mans draugs! Kad jūs gribējāt mani triekt pie velna, viņš kāda man nezināma iemesla pēc paņēma mani zem sava spārna. Viņš man uzticēja savu dzīvību! Jūs varat mani saukāt par stulbu, nepieredzējušu un nekompetentu iesācēju, bet nekad, nekad nesakiet, ka Konrāds man neko nenozīmēja! Tikai viņa dēļ es esmu šajā iestādē.

-    Varbūt jums vajadzētu saprast mājienu un apsvērt iespēju aiziet no šā darba.

-   Ticiet man, es visu pagājušo nakti par to domāju. Aiziet būtu visvieglāk. Es ar lielāko prieku sakravātu mantiņas, izsoļotu pa durvīm un mazgātu rokas nevainībā. No acīm prom, no sirds ārā! Pēc šādiem notikumiem es varētu, ne aci nepamirkšķinot, atteikties no juristes darba uz visiem laikiem. Bet to gan es jums teikšu ar Konrādā piemiņu es tā neizrīkošos. Viņš ir pelnījis daudz labāku attieksmi. Tomēr, ik dienas ieejot kabinetā, mani vajās atmiņas. Katru dienu. Man ar to būs jāsadzīvo līdz pat mūža beigām. Tomēr ik minūte būs tā vērta, jo šis cilvēks ir pelnījis sava darba turpinājumu.

Monegans, ļaudams Sārai nomierināties, atzvēlās krēslā un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Teita, es ceru, ka savs sprediķis jums nāca par labu. Tagad pienācis laiks uzklausīt mani. Pirmkārt, mani neaizkustina jūsu gaudulīgās psiholoģiskās sekas. Šeit mēs neizmēģinām nekādu psihoterapijas programmu, te ir prokuratūra, un es, nolādēts, esmu prokurors! Vai tas ir skaidrs? Mani neinteresē, ka jūs izglābāties, izglābāt vīru un atklājāt noziedznieku bandu. Man pat vienalga ir tas, ka abu ievainoto policistu veselības stāvoklis ir stabils.

Gribat zināt, kāpēc? Tāpēc, ka mans darbinieks ir miris! Viss! Cauri! Tas ir pietiekams iemesls, lai izlidinātu jūs uz ielas.

-   Ja gribat mani atlaist, dariet to. Bet pati es prom neiešu.

-   Teita, piesvempieties no krēsla un aizvācieties no šā kabineta! Es negribu jūs redzēt, es negribu par jums neko zināt, un vienīgais, ko es vēl jums pateikšu, ir tas, ka vietējo ziņu reportieri uzoduši jūsu stāstu un jūs to pavēstīsiet kopā ar pilsētas mēru.

-    Par ko jūs runājat?

-   To jūs darīsiet šajā pēcpusdienā. Jums veicies, ka mēra cilvēki nolēmuši izspiest no šā gadījuma visu sulu. Mērs man zvanīja vakarvakarā, tiklīdz tas nāca atklātībā. Prokurore riskē ar dzīvību un pārkāpj noteikumus, lai glābtu savu vīru advokātu! Labāku virsrakstu pat gribēdams neizdomāsi! Tāpēc brauciet uz slimnīcu un vingrinieties smaidīt. Mērs tur būs pusdienlaikā. Pēc viņa domām, ņujorkieši par šo notikumu būs stāvā sajūsmā.

-   Es nepiedalīšos politiķa fotosesijā pie Džereda gultas.

-    Nē, jūs piedalīsieties gan! Monegans atcirta. Vai gribat zināt kāpēc? Tāpēc, ka es tā lieku. Esmu priekšnieks, un jūs mani klausīsiet.

-    Bet tas nav…

-   Teita, man nav svarīgas jūsu domas. Es nevēlos riskēt ar iestādes labo slavu. Jūs smaidīsiet platu smaidu līdz ausīm, jūs un mērs viens otram spiedīsiet roku, un, cerams, viņš jums pateiksies, budžeta samazināšanas kampaņā aizbilzdams par jums. Pretējā gadījumā man vajadzēs pārskatīt atlaižamo darbinieku sarakstu, un jūsu asistents Gafs ir pirmais, par ko svārstos.

-   Pasakiet mēram, ka esmu ar mieru.

-    Esmu jau to pateicis. Monegans piecēlās un parādīja uz durvīm. Laipni lūdzam pilsētas politikā! viņš piebilda. Un tagad ejiet.

Pie kabineta ap Gafa rakstāmgaldu bija sapulcējušies vairāki tiesas prāvu asistenti.

-   Ja viņa patiešām to izdarīja, viņa ir jukusi, ieminējās asistents ar brillēm raga ietvarā. Kā lai citādi sauc cilvēku, kurš mudina noziedznieku šaut uz sevi?

-    Vai jūs, lūdzu, negribētu lasīties prom? Gafs pikti viņam noprasīja.

