Korenca Džeina Ena

Atradums

DŽEINA ENA KORENCA

ATRADUMS

-              1

-    Nav prātīgi ielaisties emocionālās attiecībās ar klientu, - Vesta Brigsa sacīja.

-    Es neesmu ielaidusies attiecībās ar Maku Istonu. - Kei- dija atspieda telefona klausuli pret plecu un novilka vispirms vienu augstpapēžu kurpi, tad otru. - Ne jau tādā veidā, kā tu domā. Es viņu tikai konsultēju. Man šķiet, ka es to jau skaidri pateicu.

Līnijas otrā galā iestājās īss, lakonisks klusums. Keidija klusi nopūtās un atslīga uz dīvāna. Telefons bija zvanījis jau tajā brīdī, kad viņa pirms mirkļa ienāca pa durvīm. Viņa bija steigšus metusies pacelt klausuli, ja nu zvanītājs būtu viņas Sapņu Vīrietis.

Tomēr tas nebija Maks Istons. Zvanītāja bija viņas vectēva māsa.

-    Kad tu par viņu runā, tavā balsī jaušas kaut kas īpašs, - Vesta iebilda. Katra viņas teiktā vārda galā karājās nosodījuma lāstekas. - Man rodas iespaids, ka viņš tevi interesē personiskā ziņā.

- Es viņu pazīstu tikai pēc balss telefona klausulē.

Taču kāda tā bija balss! Ikreiz, to dzirdot, katru Keidijas nervu galiņu pārņēma apzināta satraukuma trīsas. Viņas dzīvā iztēle paveica visu pārējo, no tukša gaisa izpūšot nepārprotami erotiskas fantāzijas.

Tā bija balss, kuras čukstus Keidija jau bija sākusi saklausīt sapņos, tomēr viņa neredzēja iemeslu, kāpēc par to stāstīt savai stingrajai vectēva māsai. Vesta Brigsa nebija romantiķe.

Keidija izņēma vienu sudraba auskaru un nolika to uz stiklotā kafijas galdiņa virsmas. Droši vien nebūtu labi stāstīt Vestai, ka papildus balsij telefona klausulē īstons kļuvis arī par biežu elektroniskā pasta vēstuļu autoru. Viņš, kā šķita, ar prieku meklēja internetā dažādu informāciju, kas saistīta ar mākslas pasauli, un nosūtīja to Keidijai. Keidija būtu gatava apzvērēt, ka pēdējā laikā viņš, izmantojot datoru, sācis ar viņu flirtēt.

Visas viņa atsūtītās elektroniskā pasta vēstulītes Keidija bija saglabājusi īpašā sadaļā ar nosaukumu "Sapņu Vīrietis". Viņa bija ieradusi ik rītu pārbaudīt, vai īstons nakti atsūtījis kādu ziņu. Viņa gan negribēja savus jaunos ieradumus nosaukt par apsēstību, tomēr apzinājās, ka daži cilvēki to varētu uztvert kā piespiedu darbību.

Protams, ja kāds vispār spētu saprast apsēstību, tad tā noteikti būtu Vesta, Keidija nodomāja. Viņa palūkojās uz ģimenes fotogrāfijām, kas bija izkārtotas pie vienas sienas. Viņas skatiens apstājās pie sievietes ar tumšiem matiem un mīklainām acīm. Šī fotogrāfija bija uzņemta apmēram pirms piecdesmit gadiem, kad viņas vectēva māsai bijis ap trīsdesmit, neilgi pēc tam, kad viņa nodibinājusi galeriju "Chatelaine". Viņas tēlam piemita kaut kāda attālinātība un atsvešinātība. Vesta izskatījās tā, it kā uzklausītu tikai viņai vien dzirdamu sarunu, tādu sarunu, kas norisinājusies tālā pagātnē.

Cik nu visiem bija zināms, vienīgā, kas Vestai jebkad rūpējusi, bija galerija "Chatelaine". Viņas dzīvē nebija atlicis vietas ne mīlestībai, ne laulībai, ne bērniem. Piecus gadu desmitus viņa bija vienpersoniski kontrolējusi pašas radītā uzņēmuma likteni. Ar neatslābstošu izlēmību, prasmi un tālredzību viņa bija virzījusi savu galeriju līdz tās tagadējam cieņas pilnajam stāvoklim mākslas pasaulē. Tomēr pat viņas mūža garumā izkoptā tieksme pēc noslēgtības vairs nespēja noslēpt viņas pieaugošās ekscentriskās izdarības.

Daudzi bija pārliecināti, ka Keidija ir stipri līdzīga Vestai. Pēdējā laikā arī Keidija pati bija sākusi uztraukties par šādu iespēju.

Taisnība jau bija, ka, par spīti Vestas skarbajai personībai, Keidija allaž bija izjutusi dziju pieķeršanos viņai. Ne jau tāpēc vien, ka vecā tante bija Keidijai iemācījusi itin visu, ko pati zināja par mākslas un antīkajiem priekšmetiem. Vārdos neizsakāmā sapratne starp abām sievietēm sakņojās dziļāk. Pat bērns būdama, Keidija zem aizsargājošā saltuma slāņiem, ko Vesta lietoja gluži kā neredzamu apvalku, bija nojautusi dziļi apslēptas sāpes.

-    īstons ir labs klients, - Keidija apgalvoja, cenzdamās ielikt šajos vārdos pārliecību. - Vēl vairāk - man tiešām patīk šis darba aspekts.

-            Nozudušo un nozagto mākslas un antīko priekšmetu meklēšana? - Vesta apklusa. - Šķiet, es saprotu, kāpēc tev tas varētu patikt. Tu allaž esi bijusi piedzīvojumu kārāka nekā Silvija.

-    Tieši tāpēc Silvija daudz vairāk atbilst galerijas "Chatelaine" vadītājas postenim, nekā es to jebkad spētu, - Keidija žigli atsaucās. - Viņa dedzīgi alkst dabūt vadītājas vietu.

-    Un tu ne? - Izklausījās, ka Vesta ir samierinājusies.

-    Nē. - Keidija iekārtojās ērtāk uz dīvāna. - Es jūtos apmierināta ar savu nelielo darbošanos mākslas konsultāciju jomā. Es neesmu radīta, lai vadītu tādu lielu uzņēmumu kā "Chatelaine". Mēs abas to zinām.

-    Tu kādu dienu varētu pārdomāt.

-     Nēre. - Tas jau bija pierasts temats. Plaši pārspriests jau pēc Keidijas šķiršanās pirms trim gadiem.

Klausulē atkal iestājās klusums.

-     Esi piesardzīga! - Vesta pēc brīža sacīja. - Nepieļauj, lai tavs jaunais klients tevi pavedinātu.

-    Pavedinātu? - Keidija aizžņaugtā balsī atkārtoja, nespēdama noticēt tam, ko tikko dzirdējusi. Vesta nekad nerunāja par seksu. - Es taču tev teicu, ka neesmu viņu pat satikusi.

-    Kad runa ir par mākslu, uz spēles bieži tiek liktas lielas naudas summas. Tu to zini tikpat labi kā es. Vīrietim, kuram nepieciešamas tavas ekspertes spējas, lai pie šīs naudas tiktu, nevar uzticēties. Izskatās, ka Istona kungs tevi uzskata par noderīgu.

-    Tāda taču ir manu mākslas konsultāciju jēga. Būt noderīgai.

-    Ir ļoti labi, ja klients tevi uzskata par noderīgu. Bet nepieļauj, lai tevi izmantotu! Tur ir tā atšķirība.

-    Augstā debess, tante Vesta, man taču ar to cilvēku nav nekāds kaislīgais romāns. - Diemžēl, viņa klusībā piebilda.

-     Nu labi, pietiks runāt par Maku īstonu. Es taču zvanīju ne jau tādēļ vien, lai runātu par viņu, - Vesta sacīja.

-    Labi.

-    Es gribēju, lai tu zinātu, ka es šaubos, vai apvienošanās ar Ostrija un Pousta galeriju būtu prātīga.

Dziļi atvieglota par temata maiņu, Keidija saslēja kājas augšup uz dīvāna un pati atlaidās tā stūrī.

-    Silvija man teica, tū esot minējusi, ka varētu atlikt balsojumu par apvienošanās priekšlikumu.

-    Vēl neesmu pilnīgi izlēmusi, bet drīz to darīšu. - Vesta mirkli paklusēja. - Es tikai domāju, ka tev to vajadzētu zināt.

-     Es vairs neesmu uzņēmuma padomes locekle, - Keidija viņai atgādināja. - Es nebalsošu.

-     To es zinu. Tomēr domāju, ka tev arī turpmāk vajadzētu būt informētai.

-    Silvijai nepatīk gaidīt, - Keidija piesardzīgi ierunājās.

-    Es zinu. Viņa grib, lai apvienošanās izdotos.

-    Viņai ir skaidra vīzija par galerijas nākotni, tante Vesta.

-Jā.'

-Tā ir lieliska vīzija; tā padarīs galeriju "Chatelaine" par vēl nozīmīgāku mākslas pasaulē, nekā tā ir tagad. -Jā.

