Adameks Andrē Marsels

Atgriešanās ziemas ciemā. Maitu putns

Andrē Marsels Adameks

Atgriešanās ziemas ciemā Maitu putns

Andrē Marsels Adameks dzimis 1946. gada 3. maijā nelielajā Gurdinnas ciematā Beļģijā. Sācis publicēties septiņpadsmit gadu vecumā. Viņa darbi tulkoti desmit valodās. Darbojies kā ezoteriskās literatūras izdevējs. Rakstnieks apbalvots ar prestižajām Rusela un Žana Masē prēmijām Par romānu Maitu putns A. M. Adameks saņēmis Beļģijas Franču kopienas triennāles balvu.

Adameks ir rakstnieks humānists, ja vien šis apzīmējums nebūtu tik nodrāzts, humānists, kurš, līdzīgi Žoržam Simenonam tiecas izprast cilvēku "visā viņa kailumā" un par spīti visam tomēr mīlēt, nevis ērti gremdēties abstraktās sistēmās, slēpjoties aiz tukšiem vārdiem.

Simenons un Adameks... Lai gan katram no viņiem ir savs, neatkārtojams stils, abu šo rakstnieku radniecība man šķiet acīmredzama un ļoti tuva. Tā pati līdzcietība, tas pats spēcīgais vēstījums, tie paši "atkailinātā cilvēka" meklējumi, tā pati mīlestība uz vienkāršajiem ļaudīm, dzīves pastarīšiem, "citādajiem"...

Kristiāns Libens, rakstnieks

ANDRE MARSELS ADAMEKS

Atgriešanās ziemas ciemā

Maitu putns

PRIEKŠVĀRDS LATVIEŠU LASĪTĀJIEM

Andrē Marsels Adameks pieder pie tiem rakstniekiem, kuru daiļradē eksistē daudzas pasaules. Tādas pasaules, kuras viņš vēlas parādīt mums visiem, lai ari mes vēlētos tajās dzīvot.

Mūsdienu Beļģijas franču valodā rakstītās literatūras bagātīgajā rakstnieku galerijā Adameks ir viens no labākajiem stāstniekiem -viņa iztēles talants apvienojas ar īpašu stilista talantu. Adameka stils ir daudzveidīgs un izteikti personisks, viņa valodai piemīt īpaša burvība. Ir ļoti svarīgi uzsvērt, cik grūti tā pārveidojama citā valodā. Tāpēc es apsveicu Adameka romānu tulkotāju Inesi Pētersoni gan par viņas uzdrīkstēšanos, gan par īstenotu vēlmi iepazīstināt arī latviešu lasītājus ar Adameka darbiem.

Adameka aizraujošais vēstījums un smalkjūtīgais stils varētu palikt vien prasmīga darītāja pat divkāršs panākums, taču Adamekam piemīt vēl kaut kas cits - šī saviļņojošā viņa mīlestība pret visu dzīvo, vienalga - cilvēku vai dzīvnieku. Būdams dāsns pēc dabas, Adameks savos darbos rada pievilcīgus personāžus, kuri, tiecoties pēc sapņa, vienmēr sniedz vairāk nekā saņem, personāžus, kuru klātbūtne palīdz mums dzīvot.

Es, ne mirkli nešauboties, teiktu, ka Adameks ir rakstnieks humānists, ja vien šis apzīmējums nebūtu tik nodrāzts. Adameks ir humānists, kurš, līdzīgi Žoržam Simenonam, tiecas izprast cilvēku "visā viņa kailumā" un, par spīti visam, mīlēt nevis ērti gremdēties abstraktās sistēmās.

Simenons un Adameks... Kaut gan katram no viņiem ir savs neatkārtojams stils, abu šo rakstnieku radniecība man šķiet acīmredzama un ļoti tuva. Tā pati līdzcietība un tas pats spēcīgais vēstījums. Tie paši "atkailinātā cilvēka" meklējumi. Tā pati mīlestība uz vienkāršajiem ļaudīm, dzīves pastarīšiem, "citādajiem"... Arī Adameks, tāpat kā viņa slavenais tautietis, ir autodidakts. No vienas puses, amatnieks rakstniecībā, no otras - rakstnieks ar izcilu intuīciju. Liels rakstnieks!

Kristiāns Libens, rakstnieks

Ljēža-Brisele, 2005. gada septembris

Atgriešanas ziemas ciemā

André-Marcel Adamek Retour au village d’hiver

Beļģu oriģinalizdevuma vāks Nord ZONE©

Emmai

I  ŽILS

Žans Batists Bamjē nebija parasts cilvēks. Pēc profesijas mūzikas instrumentu meistars, viņš darināja vienīgi miniatūras vijoles, ko varēja saņemt plaukstā, ar lociņu sērkociņa lielumā, kas izvilināja no tām grūti aprakstāmas skaņas, kaut ko līdzīgu čivināšanai, kas spiedās cauri sienām.

Nauda viņu neinteresēja. Tomēr, pārdodot savus mazītiņos instrumentus kolekcionāriem, viņš nopelnīja pietiekami, lai spētu uzturēt divas mītnes: dzīvokli pilsētā pirmajā stāvā ar tam blakus esošo darbnīcu un mājiņu kalnos, kur viņš pavadīja lielāko dalu ziemas. Žans Batists bija dzimis te, Valdenā, šajā dziļu gravu izvagotajā apvidū, kur viņš mīļu prātu dzīvotu visu cauru gadu, bet Suzanna, viņa jaunā sieva, uzskatīja, ka šī vieta ar melnajām klintīm, kas spraucās laukā no ledus kā apdegušas stēlas, un bezgalīgie egļu meži, kas pletās līdz pat apvārsnim, ir pārāk drūma.

Viņš maz strādāja, daudz lasīja un bieži mainīja savas domas.

Reiz, ziemā, viņš pazuda dīvainos apstākļos, kas nekad netika noskaidroti. Tas notika dažas dienas pirms Ziemassvētkiem. Viņa dēlam, Žilam, bija tikko apritējuši divi gadi.

Suzanna zināja stāstīt, ka rīta agrumā, silti saģērbies, viņš paņēmis spieķi ar dzelzs uzgali un devies ceļā uz Laņevī. Kaut arī pamatīgi sala, debesis bijušas skaidras un vējš pierimis.

Radis mērot kājām garus ceļa gabalus, Žans Batists bija solījies atgriezties mājās pirms pusdienām. Jau sāka krēslot, bet no viņa vēl joprojām nebija ne vēsts.

Nedēļām ilgi tika pārmeklētas gravas un dziļākas bedres, pa pēdām palaida suņus, ļaudis tika izprašņāti ne tikai Val-denā un Laņevī, kur vijoļu meistars nemaz nebija rādījies, bet ari citos tuvākajos ciematos un pat otrpus robežai.

Laiku pa laikam Suzannu sasniedza valodas, kas iedvesa jaunas cerības: kāds bija redzējis viņas vīru malkas cirtēju apmetnē, tad Ruelā, iebaudot mēriņu vietējā krogā. Apgalvoja pat, ka viņš slēpjoties kaut kur netālu no Laņevī un dzīvojot ganu būdā. Visas šīs nezināmās izcelsmes baumas izgaisa tikpat ātri kā radušās.

Zans Batists nebija atstājis nekādu pēdu. Žandarmi domāja, ka viņš novirzījies no ceļa un iekritis aizā. Toreiz viņam bija trīsdesmit četri gadi. Valdenas ļaudis, kas nebija tik izglītoti, lai saskatītu starpību starp vijoļu meistaru un vijolnieku, bija iesaukuši viņu par Ciema Muzikantu.

*

Uzsākot nāves prezumpcijas procedūru, kas turpinājās vairākus gadus, Suzannai nācās saskarties ar administratīvo iestāžu birokrātiju. Bet arī tad, kad viņas vīrs beidzot tika oficiāli atzīts par mirušu, apkārtnes ļaudis atteicās pieņemt viņas atraitnību. Suzanna ilgi cieta no situācijas divdomības, cieta tik ļoti, ka uzmācās jautājums - vai viņai nebūtu bijis labāk, ja Žanu Batistu pārvestu mājās līķautā.

Kad procedūra beidzot bija galā, Suzanna izpārdeva visu pēc kārtas: kalnu namiņu un Valdenas mēbeles, pāris tūkstošu sējumu lielo bibliotēku un visu darbnīcas iekārtu. Viņa sev nepaturēja gluži nekā, pat nevienu miniatūrvijoli. Pāri palika tikai viens Žana Batista rokudarbs: kokā griezts rāmis ar viņu kāzu foto, kas greznoja kamīna stūri. Šī relikvija kādu laiku saglabāja savu īpašo vietu, bet vienā jaukā dienā tā nozuda, tāpat kā visas pārējās.

*

Žils pavadīja bērnību pilsētas dzīvoklī, blakus darbnīcai, ko māte bija izīrējusi kādam galdniekam, un kopš tā laika no turienes skanēja vienīgi zāģa un ēveles dziesma.

Viņš bija redzējis savu tēvu tikai viduvējas kvalitātes fotogrāfijās, miglainu, gaismā izplūdušu seju vai aizvērtām acīm.

Fotogrāfijas pamatīgi atšķīrās cita no citas, un tām bija visai attāla portretiska līdzība. Kad Žils uzticēja savus novērojumus mātei, viņa allaž atbildēja, ka Žanam Batistam bijusi ļoti kustīga seja un tās izteiksme ik brīdi mainījusies. Māte vēl piebilda, ka viņš neesot bijis pārāk fotogēnisks, un, lai būtu saprotamāk, ko ar to domājusi, viņa reiz parādīja Žilam kāzu foto, kurā jaunais vīrs ekstravagantā cilindrā lūkojās objektīvā ar nenosakāmu sejas izteiksmi un tukšu skatienu.

Suzanna runāja par pazudušo ļoti atturīgi, un viņas balss tonī Žils saklausīja vairāk dusmu nekā skumju. Kaut arī Suzanna nekad nebija noliegusi vīra labās īpašības, ko raksturoja ar diviem vārdiem - inteliģence un roku veiklība, viņa aprakstīja pazudušo kā kaprīzu cilvēku ar samērā vāju gribasspēku, kas kaitējis viņa talantam, līdz brīdim, kad paša konsekvences trūkums beidzot novedis viņu pie liktenīgajām beigām.

Taču Žils turpināja sapņot par tēvu, lolojot pret viņu nesatricināmas draudzības jūtas.

Lasot Džeka Londona un Žila Verna grāmatas, viņš bija uzzinājis, ka drosmīgam cilvēkam viss ir pa spēkam. Viņš zināja, ka var izdzīvot aizas dibenā, jo tur ir pietiekami daudz dzeramā ūdens, kukaiņu un molusku, kas satur proteīnus. Turklāt kalnos mīt daudz dzīvnieku - dambrieži, truši, muf-loni - un agri vai vēlu kāds no tiem iekritīs aizā. Šiem dzīvniekiem ir veselīga gaļa, pat, ja tā jāēd jēla, un biezi kažoki, kas pasargā no aukstuma. No zarnām var nopīt diezgan garu un izturīgu virvi, kas palīdzētu izrāpties virspusē.

Žils pavadīja garas stundas, sēžot pie loga ar rūtij piespiestu degunu un vērojot, kas noliek uz ielas. Ja kāda mašīna vakarā apstājās iepretim galdnieka darbnīcai, ja mājai tuvojās svešinieks ar čemodānu vai saiņiem rokā, viņš aizturēja elpu. Dažkārt viņš aizvēra acis un skaitīja sekundes, bet, kad tās atkal atvēra, pazina kādu no meistara klientiem vai redzēja, ka svešinieks mierīgi turpina ceļu.

*

Ir grūti samērot atšķirību, ar kādu sabiedrība izturas pret bāreni un bez vēsts pazudušā bērnu. Bārenis uzreiz bauda vispārēju līdzjūtību. Viņa nelaimi, ko apzīmogo kapakmens, atzīst nekavējoties. Otrā gadījumā tiek pausts tikai sarūgtinājums par bezvēsts prombūtni, ko vēl mazina cerību stariņš, kuru uztur šaubas. Mirušais, kas nav parūpējies par to, lai dzīvie varētu apglabāt viņa mirstīgās atliekas, nekad nebūs pa īstam miris, izņemot dažus retus gadījumus. Piemēram, cilvēks, kurš gājis bojā ugunsgrēkā, patiesībā nemaz nav pazudis, viņa līķi vienkārši nav iespējams identificēt. Cilvēks, kas pazudis jūrā, atstāj aiz sevis skaidri nomanāmas pēdas: trauksmes signālu, apgāztu laivu, kuģa vraku. Visbiežāk tikai tas vien, ka bijusi vētra, liecina viņam par labu. Pazuduša kalnā kāpēja sportiskais gars atsauc atmiņā plašus apvāršņus, spirgtu gaisu, ledus cirvja šķindu, kas liek uzmirdzēt skatieniem. No visiem pazudušajiem tieši kalnā kāpējs noteikti visvairāk bēdātos par to, ka viņu uzskata par mirušu.

Žils auga, tā arī nesagaidījis no apkārtējiem īpašus līdzcietības apliecinājumus. Kāpēc gan viņš būtu vairāk žēlojams nekā nepilno ģimeņu bērni, kuru apkaimē bija cik uziet. Beigu beigās Žilu gandrīz apskauda, jo viņš varēja izstāstīt par nolikumu kalnos, kas stipri atgādināja Frizona-Roša stāstus.

Klasē Žils bija visai viduvējs skolnieks, diezgan izklaidīgs, viņš daudz labprātāk lasīja piedzīvojumu romānus nekā studēja mācību grāmatas. Kaut arī Žils pēc dabas bija izpalīdzīgs, viņam bija maz draugu, un viņš reti rotaļājās kopā ar citiem.

Viņa dzīve krasi mainījās, kad pēc desmit gadu ilgas gaidīšanas māte paslepeni un bez lieka trokšņa apprecējās otrreiz ar kādu arhitektu.

II

FLORI ANNA

Žils tikko palika divpadsmit gadu vecs, kad viņi kopā ar māti pārcēlās uz plašo mājokli, ko arhitekts bija uzcēlis augš-pilsētā. Suzannas jaunajam vīram bija meita vārdā Florianna, kas raudzījās pasaulē ar savu zaļo acu skaidro skatienu. Jau kopš pirmās tikšanās ar Žilu viņa vēlējās nodrošināt savu pārākumu ar to vienīgo ieganstu, ka esot dažus mēnešus par viņu vecāka. Pats iegansts neatstāja uz Žilu nekādu iespaidu, toties viņš atzina, ka Floriannai ir daudz asāks prāts nekā pašam, un viņš ar prieku piekāpās viņas pārākumam, kas citādi neradīja nekādas sekas.

Viņiem abiem bija kas kopīgs, un tas iedvesa savstarpēju cieņu - Žils bija zaudējis tēvu, bet Floriannas māte pirms dažiem gadiem bija mirusi no leikēmijas. Tomēr Florianna atzina, ka Žila nelaime ir lielāka nekā viņas pašas, jo viņa vismaz varēja gremdēties klusās pārdomās pie mātes kapa. Florianna izrādīja gluži neparastu līdzjūtību pret visa veida upuriem, un Žils nekavējās to izmantot savā labā, kad viņam gadījās kļūdīties.

Citu nelaime radīja Floriannā dziļu sarūgtinājumu, kas izpaudās augstsirdīgā un dažkārt pārsteidzīgā rīcībā. Periodiski jūtoties atbildīga par visām pasaules ciešanām, viņa ieguldīja

lielāko daļu savas kabatas naudas labdarības akcijās, atbalstot piekautus bērnus, bezpajumtniekus, mazutā iestrēgušus putnus vai Pireneju lāčus.

Ja neskaita šo aizkustinošo cilvēcību, Florianna sīvi aizstāvēja savu teritoriju un paradumus. Nevilcinoties ne mirkli, viņa ar skaļiem kliedzieniem padzina Žilu no savas istabas, kur tam patika ložņāt, vai bez žēlastības izstūma no krēsla, ko pati bija iekārojusi.

Runājot par viņiem, vecāki mēdza teikt tavs brālis, tava māsa, un abi beidzot ari sāka uzskatīt sevi par tādiem, svārstīdamies starp solidāru saprašanos un dumpības mirkļiem pret netaisnā likteņa uzspiesto radniecību.

*

Žils samierinājās ar Floriannas klātbūtni, taču arhitektu necieta ne acu galā. Starp citu, viņa māte būtu varējusi satikt jebkuru vīrieti, un, kaut ari tas izrādītos viscēlākās nulas cienīgs, Žils nespētu izturēt viņa klātbūtni, ko uzskatīja par nodevību tēva piemiņai.

Žils atklāti demonstrēja savas antipātijas, notiesājot sevi uz dzīvi dažādos pansionātos, kur viņš turpināja izglītoties ar visai viduvējām sekmēm, kamēr Florianna lepojās ar spožiem panākumiem mācībās.

Nedēļas nogalēs un skolas brīvdienās Žils izturējās pret patēvu tik neciešami, ka visi kopīgi pavadītie vakari allaž beidzās ar strīdiem. Tomēr šis vīrs apliecināja viņam savu tiesu labas gribas. Lai iegūtu Žila draudzību, viņš centās tam tuvoties neskaitāmas reizes. Viņš neskopojās ar dāvanām un uzslavām, taču Žils palika nejūtīgs pret viņa labvēlības pierādījumiem, kas pašam šķita tikai lieks apliecinājums patēva gļēvumam un liekulībai.

Ļoti ātri, ar pusaudžiem raksturīgo niknu apņēmību, kam daudz nerūp taisnīgums un mēra izjūta, Žils nolēma uzskatīt patēvu par savu ienaidnieku. Pastāvīgā uzmanība, ko arhitekts izrādīja viņa mātei, mīļvārdiņi, ar kuriem viņš to apveltīja, nemainīgi izpelnījās no Žila puses sarkastiskas piezīmes vai rupjības. Turklāt viņš uzskatīja, ka patēvs ar savu trīskāršo zodu un ļumīgajiem vaigiem izskatās pēc buldoga, un Žils nemaz nebrīnītos, ja redzētu viņu pie galda siekalojamies.

Florianna savukārt izturējās pret Suzannu samērā pieklājīgi, tomēr Žils turēja viņu aizdomās, ka tas izdodas tikai pastāvīgas piepūles rezultātā. Kad viņi bija divatā, Florianna mēģināja Žilu apvaldīt, manot, ka viņš kārtējo reizi perina sazvērestību, lai atriebtos par kādu rājienu, vai gatavojas jaunai sadursmei. Viņa runāja pavisam lēnīgi, lai neaizvainotu puiša pārmērīgo jūtīgumu.

- Tiešām, Žil, es nesaprotu, kāpēc tu tik spītīgi centies tēvu aizvainot. Nedomāju, ka viņš to būtu pelnījis. Es zinu, ka tu ciet, bet vai tas ir pietiekams iemesls, lai liktu ciest arī pārējiem? Ik reizi, kad tu viņu apvaino, es bēdājos. Viņa un arī tevis dēļ. Un vēl, tavas mātes dēļ.

- Es negribu, ka tu bēdājies.

- Tad vismaz pacenties.

- Tas ir kas stiprāks par mani, Flo! Es velti mēģinu sev iestāstīt, ka man tikai jāpaliek mierā, un nekas nenotiks, es nespēju savaldīties.

- Dari tāpat kā es, domā par ko citu, skaties uz viņiem un neredzi.

- Es apsolos pamēģināt.

Ciešanas pamazām atstāja Suzannas sejā noguruma un apnikuma pēdas. Kopš savas otrās laulības viņa netaupīja spēkus, lai izskatītos mazliet jaunāka, bet arī prasmīgi uzliktais grims nespēja mīkstināt viņas skarbos vaibstus.

Vasaras brīvlaikā Žils reiz ieraudzīja mati peldkostīmā un jutās nepatīkami pārsteigts, ievērojot viņas krunkaino kaklu, ļenganās krūtis un tauku krokas uz vēdera. Viņš tūlīt novērsās, ne tik daudz tāpēc, ka kaunētos par to, ka māte rādās šādā izskatā visai pasaulei, bet gan tāpēc, ka bija atklājis viņas trūkumus. Varbūt tajā mirklī viņam šķita, ka raugās mātes skumdinošajā stāvā ar sava tēva acīm.

blakus atmaskotajai mātei, pagriezis pret sauli savu mīksto rozā vēderu, gulēja arhitekts Martēns, ko Žils uzjautrinādamies bija iesaucis par lāci Marlēnu. Viņa garajās, sirmajās spalvās, kas klāja varenās krūtis, laistījās sviedru lāsītes. Iedomājoties, ka šis biezādainais dzīvnieks guļ mātes gultā, Žils aizmirsa Floriannai doto solījumu, un agrākās dusmu lēkmes sākās no jauna.

Kādu vakaru, kad viņš pārsniedza visas robežas, Martēns zaudēja parasto savaldību un izmeta:

- Šo puisi nomoka Edipa komplekss. Viņam nepieciešama ārstēšana!

Žils juta, ka nav spējīgs aizstāvēties pret tik smagu un zinātniski pamatotu apsūdzību. Vakariņu laikā, kad patēvs ar vienu kampienu aprija ceturto daļu teļa karbonādes, viņš to savā muļķībā nosauca par resno vepri, turklāt darīja to ar tādu baudu un tik skaidri izrunājot katru zilbi, ka nespēja atturēties nepasmaidījis, kas viņa vainu tikai pastiprināja. Māte mēģināja dēlu iepļaukāt, bet, tā kā viņa sēdēja galda otrā pusē, tad panāca vienīgi to, ka apgāza pati savu vīna glāzi.

Martēns nepakustējās. Viņa acis bija kā piekaltas šķīvim, viņš ar naža galu rūpīgi atdalīja karbonādi no kauliņa.

Florianna centās norobežoties no konflikta, bet tikko piedzīvotā scēna viņu tik dziļi sāpināja, ka viņai gribējās vai zemē ielīst.

- Turpini vien tādā pašā garā, - Suzanna kliedza uz Žilu, - un es vairs negribēšu tevi pat redzēt!

Dažas nedēļas vēlāk Žilu ar lielām grūtībām uzņēma Osvēras koledžā, kas atradās trīssimt kilometru attālumā no arhitekta villas. Suzannas māsai, tantei Klodijai, tur piederēja pieticīga bodīte, un viņa piekrita izmitināt dumpinieku ar noteikumu, ka saņems šim nolūkam uztura naudu.

III KLODIJA

Fakts, ka Klodijas tante bija palikusi vecmeitās, nekādi nebija saistīts nedz ar viņas izskatu, kas šķita visai patīkams, nedz raksturu, kas liecināja par piemīlīgu dabu, bet drīzāk gan ar veikalniecisko darbību, kas trīsdesmit gadus bija turējusi viņu atstatus no galantiem uzmanības pierādījumiem.

Klodijas sikpreču veikaliņš, kas noteikti bulu bijusi ienesīga nodarbošanās pagājušajā gadsimtā, atradās kādā tuksnesīgā ieliņā pilsētas zemākajā daļā. Viņas bodīti pārsvarā apmeklēja šuvējas, kas ieradās, lai izvēlētos lentas un apkaklītes, ģimenes mātes, kuru pienākumos ietilpa iztrūkušu pogu piešūšana vai rāvējslēdzēju nomainīšana, un vecas dāmas, kas aizvadīja savas vientuļās dienas, izšujot vai darinot mežģīnes. Vienīgie vīrieši, kas pārkāpa Klodijas veikala slieksnim, bija piegādātāji vai vietējais pastnieks, bet viņi mūžīgi steidzās un nebija noskaņoti uz garām sarunām.

Ta nu Klodija dzīvoja pasaulē, kas pilnībā piederēja sievietēm, un uzturējās dekorācijās, kas vairāk piederējās pagātnei. Mazītiņās lakota koka atvilktnes, kurās Klodija turēja savas preces, bija izgreznotas smalkiem misiņa ziedu, ķerubu un smaidīgu saulīšu rotājumiem. No tumša mahagonija

koka etažerēm un letes vēdīja audumu un bakelīta noturīgā smarža.

Svētdienās, kad visi rēķini bija savesti kārtībā un veikals slēgts, Klodija tomēr nedaudz izkustējās, taču vairāk gan, lai ieelpotu svaigu gaisu. Vasarā viņa devās pastaigā uz parku vai gar upi, bet šādās vietās iespējas sastapt vecpuišus bija samērā niecīgas. Parasti viņai gadījās sastapt tikai jaunus mīlas pārīšus, ģimenes pēcpusdienas pastaigā vai bērnus uz. divriteņiem.

Klodijai bija atlicis tik maz klientu, ka viņa baidījās pazaudēt tos pašus. Tāpēc, izņemot īsos atelpas brīžus svētdienās, viņa nemūžam neatļautos aizslēgt veikalu, pat ja tā iemesls būtu kādi sevišķi notikumi. Laikā, kad Klodija bija pārņēmusi sīkpreču tirgotavu, viņa nebija braukusi uz savas māsas Suzannas laulībām ne pirmajā, ne otrajā reizē, viņa vispār nebija braukusi ne uz vienām laulībām, kas, iespējams, aiztaupīja rūgto nožēlu par iespēju piedalīties vienīgi citu kāzās.

Būdama sava ienākumu avota verdzene, kaut arī tas ienesa pavisam nedaudz, Klodija klusi novecoja, rūpēdamās par savām satina lentām, daudzkrāsainajām diegu spolītēm un perlamutra pogu bataljoniem. Viņa bija nolemta dīvainai kalpībai galantērijas preču vēl atlikušajām dzīves stundām, jo pamazām visur ieviesās gatavs valkāšanai, kas neparedz labošanu, tātad gatavs izmešanai. Pavisam nemanāmi izzuda apkaimes pēdējās šuvējas, un gandrīz visas vecās kundzes atteicās no tamboradatas par labu bridža spēlei.

Pirmo reizi ienākot bodītē, vilkdams aiz sevis smago koferi un skolas somu, Žils jutās patīkami pārsteigts, izdzirdējis zvaniņu šķindu, ko izraisīja dažāda garuma vara caurulītes, skanot vēl ilgi pēc tam, kad durvis jau bija aizvērtas. Šī ierīce būtiski atšķīrās no citiem, vairāk vai mazāk agresīvajiem moderno veikalu zvaniem, kuri činkst, dun, taurē vai arī atgādina trauksmes signālu, kamēr galantērijas veikala zvaniņš dziedāja, kā apsveicinādamies ar katru ienācēju.

Apsējusi garu, Žilu priekšautu un saspraudusi nenosakāma toņa gaišos salmu krāsas matus smagā mezglā, ko melna samta lenta padarīja vēl askētiskāku, durvīs parādījās tante Klodija.

- Vai tu esi Žils? - viņa jautāja maigā balsī, kas kontrastēja ar frizūras atturīgo vienkāršību.

- Jā, tante.

- Nāc, noskūpsti mani!

No viņas apkaklītes, kas bija aizpogāta līdz pašai augšai, dvesa sausseržu neuzkrītošais aromāts. Klodija mirklī noskatīja māsasdēlu no galvas līdz kājām, viņš bija nepilnu galvas-tiesu par viņu garāks.

- Savos sešpadsmit gados tu esi krietni izaudzis.

Viņai likās, ka tik liela auguma puisim jābūt mūždien izsalkušam.

- Nāc, esmu tev pagatavojusi pankūkas ar kļavu sīrupu, kā Kanādā. Tas ir daudz veselīgāks par cukuru. Par tavu bagāžu parūpēsimies vēlāk.

Tante ieveda Žilu veikala palīgtelpās, nolika viņam priekšā lielu krūzi ar verdošu kafiju un ielika pankūkas cepeškrāsnī sildīties. Aizkustināts par tik laipnu uzņemšanu, Žils neskopojās ar uzslavām, kaut arī kafija bija rūgta, pankūkas apkaltušas, bet kļavu sīrups lipīgs kā līme.

Pēc launaga Klodija ierunājās nopietnākā tonī.

- Aizvakar es pieteicu tevi koledžā un iesniedzu dokumentus, ko tava māte man atsūtīja. Direktors sacīja, ka tavas atzīmes tiešām esot ļoti sliktas. Es atbildēju, ka tu esi cieši nolēmis laboties. Es taču darīju pareizi, vai ne?

- Jā, tante, jūs darījāt pareizi.

- Man tik ļoti gribētos, lai mātes domas par tevi mainītos uz labo pusi.

Žils neteica neko, tikai nodūra galvu. Viņam bija tāda sajūta, ka paša veidols, tāpat kā vijoļu meistara tēls, ir uz mūžiem iekalts mātes atmiņā un nekas nespēs mainīt tā aprises.

Istaba, kurā viņam nu lemts pavadīt garus mēnešus, bija ar skatu uz mazu pagalmiņu, kur milzīgos, dedzināta māla podos ziedēja asteres un dālijas. Tumša, apsūbējuša koka gulta un skapis, liels darbagalds bez atvilktnēm un šaurs grāmatplaukts, kurā Klodija jau bija ielikusi vecu Larousse vārdnīcu, bija visa iekārta, ko atdzīvināja tapetes ar ziedu motīvu. Šajā pieticīgajā patvērumā, kas viņam atgādināja vecu filmu dekorācijas, Žils sajutās brīnumaini atbrīvots.

Vakarā Žils kopā ar tanti iebaudīja pieticīgas, bet sātīgas vakariņas, un pēc tām abi vienojās par kopīgās dzīves pamatnoteikumiem.

Ņemot vērā lielo attālumu no mājām, tika norunāts, ka Žils turp dosies tikai katru trešo nedēļas nogali. Savukārt Klodija lika saprast, ka Osvērā Žils brīvdienās baudīs zināmu brīvību, taču ar noteikumu, ka neizmantos to ļaunprātīgi.

- Un trešdienas pēcpusdienās tu varēsi iet, kurp vien vēlies, neprasot man atļauju, ja vien apsolies būt atpakaļ uz vakariņu laiku. Drīz tev paliks sešpadsmit gadu, un es uzskatu, ka tev ir tiesības arī uz privāto dzīvi.

Žils bija iedomājies, ka tiks turēts pavadā, un tādas perspektīvas viņu reibināja. Ne par ko pasaulē viņš negribētu pievilt tantes tik neliekuļoti pausto uzticību.

Spalgi iezvanījās telefons. Klodija pasteidzās pacelt klausuli.

- Hallo? Jā, Suzanna, viņš ir klāt. Vai gribi ar viņu parunāt? Ak, tā... Es viņam pateikšu. Nu, man viņš liekas tīri jauks... Tu domā? Jā, rīt no rīta es pati viņu aizvedīšu, neuztraucies. Uz sadzirdēšanos, Suzanna!

- Tā bija tava māte, - nolikusi klausuli, Klodija stulbi paskaidroja.

Žils ieskatījās viņai tieši acis. Tante izskatījās stipri apmulsusi.

- Viņai nebija laika ar tevi runāt, bet viņa sūta sveicienus.

Pirms gulētiešanas Žils tomēr sajuta sirdī sāpīgu dūrienu, domājot par attālumu, kas šķīra viņu no Floriannas. Piepeši ļoti sagribējās viņai aizrakstīt.

Svel dienas vakars

Dārga Flo,

Rakstu Tev šīs rindiņas, lai pasacītu, ka ar mani viss kārtībā, izņemot vilcienā pavadīto laiku, kas likās bezgalīgi garš. Klodijas tante ir fantastiska sieviete, un es esmu pārliecināts, ka viņa tev patiktu. Žēl, ka nepazinu viņu agrāk.

Te izskatās gluži kā vecos laikos. Televizors ir melnbalts, visur puķes, un mēbeles smaržo pēc vaska.

Rīt uzrakstīšu tev atkal, lai pastāstītu, kā noritēja pirmā skolas diena.

Ceru, kakls Tev tik ļoti vairs nesāp. Tiklīdz varēsi, atraksti man īsu vēstulīti. Skūpstu. Ž.

Rādot ceļu, Klodija pavadīja Žilu līdz pat koledžas vārtiem. Zeltainā septembra saule glāstīja vecos mūrus. Pagalmā zem kastaņām, sastājušies mazās grupiņās, sarunājās brīvdienu saulē iedegušie skolnieki.

Klodija nevēlējās ar savu klātbūtni sagādāt māsasdēlam neērtības. Viņa nomurmināja dažus uzmundrinošus vārdus un klusi nozuda aiz stūra.

IV MARIKA

Nolēmis pēc iespējas ātrāk iegūt vidējo izglītību, Žils bija sastādījis stingru mācību grafiku, kas neatstāja daudz laika izklaidei. Skolas biedru vidū viņš iemantoja īgņas un zubrītāja slavu. Tikai Bertrāns, kurš arī bija zaudējis tēvu, neliedza viņam savu draudzību.

Bertrāna māte darba darīšanās bieži braukāja uz ārzemēm, bet viņš mitinājās vienistabas dzīvoklī pilsētas zemākajā daļa. Nama saimniece, būdama pa pusei kurla un akla, nespēja izsekot viņa gaitām. Tāpēc Bertrāns baudīja pilnīgu brīvību, ko izmantoja, lai laiku pa laikam uzaicinātu uz glāzi vīna kādu draugu vai visbiežāk - draudzeni. Žils apciemoja viņu trešdienās, turklāt nevis, lai baudītu dzīvokļa komfortu, bet lai izspēlētu šaha partiju, kas bieži turpinājās līdz pašam vakaram Reiz, kad viena tāda partija gāja uz beigām, durvīs parādījās Marika.

Pirms trim gadiem viņa bija pametusi dzimto Rumāniju un runāja franciski ar burvīgu akcentu. Marikas gaišie mati bija sapīti garā bizē, kas glāstīja muguru, un šī frizūra izrādījās vienīgā nodeva sievišķībai, kuras daiļumus viņa citādi šķita rūpīgi slēpjam. Marika nekad nekrāsojās, valkāja platas bikses,

kurpes ar zemiem papēžiem, līdz pašai augšai aizpogātas blūzes un slēpa gaišo acu skaidro skatienu aiz dūmakainiem briļļu stikliem. Katrā izdevīgā gadījumā Marika steidzās apliecināt, cik ļoti neciešot dejas un filmas par mīlestību.

Bertrāns bija vienīgais puisis, ko viņa piecieta savā tuvumā. Viņš izturējās pret Mariku ļoti distancēti, nekad neveltīja viņai neviena sirsnīgāka vārda, nekad neskūpstīja uz vaiga, apmierinoties tikai ar pieklājīgu rokasspiedienu. Toties viņš līda vai no ādas laukā, lai viņai kaut kā pakalpotu.

Reiz, kad Žils apjautājās par šo attiecību pārspīlēto atturību, Bertrāns atklāja, ka tolaik, kad Marika vēl dzīvojusi Kar-patos, viņai bijis jāizcieš smags pārbaudījums, ko viņa līdz pat šodienai nav varējusi aizmirst.

- Kāda rakstura pārbaudījums? -Žils bija jautājis.

- Man nav tiesību teikt tev ko vairāk. Varbūt pienāks diena, kad viņa pati tev izstāstīs.

Bet Marika tā arī neuzticēja Žilam noslēpumu, kas plosīja viņas atmiņu.

*

Žils regulāri saņēma vēstules no mātes. Pāris rindiņās viņa izteica neizpratni par dēla klusēšanu un uztraucās par to, kā viņam sokas mācībās. Mātes sūrošanās allaž beidzās ar mūžīgo buču, ko viņa stūrgalvīgi rakstīja vienskaitlī.

Kad Žils mēģināja atbildēt, visi melnraksti nemainīgi aizceļoja uz papīrgrozu un parasti beidzās ar to, ka viņš piezvanīja mātei pa telefonu, ko viņa ik reizi nosodīja.

- Vai tiešām tu esi tik aizņemts, ka neatrodi laiku atrakstīt?

Abu īsās sarunas aprobežojās ar dažiem mātes padomiem

un dēla nenoteiktiem solījumiem. Dažreiz arī Klodija iestarpina ja pa vārdiņam, apliecinot, ka viss ir vislabākajā kārtībā, viņas pansionārs esot gana uzcītīgs un saņemot labas atzīmes.

Toties, sarakstoties ar Floriannu, Žils laiku netaupīja. Dažkārt viņš aprakstīja pat vairākas lappuses, apzināti izmantojot liriskus akcentus, lai iztēlotos noslēpumu, ko sargāja Marikas pagātne, vai arī maigu un zobgalīgu toni, kad aprakstīja Klo-dijas tantes mazās dīvainības.

*

Pamazām Žilam tomēr izdevās atbrīvoties no naida un raudzīties uz Marlēnu ne jau kā uz jaunu tēvu, bet vismaz kā uz cilvēku, ar kuru jādzīvo kopā un kurš nav pelnījis nekaunīgu izturēšanos. Retās nedēļas nogales un brīvdienas, kad viņi atkal satikās, pagāja relatīvi mierīgi, bez dusmām un provokācijām, kaut arī Suzannai nenācās viegli piedot dēlam pagātnes grēkus.

Ik reizi, kad Žils atgriezās no Osvēras, Florianna sarīkoja viņam īstus svētkus. Atpakaļceļā, vilcienā, tieši viņa aizņēma visas Žila domas noteikti tāpēc, ka mājās Florianna bija Žila vienīgais patvērums un draugs.

Abi bieži nobēga Floriannas istabā, kur iegūtā brāļa klātbūtne turpmāk tika pieļauta, lai paklausītos mūziku un sīki pārstāstītu pēdējo nedēļu notikumus. Viņi spēja arī ilgu laiku nosēdēt, nepasakot viens otram ne vārda, laimīgi, ka atkal satikušies.

Florianna staroja sešpadsmitgadīgas meitenes grācijā. Žilam patika viņu ķircināt, bieži bārstot komplimentus zobgalīgā tonī.

- Varu derēt, ka tiklīdz tu izej uz ielas, tev pa pēdām seko vesels bars vietējo pielūdzēju.

- Tu kļūdies. Viņus interesē vienīgi liela auguma, sportiskas un smuidras meičas. Mans augums ir tikai metru sešdesmit, krūtis tikpat kā nav redzamas, un sporta nodarbībās esmu apaļa nulle.

- Un lielās, skaistās, zaļās acis neskaitās?

- Ne vairāk kā milzīgās ausis.

- Tavas ausis nemaz nav redzamas.

- Tas tāpēc, ka nēsāju garus matus. Ja tos apgrieztu īsākus, mani varētu noturēt par sikspārni. Bet pārmaiņas pēc parunāsim labak par tevi. Ka klājas mīlas frontē?

- Māsiņ, ceļi put, saule sārtojas, bet man nekas nespīd.

- Tev nav savas draudzenītes, pat nevienas pašas?

- Nē, es tev galvoju.

- Un Marika? Pret viņu tu neesi gluži vienaldzīgs, jo pierakstīji par šo tēmu veselas trīs lappuses.

- Tu jau zini, ka viņa ir mana labākā drauga draudzene.

- Tieši tā! Saskaņā ar statistiku tavas izredzes ir divi pret trīs, ka tomēr viņā iemīlēsies.

- Tas būtu brīnums.

Un tad - cietsirdībā, kas, iespējams, slēpa zināmu vilšanos, Žils sniedza nežēlīgu Marikas aprakstu, piesaucot viņas neiztrūkstošās dūmakainās brilles, turku bikses un akcentu ar tādiem r, kas ripoja kā oļi pa smiltīm. Tomēr ik reizi, kad Flo-rianna smējās par viņa pārspīlētajiem salīdzinājumiem, Žils izjuta dziļu nemieru, kaut ko līdzīgu nožēlai par nodevību.

*

Pienāca ziema, un, kad Žils tuvojās logam, pirmais sniegs, kas klāja jumtus, atsauca atmiņā pazīstamos nosaukumus: Val-dena, Laņevī, Ruela! Viņa sirds sažņaudzās. Un Žils nozvērējās, ka pienāks diena, kad viņš izpētīs šīs ledū kaltās teritorijas, kur nezināmā kapā atdusējās viņa tēvs. Bet tikmēr viņš centās uzlasīt atmiņu fragmentus.

- Tante, vai jūs pazināt manu tēvu?

- Esmu viņu satikusi vienu vienīgu reizi un tikai uz dažām stundām. Viņi abi ar māti bija uzaicinājuši mani uz savām kāzām, bet veikala dēļ es nevarēju uzņemties tik tālu ceļu, tu taču saproti? Kādā rudens dienā viņi atbrauca mani apciemot. Tu vēl nebiji piedzimis. Laiks pieturējās tik jauks, ka mēs pusdienojām pagalmā. Tavs tēvs bija visai atturīgs cilvēks un ārkārtīgi pieklājīgs. Atceros, ka desertam biju izcepusi augļu kūku, bet tā pamatīgi apdega. Suzanna vispār nevēlējās tai pieskarties, bet tavs tēvs atgrieza apdegušo kārtu pa gabalam vien un apēda visus ķiršus, apgalvojot, ka kūka esot lieliska.

- Un vai mans tēvs bija... es gribēju sacīt... iemīlējies mammā?

- Manu zēn, ģimenes pusdienas nav īstā vieta, kur novērtēt cilvēku attiecības. Bet jebkurā gadījumā viņš man šķita ļoti uzmanīgs.

- Un māte, kāda bija viņa?

- Ļoti glīta un kā vienmēr - eleganta.

- Nē, es gribēju teikt, kā viņa izturējās pret tēvu?