-   Dzirdēju, ka viņa nav gribējusi atstāt Rafertijam iespēju palikt uz brīvām kājām, cits ieteicās. Tad piespiedusi viņu izdarīt pirmo gājienu un nolaidusi šo no kātiem. Izklausās, ka viņai nudien ir iekšā.

-    Es savukārt dzirdēju, ka tieši tāds bijis viņas plāns jau sākumā, iestarpināja asistents ar militāru frizūru. Visa šī jezga paredzēta, lai novāktu Rafertiju.

-    Nē, tā nebija! Sāra iejaucās, pienākusi klāt. Tas bija emociju diktēts pēdējā brīža lēmums bez jebkāda loģiska pamatojuma. Es baidījos, ka vīrs nomirs man uz rokām, tāpēc gribēju atriebties, ne mirkli nekavējoties.

Apjukušie darbinieki stāvēja kā sastinguši.

Sāra pavērās uz Gafu un tad uz asistentiem.

-   Ejiet prom un lieciet mūs mierā!

Asistenti izklīda, un Gafs iegāja Sārai līdzi kabinetā.

-    Vai jūs atlaida? viņš iejautājās, pamanījis, ka viņa kravā portfeli.

-   Nē, Sāra attrauca. Mani pārcēla uz zemāku elles loku,man jāpiedalās fotosesijā ar pilsētas mēru.

-   Jūs smejaties?

-   Man smiekli nenāk. Monegans mani izrāja par Konrādu un līdzekļu šķiešanu, turpretī mērs ir apjautis šā stāsta publicitātes potenciālu. Patiesībā jau fotogrāfijās galvenais būs Džereds, jo mēram vajadzīga glīta slimnīcas gulta, ko apkampt.

-    Kā Džeredam ar veselību?

-    Fiziskajā ziņā iet uz labo pusi. Lode par mata tiesu gājusi garām mugurkaulam, tomēr skārusi plaušu. Viņam pat bija paralizētas kājas, taču ārsti teica, ka tas ir no šoka un to izraisījis šāviens mugurā. Emocionālajā ziņā tas ir cits jautājums.

-    Vai viņš jau izlēmis, ko iesāks ar darbu?

-    Nebija nemaz jālemj. Tomass Veins pats personiski viņam piezvanīja un palūdza aiziet. Tas preteklis pat nepagaidīja.. kad Džeredu izrakstīs no slimnīcas.

-    Es nesaprotu. Kāpēc viņam bija jāaiziet? Vai tad viņš nevarēja…

-   Gaf, lai mūs abus glābtu, Džereds man izpauda konfidenciālu informāciju par klientu. Turklāt abi klienti gāja bojā. Prokuratūrai tā ir gandrīz vai laba reklāma, turpretim advokātu birojam "Veins un Portnojs" tas ir murgs. Ikviens firmas klients nu ir pārbijies, ka viņa noslēpumi nav drošībā.

-    Kā Džereds to uzņēma?

-    Vēl par agru spriest. Uzzinājis par atlaišanu, viņš sākumā bija satriekts, taču, domāju, patlaban jau ir aptvēris, ka tas ir liktenis, no kura nebija lemts izvairīties. Turklāt darbavieta, kas nevar pagaidīt pat nedēļu, lai darbinieks atkopjas, nav tā vērta, lai ar to saistītos ari turpmāk.

-   To secinājāt jūs vai viņš?

-   Pērngad es, šogad pienākusi Džereda kārta.

-    Jauki, Gafs klusi novilka. Tad jau vismaz viens labums no tā visa ir.

Tieši to Sāra vēlējās dzirdēt. Līdz šim viņa no šā temata vairījās, taču bija pienācis laiks izrunāties.

-Gaf…

-    Mēs nedrīkstējām to darīt, Sāra. Mēs uzkrāvām sev pārāk daudz.

-    Vai tu patiešām tā domā? Vai tu tiešām domā, ka mēs neapzinājāmies briesmas?

-    Bet Konrāds…

-    Konrāds tās apzinājās vislabāk. Vai atceries, ko viņš sacīja?

-    Protams, atceros. Pēc šāda iznākuma es to nekad neaizmirsīšu. Mēs ierosinājām sūtīt policistu, bet viņš uzstāja, ka tas jādara pašiem, jo tikai tā varam būt droši, ka mūsu noslēpums nenāks gaismā. Sliktākais ir tas, ka…

-   Vieglāk no tā nepaliek, Sāra sacīja.

-    Vieglāk nepaliek, Gafs piekrita. Sāra bija trāpījusi naglai uz galvas. Tāpat kā savulaik Konrāds. Man patiešām žēl, ka tev uzvelta šī nasta.

-   Gan es to nastu pastiepšu. Esmu to pelnījusi. Es vienīgi gribu, lai tu…

-   Neraizējies, es pārdzīvošu. Mēs abi tūlīt būsim spiesti ierakties darbu kalnos jāierosina lietas, jārunā ar reportieriem, jāraksta sacerējumi…

-    Kādi sacerējumi?