Vestas balsī bija kaut kas tāds, kas Keidijai lika noprast, ka tante zina vēl ko vairāk, tomēr viņa diezgan labi pazina Vestu, lai saprastu, ka nav nekādas jēgas prasīt jebkādus paskaidrojumus. Turklāt tā bija Silvijas rūpe.

-     Vai tu šovakar biji kaut kur izgājusi? - Vesta pajautāja.

Atkal jau temata maiņa. Interesanti.

-    Es biju aizgājusi iepazīties ar Keneres kolekciju pirms rītdienas izsoles, - Keidija atbildēja.

-    Ak jā, pareizi! Es atceros, ka tu par to minēji. Kā noprotu, tā būs plaši apmeklēta. Mākslas pasaules haizivis jau gadiem ilgi riņķoja ap viņu, gaidīdami, līdz Anna Ke- nere nomirs. Viņas astoņpadsmitā un deviņpadsmitā gadsimta dekoratīvās mākslas kolekcija ir viena no izcilākajām visā valstī.

-     Nu, labā ziņa ir tā, ka Keneres kundzei izdevās pārdzīvot vairākas no šīm haizivīm. Viņa nomira deviņdesmit septiņu gadu vecumā.

-     Jauki. Man Anna allaž patika. Tieši no manis viņa pirms vairākiem gadiem nopirka dažus savus labākos kolekcijas eksemplārus.

-    Jā, es zinu. Kad pārcēlos uz šejieni, uz Santabarbaru, viņa mani nolīga par konsultanti. Man viņa patika.

Šovakar Annas Keneres savrupmāju Santabarbarā bija pildījuši īsti maitēdāji, tikai tērpušies oficiālos apģērbos. Viņi bija ieradušies izpētīt šīs dāmas personiskos īpašumus, kas tika gatavoti rītvakara izsolei. Annas mantiniekus pavisam maz interesēja burvīgais angļu porcelāns, karaļa Džordža laika sudraba izstrādājumi, izsmalcināti sienu paneļi un mēbeles, ko viņa ieguvusi savas dzīves laikā. Viņi nepacietīgi gaidīja vienīgi to, kad radinieces pasaulīgos labumus varēs pārvērst naudā, cik ātri un ienesīgi vien iespējams. Saprotams, ka mākslas pasaules pārstāvji tikpat dedzīgi vēlējās viņiem palīdzēt šā mērķa īstenošanā.

Keidija lielāko daļu vakara bija pavadījusi, stāvot kādā nišā un vienā rokā turot neaizsāktu šampanieša pokālu. Viņa bija vērojusi tirgotājus, konsultantus, muzeju pārziņus un privātos kolekcionārus ložņājam cauri glītajām telpām. Cilvēki bija laiku pa laikam apstājušies, lai izpētītu rūpīgi izkārtotos mākslas un antīkos priekšmetus, kā ari lai apjautātos par to īstumu un vērtību. Izsoļu nama pārstāvji, arī tērpušies nopietnos melnbaltos apģērbos, bija smalkjūtīgi stāvējuši līdzās, lai sniegtu atbildes un padomus.

Tas viss bija norisinājies ļoti civilizēti un gluži eleganti; ar atbilstošu pieklusinātu svinīgumu, Keidija nodomāja. Tomēr viņa nespēja nomākt no sirds dziļumiem uzviļņo- jušo melanholijas sajūtu. Viņai gan to vajadzētu zināt. Šis rituāls bija tik pazīstams. Viņa pati bija uzaugusi mākslas pasaulē. Viņa labi apzinājās, ka, izsolot vērtīgu kolekciju, sentimentam vairs neatlika daudz vietas.

Bet šāvakara gatavošanās process acīm redzami augsta līmeņa izsolei bija ar skumju pieskaņu. Viņai bija tiesības prātot, Keidija nodomāja. Anna Kenere viņai bijusi vairāk nekā kliente. Viņas bija kļuvušas draudzenes.

-     Un patīkami, ka dažu savu pēdējo mūža gadu laikā Anna Kenere tika labi aprūpēta un viņai tika izdabāts pareizajā stilā, - Keidija noteica. - Manuprāt, viņai tas bija pa prātam.

-            Domāju gan, - Vesta sausi piebilda. - Šaubos, vai viņi būtu žēlojuši jebkādus līdzekļus, lai nodrošinātu iespēju tikt pie viņas kolekcijas.

-    Nav vis žēlojuši. Lielie izsoļu nami no Ņujorkas uz šejieni atsūtīja savus cilvēkus. Arī vietējie viņas dēļ iztērēja veselu bagātību. Viņa man stāstīja, ka īpašā uzmanība aizsākusies, kad viņai bijis tikai mazliet pāri astoņdesmit. Kurš gan varēja zināt, ka viņa nodzīvos tik ilgi?

Tāpat kā pret citiem bagātiem kolekcionāriem, pēdējos mūža gados pret Annu Keneri gan tirgotāji, gan konsultanti, gan muzeju vadītāji bija izturējušies kā pret karalisku personu. Dzimšanas dienās izsoļu nami viņai sūtīja izsmalcinātus ziedu pušķus. Nepārtraukti viņa tika aicināta piedalīties mākslas galeriju atklāšanas pasākumos un muzeju rīkotās pieņemšanās. Un reiz viņa pastāstīja Keidijai, ka viņas deju karte allaž bijusi aizpildīta.

Viņi visi bija gaidījuši Annas nāvi augstā stilā, Keidija nodomāja, tomēr tā bija un palika tikai nāves gaidīšana.

-    Zini, kļūst vēls, - Vesta ieteicās. - Es nopeldēšos un tad iešu gulēt. Arlabunakti, Keidij!

Te kaut kas īsti nebija kārtībā, Keidija nodomāja. Šī nebija Vestai raksturīga telefona saruna.

-    Tante Vesta? -Jā?

-    Vai kaut kas atgadījies?

-    Kāpēc tu domā, ka kaut kas atgadījies? - Vesta mundri noprasīja.

Keidija saviebās.

-    Tev nepavisam nav raksturīgi zvanīt, ja nav kāds ļoti īpašs iemesls.

-    Es jau izskaidroju iemeslus, kāpēc zvanīju. Gribēju tevi brīdināt, lai neielaidies pārāk tuvās attiecībās ar Istonu, kā arī gribēju tev pateikt, ka šaubos par apvienošanās nepieciešamību.

-    Skaidrs.

Maks īstons un apvienošanās nelikās attaisnojam tik vēlu zvanīšanu, Keidija nodomāja. Tomēr, runājot par Vestu, nekad nevarēja zināt, kas viņai īsti padomā. Keidijai ienāca prātā, vai tante gluži vienkārši nejūtas vientuļa.

-    Tante Vesta?

-    Kas tad atkal?

-    Es tevi mīlu.

Iestājās īss, pārsteiguma pilns klusums. Keidija saspringa. Vesta neatzina jūtu izpausmes.

-     Es ari tevi mīlu, Keidij, - Vesta atteica. Šie vārdi izklausījās stīvi un ierūsējuši, it kā viņa tos būtu izvilkusi no dziļas pazemes.

Keidija bija tik pārsteigta, ka gandrīz nokrita no dīvāna.

-    Mēs abas esam tik ļoti līdzīgas, - Vesta turpināja. - Bet es ceru, ka tavā dzīvē viss izvērtīsies citādi.

Keidija centās sakopot domas.

-    Citādi?

-     Es ceru, ka tu būsi laimīga, - Vesta neizsakāmi vienkārši noteica. - Arlabunakti, Keidij!

Klausulē atskanēja pīkstieni.

Keidija sēdēja ar klausuli rokā, līdz tajā sāka sadzirdēt dīvainas skaņas. Tad viņa nolika klausuli, piecēlās kājās, paņēma savas kurpes un gausi devās pa gaiteni uz guļamistabu. Viņa atvilka rāvējslēdzēju vienkāršajai kleitai ar ka- pučos veida apkakli, ko bija uzvilkusi uz izstādi, viņa apģērba melnas, pieguļošas bikses un triko un basām kājām devās pa gaiteni uz dzīvojamo istabu. Viņa uzlika kādu Mocarta skaņdarbu un brīdi stāvēja domādama.

Tad viņa lēni izpildīja jogas vingrojumus, ko uzcītīgi bija darījusi jau kopš koledžas laikiem. Ne viens vien viņas paziņa bija aizrādījis, ka viņa ar šiem vingrojumiem katru dienu ir gluži kā apmāta. Bet Keidija bija pārliecināta, ka tieši līganās, liegās kustības kopā ar dziļas elpošanas prasmi viņai palīdz kontrolēt organisma noslieci uz panikas lēkmēm.

Šo noslieci viņa bija mantojusi no Vestas.