Klodija mirkli šaubījās. Tad nenoteikti atmeta ar roku, it

kā norādīdama uz kaut ko tālumā.

- Es vairs īsti neatceros. Zini, pagājis jau tik ilgs laiks!

*

Meitenes aizvien biežāk saistīja Žila uzmanību. Bertrāna vārdiem runājot, tās, kas mācījās licejā, nemaz nebija tik nepieejamas, un, lai viņas pielabinātu, parasti pietika ar kopīgu kino vai picērijas apmeklējumu. Žils nosprieda, ka pienācis laiks ķerties pie lietas, un pirmajam mēģinājumam izvēlējās gara auguma bruneti ar vulgāriem smiekliem un īsiem svārkiem, kas atsedza garās, saulē iedegušās kājas.

Vispirms Žils izmaksāja viņai dzērienu uz alus krodziņa terases un, apmainījies ar meiteni dažiem nenozīmīgiem teikumiem, uzaicināja viņu vakariņās uz ķiniešu restorānu.

Žils par meiteni neko nezināja, izņemot to, ka viņas vārds ir Meluzīne, bet varbūt tā bija tikai iesauka, un vēl to, ka viņa ir divus gadus par Žilu vecāka.

Nākamajā dienā Meluzīne atnāca Žilam līdzi uz Bertrāna dzīvokli, kas bija atbrīvots tieši šim nolūkam. Viņš nejuta pret baudkāro meiču ne mazāko cieņu. Vienīgi izziņas kāre bija novedusi puisi viņas apkampienos.

Žils nojauta, ka Meluzīnei ir zināma pieredze mīlas lietās. Lai atvairītu iespējamās zobgalības par savu neveiklību, viņš brīdināja meiteni, ka viņam tā būšot pirmā reize. Viņa jutās par to aizkustināta līdz asarām un izturējās necerēti maigi.

Brīdī, kad Žils apskāva Meluzīni, viņš ļoti skaidri juta, ka māte ienākusi istabā un atrodas viņam līdzās. Viņš strauji pieslējās sēdus, cenšoties kaut ko saskatīt krēslainajā istabā. Ar dvieli pārklātā naktslampiņa apgaismoja tukšo telpu ar vāju, sarkanīgu gaismu.

Dažās sekundēs viņa iekāre izkūpēja kā dūmi. Viņš cerēja, ka tumsa kliedēs neciešamo klātbūtnes sajūtu, un pasteidzās nodzēst gaismu. Nodomājusi, ka viņš kautrējas, Meluzīne maigi pievilka puisi sev klāt.

Kad Žila jutekļi atsila, fenomens atkārtojās ar divkāršu spēku. Viņš redzēja māti visur: paslēpušos tumsā, stāvot pie

naktsgaldiņa, sēžot uz gultas malas. Viņš pagriezās uz sāniem, cenzdamies apspiest nelabumu.

- Neuztraucies,- nočukstēja Meluzīne,- pirmajā reizē tā bieži gadās.

Viņas lidzjūtiba nespēja mazināt šausmu un riebuma sajūtu, kas nomāca Žilu. Viņš vairs nespēja paciest ne Meluzīnes glāstus, ne viņas elpu, ne balsi. Ieslēpis galvu palagos, Žils lūdza, lai Meluzīne atstāj viņu vienu.

*

Visas nākamās dienas Žils nebeidza domāt par notikušo, cenzdamies tam atrast kaut cik racionālu izskaidrojumu. Bez šaubām, Bertrāns būtu varējis viņam palīdzēt, taču pārdzīvotais likās tik briesmīgi apkaunojošs, ka Žils nespēja viņam par to ieminēties ne vārda.

Žils nojauta, ka nejaukā parādība tulkojama kā dziļa vainas apziņa, kaut arī nezināja, par ko viņam būtu jā jūtas vainīgam. Līdzīgi Ābela acij, kas caururbj tumsu, mātes skatiens pārsteidza viņu visintīmākajā brīdī. Vajadzēja būt kādam neskaidram sakaram starp mātes tēlu, ko viņš sevī nēsāja, un šo pirmo mīlas dēku.

Žils cerēja, ka tas bijis tikai gadījuma rakstura, apstākļu izraisīts apziņas konflikts: viegli pieejama meiča, rupja iekāre, mēģinājums sasteigt secinājumus. Varbūt viņa skatījums uz māti kā nevainības nelokāmu sargātāju bija izraisījis šo triviālo jūtu uzplūdu.

Lai par to nekavējoties pārliecinātos, viņam šķita vitāli svarīgi mēģināt vēlreiz, bet labvēlīgākos apstākļos, un viņš redzēja savai vēlmei tikai vienu iespēju.

Kad Žils raudzījās uz Mariku, viņš nespēja atturēties no domas, ka zem necilajām drēbēm un dūmakainajām brillēm slēpjas ļoti iekārojama sieviete.

Kādu vakaru, kad viņi bija aizgājuši uz Bertrāna dzīvokli, lai kopīgi pamielotos ar picu, draugs piepeši atcerējās, ka aizmirsis dzērienus.

- Būšu atpakaļ pēc desmit minūtēm, - Bertrāns sacīja, atstājot abus divatā.

Marika sēdēja uz mīkstā dīvāna. Viņai mugurā bija vaļīgs pulovers un lempīgas, platas bikses, kas netraucēja Žilu sajust izteiktu mulsumu, ļaujot vaļu savai fantāzijai.

Neteicis ne vārda, viņš apsēdās Marikai līdzās. Žils iesāka ar to, ka noņēma Marikas dūmakainās brilles, tad saņēma viņas roku savējās. Viņa to uztvēra tikai kā laipnu un draudzīgu žestu, tāpēc atbildēja ar smaidu. Marika nereaģēja arī tad, kad Žils aizskāra viņas krūtis. Daudz nedomādams, viņš pabāza rokas zem viņas rupjā vilnas pulovera.

Viņa atgrūda nepieklājīgās rokas, taču tik negribīgi, ka Žils iedomājās - tas tiek darīts tikai formas pēc. Kādu brīdi viņš sēdēja mierīgi, tad apņēmīgi pabāza pirkstus aiz viņas bikšu gumijas.

Viņa vienā rāvienā atvirzījās, pielēca kājās un skrēja uz durvīm.

Žils metās viņai pakaļ.

- Marika!

- Liec mani mierā, - viņa nokliedza, - es vairs negribu tevi redzēt!

Žils mēģināja viņu panākt kāpņu telpā, murminot atvainošanās vārdus, ko viņa nevēlējās uzklausīt. Uz ielas viņa pagrieza pret Žilu savu saraudāto seju un tad nozuda vakara krēslā.

Kad Bertrāns atgriezās ar iepirkumiem, viņš ieraudzīja sašļukušo Žilu sēžam klubkrēslā.

- Kur palikusi Marika?

- Es nezinu, viņa pēkšņi piecēlās un aizgāja.

- Vai jūs sastrīdējāties?

- Protams, ka ne, - Žils meloja, izlikdamies, ka šķirsta kādu žurnālu.

- Varbūt viņa aizgāja pēc cigaretēm. Simtām reižu esmu viņai teicis, lai izbeidz smēķēt.

- Rumānijā smēķē gandrīz visi.

- Tas nav nekāds attaisnojums. Pagaidi mūs šeit, es aiziešu viņai pretim.

Žils negaidīja. Viņš atstāja zīmīti, ka jūtoties noguris un labāk iešot mājās.

Viņš pavadīja bezmiega un satraukuma pilnu nakti. Kad viņš piecēlās, Klodija ievēroja, ka māsasdēls ir nedabiski bāls un viņam piemeties drudzis, tāpēc aizsūtīja viņu atpakaļ gultā un izsauca ārstu.

*

Trešdienā, kad Žils ieradās uz kārtējo šaha partiju, dzīvokļa durvis bija slēgtas. Viņš nejauši satika Bertrānu pēc kādas lekcijas, bet draugs rādīja niknu ģīmi, un viņa acis bija saltas.

- Kāpēc tev vajadzēja uzmākties Marikai? - viņš aizkaitināti izmeta. - Vai tad tu nesaprati, kas ar viņu noticis Rumānijā?

- Man ļoti žēl, - Žils izdvesa.

Bertrāns vēl teica, ka Žils esot neglābjami izpostījis abu draudzību pašā saknē, un nekas nekad vairs nebūšot tā kā agrāk. Žils nemēģināja aizstāvēties.

Turpmāk abi satikās tikai skolā, kur iztālēm viens otru sveicināja.

Bargā atmaksa un smagais pārbaudījums, ko Žils bija piedzīvojis kopā ar Meluzīni, nokāva viņā jebkuru vēlēšanos uzsākt jaunu mīlas dēku. Meitenes un sievietes, ko viņš redzēja savā tuvumā, joprojām modināja viņā asu iekāri, taču doma, ka kādai no tām varētu tuvoties, uzdzina slimīgas bailes.

Turpmāk Žils varēja izbaudīt daiļumu tikai ar acīm vien. Tas ieplūda viņā, uzkrājās un, nespēdams rast citu piepildījumu, izlija rūgtā un kaprīzā asaru straumē vientulības naktīs.

*

Vienā no pilsētas muzejiem bija izstādītas marmora skulptūras, lielāko tiesu tie bija pagājušā gadsimta akadēmiskie plikņi. Žils apmeklēja muzeju trešdienās pēc pusdienas, kad tur bija maz apmeklētāju. Pārliecinājies, ka sargs atrodas blakuszālē, viņš pārkāpa pāri barjerai un pieplaka savas mīļākās skulptūras aukstajam marmoram. Dusošās Psihes ķermeņa stāvoklis neatstāja ne mazāko šaubu par viņas sapņu būtību.

Žils nežēlotu pilnīgi neko, lai tikai varētu slepeni aizgādāt skulptūru uz savu istabu. Viņš sapņoja par mūžīgu, ledainu tuvību ar daiļo gulētāju, par neiespējamo miesas un marmora saplūšanu.

Reiz sargs pieķēra viņu skūpstām Psihi uz lūpām. Viņš sagrāba Žilu aiz apkakles un aizveda pie fonda glabātāja, sīka vīreļa ar neizteiksmīgu seju, kas slēpās aiz īstas mežziņa bārdas. Fondu glabātājs noklausījās sarga ziņojumu bez liekām emocijām.

- Man jāatzīst, - viņš beidzot sacīja, - ka skūpsts nekādi nevar kaitēt mākslas darbam.

- Bet viņš taču pārkāpa pāri barjerai, tas ir aizliegts! -sargs protestēja.

- Jums taisnība, vajadzēs viņu brīdināt.

Viņš pagriezās pret Žilu.

- Apsēdieties, jaunais cilvēk. Es jūs brīdinu, ka saskaņā ar muzeja reglamentu barjeru neievērošana ir aizliegta. Es jūs nopietni lūdzu turpmāk atturēties no līdzīgiem pārkāpumiem.

Tad viņš vērsās pie sarga un lūdza atstāt viņu divatā ar likuma pārkāpēju. Viņa acīs zem biezajām uzacīm sprēgāja jautras dzirkstis.

- Izskaidrojiet man, kāpēc jūs skūpstījāt tieši aizmigušo Psihi, nevis Diānu mednieci vai tvīkstošo Afrodīti. Jums tātad patīk inertas sievietes?

Žils viņam atbildēja, ka Diāna esot pārak muskuļaina, bet Afrodīte guļot uz. vēdera un redzama esot tikai daļa viņas kailā ķermeņa, viņaprāt - pati neinteresantākā.

- Ja jums patīk skūpstīt statujas, ienāciet kādu svētdienu pie manis. Mājās ar tām man ir pilnas trīs siltumnīcas aiz paviljona. Taču tās ir tikai vīriešu statujas. Adonisi, Apoloni, gani... Ceru, ka nesaskatāt tajā nekā nepiedienīga.

Žils sajuta, ka bārdaiņa roka glāsta viņa pakausi. Viņš zibenīgi metās uz durvīm, kā viesulis paskrēja garām apstulbušajam sargam un metās laukā, pat neuzmetis atvadu skatienu daiļajai Psihei, ko viņam nekad vairs nebūs lemts redzēt.

Iela kļuva par Žila muzeju, un viņš medīja skaistumu garāmgājēju vidū, kaut arī šīs kustīgās skulptūras viņam bija liegtas tieši tāpat kā to marmora tēli.

V SUZANNA

Žils uzsāka savu pēdējo mācību gadu Osvērā. Viņš apmeklēja lekcijas bez īpaša entuziasma, apzinoties, ka jāstrādā tā, lai neizgāztos. Laikā, kad Florianna vēl nebija izšķīrusies par labu konkrētām nākotnes iecerēm, Žils izlēma, ka nākamgad stāsies medicīnas fakultātē. Viņš izraudzījās šo profesiju pēc tam, kad, apsvēris visus iespējamos piedāvājumus, saprata, ka dzīvei varētu būt jēga, ziedojot sevi, lai atvieglotu cilvēka fiziskās ciešanas, ja jau nav iespējams remdināt dvēseles sāpes.

Kādā rudens pēcpusdienā, atgrūdis tirgotavas durvis, Žils ieraudzīja, ka Klodija viņu gaida, stāvot aiz letes sastingusi kā sālsstabs. Viņas izbiedētā seja liecināja, ka atgadījies kas nelāgs. Žilam sažņaudzās sirds, iedomājot Floriannu. Taču liktenis bija ķēris viņa māti.

Iepriekšējā dienā Suzanna bija devusies uz slimnīcu, lai veiklu smagu operāciju. Viņa nevēlējās, lai par to ziņotu dēlam, taču arhitekts negribēja uzņemties tik lielu atbildību, vēl jo vairāk tāpēc, ka naktī viņai bija sākušies sirds darbības traucējumi.

Tā kā Klodija nespēja atbildēt uz visiem Žilu interesējošiem jautājumiem, viņš nolēma piezvanīt patēvam.

- Martēns atrodas slimnīcā pie tavas mātes, - sacīja Klodija. -Tev neizdosies viņu sazvanīt agrāk kā vēlu vakarā. Man zvanīja Florianna, un ari viņa nezina teikt neko vairāk.

- Bet, tante, vai tad jums vismaz nav zināms, kas tā bijusi par operāciju?

- Tev kā nākamajam ārstam vajadzētu stādīties priekšā, ko nozīmē ielaists krūts vēzis.

Apstulbis, Žils ilgi klusēja. Nesakarīgu attēlu jūkli viņam rādījās kaut kas līdzīgs baismīgam krabim, kas lēni sagrauza mātes krūti.

Vakarā Žils no Marlēna uzzināja, ka māte joprojām guļ bezsamaņā, bet viņas pulss esot normāls.

- Vai es varētu viņu apraudzīt? - jautāja Žils aizžņaugtā balsī.

- Tev tas jādara, - Martēns maigi atbildēja.

Žils atviegloti uzelpoja. Tātad viņš vēl pagūs satikt māti, aprunāties ar viņu un varbūt cauri aizvainojumiem saskatīt kādu nieku mīlestības.

Nākamajā dienā Žils iekāpa vilcienā un ieradās slimnīcā īsi pirms divpadsmitiem. Spēcīgais vējš raustīja īrisu ziedlapiņas, tos viņš bija nopircis stacijas laukumā. Alejas abās pusēs auga kastaņas, un zemi klāja zeltainu lapu lietus.

Uzņemšanā viņu aizsūtīja uz neatliekamās palīdzības nodaļu.

Suzanna joprojām bija bez samaņas. Viņš redzēja māti reanimācijas palātā caur logu no gaiteņa puses. Žilam nelikās, ka kopš abu pēdējās tikšanās viņa būtu mainījusies, ja nu vienīgi sejas vaibsti bijakļuvuši asāki un āda ieguvusi tādu kā zilganu nokrāsu.

Žils bija gaidījis, ka viņu pārņems satraukums, taču tas nenotika. Vai cilvēcība, līdzjūtība un mīlestība, ko viņš tik alkatīgi meklēja, viņam būtu liegta, ja viņš cietu sirdi varēja stāvēt blakus savai ievainotajai mātei! Šajā mocekles ķermenī viņš redzēja vienīgi arhitekta sievu un aizmirsa māti, kas allaž bijusi blakus, kad viņš spēra savus pirmos soļus.

Žils no jauna juta sev uzgulstamies tēva ēnu. Viņš ilgi nosēdēja gaitenī uz sola. Medmāsas garāmejot veltīja viņam saspringtus smaidus. Papīrgrozā lēni vīta īrisu pušķis.

Martēns ieradās pēcpusdienā. Sniedzot Žilam roku, kā līdz šim vienmēr bija darījis, viņš mirkli šaubījās, tad steigšus apskāva viņu.

Žils pagājās līdzi Martēnam līdz palātas logam. Suzanna nebija pat pakustējusies. Arhitekts cieši raudzījās viņā no satūkušo plakstiņu apakšas. Žils nesaprata, kāpēc Martēns viņam atgādina lielu zivi, kas, izbāzusi galvu no ūdens, aizgūtnēm kampj gaisu. Žils joprojām viņam neuzticējās, taču vairs neienīda.

Ķirurgs sacīja, ka pēc divām vai trim dienām Suzanna droši vien tikšot pārvietota no reanimācijas palātas uz parasto. Viņa sejas izteiksme līdzinājās emisāra izvairīgajai maskai, kas piesaka labo ziņu un noklusē katastrofu.

Martēnam nenācās viegli izsturēt milzīgo limuzīnu cauri pilsētas blīvajai satiksmei. Viņa resnie pirksti atstāja uz stūres miklus nospiedumus. Visu brauciena laiku viņš nepateica neviena vārda, un Žils nevēlējās pārtraukt klusumu.

Florianna gaidīja viņus uz lieveņa, apmetusi pleciem biezu džemperi. Viņa vispirms noskūpstīja tēvu, tad Žilu, pārsteigta, ka viņa acis ir sausas, jo ne mirkli nešaubījās, ka viņš alkst skaļi izkliegt savas bēdas.

Žils atguvās savā pusaudža istabā lielajā mājā, ko viņš nekad nebija saucis par savējo. Te neredzēja nevienas grāmatas, fotogrāfijas vai kāda cita priekšmeta, kas apliecinātu, ka teritorija aizņemta. Bezpersoniskās mēbeles un tukšie plaukti nepiederēja nevienam. Tikpat labi varētu iedomāties, ka šī ir viesnīcas istaba.

Žils gulēja maz un slikti, viņu mocīja atmiņas par pagātni. Viņš skaidri atcerējās, kāds izskatījies dzīvoklis apakšstāvā, kur dzīvoja līdz divpadsmit gadu vecumam, galdnieka seju, kurš īrēja tēva darbnīcu, taču nekādi nespēja atcerēties, kā tolaik izskatījās māte vai atsaukt atmiņā viņas balsi, it kā viņa allaž būtu atradusies ārpus notiekošā un rastu pilnasinīgu veidolu vienīgi arhitekta klātbūtnē.

*

Pagāja trīs dienas, līdz Suzanna atkal spēja sakarīgi runāt.

Žils pavadīja slimnīcā pie mātes visas pēcpusdienas, bet Martēns nomainīja viņu vakara stundās.

Suzanna runāja ar dēlu tikai par gluži parastām lietām. Viņa lūdza pacelt augstāk spilvenus, ieliet malku svaiga ūdens, pasaukt medmāsu, tiklīdz atkal uznāca sāpes.

Kad viņa bija mierīga, Žils vaicājoši lūkojās mātes allaž valgajās acīs cerībā saņemt kādu mēmu vēsti. Bet Suzanna vienmēr novērsa skatienu uz loga pusi.

Tomēr kādu dienu viņa pagriezās pret Žilu, ilgi viņa noraudzījās un ieteicās:

- Tavs tēvs...

Viņš gaidīja turpinājumu, saspringts kā uzbrukumam gatavs meža zvērs. Suzanna vilcinājās.

- Kas ir ar manu tēvu?

Jautājuma rupjais un agresīvais tonis lika viņai nodrebēt. Viņa aizgriezās.

- Nē, nekas... Atstāj mani tagad vienu.

Žils bez iebildumiem pakļāvās mātes lūgumam, un, kad viņš jau stāvēja durvīs, viņa piebilda:

- Mēs abi tikai zaudējam laiku. Būs labāk, ja tu vairs nenāksi...

Izgājis gaitenī, Žils mēģināja saprast, kāpēc māte viņu padzinusi. Viņš bija vienkārši pajautājis: "Kas ir ar manu tēvu?"

Tikai Suzanna pati spēja novērtēt, ka šie pieci vārdi, kas tika izkliegti kā provokācija, gandrīz vai izrieti, bija nelokāmas dumpības uguns pilni. Tas bija brīdinājums, ka līdz pat nāves vārtiem viņa nepārvarēs plaisu, kas bija radusies viena vienīga cilvēka prombūtnes dēļ un šķīra viņu no dēla.

*

Brīdinājis patēvu, ka viņa aizbraukšana saistīta ar absolūtu nepieciešamību turpināt mācības, Žils tajā pašā vakarā iekāpa vilcienā. Galu galā mātei patlaban nekādas briesmas nedraudēja, un viņš bija sēdējis viņai klāt pašā kritiskākajā brīdī.

Florianna neslēpa, ka jūtas šokēta par šādu nodevību.

- Tu varēji palikt vismaz tik ilgi, kamēr viņa pārbrauc mājās.

- Tieši viņa ir tā, kas vairs nevēlas mani redzēt, - kautri iebilda Žils.

- Tu gribi kļūt par ārstu un nesaproti pat to, ka cilvēki savās ciešanās dažkārt uzvedas agresīvi un skaļi pasaka to, ko nemaz nedomā.

Tad, redzot kādu mulsumu viņas vārdi atstājuši uz iegūto brāli, piebilda:

- Es tevi nesaprotu un tomēr mīlu!

Martēns aizveda Žilu uz staciju. Viņš izskatījās patiesi nobēdājies par Žila aizbraukšanu.

Gadiem ilgi Žils nebija aiztaupījis Marlēnām nevienu pazemojumu, nevienu apvainojumu, un viņam šķita neticami, ka patēvs varētu viņam piedot, nesaņēmis ne mazāko atvainošanos.

Uz perona Žils apskāva Marlēnu un novēlēja izturību, jo tagad viņam vienam vajadzēs uzņemties atbildību par slimnīcas apciemojumiem un nāksies saskarties ar neizbēgamo stāvokļa pasliktināšanos. Žils nomurmināja dažus draudzīgus vārdus, pirmos, ko arhitekts jebkad bija dzirdējis no viņa mutes, un aizskrēja meklēt patvērumu kupejā.

Cauri laukiem, kur rotaļājās pirmās naksnīgās uguntiņas, vagonu klaudzoņas uzmācīgajā ritmā vilciens traucās uz Osvēru.

Teikums, ko māte bija iesākusi, neizgāja Žilam no prāta. Viņš dusmojās uz sevi par to, ka nebija sagaidījis, kamēr tas iegūst noteiktu formu, bet gan ļāvis tik stulbi izlauzties paša nepacietībai. Tas, ko māte gribēja viņam teikt, noteikti bija kas ļoti svarīgs. Kaut viņš būtu panācies atpakaļ, atvainojies, uzstājot, lai viņa runā. Sanāca, ka viņš jau iepriekš apšaubīja to, ko viņa grasījās sacīt.

Klodija gaidīja taksometra pie stacijas. Viņa cieši apskāva Žilu, un pagāja labs brīdis, pirms viņa apbēra māsasdēlu ar jautājumiem. Jo vairāk atbilžu viņa saņēma, jo vairāk apmācas viņas vaigs. Klodija neizteica Žilam neviena pārmetuma par to, ka viņš pametis Suzannu šādā stāvoklī. Pēc sātīgās maltītes, kas Žilam negāja pie sirds, viņa tikai noteica:

- Nekavējoties aizraksti mātei. Esmu pārliecināta, ka tava vēstule viņu iepriecinās.

- Vai esat par to droša, tante?

- Nekādā ziņā nepiemini jūsu strīdu. Saki, ka domā par viņu, un neko vairāk.

Tajā pašā vakarā Žils ar lielām mokām uzrakstīja vēstuli, ko nosūtīja nākamajā dienā.

Mātei nebija lemts uz to atbildēt. Nedēļu vēlāk viņa nomira arhitekta rokās.

*

Ši vieta, ko apspīdēja klusināta gaisma, atgādināja nelielu teātra zāli starpbrīža laikā. Apstājuši tukšos krēslus, ļaudis klusiņām sarunājās. Drapērijās noslēptais skaļrunis raidīja lēnu, klusinātu mūziku.

Mierīgā noskaņa izzuda, kad katafalkā uz riteņiem telpā iestūma zārku. Divi kalpotāji pelēkās livrejās pieveda to pie tādas pašas krāsas aizkara.

Stāvot starp Žilu un Floriannu, Martēns slaucīja acis žilbinoši baltā mutautā, kas kliedzoši izcēlās starp tumšajām drānām. Kāda svešiniece sāka skaļi raudat. Forē rekviēms drīz vien noslāpēja viņas šņukstus. Florianna pievirzījās tuvāk Žilam un no visa spēka saspieda viņa roku.

Uz lakotā ozolkoka mirdzēja zelta krusts, bet neviens mācītājs neparādījās, lai noturētu sēru dievkalpojumu. Tāda bija Suzannas pēdējā vēlēšanās.

Turpmākajās minūtes, kas bija atvēlētas, lai sakopotu domas, Žilam neizdevās pievērsties situācijas realitātei. Viņš nemaz nebūtu pārsteigts, ja, paceļot zārka vāku, ieraudzītu tur citu personu vai arī māte izkāptu no zārka un pieietu parunāties ar cilvēkiem. Tāpat kā savulaik vijoļu meistaram, arī viņai bija pienākusi kārta aiziet, atstājot aiz sevis kā vienīgo liecību šo ozolkoka kasti, kurā varbūt nebija nekā cita kā vien maldi.

Aizkars bez trokšņa paslīdēja sāņus, un skatienam atklājās krāsns mute ar rūcošu uguns mēli.

Pēc bēru mielasta Florianna kopā ar tēvu pavadīja Žilu līdz kādai tavernai stacijas tuvumā.

Martēns sacīja, ka viņš turpināšot finansēt padēla studijas, bet Suzannas atstātais mantojums tikšot izlietots ārsta kabineta iekārtošanai. Tagad Žils pavisam citām acīm raudzījās uz šo vīrieti, kas vairs nebija viņa mātes vīrs.

- Tu taču joprojām domā iesniegt dokumentus medicīnas fakultātē? - vaicāja Florianna.

- Bez šaubām.

- Kad kļūsi par ārstu, es būšu tavs pirmais pacients, -sacīja arhitekts.

- Jūs pakļausiet sevi lielam riskam, - Žils atbildēja.

- Nu jau tu varētu uzrunāt mani uz tu.

- Es apsolu, ka pamēģināšu, bet dodiet man nedaudz laika. Jūs vienmēr esat bijis ar mani tik pacietīgs.

- Es zinu, ko tu toreiz izjuti, un es nekad neesmu gribējis tevi ienīst. Es vienmēr cerēju, ka agrāk vai vēlāk mēs kļūsim draugi. Man šķiet, ka tagad mēs esam uz pareizā ceļa, vai ne?

- Ari man tā šķiet...

Arhitekts sniedza Žilam biezu aploksni, kurā bija saliktas fotogrāfijas, daži sīki priekšmeti un mirušajai nogriezta matu šķipsna.

Tuvojās atvadu bridis. Viņi izgāja stindzinošajā lietu. Arhitekts sacēla sava melnā mēteļa apkakli.

- Nevajag mani pavadīt, - sacīja Žils, - jūs saaukstēsieties.

- Neaizmirsti laiku pa laikam atrakstīt, kā tev klājas, -bilda Florianna.

Žils apsolīja un metās ārā lietu.

Atskatījies viņš ieraudzīja Floriannu, kas skrēja viņam pakaļ, lai atdotu aploksni, ko viņš bija aizmirsis paņemt.

VI VALDENA

Tiklidz Žils pārnāca no koledžas, viņš ieslēdzās savā istabā, juzdams nepieciešamību aizmirsties, lasot romānus, ko veselām kastēm nesa mājās no bibliotēkas. Jebkurā brīdī, pat ēdienreizēs, kas īpaši apbēdināja Klodijas tanti, viņam rokā vienmēr bija kāda atvērta grāmata.

Tāda kāre uz lasīšanu atgaiņāja projām nesenās atmiņas, ļaujot Žilam aizbēgt pašam no sevis, ko viņš vēlējās vairāk par visu.

Naktī viņš nemitējās lasīt līdz pat brīdim, kad, galīgi pārguris, iegrima nemierīgā miegā.

Tuvojās Ziemassvētki. Dzīve plūda tajā lēnajā ritmā, kas tik raksturīgs pirmssvētku noskaņojumam, kad katrs no mums šķiet atslābināmies galvenā notikuma gaidās.

Žils saņēma īsu vēstulīti no Floriannas.

Brājuk,

allaž esmu sapņojusi pavadīt Ziemassvētkus Roma. Vecvecāki ņems mani līdzi. Mēs tur paliksim līdz 3. janvārim.

Vai tu negribētu mums piebiedroties?

Atraksti labi ātri, ko tu par to domā, jo mums jāpaspēj

rezervēt biļetes.

Ar skūpstu - Flo.

Viņš jau grasījās piekrist, taču nākamajā rītā, atvelkot aizkarus, ieraudzīja, ka jumtus klāj sniegs. Žils piepeši sajuta, ka šai eksistencei, ko viņš uzturēja paša nedrošības paēnā, tomēr ir kāda jēga. Atmiņā atausa senais sapnis par svētceļojumu.

Žils nekavējoties piezvanīja Floriannai, lai pateiktos par ielūgumu.

- Es labprāt dotos tev līdzi, bet arī man ir kāds sapnis, -viņš sacīja. - Es gribētu pavadīt brīvdienas Valdenā.

- Viens pats?

- Es vairs neesmu bērns.

- Neaušojies, ne jau to es gribēju teikt.

- Domā, tavs tēvs piekristu apmaksāt man braucienu un uzturēšanās izdevumus?

- Droši vien. Ja vēlies, es viņam pajautāšu un šovakar tev atzvanīšu.

- Tu esi īsts dārgums!

- Ļoti bēdīgs dārgums, kuram nu vienam būs jābrauc uz Romu! Es ceru, ka vismaz Lieldienās nepametīsi mani vienu. Mēs gandrīz nemaz vairs neredzamies.

Vakarā Martēns piezvanīja pats. Žila ieceres īstais iemesls nebija pagājis viņam secen, taču viņš apliecināja, ka tā esot laba doma, kalnu gaiss nākšot Žilam tikai par labu un viņš jau rīt nosūtīšot čeku, lai segtu izdevumus.

- Un jūs? - apjautājās Žils pēc tam, kad bija pateicies. - Kur jūs pavadīsiet Ziemassvētkus?

- Man nav īpašas vēlēšanās izkustēties. Domāju, ka palikšu mājās un izmantošu šo laiku, lai atpūstos.

- Jaungada nakti vienam pašam nav diez cik jautri.

- Man prieks, ka tu par to iedomājies. Bet neuztraucies, es iztikšu ar pudeli laba vīna un dažām austerēm. Mēģini izvēdināt galvu. Ja tev kalnos kas nepieciešams, zvani katrā laikā.

*

Gatavošanās braucienam kliedēja ieilgušās letarģijas sekas. Žils skraidīja pa veikaliem, meklējot ziemas drēbes un kalniem piemērotus apavus. Viņš neatcerējās, ka jelkad būtu piedzīvojis tik satraucošus brīžus.

Piesaistīta savam veikalam, Klodija nevarēja iet Žilam līdzi, lai palīdzētu iepirkties, toties gari un plaši izklāstīja visu, ko zināja par audumu un ādas kvalitātes atšķirībām.

Tajā pašā vakarā Žils sāka kravāt mantas. Maza mēroga kartē viņš drudžaini pētīja iecerētā maršruta posmus. Ja nākamajā rītā izbrauktu ar pirmo vilcienu, tad pievakarē viņš jau būtu Valdenā un vēl paspētu nokļūt līdz viesnīcai Renesanse, par kuras esamību bija uzzinājis no telefonu grāmatas.

Pēdējā brīdī Žils izņēma no čemodāna grāmatas, ko bija nolēmis paņemt līdzi. Pārāk bieži viņš bija pārdzīvojis savus atklājumus pastarpināti caur trešo personu un šoreiz vēlējās kļūt par sava personiskā piedzīvojuma modro varoni.

*

Divreiz pārkāpis citā vilcienā un šķērsojis stacijas ēkas, kas slējās tik augstu kā katedrāles, Žils attapās tukšā autodrezīnā, kuras motora nepacietīgā rūkoņa tricināja rūtis. Apakšā, ielejā, mašīna ieskrējās ar pilnu jaudu un tad devās uzbrukumā stāvajām nogāzēm.

Dziestošā dienas gaisma ķērās sniegainajās nokalnēs. Tālumā liesmoja virsotnes. Žils ar sajūsmu atcerējās Ramiza un Frizona-Roša stāstus, kuros bija smēlies atziņu, ka kalnu dusmas ir tikpat briesmīgas kā jūras niknums.

Drīz vien pār apkārtni nolaidās tumsa, un Žils vairs nevarēja saskatīt neko citu, kā vien autodrezīnas starmešu izgaismoto uzbērumu, kas apņēma ceļu no abām pusēm.

Mirgojošā laternas gaismā Žils gribēja svinīgi izkāpt uz Laņevī perona, bet slidenā zeme vērta viņa soli nedrošu.

Mazā stacijas ēka bija slēgta. Vajadzēja apiet tai apkārt, garām aizsargbarjerai, kas veda uz tuksnesīgu laukumu. Mantām apkrāvies, Žils devās uz vienīgo kafejnīcu, kuras bālganā izkārtne trīsēja klusumā.

Stipri sala, un zem papēžiem skaļi gurkstēja sniegs.

Kafejnīcā daži sirmgalvji spēlēja kārtis. Žils piegāja pie bāra letes, kur svinīgi sēdēja pati saimniece, un apjautājās, kur šeit varētu dabūt taksometru.

- Uz kurieni tad gribat braukt? - viņa vaicāja.

- Uz Valdenu.

- Mans vīrs jūs aizvedīs.

Vīrietis iznira no kafejnīcas palīgtelpām un nosauca brauciena cenu, kas Žilam šķita pārmērīgi augsta par tik īsu ceļa gabalu. Viņš uzvilka biezu vilnas mēteli un aicināja puisi sekot. Vīrietis izbrauca no garāžas smagnēju limuzīnu ar ķēdēm uz riteņiem un pagaidīja, kamēr Žils saliks savas mantas bagāžniekā.

- Uz kurieni tieši jums vajag Valdenā?

- Uz viesnīcu Renesanse.

- Tagad šai viesnīcai ir cits nosaukums. Jau labu laiku to dēvē par Valdenas viesu namu, un tas skan daudz labāk. Kas tad šeit par Renesansi, saki nu viens cilvēks! Kopš kara tirdzniecība uz leju vien iet. Skaita ziņā pieaug tikai aitu bari.

- Un tūrisms?

- Šajā apvidū kalnu nogāzes ir pārāk klinšainas, lai izveidotu pieņemamas slēpošanas trases, un nav nevienas kaut cik interesantas virsotnes alpīnistiem. Vasarā pie mums mēdz parādīties kalnu pastaigu cienītāji. Ir arī vasarnieki, viņu mājas atrodas augšciemā, bet to skaits ar katru gadu sarūk. Valdenā jums nekāda plašā sabiedrība nespīd.

Šāda aina ielīksmoja Žila sirdi. Viņš bija baidījies, ka ciemu apsēduši ziemas sporta mīļotāji un ceļi būs pilni trokšņainiem cilvēku bariem, bet kalni - pacēlāju izroboti, taču tā vietā viņu gaidīja gandrīz neskarta daba, līdzīga tai, kādu bija pazinis viņa tēvs.

Viņi brauca pa šauru, līkumotu ceļu ar pamatīgām, gandrīz metru augstām sniega kupenām abās pusēs, kas starmešu gaismā izskatījās žilbinoši baltas. Šī riskantā pārbrauciena laikā Žils saprata, ka maksa par vešanu nebūt nav pārspīlēta. Lai pieveiktu tos divpadsmit kilometrus, kas šķīra viņus no Valdenas, vajadzēja vismaz pusstundu.

Līdz ar baznīcu, kuras tornis ar gaišo dakstiņu klājumu dūrās naktī, viesnīca bija pati iespaidīgākā starp ciema celtnēm. Tās fasādē ar koka karkasu ērti savietojās trīs logu rindas ar sirsniņām un rombiem izrotātiem slēģiem. Ieeju apgaismoja divas laternas, ko klāja ledus cepures, kas spuldžu siltumā jau bija nedaudz pakusušas.

Žilu sagaidīja milzis ar sārtu seju un kuplu, pelēku bārdu.

Painteresējies, cik ilgi viesis nodomājis te palikt, viņš pacēla čemodānus un uznesa tos otrajā stāvā tik viegli kā spalviņas. Istaba, ko viņš ierādīja Žilam, bija viscaur apšūta ar gaišu koku. Uz augstām melna ozolkoka kājām pašā vidū slējās milzīga gulta, kas šķita iznirusi no gadsimtu dzīlēm. Galds ar rakstāmpiederumu komplektu, atzveltnes krēsls un drēbju skapis papildināja neviendabīgo iekārtu, kas bija izvietota tā, lai panāktu plašuma iespaidu. Sienas rotāja krāsainas fotogrāfijas ar kalna skatiem lētos rāmīšos.

- Ja šī istaba jums nepatīk, varu parādīt arī citas. Šobrīd viesu nav daudz,- sacīja viesnīcnieks.

- Nē, viss kārtībā, es palikšu tepat.

- Labierīcības atrodas tikai dažu soļu attālumā, tieši jums pretim. Un, ja esat salīgs, koridora galā ir veļas skapis, kur atradīsiet papildu segas.

Žils visu dienu nekā nebija ēdis, ja neskaita dažus cepumus. Vēders rūca. Viņš apjautājās saimniekam, vai nevarētu dabūt vakariņas.

- Šajā laika varu piedāvāt vienīgi foreli želejā vai vietējo gaļas izstrādājumu auksto plati.

Žils atbildēja, ka jūtoties pietiekami izsalcis, lai pagodinātu ar savu uzmanību abus piedāvātos ēdienus.

- Es uzklāšu galdu, - sacīja saimnieks. - Varat nākt lejā pēc divdesmit minūtēm.

Atvilcis aizkarus, Žils nespēja saskatīt neko citu, ka vien vairāku ēku tumšos siluetus un tālumā - pa retai, drebelīgai gaismiņai. Loga rūts nosvīda no viņa elpas. Žils ar pirkstu uzvilka uz tās kādu datumu. Tieši pēc četrām dienām paliks piecpadsmit gadu, kopš pazudis viņa tēvs.

Lielajā zālē, ko greznoja izbāztas dambriežu un muflonu galvas, Žils aši notiesāja foreli želejā, taču gaļas plate izrādījās tik sātīga, ka puse palika pāri.

Žils jau grasījās atgriezties savā istabā, kad saimnieks apjautājās, vai viņš šajā pusē esot pirmo reizi. Šis jautājums izraisīja veselu virkni citu, kas tika izteikti vairāk vai mazāk neuzbāzīgi. Skaidrs, ka saimnieku intriģēja Žila ierašanās Val-denā, vēl jo vairāk tāpēc, ka jauneklis bija pasūtījis numuru uz veselām piecpadsmit dienām.

- Vai atceraties cilvēku, ko dēvēja par Ciema Muzikantu? -Žils jautāja.

Saimnieka skatiens sastinga biezo uzacu ielokā.

- Ciema Muzikantu pie mums vēl ilgi neaizmirsīs. Vai esat viņa radinieks?

- Viņa dēls.

- Ak tā!

- I ,īdz. šim man ne reizi neradās izdevība te iegriezties. Vai kalnu namiņš vēl joprojām ir savā vietā?

- Mājai vairākkārt mainījies īpašnieks. Un, kopš sniega tīrītāji vairs nebrauc pa Ruelas ceļu, tai vietai nav viegli piekļūt. Nu jau būs pagājuši kādi četri gadi, kopš māja ir pamesta, bet tā vēl aizvien turas kopā. Pieņemu, ka gribēsiet to apskatīt.

- Jā, bet visvairāk man gribētos satikt cilvēkus, kas labi pazinuši manu tēvu.

Saimnieks bndi domāja, glaudot sudrabainās bārdas sprogas.

- Māte jums droši vien stāstījusi par ganu Greguāru Martinelu.

- Es neatceros.

- Pavasari viņš dodas augšā uz Klē di Pī ar divu tūkstošu galvu lielu ganāmpulku. Jūsu tēvs bieži redzēts viņa būdas tuvuma. Man šķiet, ka viņi abi tiri labi satika. Pa ziemu Gre-guārs dzīvo Valzī pie savas māsas. Jums nevajadzēs mērot pārāk lielu ceļa gabalu, lai viņu satiktu. Valzī atrodas tikai trīs kilometru attālumā no šejienes.

Saimnieks apdomājās vēl un tad piebilda, ka vijoļu meistars un viņa sieva bijuši visai tuvās attiecībās ar ciema ārstu, dakteri Kostānu, taču viņš jau labu laiku te vairs nedzīvojot.