-   Nu, ja es gribu iestāties juridiskajā augstskolā, man būs jāraksta visai ciešami sacerējumi.

Sāra pasmaidīja.

-   Tu nudien grasies iestāties juridiskajā augstskolā?

-    Vai cilvēks ar tādu seju ir spējīgs melot? Gafs noprasīja, saspiedis vaigus ar rokām. Jau sen biju domājis studēt tieslietas, un šie notikumi manu ieceri pasteidzināja.

-   Tas ir lieliski, Gaf. Domāju, ka Konrāds par to ļoti priecātos.

-   Protams, priecātos. Tad viņam būtu vēl viens māceklis, kam skalot smadzenes.

Sāra iespurcās. Gan viņi abi saņemsies.

-   Runājot par mācekļiem. Vakar steigā piemirsu pateikties tev par visu, ko esi darījis manā labā. Ja nebūtu tevis…

-   Tu nebūtu to lietu nozagusi? Nebūtu pārdzīvojusi tās šausmas? Tev nebūtu ne dīvāna, ne prokurora palīga žetona?

-    Es runāju nopietni, Aleksandr.

-    Ak vai! Trauksme! Esmu nosaukts vārdā! Esmu nosaukts vārdā! Gaidāma nopietna kursa maiņa!

-   Plēs jokus, cik tīk! Es patiešām augstu vērtēju tavu rīcību. Tu nespiedi mani to lietu paņemt, es to pati pievācu, lai sev palīdzētu. Tā kā ne es, ne tu nevarējām zināt, ka Viktors mūs izmanto, visa atbildība gulstas uz mani.

-   Jauki. Tikai tev nevajag…

-   Lūdzu, ļauj man pabeigt! Sāra viņu pārtrauca. Es apsolu, ka nekļūšu jūtelīga un sentimentāla. No brīža, kad ienācu šajā namā, tu biji mans… amigo. Un, tā kā esmu cilvēks, kas reti ar kādu satuvinās, tu man nozīmē apbrīnojami daudz. Lai kādas nelaimes mums uzbruka, tu allaž biji gatavs nākt talkā un ik reizi…

-    Sākas salkanī-ī-ība! Gafs iedziedājās.

-    Pietiks komplimentu. Paldies par visu!

-            Nav par ko. Es ceru, ka mūsu nākamais piedzīvojums būs mazliet rāmāks. Mēs varam izmeklēt reliģiska rituāla masveida slepkavību vai kaut ko tikpat miermīlīgu.

-Jā, ceri vien, ka mums tā laimēsies.

-    Protams, Gafs attrauca. Ja runājam par laimi, ar jums vēlas runāt Ādams Flems.

-   Kas ir Ādams Flems?

-    Disciplīnas komisijas priekšsēdētājs. Pirms neilga brīža beidzās sapulce, kurā sprieda par Viktoru.

-   Patiešām? Un kāds ir lēmums?

-    Pajautājiet viņam pati!

-   Gaf! Pasaki man!

-    Esmu kluss kā kaps! Ja gribi zināt, aprunājies ar viņu. Septiņsimt sešdesmit otrais kabinets.

-   Lai notiek! Sāra izmeta, dodamās uz durvīm. Es ļoti ceru, ka tās nebūs sliktas ziņas.

-    Kā jūs teicāt? Apsūdzība izvirzīta netiks? Sāra neizpratnē vaicāja, stāvēdama pie Flema galda.

-   Tieši tā es teicu, Flems, plecīgs vīrietis ar gurdām acīm un izteiktu Bostonas akcentu, bija nesatricināms. Komisija lēma, ka apsūdzības izvirzīšanai trūkst pierādījumu.

-   Trūkst pierādījumu? Ja tiešām bija par maz pierādījumu, kāpēc viņu uz laiku atstādināja no amata? Viktors rīkojās jau no pirmā brīža, tas taču ir acīmredzams. Viņš lūdza, lai lietu izsniedz viņam, un pēc tam gādāja, lai tā nonāk manās rokās.

-   Lūgt, lai kādam izsniedz lietu, nav pretlikumīgi. Un, cik man zināms, ari uzlipināt zīmīti ar savu vārdu uz mapes nav aizliegts ar likumu.

-    Bet Donigere taču var apliecināt, ka…

-    Donigere neko nezina. Mēs viņu iztaujājām līdz trijiem no rīta un neuzzinājām nenieka. Lai kur Viktors būtu iepinies, viņš pazinis vienīgi Rafertiju un Kozlovu, un tie abi vairs nav diez cik runīgi liecinieki. Tas ir pierādījumu trūkuma jautājums. Kamēr komisijas rīcībā nav pietiekamu pierādījumu, tā nolēma, ka nebūtu ieteicams apdraudēt vispārējo iestādes noskaņojumu, izvirzot nepamatotu apsūdzību.