Keidija bija piesardzīga savās ikdienas gaitās, tomēr drošības dēļ viņa nelielā maisiņā pie atslēgu piekariņa turēja zīdpapīrā iešūtu mazītiņu tabletīti. Viņai jau gadiem ilgi nebija nācies pie šis tabletītes ķerties, tomēr apziņa, ka tā ir pieejama, ja viņu kādreiz pārmāktu nepārvarams nervu uzbudinājums, sniedza zināmu drošības sajūtu. Šādas domas viņu pārņēma tajos nozīmīgajos brīžos, kad aizvērās lifta durvis vai tikko sakustējās taksometrs. Keidija to iztēlojās ikreiz, kad sēdēja lidmašīnā, kuras pacelšanās tika novilcināta nebeidzami ilgi. Visbiežāk viņai tas ienāca prātā, kad viņu kāds centās pierunāt, lai nopeldas ezerā, okeānā vai jebkurā citā ūdenskrātuvē, kur viņa neko nespēja saskatīt dziļāk par ūdens virsmu.

Sarežģījumi ar panikas lēkmēm viņai bija kopīgi ar Vestu, Keidija nodomāja un lēni izlieca ķermeni, tādējādi atslābinādama spriedzi plecā. Viņa jau gadiem ilgi bija dzirdējusi tamlīdzīgas piezīmes: tu esi tieši tāda pati kā tava tante…

Tu līdzinies tantei… Tev piemīt tantes spējas pamanīt vērtīgus mākslas un antīkos priekšmetus. Tomēr, kad runa bija par dziļu ūdeni, Keidijas un Vestas uzskati bija pilnīgi pretēji.

Cik nu Keidijai bija zināms, viņas astoņdesmit sešus gadus vecā tante bija peldējusi gandrīz katru savas pieaugušā cilvēka dzīves dienu. Vestai patika ūdens. Savās mājās Sausalito, kas atradās pašā līča piekrastē, Kalifornijā, viņa uz terases bija likusi izbūvēt lielu peldbaseinu. It īpaši viņai patika peldēties vienai nakts tumsā.

Keidijai ienāca prātā, ka viņa savus ikdienas jogas vingrojumus cenšas izpildīt tikpat stingri, kā Vesta veic sa- v ; vu ikvakara peldi.

Vēl kaut kas viņām abām bija kopīgs.

Reizēm Keidijai gribējās no izmisuma kliegt. Tomēr nevarēja noliegt, ka salīdzinājumi ar tanti ikkatru gadu kļuva arvien sāpīgāki. Šīs paralēles viņu jau mazliet sāka baidīt. Kad pēc deviņām dienām bija pajukusi Keidijas bēdīgi slavenā laulība, viņa bija dzirdējusi klusas runas, ka viņa esot mantojusi arī Vestas nespēju uzturēt attiecības ar vīriešiem. Pēdējo trīs gadu laikā teikums: "Galu galā tu kļūsi tāda pati kā tante Vesta," - bija ieguvis pavisam jaunu nozīmi.

Pat Keidijas vecāki, kas parasti bija rāmi iegrimuši savā zinātniskajā karjerā, bija sākuši bažīties. Pēc Keidijas šķiršanās viņi bija ieguvuši kaitīgu ieradumu: pieklājīgi, bet arvien manāmāk sākuši interesēties par Keidijas saviesīgo dzīvi.

Pēc pēdējā vingrojuma Keidija atliecās un apsēdās ar sakrustotām kājām, raudzīdamās tumsā. Mocarta mūzikas skaņas ieskāva no visām pusēm, ievldamās arī viņas dvēselē, aizklājot tos ēnainos plankumus, kurus, kā viņa zināja no savas ilgās pieredzes, labāk atstāt neizpētītus.

Ģenētiskā pārmantošana bija nopietna, bet ne jau daba viena visu nosaka, Keidija pati sev atgādināja. Nozīme bija arī pašas izlēmībai. Viņa nebija klonētā Vesta Brigsa. Ja stipri centīsies, viņa nepieļaus, lai viņā attīstītos Vestas sliktākās īpašības. Viņa nekļūs par patmīlīgu vienpati, kas sev apkārt sakopojusi redzamus pagātnes lieciniekus.

Sasodīts, ar visu Mocarta mūziku un jogu viņu vēl joprojām nepamet šīs domas. Varbūt palīdzētu saldēta pica un glāze vīna.

Šovakar viņai patiesi bija nepieciešama atslēgšanās. Pats labākais būtu vēl viens aizraujošs, neparasts konsultēšanas darbiņš, kādus viņa bija sākusi saņemt no sava Sapņu Vīrieša. Pēdējo divu mēnešu laikā tādi bijuši trīs - visi intriģējoši un katrs nākamais vēl interesantāks nekā iepriekšējais.

Maks īstons bija Keidiju atradis ar interneta starpniecību. Vienīgais, ko Keidija par viņu zināja pilnīgi noteikti, bija tas, ka īstons darbojas mazpazīstamā interneta kompānijā, ko viņš nosaucis par "Atradumu". Ziņkārības dzīta, Keidija bija mēģinājusi ievākt ziņas par viņu un viņa firmu internetā, bet visi pierastie informācijas meklēšanas paņēmieni nebija devuši nekādus rezultātus. Acīmredzot Maku īstonu nemēdza atrast. Viņš bija tas, kas pats atrada savus klientus.

īstona kompānija piedāvāja informāciju par pazudušiem, noklīdušiem un nozagtiem mākslas priekšmetiem. Cik nu

Keidija noprata, viņa klienti bija visdažādākie privātie kolekcionāri, muzeji un galerijas. Tiem visiem bija divas kopīgas iezīmes: viņi visi vēlējās, lai viņiem palīdzētu atrast un atgūt mākslas un antīkos priekšmetus, un dažādu iemeslu pēc ar savām raizēm nevēlējās griezties policijā.

īstons apkalpoja tikai tos klientus, kas ieradās ar atsauksmēm. Savas pirmās telefona sarunas laikā viņš bija paskaidrojis, ka par konsultantiem bieži izmantojot speciālistus ar zināšanām konkrētā jomā. Arī Keidija piederēja pie tādiem. Viņa pārzināja tā saucamās dekoratīvās mākslas pasauli - jomu, kur savijās izsmalcināts izskats un lietderīgums. Viņai patika pagātnes priekšmeti un materiāli, kas gatavoti, domājot gan par skaistumu, gan to praktisku izmantošanu: apburoši baroka laika sālstrauciņi, sudrabkaļu radītas mirdzošas septiņpadsmitā gadsimta tintnīcas, brīnišķīgi apgleznoti sienu paneļi, ar roku darinātas mēbeles. Tie visi bija priekšmeti, kas viņu valdzināja no agrākajiem gadsimtiem. Tīrās mākslas piekritēji varēja jūsmot par savu tēlotājmākslu, gleznām un skulptūrām, un tamlīdzīgām lietām. Keidiju saistīja māksla, kas radīta, lai tiktu lietderīgi izmantota, māksla, kas apmierināja gan ikdienas vajadzības, gan dvēseli.

Aizvērusi acis, Keidija skatīja tēlu, kādu pati bija uzbūrusi atbilstoši īstona balsij. Kā jau vienmēr, šis uzburtais tēls atteicās turēties kopā. Droši vien tāpēc, ka neviens vīrietis nespētu būt tik fantastiskas balss īpašnieks, viņa nodomāja.

Ir ļoti labi, ja klients tevi uzskata par noderīgu. Bet nepieļauj, lai tevi izmantotu!

Ja vien skaidri nezinātu, Keidija nodomāja, viņai rastos aizdomas, ka tante runā no personiskās pieredzes. Bet tas nebija iespējams. Tanti Vestu neviens nemēdza izmantot.

Iezvanījās telefons, strauji izraujot Keidiju no pārdomām. Viņa mirkli vilcinājās, tad pielēca kājās un šķērsoja tumšsarkano paklāju. Pastiepusi roku uz aparāta pusi, viņa apstājās un noklausījās otro un vēl trešo signālu.

Viņas vecāki šobrīd atradās Anglijā, veikdami pētījumus saviem nākamajiem zinātniskajiem darbiem par mākslas vēsturi. Bet fakts, ka viņi atradās vairāku tūkstošu jūdžu attālumā, nenozīmēja, ka viņi šobrīd nevarētu piezvanīt, lai apjautātos par Keidijas garlaicīgo mīlas dzīvi.

Šāda saruna viņai šovakar patiesi nebija vajadzīga. Katrā ziņā ne jau nu pēc Vestas telefona zvana.

Telefons iezvanījās ceturto reizi. Keidija gan varēja ļaut, lai ziņa tiktu fiksēta automātiskajā atbildētājā.

Bet ja nu zvanītājs ir viņas Sapņu Vīrietis?

Izredzes, ka varētu būt šāda iespēja, bija satriecoši mazas, taču pat tikko pieļaujamā varbūtība, ka zvanītājs ir īstons ar vēl vienu konsultēšanas darba piedāvājumu, pietiekami stimulēja, lai liktu Keidijai pacelt klausuli.

-    Hallo!

-     Ko jūs zināt par sešpadsmitā gadsimta bruņām? - klausulē atskanēja Sapņu Vīrieša jautājums.

Ak tu pasaulīti Šī balss aizķēra ikkatru viņas ķermeņa nervu galiņu. Savaldies, sieviete! Viņš droši vien ir precējies. Šādas balss īpašnieki ilgi nepaliek neprecējušies.