- Man nav ne jausmas, uz kurieni viņš pārcēlies, pamēģiniet apjautāties mērijā, varbūt tur jums izdosies ko uzzināt. Bet vispār, kā jau pirmīt teicu, jūsu tēvu šeit pazina visi, tikai ne pārāk labi, jo viņš nemēdza bieži rādīties cilvēkos. Tomēr, kad viņš pazuda, tas mums bija pamatīgs trieciens... visi ciema ļaudis piedalījās meklēšanā.

Saimnieks uz brīdi apklusa, tad piepeši jautāja:

- Un kā klājas jūsu mātei?

- Viņa pirms diviem mēnešiem nomira.

- Atvainojiet, es nezināju. Jums nudien neveicas.

Žils bija izdzēris ūdens karafi tukšu. Saimnieks atnesa mazu glāzīti ar piparmētru liķieri, sacīdams, ka tas esot novada tradicionālais dzēriens.

- Tas nav nekas slikts un palīdzēs jums aizmigt...

Žils pateicās un negribīgi izdzēra liķieri. Viņš uzreiz sajutās viegli, gandrīz līksmi. Jau pati doma, ka varēs šeit palikt veselas piecpadsmit dienas, radīja dīvainu uzbudinājumu. Žils iedomājās, ka varbūt tā ir zaļā liķiera iedarbība, un palūdza vēl otru glāzīti. Bet jau pēc dažiem malkiem eiforija pagaisa, Žilam sagriezās galva, un viņš kāpa augšā uz istabu, ķeroties pie kāpņu margām.

Streijgabals starp trim smagnējām, gaismas pielietām mājām, kur zem sniega segas dusēja dārzi, gar sienām nokrautas malkas grēdas, aka no zilpelēkiem akmeņiem. Un tālumā kalnu robotais profils. Tāds bija Žila pirmais iespaids par Valdenu tūlīt pēc pamošanās.

Pa istabas logu pavērās skats uz pagalmu. Baznīca, kuru viņš bija redzējis atbraucot, laikam atradās otrā pusē, iepretim viesnīcai. Viņš izdzirda, ka torņa pulkstenis nosit deviņas reizes.

Žils ļoti skaidri izjuta, ka šajā rītā viņa dzīve sākas no jauna, ka viņš atšķir grāmatu, kuras nosaukums jau iespiests, bet lappuses vēl nav aprakstītas. Kāds nozīmīgs cilvēks nekavēsies ieņemt savu vietu grāmatas pirmajā nodaļā. Šo cilvēku viņš satika ēdamzālē, kad nokāpa lejā brokastīs.

Viņa uzradās nezin no kurienes un gaišā, melodiskā balsī apjautājās, ko viņš dzeršot: kafiju, tēju vai kakao. Žils palūkojās augšup un apstulba.

Labajā pusē viņas seju izkropļoja kaut kas līdzīgs milzīgai dzimumzīmei, kā melngans pietūkums tā pletās no acs līdz pat lūpu kaktiņam. Neparasti daiļā sejas kreisā puse nespēja mīkstināt neglītuma satriecošo iespaidu. Žilam neizdevās noslēpt izbrinu, un viņš apjuka. Un tad piepeši palūdza, vai viņa nevarētu atnest avīzi.

- Protams, bet jūs nepateicāt, ko īsti dzersiet.

- Kafiju, lūdzu.

Viņa pasmaidīja un devās pie bāra letes, pavērsusi pret viņu savu slaiko, vijīgo augumu, vara krāsas matu mezglu un gleznās potītes. Klienta neveiksmīgā reakcija acīmredzot nebija viņu aizskārusi.

Žila maltīti aptumšoja ieilgusī neērtības sajūta. Kad meitene pienāca, lai aiznestu tukšos traukus, viņš ieminējās, ka viņam esot jādodas uz Valzī, lai tiktos ar ganu vārdā Greguārs, bet viņš nezinot ceļu.

Viņa uzzīmēja plānu uz papīra salvetes. Viņa stāvēja kājās pie viņa galdiņa, pagriezusies pret Žilu ar sejas veselo pusi, tomēr viņš neuzdrošinājās pacelt acis no topošā zīmējuma. Žils iedomājās skaistu augli, ko izvēlas tieši no groza, un, tikai paņemot rokā, pamana, ka otrā pusē tas neglābjami sabojāts.

VII GREGUĀRS

Greguāru Martinelu varēja salīdzināt ar cilvēkiem, kuru seja ilgstošā kontaktā ar dzīvniekiem pamazām pārvēršas. Ir pamanīts, ka daži saimnieki ar laiku sāk līdzināties saviem suņiem gan pēc izskata, gan paradumiem. Šis gans līdzinājās aunam. Viņa mute ar biezajām lūpām pēc formas vairāk atgādināja purnu, un, kad viņš košļāja tabaku, likās, ka viņš gremotu zāli.

Žils nonāca līdz viņa mājai ap pulksten vienpadsmitiem un uz lieveņa saskrējās ar vecu, īgnu kundzi, kas par katru cenu gribēja zināt, kas viņš ir, no kurienes nākdams un kāpēc vēlas satikt ganu.

Tiklīdz Žils izrunāja Ciema Muzikanta vārdu, uzradās Gre-guārs un aizvilka viņu uz savu istabu augšstāvā. Istaba bija tik maza, ka tajā satilpa vienīgi galds, krēsls, ar aunādu apklāta gulta un neliela krāsniņa ar malkas grozu sānos. Uz durvīs iedzīta āķa karājās ceļojuma blašķe. Gans to nocēla un uzlika uz galda blakus divām nospeķotām glāzēm.

-Tātad tu esi Žana Batista dēls. Tad jau tevi sauc par Žilu?

- Tieši tā.

- Vai atbrauci uz jubileju? Pēc dažām dienām apritēs apaļi piecpadsmit gadi.

- Tieši pēc trim dienām.

Greguārs pašūpoja galvu. No tabakas viņa lūpas bija notraipītas gluži melnas. Viņš gari nospļāvās malkas groza virzienā, taču nepareizi novērtēja attālumu, un spļāviens izšķīda pa grīdu. Pateicoties savai tabakas košļāšanas mānijai un ādas cepurei, kuras malu Greguārs itin bieži nogludināja, viņš vairāk līdzinājās vesterna varonim nekā Alpu iemītniekam.

Viņš ilgi runāja par vijoļu meistaru un abu draudzību, kas sakņojās bērnībā. Kad Greguārs ierunājās par pēdējo dienu, 7.ils saprata, ka viņam ir pašam savs viedoklis par notikušo.

- Viņi uzskatīja, ka tavs tēvs esot nogriezies no galvenā ceļa un izvēlējies īsāko. Blēņas! Viņš pārak labi pazina šo apvidu, lai uzdrošinātos spert kāju mīkstajā sniegā. Es neticu nelaimes gadījumam. Nu jau piecpadsmit gadus es lauzu par to galvu, bet nevaru atrast kaut cik piemērotu izskaidrojumu.

- Vai jūs domājat, ka tas nebija nelaimes gadījums?

- Vai tad kāds var izskaidrot, kas norisinās cilvēka prātā? Varbūt, izgājis no mājām, viņš piepeši sajuta sevi paceļamies vēja spārnos. Viņš būs teicis "Lai notiek!" un aizgājis tālāk par Laņevī, tālāk par Samezīnas cirsmām, paļaujoties, ka kāds vai kaut kas viņu apturēs. Vai arī...

Viņš aprāvās, lai sagatavotos jaunam spļāvienam, kas šoreiz trāpīja malkas pagalei.

- ... vai arī viņš vispār nekur negāja.

- Jūs domājat, ka viņš palika mājās?

- Ja vien iepriekšējā dienā tiešām atbrauca uz Valdenu?

- Bet mana māte...

- Jā, protams, tava māte vienmēr ir tā teikusi...

Žils juta, ka Suzanna ganam īpaši nepatika. Izdzirdējis par viņas nāvi, Greguārs samirkšķināja plakstus un pacentās novirzīt sarunu uz citu pusi.

Viņš vairākkārt izteica neskaidrus mājienus, taču ik reizi, kad Žils velējās, lai viņš savu domu precizētu, Greguārs izvairījās, atkārtoja iepriekš sacīto, atkāpās pats no saviem vārdiem.

Visbeidzot viņš iemeta sakošļāto tabaku krāsnī un piedāvāja Žilam nedaudz iestiprināties pirms ceļa. Žils nobaudīja plānas kūpināta muflona šķēles, ko kadiķu degvīns atmiekšķēja mutē, dažus riecienus lipīgas maizes, kas bija tikpat melna kā gana lūpas, un mazus, rūgtus valriekstus, ko pret blašķes dibenu pārsita turpat uz galda.

- Savu mūžu neesmu saticis nevienu cilvēku, kas runātu tikpat maz kā tavs tēvs. Šo īpašību es tiešām augstu vērtēju. Ļaudis tarkšķ bez jēgas. Es pats esmu pļāpīgs kā žagata. Tās man no vasaras ganībām: pieci mēneši bez cilvēciska vārda, tikai jāsasauc kopā aitas un jāuzsvilpj suņiem. Kurš gan tad nebūtu kārs uz runāšanu? Tāpēc, ja vien ir kāds, kas klausās, es atgūstu zaudēto laiku. Dažkārt pats jūtos tik noguris no runāšanas, ka nemaz vairs neaptveru, ko saku. Tavs tēvs teica tikai to, kas nepieciešams, nekad neviena lieka vārda. Tomēr viņš zināja tik daudz, ka būtu varējis runāt visu vasaru bez apstājas. Kaut vai, piemēram, koki, ko viņš saplēsa šķilās, lai vēlāk izmantotu savu instrumentu darināšanai. Viņš pazina vai visas koku sugas, kādas vien pasaulē atrodamas. Jūs varējāt iedot viņam jebkuru dēļa atgriezumu, viņš uzreiz, ar vienu acu uzmetienu bija spējīgs noteikt, kāda ir šī koka izcelsme, vecums, kas ar to notiks pēc desmit vai simts gadiem! Sākumā es ne visai labi sapratu, kam viņam tas viss, bet reiz viņš atnāca mani apciemot uz Klē di Pī. Viņš gribēja man kaut ko uzdāvāt uz četrdesmit gadu jubileju un pasniedza mazu vijolīti, ko tikko bija izgatavojis.

- Vai tā vel ir pie jums?

- Es nekad mūžā no tās nešķirtos.

Greguārs izvilka no gultas apakšas kartona kārbu un izņēma no tās drānā ietītu miniatūru.

- Viņš man izskaidroja, ka vijoles dvēsele slēpjoties sandalkokā un lociņa stīgas esot darinātas no vāveres ūsām. Es mēģināju to spēlēt ne reizi vien, bet mani pirksti ir par strupu, lai strinkšķinātu stīgas. Tavs tēvs gan prata izvilināt no vijolītes tādas skaņas, ka putni laidās dejā. Ta gan nebija mūzika tās vārda parastajā izpratnē, drīzāk jau vēja dziesma, avotu čala, nakts. Aitas, to dzirdot, gluži vai sastinga. Lopiņi pārstāja plukt zāli un skatījās debesīs. Bet suņi metās rāpus, vilkdami vēderus pa zemi, it kā būtu apdedzinājuši acis.

Pasvārstījis rokā vijolīti, kas nebija smagāka par simts gramiem, Žils prātoja, kas tā bijusi par apsēstību, kas skubinājusi tēvu samazināt savu instrumentu izmērus līdz tik striktam minimumam. Žils saskatīja tēva rīcībā te izaicinājumu vispārpieņemtām normām, te absolūta meklējumus. Dzīvojis viņš ilgāk, varbūt kādreiz, izmantodams laika gaitā iegūtās iemaņas, būtu sācis meistarot arī normāla lieluma instrumentus.

- Tā ir skaista, - Žils sacīja.

- Pienāks diena, kad tā piederēs tev.

Žils nevēlējās atklāt, ka māte nebija paglabājusi nevienu pašu vijolīti un šis instruments būs vienīgais eksemplārs viņa kolekcijā.

Greguara vecais džips bija iebraukts tuvējā rija, un to uzraudzīja divi ķēdē piesieti suņi, kas, viņam tuvojoties, ierējās.

Viņš tos atraisīja, un suņi uzlēca uz mašīnas aizmugurēja sēdekļa. Tie bija kārni, bārdaini garspalvainie aitu suņi ar maigām dzintarkrāsas acīm.

- Ziema tikko iestājusies, bet suņi jau jūdzas nost, - Gre-guārs sacīja. - Man šķiet, ka viņi garlaikojos tikpat ļoti kā es.

Viņi izbrauca no Valz.ī un nogriezās pa Valdenas ceļu.

Braucot cauri ciematam, Greguārs apjautājās, vai Žils esot labi iekārtojies. Pēc tam viņš uzskatīja par savu pienākumu sīki aprakstīt viesnīcnieku un viņa ģimeni.

- Un Nora, viņu meita, tu taču redzēji to meiteni? Velns pārlaidis roku viņas vaigam. Vecāki apskrējuši vai puspasaules, lai tiktu vaļā no tām šausmām, bet tur neko nevar darīt, to pleķi nedrīkstot aiztikt. Šķiet, ka viņai esot tāds pats uz krūts un gurna, visi - labajā pusē.

- Kā jūs to zināt?

- Arī vecmātes ir pļāpīgas. Ja kāds bērns piedzimst ar kleinu kāju vai uguns zirni, pēc divām dienām par to zina viss ciems.

Izbraukuši no Valdenas, viņi iegriezās šaurākā ceļā, kas veda augšup uz Ruelu. Greguārs paskaidroja, ka šis nosaukums radies tāpēc, ka tajā vietā esot izveidojusies vesela virkne lēzenu, cilindriskas formas klinšu masīvu, kas pēc izskata atgādina siera rituļus.

Greguārs tiešām runāja vienā laidā. Sīkākā ceļa gramba izraisīja viņa komentārus. Viņš pazina pilnīgi visus, bet reti izteicās par cilvēkiem atzinīgi. Viņš zināja katru nostūri, katru kaktiņu, vienmēr prata uzmeklēt īsāko ceļu. Žils bija neizpratnē, kā gan viņa tēvam paticis brāļoties ar šo mēlnesīgo pļāpu. Kad viņi beidzot nonāca galā, Žils jutās atvieglots, ka var izkāpt no džipa un kaut mirkli atbrīvoties no nogurdinošajām vārdu dzirnām.

Kalnu namiņš likās mazāks, nekā viņš bija iedomājies. Uz riņķveida terasi, kas atradās divu metru augstumā virs zemes, veda šauras trepes. Daži pakāpieni bija salūzuši un karājās gaisā. Blakus ieejas durvīm bija tikai viens logs. Vēl divi atradās augšstāvā, noslēpušies aiz puspievērtiem slēģiem.

Žils apgāja mājai apkārt, grimstot sniegā līdz ceļiem. Suņi lēkāja turpat ap viņu. Viņš uzgāja koka nojumi ar diviem gāzes baloniem, suņu būdu ar salmu atliekām, ko garspalvainie draugi pamatīgi apošņāja, un vēl vienu, daudz mazāku logu ar norautiem slēģiem. Drīz vien viņam piebiedrojās Greguārs.

- Si māja celta vēl pirms kara, un tolaik būvēja pamatīgi. Tomēr koks laiku pa laikam jākopj. Tādā stāvoklī, kādā māja ir patlaban, tā vēl noturēsies labi ja gadus divus, bet pēc tam to pieveiks sniegs. Vai negribi ielūkoties iekšā?

- Durvis droši vien ir aizslēgtas.

- Ko nu! Kārtīga vēja brāzma...

Pārāk daudz svešinieku bija mājojuši šaja svētajā vietā. Viņu pēdas jau sen kā izdzēsušas visas iepriekšējās. Vilies, redzot tādu postažu, Žils atgriezās pie džipa.

- Tagad, - sacīja Greguārs, - brauksim līdz Laņevī un atkārtosim precīzi to pašu maršrutu, pa kuru vajadzēja iet tavam tēvam.

- Vai droši zināms, ka viņš tiešām gājis uz Laņevī?

- Ik reizi, kad tavs tēvs devās pastaigā, viņš mēroja vienu un to pašu ceļa gabalu. Vispirms viņš gāja uz Valdenu, dažreiz piestājot pie pasta, ja bija nosūtāma kāda vēstule, bet no turienes devās taisnā ceļā uz Laņevī, kur iegriezās Ceļa kroga, lai sasilditos un ieņemtu mēriņu pirms mājupceļa.

Pusceļā uz Valdenu Greguārs norādīja uz klintīm, kur vietām bija redzami nogruvumi.

- Žans Batists pietiekami labi pārzināja apvidu, lai atturētos no šādas pārgalvības. Turklāt togad bija tik daudz sniega, ka viņš tiešām bija spiests cieši turēties pie ceļa. Tāpēc viņš gājis caur Valdenu, citas iespējas nemaz nav. Es braukšu lēnām, lai tu varētu saskaitīt, cik cilvēku mēs sastapsim ceļā, garāmgājējus un ļaudis, kas skatās pa logu...

Drīz viņi nonāca līdz ciemam un bija spiesti to šķērsot visā garumā, lai izbrauktu uz Laņevī ceļa.

- Ja viņš tiešām gājis te garām, - Greguārs turpināja, - kādam no ciema ļaudīm vajadzēja viņu pamanīt. Cik cilvēku tu saskaitīji?

- Piecus.

- Pirms piecpadsmit gadiem ielās bija daudz vairāk cilvēku nekā tagad, sevišķi rīta pusē. Žans Batists nekādi nevarēja paiet te garām nemanīts. Es to pateicu žandarmiem, kas nodarbojās ar viņa meklēšanu, bet tie negribēja manī klausīties.

Žils jautāja, vai tiešām neesot iespējams apiet ciemam apkārt ar likumu vai vismaz izvairīties no galvenās ielas.

- Vienīgi maldoties cauri dārziem, rāpjoties pāri sētām un žogiem, bet tad rietu visi ciema suņi. Cita ceļa te nav.

- Un, ja nu viņš bija nodomājis doties kur citur, nevis uz Laņevī?

- Esmu par to domājis. Viņš varēja nākt arī uz Valži, lai satiktu mani, vai doties uz. malkas cirtēju nometni Samezīnā. Taču jebkurā gadījumā viņam būtu jāšķērso Valdena.

Greguārs vairākkārt apstājās uz Laņevī ceļa, rādīja dziļās, piesnigušās gravas un šaurās aizas, kur neuzdrošinātos līst pat suņi.

- Pasakiet atklāti, man ir tāda sajūta, ka jums ir pašam savas domas par notikušo, - vedināja Žils.

- Vienīgais, ko domāju, ka tavs tēvs todien nemaz negāja uz Valdenu. Kas attiecas uz pārējo, man zināms tieši tas pats, kas tev, manu zēn.

- Vai jums šķiet, ka viņš vēl varētu būt dzīvs?

- Es ilgi uz to cerēju, bet liekas, ka piecpadsmit gadu laikā viņš būtu varējis dot par sevi kādu ziņu.

Kalnu nogāzēs pamazām iegūla krēsla. Dzisa rietošās saules apspīdētās virsotnes. Viņi atgriezās Valdenā.

Pirms izsēdināt Žilu pie viesnīcas, Greguārs ieminējās par kādu Loras jaunkundzi, kas strādājot pilsētas bibliotēkā.

- Varbūt tev sagādātu prieku aprunāties ar viņu. Lora bija tavas mātes labākā draudzene. Bibliotēka atrodas aiz mērijas ēkas, pagalma viņā galā, taču tā ir atvērta tikai vakarā.

Žils pateicās Greguāram par pūlēm.

Suņu reju pavadīts, gans devās mājup, saceļot aiz sevis pamatīgas sniega vērpetes.

VIII NORA

Recepcijā neviena nebija. Žils paņēma atslēgu un devās uz savu istabu. Kalnu zābaki, ko viņš, paklausot Klodijas padomam, bija nopircis par lielu naudu, bija izmirkuši cauri slapji un žļurkstēja pie katra soļa. Žils tos novilka un izstiepās garšļaukus šķērsām pāri gultai, galvā jaucās Greguāra teiktais.

Doma, ka vajadzēs aizbraukt no Valdenas, tā ari neuzzinot, kas isti šeit noticis pirms piecpadsmit gadiem, likās neciešama. Sarosījās fantāzija. Žils izprātoja gluži neiedomājamu notikumu, sākot ar nolaupīšanu un beidzot ar dzīvības apdrošināšanu: viņa tēvs paslēpts kādā nomaļā vietā, bet māte saņem milzīgu apdrošināšanas prēmiju. Tomēr atmiņas par askētisko dzīves veidu pēc Žana Batista pazušanas aizgaiņāja šo pieņēmumu.

Varbūt, ka vijoļu meistars bijis vainīgs kādā nodarījumā, un viņam vajadzēja atstāt valsti, tāpēc ar Suzannas palīdzību bēgšana tika iztēlota kā nelaimes gadījums.

Visdīvainākās hipotēzes nomainīja cita citu, bet ik reizi Žils tajās saskatīja kādu trūkumu, un tās saira pašas no sevis. Žils nosprieda, ka viņam būtu jāturpina uzklausīt liecinieki un modri jāielāgo katra mazākā norāde.

Žils agri nokāpa lejā vakariņās. Ēdamtelpā kāds salīgs pāris aizņēma galdiņu līdzās kamīnam. Vīrietim uznāca ilgstoša klepus lēkme, kas, šķiet, ne mazākā mērā neuztrauca viņa draudzeni.

Kad parādījās Nora, lai pasniegtu zupu, Žils ievēroja, ka abi neuzdrošinās viņu uzlūkot. Žils gan ieskatījās viņai tieši acis, cenšoties nekādi neizrādīt savas emocijas.

- Vai jums izdevās atrast Greguāra māju?

- Jā, jūsu plāns bija nevainojams.

Ik reizi, kad Nora pienesa kādu ēdienu, viņa centās nostāties pret Žilu tā, lai būtu redzama tikai sejas kreisā puse, maigā un mirdzoši gludā āda, iekšējas gaismas apveltītais skatiens.

Viņas profila uzkrītošais daiļums mulsināja Žilu aizvien vairāk. Viņš zināja, ka vismazākā pakauša kustība to pazudinās, atklājot skatienam baismo masku. Un tomēr viņš vairs nebaidījās šā mirkļa. Viņš gandrīz vēlējās, lai tā notiktu, līdzīgi kā mēs ilgojamies sagaidīt nakti pēc sveloši karstas dienas.

♦

Jau pieminētais pāris bija apmeties blakus istabā, un nebeidzamas klepus lēkmes traucēja nakts klusumu. Žils apņēmās, ka lūgs, lai viņam ierāda citu istabu, bet no rīta pamanīja, ka vestibilā gaida vesels bars trokšņainu pansionāru ar visām mantām.

Pa logu baznīcas torni vairs nevarēja saskatīt. Migla klājās vienā līmenī ar zemi un bieziem vāliem vēlās augšup pa ielu.

- Esiet uzmanīgs, ja domājat kur iet, - sacīja saimnieks, nolicis viņa priekšā paplāti ar ēdienu, - šodien sola īstu sniega vētru.

Žils bija paredzējis vēlreiz uzkāpt līdz kalnu namiņam un noiet kājām visu ceļa gabalu līdz Laņevī. Gana apgalvojumi viesa viņā zināmas šaubas; viņš gribēja vēlreiz pakavēties pie gravām un ieplakām, ko bija redzējis pārāk ātri pazibam gar mašīnas logu. Paziņojumam par laika maiņu pievienojās vēl viena vilšanās, neredzot ēdamtelpā Noru.

Žils uzgāja savā istabā. Viņu gaidīja gara diena. Līdz brīdim, kad pienāks laiks apmeklēt bibliotēku, viņam nebija nekā cita, ko darīt, kā vien nolūkoties krītošajā sniegā aiz loga un ieturēt pusdienas tukšajā ēdamzālē.

Viņš nožēloja, ka nav paņēmis līdzi grāmatas, lai kaut kā aizpildītu piespiedu bezdarbību. Viņš bija iedomājies, ka ik brīdis šeit būs satraukumu pilns, bet nu garlaicība jau lūkojās viņam pār plecu.

Mātes nepabeigtais teikums bieži atausa atmiņā. Ko viņa gribēja sacīt, kas tā par dziņu, kas līdz ar viņu nelabojami apklususi uz visiem laikiem?

Pirmo mirkļu uzbudinājums gaisa. Nu viņš uztvēra Val-denu tikai kā trulu, skarbu ainavu apņemtu zemi. Atbraucis šurp, lai atrastu kapa vietu, viņš sastapās vienīgi ar melu atspulgu un prombūtnes smago mītu, kas, bez šaubām, nekad netiks atrisināts.

Uz mazā galdiņa atradās vēstuļpapīrs ar viesnīcas nosaukumu. Žils iedomājās aizrakstīt Floriannai. Tas, ka šī ideja radās, lai kaut kā nosistu laiku, nevis spontānas vēlmes rezultātā, izraisīja sirdsapziņas pārmetumus; kopš aizbraukšanas viņš ne reizi nebija iedomājies par savu iegūto māsu. Žils atcerējās par viņas esamību gluži nejauši un izmantoja to, lai kaut kā aizpildītu piespiedu bezdarbību. Šis atklājums mulsināja. Nožēlas skubināts, viņš pacentās uzrakstīt sirsnīgu vēstuli.

Aprakstot ik sīkumu, viņš pavēstīja Floriannai par savu ierašanos Valdenā un izbraucienu kopā ar Greguāru Mar-tinelu. Žilu pārsteidza negaidītais prieks, ko viņš izjuta, uzticot viņai savus iespaidus, šaubas un visus jautājumus, kas nodarbināja prātu. Pārlasījis uzrakstīto, viņš jutās pārliecināts, ka ir bijis pietiekami atklāts, taču ievēroja, ka ne ar pušplēstu vārdu nav pieminējis jauko Noru. Visbeidzot viņš uzrakstīja uz aploksnes Romas viesnīcas adresi, cerot, ka Flo-rianna vēl nebūs no turienes aizbraukusi, kad pienāks viņa vēstule.

Iedvesmas spārnots, Žils aizrakstīja ari Klodijai, lai gaisinātu viņas bažas par viesnīcas un ēdiena kvalitāti. Tā bija pirmā reize, kad viņš Klodijai rakstīja, un viņam nebija viegli izraudzīties pareizos vārdus. Viņš izvēlējās atturīgo ar sveicieniem, kas paša dvēselē izraisīja dīvainu neapmierinātību, tāpēc nomainīja to ar jūsu mīlošais māsasdēls.

īsi pirms divpadsmitiem sākās pamatīgs sniegputenis. Paņēmis līdzi vēstules, Žils izgāja no istabas.

Koridora galā veļas kambara durvis bija atvērtas. Uzrāpusies uz ķebļa, Nora stāvēja pie skapja un noņēmās ar gultas veļas kārtošanu. Viņa bija noāvusi kurpes un pastiepusies uz pirkstgaliem. Zem svārkiem, ko viņas paceltās rokas bija parāvušas nedaudz augstāk, Žils manīja pazibam tumšu salu, kas iezīmēja viņas labās kājas cisku.

Tas ilga tikai mirkli, jo Nora drīz vien nokāpa zemē, lai paņemtu vēl vienu palagu ķīpu. Viņa atskatījās, ieraudzīja Žilu un sirsnīgi viņam uzsmaidīja. Viņš stāvēja pie durvīm kā zemē iemiets, mēms un truls. Viņa pamanīja aploksni, ko viņš turēja roka.

- Ja vēlaties nosūtīt vēstuli, atdodiet manam tēvam, viņš par to gādās.

Žils nespēja novērst no viņas acu un vēl ilgi noraudzījās, cik veikli kustas viņas rokas, kārtojot veļu.

Viņa turpināja darbu, šad tad pametot skatienu uz Žila pusi. Viņš neredzēja Noras acīs ne mazākā nosodījuma, pat ne izbrīna ēnu.

Viņš iegāja veļas kambarī un pieskārās meitenes elkonim. Viņa turpināja smaidīt, turot rokā salocītu virspalagu. Žils noglāstīja viņas matus, pakausi, gurnus.

- Kā zēns jūs esat ļoti maigs, - viņa sacija.

Žils ātri noskūpstīja Noru uz labā vaiga, kur melnā zīme liesmoja kā apdegums, un aizbēga trepju virzienā.

*

Kad Žils devās uz bibliotēku, sniegs vairs tikai sīki putināja. Pie mērijas ēkas strādnieki beidza tīrīt pievedceļu. Tranšeju izvagotais ciems atgādināja baltu Verdenu.

Bibliotēku veidoja trīs savstarpēji savienotas telpas, starp kurām bija nojauktas starpsienas. Aiz gaišā koka rakstāmgalda sēdēja sieviete, kurai vajadzēja būt Loras jaunkundzei, un noņēmās ar reģistrācijas kartīšu pārrakstīšanu. Viņas īsi apgrieztie, sudrabpelēkie mati, pareizais sejas ovāls, gludie vaigi un gaiši zilās, gandrīz caurspīdīgās acis veidoja īsti eņģe-lisku sejas izteiksmi, kas jaunajam apmeklētājam likās tāda kā redzēta.

Sieviete pievērsa viņam savu gaišo acu skatienu, pasveicināja ar galvas mājienu un atkal pievērsās darbam.

Žils uzkāra smago aitādas mēteli uz pakaramā un apskatīja plauktus. Grāmatas bija sakārtotas pēc pilnīgi neizprotamas loģikas, saskaņā ar kuru bibliotekāres intereses šķita dominējam pār alfabētiskās secības precizitāti. Daži darbi bija izlikti uz maziem paliktnīšiem un nedaudz pabīdīti uz priekšu, lai pievērstu apmeklētāju uzmanību.

Žils izvēlējās divus romānus un piegāja pie rakstāmgalda.

Atvainodamās, ka jāiemaksā ķīlas nauda, Loras jaunkundze palūdza Žilu aizpildīt reģistrācijas kartīti. To izlasījusi, viņa strauji pielēca kājās un apskāva viņu.

- Ak, Zil! Piedod, es tevi nepazinu... Biju aizbraukusi uz tavas mātes bērēm, bet man neradās izdevība ar tevi iepazīties. Es tikai atstāju uz paplātes savu vizītkarti, varbūt tu ievēroji...

Viņa pa trim lāgiem noskūpstīja Žilu uz abiem vaigiem, kā tas šajā pusē bija pieņemts. Loras jaunkundze apgalvoja, ka viņai esot uz to tiesības, jo viņa turējusi Žilu klēpī, kad viņš vēl neesot pratis staigāt.

Nākamā apmeklētāja ierašanās pārtrauca viņas jutu izvirdumu. Loras jaunkundze atkal apsēdās savā vietā pie galda. Klusinātā balsī viņa ierunājās par kalnu namiņu.

- Viņi to atstājuši pavisam bēdīgā stāvoklī. Pirms četriem gadiem, kad māju gribēja pārdot, man uznāca kārdinājums to nopirkt, bet ziemā tai piekļūt patiešām ir grūti.

Viņa dzīvojot viena, tepat stāvu augstāk, virs bibliotēkas. Viņa vairs neesot satikusi Suzannu, kopš tā aizbraukusi no Valdenas, bet viņas katru gadu rakstījušas viena otrai uz Jauno gadu.

- Kad saņēmu ziņu par viņas nāvi, es jutos tik noskumusi, ka aizslēdzu bibliotēku uz veselām piecpadsmit dienām...

Nabaga Suzanna! Mēs bijām norunājušas satikties šajā pavasari... Mani pat nebrīdināja, ka viņa saslimusi.

Kamēr Loras jaunkundze atcerējās bijušo, Žils ievēroja, ka runājot par pagātni, viņa ne reizi nepieminēja viņa tēvu, it kā tāda tēva nemaz nebūtu bijis.

Līdz pat bibliotēkas slēgšanai neviens cits apmeklētājs neparādījās. Loras jaunkundze uzaicināja Žilu uz tēju. Viņa aizslēdza durvis, nodzēsa gaismu un viņam pa priekšu kāpa augšup pa čīkstošajām kāpnēm.

Lieluma ziņā dzīvoklis atbilda bibliotēkas platībai, un tajā bija tikai dažas mēbeles, kas izskatījās kā pazudušas lakoto dēļu plašumos starp augstajām, kailajām sienām.

- Es pavisam piemirsu, ka tavos gados ar tēju neviens īpaši neaizraujas. Varbūt gribi alu vai limonādi?

- Patiesībā es labprāt iedzertu tēju.

Viņa uzlika vārīties ūdeni un apsēdās viņam pretim.

- Suzanna bieži nāca šurp, lai paņemtu kādu grāmatu. Tieši tā mēs iepazināmies un sadraudzējāmies.

Viņas teiktais stipri pārsteidza. Cik tālu vien sniedzās Žila atmiņas, viņš nekad nebija redzējis māti atveram grāmatu, nedz interesējamies par iespaidīgo bibliotēku, kas piederēja vijoļu meistaram, pirms izlika to pārdošanai. Māte atzina vienīgi ilustrētus žurnālus, ko nevērīgi pārlapoja.

- Vai jūs kādreiz esat satikusi manu tēvu?

- Jā, protams... Dažreiz svētdienās mēs visi trīs ieturējām pusdienas kalnu namiņā.

Nezaudējot ne mirkli, viņa no jauna pievērsās Suzannai, viņas mānijai vilkt pāri puszābakiem biezās zeķes, lai pasargātu tos no sniega, kaut arī bija pilnīgi skaidrs, ka šī metode nepavisam nav efektīva.

Žils vairākkārt uzķēra viņas stāstā zināmu neatbilstību. Dažas detaļas neatbilda mātes raksturam, citas atklāja acīm redzamas pretrunas.

Viņš ļāva tai runāt, ne reizi nepārtraucot, un, kad pēc divām garām stundām viņa bija izsmēlusi visus savus atmiņu krājumus, metās pretuzbrukumā, lai noskaidrotu kādu konkrētu jautājumu.

- Vai jūs atceraties, ko tieši lasīja mana māte?

- Nu, viņai nebija nekādu īpašu interešu. Viņa vienmēr lūdza man padomu...

- Un ko jus viņai piedāvājāt, romānus?

- Jā, laikam gan, tā man šķiet...

- Dīvaini, viņai nekad nav palikuši romāni.

- Varbūt tās bija grāmatas par vēsturi, es vairs īsti neatceros.

- Viņa neinteresējās arī par vēsturi.

- Bet galu galā, Žil, vai tas ir tik svarīgi?

- Es nespēju viņu atpazīt jūsu uzzīmētajā portretā. Man ir tāda sajūta, ka jūs runājat par gluži svešu cilvēku.

Bibliotekāres eņģeliskā seja koši piesarka.

- Man pavisam noteikti nepadodas šādas pasaciņas. Tev taisnība, Žil, tava māte par grāmatām neinteresējās. Viņa nāca šurp, lai piezvanītu vai saņemtu ziņas.

Tad Loras jaunkundze nodūra acis un vienā elpas vilcienā izgrūda:

- Es domāju, ka viņai bija romāns...

šis jaunums neatstāja uz Žilu nekādu iespaidu. Atraitne, kas radusi mierinājumu, nu saistījās ar sievu - laulības pārkāpēju. Žils nezināja, kura no abām iedveš viņam vairāk žēluma.

- Žil, lūdzams nenosodi savu māti! Un nedusmojies uz mani par to, ka velējos tev viņu attēlot ka...

- Kā ideālu sievieti, to jūs gribējāt sacīt?

- Nē, tikai kā tēlu, kas neaizvainotu.

Žils piecēlās no krēsla un ar skatienu centās uzmeklēt savu aitādas mēteli, taču laikus atcerējās, ka tas palicis karājamies bibliotēkā.

-Vai tu jau aizej?

- Jā, mani gaida viesnīcā uz vakariņam.

- Ienāc vēl kādreiz, Žil, es tev parādīšu mātes vēstules. Tajās viņa bieži tevi pieminēja...

Loras jaunkundze pavadīja viņu līdz trepēm un uz atvadām piebilda:

- Patiesībā viņa runāja tikai par tevi.

Līdz nelabumam mērojot šauro eju starp gultu un skapi, Žils spītīgi atgremoja nejaukās domas.

Piepeši izniris no tumsas, trešais personāžs nojauca visas pēdas, piedāvājot jaunas hipotēzes. Pats nezinādams kāpēc, viņš iedomājās savas mātes mīļāko kā liela auguma vīrieti ar spēcīgu miesas būvi un maskotu seju kā zaglim. Žils iztēlojās viņu klīstam pa Valdenas ceļiem vai ielavāmies vienā no kalnu namiņa istabām.

Žils noteikti bija salasījies par daudz grāmatu, kurās kaislība noved līdz slepkavībai. Viņa māte varēja būt ideāla līdzzinātāja, sieviete, kas cietsirdīgi samierinās ar nelabojamo un ir pietiekami stūrgalvīga, lai klusētu.

Briesmīgās vīzijas nomainīja cita citu: vijoļu meistars līksmi dodas ceļā uz Laņevī, un slepkava viņu gaida, noslēpies meža ielokā, tad bises šāviens kalmi namiņā un steigā izrakts kaps...

Žils iedomājās vēl kādu risinājumu, ne tik asiņainu, taču tikpat traģisku. Un, ja nu viņa tēvs, uzzinājis par sievas nodevību, pēdējā naktī, ko pavadīja kalnu namiņā, bija nolēmis pazust, mestieņ lejup no kādas kraujas? Tas izskaidrotu, kāpēc viņa līķi tā arī-fteatrada, jo rūpēs par to, lai kauns par viņa pašnāvību neskartu dēlu, viņš būs izvēlējies nepieejamu bezdibeni.

Žilam galvā viss sagriezās, prātā nāca aizvien absurdāki risinājumi. Viņš nosprieda, ka vajadzētu par katru cenu novērst domas uz kaut ko citu.

Tāpēc viņš paņēma Džordža Mūra grāmatas, ko bija pārnesis no bibliotēkas, un atlaidās gultā, nespējot izvēlēties starp Atmiņām par manu sabeigto dzīvi un laima cilvēka grēksūdzi, taču nejauši izvēlētie romāni nenovērsa viņu no paša mokām.

Žils iesnaudās atvērtu grāmatu rokā, bet, kad pamodās, jutās pamatīgi nosalis. Bija jau pāri pusnaktij, un apkure darbojās vājākā režīmā. Žils palīda zem segas, bet gaismu istabā neizslēdza.

Viesnīcā valdīja dziļš klusums, ko tikai retumis pārtrauca sniega vērpetes, kas mīksti sitās pret logu.

Koridorā nostrādāja automātiskais relejs, un gaismas strēle, daudz spožāka par apkārtējo apgaismojumu, iesūcās istabā caur durvju apakšu. Šajā mirdzošajā taisnstūrī iezīmējās kāda ēna, pazuda un atkal atgriezās. Piepeši gaismas releja klikšķis no jauna iegremdēja koridoru tumsā. Viens un tas pats manevrs atkārtojās vairākas reizes.

Žils klusiņām piecēlās un devās pie durvīm, ko plaši atvēra. Nora stāvēja divu soļu attālumā, ietinusies zilā vilnas halātā.

- Es redzēju, ka jūsu istabā deg gaisma, - viņa sacīja, - es zināju, ka jūs neguļat. Man ar jums noteikti jārunā. Pa dienu es strādāju, tāpēc to grūti izdarīt.

- Varbūt pāriesim uz tu, - sacīja Žils, paiedams malā, lai viņa varētu ienākt.

Nora apsēdās uz krēsla, pavēršot sejas neskarto daļu pret naktslampiņu. Viņa ilgi vilcinājās, tad sāka runāt, bet tik klusi, it kā piedalītos kādā sazvērestībā.

- Māte man izstāstīja to notikumu ar vijoļu meistaru. Viņa vēl sacīja, ka tu gribot uzzināt patiesību. Es zinu šo to, kas tev varētu palīdzēt. Īstenībā to zina visi, taču neviens neko negrib teikt.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tādas lietas nestāsta dēlam, kas tikko zaudējis māti.

- Un zaudējis ari tēvu.

- Tas, tas vēl nav pierādīts...

- Vai tu domā, ka mans tēvs vēl varētu būt dzīvs?

- Viens malkas cirtējs no Šamezīnas apmetnes dažus gadus vēlāk apgalvoja, ka tavs tēvs esot iegriezies pie viņiem dienu pirms savas pazušanas. Viņš gribējis pirkt lietotu mašīnu vai nelielu kravas auto. Viņš esot no brigadiera nopircis vecu Forda furgonu un aizbraucis, bet ne jau Valdenas virzienā.

- Kāpēc lai viņš brauktu projām?

- Tavi vecāki slikti sapratās. Un, šķiet, ka tavai mātei bijis...

- Es zinu, - Žils viņu pārtrauca. - Kur es varētu atrast šo malkas cirtēju?

- Pirms trim gadiem viņš gāja bojā, viņu saspieda baļķis.

- Un brigadieris?

- Viņš bija viesstrādnieks. Neviens viņu šeit nepazina.

- Vai tu zini vēl kaut ko?

- Varbūt tās ir tikai baumas, bet visi saka, ka strīdi sākās vienlaikus ar tavas mātes grūtniecību. Šķiet, ka Vijoļu meistars par tevi neko daudz neinteresējās un ka patiesībā viņš nemaz neesot tavs tēvs.