-   Noskaņojumu? Kāds tam sakars ar noskaņojumu?

-    Vistiešākais, Flems atteica. Viktors šajā iestādē ir viens no apgabala prokurora palīgiem, kuru ciena visvairāk, daļēji šīs institūcijas seja. Ja gribat viņu nogāzt no šiem augstumiem, jums vispirms jāsarūpē pierādījumi pret viņu. Ja tādu nebūs, puse tiesībsargātāju iestāžu darbinieku brēks pēc jūsu asinīm.

-   Tātad Viktoram netiks izvirzīta apsūdzība tāpēc, ka viņš pagājušajā gadā ieguvis pirmo vietu popularitātes konkursā?

-   Nē, viņam netiks izvirzīta apsūdzība tāpēc, ka jums nav pierādījumu.

-   Šādi tādi pierādījumi man ir.

-    Teita, jūs nevarēsiet ierosināt lietu pret viņu. Kamēr jūs to nevarēsiet, mums pirmajā vietā būs reālā situācija, nevis ētika. Priecājieties, ka četrās lietās no piecām jūs esat uzvarējusi. Pie tā arī paliksim.

-   Tā tomēr nav pareizi.

-    Vai pareizi ir tas, kas notika ar Konrādu?

Sāra iekoda mēlē. Pie šādiem vārdiem viņai būs jāpierod.

-   Vai vēl kas?

-   Mēs nolēmām jūs neatstādināt no amata uz laiku par to, ka kūdījāt Rafertiju uz jums šaut. Neuzskatiet komisijas reakciju par pašsaprotamu! Ja jūs nebūtu Rafertiju sakaitinājusi, iespējams, policists nebūtu sašauts.

-    Es neesmu teikusi, ka tas bija saprātīgs solis. Es tikai negribēju, lai viņš kārtējo reizi izmanto sistēmas nepilnības savā labā.

-    Un Donigeres pistole?

-    Ko jūs par to gribat zināt? Sāra jautāja.

-   Es šorīt biju pierādījumu telpā un pistolē atradu sešas lodes.

-   Un tad?

-   Jūs teicāt, ka tā nav pielādēta.

-    Ko lai saku? Dažreiz blefs izdodas, citreiz ne. Jums jāpriecājas, ka mēs, pārējie, palikām dzīvi.

-   Nē, jums jāpriecājas, ka komisija nosprieda to atstāt bez ievērības, Flems noteica. Ziniet, Konrāds bija arī mūsu draugs.

Sāra atskārta, ka arī tad, ja Gafs aizies studēt, viņa nepaliks viena.

-    Paldies! viņa bilda.

-    Nav vērts pateikties. Cik man gadījies dzirdēt, no jums iznāks lieliska prokurora palīdze.

-   Tāds ir mans mērķis, Sāra atteica.

Pabeigusi sarunu ar Flemu, Sāra pa gaiteni devās uz Konrādā kabinetu. Bija pagājusi nepilna diennakts, kopš viņa tur bija iepriekšējo reizi, taču gaisā virmoja nebijušas izjūtas. Dīvāns bija tajā pašā vietā, rakstāmgalds nevainojami sakopts, un nosūtāmie dokumenti savā kastītē bija vairāk nekā saņemtie, taču šķita, ka kaut kas ir aplam. Visas mēbeles bija savā vietā, taču telpa likās savādi tukša.

Sāra aizvēra acis un, domīgi ievilkusi nāsīs kabineta smaržu, iztēlojās Konrādā seju. Tas bija viegli vieglāk, nekā viņa bija domājusi. Skaidrs, ka ar laiku tā atmiņā izbālēs. Leniju Berovu Sārai palīdzēs atcerēties veca fotogrāfija, bet Konrādā fotogrāfijas viņai nebija. Tāpēc viņa bija Konrādu uzzīmējusi.

Sāra piegāja pie dīvāna, atvēra portfeli, izņēma Konrādā ģīmetni un ilgi lūkojās tajā. īsu mirkli viņš atkal stāvēja kabinetā, un Sāra dzirdēja viņu aurojam, strostējam, pamācām un kliedzam. Sāra bija pūlējusies visu vakaru, līdz iznākums viņu apmierināja, taču citādu attieksmi Konrāds nebija pelnījis. Viņa uzmanīgi novietoja zīmējumu uz spodrā galda. Vēlāk viņa to ierāmēs, bet pagaidām lai portrets stāv, kur tam jābūt.

-    Ardievu! Sāra nočukstēja un izgāja no kabineta.