Vai varbūt viņš ir divdesmit vai trīsdesmit gadus vecāks par tevi.

Nu un tad? Nobriedis prāts vīrietim bija laba īpašība.

-     Dīvaini, ka jūs tā jautājat… - Keidija ierunājās, pūlēdamās padarīt savu balss toni lietišķu. Domās viņa aiz muguras saņēma īkšķus dūrēs.

Nu labi, ieroči un bruņas gan nebija Keidijas iemīļotie dekoratīvās mākslas priekšmeti. Tomēr pašu nepieciešamāko par tiem viņa zināja. Un, pats svarīgākais, viņa zināja, kam piezvanīt, lai steigšus noskaidrotu it visu pārējo. Viņai bija sakari ar dažiem šīs valsts vislabākajiem muzejiem un galerijām.

-    Manuprāt, mums vajadzētu satikties, lai apspriestu šo uzdevumu, - Sapņu Vīrietis sacīja. - Šis gadījums ir mazliet sarežģīts.

Tā bija pirmā reize, kad viņš pats ierosināja satikties aci pret aci.

Klau, nemaz nepriecājies tik ļoti! Tas ir tikai darbs.

-    Jā, protams, - viņa atteica. - Kur jūs gribat satikties?

-    Klientu darbavietā.

Keidija satvēra rokā pildspalvu.

-    Kur tā atrodas?

-    Lasvegasā, - Sapņu Vīrietis atbildēja. - "Militārajā pasaulē". Tas ir mazs muzejs, kur izstādītas ieroču un bruņu reprodukcijas no viduslaikiem līdz mūsdienām. Viņi nodarbojas ar dažādu suvenīru pārdošanu.

-     Reprodukcijas? - Keidija piesardzīgi atkārtoja. Viņas sākotnējais entuziasms tūlīt pat pagaisa. Ar dobju dunoņu atgriezās realitāte. "Militārā pasaule" - izklausījās, ka tā ir noplukuši lētu suvenīru bodīte. Keidijai bija savi profesionālie standarti. Viņa nestrādāja tādu cilvēku labā, kuri vāca un pārdeva reprodukcijas.

No otras puses, šis taču bija Sapņu Vīrietis. Kaut arī Vesta bija Keidiju brīdinājusi, viņa bija apņēmusies strādāt "Atraduma" labā.

Reizēm nācās pazemināt savus standartus par vienu iedaļu. Darbs paliek darbs.

-     Kad jūs vēlaties, lai es ierastos Lasvegasā? - viņa pajautāja, turēdama pildspalvu rakstīšanas gatavībā virs bloknota.

-    Cik drīz vien iespējams. Ko jūs teiktu par rītrītu?

Jā.

-     Man jāpalūkojas savā kalendārā, - viņa viltīgi atbildēja. - Tomēr, cik atceros, šķiet, ka rītdiena man ir brīva.

Un, pat ja nebūtu brīva, viņa atceltu jebkuru tikšanos, kas traucētu sastapties aci pret aci ar Sapņu Vīrieti.

2

Viņam aiz muguras pustumsā slējās viduslaiku karotāji, uz mūžīgiem laikiem sastinguši ierindā ar saviem tērauda vairogiem. Maka īstona seja bija tikpat neizdibināma kā jebkuram no stāviem, kas ar bruņucepuri galvā otrpus loga sargāja biroja telpu. īstonam piemita kaut kas tāds, kas arī viņam lika izskatīties gluži kā iekaltam laikā, Keidija nodomāja. Droši vien viņa nekustīguma dēļ. Nācās ieskatīties vērīgi, lai šajā pustumsā viņu vispār ieraudzītu. Ja vien datora ekrānā neatspoguļotos viņa sejas spēcīgie, dedzīgie vaibsti un neatspīdētu viņa briļļu stikli, viņš vispār šķistu neredzams.

Viņa seja nav jauneklīga, Keidija nodomāja. Katrā ziņā nobriedusi. Taču ne pārāk nobriedusi. Trīsdesmit deviņus vai četrdesmit gadus vecs; tas bija labs vecums. Interesants vecums. Vismaz Makam īstonam tas izskatījās interesants.

Dīvainākais bija tas, ka Keidija, kaut arī nekad nebija spējusi pat iztēloties, kāds īsti viņš varētu izskatīties, jo abus bija saistījušas vienīgi telefona sarunas, šobrīd, būda-

ma ar viņu aci pret aci, redzēja, ka Maks lieliski atbilst savai balsij. Ņemsim kaut vai, piemēram, nopietnās brilles tumšajos rāmjos. Pat miljons gadus prātojot par īstonu, ja viņai būtu lūgts uzzīmēt Maka portretu, kas pamatotos uz viņu telefona sarunām, Keidija nekad nebūtu iedomājusies pievienot šo iezīmi. Bet, kad viņš pirms brīža bija izņēmis brilles no kabatas un uzlicis uz deguna, Keidija nosprieda, ka viņam tās lieliski piestāv.

- Mums ir fotogrāfija, - īstons ierunājās. - Tā atradās muzeja arhīvā.

"Muzejs" gan nebija tas vārds, Keidija nodomāja, ko viņa būtu izmantojusi, lai runātu par "Militāro pasauli". Ko viņa te vispār darīja? Iepriekšējā vakarā, uzklausot īstonu pa telefonu, viņa droši vien uz laiku bija zaudējusi pratu. Viņa lieliski jutās pieklusinātās galerijās, zinātniskās literatūras bibliotēkās un cienījamu izsoļu namu piekrautās palīgtelpās. Tur viņa iejuka pūli kopā ar lietpratējiem un izglītotiem kolekcionāriem.

"Militārā pasaule" ar lētajiem ieroču un bruņu atdarinājumiem no dažādiem kariem ļoti līdzinājās vietai, kādu Keidija to bija iztēlojusies: noplukuši. Bet varbūt šeit izpaudās Keidijas personiskā neobjektivitāte. Bruņas viņai nekad nebija īpaši patikušas. Viņai tās simbolizēja it visu, kas vien cilvēku dabā bija brutāls un primitīvs. Keidijai allaž bija šķitis dīvains fakts, ka pagātnes amatnieki šo bruņu izveidei un rotājumiem veltījuši tik milzum lielu talantu un apbrīnojamu prasmi.

Kabinets, kurā viņi sēdēja, piederēja abiem "Militārās pasaules" īpašniekiem - pārītim, vārdā Nočs un Djūijs.

Viņi nervozi turējās nomaļus, vienīgo rakstāmgaldu atvēlējuši īstonam un viņa pārnēsājamam datoram.

Maks bija iekārtojies pie rakstāmgalda tā, it kā tas piederētu viņam. Keidijai radās iespaids, ka tāpat viņš uzvedas jebkurā vietā, kur viņam kādu laiku jāuzkavējas. Tā prata uzvesties vienīgi viņš, un viņš pats to uztvēra kā pašu par sevi saprotamu.

Keidija vēlējās, kaut spētu labāk saskatīt viņa acis, bet briļļu atspulgi tās apslēpa tikpat nepielūdzami, kā tērauda bruņucepures apslēpa bruņās tērpto figūru sejas vaibstus pie logiem.

Maks pastūma fotogrāfiju pāri apskrambātajam rakstāmgaldam uz Keidijas pusi un pasniedzās, lai ieslēgtu mazo galda lampu. Neviļus aizrāvusies, Keidija vēroja, kā gaismas stars apspīd viņa lielo, spēcīgo roku. Uz tās, kā viņa pamanīja, nebija laulības gredzena. Lai gan tāpēc vien, ka vīrietis nenēsāja laulības gredzenu, vēl nevarēja apgalvot, ka viņš nav precējies.

Keidija ar piepūli atrāva skatienu no viņa rokas un pievērsās fotogrāfijai. Tajā bija redzams zirgs un jātnieks, kas tērpies uzkrītoši stilizētās bruņās, kuras izskatījās tā, it kā būtu paredzētas kādai videospēlei vai arī kāds mākslinieks tās izfantazējis zinātniskās fantastikas romāna vāka ilustrācijai. Keidija šajās bruņās pazina diezgan precīzu, smalki izgreznotu renesanses laikā darinātu bruņu atveidojumu. Tik nepraktiska stila bruņas nekad nav bijušas paredzētas cīņai kaujas laukā. Tās bija radītas ar vienu vienīgu mērķi - likt to valkātājam labi izskatīties ceremonijās, svētkos un parādēs.

Pati fotogrāfija bija amatieruzņēmums. Blāvs un miglains. Tāds, ko būtu varējis nofotografēt kāds tūrists ar vienreizējās lietošanas fotoaparātu.

Keidija pacēla galvu un cieši palūkojās pustumsā uz to pusi, kur vajadzētu atrasties īstona sejai. Vienīgais, ko viņa spēja saskatīt, bija sāniski pavērsts drūms žoklis un kalsnie vaigi zem augstiem, askētiskiem vaigu kauliem. Viņa sejā nemanīja nekā maiga un atklāta. Keidijai šķita, ka īstons jau labi sen iemācījies negaidīt no pasaules necik daudz vairāk par to, ko pats spēj paņemt.