- Kā jau tu pati teici, tās ir tikai baumas.

- Jā, bet nav dūmu bez uguns.

- Ciest nevaru šo izteicienu! - Žils iesaucās. - Simtiem nevainīgu cilvēku to dzird katru mīļu dienu.

- Piedod, varbūt man nemaz nevajadzēja tev visu to stāstīt, - sacīja Nora piepeši saskumušā balsī.

Viņa piecēlās un devās uz durvīm. Žils saņēma viņu aiz rokas, lai aizkavētu.

- Gluži otrādi, tu rīkojies pareizi. Es gadiem ilgi loloju atmiņas par tēvu, kurš, kā izrādās, nemaz nav mans tēvs un patiesībā neesot licies par mani ne zinis.

Izrunājot šos vārdus, viņa acis aizmigloja asaras.

- Piedod man, - vēlreiz sacīja Nora.

Viņa saņēma Žila rokas savējās un viegli saspieda.

- Cik tev aukstas rokas, - Žils bilda.

- Šķiet, ka vaina ir asinsritē.

- Atkal jau baumas! Nāc, sasildies pie manis. Tikai dažas minūtes. Mēs nerunāsim, mums abiem būs labi.

Kad Nora palīda zem segas, Žils sajuta, ka viņas nosalušais augums viegli dreb. Viņš piespieda meiteni sev klāt un dalījās gaistošajā siltumā, ko tikko bija atguvis.

IX CITA SUZANNA

Kā īstena Nosfernta meita, kas bīstas dienas gaismas, Nora atstāja istabu īsi pirms rītausmas.

No rīta Žils viņu visur izmeklējās: veļas kambarī, citos stāvos, ēdamtelpā, kur beidzot arī atrada. Viņa uzsmaidīja Žilam ar sejas kreiso pusi. Viņš gribēja Norai ko teikt, taču viņa noliedzoši papurināja galvu, norādot bāra letes virzienā, no kurienes saimnieks vēroja zāli. Žils centās uzvesties kā visparastākais viesis.

Brokastojot viņš mēģināja sakopot domas. Visi Valdenā piedzīvotie notikumi atmiņā bija saplūduši kopā, veidojot kaut ko līdzīgu biezai miglai, kurā viņš maldījās. Šaubas par tēvu aizvien pieauga, un Žils aptvēra, cik lielā mērā aizejošais laiks ir patiesības ienaidnieks.

Tuvojās Ziemassvētku vakars. Viesnīca un viss ciems bija izgreznots zeltītām vītnēm. Bet Žilam nebija svētku izjūtas. Viņš cīnījās ar vēlēšanos sakravāt mantas un doties projām vienalga kur, tikai tālāk no šīs ielejas, kas nokāva viņa bērnības atmiņas.

Vējš, gaudojot uz nebēdu, atnesa līdzi sniegu, kas nu krita aumaļām.

Žils rūpīgi pārdomāja visu, ko Nora bija teikusi. Viņš nespēja noticēt, ka vijoļu meistars nav viņa tēvs. Visu savu bērnību Žils bija pavadījis, veidojot sevī viņa tēlu, viņš bija mīlējis tēvu slepus un cietis viņa dēļ. Nora gan bija piebildusi, ka tās esot tikai baumas. Šovakar pat viņš vēlreiz dosies uz bibliotēku pie Loras jaunkundzes. Varbūt, ka viņa zina ko vairāk.

Tikām viņš aizvadīja drūmu dienu, ieslēdzies savā istabā, velti cerot sagaidīt Noru. Žils viņu ieraudzīja tikai vakarā lielajā ēdamzālē, kad meitene apkalpoja viesus, kas trokšņoja pie gara galda.

- Es pacentīšos atbrīvoties iespējami drīz, - viņa pačukstēja, nesot paplati ar ēdienu.

Žils juta sev uzgulstamies saimnieka ledaino un šķietami pārmetošo skatienu.

*

- Priecājos, ka atnāci, - sacīja Loras jaunkundze. - Es sameklēju tavas mātes vēstules, un te būs arī dažas fotogrāfijas.

Tāpat kā iepriekšējo reizi bibliotēkā nebija neviena apmeklētāja. Žils nodomāja, ka Valdenas ļaudis grāmatas diez ko neciena.

- Te būs, es visu saliku šajā aploksnē.

- Vai drīkstu izlasīt tepat? - Žils jautāja.

- Protams. Zāles viņā galā ir lasītava.

Žils atdeva patapinātās grāmatas, paņēma aploksni un apsēdās pie galda. Vēstules bija sakārtotas hronoloģiskā secībā. Pirmā bija rakstīta pirms vairāk nekā divdesmit gadiem.

Dārgā Lorā,

par spīli pretīgajam laikam mēs Lieldienās brauksim uz 78

Valdenu.. Būsim klāt jau nākamajā sestdienā. Vai tu nevarētu palūgt savu brāli, lai viņš sestdienas rītā aizkāpj līdz namiņam un iekur pavardā uguni?

Nākamās vēstules bija stipri līdzīgas. Tajās tika izteikti lūgumi pēc sīkiem, saimnieciska rakstura pakalpojumiem vai visparastākie nodomi nevainojami neitrālā stilā. Tad piepeši tonis mainījās.

Dārga Lora, ar mani noticis kaut kas brīnišķīgs, kaut kas, ko vēlējos vairāk par visu pasaulē. Es beidzot esmu stāvokli!

Aiz laimes uzvedos ka sajukusi. Būšu Valdenā nākamsvētdien un iegriezīšos pie tevis papļāpāt.

Žils pārlasīja minēto vietu divas reizes un tikai tad ķērās pie nākamās vēstules.

Mijā Lora, dienas šeit aizrit skumjas un pelēkas. Žans Batists ar mani vairs nerunā. Tomēr mums vajadzētu nopietni izrunāties par mūsu abu kopīgo nākotni.

Vakar es pirmo reizi sajutu bērnu savā klēpi sakustamies. Nemaz nespēju tev aprakstīt laimi, ko tobrīd izjutu.

Žils nespēja novaldīt asaras, kas sariesās acīs. Viņš nekad nebūtu ticējis, ka viņa māte spēj tā priecāties un mīlēt. Viņš bija iedomājies, ka viņa uztvērusi savu grūtniecību kā smagu nastu, kas beigusies ar nepatīkamo atbrīvošanās fāzi.

Pēc dzemdībām vēstules kļuva retākas, un tās bija gluži ikdienišķas. Tikai viens fragments pievērsa Žila uzmanību.

... Degu nepacietībā atkal tevi satikt Ziemassvētkos. Tā būs pirmā reize, kad pavadīsim tos Valdenā kopā ar Žilu. Žana Batista attieksme pamazām mainās. Viņš ir sācis interesēties par mazo, viņš uzsmaida puisēnam, runājas ar viņu. Taču mūsu starpa joprojām ir bezdibenis.

Visbeidzot divus gadus pēc vijoļu meistara pazušanas Suzanna bija uzrakstījusi pēdējo vēstuli.

Dārgā Lora,

man ļoti gribētos tevi satikt, taču doma par atgriešanos Valdenā ir pārāk smaga.

Dzīve pilsētā nav viegla. Es izīrēju Žana Batista darbnīcu kodam galdniekam, kurš bez apstājas darbina savas iekārtas. Tāds troksnis no rīta līdz vakaram ir diezgan apgrūtinošs.

]a Tev rodas kaut mazākā iespēja izīrēt mūsu kalnu namiņu tūristiem, dari to nekavējoties. Es drīkstēšu pārdot šo māju tikai pēc tam, kad beigsies tiesu procedūras.

Nē, patiešām, es nedomāju, ka vēl kādreiz atgriezīšos Valdenā. Pārāk daudz atmiņu. Un vēl - tas klusums, tas aukstums! Tad jau labāk mašīnu klaboņa visu cauru dienu.

Paldies Dievam, ka man ir Žils. Nezinu, vai viena maz spētu to visu izturēt. Es vedu viņu uz bērnudārzu, lai puisēnam nebūtu tik skumīgi un visu dienu jāsēž trokšņainajās telpās. Mazais ir jūtīgs, sirsnīgs un jau cenšas man palīdzēt sīkos mājas darbos. Viņam ir tikai viens trakums: neticama spīts, kad puika domā, ka viņam ir taisnība. Šī viņa rakstura nepatīkamā puse mani nedaudz biedē. Taču es ceru, ka ar laiku tas pāries.

Būtu labi, ja tu varētu uz pāris dienam atbraukt pie manis.

Es gulēšu Žila istabā, un lu varēsi ērti iekārtoties manējā.

Skūpstu Tevi.

S.

Aploksnē vēl bija vienīgi Ziemassvētku apsveikumi, dažas fotogrāfijas un vecs avīzes izgriezums ar attēlu no kāda banketa. Tajā bija redzama Suzanna, sēžot pie galda kopā ar citiem viesiem. Viņas plecam bija aplikta kāda roka, taču nevarēja pateikt, kam tā pieder, jo tieši tajā vietā attēls beidzās.

Žils piegāja pie Loras jaunkundzes, kas nesatricināmā mierā kārtoja reģistrācijas kartītes. Viņš apjautājās, vai viņa pazīstot vīrieti, kas uzlicis roku mātei uz pleca.

- Droši vien tas ir tavs tēvs, - viņa atbildēja, apskatījusi avīzes izgriezumu tuvāk.

- Vai jums nešķiet, ka šī roka ir pārak tukla vijoļu meistaram?

- Tev taisnība, tavam tēvam bija ļoti smalki veidotas rokas.

- Vai jūs atceraties šo banketu?

- Itin nemaz. Bet es domāju, ka tās ir gadskārtējās svinības, ko vienmēr rīkoja Valzī Trīsvienības svētkos.

- Un kas par avīzi ir Valzī Balss?

- Sīks vietēja rakstura reklāmas izdevums. Tas neiznāk jau kādus septiņus vai astoņus gadus, kopš izdevējs aizgājis pensijā. Viņš ir pensionēts skolotājs un joprojām dzīvo Valzī. Man šķiet, ka viņš ir saglabājis savu arhīvu. Varbūt tieši pie viņa tev izdotos atrast vēl kādus tās dienas uzņēmumus.

- Loras jaunkundz, ļaudis melš, ka Žans Batists nemaz neesot mans tēvs. Ko jūs par to domājat?

- Es tenkās neklausos.

- Jūs taču bijāt manas mātes draudzene. Vai tad viņa neuzticēja jums savus noslēpumus?

- Es jau pagājušajā reizē teicu, ka viņai bija sakars, taču es nekad neko neesmu dzirdējusi par to vīrieti. Varbūt, ka tavam tēvam bija problēmas... kā lai to pasaka?... medicīniska rakstura problēmas. Tajos laikos mēs vēl nebijām tikuši tik tālu, lai palīdzētu precētiem pāriem tikt pie bērna.

Ja jau jūs ielikāt šo avīzes izgriezumu aploksnē, tad acīm redzot uzskatījāt, ka tas man palīdzēs uziet kādas pēdas, vai ne?

Loras jaunkundze pasmaidīja.

- Tas jau tikai tāds sīks posmiņš garajā meklējumu ķēdē. Nemaz nezinu, vai tas tev ko dos.

- Paldies jums par visu, - Žils sacīja, nolicis aploksni. - Vai es drīkstu paturēt avīzes izgriezumu?

- Noteikti, tas tev noderēs, kad satiksies ar Monža kungu.

- Monža kungu?

- Jā, bijušo Valži Balss izdevēju. Viņš dzīvo pie Valzī robežas tajā lielajā mājā, kas būvēta no pelēkajiem akmeņiem.

Žils panācās solīti pretim bibliotekārei un neveikli noskūpstīja viņu uz vaiga.

- Ardievu, Loras jaunkundz.

- Ardievu, Zil. Ceru, ka Grāla meklēšana nesīs tev mieru...

Viņa cieši apskāva Žilu un neatskatījusies nozuda starp aizmirsto grāmatu rindām.

X  ZIEMASSVĒTKI

Nora atnāca vēlu vakarā, kad viesnīca jau grima tumsā un klusumā. Viņa šķērsoja istabu, pagriezusies pret sienu ar sejas labo pusi, kas vērta viņu līdzīgu tēlam no ēģiptiešu freskas.

- Tev vairs nav jāslēpjas, - Žils viņai maigi sacīja. - Es jau esmu pieradis pie tavas sejas tādas, kāda tā ir. Kad skatos tajā, es redzu vienīgi tavu labsirdību, gudrību un maigumu, ko tu tik dāsni sniedz.

- Reizēm man gribas uzlikt uz sejas masku ka tādai Venēcijas kurtizānei, - ar nepatiku sacīja Nora. - Zini, tādu melnu pusmasku ar plīvuriņu, kas nosegtu seju līdz pat zodam.

- Vai lika darīts viss iespējamais, lai tevi izdziedinātu?

- Man liekas, ka vecāki ir apbraukājuši visus zināmos speciālistus Eiropā. Neviens ķirurgs neņemas operēt. Tā vaina sēž pārāk dziļi audos, un rēta var vēlāk pārvērsties ļaundabīgā audzējā. Reiz man parakstīja medikamentu, kas depigmentē ādu, bet mans organisms to nepieņēma. Ilgu laiku es lietoju tonālo krēmu. Tas noslēpa krāsu, bet ne formu. Un tad, ar laiku, es beidzot pieradu pie svešiem skatieniem. Man labāk patīk dzīvot, nevis but skaistai dažus gadus un pēc tam nomirt no vēža.

- Bet tu jau esi skaista, Nora.

- Cik mīļi, ka tu to saki.

- Es to saku no sirds. Ir ārējais skaistums, un ir vēl cits, kas sastopams daudz retāk, tas atstaro dvēseles gaismu.

- Labāk parunāsim par tevi. Vai esi kaut cik pavirzījies uz priekšu savos meklējumos?

- Mazliet. Baumas, ko man atstāstīji, nav gluži bez pamata.

- Vai tas tevi apbēdina?

- Es īsti neizprotu, ko jūtu. Es sāku saprast, ka patiesības krāsa nekad nav tieši balta vai tieši melna. Es biju iedomājies, ka mana māte ir egoiste un auksta aprēķinātāja. Bibliotēkā es lasīju vēstules, kas rada par viņu pavisam citu priekšstatu. Taču gadiem ilgi es biju nepiekāpīgs attiecībās ar māti. Man pat liekas, ka es viņu ienīdu. Vienā no savām vēstulēm māte rakstīja Loras jaunkundzei, ka mana rakstura stūrgalvīgā puse viņu biedējot. Toreiz man bija tikai pieci gadi... Cik pamatots izrādījies viņas satraukums!

Žils uz brīdi apklusa, jūtot, ka emociju pārpilnībā aizžņaudzas rīkle. Nora nevēlējās pārtraukt klusumu. Viņa vienkārši saņēma Žila rokas savējās, kā sasildot pēc stipra sala.

- Visus šos gadus, - Žils turpināja ar acīm redzamu piepūli, - es vairāk par visu mīlēju cilvēku, ko uzskatīju par savu tēvu, es idealizēju viņu gluži ka Dievu, es gribēju būt par viņa atmiņas glabātāju. Es vēl joprojām nezinu, vai tiešām esmu viņa dēls, un patiesībā tam vairs nav īpašas nozīmes. Es zinu, ka viņš bija tāds pats cilvēks kā visi, ka viņam piemita gan trūkumi, gan labās īpašības, ka viņš spēja ciest, bet arī sagādāt ciešanas. Pat ja viņš nebija mans radītājs, viņš tomēr bija mans audžutēvs, un es esmu pārliecināts, ka viņš mani mīlēja. Kas attiecas uz pārējo, es nedomāju, ka man ir kaut mazākās cerības uzzināt to, kas patiesībā ar viņu noticis.

- Vai gribi atteikties no turpmākās meklēšanas?

- Man vēl šis tas jāpārbauda. Vajadzētu satikties ar Monža kungu Valži un pamēģināt noskaidrot, kur palicis tas ārsts, kurš bija manu vecāku ģimenes draugs, vairs neatceros viņa vārdu...

- Kostanns.

- Tieši tā. Pēc tam man atliks tikai atvadīties no Valdenas.

Kora nolieca galvu, lai slēptu pēkšņi uznākušās skumjas.

Viņa pasteidzās mainīt sarunas tematu.

- Rīt ir Ziemassvētki, un daudzi ciema iedzīvotāji raduši pavadīt šo vakaru pie mums viesnīcā. Tās tev būs patīkamas pārmaiņas pēc pierastā klusuma.

- Es redzēju ēdienkarti. īsti Rablē garā! Jājautā, kā gan iespējams visu to notiesāt vienā vakarā.

- Kalnu gaiss uzlabo ēstgribu.

- Vai tu pati apkalposi viesus ēdamzālē?

- Nē, uz banketiem un svētku vakariņām tēvs parasti pieaicina palīgus no malas. Es palīdzēšu virtuvē.

- Tad jau es tevi nemaz neredzēšu.

- Ja vēlies, varam satikties, baznīcā, pusnakts dievkalpojuma laikā.

- Es neesmu radis iet uz baznicu, - sacīja Žils mulsumā, ko pats nespēja izskaidrot.

- Vai esi jau redzējis vitrāžas, kad tās no iekšpuses izgaismo sveces? Varētu domāt, ka gaisma mēģina tām izlauzties cauri, lai savienotos ar tumsu, taču tas neizdodas, un vitrāžas it kā uzliesmo.

- Es atnākšu, - Žils teica.

- Vislielākā vitrāža ir divsimt gadu veca. Zilās un zeltainās krāsas ir īpaši dzidras. Ir tikai neliels sarkans laukumiņš, kas attēlo sirdi kāda eņģeļa krūtīs. Kad uzspīd saule, sarkanā krāsa atspoguļojas uz grīdas plātnēm pie altāra un atgādina lielu asins peļķi.

- Es atnākšu, - Žils atkārtoja.

*

Žils pamodās vēlu. Gaidāmo dzīru noskaņā viņš paēda pieticīgas brokastis, ko pasniedza viesistabā. Lielajā ēdamzālē jau klāja galdus, rotāja galdautus ar ileksa zariem, āmuļa zariņiem un mirdzošiem svečturiem.

Ceļā uz Valzī Žils nožēloja, ka nav paņēmis līdzi dūmakainās brilles. Žilbinoša saule aizdedza tūkstošiem dzirksteļu sala izveidotajos sniega kristālos. Laiks bija tik neticami skaidrs, ka pie apvāršņa iezīmējās tālīnie kalni. To zilganajā dūmakā tītās aprises šķila ceļamies augšup no kāda sen nogrimuša kontinenta.

Šajā ledus un akmens Atlantīdā, kur vēji dus, mazākais troksnītis šķila neizturami skaļš. Sniega garozas krakšķis vai ērgļa kliedziens virs ielejas pārplēsa klusumu tikpat griezīgi kā dunča dūriens. Kad pa ceļu garām brauca mašīna ar sniega ķēdēm uz riteņiem, tās rīboņa vēl ilgi atbalsojās klusumā, pirms izzuda otrā pasaules malā.

Monža kungs ne mazākā mērā neatgādināja kalnieti. Būdams ļoti maza auguma, viņš turklāt bija atbaidoši kārns, taču pirmais iespaids par šī cilvēka vārgumu mainījās, tiklīdz atskanēja viņa mundrā, spēcīgā balss. Divi plati priekšzobi aizņēma gandrīz visu viņa muti, izbīdot uz priekšu apakšlūpu. Viņš saņēma Žilu ārkārtīgi pieklājīgi, ieveda savā milzīgajā namā un aicināja sasildīties pie kamīna, kur sprēgāja malkas pagales.

Žils sniedza viņam avīzes izgriezumu un izteica savu lūgumu. Monža kungs nejautāja nedz, kas viņš tāds ir, nedz to, kāpēc viņam šādas ziņas vajadzīgas. Monža kungs bija pieradis, ka pie viņa griežas pēc padoma par šī novada vēsturi, jo šajā ziņā viņš bija īsts korifejs. Viņš klusējot apskatīja avīzes izgriezumu, apgrieza to otrādi, vieglītēm, ar pašiem pirkstu galiem aptaustīja papīru.

- Žēl, ka te nav datuma, - viņš beidzot sacīja. - Pēc papīra nodzeltējuma pakāpes un iespied tehnikas veida tam varētu būt vismaz piecpadsmit vai divdesmit gadu. Te nenoliedzami uzņemtas Trīsvienības svētku pusdienas, ko kādreiz rīkoja Valzī Goda zālē.

- Vai jums nevarētu būt saglabājušās vēl kādas tās dienas fotogrāfijas?

-Tas ir pilnīgi iespējams. Parasti es katram notikumam par godu vienmēr uztaisīju vismaz duci negatīvu. Bet man vajadzēs izskatīt savā arhīvā materiālu vismaz par pieciem gadiem, un tas prasīs laiku. Tomēr nekad nevar īsti zināt, dažreiz mēdz laimēties... Nāciet man līdzi, jaunais cilvēk!

Mājas augšstāvs bija pilnībā pakārtots Vnlzi Balss arhīva vajadzībām. Avīžu ķīpas vis nebija saliktas plauktos, bet gan sakrautas vairāk vai mazāk kārtīgās kaudzēs, no kurām dažas slējās līdz pašiem griestiem. Monža kungs ienira šajā putekļainajā labirintā, un, izņemot vieglu papīra švīkstoņu, kādu laiku vairs nekas nebija dzirdams.

Gaidīšana pamatīgi ievilkās. Žils neuzdrīkstējās apsēsties vai kaut atspiesties pret kādu no avīžu ķīpām, baidoties, ka tās sagāzīsies.

Piepeši Monža kungs parādījās atkal, vicinot pa gaisu vairākas avīžu lapas. Viņš bez trokšņa iznira no kādas spraugas starp divām kolonnām, kas bija tik šaura, ka tur nespētu izspraukties pat žurka.

- Vajadzēja atkāpties astoņpadsmit gadus vecā pagātnē, lai atrastu šo reportāžu, bet es netiku klāt fotogrāfijām, - viņš teica.

Tad Monža kungs negaidīti pacēla balsi:

- Kāds kauns! Fotogrāfijām vajadzēja būt turpat, kur attiecīgajam numuram. Tas ir pilnīgi nepiedodami...

- Tas nekas, es varu atnakt citu reizi, - sacīja Žils izbijies, redzēdams saimnieku tik satrauktu.

- Dodiet man divas dienas laika, un es tās atradīšu. Aiz neuzmanības vai kādas kļūdas pēc fotogrāfijas droši vien ievietotas citā šķirkli. Vai jūs maz spējat aptvert, jaunais cilvēk, ka vesels pusgadsimts vietējās vēstures atrodas vienkopus šajā telpā? Iedomājieties tikai visas šīs kāzas, bēres, svētkus! Ari nelaimes gadījumus... Runājot par nelaimes gadījumiem, es atradu kādu rakstu, kas, iespējams, varētu jūs interesēt.

Viņš sniedza Žilam lapu, kuras virsraksts vēstīja:

Vnldcnas vijoļu meistara traģiska pazušana.

- Tātad jūs zināt, kas es esmu? - ar izbrīnu vaicāja Žils.

- Visa ieleja zina par jūsu ierašanos. Un, šķiet, es atpazinu jūsu māti avīzes izgriezumā, ko man parādījāt.

- Vai jūs labi pazināt manus vecākus?

- Gandrīz nemaz. Reiz es apciemoju viņus kalnu namiņā, Valdenā. Man gribējās uzrakstīt par miniatūrām, ko veidoja jūsu tēvs, bet viņš nevēlējās, lai es tās fotografēju. Reizēm sastapu viņus ciemā, it īpaši jūsu māti. Es lūdzu viņai interviju, kad jūsu tēvs pazuda. Viņa atbildēja, ka viņai nekas neesot sakāms.

- Ko jūs par viņiem domājat?

- Jaunais cilvēk, būdams vietējās avīzes korespondents, es vienmēr esmu izvairījies spriest par cilvēkiem, lai kas ari notiktu. Man bija gana ar to, ka atstāstīju notikumus. Kāda fotogrāfija, dažas rindiņas, bet nekad noskaņojums... Varat spriest pats. Rakstā, ko jums iedevu, es atzīmēju tikai faktu, papildinot to ar komentāru, ko man sniedza žandarms, kurš organizēja meklēšanu.

Viņi atkal nokāpa lejā apakšstāvā.

- Pienāciet vēlreiz pēc divām dienām, tad es būšu sagādājis to, ko meklējat. Bet pagaidām novēlu jums priecīgus Ziemassvētkus.

- Ari jums priecīgus Ziemassvētkus, - sacīja Žils, - un liels paldies par palīdzību.

Atvadījies Žils atcerējās, ka gans Greguārs Martinels dzīvo tikai pāris simts metru tālāk. Žilam iegribējās viņu apciemot, bet debess jau pamazām satumsa, un viņš devās atpakaļ uz Valdenu.

*

Tikko Žils iegāja vestibilā, saimnieks pienāca viņam klāt.

- Salonā jūs gaida kāda jauna būtne, - viņš sacīja. - Viņa apgalvo, ka esot jūsu māsa, un gribēja, lai iedodam viņai jūsu istabas atslēgas.

Žils steidzās turp.

Florianna pacietīgi gaidīja, sēžot vienā no salona klubkrēsliem, ietinusies savā stepētajā parkā, kas vērta viņu līdzīgu eskimosam. Turpat blakus stāvēja divi milzīgi čemodāni.

- Flo! Es domāju, ka tu esi Romā...

- Man jau sen vajadzēja tur būt, bet notika lidostas dispečeru streiks... Galu galā mēs no ceļojuma atteicāmies, un es iedomājos, ka varētu atbraukt šurp.

- Kāds pārsteigums! Tas nu gan ir pārsteigums!

- Varbūt man tomēr vajadzēja tevi brīdināt. Saimnieks teica, ka viņam vairs neesot nevienas brīvas istabas, ir taču Ziemassvētki.

- Tas nekas. l£s palūgšu, lai manā istabā ienes saliekamo gultu. Vai tev nav par karstu? Zini, te nav nekāda igla, bet gan viesnīca ar centrālo apkuri.

- Vilcienā es tik šausmīgi nosalu, ka tikai nupat sāku nedaudz atsilt.

- Nāc, es parūpēšos par tavām mantām.

Žils paņēma čemodānus, klusībā sev jautājot, vai tik viņa iegūtā māsa gadījumā nav paņēmusi līdzi hanteļu kolekciju.

Istabā ienesa saliekamo gultu, kamēr Žila pārsteigto acu priekšā Florianna sāka izkravāt mantas. Viņa bija paņēmusi līdzi kādus desmit pārus apavu, kuru lietderība šajā kalnainajā vidē likās stipri apšaubāma, un veselu lērumu bikšu, svārku, T kreklu un džemperu visās varavīksnes krāsās, nemaz nerunājot par oriģinālo apakšveļu, kas vairāk piederējās eksotiskam klimatam, un iespaidīgu daudzumu skaistumkopšanas līdzekļu. Viņai līdzi bija pat veseli trīs peldkostīmi, par ko Žils smējās locīdamies.

- Izbeidz zoboties! - izmeta Florianna. - Šīs mantas bija paredzētas ceļojumam uz Itāliju, un man nebija laika tās pārkravāt. Es tikai pieliku klāt dažas siltākas drēbes. Turklāt es domāju, ka šajā nostūrī būs vismaz baseins.

- Vienmēr jau var izkausēt nedaudz sniega...

Florianna meta viņam ar mokasīnu, ko viņš atvairīja tikai

par mata tiesu.

*

Viņus iekārtoja pie maza galdiņa pašā zāles galā. Klātesošie bieži raudzījās uz viņu pusi un klusi sačukstējās. Viņu smiekli disonēja ar vispārējo gaisotni, kas vairāk atgādināja bēres nekā svētku mielastu.

Pārvarējis grūtsirdību, kas bija uzmākusies, rakņājoties pagātnes notikumos, Žils Floriannas klātbūtnē atguva milzīgu dzīvesprieku. Viņa bija skaidrs un gaišs apliecinājums nākotnei, kas beidzot tikusi vaļā no pagātnes rēgiem un nomācošo atmiņu smagās nastas. Viņš apzinājās, ka Florianna ir viņa vienīgais, īstais draugs, ka viņa ne reizi nav viņu pievīlusi, un bērnības atmiņās tieši viņa saistījās ar retajām sirsnības izpausmēm. Bieži Žils bija jutis pret viņu sakāpinātu iekāri, ko modināja pubertātes perioda alķīmija. Iztēlē viņš nodevās sapņiem, kuros glāstīja Floriannu, izģērba viņu, iepazina viņas ķermeņa aprises. Tādas reizēs Žils izjuta tik lielu mulsumu, ka vairākas dienas pēc kārtas neuzdrīkstējās pat paskatīties uz meitenes pusi. Reizēm Žils sev atgādināja, ka viņi nav vienu vecāku bērni, tāpēc gadījumā, ja viņa sapņi reiz piepildītos, tas nekādā ziņā nebūtu asinsgrēks. Bet sirsnīgā saprašanās, kas abus vienoja, bija daudz stiprāka par asinsradniecību. Tā pamazām izauga pārspēku, kas līdzīgi granīta cietoksnim pretojās kārdinājuma vilinājumam.

Žils aptvēra, ka paša pārdomas uz brīdi aizrāvušas viņu tālu projām no Valdenas. Tuvojās pusnakts. Viesiem jau pasniedza torti ar ileksa lapiņu rotājumu no marcipāna.

- Gandrīz aizmirsu, - sacīja Florianna, izvelkot no somiņas kādu aploksni. - Tētis lūdza, lai nododu to tev. Tas ir tāds mazs finansiāls papildinājums brīvdienām.

- Tas ir ļoti mīļi, bet es vel neesmu iztērējis pat trešo daļu no tā, kas man tika iedots aizbraucot.

- Uzskati to par Ziemassvētku dāvanu.

- Kā tad mūsu Martēnam klājas?

- Tīri labi, ja neskaita to, ka viņš pēdējā laika dzer aizvien vairāk, un tas mani sāk uztraukt.

- Nevajadzētu tik ilgi atstāt viņu vienu

- Es ari tā domāju. Tāpēc parit braukšu mājās, lai pabūtu kopā ar viņu, tā būs labāk.

Kāds kungs ar sirmiem deniņiem pienāca pie viņu galdiņa un uzrunāja Žilu.

- Jus taču esat Žana Batista Barnjē dēls? Bet es esmu dakteris īvs Kostanns. Es pavadu šos Ziemassvētkus Valdenā un nejauši uzzināju, ka esat šeit. Es tikai vēlējos sasveicināties un apliecināt, ka vienmēr esmu jutis pret jūsu vecākiem visdziļākās simpātijas.

- Tā ir gluži neticama sakritība, ka ari jūs esat šeit, es biju nodomājis jūs uzmeklēt.

- Jūs būtu man sagādājis lielu prieku. Piedodiet, bet es neesmu šeit viens, un man jādodas atpakaļ pie sava galdiņa. Varbūt mēs varētu satikties rit viesistabā tūlīt pēc brokastīm.

- Sarunāts, dakter.

- Priecīgus Ziemassvētkus!

- Priecīgus Ziemassvētkus...

- Tu gribēji viņu satikt? - apjautājās Florianna, tiklīdz dakteris bija aizgājis.

- Jā, es uzzināju dīvainas lietas par saviem vecākiem. Es tev paskaidrošu. Tā nebija mūža lielā mīlestība, un es pat neesmu drošs par to, ka vijoļu meistars tiešam ir mans tēvs.

Taču nebojāsim šo skaisto vakaru. Labāk uzvelc parku un nāc man līdzi, tūlīt jāsākas pusnakts dievkalpojumam.

- Tu esi sācis apmeklēt baznīcu?

- Es tikai gribu redzēt no iekšpuses izgaismotās vitrāžas.

Florianna viņu neticīgi uzlūkoja.

- Baznīca atrodas tepat, tieši pretim viesnīcai, - Žils turpināja. - Mums tikai jāpāriet pāri laukumam.

Mise jau bija sākusies, kad, ērģelēm skanot, viņi nostājās joma mijkrēslī.

Žils centās atpazīt vitrāžu, par kuru Nora viņam bija tik aizrautīgi stāstījusi. Viņš redzēja vien krāsaina stikla kombināciju, kas izteica sāpes un samierināšanos, upurējot izlietās asinis. Vesela sveču jūra slavināja šo spožumu un slepeno cietsirdību. Starp mocekļiem un bendēm Madonnas seja pauda žēlsirdību. Žils nespēja novērst no viņas acis.

Viņš pamanīja Noru, tikai iznākot no baznīcas. Viņa bija aplikusi sev šalli, kas noslēpa sejas kroplīgo daļu. Žils gribēja pieiet viņai klāt, lai iepazīstinātu ar Floriannu. Nora uz mirkli pagriezās un uzlūkoja viņu ar ciešanu pilnu skatienu kā Madonna baznīcā, un tad pazuda tumsā, kur mirdzēja tālā Rīta zvaigzne.

XI CITA KORA

Žils pavadīja ellišķīgu nakti saliekamajā gultā ar nolietotām atsperēm un izgulētu matraci. Pārnākot no baznīcas, viņam radās kļūmīga doma pasūtīt karstvīnu. Viņa kuņģis, kas jau tā bija pārslogots ar brieža cepeti un Ziemassvētku torti, netika galā ar šo pēdējo pārbaudījumu un pamatīgi sadumpojās. Lai aina būtu pilnīga, viesnīcas cauruļvados, kas parasti uzvedās tik klusi, nemitīgi trokšņoja ūdens, ko acīmredzot izraisīja lielais noslogojums tualetēs, kas radās viesu kuņģu darbības traucējumu dēļ.

Galīgi nokausēts, Žils pamodās samērā agri, vismaz Ziemassvētku ritam noteikti. Viņš palūkojās uz Floriannu, kas mierīgi gulēja, rokas sakrustojusi uz krūtīm un plaukstas piekļā-vusi pleciem, it kā turētu savās skavās kādu neredzamu būtni.

Tukšajā ēdamzālē brokastīm saklātie galdi vēl bija pilnīgi neskarti. Telpā vējoja svaigas maizes un kafijas uzmundrinošais aromāts. Žils cerēja kaut uz īsu brīdi satikt Noru. Viņš nožēloja, ka pie baznīcas viņa bija nozudusi, nepasakot viņam ne vārda. Žilam pat nebija radusies izdevība pateikt, ka Flori-anna ir viņa māsa. Tiesa gan, viņi nemaz nebija viens otram līdzīgi un kopā vienmēr izskatījās kā tāds iemīlējies pārītis.

Nora droši vien pārdzīvoja šīs negaidītās viešņas ierašanos, un Žils dega nepacietībā viņai visu paskaidrot. Taču pie viņa pienāca pats saimnieks un uzdeva parasto jautājumu:

- Kafiju, tēju, kakao?

Žila kuņģis vēl nebija atkopies, viņš izvēlējās stipru kafiju un grauzdiņus.

- Vai Noras te nav? - Žils uzdrošinājās pajautāt.

- Viņa vēl guļ, - saimnieks norūca. - Turklāt es būtu jums pateicīgs, ja jūs pārtrauktu par viņu interesēties. Viņai jau tāpat rūpju diezgan.

- Vai jūs tiešām domājat, ka esmu spējīgs nodarīt viņai pāri?

- To es nezinu, bet, kopš esat šeit, viņa vairs nespēj paciest nedz savu izskatu, nedz savu tēvu un māti. Mēs gribam pasargāt savu meitu no liekām emocijām.

- Nezinu gan, vai Norai nāk par labu uzspiesta izolācija. Ir jūtams, ka viņai gribas kontaktēties ar cilvēkiem.

- Es neiebilstu, taču, kad jūs aizbrauksiet, viņai atkal būs problēmas un līdz ar to - arī mums. Tā jau ir trešā reize, kad viņa pieķeras kādam pansionāram. Abi pārējie apsolījās viņai rakstīt, atbraukt vēl kādreiz, lai viņu apciemotu. Tomēr viņa nav sagaidījusi nevienu vēstuli, nevienu apciemojumu. Iepriekšējo reizi mēs neuzdrošinājāmies atstāt viņu vienu ne uz mirkli, jo baidījāmies, ka viņa varētu sev ko nodarīt. Starp citu, būšu ar jums atklāts, reiz viņa jau mēģināja pārgriezt sev vēnas. Turklāt jūs viņai esat daudz par jaunu, jums vēl nav pat astoņpadsmit gadu, bet viņai jau ir divdesmit trīs.

- Par saviem gadiem mēs nemaz netikām runājuši, - paraustījis plecus, bilda Žils.

Ēdamtelpā ienāca kāds pāris un apsēdās pie galdiņa.

Saimnieks viņus apkalpoja, tad atgriezās un apsēdās Žilam blakus, lai klusā balsi turpinātu sarunu. Viņam uz pieres izspiedās sviedru lāsītes.

- Manuprāt, jūs esat gudrs un labsirdīgs puisis. Neaiz-ejiet ar Noru par tālu, es jūs ļoti lūdzu! Neļaujiet viņai jums pieķerties.

- Baidos, ka ir jau par vēlu, - Žils samulsis atbildēja.

- Cik tālu tad esat tikuši?

- Man negribētos jus mānīt. Mēs pavadījām kopā vienu nakti.

- Ak tā!

Šķila, ka saimnieka veselīgā seja vienā mirklī būtu zaudējusi krāsu. Ieraugot viņa nobālušo vaigu un skatienu, kas dzēla asāk par nazi, Žils iedomājās, ka virs tūlīt metīsies viņam pie rīkles. Balsi, kas nonāca līdz viņa apziņai, smacēja dusmas.

- Es nevaru izmest jus uz ielas Ziemassvētku laikā, taču dodu jums četrdesmit astoņas stundas, lai sakravātu mantas un laistos projām kopā ar to sikaļu, kas pie jums atbraukusi.

- Viņa ir mana māsa, - iebilda Žils, - nu tas ir tā, ka...

- Tikmēr es jums aizliedzu tuvoties Norai.

- Jūs veltīgi tā dusmojaties. Es ļoti cienu jūsu meitu, un pretēji abiem pansionāriem man nebija ne mazākā nodoma pēc aizbraukšanas atstāt viņu bez ievērības.

- Mēs esam viens otram visu pateikuši, - piecēlies no galda, saimnieks pārtrauca Žilu.

*

Pirms aiziešanas pensijā un pārcelšanās uz dienvidiem Ivs Kostanns četrdesmit gadus bija vienīgais ārsts Valdenā un apkārtējos ciemos. Bargās ziemas un kalniešu aizspriedumi

pret medicīnas iestādēm spieda viņu pašam uzņemties sīkas ķirurģiskas operācijas, kā arī pieņemt dzemdības. Lielākā daļa ielejas bērnu bija nākuši pasaulē viņa klātbūtnē, un tikai retais nāves stundā nebija dalījies ar viņu savas dzīves pēdējos mirkļos. Pēc sešu gadu prombūtnes dakteris Kostanns bija atgriezies vietā, kur piedzīvojis tik daudz prieka un bēdu. Ziemassvētki Valdenā viņam zināmā mērā bija tāds kā svētceļojums.

Žils uzmeklēja viņu viesistabā, kā bija norunāts. Dakteris Kostanns izteica nožēlu, ka nav varējis ierasties uz Suzannas bērēm. Viņš pastāstīja Žilam par tām reizēm, kad bija ticies ar viņa vecākiem, par saviem apmeklējumiem kalnu namiņā. Daktera atturīgā liecība veidoja kaut ko līdzīgu mūrim Žila ziņkāres priekšā. Viņš centās to pārvarēt, uzdodot strupu jau tājumu:

- Man stāstīja, ka mātei pirms manas dzimšanas bijis ārlaulības sakars. Vai jūs to zinājāt?

- Es neesmu dvēseļu ārsts.

- Dakter, man ir svarīgi zināt, vai es esmu vai neesmu Žana Batista Barnjē dēls.

Tēlodams vienaldzību, saimnieks jau labu laiku klaiņoja pa vestibilu, ik pa brīdim noejot cieši gar viesistabas durvīm, kas nepaslīdēja garām daktera Kostanna uzmanībai. Viņš uzsmaidīja Žilam un skaļākā balsī teica:

- Mīļo draudziņ, ārā ir brīnišķīgs laiks. Varbūt labāk iziesim pastaigāties? Svaigs gaiss palīdzēs mums atgūties no pagājušās nakts dzīrēm.

Abi silti saģērbās un izgāja laukā. Sala iespaidā sniegs bija nedaudz atkāpies, šur un tur atsedzot skatienam mazas asfalta saliņas.

Ivs Kostanns izskatījās noraizējies. Ārsta atturība cīnījās ar dēla izmisumu patiesības meklējumos. Beidzot viņš izlēma, ka jaunekļa vēlme ir daudz pamatotāka par profesionāla noslēpuma saglabāšanu pret aizgājējiem.

- Vispirms jums man jāapsola, ka nekādā ziņā nevērtēsiet no morāles viedokļa to, ko jums uzticēšu.

Žils to apsolīja. Un ārsts ieveda viņu divdesmit gadus tālā pagātnē, zaudētā laika krustcelēs.