Aizvērusi durvis, viņa pagriezās un izlasīja abus citātus, kas

bija piestiprināti pie blāvi caurspīdīgā stikla. Vergilija "Crimine ab uno disce omnes" "No viena nozieguma iepazīsti nāciju" un Artura Šopenhauera "Slava ir jāiegūst, godu nedrikst pazaudēt". Uzmanīgi, lai nesaplēstu papīru, viņa atlupināja ar līmlenti pielīmētos citātus no durvīm un aizsoļoja prom pa gaiteni.

Piegājusi pie sava kabineta, Sāra uzreiz pielipināja abus citātus pie savām durvīm. Soli atkāpusies, viņa apbrīnoja jaunievedumu.

-    Viņš nemaz citādi nebūtu gribējis, ieminējās Gafs.

-    Kādam tas bija jādara, Sāra atbildēja un, neiegājusi kabinetā, devās atpakaļ pa gaiteni.

-    Uz kurieni tagad iesi? Gafs vaicāja.

-   Uz slimnīcu. Bet pirms tam gribu ar kādu satikties.

Kad lifts apstājās sešpadsmitajā stāvā, Sāra izgāja no kabīnes un devās pa spoži apgaismoto koridoru uz priekšu. Ievērojusi dārgos paklājus un izsmalcinātos ciļņus un veidojumus, viņa prātā atzīmēja, ka cilvēks, kurš strādā valsts darbā, nevar atļauties šādu dzīvesveidu, ja vien nepiestrādā kur citur. Pie 1604. dzīvokļa viņa aizklāja durvju actiņu un piezvanīja.

-   Kas tur ir? jautāja vīrieša balss.

-   Sāra Teita, prokurora palīdze atbildēja.

Durvis atvērās, un Viktors Sāru nopētīja ar tikko jaušamu smīnu.

-    Priecājos jūs satikt, misis Teita! Kam par godu šis apciemojums?

-   Atnācu pateikt, lai jūs kaut ko paturat prātā. Es zinu, ka jūs mani izmantojāt, Sāra bez aplinkiem iesāka. Un es to pierādīšu, lai cik ilgu laiku tas prasīs.

-   Ko jūs pierādīsiet? Viktors vaicāja.

Viņa nelikās par jautājumu ne zinis.

-    Komisija nav gatava izvirzīt apsūdzību, bet tas nenozīmē, ka tas nenotiks kaut kad nākotnē. Kad savu darbu būšu pabeigusi, īslaicīgā atstādināšana no amata izskatīsies pēc…

-   Es neesmu atstādināts, Viktors viņu pārtrauca. Esmu oficiālā atvaļinājumā. Ja jūs man izsakāt draudus, lieku jums pie sirds pagriezieties un ejiet prom, iekams neesmu iesniedzis sūdzību par uzmākšanos. Jūs varbūt iedomājaties, ka, atrisinājusi šo mezglu, esat prokurora palīdze ar pārdabiskām spējām, taču jums šajā spēlē vēl daudz jāmācās. Un katram gadījumam piebildīšu, ka man nav paraduma likt jauniņajiem vergot.

-             Ja arī turpmāk paudīsiet šādu attieksmi, Sāra brīdināja,

-    es jūs iznīcināšu ar visu jūsu augstprātību. Patiesību nebūs grūti izdibināt. Pat izcilākie apgabala prokurora palīgi nevar atļauties šādus greznus dzīvokļus Augšīstsaidā, ja vien tiem nav papildu ienākumu.

-   Sāra, es jums sniegšu filozofijas mācībstundu par brīvu. Starp patiesību un faktu ir kāda netverama atšķirība. Fakts ir objektīvi patiess, turpretī patiesībai ir jāpakļaujas faktam. Tātad, neatradusi faktus, jūs nemūžam nevarēsiet pierādīt patiesību. Vai saprotat, ko saku?

-    Viktor, neatrisināmu noziegumu nav. Ja neatradīšu pierādījumus šajā ziņā, atradīšu citā. Es nepadošos. Dariet, ko gribat, deklamējiet, kādas vudū filozofijas pērles vien vēlaties, es nekad, nemūžam nerimšos. Šajā ziņā esmu nepatīkama. Sāra pagriezās un devās atpakaļ uz liftu. Lai jums patīkama atlikusī diena, riebekli! Turpmākās tādas nebūs.

Dodamās uz Džereda palātu, Sāra iegāja pie medicīnas māsām un apjautājās, kā vīrs jūtas.

-    Kopumā lieliski, atbildēja neliela auguma briļļaina māsiņa. Mazliet fiziskās terapijas, labi daudz mīlestības, un pēc dažām nedēļām viņš būs vesels. Viņš kļūst mundrāks ik reizi, kad viņam pievērš uzmanību.

-   Viņš gaužas, vai ne? Kad Džereds saslimst, viņš kļūst neizturams.

-    Visi vīrieši ir čīkstuļi. Medicīnas māsa pasmaidīja. Šis gan nav tipisks eksemplārs, laikam visskaļākās gaudas pietaupījis jums.