-    Spriežot pēc bruņucepures un bruņuplāksnes, tas varētu būt piecpadsmitā gadsimta darinājums, - viņa sacīja. - Itāliešu stilā. - "Stilā" bija pieklājīgs veids, kā pateikt "atdarinājums".

-    To es zinu, Brigsas jaunkundz, - īstons ar ledainu pacietību balsi sacīja. - Bet, ja ieskatās vērīgāk, aiz zirga… ē… pēcpuses var redzēt daļu cita eksponāta.

Keidija ieskatījās vērīgāk. Kā tad, ja palūkojās aiz pakaļ- darinātā zirga astes, varēja saskatīt miglainu stāvošas figūras tēlu, kas ietērpts bagātīgi izrotātā tēraudā.

-    Daļējas bruņas, - viņa nomurmināja. Vienmēr bija prātīgi atstāt uz klientu iespaidu, pat ja konkrētais darbs īpaši neinteresēja. Svarīgi bija tas, ko pasacīja. - Sešpadsmitā gadsimta Ziemeļitālijas bruņu meistaru stilā. Izskatās līdzīgas tam ietērpam, kas bija paredzēts bruņinieku turnīriem. Tā laika bruņutērpi bieži sastāvēja no dučiem papildus nomaināmu daļiņu, kas ļāva tērpu pārveidot atbilstoši dažādām vajadzībām. Apmēram kā mūsdienu instrumentu komplekts.

-    Mūs īpaši interesē bruņucepure, - Maks sacīja.

Keidija palūkojās uz to pusi. Sliktais apgaismojums nejāva to precīzi saskatīt.

-    Kāpēc?

-    Tā ir vienīgā bruņutērpa sastāvdaļa, kas tika nozagta.

Keidija pacēla galvu.

-    Vai labākas fotogrāfijas nav?

Viens no abiem vīriešiem, kas uzturējās pie rakstāmgalda tālākā gala, tas, kurš sevi dēvēja par Djūiju, pievirzījās tuvāk.

-     Mums vēl veicies, ka ir kaut šī te, - viņš kā atvainodamies noteica.

Keidijai atlika vienīgi minēt, cik vecs varētu būt Djūijs. Viņa seja bija kā nolietota karte, kas varētu piederēt tiklab piecdesmit, kā septiņdesmit gadus vecam vīrietim. Viņš bija ģērbies militārā aizsargkrāsas formastērpā ar platu ādas siksnu, bet kājās viņam bija novalkāti zābaki. Viņa iesirmie, netīrie mati bija saņemti "zirgastē", ko saturēja gumija. Keidija nebūtu pārsteigta, uzzinot, ka viņš uz darbu un mājup brauc ar ļoti lielu motociklu.

Bija grūti iztēloties, ka viņš piederētu pie kompānijas "Atradums" tipiskajiem klientiem. Kā gan viņam un viņa partnerim bija izdevies sameklēt pavisam neatrodamo Maku īstonu? Un - pats svarīgākais - kāpēc Maks bija piekritis viņiem palīdzēt? Viņa kompānijas pakalpojumi šim pārītim neapšaubāmi bija pārāk dārgi. Vismaz Keidijas pakalpojumi tādi noteikti bija.

-     Es gribēju nofotografēt piecpadsmitā gadsimta ekspozīciju, - Djūijs skaidroja. - Redziet, mēs tikko bijām beiguši tās izstādīšanu. Tas varēja būt pirms kādiem diviem gadiem, vai ne, Noč?

Otrs vīrietis mundri pamāja.

-Tieši tā.

Nočs valkāja apspurušu ādas vesti virs pabalējuša auduma krekla, kura acīm redzami raibā mūža laikā tā piedurknes pamazām noplēstas līdz pat pleciem - neapšaubāmi tādēļ, lai labāk izrādītu tetovējumus, kas rotāja abas tuklās rokas. No viņa siksnas nokarājās smaga atslēgu ķēde, kas izskatījās tā, ka varētu noderēt kādā bāra kautiņā arī par ieroci. Cirtainos matus, kuri jau bija sākuši izkrist, apņēma sarkana apsaitē.

Abus vīriešus vienoja kaut kas nenosakāms, un Keidija nojauta, ka Nočs un Djūijs ir ne tikai biznesa partneri. Viņi bija partneri arī dzīvē.

Djūijs atkal pievērsās Keidijai.

-     Es gribēju uzņemt fotogrāfiju mūsu albumam. Man veicās, ka nejauši biju ietvēris kadrā arī daļu no otra eksponāta.

-     Es nekad nebūtu domājis, ka šī sešpadsmitā gadsimta bruņutērpa cepure varētu būt īsta. - Nočs paplēta rokas. - Kas gan to vispār varēja zināt?

Keidija noklepojās.

-    Kā šī bruņucepure nonāca… ē… muzeja kolekcijā?

-    Es to atradu tūlīt pēc tam, kad mēs nopirkām "Militāro pasauli" no vecā Belforda. Viņš to bija nobāzis noliktavā. Es to nospodrināju un pievienoju pārējam bruņutērpam. Tas šķita saderam kopā, vai saprotat?

-   Skaidrs. - Ar vienu pirkstu bungodama pa fotogrāfiju, Keidija apdomāja savas iespējas. Lai cik ļoti viņa vēlējās uzņemties vēl vienu uzdevumu sadarbībā ar kompāniju "Atradums", viņai bija jāpadomā arī par savas reputācijas saglabāšanu. Visam bija savas robežas. Keidija nenodarbojās ar atdarinājumu meklēšanu.

Viņa slepus palūkojās pulkstenī. Ja viņa četrdesmit piecu minūšu laikā dotos prom no "Militārās pasaules", vēl varētu paspēt uz lidmašīnu vienos. Ap vakariņu laiku viņa jau būtu mājās.

Viņa atkal pagriezās pret īstonu. Tas, kā viņš Keidiju vēroja, lika noprast: Maks īstons pamanījis, ka viņa skatījusies pulkstenī. Viņa piešķīra sejai, kā pati cerēja, profesionālas intereses izteiksmi.

-    Ko sacīja apdrošināšanas firmas pārstāvji, kad jūs viņus informējāt par zādzību?

Nočs un Djūijs neomulīgi saskatījās.

Maks pat nepakustējās.

-    Ar apdrošināšanu ir nelieli sarežģījumi.

Keidija nopūtās.

-    Vārdu sakot, bruņucepure nebija apdrošināta?

Nočs kaut ko īgni norūca.

-     Runājot par finansēm, pēdējā laikā mums nav klājies īpaši spīdoši. Mums ar Djūiju vajadzēja mazliet ietaupīt, vai saprotat? Tāpēc mums nācās atteikties no apdrošināšanas.

-    Un vispār - apdrošināšanas firma nemaz nebūtu atlīdzinājusi bruņucepures īsteno vērtību, - Djūijs strauji piebilda. - Kaut arī mēs saņemtu atlīdzību, tā būtu par atdarinājumu, ne jau par oriģinālu, ņemot vērā, ka mēs paši nezinājām, ka tā ir īsta, ja jūs saprotat, ko es domāju.

-            Es negribu būt rupja, - Keidija smalkjūtīgi ierunājās, - bet kas jums liek domāt, ka šī bruņucepure ir oriģināls sešpadsmitā gadsimta darinājums?

Djūijs un Nočs ar pavērtām mutēm neizpratnē blenza

uz vinu. /

-    Jūs taču esat eksperte, - Djūijs beidzot sacīja. - Vai tad, paskatoties vien uz to, jums tas nav skaidrs?

Keidija centās būt pacietīga.

-    Šī ir tikai fotogrāfija. Pēc tās ne es, ne arī jebkurš cits nevarētu noteikt, vai bruņucepure ir īsta vai ne.

Nočs izskatījās satriekts.

-    Bet Maks mums apgatvoja, ka jūs esot speciāliste.

-     Senās bruņas šobrīd ir ļoti populāras, - Keidija paskaidroja. - Tās kā neprātīgi kolekcionē daudzi labi situēti bijušie datorprogrammu jomas pārstāvji. Šķiet, viņiem tās atgādina visas tās zobenu un citu brīnumu pārpilnās videofilmas un datorspēles, kuras viņi tik labprāt spēlējuši. Cenas sakāpušas neticami augstu. Diemžēl antīkās bruņas ir diezgan viegli viltot. Uz kādu laiku jāaprok tērauda gabals zemē ar nelielu skābju saturu - un pavisam drīz būs iegūts senajām bruņām līdzīgs materiāls.

Nočs sadusmojās.

-    Vai jūs gribat teikt, ka mūsu bruņucepure ir viltojums?

-    Es gribu teikt, ka tas ir pat ļoti iespējams. - Keidija noplātīja rokas. - Kad runa ir par bruņām, pat eksperti bieži kļūdās. Un viltojumu radīšanas biznesu gluži par jaunu nenosauksim. Daudzi labākie antīko bruņu atdarinājumi izgatavoti deviņpadsmitajā gadsimtā. Šobrīd šīs tērauda bruņas jau pārklājušās ar īstu vecuma apsūbējumu, un tās ir ļoti viegli sajaukt ar īstajām.

to

-    Un tomēr es saku, ka mūsu bruņucepure ir ista, - Nočs paziņoja.