- Es nebiju jūsu vecāku ārstējošais ārsts. Viņi konsultējās pie manis tikai retos gadījumos, kad dzīvoja šeit, kalnu namiņā. Laika ritumā es, protams, iepazinu viņu slimības vēstures. Un, kad mūsu attiecības kļuva tuvākas, viņi man pastāstīja par savām raizēm. Gadiem ilgi viņi bija mēģinājuši tikt pie bērna. Suzanna bija apmeklējusi speciālistu - no viņas puses viss bija kārtībā. Žans Batists ilgi pretojās jebkādai -izmeklēšanai, bet es uzstāju, un viņš beidzot padevās. Kad viņi uzzināja rezultātus, abi jutās ļoti nomākti. Jūs jau zināt, ka tolaik mākslīgās apaugļošanas tehnika vēl nebija tik augsti attīstījusies, kā tas ir šodien. Kādu laiku viņi domāja par bērna adopciju. Un tad Suzanna kļuva grūta, bet ne jau no Žana Batista, jo analīzes apstiprināja, ka viņa sēkla ir pilnīgi neauglīga.

Pēc šī pēdējā apliecinājuma Žils jutās galīgi salauzts, bet neko neizrādīja. Viņš piepeši iztēlojās laivu, kas nes vijoļu meistaru atklātā jūrā, aizvien tālāk no krasta, kamēr viņš pēdīgi nozūd biezajā miglā.

- Tas ir banāls stāsts, kas piemeklē daudzus precētus pārus, - dakteris Kostanns turpināja. - Un tas visbiežāk izriet no nepārvaramas vēlēšanās izjust mātes laimi, nevis no tieksmes pārkāpt laulību. Es negribētu, ka tas sagandē jūsu atmiņas

par māti. Es varu apliecināt, ka šī sieviete bija pelnījusi cieņu, un viņai bija vajadzīga liela drosme, lai tiktu galā ar radušos situāciju.

Viņi bija pagājuši garam ciemata pēdējām mājām. Pļavmalās sniegs bija atkāpies, atsedzot retus, dzeltenus zāles stiebrus.

Ārsts apzinājās, ka Žils, kura seja bija tikpat bāla kā ziemas debesis, satraukti gaida, ka viņš turpinās.

- Diemžēl, runājot par jūsu radītāja identitāti, es neko nevaru līdzēt. Sājā ziņā Suzanna izturējās ļoti atturīgi, un man nepienācās viņu par to izjautāt.

Žils ievilka plaušās krietni daudz gaisa. Viņš nodomāja, ka meklēšana tagad ir galā, tepat, pie šīs nomelnējušā sniega kaudzes, un viņa tēvs uz mūžīgiem laikiem paliks nezināms. Šis neredzamais, kas tik ilgi bija izmantojis Žana Batista vaibstus, īstenībā nekad par viņu nav raizējies. Vai viņš vispār zināja, ka Suzanna laidusi pasaulē viņu slepenā sakara augli?

Ivs Kostanns atsauca Žilu tagadnē un piedāvāja atgriezties viesnīcā. Nespēdams izrunāt ne vārda, Žils tikai pamāja ar galvu par zīmi, ka piekrīt. Viņam par katru cenu vajadzēja kaut kā novērst domas, izvairīties no bēdām, kas aizžņaudza kaklu. Viņš saņēma visus spēkus un sāka runāt par Noru un draudiem, ko viņam bija izteicis saimnieks.

- Šā vīra uzvedībā ir kaut kas divdomīgs, - ārsts sacīja. - Kad vēl praktizēju Valdenā, es nespēju saprast, kāpēc viņš atsakās konsultēties ar labu ķirurgu, lai palīdzētu savai meitai.

- Vai gribat teikt, ka viņš nav darījis visu iespējamo, lai viņa izveseļotos? Nora apgalvoja, ka esot apmeklējusi labākos speciālistus Eiropā...

- Jā, šarlatānus! Nenozīmīgus provinces ķirurgus, kas operējuši vienīgi aklo zarnu vai mandeles un nekādā ziņā nevēlas uzņemties risku! Es vairākkārt sagādāju šim kungam labu speciālistu adreses, kuri turklāt jau bija ar panākumiem ārstējuši keralozas dzimumzīmes. Bet viņš tās ne reizi neizmantoja. Jājautā, cik lielā mērā meitas nelaime varētu būt izdevīga viņa paša uzņēmumam. Ja Nora izveseļotos, uz precinieku nebūtu ilgi jāgaida, un tad viņa viesnīcu pamestu. Neaizmirstiet, ko nozīmē darbaspēks, kas vienmēr ir pie rokas, turklāt par brīvu.

- Tas ir briesmīgi! - iesaucās Žils. - Un Noras māte, vai tad viņai nav nekādas teikšanas?

- Nabaga sieviete ņem par pilnu visu, ko vīrs viņai stāsta. Viņa nekad neuzdrošināsies stāties viņam pretim. Viņa ir tik kautras dabas, ka nekad nerādās ēdamtelpā.

- Un Nora, viņa taču ir pārliecināta, ka itin nekas nav līdzams! Kā gan es varētu viņai palīdzēt?

- Tas ir ļoti delikāts jautājums. Te jārēķinās ar tēva iemiesoto varu. Viņš ir ātras dabas, ar tieksmi uz vardarbību, jums pašam bija iespēja par to pārliecināties. Nora atrodas pilnīgā viņa ietekmē. Bez tam šajā gadījumā nevar runāt par slimību šī vārda īstajā nozīmē. Noras dzīvība nav apdraudēta. Viņas gadījumā drīzāk būtu vietā meklēt palīdzību estētiskajā ķiru rģijā.

Viņi apmeta pusloku un atgriezās Valdenā, kur gaisā vējoja tītara cepeša aromāts. Apdullis no visa dzirdētā, Žils cieta klusu. Viltus, kam Nora bija kritusi par upuri, nobīdīja malā viņa paša problēmas.

- Es vēl gribētu apciemot dažus savus bijušos pacientus, -dakteris Kostanns sacīja. - Tā būs pirmā reize, kad viņi mani ieraudzīs bez asinsspiediena mērītāja un stetoskopa...

*

Florianna bija uzmetusi lūpu. Apgūlusies gultā ar visām drēbēm, viņa izlikās, ka lasa, un pat nepacēla galvu, kad Žils ienāca istabā.

- Būtu es zinājusi, ka pametīsi mani te vienu pašu, nemaz nebūtu braukusi.

- Tu gulēji kā murkšķis, vai tad man vajadzēja tevi modināt?

- Bet es biju iztēlojusies brokastis gultā, ko man atnestu uz lielas paplātes! Man vajadzēja skriet lejup pa trepēm, lai dabūtu remdenu kafiju un maizi, kas bija tik cieta kā akmens. Turklāt saimnieks rādīja niknu ģīmi.

- Viņam uz mani ir zobs. Es vēlāk paskaidrošu.

- Tu vienmēr saki, ka vēlāk paskaidrosi, un galu galā es tomēr palieku pilnīgā neziņā.

- Tev taisnība, pienācis laiks tev izstāstīt visu, kas šeit noticis. Bet es tevi brīdinu, tas var aizņemt daudz laika...

- Lieliski!

Zils ērti iekārtojās krēslā un iesāka savu stāslu ar ciemošanos pie gana Greguāra Martinela. Viņš pūlējās atcerēties katru teikumu un centās to izteikt pēc iespējas dabiskā balsī, taču viņa runa bieži skanēja pārlieku teatrāli. Kad Žils spiedzīgā balsī atdarināja Loras jaunkundzi, Florianna, neraugoties uz stāvokļa nopietnību, tikko valdīja smieklus. Viņas tieksme uz jautrību izkūpēja, kad Žils, meklēdams pareizos vārdus, ierunājās par Noru.

Sirsnīgo līdzjūtību pret saimnieka meitu drīz nomainīja sāpīgas izjūtas. Viņas iegūtais brālis līdz šim vienmēr bija stāstījis par savām likstām sirdslietās. Ik reizi Florianna bija viņu mierinājusi ar gluži vai mātišķu gādību, vienlaikus slepeni

izjūtot neizsakāmu baudu, saprazdama, ka novērsusi viņu no citu mīlestības. Dažkārt viņa kaunējās par savu egoismu, ļaujoties cerībai, ka viņas Žilū nodosies tikai platoniskām attiecībām. Un nu v'iņš bija gulējis šīs svešinieces skavās, svešinieces ar nakts seju. Viņa nespēja paciest pat domu par to un ļāvās niknuma lēkmei.

- Vai tu maz piesargājies? Ar viesnīcnieka meitu nekad neko nevar zināt...

- Kas tev lēcies, Flo?

- Es vairs nevēlos neko par viņu zināt, nekad vairs!

- Ak kungs, izskatās, ka tu rīko man greizsirdības scēnu!

- Es lai būtu greizsirdīga uz to slimo! Tu smejies, vai!

Žils viņu auksti uzlūkoja.

- Tas, ko tu tikko sacīji, ir ļoti neglīti.

Florianna aizstāvējās, kā prata. Viņa iekrita gultā, ieslēpa seju rokās un sāka elsot, koda lūpās, kuras tik nodevīgi bija izspļāvušas liktenīgos vārdus, gluži kā odzes, kas izlien no slēptuves.

Žils apsēdās uz gultas malas. Viņam gribējās sajust pirkstos Floriannas karstās asaras, noglaudīt viņas matus, sacīt, ka viņš ilgojas pēc viņas mīlestības vēl vairāk nekā jebkad.

- Tu taču zini, ka es nemaz negribēju tā teikt, vai ne, Žilū?

- Protams, ka es to zinu.

Florianna izslējās, viņas acis mirdzēja, un vaigi jau bija nožuvuši, tā ka Žils sev klusībā vaicāja, vai viņa tiešām raudājusi.

- Vai mēs neko nevaram darīt šīs meitenes labā?

Lielā cīnītāja Flo atkal bija savā elementā.

- Vajadzētu vismaz darīt viņai zināmu to, ko man sacīja

dakteris Kostanns, bet es nezinu, kā lai to izdara, viņa vairs neiziet no savas istabas, - Žils atbildēja.

- Kāpēc gan nepabāzt viņai zem durvīm vēstuli?

- Tā ir laba doma. Tikai problēma tā, ka viņas istaba atrodas apakšstāva privātajā daļā. Ja viņas tēvs pārsteigtu mani, tur ložņājot, viņš būtu spējīgs mani nogalināt.

- Uzraksti vēstuli, es parūpēšos, lai tā viņai tiktu nogādāta. Vēstuli viņi uzrakstīja abi kopā, meklējot īstos vārdus, lai

pārliecinātu Noru jau rīt doties līdzi Floriannai. Viņi piedāvāja Norai pajumti, līdz viņa būs tikusi vaļā no savas kaites, un apsolīja vēlāk pavadīt viņu atpakaļ uz Valdenu, ja vien viņa pati to vēlēsies.

Florianna gandrīz apmaldījās apakšstāva gaiteņos. Viņa pieklauvēja pie vairākām durvīm, pirms ieraudzīja to, kas varēja būt vienīgi Nora. Smaidot Florianna nodeva viņai vēs« tu 1 i no sava brāļa.

Vakarā, atgriezušies istabā pēc vakariņām, viņi ieraudzīja aploksni, kas bija nolikta uz gultas.

Mmm labo Žil,

Pateicos Tev par pūlēm, ko uzņemies manis dēj. Pirmā doma bija sakravat mantas un rit doties līdzi tavai māsai.

Pēc tam uz bridi iztēlojos sevi ar gludu, sārtu ādu un svaigu sejas krasu abās pusēs. Dīvainā kārtā ši vizija neizraisīja mani kāroto laimes sajūtu. Varbūt tāpēc, ka bauda tikt mīlētai tadai, kāda esmu, ir daudz reibinošāka nekā solījums iegūt skaistumu, kas man nekad nav bijis pieejams.

Vai Tu mani ievērotu, ja es nebūtu šādi apzīmogota? Tieši savam sejas defektam man jāpateicas par to, ka Tu veltīji

man uzmanību, un par prieka mirkļiem, kas vēlāk sekoja. Es esmu tam parādā par savu dzīves veidu, eksistenci, cerībām.

Mēs noteikti rakstīsim viens otram aizvien retāk un retāk, pirms ļausimies klusuma pieradumam. Es nekad tevi neaizmirsīšu.

N.

XII MARTĒNS

- Un kad jūs brauksiet projām? - saimnieks jautāja, nolūkojoties pakaļ taksometram, kas aizveda Floriannu.

Viņa balss tonis bija kļuvis pielaidīgāks. Viņš jau noteikti zināja, ka vairs ne no kā nav jābaidās.

- Rit no rīta, - Žils atbildēja. - Jūs varat izrakstīt man rēķinu.

Visu nakti viņš nebija pārstājis domāt par Noru un aizvien mazāk ticēja tam, ko viņa bija uzrakstījusi savā vēstulē. Droši vien viņa neuzdrošinājās pamest savas bērnības un ģimenes drošo cietoksni, lai dotos nezināmajā. Lai tā notiktu, viņai būtu vajadzējis akli uzticēties Žilam, taču viņi tikko kā bija pazīstami. Žils bija solījies viņai bieži rakstīt, atbraukt šurp pavasarī, lai mēģinātu vēlreiz pārliecināt. Gan viņa piekritīs, un Martēns noteikti neatteiksies apmaksāt ārstēšanas izdevumus. Viss šķita vienkārši.

Tomēr, kad viņš devās uz Valzī, lai satiktu Monža kungu, Žilam uzmācās šaubas, vai viņš spēs turēt doto solījumu. Doma par atgriešanos Valdenā, par ļaužu divkosību un nepārvaramo zudušo atmiņu mūri likās tik nepanesama kā vēl nekad.

Tas, ko viņš patlaban darīja, dos viņam pārliecību, ka nav

atstāta neievērota ne mazākā norāde. Tas bija garā ceļa pēdējais posms cauri laikam, kas ļaus apbedīt bērnības atmiņas aizmirstības dārzā.

Ko debesīm krita smalks sniedziņš, ko vējš sagrieza vieglās vērpetēs. Baltums bija atkarojis savu vietu pasaulē. Šajā brīdī Žils bija pārliecināts, ka baltā ir bezcerības krāsa.

Viņš neapzinājās, ka iet pa pašu ceļa vidu, kad izdzirda tieši aiz muguras mašīnas signālu. Žilu lēni apbrauca džips un apstājās blakus.

- Tātad joprojām Valdenā? - Greguārs Martinels ieaurojās, lai pārkliegtu savu suņu vaukšķēšanu.

- Rīt es braucu projām, - nu bija Žila kārta kliegt.

- Kāp iekšā! Vai biji ceļā pie manis?

- Es gribēju atvadīties pēc tam, kad bušu ticies ar Monža kungu.

- Ak, Monžs, tā vecā žurka! Reiz pienāks diena, kad viņu atradīs beigtu zem paša papīru ķīpām. Un kas vēl jauns?

- Nekas, es aizbraucu tukšā.

- Kas tad tev meklējams pie Monža?

- Nekas svarīgs, viņš iedos man kādu rakstu.

Žilam nebija ne mazākās vēlēšanās runāt paristajiem iemesliem, kas bija atveduši viņu uz Valzī.

Nedaudz vīlies, ka nav nekādu jaunumu, ko likt uz kārā zoba, gans klusēja līdz pašam ciemam, kur apturēja džipu pie lielās mājas.

- Te nu mēs esam! Vismaz tagad tev nevajadzēs iegriezties pie manis, jo esam jau tikušies. Es priecājos, ka iepazināmies.

- Es arī, - Žils atbildēja.

- Un neaizmirsti - kad nolikšu karoti, mazā vijolīte piederēs tev...

Triumfējoši atiezis zobus platā smaida, parādījās Monža kungs, tāds sīciņš, salīdzinot ar smagajām durvīm.

- Jūs nākat tieši laikā, jaunekli! Nav pagājusi ne ceturdaļ-stunda, kopš es beidzot dabūju rokā tas fotogrāfijas. Bet nāciet taču iekšā, tūlīt es jums visu parādīšu! Man jau gandrīz nolaidās rokas. Vai varat iedomāties, fotogrāfijas bija nejauši iekļuvušas pie dokumentiem par lauksaimniecības izstrādājumu gadatirgiem! Dažkārt man uzmācas jautājums, vai noteikti priekšmeti gadījumā nemēdz pārvietoties paši, lai sarežģītu mūsu dzīvi. Tātad! Paskatieties pats, vai šie uzņēmumi varētu būt jums noderīgi?

Žils izņēma fotogrāfijas no biezas kraftpapīra aploksnes. Viņš sagaidīja, ka ieraudzīs vienīgi svešiniekus. Un tomēr-jau otrais uzņēmums iedūra kā ar dunci sirdī.

Viņš tūlīt pazina vīrieti, kas bija aplicis roku Suzannas pleciem. Kopš tā laika Martēns nebija īpaši mainījies; varbūt tikai nedaudz pieņēmies svarā, smagākiem plakstiņiem, retākiem, sirmojošiem matiem.

Žils atcerējās laiku, kad kopā ar māti pārcēlās uz arhitekta villu. Tagad viņš daudz labāk saprata, kāpēc Martēns vienmēr izturējies tik atbruņojoši pasīvi pret viņa izlēcieniem un apvainojumiem. Bet kādēļ gan viņš nepateica? Pēc Suzannas nāves Martēns būtu varējis izmantot tikko radušos tuvību, lai atklātu viņam intīmo saikni.

Monža kungs noklepojās, lai atgādinātu par savu klātbūtni. Aiz jūtu pārpilnības pārvērstā balsī Žils pateicās viņam par pūlēm un lūdza atļauju paturēt vērtīgā uzņēmuma kopiju.

*

Brīdī, kad taksometrs izkustējās no vietas, Žils cerēja vēl pēdējo reizi kaut uz mirkli ieraudzīt Noru. Viņš tik sparīgi grieza galvu atpakaļ, ka aiz nepacietības gandrīz izmežģīja kaklu, gaidot parādāmies aiz loga kādu ēnu kā draudzības pēdējo zīmi. Visi Ziemassvētku viesi bija jau aizbraukuši, un viņu istabu logiem slēģi ciet. Apakšstāvā aizkari vēl bija aizvilkti, caur tiem gaisma iespiedās tikai no ēdamtelpas. Neviena kustība neliecināja par kāda klātbūtni. Vieglā dūmakā viesnīca pamazām izgaisa skatienam. Žilam bija tāda sajūta, ka viņš to redz pēdējo reizi.

Tāpat kā šurp braucot, autodrezīna bija gandrīz tukša. Motors strādāja palēninātā režīmā, un bremzes kauca garajā nobraucienā uz līdzenumu. Žils vēlreiz aplūkoja fotogrāfiju, kurā bija ielāgojis katru sīkāko detaļu.

Tikai pirms dažām dienām viņš bija devies meklēt patiesību, kādu bija to iedomājies: pilnīgu, absolūtu, skaidru kā slīpēta akmens šķautne. Šis ceļojums bija viņam mācījis, cik sarežģīti ir cilvēki, cik trausli un neaizsargāti pret spēcīgajiem likteņa triecieniem. Nekas nav tāds, kā patiesībā izskatās, un otrādi. Bija vairākas Suzannas, vairākas Noras un, iespējams, vesels lērums Žanu Batistu. Žils jutās tā, it kā viņu apdzīvotu pretrunīgi elementi, kas savstarpēji konfliktē vissīkākā uzbudinājuma gadījumā. Kas attiecas uz Marlēnu, tad viņš gadiem ilgi bijis tāds kā antipods tam, ko Žils izjuta savas sirds dziļumos.

Žils, protams, nekad neuzzinās, kas īsti noticis ar Žanu Batistu, toties viņš bija atradis tēvu cilvēkā, ko tik ilgi bija nicinājis. Viņš ar kaunu atcerējās senās sadursmes, apvainojumus,

ko bija izteicis cilvēkam, kuru uzskatīja par neciešamu lieko. Viņš atcerējās arī arhitekta apbrīnojamo pašcieņu un neizmērojamo pacietību, lai iegūtu sava dēla uzticību. Žilam gribējās pēc iespējas ātrāk ieraudzīt viņu, atrasties viņam blakus, uzlūkot viņu tā, kā skatās uz tēvu. Un varbūt pat pateikt, ka mīl.

Maitu putns

ANDRE-MARCEL ADAMEK

Beļģu oriģinālizdevuma vāks

Dominikas Fišē piemiņai

I

No pašiem pirmajiem apziņas mirkļiem man palikusi prata ši patīkamā un reizē briesmīgā sajūta, ka peldu kādā siltā, eļļainā sulā, kur neiekļūst skaņas, smaržas un krāsas, vienlaikus pats būdams gaistoša un neticami vienkārša skaņa, smarža un krāsa. Apjoms un forma man neizteica pilnīgi neko, jo ap mani nebija telpas. Tomēr vieglas vēsmas nesa no Visuma dīvainu atmiņu; es sāku atcerēties to, ko vēl nemaz nebiju iepazinis. Tā es varēju identificēt sevi ar šo dzīvības zīmi, kas iedvesta necaurredzamā čaulā, un piekļūt sava likteņa neskaidrajai priekšnojautai.

Lielais brīdis pienāca kādā vētrainā rītā. Nikns vējš lieca mūsu koku, un spēcīgās brāzmas, laužoties cauri biezajai lapotnei, triecās pret ligzdu pašā izšķilšanās brīdi. Māte izplēta savus spārnus līdzīgi jumtam, lai mūs pasargātu, bet bija jau par vēlu; lietusgāze izmērcēja mālu, kas saturēja kopā salipinātos zarus. Ligzda gandrīz pilnībā izjuka, un viss perējums nogāzās koka pakājē.

Es paliku karājamies šaurā žuburā, ko veidoja divi zari. Māte bija mani noturējusi, ielaizdama nagus dziļi koka mizā. Viņa skaļi kliedza, pārspējot vētras aurus. Ap mums bez

mitas riņķoja Tēva klusējošā ēna, kamēr zilgano zibšņu lietus kapāja mežu.

Tikai dažas minūtes pēc manas nākšanas pasaulē, brīdī, kad man pienāktos dusēt pie savu brāļu siltajiem sāniem un sajust knābī pirmo dzīvības eliksīru, es biju piespiests pie kailajiem zariem, aukstām kājām un zibšņu pilnām acīm. Tik pāragras nedienas varētu būt kāda tumša pareģojuma lāsts. Tomēr šī varmācīgā nākšana pasaulē vēlāk atstās vislabvēlīgāko iespaidu uz manu turpmāko dzīvi.

Pa pusei izjukušo ligzdu uzcēla uz kāda zemāka zara, kur koka svārstības nebija tik jūtamas, un steigšus salaboja. Tā vairs nebija salipināta kopā ar malu vai mēsliem, bet vienkārši savīta no atsevišķiem zariņiem, un to sargāja bieza lapotne vairākās kārtās. Māte nogādāja mani uz turieni, turot savos nagos, un diezgan nesaudzīgi nolika zemē. Drīz pēc tam mana rīkle lika piebāzta pilna ar daļēji sagremotiem kāpuriem tādos daudzumos, ka es gandrīz nosmaku. Manu radītāju medījums, ievākums un laupījums, kas bija domāts vesela perējuma barošanai, tika man vienam pašam. Nabaga brāļi, kas krītot nositās, bija man nodrošinājuši pilnīgu labklājību. Es nekaunīgi uzbarojos, jo nevajadzēja pat iepīkstēties, lai nekavējoties saņemtu pilnu knābi barības. Man netika liegts pilnīgi nekas, ne gaļīgie kāpuri kraukšķīgiem gredzeniem, ne izdīgušu kviešu saldenā garša, ne rītausmā nočiepta ola, kas, uzmanīgi atnesta knābī, tika izsūkta pa pilienam vien.

Dažreiz kāds dzeltenīgs cālēns, mazs, pūkains pīlēns, kails, rozā zvirbulis, pirms nolaupīšanas knābja cirtiena apdullināts, attapās mūsu ligzdā sadalīšanas brīdī. Putnēnu aprautos, griezīgos čiepstienus nomainīja viņu asiņu neuzbāzīgā smarža un

miesas patīkamā garša, kas vēl smaržoja pēc olu čaumalas. Dažreiz pa gabalam vien uz ligzdas malas tika nolikta karpas vai trusīša sprāgoņa, taču nevis tāpēc, lai es ar to mielotos, bet lai pierastu pie nāves smakas un ievingrinātu aci balto tārpu meklēšanā.

No tā laika mēs piedzīvojām veselu virkni negaisu, taču tie drīzāk bija apnicīgi nekā postoši. Strauti bieži pārplūda, atstājot krastos neskaitāmas ūdens lāmas, kurās mudžēt mudžēja kurkulēni. Viena saulaina diena pārvērta lielās peļķes garojošā muklājā. Es vēl tagad sajūtu knābī šo lekno kāpuru putras garšu, kas sajaukusies ar dūņām un trūdiem.

Mūsu sugai pirmais lidojums nav iniciācijas rituāls. Vecāki neizdzen mūs no ligzdas un neriņķo apkārt, ik bridi gatavi uzķert savos spārnos. Mēs paši izvēlamies brīdi, kad doties pretim nezināmajam, vai, pareizāk, pienāk laiks, kad sajūtam nepārvaramu debesu vilinājumu. Gadās, ka lidošanas reflekss pēc kritiena nostrādā par vēlu vai pat nemaz nav attīstījies. Daudzi krauklēni aiziet bojā tieši tā, dzimtā koka pakājē - vieni tāpēc, ka viņu vieglās kontūrspalvas nespēj noturēt gaisu, citi tāpēc, ka pārāk kūtri vēzējuši spārnus, un vēl citi tāpēc, ka garās un riskantās dzīves priekšnojautās viņus paralizējis šis pirmais pārbaudījums.

Manis paša kritienam akmens smagumā nebija cita iemesla kā vien pārmērīga aptaukošanās. Bet arī šajā ziņā dzimšanas divainie apstākļi divreiz nospēlēja man par labu. Vispirms jau vētras izpostītā un vēlāk koka zemākajā daļā atjaunotā ligzda neatradās tik augstu no zemes, lai mans kritiens izrādītos nāvējošs. Un vēl tuklums, kam par godu šis debilais

lidojums vispār notika, nodrošināja man mīkstu saskarsmi ar zemi.

Tēvs iznira no mākoņiem un ķērkdams laidās lejup tieši pie manis. Ieraudzījis, ka turos kājās, viņš savicināja smagos spārnus un atkal pacēlās gaisā. Tad es pirmo reizi aptvēru, ka viņa spalvas nebūt nav viendabīgi melnas, kā tas bija šķitis ligzdas mijkrēslī. Viņa pavēdere laistījās zaigojoši mainīgā lāso-jumā, dižojās ar to pašu mirdzoši zaļo, košo krāsu, kas tik raksturīga meža pīļu apkaklēm.

Izdzirdot skaļos palīgā saucienus, Māte, kas tobrīd medīja vardi dīķa malā, atgriezās, cik ātri vien jaudāja, un nolaidās man blakus. Gāzelēdamās, staipot kaklu, apskatot mani no visām pusēm, lai pārliecinātos, ka nekas nav lauzts, viņa vairākkārt apgāja man apkārt. Sapratusi, ka nevarēs uznest mani augšā līdz ligzdai, neievainodama ar saviem asajiem nagiem, viņa pievienojās Tēvam, kas riņķoja gaisā, un es redzēju viņus aizlidojam dīķu virzienā.

Uz zemes es nemaz nebiju veiklāks nekā gaisā. No sīkākā solīša, ko mēģināju spert, es kritu uz dibena, un, lai vismaz kaut kā virzītos uz priekšu, man nebija citas izejas, kā līst pa pusei rāpus, kustinot kājas putekļainajā zemē un līdzsvaram izplešot spārnus.

Ērkšķu krūmā bija sakritušas no ligzdas izmestās laupījumu paliekas: zvirbuļu trauslie skeleti ar līkajām, kā bruņās ieautajām kājelēm, peļu, ķirzaku un sapalu galvaskausi ziloņkaula krāsā, zalkšu nomestās un jau izbalējušās adas, asinīm slacītas spalviņas. Šīs ikdienišķās slepkavības, kuru pēdas bojāja apkārtējo skatu, bija pastrādātas, lai es varētu augt un pieņemties spēkā. Īstenībā tās bija mani novedušas līdz pārmērīgam kūtrumam, un laikā, kad man jau vajadzēja patstāvīgi uzsākt medības, es vilku pa zemi nekam nederīgos spārnus un snaikstīju mīksto knābi.

Šādā stāvoklī es biju tik viegli ievainojams, ka pietiktu ar visparastāko čūsku vai noklīdušu vistu vanagu, lai mans liktenis būtu izlemts. Smago pēcpusdienas klusumu apdzīvoja vien kukaiņu uzmācīgā sīkšana. Laiku pa laikam kāda ēna aizsedza debesis, un šajos mirkļos es vienlaikus dzīvoju gan cerībās atkal atrast savus vecākus, gan bailēs, ka man uzbruks plēsoņa. Tā starp nedrošību un apjukumu es gaidīju ilgu laiku. Aizvien pieaugošajām bailēm, ka esmu pazudis uz visiem laikiem, drīz pievienojās daudz pasaulīgākas ciešanas: mans tukšais vēders sajuta izsalkumu. Taču vakarpusē, kad saule jau iekrāsoja kalnu galotnes, Tēvs nolika man priekšā sikspārņa uzšķērsto, pulsējošo ķermenīti.

Nākamo nakti es pavadīju, pieplacis zemei. Māte bija mani iestūmusi nelielā iedobītē starp oša mezglainajām saknēm, un pati uztupās uz zemākā zara, gatava iejaukties, tiklīdz draudētu kaut mazākās briesmas. Gaismiņai svīstot, viņu nomainīt ieradās Tēvs. Iebarojis man dažus kāpurus un kaut kur nočieptu olu, viņš ziedoja laiku, lai mācītu mani lidot. Vispirms viņš, mierīgs un pacietīgs, ilgi laiku veikli demonstrēja veidus, kā atrauties no zemes. Bet mana bezrūpība drīz piespieda viņu rīkoties enerģiskāk. Kārtīgi knābja cirtieni pa muguru paātrināja manu pirmo lidojumu. Izmisīgi vicinādams spārnus, es atkal saliecu kājas un beidzot sajutu, ka zem manis ir tukšums. Pavisam īsu mirkli es iepazinu neizskaidrojamu viegluma sajūtu, it kā apkārtējais gaiss būtu iefiltrējies manos kaulos. Man izdevās pacelties līdz pirmajam zaram, tam pašam, uz kura naktī bija sēdējusi Māte, lai pasargātu mani no briesmām. Paguris es nometos uz mazāka zara, kas no mana svara sašūpojās. Krūmājs lejāk, pakalni tālumā, mirgojošie ezeriņi piepeši izveidoja viendabīgu, nedalāmu ainu, kuras pieejamību ierobežoja vienīgi attālums un gaisma. Es vēl nebiju atguvis elpu, kad jau atkal uzspurdzu gaisā.

Drīz vien es atradu savu vietu līdzās ligzdai un kopš tā laika varēju pēc patikas to atstāt un atkal tajā atgriezties. Vecāki man vairs gandrīz nepienesa barību, toties pavadīja mani ekskursijās, lai iemācītu, kur to atrast. Es ļoti ātri apguvu, ka atklāt perējumu koku biezajā lapotnē, un mans pirmais darbs bija laupīšana. Vakaros es ķēru smagos, pūkainos naktstauriņus, jo viņu lēnais, nenoteiktais lidojums vērta tos pieejamus. Beidzot kādā miglainā rītā, kas jau iezīmēja rudens tuvošanos, es tiku pie sava pirmā lielā medījuma. Tas bija kāds vieglprātīgs trusītis, droši vien akls, kas kustējās izcirtuma malā. Māte, kas bija novērojusi medību gailu, nolaidās uz laupījuma un sāka to sadalīt. Taču mums neizdevās nobaudīt mielastu. Nez no kurienes uzradās lapsa, nekaunīgi pievāca guvumu un vienaldzīga pret mūsu protestiem mierīgi aiznesa to zobos.

Tuvojās lielās pulcēšanās laiks, kas nozīmēja atgriešanos uz salas upes vidū. Tieši tur, kopā ar sev līdzīgajiem, mēs pārlaidīsim ziemu starp lielajām, kailajām papelēm. Kopš tā brīža vecāki, kuru pēdējais pienākums būtu aizvest mani līdz šim patvērumam, vairs neatšķirs mani no citiem kolonijas locekļiem. Un līdz pat nākamajam pavasarim mēs visi izšķīdīsim milzīgā anonīmā masā, biezā, melnā ordā, kas gatava izpostīt sējumus, vajāt medījumu, pēc garās ziemas izķert novājinātus izdzīvojušos. Tātad bija pienākuši pēdējie mirkļi šis ligzdas paspārnē, ko jau pavisam drīz vajadzēs atstāt uz visiem laikiem, aiznesot līdzi atmiņas par lieliskajām medībām, nesodītajām laupīšanām un manu mirušo brāļu jau izplūdušajiem tēliem.

Reiz vakarā Tēvs izstiepa kaklu un piepeši sastinga. Es iedomājos, ka mums uzglūn ienaidnieks, un sagatavojos izspurgt no ligzdas. Tomēr debess bija mierīga, zaros nepakustējās ne lapiņa. Es redzēju, kā Tēva acīs iedegās briesmīga uguns. Viņa melnajā, absolūti nekustīgajā redzoklī vīdēja šausmas un naids. Spalvas uz viņa kakla sacēlās ka spēcīgas gaisa strūklas ietekmē. Taču viņš palika sēžam pilnīgi nekustīgi, un es sapratu, ka viņš vēlas, lai daru to pašu. Māte, kas jau laidās snaudā, ari saspringa. Es velti lūkojos pēc tā, kas varētu būt par iemeslu šīm pēkšņajām bailēm, kad beidzot starp diviem bērzu puduriem pamanīju kādu dīvainu siluetu. Būtne, kas mums tuvojās stāvus, no tālienes atgādināja no savas vietas izkustējušos kokus. Vienīgi garās kājas vai, kā lai to pasaka, pāraugušās saknes, lēni pārvietojās. Pārējais ķermenis, kas bija pilnīgi vertikāls, šķita veidots no kāda mīksta materiāla, kas bez mitas saliecās un atkal iztaisnojās. Piere zaru augstumā, vienmērīgs solis, tā būtne ne reizi neapstājās, lai paostītu gaisu vai ieklausītos klusumā. Tā gāja pa noteiktu maršrutu, bez vajadzības nenovirzoties un nemeklējot apkārtceļus. Tā nāca arvien tuvāk, un es pamanīju, ka viņas ausis ir līdzīgas gliemežvākiem, acis mirdz un mute nav liela, gandrīz tāda kā grauzējiem. Kad viņa pagāja garām mūsu kokam, es sajutu tās smaržu un atpazinu pazīstamo aromātu bezgalīgu sajaukumu: lietus ūdeni, dūņas, pienu, aitu vilnu, degošu koku... No šīs bezkaislīgās būtnes nenāca ne mazākie draudi, un, ja mani vecāki neizjustu tādas šausmas, es nespētu pretoties vilinājumam tai sekot, dalīties slepenajā ceļojumā un pat klusi nolaisties viņas priekšā uz takas.

Šis pirmais cilvēks, kas ienāca manā dzīvē, kaut ari tikai uz īsu mirkli, diemžēl, radīja manī maldīgu priekšstatu par savu sugu. Kad viņš tālumā izgaisa starp kokiem, es izjutu neizsakāmu nožēlu, tik ļoti man gribējās lūkoties uz viņu, lūkoties vēl un apreibināties no viņa noslēpuma.

II

Aizņemti ar gatavošanos ziemas guļai, medījumi parādījās aizvien retāk. Mūsu ēdienu karte sastāvēja no vīnogām, kuru sula reibināja, no riekstiem, kurus skaldījām, sitot pret akmeni, un daža ievainota zvēriņa, kas nobeidzās mūsu teritorijā.

Īsā migrācija norisa kādā dzidrā un mierīgā ritā. Gaisā nebija jūtama ne mazākā vēsmiņa, un laiks bija tik skaidrs, ka tālumā varēja saredzēt kalnu zilganās aprises. Pirms traukties uz līdzenumu, mani vecāki vienu garu mirkli klusi un nekustīgi sēdēja uz ligzdas malas. Vēlāk viņu lēnais lidojums un skopās kustības norādīja, ka ceļš būs garāks nekā parasti. Viņi turējās tik cieši kopā, ka to spārni saskārās pie katra vēziena. Es sekoju nelielā attālumā, pārsteigts, ka esam sasnieguši tik lielu augstumu bez īpašām pūlēm.

Drīz vien, laukos izkaisīti, parādījās pirmie ciemi, kurus savienoja tievas, pelēkas lentītes. Mans skatiens aptvēra milzīgus plašumus, kokiem apaugušu pakalnu ieskautus laukus un pļavas, caur kurām līkumoja mirdzošas upes.

Laiks, ko parasti iezīmēja medības un marodierisms, šeit aizritēja vienā vienīgā gaismas ritmā; pēc saules, kas atradās zenītā, es sapratu, ka lidojam jau krietnu laiku, kad beidzot mani vecāki sāka planēt, zaudēdami augstumu. Apakšā plata zeltīta lenta vijās gar nogāzēm. Mēs sasvērāmies uz sāniem, lai izlīdzinātu lidojumu starp abiem upes krastiem, un galvu reibinošā ātruma drāzāmies lejup. Mūsu priekšā parādījās sala, gara un līkumota, apaugusi milzīgām papelēm.

Kailajos zaros jau tupēja paliela kolonija, un no visām debess pusēm nelielos baros šurp lidoja jaunpienācēji.

Tātad - saskaņā ar mūsu ordas nerakstītajiem likumiem šī bija tā vieta, kur man būs jāaizvada pirmā ziema, pirms izvēlēšos sev draudzeni un riesta laikā došos projām īslaicīgā trimdā. Vēlāk, pašā rudens vidū, es atkal atgriezīšos šurp, vedot līdzi pūrā dūšīgus pēcnācējus. Tāds būs mans liktenis gadu no gada, kamēr vien neizsīks mana sēkla.

Tēvs un Māte, neveltot man vairs ne skatiena, uzmetās uz kāda augstāka zara. Viņi savicināja spārnus, brīdi atpūtās un tad izgaisa pūlī. Velti es mēģināju atšķirt viņus no citiem, atpazīt savu barotāju profilus lielajā drūzmā. Es aptvēru, ka neatradīšu tos vairs nekad. Kopš tā brīža, kad skanīgā atkalapvienošanās dziesma pārmāca ūdens čalu, viņi beidza man eksistēt.

Ziemas kolonija izdzēsa mūsos jebkuru iniciatīvu. Pat brīvības alkas mums ir svešas. Katru kustību diktē nepārvarama kolektīva griba. Mēs pakļaujamies vairs tikai slēptām pavēlēm, upurējot savas vēlmes kopienas garam. Mēs esam vienas un tās pašas melnu asiņu lāses drūmā kuģī. To, kurš nepakļaujas likumam, savējie bez žēlastības nogalina. Tā kādu jaunu mātīti, kas vīnogulāju izlaupīšanas laikā tika ievainota un vēlāk atgriezās, mistiskā kārtā izveseļojusies, pēc dažām dienām

sodīja ar nāvi tikai tāpēc, ka no viņas vēdīja cilvēka smaka. Viņa bija atsvabinājusies no mūsu pastāvīgās ietekmes un par savu glābiņu varēja pateikties ienaidnieka labsirdībai - tātad viņai bija jāmirst.

Mēs nebijām iecietīgāki ari pret slimajiem putniem, kas draudēja iebojāt mūsu rindas. Ekspedīcijas laikā atklātā jūrā tos vienkārši sakropļoja. Šādi likumi nebija tādēļ, lai dotu viņiem kaut mazāko iespēju izdzīvot, jo tādas vienkārši nebija, bet gan, lai nebūtu jāiemērc knābis samaitātajās iekšās.

Sals, sacietēdams zemi, atņēma mums kāpurus un graudus, piespiežot meklēt iztiku upes ūdeņos. Vēlāk arī upe pārklājās ar ledu, noslēpjot dzīvnieku atliekas un atkritumus. Mums vairs neatlika nekas cits, kā vien zirgu un ēzeļu mēsli uz ceļiem un laiku pa laikam kāds dzīvs laupījums, kuram kritām virsū lielākā bara.

Barības resursu trūkums drīz vien sasniedza tādu pakāpi, ka ik rītu, atskanot medību signālam, kolonija sadalījās, lai varētu izpētīt plašākas teritorijas. Tādējādi vasaras pāri pārgrupējās marodierismam un jaunie putni, kam vēl nebija sava drauga, atjaunoja radniecīgās saites. Kas attiecas uz tādiem vientuļniekiem kā es, nejaušība tos sapulcēja kopā ledainajā gaisā brīdī, kad sākās rīta junda. Mēs izveidojām necilas patruļas no trim vai četriem biedriem, kas lēni pārlidoja sniegotos laukus un piķējot uzklupa katram sīkākajam kaulam vai kviešu sējumam, ko vārgā saule bija atsegusi. Bieži, monotonās apkārtnes maldināti, mēs nevilšus pārkāpām savas teritorijas robežas un saķērāmies ar citas kolonijas sardzi drīzāk rituālā nekā nāvējošā cīņā.