-   Tam es ticu! Sāra atsmēja un devās uz palātu. Viņa atstūma durvis vaļā un ieraudzīja Džeredu sēžam gultā. Kreisā roka karājās saitē, labā bija pievienota intravenozās barošanas sistēmai, taču sejā beidzot bija atgriezies sārtums. Kaut arī Džeredam bija piekodināts sevi neapgrūtināt, viņš jau skribelēja piezīmes. Pamanījis durvīs Sāru, viņš uzreiz pārtrauca rakstīt.

-    Kā jūties? viņa apvaicājās.

-   Tagad jau ciešami.

-   Un mugura?

-    Par muguru neraizējies! Džereds sacīja. Kā tu pārcietīsi Konrādā aiziešanu?

-   Gan jau pamazām, viņa atteica. Kādu laikus tas prasīs, tomēr es tikšu galā.

Sāra ievēroja sāpjpilno, bažīgo izteiksmi vīra sejā. Šis viņam vēl arvien bija vārīgs jautājums, un, lai arī kā Sāra ārēji pūlējās saglabāt mundrumu, viņa saprata, ka nespēj vīru tādu redzēt. Vienā mirklī uzbrāzās plosošs emociju vilnis, un, sakodusi zobus, Sāra juta, ka tas kāpj augšup. Ne Konrādā. Džereda dēļ.

-    Man ļoti žēl, ka ar viņu tā notika…

-   Ne viņa dēļ, Sāra skaļi teica, notraususi asaras. Ne viņa dēļ…

Džereds paliecās uz priekšu, izstiepdams intravenozās barošanas caurulītes taisnas, un apskāva sievu. Pievilcis viņu sev klāt, Džereds saprata, ka vairs nekad nelaidīs viņu vaļā.

-Sāra, es…

-    Es zinu, viņa atsaucās, turēdamās pie vīra tikpat cieši.

-    Vienmēr esmu to zinājusi. Atbalstījusies pret vīra augumu, Sāra atguva savaldību. Iztaisnojusies viņa ievēroja uz naktsgaldiņa prāvu burku ar marinētajiem gurķiem.

-    Redzu, ka esi dabūjis dāvanu no papus.

-   Jā, nupat atnesa.

-    Es biju domājusi uzdāvināt tev balonus, bet…

-   Man nav vajadzīgi baloni. Man ir viss, kas man vajadzīgs, Džereds viņu pārtrauca un, neļaudams Sārai turpināt, piebilda:

-   Gadījumā, ja tevi māc šaubas, es nevienam neesmu stāstījis…

-   Neuztraucies! Šodien no rīta atrada vēl vienu kabeli, kas bija pievienots pie mūsu monitora. Tā Eljots visu uzzināja.

-   Tātad tu atkal man uzticies?

-    Mīlulīt, tu pats zini atbildi uz šo jautājumu, Sāra noteica.

-    Es vienīgi nožēloju, ka beigās mani pārņēma tādas bailes.

-   Nē, jāatvainojas ir man. Ja es būtu uzticējies tev tikpat ļoti, cik tu man, es nemūžam nebūtu zvanījis Viktoram. Un ja es nebūtu viņam piezvanījis…

-   Tagad es atļaušos tevi pārtraukt, Sāra sacīja. Es vairs negribu spriedelēt, "kā būtu, ja būtu". Svarīgākais, ka tu esi drošībā un mēs esam kopā, pārējo kaut kā pārcietīsim. Pastāsti, kas vēl tev jauns!

-   Nekas sevišķs, viņš atteica, pametis skatienu uz piezīmju grāmatiņu. Es mēģinu izspriest, ko turpmāk dzīvē darīšu.

-    Rakstīdams piezīmju grāmatiņā? Tad nu gan dīvaini! Piezīmju grāmatiņas kavē radošu domāšanu, apslāpē tēlainas domas.

-   Man nav nekādu tēlainu domu. Es uzrakstīju to cilvēku sarakstu, kuriem savulaik esam izlīdzējuši grūtā brīdī. Jācer, ka vismaz kāds man spēs sagādāt darbu.

Viņš pārskatīja sarakstu un, nomākts pagrūdis no sāņus, nolādējās.

-   Neticami! Atkal sākas viss no gala.

Sāra apsēdās uz gultas malas un saņēma viņa roku plaukstās.

-   Gan viss nokārtosies.

-   Gluži kā atrakciju parka vilcieniņš. Te augšā, te lejā. Te esam laimīgi, te bēdīgi. Tev ir darbs, bet tad uzreiz nav darba. Man patrāpās jauns klients, bet izrādās, ka viņš ir psihopāts. Tu viņu nošauj, bet mani atlaiž no darba.

Sāra iesmējās.

-   Labi, ka vismaz neesi zaudējis humora izjūtu.

-   Esmu ar mieru to mainīt pret darbu.