Keidija uzmeta ašu, ieslīpu skatienu Makam. Viņš tikko jaušami papurināja galvu. Viņš neiejaucās strīdā, ļaudams Keidijai pašai tikt galā ar klientiem.

Piešķīrusi sejai savu vislabāko profesionālo izteiksmi, Keidija atkal pagriezās pret Noču un Djūiju.

-     Kāpēc jūs esat pārliecināti, ka šī bruņucepure ir īsta, ja it visi pārējie jūsu kolekcijas eksponāti ir atdarinājumi?

-    Tas ir pavisam vienkārši. - Djūijs triumfējot piesita papēžus un izskatījās viltības pilns. - Tāpēc, ka to kāds nočiepa. '

-    Kā, lūdzu?

-    Tāpēc, ka to kāds nozaga, - viņš centās izteikties smalkāk. - Kādēļ lai riskētu zagt to sasodīto bruņucepuri, ja tā nebūtu īsta?

Keidija ar pirkstiem pabungoja pa fotogrāfiju.

-    Cilvēki bieži zog priekšmetus, kam ir pavisam maza vērtība. Augstais Dievs, zaglis veikalā ar lielāko prieku paķers kaut zobu pastas tūbiņu. Tas, kurš paņēmis bruņucepuri, varbūt gribēja to novietot uz sava rakstāmgalda. Vai varbūt to nocēla kāds pusaudzis, lai palielītos draugiem.

-     Kāpēc tad paņemta tikai bruņucepure? - Djūijs atsaucās. - Kāpēc nepaņēma visu sasodīto bruņutērpu?

-    Tas varētu radīt nelielas neērtības, jo jādabū laukā pa durvīm, - Keidija sausi noteica.

-     Tas nemaz nav tik grūti izdarāms, - Nočs iebilda. - Cilvēki uzskata, ka pilns bruņutērps ir patiesi smags, jo izskatās, ka tas svērtu tonnu, turklāt viņi filmās redzējuši, kā bruņiniekus ar celšanu uzbīda zirgos. Bet patiesībā tā tas nemaz nav.

-    Viņam taisnība, - Djūijs piebilda. - Redziet, mūsdienu karavīrs pilnā ekipējumā ir apmēram tikpat smags kā piecpadsmitā gadsimta bruņinieks.

-     Es saprotu, - Keidija teica. - Es negribēju sacīt, ka jūsu zaglis nebūtu spējis pacelt visu bruņutērpu, bet kāds droši vien pamanītu viņu kopā ar to izejam pa durvīm.

Djūijs pavīpsnāja.

-    Tas puisis taču neizgāja pa muzeja durvīm darba laikā. Viņš te ielauzās naktī. Viņš būtu varējis paņemt līdzi duci bruņu eksponātu. Būtu mierīgi varējis aplaupīt mūs pa tīro. Bet vienīgais, ko viņš nočiepa, bija tā bruņucepure.

Maks beidzot sakustējās. Viņš pasēdās uz priekšu - ne pārāk tālu, bet pietiekami, lai pievērstu sev visu uzmanību. Pāri plašajam rakstāmgaldam viņš ieskatījās Keidijai acīs.

-   Tā nav bijusi nejauša ielaušanās, - viņš ierunājās. - Tur darbojies profesionālis. Nostrādāts ļoti veikli. Gandrīz nemanāmi.

-    Nemanāmi? Kā?

-    Sasodīts! - Nočs īgni norūca. - Mēs pat nespējām pārliecināt pogainos, ka šeit notikusi ielaušanās. Tas maitas- gabals nav atstājis nekādas pēdas, tas nu ir skaidrs. Piedodiet, ka tā runāju, kundze!

Kaut arī Keidija izjuta arvien lielāku nevēlēšanos iesaistīties šajā darījumā, viņā tomēr radās tikko jaušama profesionāla interese.

-    Kā to saprast?

Maks atspieda elkoņus pret krēsla roku balstiem un saāķēja kopā pirkstus.

-    Djūijam un Nočam te, "Militārajā pasaulē", ir kaut kas līdzīgs drošības sistēmai, - viņš sacīja vēsā balsī. - Varbūt ne tik meistarīga kā, teiksim, kazino, bet ticiet man, tā tomēr ir nopietnāka nekā tikai pāris atslēgu pie durvīm. Nočam taisnība. Lai kurš bijis tas, kas šeit pagājušajā nedēļā ielauzies, viņš zinājis, ko dara. Viņš bijis tik prātīgs, lai atvienotu signalizāciju, kamēr atradās iekšā, un tad, dodoties prom, to atkal pieslēdzis. Un vienīgais, ko viņš paņēmis, ir tā viena bruņucepure.

Rieviņas ap Djūija acīip pārvērtās grumbās.

-Ja es nākamajā dienā nebūtu pamanījis, ka tās bruņu- cepures trūkst, mēs vēl joprojām nezinātu, ka esam aplaupīti.

-    Varbūt būtu labāk, ja jūs ar to ļautu nodarboties policijai, - Keidija ieteicās, cenzdamās rast praktisku un diplomātisku pieeju.

-    Tikai ne tad, ja bruņucepure ir īsta. - Pāri savu pirkstu galiem Maks ieskatījās Keidijai acīs. - Mēs abi zinām: ja bruņucepure ir īsta, tā nozudīs kādā privātā kolekcijā vai arī līdz ar dokumentiem un apstiprinājumiem uzradīsies kādā muzejā. Mēs nekad nespēsim pierādīt, ka tā ir "Militārās pasaules" īpašums.

-    Mans profesionālais viedoklis ir tāds, - Keidija sacīja, - diez vai pastāv lielas iespējas, ka bruņucepure varētu būt īsta.

-     Bet ja nu ir? - Djūijs dedzīgi iesaucās. - Cik tad tā būtu vērta?

-    Nu, to grūti pateikt, - Keidija vilcinājās.

-   Jums to vajadzētu zināt, - Nočs uzstāja. - Jūs esat speciāliste. Tāpēc arī Maks jūs uzaicināja konsultēt.

Viņa uzlūkoja īstonu un bija gandrīz pārliecināta, ka viņa acīs pamanījusi acumirklīgu uzjautrinājumu. Viņa atsēdās uz krēsla un salika pirkstus gluži tāpat kā Maka mīklainajā pozā.

-     Ja bruņucepure patiesi ir kāda diženā sešpadsmitā gadsimta itāļu ieroču meistara darbs, - Keidija prātīgi ieteicās, - tā varētu būt vērta pamatīgu naudas summu. Kā jau sacīju, šobrīd bruņutērpi ir īpaši iecienīti kolekcionāru vidū.

-    Cik liela ir "pamatīga naudas summa"? - Nočs noel- sās. Viņa acīs zalgoja satraukums. - Varbūt pāris tūkstošu?

Djūijs pievirzījās tuvāk, lai labāk dzirdētu viņas atbildi.

Pētīdama viņu dedzības pilnās sejas, Keidija vilcinājās. Varbūt nemaz nebija prātīgi rosināt viņu fantāziju par piepešu bagātību? No otras puses, viņa šeit atradās ekspertes konsultantes statusā. Viņai samaksās par to, ka viņa šodien kavējusi savu laiku. Un klients par savu naudu kaut ko bija pelnījis.

-    Tāds labs, neparasts eksponāts kā šī bruņucepure, pieņemot, ka tā ir īsta, izsolē noteikti varētu maksāt vairākus simtus tūkstošu dolāru.

-     Vairākus simtus tūkstošu? - Djūijs atkārtoja. - Velns par stenderi! Piedodiet, kundze!

Nočs pārsteigts blenza uz Keidiju. Viņš izskatījās kā apžilbināts.

-            Mēs varētu nomaksāt hipotēku par "Militāro pašauli". Tad mums tā piederētu pilnīgi un pavisam. Mēs varētu to paplašināt. Mūsu muzejs kļūtu par nozīmīgu vietu.

-    Es uzsveru, ka tādu naudu varētu dabūt par īstu antīkā bruņutērpa daļu, kas ir teicamā stāvoklī un kam ir nevainojams apstiprinājums, - Keidija aši piebilda. - Starp citu, vai jums tāds ir?

Nočs apjucis samirkšķināja acis.

-Kas?

īstons paskaidroja:

-     Apstiprinājums. Papīra gabals, kurā aprakstīta visa bruņucepures piederības vēsture, kā arī nosaukti eksperti, kuri to jau iepriekš atzinuši par īstu. Šis apstiprinājums tiek lietots kā pierādījums, lai pamatotu, ka mākslas darbs vai antikvārais retums ir oriģināls.

-    Ā! - Djūijs atkal pievērsās Keidijai. - Vai gribat teikt, kaut kas līdzīgs izziņai?

-    Jā, tieši to es domāju, - Keidija atbildēja. - Dokumentācija ir būtiski svarīga. Vai jūs, piemēram, zināt, kam šī bruņucepure piederējusi, pirms tā nokļuva "Militārajā pasaulē"? Vai tā kādreiz izstādīta kādā muzejā? Vai tā bijusi privātā kolekcijā?