Dienišķie pārbaudījumi, briesmas, kas apdraudēja klejojumos, radīja mūsu starpā zināmu saikni, un daži putni ātri vien kļuva nešķirami. Mans ierastais izpalīgs, kura labo spārno rotāja satriecoša dzeltena spalva, kļuva man tik tuvs, ka es spēju atpazīt viņa balsi vakara kņadā. Es nezinu, kurš no mums abiem izvēlējās otru, un es pat šaubos, vai vispār ir bijusi cita izvēle, ka vien tā, ko diktēja katra trūkumi. Dzeltenajai Spalvai viena acs bija izdurta, taču to kompensēja neparasti laba dzirde. Viņa augšupejošais lidojums bija apbrīnojami ātrs, bet viņš slikti panesa sānvēju un novirzījās no kursa planējot. Briesmu novērošana un pārspīlētais kaujinieciskums bieži apdraudēja viņa dzīvību. Toties es, kaut arī redzēju un lidoju normāli, nevarēju lepoties ar citiem īpaši attīstītiem jutekļiem, bet nepatika pret sadursmēm mani bieži atstāja ar tukšu guzu. Mēs papildinājām viens otru kā divi zari koka žuburā, kopā liecoties stiprajā vējā un vienādi stingstot no aukstuma rītausmā.

Reiz, kad sniegs bija tik dziļš, ka mums nekas cits neatlika, kā lidināties virs pašiem arumiem, mēs ieraudzījām starp divām vagām klijānu, kas steiga sadalīja beigtu zaķēnu. Dzeltenā Spalva savicināja spārnu un, vairāk paļaujoties uz ienaidnieka leģendāro gļēvulību nekā mūsu likumīgo veiksmi, ķērkdams metās tam virsū. Taču klijāns, ko ilgais gavēnis laikam bija padarījis drosmīgāku, sagaidīja viņu ar spēcīgiem knābja cirtieniem, nelaižot vaļā kiipošo zaķēnu. Brīdī, kad vajadzēja gluži instinktīvi steigties palīgā biedram, klijāna mirdzošais knābis man iedvesa tādas šausmas, ka es pacēlos spārnos, lai izvairītos no cīņas. Šāds bailīgums, kas patiesībā varēja beigties ar biedra pilnīgu novēršanos no manis, galu galā izglāba mūs no slaktiņa, jo drīz vien, griezīgo kliedzienu satraukti, no tumšajiem padebešiem iznira vēl divi klijāni. Parasti gan apņēmīgam vārnu pārim nesagādā nekādas grūtības piespiest klijānu bēgt, taču tik ievērojami papildspēki neatstāja mums ne mazāko izredžu, vien kaunpilnu atkāpšanās iespēju. Dzeltenā Spalva, kas vicināja spārnus, censdamies satvert asiņaino zaķēnu un veikli izvairoties no knābja un nagu cirtieniem, nepamanīja divas tumšas ēnas, kas ātri laidās lejup. Par mata tiesu viņš izdzirda manu briesmu signālu un, uzticoties šim vienīgajam kliedzienam, pat nepalūkojies debesīs ar savu vienīgo aci, likumu līkumiem metās projām līdz tuvākajam egļu pudurim. Pirms Dzeltenā Spalva ienira biezoknī, ātrākajam klijānam izdevās viņam izraut tikai vienu kontūrspalvu. Ienaidnieks uz brīdi apstulba, tad slinki savicināja spārnu un ar skarbu uzvaras kliedzienu izgaisa sniegputenī. Meža patvērumā es uzmeklēju savu biedru, kurš vienā mierā saglauda spalvas. Viņš notupās zarā, pavērsa pret mani pavērto knābi un, šūpodams galvu uz priekšu un atpakaļ, ilgi un ritmiski smējās.

Netālu no mūsu salas kādā mazā, jaukā ielejā dusēja kapsēta; slaidas cipreses to pasargāja no spēcīgā ziemeļrietumu vēja. Mūsu parādīšanās šajā apkaimē tika pieciesta, tā bija gandrīz vēlama šajā vienīgajā vietā, kur cilvēku tuvums, dažkārt pat lielā skaitā, nekad neapdraudēja. Sensena vienošanās liedza mums nosēsties uz kapakmeņiem vai pastaigāties pa grantēto celiņu. Mēs pārkāpām ciprešu nosprausto robežu vienīgi pēc kapraču pamudinājuma, kad tie uzmeta resnās sliekas uz nopļautajām apmalēm. Tikai tad mēs uztupāmies uz pašiem augstākajiem akmens krustiem un lūkojāmies, kā zemes dzīlēs triumfē nāve.

Es neesmu aizmirsis to rītu, kad otro reizi atrados cilvēka tiešā tuvumā. Bālā ziemas saule apspīdēja viņa neparasti gaišos matos. Viņam rokās bija baltu ziedu klēpis, ko viņš nolika uz sarmā vizoša zemes gabala. Pēc tam izslējies, viņš palika nekustīgi stāvam. Nometies uz mūra sienas jumtiņa, es atrados viņam tik tuvu, ka uztvēru viņa straujos elpas vilcienus. Tā pati sajūta, kas bija mani pārņēmusi, pirmo reizi tiekoties ar cilvēku, ar joni atgriezās. Kaut arī starplaikā sāku apzināties, ka viņš lieliski prot mūs iznīcināt, es nespēju nejust pret viņu klusu, noslēpumainu apbrīnu. Tomēr es zināju, ka viņa pārspīlētās tieksmes izjauc dienu līdzsvaru un ka viņš nav nekas mūžīgs, jo mirst tāpat kā mēs un dažkārt pat krietni agrāk. Es arī nojautu, ka itin nekas uz zemes, ūdenī vai gaisā nav tik mainīgs kā ši vertikālā būtne, kas spējīga nostiprināties uz klinšaina zemes gabaliņa, pārciest vētru tālajās jūrās, izcirst akmens mežģīņu katedrāles un nodedzināt līdz pamatiem tūkstošgadīgas pilsētas. Tieši viņš auglīgos tīrumos pienaglo man līdzīgos pie stabiem ar ķīli kaklā un izdurtām acīm. Arī tas ir viņš, kas dažreiz saņem plaukstās putna mazuli, kas izvēlies no ligzdas, un saudzīgi noliek to svaiga siena stirpā. Viņa rokas spēj skaldīt marmoru un savaldīt uguni, uzart tīrumus vai lauzt kaulus.

Es vēroju šo eksemplāru ar aizvien pieaugošu ziņkāri, kamēr viņš klusi kustināja lūpas un pār viņa vaigiem ritēja asaras. Kāds jumta dakstiņš siltuma ietekmē viegli iekrakšķejās, pievēršot viņa uzmanību. Tas, ko viņam nozīmēju šajā konkrētajā mirklī, laikam bija kas pilnīgi nepanesams; viņš saliecās uz pusēm, pagrāba veselu sauju oļu un nikni meta uz manu pusi. Pārsteigtu prātu es bez trokšņa aizlidoju uz birzi. Nomierinājies, cilvēks drīz vien atkal pievērsās mēmajai sarunai ar mirušajiem.

III

Likumi, kuriem mūs pakļauj dzīve kolonijā un kam nav cila motīva kā vien sugas izdzīvošana, ir balstīti uz tai nepieciešamo solidaritāti, kas piešķir katram no mums savu dzīves telpu un savu daļu iztikas. Gadās, ka indivīdi, kas visbiežāk ir vecākuma oreola apviti, pārkāpj tos savā labā un, izjaukdami dabisko hierarhijas formu, ar teroru ievieš virskundzību, kas ir pretēja mūsu likumiem.

Knābjcirtējs bija viens no tādiem. Sava ārkārtīgi cienījamā vecuma dēļ viņš vairs nepiedalījās atražošanā. Pienākot pavasarim, viņš parasti sametās kopā ar kādu neauglīgu mātīti un tikpat kā nepameta papeļu audzi. Viņa pelēkās un mūžam izspūrušās spalvas, līkās, plēkšņainās kājas, plikā, rētām izvagotā piere radīja iespaidu par galīgu deģenerēšanos, taču viņa spēks, dienām ritot, bija ievērojams un viņa briesmīgais pelnu krāsas knābis varēja pārsist riekstu, izsist ledu aizsalušā ezerā vai iecirst robu priežu mizā, lai iztecinātu koka sulu. Vecumā, kad vitālo vajadzību apmierināšana nolemtu viņu trūcīgai eksistencei, pārtiekot no ordas pamestām ēdiena atliekām medību laukos, viņš valdīja kā nesātīgs despots, sagandējot savstarpējās attiecības un piesavinoties visgardākos

gabalus. Viņš nekad nemedīja un nemeklēja barību, bet apmierinājās ar sev līdzīgo uzmanīšanu, lai nepalaistu garām kādu no sniega apakšas izvilktu maitu vai lēnā rakšanas procesā tīrumā atrastus izdīgušus graudus. Tiklīdz kāda no patruļām bija sameklējusi sev dienišķo iztiku un gatavojās to nobaudīt, viņš piepeši iznira no mākoņiem, iekrampējās ar nagiem zemē un brīdinādams nikni vicināja savus milzīgos spārnus. Tādās reizēs neatlika nekas cits, kā vien pieklājīgā attālumā nogaidīt, kamēr viņš būs pamielojies, cik vien sirds kāro, neatļaujoties pat niecīgāko sašutuma ķērcienu. Reiz viņš tika redzēts pāršķeļam galvaskausu kadai kraukļu meitenei tikai par to, ka tā iedrošinājusies apstrīdēt viņa tiesības uz beigtu vāveri.

Kaut arī Knābjcirtēja tirānija bija izpelnījusies kolektīvu nosodījumu, neviens no mums nejutās tik varens, lai no spēka pozīcijām pieliktu tai punktu. Tikai saliedēta, kopīga darbība varētu vest senci pie prāta. Taču Knābjcirtējs atturējās no provokācijām, kad vienkop bija sapulcējusies visa kolonija. Viņš uzklupa vienīgi atsevišķām patruļām, nesodīti ņemdams priekšā te vienu, te otru un rūpīgi sekodams, lai upuri nepaliktu tukšā divas dienas pēc kārtas, un tas vājināja dumpības garu.

Naktīs viņš viens pats tupēja trīsošas papeles galotnē, kas pacēlās pāri visiem citiem kokiem uz salas, pašķidrajai lapotnei iezīmējoties debesu fonā. Tā kā viņš pats sev bija rezervējis tiesības pirmais sveicināt ausmu, viņa alkatīgais ķērciens nonāca līdz mums vienlaikus ar rīta auksto gaismu.

Mēs ar Dzelteno Spalvu jau bijām gatavi atteikties no neauglīgajiem meklējumiem, kad vējš nonesa līdz mums dūmu smaržu. Mēs lidojām kalnu virzienā virs tuksnesīgās sasalušās

zemes, pacēlušies lielā augstumā, aiz kura sākas ērgļu valstība. Bieza dūmu grīste aizsedza mūsu acīm apvārsni. Dzeltenā Spalva devās izlūkos, nesdamies lejup tik strauji kā bulta, atstājis manā pārziņā rūpes par padebešu vērošanu, jo kuru katru mirkli no turienes varēja iznirt neuzveicamais ērglis. Pēc pulcēšanās sauciena, ko viņš pēc īsa brīža izgrūda, es sapratu, ka mans biedrs ticis pie kārtīga ēdienas, un metos lejup dūmu aizsega virzienā. No mazās fermas vairs bija palikuši pāri tikai daži nomelnējuši akmeņi. Lopiņi bija izcepu-šies dzīvi, un viņu atliekas kūpēja gruvešos. Gans puskails gulēja, izstiepies visā garumā, viscaur nopēdotajā sniegā. Kāds ierocis bija tam ielauzis galvaskausu, no kura vēl joprojām sūcās silta, sarkanīga straumīte. Dzeltenā Spalva dejoja tieši uz šīs šarpijas un nekaunīgi par to tīksminājās, piegrābis pilnu knābi asiņainu vanckaru. Par spīti izsalkumam, kas stindzināja iekšas, es turējos pa gabalu no nožēlojamā līķa. Neizprotama cieņa liedza man knābāt šīs smadzenes, kas, starp citu, gandrīz nemaz neatšķīrās no vērša smadzenēm. Dzeltenā Spalva laiku pa laikam pārtrauca mielastu, lai pasauktu mani ar uzmundrinošu ķērcienu. Viņa vienīgajā acī, ko dīvaini aizmigloja bauda, pārsteigums mijās ar neticību. Es devos kūts virzienā, kur sajutu uz savām spalvām kvēlojošo ogļu karsto elpu. Es izmēģināju šur un tur iecirst knābi aitu pārogļotajos ķermeņos, tomēr to kodīgā, sīvā garša izrādījās pretīga.

Es aptvēru, ka cilvēki, kas bija izpostījuši šo vietu, nedarīja to, bada spiesti. Pašā ziemas vidū viņi bija atļāvušies upurēt lielisku ganāmpulku. Aklā naidā viņi bija noslaucījuši no zemes virsas visu, kas saistījās ar upuri: viņa māju, darba rīkus, dzīvniekus un pat mazāko dzimtas atvasi. Tipinādams starp krāsmatām, es pelnos atklāju vēl citus pārakmeņojušos siluetus. Viņu lūdzošas rokas joprojām bija izstieptas pret debesim.

Es atgriezos pagalmā bridi, kad Dzeltenā Spalva sāka izknābāt mirušā gana acis. Knābja cirtieni viņa inertajā masā atgādināja svārsta kustības, vēl vairāk padziļinot briesmigo grimasi. Nekas nevarēja mani piespiest dalīties šajā maltītē, un es piepeši sajutos kā svešinieks savējo vidū, kā skumdinošas žēlsirdības nesējs mūsu vissenākajam ienaidniekam. Starp šķūņa paliekām es atradu dažus kukurūzas graudus, ko liesmas nebija skārušas, un ieturējos, nejuzdams ne mazāko nožēlu.

Ena, kas lēni pārslīdēja sniega klajumam, varēja liecināt par ērgļa tuvošanos, un, netērēdams laiku apkārtnes izlūkošanai, es spalgi ieķērcos. Dzeltenā Spalva nekavējoties reaģēja un ar varenu lēcienu metās sāņus. Kad ērglis parādījās virs mums, es atpazinu Knābjcirtēja pazīstamo siluetu. Viņš piezemējās uz gana vēdera, un viņa drūmo dziesmu pavadīja izteiksmīgi spārnu vēzieni. Pēc tam, neveltot mums ne mazāko uzmanību, viņš iebāza galvu mirušā galvaskausā. Dzeltenā Spalva, kurš vēl nebija pilnībā apmierinājis savu neremdināmo izsalkumu, uz bridi apmulsa, tad sāka riņķot apkārt līķim. Žonglējot uz vienas kājas, viņš meklēja kādu vietiņu, kur iecirst knābi. Kaut arī medību biedra augstprātība neradīja man ne mazākās ilūzijas, es mēģināju padzīt viņu tālāk, trokšņaini lidinoties apkārt, taču gardēdība guva virsroku pār manu brīdinājumu, un stulbumā, kas lika man šausmās ieķērkties, viņš raidīja pamatīgu knābja cirtienu senča muguras daļā. Knābjcirtējs, kas no sitiena tikpat kā nesatrūkās, mierīgi izvilka no galvaskausa savu pliko, asinīm aptašķīto galvu.

Viņš uzlūkoja dumpinieku saltā nicinājumā un, dusmās saslējies, atgāza kaklu līdzīgi iztraucētai čūskai. Dzeltenā Spalva pat nespēja izvairīties no pirmā trieciena, kas to atsvieda atpakaļ līdz pašiem gruvešiem, un viņš palika tur guļam uz vieniem sāniem, nekustīgs un iznīcināts. Nospriedis, ka upuris ir pagalam, uzvarētājs pagriezās uz manu pusi, gaidīdams, ka izrādīšu viņam vispilnīgāko padevību. Kad šķita, ka viņa augstības godkāre beidzot ir apmierināta, Knābjcirtējs satvēra knābī gana ausi un, atgāzis savu galvu, ar spēku ausi norāva, nosūtot taisnā ceļā uz savas guzas pretīgo dobumu.

Pēc Knābjcirtēja nomācošā uzlidojuma viegls, pūkains snie-dziņš bija apdzēsis dūmu grīstes un ar baltu līķautu apklājis gana mirstīgās atliekas. Dzeltenajai Spalvai, kaut arī viņš jutās gluži apdullis, bija cik necik izdevies uzslieties kājās, taču viņa mēģinājumi pacelties gaisā visi kā viens beidzās ar kūleni. Salauztais spārns karājās viņam zem vēdera, piespiežot vairāk liekties uz sāniem. Tāpēc viņš kustējās uz priekšu ļoti smagi kā tāds kuģis ar sānsveri, un viņa mirušās lidspalvas atstāja sniegā viļņainu sliedi.

Diena pamazām laidās uz rietu. Ledaina migla cēlās augšup no ielejas, kur pāris reižu ieskanējās pūces agrīnais kliedziens. Pārliecinājies, ka nespēs sasniegt koloniju, Dzeltenā Spalva piepeši aptvēra sava stāvokļa nopietnību. Viņa lodveida acs pētīja debesis salas virzienā, kurp, par spīti neiespējamajam, tiecās visa viņa būtība. Nepārvaramā telpa, ko pamazām apņēma nakts, līdz ar briestošo tumsu nesa sev līdzi neapstrīdamu nāves spriedumu. Pārsteigts, ka vēl esmu šepat, viņam līdzās, Dzeltenā Spalva mani nemierīgi uzlūkoja. No maniem kliedzieniem viņš droši vien saprata, ka esmu tikpat maz

noskaņots atvadīties, kā viņš ciest, jo piekrita man sekot līdz tuvākajai birztalai. Laimīgā kārtā starp ozola saknēm mēs atradām pamestu alu. Es iestūmu Dzelteno Spalvu šajā patvērumā un, nezaudējot ne mirkli, pacēlos debesīs, kur plaiksnīja vairs tikai vāra gaismiņa.

Kad atgriezos uz salas, visa kolonija jau bija satupusi zaros, kur valdīja dziļš klusums. Pamanījuši, ka sāku nolaišanos, sardzes putni nedaudz sarosījās, taču es nokliedzu pulcēšanās signālu, un tie atkal ieņēma savus posteņus. Mana vēla un vientulīgā ierašanās neizraisīja ne mazāko reakciju aizmigušajā ordā. Neviens nezināja par drāmu, kas šodien bija norisinājusies gana mājās, un, patiesību sakot, neviens ari nebūtu par to uztraucies. Mūsu prombūtne noteikti tikusi pamanīta vakara saietā, taču tā nebija tik nozīmīga, lai satrauktu kolektīvo apziņu. Šajā bargajā gadalaikā bieži gadās, ka ik dienas pazūd vairāki indivīdi. īsts uztraukums iestājas vienīgi tad, ja vienlaikus pilnā skaitā trūkst vairāku patruļu. Tā ir nopietnu briesmu pazīme, kas apdraud visu cilti, un, lai atklātu nelaimes cēloni, tiek veikta rūpīga izmeklēšana visā teritorijā, bet pēc tam trokšņainas apspriedes. Dažkārt cilvēki ir saindējuši iesētos graudus, uzstādījuši jaunus slazdus vai uzglūnējuši mums no slēpņa ar savām bisēm. Dažkārt tie ir satracināti plēsīgie putni, kas atriebj aizvainojumu par nočieptu irbi, vai strīds ar kaimiņiem. Bet, kad briesmas beidzot ir apzinātas un to atrašanās vieta noteikta, visa zona tiek pasludināta par aizliegtu, un neviens no mums pat nemēģina aizliegumu pārkāpt, jo par to draud mūža izraidīju ms.

Tātad kārtējais Knābjcirtēja pastrādātais noziegums bija palicis nemanīts, bet viņš pats šajā stundā mierīgi gulēja savas papeles galotnē. Dienai austot, kolonija pēc tik niecīga zaudējuma pat nepauda izbrīnu, ka esmu palicis neskarts. Trūcīgās barības piesātināta, tā bija ieslīgusi aukstajā naktī, klusās šausmās par gaidāmās nākotnes mistēriju.

Dzeltenā Spalva bija uzdrošinājies pamest alu cerībā atrakt kādu kāpuru. Viņš bija izracis dziļas ejas visapkārt ozolam, taču, izņemot dažas sapuvušas zīles, neko nebija atradis. Agri no rīta es atnesu viņam sasalušu lauku peli, bet, kaut arī viņš ļoti centās, viņam neizdevās izkosties cauri ādai, kas bija cieta kā krams. Kamēr viņš centās to zem vēdera atsildīt, es devos izpētīt apkārtni, mirkli pakavējoties pie gana aprisēm, ko sniegs bija vēl vairāk ieputinājis. Tur es atklāju veselu barotni, kas šķita neizsmeļama vismaz tuvākajām dienām: ugunsgrēka izraisītais karstums bija uzdzinis virspusē milzīgu daudzumu slieku, kas bija tik treknas kā glodenes. Uguns bija izvilinājis no vecajiem mūriem ķirzakas, kas gulēja, krāsmatām pieplakušas, un viņu stīvie locekļi maigi krakšķēja knābī.

Līdz dienas beigām es veicu neskaitāmus pārgājienus no fermas uz birztalu, nesot uz alu smagus slieku kamolus un vizuļojošus ķirzaku gabalus. Dzeltenā Spalva uzņēma katru manu parādīšanos ar griezīgiem ķērcieniem un knābja klak-šķināšanu. Salauztais spārns joprojām vilkās pa zemi, un, ja viņš aizmirsies mēģināja to piekļaut sāniem, bija dzirdams viegls krakšķis, it kā tur lūztu meldrs. Tad viņš pēkšņi saspringa, un no pavērtā knābja izlauzās žēlabaina skaņa. Šajā brīdī viņa skatiens drūmās priekšnojautās pauda šausmas.

Viņš apzinājās, ka, ja ari patlaban mani pienesumi ļaus viņam izdzīvot, tomēr pienāks diena, kad sugas aicinājums mūs izšķirs uz visiem laikiem. Tuvojās pavasaris, un man vajadzēs izvēlēties sev līdzgaitnieci, bet viņu atstāt šepat, tumšajā alā. Un tad, ar zemei pienaglotu spārnu, viņš izgaisīs vientulībā un aizmirstībā.

Bet, bailēm atkāpjoties, Dzeltenās Spalvas jautrā un spēcīgā daba no jauna guva virsroku. Pilnīgi pietika ar kārtīgu slieku saišķi pie kājām, lai novērstu viņu no paša sāpēm un ierautu bezmērķīgā dejā apkārt kokiem.

Ik rītu es sastapu Dzelteno Spalvu pie ieejas alā, gaidot manu parādīšanos un ar garīgi atpalikuša putnēna brēcieniem sveicot manu tuvošanos. Zem nobirām vairs bija palikušas tikai nedaudzas, aukstumā sastingušas ķirzakas, bet fermas ugunsgrēkā atsilusī zeme turpināja piegādāt sliekas.

Pirmajā vakarā man uzmācās kārdinājums vairs nelidot atpakaļ uz salu un palikt sēžam ozola zaros šepat, birztalā; tomēr es nebiju ņēmis vērā neizskaužamo pulcēšanās instinktu. Tiklīdz nakts ēnas ieskāva ieleju, kāds valdonīgs spēks nesa mani projām no fermas uz papeļu audzi, kur pulsēja manas cilts asinis. Tur, klusējošās masas ielenkumā, dzīvinošo fluīdu apdvests, es iegrimu ledainā sapnī, kas uz laiku izdzēsa no atmiņas Dzeltenās Spalvas izplūdušo ēnu.

Kādu rītu pie ieejas alā es atradu vairs tikai dažus pēdu nospiedumus sniegā. Pēdas liecināja, ka ejā iebrucis sesks. Cerēdams, ka atradīs alā mīkstu trusīti, ko nokost, sesks būs uzskrējis virsū Dzeltenajai Spalvai. Droši vien tikšanās ar kraukli tik nepiemērotā vietā būs sesku pamatīgi pārsteigusi.

Taču te nebija nekādu pazīmju par notikušu cīņu, nekur neredzēja ne mazākās spalviņas, nevienas pašas asiņu lāses. Es iedomājos, ka, būdams nepacietīgs un visai ēdelīgs, Dzeltenā Spalva, nesagaidījis mani, būs aiztipinājis līdz fermai, tāpēc, ātri vēzējot spārnus, devos uz turieni. Saucieni, ko raidīju visos virzienos, sasniedza mani caur atbalsi, taču no līdzenuma neatskanēja neviens cits kliedziens.

Es nepaguris pārlidoju tuksnesīgos klajumus, uzdrošinoties iekļūt pat ērgļu pārvaldīto teritoriju dzīlēs, tur, kur ledāji ar saviem sudraba nažiem šķeļ pušu debesu jumu. Tad, pēdējās cerības spārnots, es atgriezos birztalā. Taču ala vēl joprojām bija tukša un pat Dzeltenās Spalvas smaka bija pagaisusi.

IV

Man neatlika nekas cits, kā vien izvēlēties citu patruļu, ar kuru kopā es varētu doties medībās līdz pat garās ziemas beigām. Pēc tam, kad mani bija patriekuši daži nepiekāpīgi tēviņi, kas jau lenca savu nākamo, mani beidzot pieņēma maza kompānija, kas pulcēja sava vidū visbailīgākos un neveiklākos putnus. Viņu vājie spārnu vēzieni un nespodrās spalvas liecināja, ka viņi visbiežāk cieš badu un ka par savu dzīvību viņiem jā pateicas kolektīvai žēlsirdībai. Šajā barā mātītes bija nospiedošā vairākumā. Viena no viņām bija tik sīka, ka to varēja noturēt par kovārni. Mūždien pēdējā viņa nometās katrā piemērotā vietā, lai atvilktu elpu vai pārlūkotu ceļu. Ieraudzījusi pavīdam kaut niecīgāko ēnu, viņa, izmisīgi ķērkdama, metās bēgt. Tādās reizēs viņu nevarēja vien sasaukt, kamēr, aplam izspūrusi un gluži stīva no pārdzīvotajām bailēm, viņa beidzot izlīda no kāda irbuleņu krūma vai vilkābeļu pudura. Ja kādreiz uz ciema ceļa no pārplīsuša maisa izbira mieži vai pie pamesta skeleta vēl turējās dažas gaļas sloksnes, viņa aiz prieka ķērca tik skaļi, ka uzsūtīja mums visas kaimiņu patruļas. Viņas spalgā, niansētā balss, maigais dūjas profils, mirdzošās, valgās acis izcēla viņu starp visām pārējām cilts mātītēm.

Tomēr neatradās neviens tēviņš, kas, pavasarim atnākot, būtu vēlējies ar viņu saistīties: Vismazākā bija tik bailīga, ka nobītos pati no savām olām.

Jau pirmajos kopējos sirojumos es centos ieaudzināt šai ubagotāju patruļai medību un ievākuma garu. Es iemācīju viņiem nodīrāt zemāko zaru mīksto mizu, lai tiktu klāt kūniņām, pārmeklēt svaigus kurmja rakumus, kur mudž no sliekām, kas uznākušas augšā no zemes taukajiem apakšslāņiem. Es parādīju viņiem, ka zem naktsputnu perēkļa dažkārt var atrast tīkamus kumosus, kas noslēpušies spalvu kamolos un kaulu kaudzēs. Viņi man sekoja priekšzīmīgā padevībā, bet manos meklējumos piedalījās visai pasīvi un tik neveikli, ka daži ēdiena gabali izkrita viņiem no knābja. Vismazākā bieži tipināja manā tuvumā, un, kad es apstājos, lai viņu uzlūkotu, tā divainā kārtā apsedza savu galvu ar spārnu vai iespruka tuvākajā slēpnī.

Dažreiz man uznāca vēlēšanās vairs neklausīties viņu žēlabainajos ķērcienos un no jauna izbaudīt vientulības veldzējošo elpu. Tad es izmantoju laiku, kad viņi, pasargāti no jebkurām briesmām, visi kopā knābāja graudus kādā arumā, lai aizskrietu līdz fermai. Tur es atklāju, ka cilvēkiem riebjas atstāt savu konfliktu pēdas nenokoptas. Vietā, kur bija gulējis gana līķis, zemes kopiņā bija iesprausti koka krusti. Izmētātie darbarīki, ganāmpulka atliekas, viss, kas atgādināja neizprotamo slaktiņu, bija rūpīgi noslēpts zem gruvešiem. Tā starp krāsmatām drīz izaugs kazenāju krūmi, un kapi apaugs ar nātrēm un kazrozēm. Šajā klusajā dārzā neviens vairs neatminēsies ieroču nežēlību. Vēl tālāk, birztalas viducī, kur ledus sveces jau pamazām sāk kust, ozols bija pavērsis pret gaismu savus gludos, zeltainos pumpurus. Starp koka spēcīgajām saknēm kā nesadzijusi brūce melnēja neskartā ala, un no zemes dzīlēm augšup cēlās aizmirstības tumšās asinis.

Atgriežoties no saviem brīvsoļiem, es manīju, ka patruļa ir ārkārtīgi satraukta. Saspiedušies cieši kopā, mani nožēlojamie cīņu biedri noturēja apspriedi, nenolaizdami acu no tās vietas debesīs, kur tiku redzēts pēdējo reizi. Pāri balsīm, kas skaļi sveica manu atgriešanos, pacēlās Vismazākās spalgā balstiņa. Steigā, kas man pašam likās pārspīlēta, bet ko nespēju apvaldīt, es izvilku no zemes kraukšķīgu tārpu un noliku viņai pie kājām. Tēlodama izbrīnu, Vismazākā mīņājās dāvanas priekšā, taču, pirms to pieņemt, viņa šaubījās tik ilgi, ka ēdamais neizbēgami tika nocelts viņai no knābja apakšas. Tad viņa nostrostēja mani ar savu melno acu skatienu, it kā es būtu šī nedarba īstais kūdītājs, un devās garlaikoties kādā drošākā vietā.

Upe vienā naktī izgāja no krastiem kā pieradināts zvērs, kas piepeši pielec kājās. Piekrastes papeles, kuru saknes jau mirka palu dubļos, zem niknā spiediena drīz vien sagūla un aizpeldēja lejup pa straumi; ūdens troksnis sajaucās ar lūstošu zaru brīkšķiem. Straume aiznesa arī pēdējās ledus saliņas, ko pavadīja veseli kaiju bari. Vienas dienas laikā izskalotie krasti bija samazinājuši mūsu apdzīvojamo platību gandrīz uz pusi. Steidzamības kārtā radās jauni kopdzīves noteikumi, spiežot patruļas un pārus dalīties ar citiem putniem platībā, ko tie iepriekš bija sev nolūkojuši. Vakara lielaja sanākšanā putni tupēja zaros vislielākajā saspiestībā, izglābušos koku zari liecās zem melno ķekaru svara. Tikai Knābjcirtējs liedza jebkuram pieeju sava drebelīgā koka plašajiem stāviem. Pavasara tuvošanās padarīja viņu vēl kašķīgāku nekā parasti, un viņš atvairīja iebrucējus tik barbariski, ka tas viesa mūsos pamatīgu sašutumu. Bet dzīvības spēks, kas ieplūda kaulos, vel vairāk saasinot mūsu sajaukušās smaržas, atturēja no jebkura protesta tik lielā mērā, ka mēs pat nereaģējām, ja viņš sekoja kādam uzmācīgam viesim, mēģinot iegrūst to upes ūdeņos tik ilgi, kamēr tas nozuda atvarā.

Vismazākā bija paradusi tupēt zarā man blakus, taču viņa vienmēr centās ievērot pieklājīgu distanci. Kādu vakaru jaun-pienācēji, kas apmetās uz mūsu zara, vairākkārt piestūma viņu man cieši klāt, es iegremdēju knābi viņas spārna bedrītē, uztverot mīkstajās dūnās viņas pikanto, intriģējošo aromātu. Tad lēni modās mans putna dzīves sapnis. Es sapņoju par vieglu vēsmu, kas mūs aiznestu uz ieleju, auglīgām un meža zvēriem bagātām zemēm, par viesmīlīgu koku, kas augtu mierā un klusumā. Man rādījās noslēpumaina ola, kas gulēja ligzdas dibenā, mirdzoša kā zvaigzne, kā nemirstīgu dzīvības sulu nesēja. Kaut ari Vismazākā, gluži pārbijusies, ne reizi man neļāvās, manās dzīslās ieplūda brīnišķīgs siltums, un mans liktenis tikai viena spārna vēziena attālumā ieplūda mūžībā.

Maz pamazām patruļas izjuka, lai dotu vietu jauniem pāriem. Pirms medībām daži reti vientuļnieki vēl ķīvējās par kādu neizlēmīgu mātīti. Ap mums vairojās zīmes, kas liecināja par masveida izceļošanu. Upes ūdeņi, viļņojoties starp sanesumiem, bija izveidojuši mazus ezeriņus, kuros uzdrīkstējās ielīst samiegojušās koku vardes. Vesela gūzma kāpuru ņudzēja sūnās, nebija tāda lauka, kur nebūtu izdīguši kvieši vai mieži. No jauna atgūtā pārpilnība ļāva mums uzbarot novājināto miesu un apmierināt garu ar trakulīgām izdarībām. Un tomēr, kaut ari tuvojās atražošanas laiks, pēdējais rīts, kas saraus kolonijas saites, vēl nebija pienācis; ceļojuma signālam bija jānāk vēlāk, brīdī, kad papeles šūpos rēnajā gaisā savas sudrabainās pūkas.

Visu nakti šķindoņa, zirgu zviedzieni un balsu kņada neļāva mums aizmigt. No tumšajiem krastiem atplūda cilvēku un zirgu smaka. Tad garās rozā putu bārkstis uzlēca saule. Knabjcirtējs izgrūda briesmu signālu, kuru izdzirdot, mums vajadzētu pajukt uz visām četrām debess pusēm, bet vispārējs trulums bija piekalis mūs pie kokiem, un neviens no mums pat nepakustināja ne spārnu.

Abos upes krastos bija izkārtojušies lieli pulki, raidot viens pret otru savus mirdzošos ieročus. Viņu tauru skaņu atbalss vēlās pār ieleju, un visam pāri plīvoja zelta un sudraba karogi. Vienīgi upe vēl šķīra abas armijas; uz ūdens tika nolaistas platas laivas, un tās lēni virzījās uz salas pusi.

Knābjcirtējs atrāvās no koka, piķēja uz ūdens virsmu un devās projām straumes virzienā. Atjūgušies no vispārējā apjukuma, daži pāri viņam sekoja. Pārējie lidinājās no zara uz zaru, un mēs visi kopā veidojām kaut ko līdzīgu inertai masai, kad atskanēja pirmie lielgabalu grāvieni. Augsti, žilbinoši gaismas kūļi uzvandīja zemi, un zibens sasperts koks nogāzās liesmu stabā. Vismazākā šausmās iekliedzās un bēga uz krūmāju. Vietā, kur viņa nozuda, jaunas eksplozijas uzspēra gaisā zemi.

Debesīs, kur šaudījās mūsu neprātīgās ēnas, cēlās kodīgi dūmi. Cilvēki jau bija izkāpuši krastā; tur varēja izšķirt vienīgi saniknotus siluetus, kas uzbruka cits citam no tuva attāluma, taču viņu ieroču žvadzoņa bija labi dzirdama, tāpat arī dīvainās žēlabas, ko viņi izdvesa pirms nāves.

Gluži .akls no dūmiem es bezcerīgi vēzēju spārnus, lai uzņemtu augstumu. Tieši tajā bridi spēcīga gaisa strūkla norāva mani zemē. Kliedzieni piepeši pieklusa, un kvēlojošās ogles pārklājās ar necaurredzamu plīvuru. Es karājos kā pienaglots dzeloņplūmes zariem, nobijies un apdullis, pamests cilvēku dusmām un viņu bungu nebeidzamajai rīboņai.

V

Dziļa un mierīga pienāca nākamā nakts. Gaisā nebija jūtama ne mazākā vēsma vai negaisa tuvošanās, pat zeme nesmaržoja, un visi trokšņi bija aprimuši. Tomēr telpa, kuru es apdzīvoju, nebija gluži izmirusi; tālumā mirgoja zvaigznes, un klusumā man garām slīdēja ēnas. Šis mānīgais miers, iespējams, apzīmēja sapni par manis paša nāvi. Gaiss tajā bija tik viegls, ka nemaz nejutu to šalkojam ap saviem spārniem, un tikai apziņas fragmenti joprojām bija uzticīgi manai gribai.

Piepeši sajutis spēcīgas svārstības, it kā būtu iekļuvis gaisa bedrē, es atgriezos īstenībā. Tai pašā mirklī atvēru acis un ieraudzīju cilvēka seju. Viņš turēja mani piekārtu aiz spārnu galiem un ar pirkstiem, kas bija tik cieti kā ragi, iztaustīja man sānus. Ar asinīm notraipīts apsējs piesedza vienu viņa aci. Es uzlūkoju cilvēku bez bailēm, ieklausoties īsajās skaņās, kas nāca pār viņa lūpām.

Mēs noteikti bijām pie paša krasta, jo zemi klāja apgāztie koki, un es pavisam skaidri dzirdēju ūdens čalu. Drīz parādījās vēl viens cilvēks ar netīros autos ievīstītu kāju. Viņš gāja, atspiezdamies uz nūjas. Rimtais skābens, ar kādu viņš mani uzlūkoja, nepiederēja ienaidniekam. Viņš izgrūda niknu kliedzienu

brīdī, kad vienāds ar spēcīgu tvērienu saspieda manu guzu. Es nemaz nešaubījos, ka viņš grasās apgriezt man kaklu un varbūt pat iemest katlā, kas kūpēja uz kvēlojošām oglēm, taču klibais viņu apsauca tik uzstājīgi, ka es sajutu atslābstam cieto pirkstu tvērienu.

Pēc garākas vārdu apmaiņas vienacis atdeva mani klibajam. Viņš ilgi bužināja manas kakla spalvas un pavēra knābi, lai iebāztu tajā pirkstu. Pēc tam viņš ar netīru lupatu apsaitēja manu ievainoto kāju, bet pašu piesēja pie auklas, kuras otrs gals bija aptīts viņam ap roku. No kritušām lapām un atlūzušas mizas viņš izveidoja kaut ko līdzīgu ligzdai, kur mani ievietoja kā tādu smieklīgu cāli, kamēr pats apgūlās blakus.

Guļošo ķermeņu elpa bija tik tikko dzirdama un saplūda ar upes šalkoņu. Dažreiz no izdegošā ugunskura izšāvās vesels dzirksteļu spiets, un gulētāji uz mirkli uztrūkās no miega. Tādos brīžos aukla, ar kuru biju piesaistīts pie klibā, strauji nostiepās, paraujot mani gaisā.

Ar pāris knābja cirtieniem es būtu varējis atbrīvoties no trauslā pinekļa, taču, neskaidra instinkta vadīts, jutos spiests saglabāt pasivitāti. Cīņu uguns bija iznīcinājusi koloniju. Bez tās es biju nolemts klejošanai un vientulībai. Es zināju, ka mani gaida garas, neauglīgas vasaras un nevienlīdzīgas dņas. Šo nožēlojamo ļaužu sabiedrība man nešķita tik bīstama kā brīvības draudi.

Blāva gaisma izlauzās cauri miglai un apspīdēja aizmigušos vīrus. Bija pienācis pirmais barības uzņemšanas laiks. Es izrakņāju zemi sev apkārt, meklējot kādu tārpu vai kāpuru, bet neatradu nekā cita kā vien tukšu gliemeža čaulu un vēl dziļāk - vēža spīli, kas bija tikpat tukša kā gana stabule.

Kamēr es stūrgalvīgi turpināju pārmeklēt tukšo trudāju, piepeši sajutu sev pievērstu klibā ieinteresēto skatienu. Šķita, ka viņam sagādā prieku noskatīties manā pētnieciskajā darbībā, jo viņa sejā atspoguļojās rāma draudzība. Viņš maigi parāva aiz auklas, lai pievilktu mani sev klāt, un ar pirkstu galiem izņēma no spalvām zariņus, kas bija tur ieķērušies. Laiku pa laikam viņš aiz neuzmanības izrāva kādu šķipsniņu dūnu un tūlīt par to atvainojās, noglāstot man galvu. Viņš ar grūtībām piecēlās un pieklibodams veda mani pastaigā apkārt savai apmetnei. Es kliboju tāpat kā viņš, taču mana savainotā kāja ķermeņa svaru pacieta nesāpīgi. Viņš pamodināja vienaci, viegli piebikstot tam ar purngalu, un devās noskalot seju upes ūdenī.

Kaudzēm nekustīgu ķermeņu gulēja visgarām upes krastiem, kā ari pa pusei nogrimušajās laivās, pildīdami dzestro rīta gaisu ar salkanu smaržu. Kad pie mums pienāca vienacis, mans sargs strauji pagriezās. Viņš atkal bija aizmirsis, ka atrodos auklas otrā galā, un pacēla mani gaisā kā tādu pūķi. Abi no jauna apveltīja viens otru naidīgiem rūcieniem, taču šoreiz es nebiju viņu dusmu objekts. Viņi žestikulējot vēroja otru upes krastu, bet pēc tam īgni un izaicinoši raudzījās viens otrā. Viņus nomierināja no maciņa izvilkta sausas zāles šķipsniņa. Vienacis paņēma dažus stiebriņus un ielika tos garas, melnas pīpes galviņā. Drīz pēc tam mani apdullināja patīkami kodīgs aromāts, un zemes virsū atkal iestājās miers.