-   Es tevi ļoti labi saprotu. Taču pēc visa pārdzīvotā man radusies pārliecība, ka šajā dzīvē nekas nenotiek nejauši. Ja es nebūtu izmesta no darba, es nebūtu kļuvusi par prokurora palīdzi. Šis darbs ir manas karjeras lielākais sasniegums. Ja tu līdz šim neesi kļuvis par advokātu biroja partneri, tev tur nav lemts strādāt.

-   Tev ir pilnīga taisnība. Tikai man nepatīk, ja manā vietā izlemj citi.

-   Tas vairs neatkārtosies, dārgais. Viss pārējais ir mūsu ziņā. Tiklīdz te ienāks pilsētas mērs, lai fotografētos, tavs tālrunis būs pārkarsis no piedāvājumiem.

-   Mērs nāk šurp? Džereds gultā izslējās.

-    Jā, tagad gan tu esi laimīgs. Sāra smējās. Tu būsi lielā šefa klēpja sunītis.

-    Cikos viņš te būs? Džereds jautāja, ar rokām nogludinādams segas. Tad viņš paņēma piezīmju grāmatiņu un pasmaidīja.

-   Tas patiešām var būt pavērsiens uz labo pusi.

Sāra papurināja galvu.

-   Došu tev nelielu padomu. Met pie malas oportūnismu un tēlo drosmīgu ievainoto varoni! Tas būs krietni vien pievilcīgāk.

Neatbildējis Džereds pāršķīra tīru lapu piezīmju grāmatu.

-   Cik liela ietekme, tavuprāt, mēram īstenībā ir?

-   Nē, tas ir kaut kas neticams! Sāra iesaucās. Vai tiešām tu atkal gribi nonākt advokātu birojā? "Veins un Portnojs", lai cik prestižs ari būtu, izturējās pret tevi draņķīgi. Virsstundu bija pārāk daudz, padarīto neviens nenovērtēja, priekšniekus tu necieti ne acu galā un strādāji tikai lielās naudas dēļ, kuru saņemtu, ja kļūtu par partneri. To tev solīja, taču izrādījās, ka tie ir tukši vārdi.

-   Tieši tādēļ es neinteresējos par advokātu birojiem.

-   Tomēr ne? Sāra pārsteigta sastinga.

-Nē.

-    Par ko tad tu interesējies? viņa pajautāja, saraukusi uzacis.

-    Būtu labi, ja mērs paraustītu dažas aukliņas. Es prātoju, ka varētu izstaigāt prokuratūras ēku.

Sārai sejā iezagās skeptisks smīns.

-    Ak tu viltnieks! Viņa skaļi iesmējās. Tad tāpēc tu tēloji bēdu sagrauztu neveiksminieku! Tu mēģināji izraisīt līdzjūtību, lai pēc tam apstulbinātu mani ar šo ideju.

-   Nesaprotu, par ko tu runā, Džereds smaidīdams attrauca.

-    Es taču zināju! Tu nekad nepadosies, vai ne? Cīnītājs līdz galam.

-    Kas es par cīnītāju? Gribu tikai normālu darbu, kas sniedz gandarījumu. Tev savs darbs patīk. Vai tad diviem prokurora palīgiem ģimenē nav vietas?

-   Diviem prokurora palīgiem vietas ir diezgan tikai ne šajā ģimenē.

-   Kāpēc tā? Džereds jautāja. Tev skauž?

-   Protams, neskauž.

-    Kas tad par vainu? Tu nervozē? Tev sametās bail? Bažījies, ka nebūsi vairs uzmanības centrā?

-   Paklau, mīlulīt, tu nevarētu novērst no manis uzmanību pat tad, ja, ģērbies futbolista maskā un tērpā, brauktu man virsū ar tanku.

-    Vai tu pati aptver, cik daudz freidismu iekļāvi vienā pašā teikumā?

-     Nemaini sarunas tematu! Es vairs neesmu stumjama un grūstāma kā vēl nesen, Sāra noteica un paķēra pulti, ar ko varēja vadīt Džereda gultas mehānismu. Ja būsi pret mani nejauks, es tevi samīcīšu kopā ar tavu saliekamo gultu tik ātri, ka māsiņas pat nedzirdēs tevi iepīkstamies.

-   Tu domā, ka man palika bail?

Sāra piespieda podziņu uz pults, un Džereda gulta pamazām sāka atgādināt burtu 'V".

-    Labi, labi, tu neesi stumjama un grūstāma. Es ņemu savus vārdus atpakaļ. Bet tas nenozīmē, ka es nevaru strādāt prokuratūrā.

-   Es neteicu, ka nevari. Ja patiešām esi izlēmis iestāties darbā prokuratūrā, es tev ceļā nestāšos.

Džereds neticīgi pavērās sievā.

-   Tu man ceļā nestāsies?

-   Man jau ir viss, ko es gribu. Mums abiem bija.

-   Tu mani mīlēsi arī tad, kad būšu prokurora palīgs? Džereds tincināja sievu.