Nočs apmulsis saskatījās ar Djūiju.

-    Es varētu izskatīt dažus vecā Belforda pierakstus, tomēr lielas cerības uz to neliktu. Viņš pārāk nemēdza aizrauties ar grāmatvedību. Vai tu atceries, ka viņš būtu ko stāstījis, kā ticis pie tās bruņucepures?

-     Nē, - Djūijs skumji atsaucās. - Uz mūža beigām vecais vīrs vairs sevi īsti nekontrolēja.

īstons pieskārās fotogrāfijai.

-     Šī fotogrāfija noder par apstiprinājumu. Tas ir konkrēts pierādījums, ka bruņucepure pieder "Militārajai pasaulei".

-     Tā varētu būt noderīga, - Keidija piekrita. - Bet vispirms mums jāatrod bruņucepure un jānosaka, vai tā ir īsta vai ne.

-      Tur arī sākas jūsu darbs, - īstons klusi ierunājās. - Jums ir sakari. Ja tik vērtīga prece nozagta melnajam tirgum, tad noteikti paklīdis kādas runas.

-    Baumu izsekošana prasa daudz laika, - Keidija viņam atgādināja. - Un nevarētu sacīt, ka mans laiks būtu lēts, īs- tona kungs.

Maks pirmo reizi pasmaidīja.

-    To es zinu, Brigsas jaunkundze.

Šis smaids lika Keidijas vēderam iekņudēties. Vai Maks ar viņu flirtēja?

Nevar būt. Kālab gan?

Viņa noklepojās.

-    Var gadīties, ka es neko derīgu neatklāju.

-     Es riskēšu. Mēs ar šo gadījumu nodarbosimies tāpat kā trīs iepriekšējās reizēs. Es izmantošu savu datorprogrammu, lai uzmanītu, kas notiek interneta tirgos un izsolēs. Jūs pārbaudīsiet savus avotus par citiem tirgiem. Piekrītat?

-Nu…

Djūijs sagrozījās un iebāza roku bikšu aizmugurējā kabatā.

-    Ja gribat saņemt naudas iemaksu jau iepriekš, man te mazliet ir. - Viņš izvilka apvalkātu maku, atvēra to un nervozi izņēma divas divdesmit dolāru banknotes. - Lūdzu, te būs. Cik daudz jūsu laika tas apmaksās?

Keidija bezpalīdzīgi raudzījās uz abām divdesmit dolāru banknotēm. Viņai nebija ne jausmas, kā pateikt Djūi- jam, ka četrdesmit dolāri nesegtu pat pusstundu viņas laika.

-    Nu… - viņa atkal iesāka.

-    Pag, man arī mazliet ir! - Nočs dedzīgi iesaucās. Viņš sāka atpogāt savu kreklu, atklājot naudas jostu, kas bija aptīta ap viņa spalvaino vēderu. - Man te ir pāris simtu dolāru, ko taupīju, lai samaksātu par savas mašīnas remontu. Bet tas var pagaidīt. Cik naudas jums nepieciešams, Brigsas jaunkundz? Varbūt simts? Vai visa?

Pie visa vainīgs Maks īstons, Keidija nodomāja. Viņš abiem vīriem bija pārdevis sapni, un viņi droši vien gadiem ilgi nebija redzējuši neko pat līdzīgu oriģinālam eksponātam. Keidija ielūkojās Noča un Djūija acīs un zināja, ka neviens no viņiem nekad mūžā nav piedzīvojis īpaši labus laikus. Iespēja, ka bruņucepure ir īsts sešpadsmitā gadsimta bruņutērpa gabals, bija likusi uzdīgt cerības un satraukuma asnam tādā zemē, kas jau ilgi stāvējusi pamesta.

Keidija saprata, ka nu jau iekritusi slazdā.

-     Es varētu šur tur piezvanīt, - viņa negribīgi ieteicās. - Un pārbaudīt dažus savus avotus. Es noskaidrošu, vai pagājušās nedēļas laikā privāto kolekcionāru aprindās kāds ir kaut ko dzirdējis par īpašu eksponātu apgrozību.

Djūija un Noča sejas atplauka smaidā.

Sasodīts! Kaut gan - nebija jau tā, ka šobrīd viņas dzīvē norisinātos daudz kas cits, Keidija nodomāja. Viņa varētu atvēlēt pāris dienu, lai nodarbotos ar pazudušās bru- ņucepures pētīšanu. Ievācot informāciju, viņai vajadzēs būt īpaši piesardzīgai. Ja kāds viņas kolēģis atklātu, ka viņa strādā tādas iestādes labā kā "Militārā pasaule", paietu vairāki gadi, līdz cilvēki beigtu par viņu smieties.

-     Ziniet ko, es nedēju pastrādāšu, - Keidija sacīja, padodamās nenovēršamajam, un, ja līdz nākamajai ceturtdienai nebūšu atradusi nekādu pavedienu, beigsim ar to nodarboties, labi?

-     Labi, - Djūijs atsaucās. - Paldies, Brigsas jaunkundzi Jau, tiklīdz jūs ieraudzīju, es sapratu, ka jūs esat īsta lēdija. - Viņš centās iebāzt abas divdesmit dolāru banknotes Keidijai saujā.

Viņa nezināja, kā lai Djūijam paskaidro, ka viņas sabiedrībā lēdijām nav pieņemts saņemt no svešiem vīriešiem divdesmit dolāru banknotes.

-    Jūs nenožēlosiet, - Nočs laimīgs piebilda, pagrūzdams uz viņas pusi dažas saburzītas banknotes. - Maks apgalvo, ka viņam par to bruņucepuri esot īpaša sajūta, un viņš gandrīz nekad nekjūdās. Mēs ar Djūiju kjūsim bagāti. Es to gluži vienkārši jūtu.

-    Tad jau redzēsim. - Viņa viegli pastūma naudu atpakaļ uz abu vīriešu pusi. - Paturiet savu naudu! - Pustumsā viņa pavērsās uz to pusi, kur sēdēja Maks. - Maksu par manu darbu mēs precizēsim ar Istona kungu.

-     Vai esat par to droša? - Djūijs vaicāja. - Mums ar Noču nav nekādu iebildumu jums samaksāt.

-    Par to es nešaubos.

Maks tikko jaušami pasmīnēja. Viņa acīs spīdēja vēss apmierinājums.

:ts

-    Noč, jums ar Djūiju labāk būtu atgriezties muzeja telpās. Jums ir apmeklētāji. Mēs ar Briggas jaunkundzi precizēsim maksu par viņas darbu.

-    Tev taisnība, Mak. - Nočs uzsmaidīja Keidijai. - Bija patīkami ar jums iepazīties, kundze. Ar nepacietību pavisam drīz gaidīsim no jums kādu ziņu.

Djūijs pamāja ar galvu.

-    Lai jums jauks ceļojums atpakaļ uz Santabarbaru, Brig- sas jaunkundzi

-    Pateicos, - Keidija nomurmināja.

Viņa nogaidīja, līdz abi vīrieši bija nozuduši pa kabineta durvīm. Tad viņa pagrfczās pret Maku.

-    Vai jūs aptverat, ka tad, kad viss beigsies, jūsu pienākums būs informēt Noču un Djūiju, ka šī bruņucepure viņus nekad tomēr nepadarīs bagātus? Es katrā ziņā negrasos būt tā, kas pavēstītu sliktās ziņas, ka bruņucepure ir viltojums.

-    Jūs parūpējieties par savu šā uzdevuma daļu, Brigsas jaunkundzi Es tikšu galā ar saviem klientiem.

-    Atliek vēl kaut kas.

-    Kas? - Maks pajautāja.

-    Es gribu, lai jūs personiski garantējat, ka nevienam citam, kas pieder pie mākslas jomas, nestāstīsiet par šo darbu.

Tagad īstons atklāti uzjautrinājās.

-     Vai uztraucaties par to, ko sacīs jūsu kolēģi, ja uzzinās, ka dzenat pēdas atdarinājumiem?

-    Pavisam vaļsirdīgi runājot - jā.

Viņš pieklusināja balsi līdz tādam tonim, kurā vibrēja izsmejoša līdzjūtība.

-    Neuztraucieties, Brigsas jaunkundzi Pie manis jūsu reputācija ir drošībā.

Vai nu viņš tīšām piešķīra saviem vārdiem seksuālu pieskaņu, vai arī Keidijas fantāzija kļuva nevaldāma. Bija laiks mainīt sarunas tematu.

-    Vai drīkstu uzdot jums jautājumu? - viņa pavaicāja.

-    Kāds tas būtu?

-     Kāpēc jūs uzņēmāties šo darbu? Jūs man neiestāstīsiet, ka "Militārā pasaule" ir tipisks kompānijas "Atradums" klients.

-    Djūijs un Nočs ir seni manas ģimenes draugi. Viņi ilgu laiku dienējuši mana tēva pakļautībā. Visu šo gadu laikā mēs esam uzturējuši ar viņiem sakarus. Kad nozuda bruņucepure, viņi man lūdza, vai es nevarot kaut ko darīt šīs lietas labā.