Vēl viens strīds viņiem sanāca brīdī, kad klibais, izberot zemē savas mugursomas saturu, izvilka trīs sakaltušas maizes rikas. Vienu viņš pasniedza vienacim, otru iebāza mutē, bet trešo nolika mana knābja priekšā. Tomēr es nepaspēju to nogaršot; vienacis pienāca, uzķēra riku uz durkļa gala un, kaut ko purpinot, aiznesa prom. Šīs zādzības dēļ vienacis izpelnījās veselu lamu vārdu krusu; tā viņu neuztrauca ne mazākā mērā, jo viņš stāvēja saliecies krietnu gabalu tālāk, lai netraucēts notiesātu manu daļu. Klibais izņēma no mutes vēl gluži mitru mīkstuma pikuci un iebāza man rīklē. Es atkal sajutu pirmo barojumu silteno saturu, un vienu īsu brīdi man šķita, ka redzu pavīdam gaisā sava Tēva milzīgo ēnu.

Laiku pa laikam līdz mums vēl nonāca tāli lielgabalu dārdi. Bada novājinātie vīri garlaicībā notrulinājās un visbiežāk gulēja izstiepušies savās guļvietās. Dažreiz viens no viņiem nogāja līdz krastam un ilgi pētīja tukšo apvārsni. Bet viņi nekad neveltīja ne mazākā skatiena mirušajiem, kuru ķermeņi sadalījās svelmainajā saulē, un līķu uzbāzīgā smaka iespiedās ikkatrā salas stūrītī.

Kādu vakaru, kad klibais vilka mani uz krastu, es apstājos pie seklas ūdens lāmas, kur manīju vieglu kustību. Aukla nostiepās, velkot mani tālāk uz priekšu. Pirmo reizi es, dumpīgi ķērcot, visiem spēkiem pretojos spiedienam. Solis, ko vīrs tāpēc paspēra atpakaļ, deva man laiku iemērkt knābi duļķainajā ūdenī un izvilkt no turienes kustīgu kurkulēnu. Baidoties, ka aukla no jauna varētu nostiepties, es steidzīgi izcēlu vēl dažus, taču klibais man ļāva mierīgi izķert arī pārējos.

Šis brīnumainais atklājums uzvedināja klibo uz domām par medībām, un jau pēc brīža viņš kopā ar vienaci devās sirot. Līdz. pašai tumsai abi pārmeklēja kārklājus un ar zāli apaugušas peļķes, ar savām nūjām iztaustīja meldrus šaurajos līcīšos, izceldami dažas pārsteigtas vardes. Lai tās noķertu, viņi uzmeta vardēm savas platās cepures, kas dažreiz turpināja lēkāt pa zemi, un viņi ar prieka saucieniem ķēra tās rokā.

Vēlāk apmetnē viss guvums pa vienam vien tika nogādāts gaismā pie uguns un sacirsts ar durkli. Vardes veikli nodīrāja, atsedzot kājiņu mēļo miesu, un uzdūra uz meldra ar smailu galu, ko vienāds grozīja virs kvēlojošām oglēm. Viņi ēda lēnām, maziem kumosiņiem, nograužot un apsūkājot sīkos kauliņus. Mani pārsteidza bauda, ar kādu es vēroju viņus ēdam; tas bija gluži tāpat kā patruļas laikos, kad mani iepriecināja kolektīvās dzīres. Manu nelaimes biedru priekšā, kas klusumā tīksminājās par ēdienu, slepus atdzima brālības solidārais instinkts.

Vienacis acīmredzot zināja, ka viņi tikuši pie šīs necerētās maltītes, pateicoties man. Viņš nometa man knābja priekšā veselu vardes kājiņu, ko tikko bija nomaucis no meldra. Kur-kulēni jau bija remdējuši manu izsalkumu, taču es nevēlējos noraidīt dāvanu no cilvēka, kurš vēl tikai vakar vēlējās apgriezt man kaklu. Savukārt viņš vēroja, kā es knābāju balto, kūpošo gaļu. Viņa vienīgā acs mirdzēja ka zvaigzne nakti.

Mazā gaismiņā viņi skrēja gar upes krastu un kaut ko skaļi kliedza. Divas laivas, pilnas ar zaldātiem, bija atīrušās no pretējā krasta un patlaban šķērsoja upi. Klibais uzcēla mani uz pleca, jo izstieptā aukla manāmi traucēja viņa kustības. Tieši no šīs līganās laktas es ieraudzīju izceļamies krastā nelielu pulku, kas mūs apstāja no visām pusēm. Vienacis un klibais runāja pēc kārtas, skaļā balsī, un ar pirkstu norādīja uz dažādam vietām, kas atradās uz salas. Abi tika uzklausīti cieņas pilnā klusumā. Viņi pārtrauca stāstu tikai, lai laiku pa laikam ieņemtu kādu malku no mazajām blašķēm, ko zaldāti viņiem sniedza un ko abi tukšoja laimīgām sejām. Kad viss bija pateikts, vīri, bruņojušies ar lāpstām, devās gar upes krastu rakt seklas bedres, kurās apbedīja mirušos. Daži akmeņi, meldru krusts vai sadragāta bruņu cepure greznoja kapavietu miklo, mālaino augsni. Pēc tam viņi nostājās ierindā un pavērsa ieročus pret tukšajām debesīm. Zalve sadrebināja zālainos krastus, un tās atbalss aizdunēja līdz pat kalnu pakājei.

Vienacis iekāpa pirmajā laivā, bet klibais aiznesa mani uz otro laivu. Es joprojām sēdēju viņam uz pleca, kas sašūpojās ar katru jaunu airu vēzienu, liekot man atbalstīties te uz vienas, te otras kājas tādā ka ritmiska dejā, ko noteica laivas zvalstīšanās. Klusējošie zaldāti vēroja šo kustību ar acīmredzamu nepatiku. Viņu rokas vēl glabāja mirušo bezcerīgo elpu.

Kamēr mēs, patīkama vēsuma apņemti, virzījāmies pa upes gultni, sala lēni izzuda dzirkstošajā miglā. No tālienes skatoties, sakropļotie koki vērta to gluži svešu. Vairs nebija ne augstās, drebelīgās papeles, kur savulaik mita Knābjcirtējs, ne viesmīlīgo zaru biezokņa, kur krēslas stundā nolaidās mūsu eskadras. Kamēr cilvēki atkāpjoties veda mani sev līdzi, es redzēju salu pamazām izgaistam tālumā, it kā tā būtu nogrimusi upes dzelmē. Un pāri airu niknuma sakultajiem ūdeņiem cēlās manas cilts noliegtā dziesma.

VI

Laiks, ko pavadīju ļaužu sabiedrībā, un it sevišķi viena, ļoti neparasta cilvēka pacietīgā apņēmība iemācīja man, ka katrai lietai ir savs vārds un ka lietu vārdi paši par sevi veido veselu pasauli ar bezgalīgām niansēm, tikpat plašu un dzīvu, kāda tā ir kokiem un dzīvniekiem. Līdz šim es biju dzīvojis neskaidru un nestabilu sakarību pasaulē; gaismu nesauca par gaismu, tā bija tikai signāls aizejošajai naktij, draugs, kas palīdzēja atrast pazaudētas pēdas un atkal skatīt koku gaišo lapotni. Kad līdz ar saules rietu gaisma zuda, tā pameta aiz sevis vien solījumu atgriezties, un tās gaistošais spožums sajaucās ar zvaigžņu mirdzu. Valodas bagātināts, es turpmāk, pat vistumšākās nakts vidū, varēju likt vibrēt tās vārdam. Šī pārliecība beidzot iesēdās manā putna paurī: kāda lieta pa īstam eksistē vienīgi tad, ja tai ir dots vārds, kas nepazūd ari tad, ja pašas lietas vairs nav, pretējā gadījumā tā ir tikai trausla vīzija, kurai daudzveidība drīz atņem satvaru. Es kādreiz biju šis gaistošais atspulgs upes ūdeņos, šī ēna, kas nolaidās pār zeltainajiem labības laukiem vai šķēla debesis stūrgalvīgā lidojumā. Kādreiz es biju sāpes un prieks, dusmas un pakļaušanās, un tagad mani sauca par vārnu. Šis vienkāršais vārds likās iemiesojam visu manu dzīvi.

Ticis brīvībā, klibais ilgu laiku vadāja mani sev līdzi no ciema uz ciemu, dzīrojot bez mitas un tukšojot pudeles ar sārtu šķidrumu, ko pildīja no mucām. Naktis viņš pārlaida kopā ar smagām, elsojošām mātītēm, kuras biedēja mana klātbūtne uz kādas skapjaugšas. Pirms pārošanās es tiku iegrūsts lādē, no kurienes bija dzirdama tikai neskaidra viņu mīlas rotaļu atbalss.

No rīta, kad viņš mani atbrīvoja, klibais vienmēr izskatījās īgns un nokaunējies. Viņa pirmais darbs bija satīrīt manus izkārnījumus, pasniegt trauciņu ar tīru ūdeni, maizes donu un siera garoziņas. Pēc tam viņš žēlabainā balsī ilgi runājās ar mani, un, kaut ari vārdu saturs man bija pilnīgi neizprotams, viņa tonī jautās sarūgtinājums. Šajā laikā, kad ieguvu savas pamatzināšanas, es pamanīju dīvainas sakritības starp cilvēku un dzīvnieku balsīm. Atliek tikai ieklausīties, kā raud ievainoti zaķi un vāveres vai izdzirdēt lāča ekstāzes rūcienus pārošanās laikā. Rotaļās aizmirsusies ūdra mātīte smejas kā sieviete. Un lapsa, ko izsvēpē no alas, lūdzas. Pat mums, nabaga vārnām, kuras citi dzird tikai griezīgi ķērcam, mierīgos rītos gadās jautrības uzplūdi, bet, atvadoties no mirušajiem, balsī ieskanas sērīgi akcenti.

Ar katru dienu klibais kļuva vārdos aizvien skopāks, un vienīgās runas, ko viņš vēl man veltīja, pauda skumjas un garlaicību. Kādu ritu nomācošā klusumā viņš, acis nodūris, raugoties paša purngalos, atkal apsēja man ap kāju auklu, ko vairs nebija lietojis kopš tiem laikiem, kad pirmo reizi uztupos viņam uz pleca. Es sapratu, ka ar šo žestu viņš vēlas man darīt zināmu, ka mušu kopdzīvei pienācis gals. To pašu vakaru apmaiņā pret sīku monētu, kas tika nevērīgi nomesta krogā uz galda, viņš nodeva mani kāda ceļinieka rokās.

Rati stāvēja stallī starp miegainiem zirgiem. Zem pārsega rindojās pīti klūgu būri, ko apdzīvoja mēmas ēnas. Ceļinieks iebāza mani vienā tādā būri un aizgāja, paņemdams līdzi uguni. Sveces gaismā es biju pamanījis visapkārt iemirdzamies apaļas, uztrauktas acis, bet tumsā vairs sajutu tikai nenoteiktu kustību un laiku pa laikam spārnu izmisīgas vēdas.

Ceļinieks devās projām ļoti agri no rīta, vedot ēzeļmāti pa riteņu iebrauktajām sliedēm. Ratos, grumbuļainā ceļa sakratīti, gūstekņi vēroja cits citu caur buru režģiem. Te bija savāktas daudzas lidojošas sugas, turklāt vismiermīlīgākās dzīvoja kaimiņos ar vismežonīgākajām. Tā, piemēram, kalnu ērglis atradās līdzās pelēkajam strazdam, lēlis ar plakano galvu -cielavai, svīre ar saviem smailajiem spārniem trīcēja, skatot nekustīgo vistu vanaga siluetu. Netālu no manis kāda žagata virināja knābi ar apcirstu mēles stumbeni, cenšoties vienlaikus ar važoni atdarināt viņa kliedzienus. Žagatas atkārtotie brēcieni nemitīgi traucēja no snaudas samiegojušos karalisko ūpi.

No līdzenuma, pa kuru mēs lēni pārvietojāmies, vēdīja nepazīstamas smaržas. Uz ratu aizmuguri atvirzītais pārsegs ļāva mums dažreiz saskatīt kāda zvanu torņa silto šīferi, kādas fermas nokrāsoto zelmini vai kazenājos ieaugušu, apdrupušu mūra žogu.

Gadījās, ka spožo debesu jumu ātri pārlidoja putns. Ja mūsu ceļu šķērsoja meža balodis vai bezdelīga, būrus sadrebināja negaidīts satraukums. Putni mēģināja drudžaini pacelties gaisā, ietriecoties būra režģos, no visām pusēm skanēja viņu klaigas un apklusa tikai tad, kad debesis jau atkal bija nežēlīgi tukšas.

Koki kļuva arvien retāki, pa ganībām lēnprātīgi klaiņoja ganāmpulki. Drīz vien ceļš pārvērtās nelīdzenā bruģī, kas stipri kratīja pajūgu. Aizvien pieaugošā kustība pārblīvēja tiltus un apgrūtināja iebraukšanu pilsētiņās. Rati savā ceļā bieži brauca tuvu grāvjiem un dzīvžogiem, lai dotu ceļu daudz ātrākām un lepnākām ekipāžām.

Mūsu ceļojums beidzās kādā akmens pilsētas vidū, kur gar pārmērīgi augstajiem torņiem lidoja tikai vienaldzīgi baložu bari. Tumšu mūru ielenkumā laukums, ko nemitīgi šķērsoja nebeidzams apmeklētāju pūlis, bija pilns ar steķiem, uz kuriem stāvēja putnu būri un sprosti. Tik tālu, cik vien sniedzās skatiens, viļņojās vesela spalvu jūra, kas piepeši sastinga, izdzirdot ērgļa vai piekūna griezīgo kliedzienu. Tupot savās laktās vai karājoties šūpolēs, ar sevi dižojās mūsu zemei sveši putni; to žilbinošās spalvas un melodiskā dziedāšana piesaistīja plašu pūli ziņkārīgo.

Pie mūsu pajūga, kura priekšā tieši uz zemes bija novietoti būri, apstājās tikai retais. Pajūga pasažierus ornamentu pelēcība diez ko nevilināja. Tikai viens vienīgs pircējs pēc ilgas kaulēšanās beidzot aiznesa sev lidzi vientulīgu sniedzi ar spilgti rozā spalviņām. Žagata, bez šaubām, būtu spējusi arī sev pievērst uzmanību, ja vien ļautos parastajai žadzināšanai, taču visu laiku, ko pavadījām tirgū, viņa bija tikpat mēma kā nerunīgais vistu vanags.

Tuvojās vakars, sapīkušais tirgotājs jau gatavojās nokrāmēt mantas. Tieši tobrīd no pūļa iznira garš stāvs un lēni nāca mūsu virzienā. Par spīti siltajam laikam vīrietim bija mugurā garš, tumšs apmetnis, kas sitās viņam pie sāniem. Cepure ar platajām malām noslēpa viņa acis, un biezas, zeltainas krēpes pa pusei aizsedza seju, it kā viņš vēlētos paturēt noslēpumā savu izskatu. Nepakavējies pie būriem, viņš uzsāka sarunu ar tirgotāju. No viņa balss es uztvēru tikai dobju rūkšanu, kas līdzinājās ziemeļvēja elpai gravas dobumā. Es notrīsēju, kad ieraudzīju viņu pavēršam pret mani savu apēnoto skatienu.

Sarunas beigās, kad daži naudas gabali iegūla tirgotāja plaukstā, es sajutu savu būri paceļamies gaisā. Piepeši atdzīvojusies, žagata gari un aizvainoti iesvilpās, taču milzis nepievērsa tai ne mazāko uzmanību. Vienaldzīgs pret pūli, kas pašķirās viņa priekšā, vīrietis lēnā solī nesa mani uz pilsētas vārtiem.

VII

ipašums, kur turpmāk pavadīšu ieslodzījumā ļoti ilgu laiku, slējās kalna virsotnē, un tā kailās nogāzes slīdēja lejup uz drūmo ieleju. Zemie mākoņi saplīsa pret pils vienīgo torni kā putas pret kuģa nekustīgo priekšgalu. Šāds augstums augu valstij nebija labvēlīgs; vēju šaustītais apvidus nevarēja lepoties ar siltām vasarām. Tikko izplaukuši, mežvīteņi uzreiz sāka nīkuļot, zalkšu sūrene bija iepletusies rožu teritorijā. Ziemā, kad ieleju klāja miglas vāli, sniegssasniga līdz pašai logu augšai un vajadzēja veselu lērumu sveču, lai noturētu gaistošo dienu.

Šī neapdzīvotā lēņa vientuļais saimnieks bija Barbelins. Slinks suns apsargāja viņa durvis, un liesā, neiežogotā pļavā mita pa pusei mežonīgs āzis. Tie bija vienīgie dzīvnieki visā apkārtnē, kurus šad tad varēja manīt rikšojam pa stāvajām nogāzēm. Bet zem klints kazenāju biezoknī mudžēja veselas odžu un skorpionu kolonijas. Šķita, ka putni ignorē šīs neviesmīlīgās teritorijas, ko tie pārlidoja rudens un pavasara migrāciju laikā un kur nekad nenolaidās.

Tovakar, kad Barbelins pārnesa mani no tirgus mājās, viņš nometa savu lielo platmali uz lādes, un es pirmo reizi

ieraudzīju man pievēršamies viņa gaišo acu skatienu. Kopš manas ierašanās cilvēku pasaulē, es pievērsu sevišķu uzmanību šai viņu sejas daļai, jo acu valgais mirdzums, dziļums un starojums liecināja par kādu nodomu. Es nevarēju aizmirst nedz slepkavniecisko dzirksti vienača skatienā, nedz vainas apziņu, ko pamanīju klibā acīs, kad viņš nodeva mani tirgotāja rokās. Uzacu izliekums, varavīksnenes krāsa, kustīgas zīlītes tikpat lielā mērā ir brīdinājuma signāls, kas liecina par notiekošo. Kad beidzot ieraudzīju Barbelina skatienu, es varēju justies pavisam mierīgs. Viņa acu rimtajā pelēkumā peldēja maigas ēnas, kas piepeši atdzīvojās, atskanot viņa balsij. Tās bija kā upes skatiens, mirdzoši tīrs un caurspīdīgs, kur redzokļi dejoja kā divas zvaigznes. Šis gaišais starojums, kas tik neatlaidīgi urbās manī, kliedēja neuzticību, ko cilvēku rase jau bija paguvusi iedvest ar savām apšaubāmajām tieksmēm. Es jutos pasargāts no jebkuras vardarbības un brīnišķīgā kārtā atbrīvojies no leģendārajām bailēm.

Ilgi runājies ar mani nomierinošā balsī, Barbelins atvēra bura durtiņas. Tā kā es vilcinājos, viņš pabāza roku man zem kājām un pacēla gaisā. Es lidinājos no vienas sienas līdz otrai, kamēr griestu augstumā uzdūros kādam uz priekšu nedaudz izvirzītam sijas stūrim. Šī vieta turpmāk kļūs par manu iecienītāko laktu; tur visu dienu bija mijkrēslis, un rupji tēsto baļķu mežs nedaudz atgādināja koku žuburus. Kad Barbelins ievēroja, ka esmu atradis vietu šajā augstuma, viņš man veltīja vēl pāris uzmundrinošu balss skaņu, nopūta sveces un izgāja, paņēmis līdzi būri, kuru nākamajā rītā izlietoja iekuram.

Mans skatiens vienmēr bija vērsts uz viņu, un dzirde ik brīdi gatavībā. Barbelins nenoguris atkārtoja, kā sauc priekšmetus vai vielas, kas viņam bija rokā. Viņš neatļāvās nevienu nepaskaidrotu kustību, ik reizi savienojot darāmā dažādos posmus ar tā gala rezultātu. Tā nazis ar koka spalu saistījās ar ābolu vai sīpolu, ko viņš grieza uz galda, platmale, ko viņš nocēla no pakaramā, liecināja par īsu prombūtni, bet, kad viņš apvilka smago apmetni, es zināju, ka gaidīšana būs ilga. Ja pamanīju viņa rokās mazās misiņa šķiltavas, es jau iepriekš priecājos par liesmām, kas drīz iedegsies pavardā, vai sagatavojos uzņemt tauku salkano smaržu, ko raidīs degošie svečturi.

Ja saimnieka izturēšanās man ātri kļuva saprotama, viņa balss skaņas tikai ar grūtībām nonāca līdz saprašanai. Logs bija pirmais vārds, ko spēju paturēt prātā. Vairs neatceros, cik daudz laika pagāja kopš manas ierašanās pilī, taču pienāca brīdis, kad Barbelins pavēra vienu logu un neaizvēra to ne dienu, ne nakti, izņemot laiku, kad ass ziemelis saldēja mūrus vai ārā plosījās nikns negaiss.

Šī izeja, kas veda uz lielajiem plašumiem, pamudināja mani uz regulāru klaiņošanu. Visbiežāk es izbēgu jau rīta gaismiņā, lai neilgi palidotu turpat īpašuma robežās. Suns, redzot, ka laižos projām, ar vienu lēcienu bija augšā, āzis uz klints, gluži kā sastindzis, sekoja man ar savu acu zeltaino skatienu līdz pat brīdim, kamēr nometos vienīgās lapegles galotnē. Tad nomierinājušies un sapratuši, ka joprojām esmu kopā ar viņiem, katrs atgriezās pie pārtrauktajiem sapņiem un klejošanas.

No sava skatu punkta es redzēju pils jumtus un blakus esošās nokalnes. Mans skatiens sniedzās pāri ielejai līdz gaišo lauku plašumiem ar ātri slīdošajām mākoņu ēnām. Nepagāja neviena diena, kad man nebūtu gribējies mesties pretim žilbinošajam apvārsnim. Taču bezgalība piepeši atsauca atmiņā Barbelina dzidro skatienu, bet lapu šalkoņa atgādināja viņa balss skaņas. Mana brīvība vairs nebija neredzētas vietas vai svešas zemes. Un padevīgiem spārniem es atgriezos pie pavērtā loga.

Barbelins izmantoja manu prombūtni, lai nomainītu dzirdinātavā ūdeni. Šajā laikā viņš nolika uz grīdas arī kādu ēdamo. Viņš zināja, cik ļoti man patīk paķert ēdiena gabaliņus tieši no grīdas un uznest tos augšā uz laktas siju augstuma. Un mani vienmēr pavadīja viņa mundrā balss. Tā ka biju dzirdējis šos vārdus tūkstošiem reižu, es drīz vien iepazinu bietes, ko viņš ilgi atstāja vārīties ūdenī, plūmes, kāpostus, olas. Gaļu viņš tikpat ka neēda, un tā bija sliktas kvalitātes, jo retie kumosi, kas greznoja manu uzturu, peldēja sālījumā un dedzināja rīkli. Dažreiz viņš pārnesa no ielejas grozu ar karmīnsarkanām, plankumainām forelēm un ļāva man notiesāt šo zivju galvas.

Vakaros, kad Barbelins atpūtās pie pavarda, viņš mēdza pavērst savu acu gaišo skatienu uz laktas pusi, izsakot vienu vienīgu vārdu: "Nāc!" Un ar plaukstas apakšu uzsita pa celi, krēsla paroci vai savu plecu, un es ar prieku lidoju lejup, lai notuptos vietā, ko viņš bija izvēlējies.

Pa mūļu takām, kas veda uz pili, pie mums dažkārt ieradās apmeklētāji. Šādās reizēs suns rēja un pagalmā parādījās cilvēki, kas vilka ratiņus vai nesa nestuves. Barbelins skrēja viņiem pretim, noliecās pār nekustīgo ķermeni, ko pēc tam uzmanīgi pacēla un ienesa iekšā mūros. Tad ļaudis devās projām lēnā, bēdīgā gaitā, nespēdami atraut skatienu no vietas, kur bija atstājuši savu smago nastu.

Šādu ainu es novēroju vairākkārt, sēžot turpat uz laktas, no kurienes varēju pilnībā pārredzēt visu pagalmu, taču, kas nolika pēc minētajiem apmeklējumiem, man ilgu laiku palika apslēpts. Caurām dienām un naktīm Barbelins gandrīz nemaz nerādījās. Sarauktu pieri un sagumušiem pleciem viņš iekrita lielajā zvilnī pie izdzisuša pavarda, un viņa milzīgais ķermenis sarāvās čokurā kā svelošās sāpēs. Šādos brīžos viņa skatienā uzplaiksnīja negaidīta kvēle, un es neuzdrīkstējos pamest savu vietu ēnainajā istabaugšā. Ari Barbelins no savas puses vairs neveltīja man ne mazāko uzmanību; aizmirstot par ūdeni un ēdamo, viņš izrāvās no īslaicīgā stinguma, lai no jauna pazustu.

Atspiests ar koka gabalu, kas caurvējā nejāva aizkrist, pavērtais logs ļāva man sameklēt uzturu pils tuvumā. Dažas nogatavojušās ogas, kāpuri, kada ķirzaka, ko pārsteidzu sildāmies pie mūra, nodrošināja manu ikdienas devu, bet peļķēs sastāvējies ūdens remdēja slāpes. Šie gājieni, kas neradīja grūtības un nenesa prieku, ļāva novērtēt, cik lielā mērā bija izmainījusies mana daba. Es jau biju zaudējis pacietību izsekot laupījumu, kā arī medību instinktu. Toties es biju apguvis citas, vēl joprojām visai neskaidras zināšanas, kas deva maniem jutekļiem jaunu uztveri. Es sāku apjaust dzīves svārstības, kas virmoja ap dzīvām būtnēm, un atpazīt viņu īpašās vibrācijas. Āzis bija pirmais, kas atklāja man savējās, un tās sasniedza mani kā bultu spiets brīdī, kad lidinājos virs viņa. Suņa tuvumā es atklāju vēl cilas, tās bija daudz nedrošākas, gandrīz vai biklas. Kādu vakaru, kad atgriezos no ceļojuma pa vīna dārziem un lidoju garām otrā stāva logam, vibrācijas, kas nāca no Barbelina, iecirta man kā ar pātagu.

No akmens palodas, kas man kalpoja par atbalstu, es ieraudzīju viņu sēžam blakus gandrīz kailam bērnam, kas zilgani bāls gulēja šaurā gulta. Barbelins iztaisnoja savu milzīgo augumu, kas caur loga rūti šķita gandrīz caurspīdīgs, un piegāja pie burciņām un pudelītēm piekrauta galda. Viņš izvilka no katla miklu lupatu, ko uzlika bērnam uz pieres. Viņa kustības bija lēnas un noteiktas, bet dzidro acu dzīlēs lavījās izmisuma ēnas.

Es paliku kā pielipis loga spraišļiem, kamēr Barbelins mani pamanīja. Tad viņš klusi atvēra logu un izdvesa vārdu, ko gaidīju:

- Nāc!

Es ieņēmu vietu uz lādes malas, tik tuvu bērnam, ka spēju uztvert vārgo elpu, kas nāca no viņa lūpām. Fluīdi, kas izplātījās ar katru bērna izelpu, izmisīgi ķērās pie laika un telpas ka aukstas gaismas strēmeles pie pārejoša negaisa.

Barbelins nomurmināja vēl dažus vārdus, ko nesapratu, bet tagad es zināju, kādu nevienlīdzīgu cīņu viņš sācis ar tumsu. Visu cauru nakti viņš vārīja mikstūras, lika kompreses un smērēja ziedes. Kad retajos atelpas brižos viņš uz brīdi iesnaudās, es drīz viņu modināju, klusi ieķērkdamies vai sa-vicinādams spārnus. Viņš tad notrīsēja un steidzās pielikt pie bērna lūpām mazu spogulīti, ko vārgā elpa tik tikko aizmigloja.

Dzīves pavediens bija saspriegts visu nakti un tad pārtrūka līdz ar pirmajiem gaismas stariem. Barbelins ilgi glāstīja nedzīvo sejiņu un tikai pēc tam apklāja to ar palagu.

- Nāc! - viņš sacīja, iedams uz durvīm.

Šķita, ka viņa balss skan kā no akas dibena. Es apjautu, ka ir pienācis brīdis nolaisties viņam uz pleca.

Šajā reizē apmeklētāji devās projām, aizvedot sev līdzi līķautā ievīstītu ķermeni. Bet ne jau vienmēr Barbelina garās nomoda naktis beidzās ar liktenīgo aiziešanu. Dažkārt, skanot priecīgiem pārsteiguma saucieniem, viņš ieveda gaišajā pagalmā slimnieku, ko bija par mata tiesu atkarojis tumsai un kurš nu steidzās apsveikt savus brāļus. Tādas uzvaras, to gan bija mazāk nekā neveiksmju, sagādāja viņam nelielus ziedojumus. Fie durvīm tika noliktas kastes ar augļiem, grozi ar olām, mājputni. Un tad aizejošais laiks aiznesa sev līdzi atmiņas par izglābtajiem un viņu piederīgo pateicību.

Atkarībā no epidēmijām atkal citi apmeklētāji kāpa pie mums augšup no ielejas, nesot līdzi savus mirējus, ko viņi nodeva Barbelina gādībai, cerēdami uz pēdējo glābiņu. Un tiklīdz tālumā apklusa viņu koka tupeļu klaudzoņa, es lidoju augšup uz otro stāvu, kur tūkstošiem sveču apgaismotajā mazajā cellē, starp novājinātajiem fluīdiem jau vēdīja kampara un salvijas dziedinošā smarža.

VIII

Laika jēdziens ir cilvēku privilēģija; viņi tik ļoti raizējas par savu uzturēšanos šai saulē, ka ik brīdi mēra tās ilgumu. Ļaužu liktenis barojas no pulksteņa sitieniem, un kalendāri skaita aizgājušās dienas uz neatgriešanos. Kas attiecas uz mani, es redzēju maināmies gadalaikus, taču nevarēju tos saskaitīt, bet notikumi to aklajā pēctecībā iezīmēja manas eksistences gailu, ļaujot man izmērīt tās garumu.

Suns jau sen kā bija nobeidzies krietnā vecumā, arī krancim, kas ieņēma viņa vietu, nekas daudz vairs nebija atlicis. Par mata tiesu izrauts no dīriķu nagiem, tagad stallī mājoja kāds zirgs, jo bija pārāk vecs jāšanai un pārāk vājš aršanai. Āzi klints malā nospēra garš, sudrabains zibens. Viņa ģindenis līdz pat sniegam palika guļam nepieejamas klints virsotnē. Pēc āža briesmīgā kritiena es vairākas reizes pārlidoju viņam pāri, spārnu galiem gandrīz vai skardams biezo, melno vilnu, kas trīsēja vējā. Viņa apdzisusī acs, kur vēl rotājās dzintara spīdums, šķita izaicinām debesu daļu, kas bija to nospērusi. Bet, kad pienāca pavasaris, no viņa vairs bija palikusi pāri tikai kaulu kaudze.

Tik daudz pils klusumā uzkrātu dienu, tik daudz nomoda nakšu augšstāvā, brutālas beigas vai maldinošas uzlabošanās

nenotrulināja ne Barbelina pacietību, ne degsmi. Apaļāku muguru, sirmākiem matiem viņš tagad gāja lēnākā solī un nedaudz aizelsās, kāpjot augšup pa trepēm, bet viņa balss joprojām skanēja tikpat spēcīgi, un acīs, ko iezīmēja sīkas krunciņas, dega tā pati uguns. Tomēr viņš bija atvieglojis dienišķo mājas darbu slogu, pieņemdams palīgos jaunu, vieglprātīgu zemnieci, kas kopš tā brīža dzīvoja kopā ar mums. Tajā dienā, kad viņa parādījās pilī un pamanīja mani tupam augšā uz sijas, viņa nespēja apspiest baiļu kliedzienu.

- Tas krauklis taču nav izbāzts! Es redzēju, kā viņš kustina knābi!

- Tas nav krauklis, tā ir vārna, - Barbelins atbildēja, sniedzot meičai dažus padomus, un piekodināja, lai viņa vienmēr atstāj logu pusatvērtu.

- Un, ja nu es gadījumā aizmirstu, parūpējieties, lai ūdens dzirdinātavā katru dienu būtu svaigs.

Kalponi sauca par Rožu, un šis vārds viņai piestāvēja; viņas sārtā āda vienmēr izskatījās tā, it kā meiča būtu tikko iznākusi no tvaika pirts. Mazā, apaļā mute atgādināja ķiršogu, kas iesprausta masīvā zoda viducī. Kad Barbelins atstāja mūs lielajā istabā vienus, sveša izlikās, ka sakārto traukos ēdienu un mierīgi slauka no mēbelēm putekļus, bet ciešais skatiens, ko viņa nekādi nespēja novērst no manas laktas, liecināja par klaju naidīgumu.

Lai aiztaupītu savam vecajam saimniekam lieku soli, es dažkārt pārnēsāju no stāva uz stāvu atslēgu, kabatas nazi vai pergamentu, ko viņš nejauši bija aizmirsis uz kādas mēbeles. Šie sīkie pakalpojumi ar laiku kļuva par tik biežu un parastu lielu, ka Barbelins lielākoties aizmirsa man par to pateikties ar pāris draudzīgiem vārdiem. Tomēr reiz man atkal izdevās viņu pārsteigt. Brīdī, kad Barbelins noņemas ar kāda ārstniecības līdzekļa sastāvu, es pamanīju, ka viņš steigšus iznāk no zāļu istabas un noliek uz paplātes spurainu augu ar sarkanām, durstīgām lapām. Tā kā viņš manā klātbūtnē vienmēr bija skaļā balsī komentējis visu, ko darīja, es zināju, ka šo ezim līdzīgo, lekno vairogveida augu dēvē par saulrieteni, un tā biezās lapas remdina smagus apdegumus un ārstē no odžu dzēlieniem. Tas aug tikai šaurās zemes strēmelēs starp klintīm, tādēļ šī auga savākšana visbiežāk ir ļoti bīstama. Barbelinam bija pietrūcis saulrieteņu zāļu pagatavošanai. Ar neskaidru rokas mājienu viņš norādīja man klints virzienu.

- Tu gan varbūt varētu man to atnest...

Viņš nolika man knābja priekšā biezlapju rozeti, no kuras garoja rūgtena smarža, un tad plaši atvēra abas loga rūtis, ielaižot rīta sauli.

Klints līkumainajās ielocēs augi reti piesaistīja skatienu. Un es bez grūtībām atradu veselu lēveni saulrieteņu, kuru purpursarkanie, zvīņainie stublāji bija vēl pavisam mikli no rasas. Komposta vietā klinti sedza tikai plāna zemes kārtiņa, un saknes padevās pavisam viegli. Ātri vēzējot spārnus, es atgādāju dīvaino guvumu uz pili.

Barbelins ļoti nopietni pievērsās šim eksemplāram un sāka rūpīgi šķīt saulrieteņa lapas. Šis te, kā viņš sacīja, esot visbiezākais un svaigākais saulrietenis, ko viņš jebkad esot turējis savās rokās. Viņš piemetināja, ka es, bez šaubām, esot vienīgais vārnu dzimtas drogu piegādātājs kopš pasaules radīšanas un ka viņš dažkārt nožēlojot, ka neesot iemācījis man runāt.

- Būtu pilnīgi pieticis, ja tev apgrieztu mēli, bet, ja tu būtu sācis runāt, tad vairs nespētu pienācīgi klausīties. Nevienam nav smalkākas dzirdes kā mēmajam...

Tomēr spēja nosvilpot dažus vārdus butu man lieti noderējusi, lai brīdinātu saimnieku par briesmām, kas krājās pār viņa galvu. Es jau vairākkārt biju pieķēris Rožu noslēpjam zem svārkiem apzeltītus sudraba galda piederumus vai kādu no tiem mazajiem fajansa nieciņiem, kas greznoja stiklotos plauktus. Dažkārt viņa ielavījās bibliotēkā un ilgi rakņājās arhīvos, uzmanīdamās, lai nepaliktu nekādu viņas klātbūtnes pēdu. Reiz es redzēju Rožu kāpjam lejup no augšstāva, kur viņa droši vien bija izspiegojusi Barbelina rituālu pie mirēja gultas. Savu nešķīsto fluīdu mākonī viņa meta lielus krustus un bez mitas atkārtoja:

- Buršana! Tā ir buršana!

Es jutu, ka viņa ir mūsu mierīgās dzīves pretiniece un iemieso reālus draudus, taču zemnieces mierpilnā maska maldināja Barbelinu, un viņš izturējās pret Rožu aizvien brīvāk.

Tumšajās ziemas naktīs klusums ieauda pils mūros tiklu, kur sapinās mazākais troksnītis. Jumta spāres, kas krakšķēja salā, kāda grauzēja zaglīgais skrējiens zem grīdas līstēm un pat klusie sprakšķi, kas atskan, jaunai liesmiņai izšaujoties no pavarda dzīlēm, sadalīja manu atpūtu mazos trauksmes signālos.

Kad Barbelins pirmo reizi iegāja Rozas istabā, viņa soļi kāpnēs izrāva mani no šī pussnaudas stāvokļa. Viņš ilgi vilcinājās pie aizvērtajām durvīm, bet es skaidri dzirdēju kalpones balsi, kas aicināja ienākt. Pēc neilgas sačukstēšanās, kad viņi mežonīgi metās viens pie otra, iečīkstējās gulta. Bija dzirdami sievietes spalgie kliedzieni, un Barbelins rukšķēja ka vepris.

No rīta Rozā ieradās apmainīt ūdeni daudz agrāk nekā parasti. Uzvarošais skatiens, ko viņa man veltīja, ienākot istabā, liecināja par gaidāmajām nepatikšanām. Šis iespaids apstiprinājās jau dažus mirkļus vēlāk, kad atnāca Barbelins, lai ieturētu brokastis. Viņš sēdēja pie galda nodurtām acīm un aizmirsa man atstāt pienā izmērcēto maizes donu, ka līdz šim bija paradis darīt. Es, no savas puses, paliku stūrgalvīgi sēžam uz laktas, galvu pabāzis zem sakļautā spārna. Tikko beigusies nakts bija sarāvusi mūsu ilgās savienības saikni, un es zināju, ka mans vecais saimnieks akli dodas pretim savai nelaimei.

Dzirdinātavas ūdeni Rozā bija sajaukusi ar krietnu devu etiķa. Es centos tam pievērst Barbelina uzmanību, bet viņš tagad dzīvoja vienīgi nakts gaidās. Mani aizvainotie ķērcieni viņu nesasniedza, tāpat ka knābja cirtieni, ko raidīju pret dzirdinātavas malām, lai to apgāztu. Tātad man nekas cits neatlika, kā doties uz ledū kaltajām klintīm, lai sameklētu sev dzeramo, ievācot akmens iedobumos pa kādam graudiņam sasaluša ūdens.

Zem sūnu paklāja es atklāju dažus nosalušus gliemežus un niknumā sadauzīju čaulu, pat nenobaudot sastingušo miesu. Šīs mazās, nevienam nevajadzīgās slepkavības nespēja remdēt manas dusmas; es sapņoju par siltu, kustīgu laupījumu savos nagos un sārtu asiņu šalti. Bet pie apvāršņa jau savācās smagi mākoņi, un tumšie padebeši virs kalnu korēm liecināja par vētras tuvošanos.

Atgriezies pilī, es ietriecos aizvērtā logā. Aiz rūts, pa kuru neatlaidīgi klaudzināju ar knābi, notiekošajam sekoja Rozas vienaldzīgais stāvs.

Kamēr ārā trakoja sniegputenis, es patvēros stallī, pateicoties kādam izdauzītam vēdlodziņam. Blakus vecajam, miegainajam zirgam es atkal sajutu miera un brālības gaišo starojumu. Viņa acs ar garajam, miklajām skropstām rimti vēroja manu nesakarīgo lidināšanos. Zirga skatiens man nemitīgi atgādināja viņa sugas tūkstošgadīgo draudzību ar manējo, tās tālās ziemas, kad putnu ordas pēc briesmu signāla metās uz līdzenumu, lai izbēgtu no vajāšanas, cilvēkiem un vilkiem. Ikvienu zirgu tīrumā pavada vesels vārnu bars. Arkla sliedēs trīsuļo kaudzēm slieku, bet apkaltuši mēsli kopš senseniem laikiem ir labākā saistviela mūsu ligzdām. Zirgi to zina un skumst, ja tīrumā debesis virs viņu galvām ir tukšas.

Pirmo nakti es pārlaidu, notupies uz šķērskoka balsta, pavisam tuvu zirga nāsīm, un mani apņēma viņa siltā elpa. Vējš vaidēja un arī rūca kā ieslodzīts zvērs, kas cenšas izlauzties brīvībā. Pa nedaudz aizmiglotajiem lodziņiem varēja redzēt griežamies sniega virpuļus, caur kuriem paretam izlauzās vārga gaismiņa. Varbūt Barbelins ar sveci rokā šad tad piegāja pie loga, gaidot manu atgriešanos cauri vētrai.