-    Protams.

-    Un tu mani mīlēsi pat tad, ja atgriezīšos advokatūrā?

-   Protams.

-   Tad jau es jebkurā gadījumā būšu uzvarējis.

-    Uzvara nav svarīgākais.

-   Zinu. Es tikai gribu pārliecināties, ka esam atpakaļ vecajās sliedēs.

Sāra pievirzījās vīram tuvāk un uzspieda vieglu skūpstu viņam uz pieres.

-   Džered, pat šie notikumi nebija mūs novirzījuši no tām sliedēm.

Uzlikusi roku Džeredam uz skausta, Sāra ielūkojās viņam acīs. Viņa ieraudzīja vīru tādu, kādu bija to iemīlējusi. Tādu viņa to redzēs mūžam.

-    Mums par laimi, šis tas dzīvē ir nemainīgs.

Tajā mirklī pie durvīm klusi pieklauvēja. Vīrietis melnā divrindu pogu aizdares uzvalkā pabāza galvu un apjautājās:

-   Mister Linč? Es esmu Ričards Rūbins, mēra palīgs. Vai drīkstu ieiet?

-    Protams! Džereds atsaucās, pārlaizdams plaukstu matiem.

Rūbins, nesdams tukšu stikla vāzi, taisnā ceļā piegāja pie Dže-

reda naktsgaldiņa, pabāza marinēto gurķu burku zem gultas, ielidināja Džereda rokas pulksteni atvilktnē un iestumdīja viņa saskricelētās piezīmju lapas atkritumu grozā. Novietojis vāzi uz galdiņa, viņš paskaidroja:

-   Mērs atnesīs ziedus, piegāja pie loga un atvēra žalūzijas. Palāta pielija ar žilbinošu saules gaismu.

-   Viņš palika gaitenī kopā ar ziņu reportieriem. Mēs gribam, lai pirmajā kadrā ir redzams, kā mērs ieiet jūsu palātā.

-    Kāds spontānums! Sāra sacīja.

Rūbins nelikās to dzirdam, piegāja pie Džereda gultas un rūpīgi sabāza palaga malas zem matrača. Pabeidzis viņš pāris soļu atkāpās un pārlaida skatienu palātai. Tad pievērsās Sārai un Džeredam.

-    Vai jūs abi esat gatavi?

Džereds pagriezās pret sievu un pasmaidīja.

-    Kāds es izskatos?

-    Neskuvies un izvārtījies pa gultu, bet izskaties labi. Un es?

-   Izvārgusi, ar maisiņiem zem acīm. Tu atgādini apgarotu filmzvaigzni.

-   Ideāli! Sāra noteica un, saņemdama Džereda roku, pamāja Rūbinam. Sauc viņus iekšā, mazais! Kopā mēs esam neuzvarami.

Breds Melcers

ATBILDES TRIECIENS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 25213024.

B. Melcers

Me 375 Atbildes trieciens/ No angļu vai. tulk. Uldis Šēns.

-     R., "Apgāds "Kontinents"", 2005. 411 lpp.

Sāra Teita, Manhetenas apgabala prokurora palīdze, sarūpē sev krimināllietu, cerēdama, ka tā būs viņas karjeras pamatakmens. Viņa ir gudra, sīksta un pārliecināta, ka vainīgo izdosies saukt pie atbildības… Bet tad pretējā puse nolīgst viņas vīru Džeredu, izcilu advokātu. Sāra nezina, ar kādiem noteikumiem Džeredam jāpanāk klienta attaisnošana, taču ari viņai ir kas slēpjams. Uzsākuši nežēlīgu cīņu gan tiesas zālē, gan mājās, abi drīz vien saprot ja viens uzvarēs, otrs ies bojā.

ISBN 9984-35-139-4

"Apgada "KONTINENTS"" interneta gramatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina ]ūs savās lappusēs!

Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

-   Viņš man parādīja fotogrāfijas, kurās mēs skūpstāmies. Tas

[1] "captain & tennile" septiņdesmitajos gados pazīstams popmūzikas duets, laulāts pāris. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

[2] pēc fārenheita. aptuveni 13 grādi pēc Celsija.

[3] viljams mārsijs tvīds (1823-1873) amerikāņu politiķis, kas izzaga desmitiem miljonu valsts naudas un nomira parādnieku cietumā.

[4] "zālainā paugura teorija" viena no džona kenedija noslepkavošanas neoficiālajām versijām, pēc kuras liktenīgo šāvienu raidījis cilvēks, kas staveja uz netālā paugura.

[5] draugs, biedrs. (tulk. no sp.val.)

[6] tēli populārā amerikāņu seriālā "Es mīlu Lusiju". Latvijā uzņemta lokalizēta versija ar nosaukumu "Sirdsmīļā Monika".

Content

Melcers Breds Atbildes trieciens

PATEICĪBA