Agrā rītā vētra tika izstumta otrpus ielejai. Nolaidies uz staļļa jumta čukura, es gaidīju brīdi, kad Barbelins beidzot attapsies. No apdrupušā skursteņa jau cēlās tieva dūmu strūkliņa; Rozā bija iekurinājusi krāsni un uzlikusi vārīties pienu. Sēžoties pie galda, saimnieks pamanīs manu prombūtni, un es nešaubījos, ka viņš nekavējoties atvērs logu.

Uzlecošās saules staros sniegs mirdzēja, cik tālu vien sniedzās skatiens. Šī šķietami rāmā ainava man atgādināja pašu pirmo ziemu manā dzīvē, kad aizsalusī upe ielauza salas krastus un mūsu vienotās patruļas pārlidoja lielo balto tuksnesi.

Knābjcirtējs, Vismazākā un Dzeltenā Spalva man jau sen bija pagaisuši no atmiņas, bet nu piepeši atkal kļuva tik tuvi, ka man šķita, es dzirdu viņu spārnu vēdas tepat virs galvas.

Barbelins neatvēra logu. Pabeidzis maltīti, viņš devās strādāt uz zāļu istabu. Caur loga spraišļiem es redzēju, kā viņš, cieši uzgriezis muguru dienas gaismai, darbojas ap savām mikstūrām. Vēlāk Rozā iebrida sniegā, lai pamestu vistām dažas saujas graudu. Stingri satvērusi groza rokturi, viņa nedroši virzījās uz priekšu. Brīdī, kad viņa paslīdēja, es, ne ar ko neriskējot, būtu varējis mesties viņai virsū un izknābt acis. Bet Barbelins, kas, droši vien, bija vērojis notiekošo, skrēja viņai palīgā, palīdzēja piecelties un piesardzīgi ieveda iekšā. Viņam bija jāsaliecas gandrīz uz pusēm, lai sniegtu viņai savu roku atbalstam. Viņa ēna sniegā izskatījās nožēlojami.

Īstā ziema sākās tad, kad sapratu, ka nu pils man liegta. Tās iemītnieki droši vien nosprieda, ka esmu atgriezies brīvajā dzīvē, jo biju atteicies no tupēšanas pie logiem un mani neuzkrītošie klejojumi pagāja nemanīti. Kad Rozā iegriezās stallī, viņas soļu troksnis mani jau laikus brīdināja, un es noslēpos augšā bēniņos aiz salmu kaudzes, tādējādi aiztaupot sev viņas neciešamo smaku.

Zirgs atpūtā saņēma lopbarību, kas bagātīgi spraucās laukā caur redelēm. Ja viņam slāpa, vajadzēja tikai pastiept kaklu un pieliekties pie dziļās pelēkā akmens dzirdinātavas. Man patika dzert ūdeni no viena trauka ar zirgu, jo viņa siekalas to viegli ieskābināja, un tas bija daudz piemērotāks manai guzai nekā izkusis sniegs.

Manu trūcīgo nomedīto barību vēl papildināja siena stiebros sapinušies, sažuvuši kukaiņi. Man ārkārtīgi pietrūka

Barbelina gardo ēdienu. Jo dienas, jo vairāk es jutu, ka spēki mani atstāj.

Līdzās vecā zirga pakaviem es tiecos pēc dziedinoša lidojuma tālu projām pāri kalnu grēdai, kur no jauna skatīšu savu veco teritoriju debesis un kokus. Šeit mani vairs nekas nekavēja, ja nu vienīgi ziemas nepārvaramā pretestība. Taču kādu vakaru, kad sniegs jau sāka pamazām kust, neliela ceļotāju grupa atnesa uz pili jaunu sievieti bez dzīvības pazīmēm. Lāpu gaismā varēja saskatīt nāves ēnu, kas rotaļājās viņas brīnišķīgajā sejā. Kad Barbelins viņu pamanīja, viņš briesmīgi nobāla un noslīga sievietes priekšā uz ceļiem.

IX

Es sveicināts, Barbelin, nakts vārtu ercenģeli, jo tieši tu liki man noticēt ļaužu saprātam. Tava draudzība, kas tika noliegta vulgāras mīlestības ietekmē, tika atdota man pēc taisnības šajā trauksmainajā pavasarī, kam bija jākļūst par pēdējo tavā dzīvē.

Karalienes klātbūtnē tu atdzimi pats sevi. Lidojot garām augšstāva logiem, es bieži pārsteidzu tevi istabā ar tūkstoš uguņiem, noliekušos pār viņas kailo augumu, kas, pateicoties tavu roku brīnišķīgajām spējām, atdzima jaunai dzīvei. Maz pamazām gaismas gadu milzis izspieda veco vīru, kas bija sapinies Rozas apkampienos.

Kad tava aizbilstamā nedaudz atguva spēkus, tu vedi viņu īsās pastaigās pa pils apkārtni, uzmanīdams katru viņas soli šaurajās takās. Viņa bija gaišmate un skaidra kā ziemas liesma vīnogulāju dzinumos. Dažkārt tu pārklāji peļķes ar savu smago apmetni, lai pasargātu viņu no dubļu šļakstiem.

Apžilbināts, tomēr slepens šīs dubultās atdzimšanas liecinieks, es joprojām turējos nomaļus līdz pat dienai, kad tu pamanīji mani no tālienes, sēdot paslēpušos lapegles zaros. Tavi saucieni, atbalss nesti, bija dzirdami pat ielejā.

Redzot mani tuvojamies, Karaliene neizrādīja nepatiku, ko sievietes parasti sajūt manā klātbūtnē. Kad es nolaidos uz tava pleca, viņa ar pirkstu viegli noglāstīja man pieri. Tad tu atstāstīji viņai mūsu dzīves stāstu, sākot no tās senās dienas, kad pārnesi mani mājās no putnu tirgus. Tu apgalvoji, tomēr nespēji viņu pārliecināt, ka es saprotot gandrīz visu, ko vēlies man pateikt, un ka šīs pūles prasījušas no tevis trīsdesmit gadus. Tikai tad es aptvēru, cik labi, ka esmu tavs lolojums; tev nebija paslīdējis garām pilnīgi nekas, pat pašas slēptākās lietas. Tu zināji visu par manām sīkajām zādzībām, maniem paradumiem, pat to, cik ļoti baidījos tev nepatikt, kad piegānīju parketu. Tas viss spieda mani meklēt visnepieejamākās vietas, lai nokārtotos nakti. Runājot par manu izraidīšanu, tu uzvedies apbrīnojami delikāti, pieminot vienīgi to, ka mazā kalponīte, būdama pārāk stulba un māņticīga, esot saskatījusi manī vienīgi nelaimes putnu. Šie vārdi gan neatspoguļoja ne mazāko nožēlu, toties bija nelabvēlīgi manai ienaidniecei. No brīža, kad jūs atgriezāties pilī, logs, kas stāvēja aizzieģelēts visu garo ziemu, plaši atvērās, sveicot mierīgo vakaru.

Veco zirgu izveda ārā ganībās, taču zāle iežogojumā auga tik nīkulīga, ka nācās viņu ik rītu piebarot ar dažiem klēpjiem siena. No savas laktas augstumiem es varēju novērot Rožu, kas lamādamās pildīja šo nepatīkamo pienākumu. Barojot mājputnus, viņa izniekoja graudus veselām riekšavām, nikni metot tos pāri pils mūrim. Kādu rītu, kamēr tu vēl gulēji savas mīlas siltajā ligzdiņā, es redzēju, kā Rozā ar paunu par plecu šķērso pagalmu un ātrā solī pazūd ielejas virzienā.

Līdz ar viņas sasteigto aiziešanu tu atbrīvojies no mūžīgā atgādinājuma par saviem vājuma brīžiem, un veselas trīs dienas un naktis tu ar Karalieni varēji svinēt īstas kāzas. Kādu vakaru pie pavarda es biju jūsu mīlas liecinieks, kad jūsu kopā sakļautajos ķermeņos rotaļājās liesmu atspulgs. Šis gaismas dejas pašā vidū Karalienes gurni šūpojās kā krastā pietauvota laiva. Piepeši viņa pamanīja mani tupam uz ierastās sijas un aši apsedza kaklu ar kleitas stūri.

- Viņš skatās uz. mums... - viņa izdvesa vienā elpas vilcienā.

Es baidījos, ka atkal tikšu padzīts. Bet tu aicināji mani pie

jums, tu ielaidi viņas pirkstus zem maniem spārniem, kur spalviņas ir pašas mīkstākās. Viņa paņēma mani savās sakļautajās rokās un uzcēla uz gaišās un gludās vēdera ādas.

- Kāpēc tu neesi devis viņam vārdu?

- Nezinu, sirsniņ, es vienmēr esmu to saucis par Vārnu...

- Tas ir sieviešu vārds. Bet šis putns ir tēviņš, vai ne?

- Ak kungs, man arī liekas, ka viņš neizskatās pēc mātītes, bet nezinu, vai pēc tik ilgiem vientulības gadiem viņa vīrišķie orgāni vēl darbojas.

Karaliene mani saudzīgi uzcēla uz viņa pleca un uzspieda uz knābja ilgu skūpstu.

- Vai viņš vienmēr dzīvos kopā ar mums?

- Bet, protams, sirsniņ, jo tu viņu mīli.

Uz viņas jautājumiem par manu dzīves ilgumu tu atbildēji, ka saskaņā ar dabas likumiem es vēl baudīšu pašu dzīves pilnbriedu, kad tavi kauli jau būs pārvērtušies pīšļos. Tu domāji savu nāvi un nevis viņas, ļaujot noprast, ka ari viņa tevi pārdzīvos. Viņas acīs iezagās skumju ēna. Es ievedu viņu atpakaļ laimē, mīļi ieknābjot auss ļipiņā.

Taču ne jau dabas likumi, manu labo saimniek, parūpējās par mūsu šķiršanos zemes virsū. Nākamās dienas vakarā es redzēju, kā pa ceļu no ielejas virzās augšup neliela cilvēku grupa. Lapu uguns apgaismoja procesiju, un pirmaja rinda es atpazinu Rožu, kas soļoja blakus bruņotam vīram.

Ar dažiem cirvja vēzieniem pils durvis tika sacirstas gabalos. Daži vīri uzkāpa augšstāvā, kamēr citi bija piespieduši tevi pie sienas ar savu dunču smailajiem asmeņiem. Dēļi krakšķēja zem viņu smagajiem soļiem. Karaliene lūgdamās skraidīja no vienas telpas uz otru, bet neviens no iebrucējiem nedzirdēja viņas kliedzienus. Ļoti ātri lādēs tika atrasti aizliegti augi. Bibliotēkā šķiroja grāmatas, kuras kāds mūks pārlapoja, bolot savas lielās, izbiedētās acis.

Sajukums turpinājās līdz pat nakts vidum. Viri sakrāva kādā čemodānā flakonus, augus, vēstules un sējumus, kas bija atzīmēti ar lielu krustu. Tobrīd tu jau zināji, ka esi pazudis, taču tavā sejā nevarēja manīt ne baiļu, ne nožēlas. Aiz muguras sasietām rokām tu divu sargu pavadībā pārkāpi pils slieksnim, mierīgi uzsmaidīdams Karalienei, kas gribēja mesties tev pa pēdām, taču viņu ar varu piespieda palikt. Un vēl tavs žiglais skatiens uz manu pusi, kas nepārprotami pieprasīja: Paliec šeit, paliec kopa ar viņu! Piedod, ka nepaklausīju tevi, manu labo saimniek.

Tomēr es tūlīt nesekoju grupai ar lāpām, kas veda tevi projām naktī. Viens zaldāts bija palicis sardzē un uzmanīja durvis. Lielajā zālē vairāki zemnieki Rozas vadībā vēl nebija beiguši izlaupīt lādes un trauku skapjus. Drūmu domu nomākta, Karaliene skatījās uz viņiem neko neredzošām acīm. Es pirmo reizi pametu savu krēslaino patvērumu un nolaidos viņai blakus. Taisni tobrīd atskanēja Rozas niknā balss:

- Re, kur šis, man viņu vajag!

Smagais māla trauks, ar kuru viņa man meta, sašķīda uz grīdas brīdī, kad pacēlos spārnos. Viens no laupītājiem metās pie loga, lai aizšķērsotu man ceļu, bet aizķērās aiz sudraba traukiem, kas bija salikti uz grīdas, un man tikai par mata tiesu izdevās izglābties no vajātājiem.

Ārpusē joprojām valdīja dziļa tumsa. Aklā lidojumā es sasniedzu tuvējo lapegli, ietriecoties tās zaros ar pilnu sparu. Tur, pa pusei apdullis, es sagaidīju rīta blāzmu un tikai tad laidos lejup uz ieleju.

Mazā grupa raiti virzījās uz priekšu pa akmeņaino ceļu. Es jau no tālienes atpazinu tavu stāvu zaldātu ielenkumā. Lai liktu līdzi vienam tavam solim, tiem vajadzēja paspert vismaz trīs vai četrus, tāpēc viņi bija nosvīduši un aizelsušies, kamēr tu, manu labo, drošsirdīgo saimniek, izskatījies stalts un mierīgs šā neprātīgā skrējiena vidū. Viņi apstājās pie ciemata robežas, kur gaidīja ar mūļiem aizjūgti rati. Savilcis smago tērpu virs resnajām ciskām, mūks ierausās tajos pirmais. Pēc tam ratos iegrūda tevi un ielādēja čemodānu ar tavām bagātībām. Divi zaldāti ieņēma vietas tev blakus, bet pārējie turpināja soļot aiz ratiem, saceļot putekļus ar saviem apkaltajiem zābakiem. To visu es varēju novērot no paliela attāluma, pārlidojot no koka uz koku, no dzegas uz zvanu torni. Tu būtu varējis pamanīt šos manevrus, ja vien pagrieztu galvu atpakaļ, taču tavs skatiens bija kā piekalts apvārsnim, kur jau varēja saskatīt brīvo pilsētu skursteņu dūmus.

Pilsētiņa, uz kuru tevi veda, bija tā pati, kur tu mani savulaik noskatīji putnu tirgū. Tiklīdz mēs tuvojāmies aizsargvalnim, es to pazinu pēc tumšajiem okera krāsas akmeņiem un baložu bariem, kas lidinājās virs torņiem. Augstums, ko uzņēmu, lai tiktu pāri nocietinājuma mūriem, samazināja cilvēkus lidz skudru lielumam. Es redzēju, kā mazītiņie ratiņi nogriežas šaurā ieliņā un tad pazūd kāda nama vārtos ar neskaitāmiem jumta lodziņiem.

Sagurušiem spārniem es nolaidos uz baznīcas torņa smailes. Vējš nesa sev līdzi miklu smilšu smaržu. Lejā baloži, gluži vienaldzīgi pret gājējiem, mīņājās starp zirgu pakaviem, dzēra no teknēm, uzlasīja bruģakmens putekļus, nevairoties no māju sliekšņiem. Pilsētnieku neizskaidrojamā augstsirdība pret šiem putniem, no laba prāta pametot tiem ēdiena druskas vai maizes drupatas, pārvērš šos šķietami nekaitīgos putnus bīstamā masā. Viņiem pieder visa pilsēta, un vairs nav nevienas pēdas zemes, ko tie nebūtu gatavi aizstāvēt, turklāt nevis tādēļ, ka tie būtu drosmīgi, šī īpašība viņiem ir sveša, bet gan tāpēc, ka viņu ir pārāk daudz un iedzīvotāji tos vienprātīgi atbalsta. Es nemaz nešaubos par to, kas ar mani būtu noticis, ja es aiz neapdomības iejuktu viņu pulkā. Es tātad nogaidīju līdz pašam vakaram, lai apmierinātu izsalkumu, kas mani tirdīja, nenolaižot acu no vārtiem, kas bija aizvērusies aiz tevis, manu labo saimniek, un kuru priekšā soļoja sargkareivji sarkanos mundieros.

Matronas izgāza atkritumu spaiņus pa logu tieši uz ielas. Tur bija izkārnījumi, samazgas, taču arī mizas, ko vaktēja žurku bari. Tieši šiem niknajiem grauzējiem man nācās atkarot augļu druskas, un vēlāk es iedzēru pretīgu ūdeni no teknes. Kad es no jauna sasniedzu vēju šaustīto baznīcas torņa smaili, tumšajās debesīs iemirdzējās zvaigznes, un, cik tālu vien sniedzās skatiens, trīsēja pilsētas ugunis. Šūpojot rokā laternu, virs no nakts patruļas izkliedza kārtējo stundu.

Vai man tev jāsaka, ak, Barbelin, ka brīdī, kad pie apvāršņa sārtojās rīta blāzma, eš sajutu cerību, kas bija spožāka par gaismu. No tumšā tempļa, kur tevi turēja ieslēgtu, cēlās augšup siltas un tīras vibrācijas. Pārliecība, ka esi vēl dzīvs, svinēja uzvaru pār vakardienas šausmām.

Ātrā lidojumā es apmetu loku cietokšņa mūrim. Nāvinieku kameru logi bija aizrestoti ar bieziem dzelzs stieņiem, caur kuriem brīžiem varēja manīt pazibam kādu blāvu, bārdainu seju. Iekšā uz salmu pakaišiem es saskatīju guļošus ķermeņus un katram blakus pa māla krūzei. Piepeši es sajutu no pretējās puses veselu plūsmu versmainu fluīdu un nometos uz tuvākā loga malas. Pārguris tu gulēji salmos tikai dažus soļus no aizrestotā loga dzelzs važās iekaltām kājām. Tavs gaišais skatiens staroja mijkrēslī. Tas noskaidrojās vēl vairāk, kad tu mani ieraudzīji.

Nāc!

Vārgs Ej prom!, kad koridorā atskanēja cietumsargu soļi, bija vienīgais teikums, ko tev izdevās izrunāt. Vārdi, ko veltīji man tik ilgu laiku, palika apslēpti dziļi tevī līdzīgi kvēlojošām oglēm zem pelnu kārtas.

Tā mēs nodzīvojām visas nākamās dienas un naktis pilnīgā klusuma, ko iztraucēja vienīgi sargu brutāla ielaušanās. Tādās reizēs, ķēdēm žvadzot un zābakiem dobji skanot, viņi aizveda tevi projām, un ar katru tavu atgriešanos jaunas brūces vājināja tavu prātu.

Es nepaguris paliku nomodā pie taviem sāniem, kas izgaroja asiņu un apdegumu smaku, pārtikdams no maizes, ko tu neapēdi, un salkanā ūdens tavā krūzē. Mūs izšķīra tikai atslēgas skrapstēšana slēdzenē. Strauji ieskrējies, es izspraucos cauri restēm, bridi lidinājos virs pilsētas un atkal atgriezos savā postenī uz loga apmales; es biju piesardzīgs, un sargi ne reizi mūs nepieķēra kopā.

Kādu rītu es aizbēgu pirms palielākas ļaužu grupas ierašanās. Kopā ar zaldātiem ieradās ari mūks. Viņam rokā bija bukša krusts, ko viņš piespieda pie tavām lūpām. Pēc tam tevi atbrīvoja no važām un ieģērba garā, tumša audekla kreklā. Tavi sargi vairs neizskatījās lik nikni kā agrāk. Viens no viņiem pat piedāvāja tev iedzert nedaudz ūdens, bet tu atstūmi krūzi, ko viņš nedroši sniedza. Tad klusēdami viņi aizveda tevi pa tumšo koridoru.

Apakšā atvērās vārti, palaižot procesiju, kas lēni soļoja bungu ritmā. Mūks gāja pa priekšu, viņu apstāja klusējošs pūlis, kas pildīja ielas un, procesijai paejot garām, atkal sakļāvās.

Sārts bija sakrauts liela laukuma vidū, kur visapkārt slējās tribīnes. Zem nojumes goda vietā sēdēja vīri ar purpursarkanām cepurēm. Ap žagaru krāvumu pūlis bija tik biezs, ka zaldātiem nācās aizšķērsot ceļu ar ieroču durkļiem.

Kad tevi piesēja pie staba, cilvēku masā atskanēja neskaidra murdoņa un pret gaišajām debesīm paslējās dūres. Vai šajā brīdī, manu labo saimniek, es tev par nelaimi pacēlos pāri ļaužu pūlim un nolaidos uz tava pleca? Mūks norādīja uz mani ar pirkstu, pagriezās pret pūli un to apklusināja.

- Vai redzi, Dieva izredzētā tauta, kāda taisna zīme mums tikusi dota! Balodis būtu varējis mūsos modināt šaubas, bet no debesīm krīt šis melnais putns un svēti mūsu spriedumu... Krauklis - bada, mēra un maitu putns!

Tavs skatiens man tobrīd veltīja pēdējo draudzības dzirksti, kamēr dīkdieņi stāvēja, klusuma ķerti. Cik daudzus no viņiem tu biji slepus izglābis no nāves garajās nomoda naktīs? Bet neviens no viņiem nenāca apliet ar ūdeni uguns liesmas, kad bende ar lāpu aizdedzināja sārlu. Vai tad es pats tevi nenodevu, pametot brīdī, kad dūmi uzdzina mani augstu gaisā, pirms vel redzēju tevi pazūdam dzirksteļu mākoni, neizdve-šot ne skaņas?

Esi sveicināts, Barbelin, pelnu zvaigzne, ko vējš iznēsā no pilsētas uz pilsētu līdz pat juras krastam, sējot satumsušajos dārzos cerību dumpīgās puķes.

X

Šoziem krauķi, kas dzīvo ozolu birzi, vēl pacieta mani savā vidū, taču drīz tie pulcēsies pārošanās sezonai un padzīs mani otrpus līdzenumam. Ik pavasaris liek man iekarot jaunus apvāršņus. Tad pienāk laiks doties uz jaunu dzīves vietu, nomainīt smiltis pret klintīm, migrēt no meža uz dumbrāju.

Jau tagad trokšņaini strīdi sanaido ozola iemītniekus, kas steidz salabot ligzdas un mēģina nočiept cits citam kādu sausu zariņu, sūnu kušķīti vai dažas dūnas. Šie sēklu un kāpuru ēdāji, kuru pieres, rokot zemi, ir vienmēr nobrāztas, nav nekādi viesmīlīgie saimnieki. Ja arī tie negribīgi piešķīruši man patvērumu, tad tikai tāpēc, ka zina - es spēju pasargāt viņu ligzdas no plēsoņu uzbrukumiem ziemā. Bet, lūk, jau dzīvinošās sulas ieplūst kailajos kokos. Vanagi un piekūni sajūsmā par ierastās barības atgriešanos vairs ilgāk neapdraudēs ozolu.

Ieraugot mani koka virsotnē izplešam spārnus pa vējam, skaļie saimnieki piepeši apklust. Viņi nojauš, ka negatavojos īsam medību mirklim. Tie sapulcējas vienkop, apspriežas un tad, sitot spārnus un uzvaroši kliedzot, sveicina mani, kamēr es uz neatgriešanos attālinos no viņu teritorijas.

Augšā pūš svaigi un spēcīgi vēji. Es virzos uz priekšu, kaprīzo plūsmu nests, pārlidojot ciemus, kas bagātīgi iežogoti. It visur cauri mežiem ved jauni ceļi, augsti tilti savieno upju krastus, pārvēršot gaļas ēdāju dzīvnieku senās impērijas plašumus daudzos aplokos. Katra pēda zemes, kalnu visaugstākās smailes un pat klintis okeāna krastos liecina par to, ka cilvēku ietekme uz dzīves telpu nu kļuvusi neatgriezeniska.

Savos klejojumos, kas mani arvien vairāk atsvešina no pasaules, atturoties no riskantas tuvības vai īslaicīgas sabiedrības un izvairoties no ložu krusas pilsētu pievārtē, man gadījies pārlidot ielejas un atkal ieraudzīt pils masīvo siluetu, aizķērušos klints augstajās takās. Dažas mūra sienas bija sabrukušas, citas pamazām apauga efejām un mežvīniem. Dažkārt es pakavējos tuvējā krūmājā, meklēdams senās takas plūškoku un vilkābeļu brikšņos. Vietā, kas kādreiz kalpoja zirgam par aploku, zem kazenāju vijumiem redzama šaura zemes kopiņa. Laikam šajā vietā laupītāji apglabājuši Karalieni pēc tās šausmu nakts, kas izārdīja mūsu likteņus. Kā nožēlodams, bez smaržas un mirdzuma, tur tagad zied pelēks virsājs.

Tikai vecā lapegle, spītējot negaisiem, palikusi uzticīga laimes gadiem, nepadodoties tumšajam pamežam, kas tai uzmācas. Tās ēna man sevišķi mīļa agros vasaras rītos, kad vīlušies akmeņi redz uzaustam jaunu dienu, un es ceru tur uztvert vēl kādu siltu vibrāciju. Taču šajā vietā vairs nav nekā, izņemot nāves ledaino, zilgano starojumu.

Šoreiz gaisa plūsmas, kas viļņojas līdz ar mākoņu vāliem, neaiznesa mani uz aizmirstības ieleju. Zem spārniem aizslīd svešs līdzenums ar vietām izkaisītiem koku puduriem un maziem, klusiem ezeriņiem. Ap fermām, kuru jumti klāti mēļiem šīfera jumtiem, zeme arumos ir melna un lekna. Tuvojoties vakaram, man drīzumā būs jānolaižas; tad vajadzēs izvairīties no kailajiem laukiem, ko cilvēki uzmana, gaidot uzdīgstam sējumus. Dienas beigās es rodu patvērumu alkšņos, kas aug paliela, pa pusei aizauguša ezera krastos. Meža zosis bariem peras pa dūņām un, man ierodoties, vārgi protestē, jo ir ceļojuma pārāk nogurdinātas, lai uzvestos no tiesas kareivīgi. Trokšņainie kaimiņi nodrošina man vismaz privilēģiju pavadīt mierīgu nakti; zosis ir daudz modrākas par sargsuņiem, un, ja draudēs kaut mazākās briesmas, viņu kliedzieni mani brīdinās. Es kārtējo reizi novērtēju, cik liela mērā mana izdzīvošana izrādās atkarīga no kolektīva priekšrocībām pat, ja tas svešs manai būtībai. Lai pasargātu sevi no briesmām, kas saistītas ar vientulību, esmu piedzīvojis daudz pārsteidzošu kopdzīvju. Ir tikai divas sugas, kuru vidū es nevarētu uzturēties: manis paša, jo jebkura kolonija sasistu mani lupatās, tiklīdz es uzdrošinātos parādīties, un bezdelīgas, šīs smalkās, zibenīgās būtnes, ko tik ļoti apbrīnoja Barbelins par viņu saprātīgajiem paradumiem.

Neviens putns neaizstāv niknāk savu dzīves telpu kā bezdelīga, un nevienam citam nav tik nevainojama sabiedriskās dzīves organizācija. Tiklīdz kāds nepiederošs pārkāpj svētā perimetra robežu, vai tas būtu plēsoņa vai ligzdu izlaupītājs, to nekavējoties apstāj kādā mistiskā veidā brīdinātas patruļas. Pat cīņās norūdītais vanags nespēj turēties pretim nenotveramajiem zilo zibšņu virpuļiem, vieglajiem, bet precīzajiem knābja cirtieniem, kas kā stileti mērķē pašā acs centrā. Apdullis un bieži vien zaudējis aci, iebrucējs neredz cita glābiņa, kā izmisīgi bēgt, bet, ja tas nelaimīgā kārtā iesprūk kādā plaisā, koka dobumā vai klints spraugā, bezdelīgas kopā ar jauniem papildspēkiem ātri aizmūrēs ieeju ar viņām vien zināmo cementa recepti, kas nožūstot sacietē kā akmens. Tikai tad, dzīvu iemūrētu, tās pamet ienaidnieku savam liktenim un jautriem, dzīvespriecīgiem treļļiem sveic atgūto mieru.

Zosis aizlidoja rītausmā, atstājot aiz sevis dumbrāju un savandītās dūņas, kur ir papilnam molusku un kāpuru. Es nesteidzīgi mielojos ar kūtro guvumu, uzmanoties, lai neiestigtu mīkstajās dūņās, kurās nogrimtu kā akmens. Šie rāmie purvi var pārvērsties par nāvējošu slazdu putniem, kam nav gārņa garo kāju vai pīļu un zosu izveicīgo pleznu.

Es iedomāju šīs briesmas, kad ieraudzīju savas sugas mātīti ar tumšām, gludām spalvām, kas laistījās ar zilganu spīdumu, nolaižamies ūdenszālēs palielā attālumā no krasta. Veids, kādā viņa izpleš spārnus līdzsvaram, lai noturētos virspusē, iedurot knābi dūņās ātrām un precīzām kustībām, pārliecina mani, ka purvi jau ilgu laiku ir viņas medību vieta un ka viņa labi pārzina to bīstamos noslēpumus. Viņas draugam jābūt kaut kur tepat tuvumā, viņš droši vien turas pa gabalu, tupot kāda alkšņu puduri. Tomēr rūpīga apkārtnes izpēte neatklāj neviena paša putna, kas atrastos sardzē, un debesis ir tukšas kā izslaucītas, cik tālu vien skats sniedzas. Svešiniece mierīgi turpina medības, neraizējoties par manu klātbūtni. Es nespēju noticēt, ka viņa nav mani pamanījusi. Viņas vienaldzība varētu būs izskaidrojama ar atraitnību, kad mātīte dzīvo atsevišķi no savas cilts, lai izvairītos no pārošanās. Izņemot gadījumu, ja arī viņa būtu izraidīta no kopienas un pakļauta vientulībai.

Uz manu modulēto saucienu, ko tai veltu, viņa atbild ar kautru, gandrīz žēlu kliedzienu, it kā būtu noturējusi mani par kaimiņu kolonijas izlūku, kuram lūdz īsu atelpas bridi. Es atkāpjos tālāk, aiz alkšņu pudura, lai ļautu viņai mierīgi pamieloties, bet nenolaižu no viņas acu, apžilbis, neierastu impulsu pārņemts, kūms domāju jau sen apdzisušus. Viegls vējiņš bužina viņas kakla spalviņas. Man piepeši parādās vīzija, it kā viņai pie sāniem atrastos paprāvs perējums, un no atmodas, kas darīs galu klejojumiem, dzimst jauna cerība.

Beigusi medīt, viņa nolaižas uz kādas līdzenas, sūnām apaugušas klints. Tur viņa izpurina saulē savus samērcētos spārnus, pacietīgi ar knābi sakārto spalvas. Ieraudzījusi mani laižamies lejup un noliekot sūnās pirmo velti - sarkana māla bumbiņu, līdzīgu tai, ar ko sastiprinām savas ligzdas,- viņa izstiepj kaklu. Viņa brīdi ar nagiem bumbiņu paripina, tad aizmet tālu prom, nodurtu galvu un neatbildot uz maniem atkārtotajiem ķērcieniem.

Vēlāk viņa noniecina mazu krabīti ar caurspīdīgām spīlēm, ko viņas acu priekšā atbrīvoju no čaulas, noniecina zoss spalvu un kustīgu glodeni. Viņa vismaz nav izmantojusi manu īso prombūtni, lai aizlaistos projām, taču dāvanas, kas krājas viņai blakus uz klints, nav modinājušas viņas interesi, tāpat kā mana cēlā dižošanās viņas priekšā. Viņas melno, spožo acu skatiens ir tikpat vēss kā sākumā.

Dienas beigās viņa nometas kāda alkšņa virsotnē, kur neizlēmīga paliek ilgu laiku un tikai tad uzsāk iespaidīgu lidojumu uz līdzenumu. Esmu nolēmis no viņas vairs neatkāpties. Viņa ir manas garās vientulības nakts pēdējā gaisma. Bez viņas nebūs rītdienas. Es sekošu viņai, ja vajadzēs, pat vulkāna krāterī.

Pamanījusi, ka sekoju tās pēdās, viņa zibenīgi laižas lejup un uz mirkli nozūd egles zaros. Es pieķeru viņu līkumojam gandrīz virs pašas zemes. Viņa vairākkārt maina virzienu, lido cieši gar krūmāju, slēpjas ēnā. Mazās viltības, ko tā izmanto, lai tiktu no manis vaļā, nemazina cerības. Agri vai vēlu es apsegšu viņu ar saviem spārniem, un sēkla, ko viņā ielaidīšu, turpinās mūsu dzimtu uz laiku laikiem.

Un vēl reizi viņa piķē uz mežmalu un ielavās starp kokiem. Sekojot viņai mijkrēslī, es neaptvēru, ka pārkāpju aizliegtas teritorijas robežas. Virs plaša izcirtuma atskan pirmais trauksmes kliedziens. Es atpazīstu šo īso, griezīgo saucienu, kam drīzumā pievienojas pamatīgs niknu balsu koris, kuru esmu tik bieži dzirdējis, tuvojoties kolonijām. Tas sasauc kopā izklīdušās patruļas un liecina par neizbēgamu sadursmi.

Paslēpies aiz irbuleņu krūma, es pētu apkārtni, kamēr putnu kliedzieni kļūst arvien skaļāki. Atrās ēnas nolaižas koku zaros. Trīs no tām atraujas no kļavas un riņķo virs mana patvēruma, ar katru reizi sašaurinot loku. Tie visi ir jauni, ne pārāk spēcīgi tēviņi ar pieticīgu spārnu platumu. Es apzinos, ka šim priekšpulkam uzticēts vienīgi pārbaudīt manu cīņas sparu. Cilts spēcīgākie sargi turas nomaļus, tie parādīsies tikai izšķirošajā brīdī, bet, ja es riskētu bēgt, viņi tūlit celtos spārnos, lai aizšķērsotu man ceļu.

Uz kļavas nupat nolaidusies mana paziņa no purva, ko biju iedomājies esam vientuļu. Tās nebeidzamie manevri, lai es pazaudētu viņas pēdas, acīmredzot bija domāti, lai aiztaupītu man sadursmes briesmas. Vai viņa ir solidāra ar savējiem, viņa, kas cieš klusu, kamēr visapkārt pieaug vispārējs troksnis?

Trīs izlūki ieņēmuši pozīciju uz zemes. Tie tuvojas gāzelēdamies, sitot spārnus, un ar knābjiem šķeļ attālumu, kas mūs šķir. Es atturos no jebkuras iniciatīvas, un mana pasivitāte tos mulsina. Drīz vien palīgā ierodas lielāks bars, kas sastāv no rūdītiem cīnītājiem, un tie izkārtojas izlūkiem priekšā. Viņu ķērcieni kļūst aizvien dobjāki, brīdinot par mūžseno likumu.

Kļavas virsotnē mātīte no purva kā melna gaisma turpina vērot notiekošo. Dzīves sapnis lēnām noved mani pie pēdējās ainas, un es sajūtu atvieglojumu. Bet piepeši, kad par mani sāk birt cirtienu krusa, debesīs parādās krusta ēna, un tai pat laikā gari stiepts ķērcošs kliedziens aptur uzbrucējus. Vecs tēviņš, kas iejaucies notiekošajā un ko cilts vēro ar cieņu, lēni pagriežas pret mani. Pirms vēl pieploku pie zemes, uzgriežot pakausi par totālas padevības zīmi, es pagūstu saskatīt, ka viņa spārnu rotā spilgti dzeltena spalva.

Ziedošā vilkābele iezīmēja kāzu laika un pārceļošanas sākumu. Daži neizlēmīgi pāri vēl kavējās cilts areālā kopā ar vecajiem putniem un mazu bariņu neauglīgu mātīšu, kuru vidū bija arī purvu cienītāja.

Žēlastība, kas man tika parādīta, nebija izdzēsusi no kolektīvās apziņas nedz manus grēkus, kuros tiku atzīts par vainīgu, nedz nojautu, ka ilgu laiku esmu dzīvojis kopā ar cilvēku. Šajā valstībā, kur paliek aizvien mazāk un mazāk putnu, esmu nevēlams, un tikai Dzeltenās Spalvas protekcija aiztaupa man dienišķās sadursmes. Iespējams, ka lielajā rudens saietā, atguvusi jaunus spēkus, kolonija neliegs man savu piedošanu. Tikai tad es atbrīvošos no šīs nevajadzīgās valodas, ko nesu kā slogu.

Dzeltenās Spalvas klātbūtne šajā svešajā ordā tālu no mūsu dzimtajām vietām un augstākā vara, ko viņš te iedibinājis, man paliek neizskaidrojama. Dažkārt es iedomājos, ka viņa noslēpumainā odiseja bijusi līdzīga manējai un ir iezīmēta ar neizdzēšamu cilvēka klātbūtni.

Rīta patruļu laikā mēs lidojam cieši blakus kā senajos laikos, taču vairs neizjūtam agrāko medību sajūsmu, nedz kādu citu bezvārdu vienošanos, izņemot noslēpumu, ko katrs nesam sev līdzi augstumu klusumā.

ĪSAS BIOGRĀFISKI bibliogrāfiskās ATSAUCES

Sastādītājs Franks Andriā

Faktoloģisks papildinājums - apgāds "Jaunā Daugava"

1946. gada 3. maijs: Andrē Marsels Adameks ierauga dienas gaismu Gurdinnā, mazā ciematiņā Entre-Sambre-et-Meuse departamentā. Viņam ir divas māsas. Rakstnieka tēvs ir dzelzceļnieks, māte, pēc izcelsmes normandiete, ir jūrnieka meita.

1962. gadā vecāki šķiras. Sešpadsmit gadu vecumā Adameks ir pamests savā vaļā. Viņš studē klasiskās valodas un literatūru Brenas-Laloidas Atenejā, taču drīz vien studijas pamet, lai dotos uz Pro-vansu, kur viņš cer satikt rakstnieku Žanu Žiono (1895-1970, latviešu valodā izdots viņa 1935. gadā publicētais romāns "Zemes dziesma"). Adameks klejo pa Franciju un Itāliju, tad dzīvo Ņūportā, kur strādā nelielus gadījuma darbus. Kādu laiku viņš pilda stjuarta pienākumus uz tvaikoņa līnijas Ostende-Duvra un publicē dzejoļus dažādos žurnālos.

1963. gadā Adameks iekārto tipogrāfiju Šērbekā. Gadu vēlāk viņš satiek Ingrīdu, kas kļūst par viņa dzīves draudzeni. 1965. gadā piedzimst viņu pirmais dēls un iznāk pirmais Adameka dzejoļu krājums. 1965. gadā viņš publicē noveles žurnālā Derniere iteure.

1966. gadā viņš aizbrauc no Briseles uz Ardēnu departamentu. Viņš ierīko rotaļlietu fabriku un koktirgotavu. Viņš izgudro runājošu silīti un citu uz cita uzliekamu pudeļu grozu. Otrais dēls piedzimst 1968. gadā. 1970 gadā Adameks publicē savu pirmo romānu Skābeklis.

Vienlaikus viņš dibina jaunu tipogrāfiju Namirā un kļūst par vairumtirgotāju papīrrūpniecībā. Viņa darbs Šautene ar ziedlapiņām 1974. gadā saņem Rusela balvu 1974. gadā. Sis romāns ir tulkots čehu valodā 1977. gadā.

1982. gadā viņš pamet savu uzņēmumu un pārceļas uz Augš-ardēnu departamentu, lai tur nodotos aitkopībai, glezniecībai un rakstniecībai. Pēc gada viņš publicē Plānprātiņš saule un kļūst par faktisko autoru, strādājot citu vietā. 1984. gadā Francijas Izglītības līga par godu Mansas Grāmatas 24 stundām piešķir viņam Žana Masē balvu par šo romānu.

1985. gadā grupa Identitāte izveido Šauteni ar ziedlapiņām par muzikālā teātra uzvedumu. Pēc gada Adameks atgriežas Namīrā, kur dibina ezoterisku izdevniecību. Līdz pat 1989. gadam viņš publicē vairākus darbus ar dažādiem pseidonīmiem.

Beidzot 1990. gadā viņš pārceļas uz mazu ciematiņu Ardenā. No 1992. līdz 1997. gadam iznāk viņa prozas darbi Bišu krasa, Melno dārzu saimnieks, Nāves putns un Aizliegtie svētki. 1997. gadā Maitu putns tiek apbalvots Franču Kopienas romāna triennāles godalgu. Tajā pašā gadā Adameks iekārto grafisko darbnīcu un dibina izdevniecību, kas galvenokārt publicē dzejoļus un vietējo autoru stāstus.

2000. gadā Adamekam piešķirta Parlamenta balva par romānu Vislielākā zemūdene pasaule. Tas ir pārsteidzošs priekšvēstnesis, kas iznāk tikai dažus mēnešus pirms zemūdenes "Kurska" bojāejas.

And re Marsela Adameka grāmatas tulkotas desmit valodās. Ada-meka tulkojums latviešu valodā ir vienpadsmitais viņa darbu izdevums svešvalodās.

SATURS

Priekšvārds latviešu lasītājiem ..........

Atgriešanās ziemas ciemā ..............

Maitu putns .........................

Īsas biogrāfiski bibliogrāfiskās atsauces . .

ANDRĒ MARSELS ADAMEKS

Atgriešanās ziemas ciemā Maitu putns

UDK 821.112.5-31 Ad 070

"Jaunā Daugava", Rostokas ielā 58, Rīga. Reģistrācijas apliecība nr. 000554669.

Izdevums iespiests tipogrāfijā "Apgāds Mantojums’

Content

Adameks Andrē Marsels Atgriešanās ziemas ciemā. Maitu putns

PRIEKŠVĀRDS LATVIEŠU LASĪTĀJIEM

Atgriešanas ziemas ciemā

Maitu putns

ĪSAS BIOGRĀFISKI bibliogrāfiskās ATSAUCES

SATURS