-    Skaidrs. - Šis bija pirmais tikko jaušamais ieskats Maka pagātnē. Tas lika Keidijai alkt uzzināt vēl kaut ko vairāk, bet viņa saprata, ka šobrīd turpinājums nesekos. - Jūs tikpat labi kā es zināt, ka šī meklēšana droši vien ir bezjēdzīga. Kāpēc jūs izturaties tā, it kā zinātu, ka bruņucepure ir īsta? Kāpēc gan rosināt viņu cerības?

Maks paraustīja plecus.

-    Kad Nočs man piezvanīja un izstāstīja, kas atgadījies, mans pirmais pieņēmums bija tāds, ka šī bruņucepure ir atdarinājums un ka to nav vērts meklēt. Tomēr es piekritu ierasties šeit un apskatīt notikuma vietu. Tagad es sliecos domāt, ka, nozogot tieši to priekšmetu, kāds ir labi apzinājies, ko dara. Ja viņš būtu gribējis tikai jauku suvenīru, tad kāpēc nav ņēmis piecpadsmitā gadsimta bruņucepu- ri? Tā ir daudz greznāka.

Keidija bridi padomāja.

-    Pieņemu, ka jūs jau piezvanījāt uz to firmu, kas izgatavoja pārējās tērpa daļas, lai noskaidrotu, vai viņi gatavojuši ari pazudušo bruņucepuri.

-    Jā. Tā ir sena firma, kas specializējas muzejam atbilstošu atdarinājumu izgatavošanā. Man pavēstīja, ka viņi gan esot izgatavojuši bruņutērpam atbilstošu cepuri, bet ne jau to, kas redzama fotogrāfijā.

Keidija domīgi aplūkoja blāvo fotogrāfiju! Nebija noliedzams, ka bruņucepures formā jautās kaut kas tāds, kas nesaderēja ar pārējām bruņutērpa detaļām.

-     Ir daudzas citas firmas, kas specializējas atdarinājumu izgatavošanā, - Keidija viņam atgādināja. - Šis varētu būt bruņutērps, kas savākts kopā no vairākiem atšķirīgiem avotiem.

-    Es piezvanīju uz visām pierastajām firmām. Nevienā no tām nav šai bruņucepurei atbilstoša modeļa. Nevienā no tām nevarēja nosaukt nevienu no konkurentiem, kas izgatavotu jebkādus līdzīgus modeļus.

-     Man ir dažas grāmatas, kuras es varētu pārskatīt. Un es aprunāšos ar dažiem cilvēkiem. Man ir pāris draugu, kas vada bruņu un ieroču nodaļas divos lielākajos muzejos. Centīšos kaut kā palīdzēt. - Viņa piecēlās kājās un paņēma savu somiņu. - Kā noprotu, nav jēgas stāstīt Djūijam un Nočam, lai nelolo veltas cerības par cepures atgūšanu.

-    Šķiet, ka ne. Kā redzat, viņi ir ka sajukuši.

-    Te ir Lasvegasa. Tur, no kurienes viņi nāk, tas ir acīm redzams. Bet es biju domājusi, ka jūs esat mazliet pragmatiskāks, īstona kungs.

Viņš piecēlās viegli un it kā laiski, atkal jau noslēpdams savu seju pustumsā.

-    Es sekoju savai nojautai, Brigsas jaunkundz.

Keidija pie durvīm apstājās un pagriezās atpakaļ, lai bridi viņu cieši uzlūkotu.

-    Vai tādai pašai nojautai, kādai sekojāt, kad pagājušajā mēnesī lūdzāt mani sameklēt to spāņu ūdens krūzi?

-Jā.

Tajā reizē viņa instinkti, kā izrādījās, bija nemaldīgi. Tāpat kā abos pārējos gadījumos, kurus Keidija bija veikusi viņa uzdevumā. Mākslas pasaulē laba intuīcija tika atzīta un cienīta.

-       Es centīšos kaut kā palīdzēt, - Keidija atkārtoja. - Tomēr neko nesolu. Vai sapratāt?

-     Sapratu, Brigsas jaunkundz. - Viņš apgāja ap galda galu. - Jūs jau zināt, kā ar mani sazināties. Zvaniet, tiklīdz būsiet atklājusi kaut ko vērā ņemamu.

Kaut kas Maka balsī, varbūt tikko jaušama brīdinājuma pieskaņa, lika Keidijai strauji ielūkoties viņam sejā. Viņš stāvēja šaurā gaismas strēlē. Pirmo reizi Keidija varēja kārtīgi apskatīt viņa acis. Tās bija miglas pelēkas.

Viņu jau atkal pārņēma satraukuma trīsas, liekot sacelties smalkajiem matiņiem uz skausta.

Viņa pamāja ar galvu, pagriezās un strauji izgāja no kabineta. Maks viņai sekoja un drīz viņu panāca, turpinādams iet līdzās.

-     Es likšu, lai Djūijs izsauc jums taksometru, ar ko nokļūt lidostā, - viņš sacīja.

-     Vai jūs dzīvojat šeit, Lasvegasā? - Viņa centās runāt tā, lai šis jautājums izklausītos pavisam nevērīgs.

- Nē. Bet mana lidmašīna būs tikai vakarā. Es nospriedu, ka izmantošu šo laiku, lai izpētītu "Militārās pasaules" vecos ierakstus un materiālus. Nekad nevar zināt, kas var atklāties.

Un tas, Keidija nodomāja, ari ir viss, ko viņa no Maka uzzinās. Viņš nedzīvoja Lasvegasā. Nu un tad? Šī informācija viņai neatklāja neko noderīgu.

Abi kopā viņi izgāja starp drūmajām nekustīgo un klusējošo kareivju rindām, cauri vēsturei, kas atspoguļoja kara tehnoloģiju tūkstoš gadu garumā. Divpadsmitā gadsimta bruņukreklus nomainīja sešpadsmitā gadsimta smagais metāls, kas savukārt pārgāja modernās ēras pazīstamajos aizsargkrāsas tērpos. Zobenus un šķēpus nomainīja šaujamieroči. Tikko jaušami mainījās cepuru forma. Parādījās nāvi nesoši augstākajai tehnoloģijai atbilstoši mehānismi, kas rādīja bruņinieku ieroču mūsdienu versiju.

Mainījās vienīgi tehnoloģija, Keidija nodomāja. Mērķi palika tie paši.

Ieroči nebija viņas iemīļotākā dekoratīvās mākslas sastāvdaļa.

3

Tajā vakarā, nokļuvusi mājās, Keidija ielēja sev glāzi vīna, apsēdās pie datora un atvēra Sapņu Vīrieša failu. Viņa pārskatīja daļu no pēdējām vēstulēm, ko bija saņēmusi no Maka Istona, un tad īpaši rūpīgi izlasīja vienu no tām.

Cienītā Brigsas jaunkundze!

Jūs esat eksperte, tomēr man jāatzīst, ka Jūs kļūdāties, apgalvojot, ka pavaldonības laika stila būtiskais elements ir intelektuāla pieeja formām. Protams, to virsma ir izsmalcināta, bet dziļāk mīt spēcīgs, mutuļojošs jutekliskums. Tā laika darbi izraisa vēlēšanos tos noglāstīt. Kaut arī -ko gan es zinu? Es nodarbojos tikai ar senu priekšmetu meklēšanu. Es tos nepēlu…

Var jau būt, ka atsauces par mutuļojošo jutekliskumu un glaudīšanu nav bijušas domātas citādi kā vien aprakstošā nozīmē, Keidija nosprieda.

Cienītā Brigsas jaunkundze!

Jums, izrādījās, ir taisnība par to Sanfrancisko restorānu. Es

to izmēģināju pagājušajā nedēļā, kad biju ieradies pilsētā darba darīšanās. Ēdiens ir lielisks. Kas gan tās par īpašībām, kas piemīt labam ēdienam, ja tas liek cilvēkam domāt par brīnišķīgu mākslu un lielisku seksu?

Katrā ziņā būtu aizraujoši uzzināt, kādu seksu Maks īstons uzskata par lielisku.

Keidija dziji ievilka elpu un pasniedzās, lai izslēgtu datoru. Viņai šodien nebija paslīdējuši garām nepamanīti tie signāli, ko Maks bija raidījis uz viņas pusi. Šodien Maks bija ar viņu flirtējis.

Sēžot lidmašīnā, lai atgrieztos Sanfrancisko, Maks nodevās tam, ko bieži darīja vēlu vakaros, ja nenāca miegs. Viņš paņēma savu portatīvo datoru un atvēra failu, kurā glabāja elektroniskā pasta vēstulītes, ko pēdējo divu mēnešu laikā viņam bija atsūtījusi Keidija. Viņš sāka pārlasīt visjaunākās vēstules, īpaši apstādamies pie vienas, kas viņam visvairāk patika.

Godājamais īstona kungs!

Priecājos dzirdēt, ka esat apmierināts ar manu darbu spāņu krūzes meklēšanā. Paziņojiet man, ja arī turpmāk varēšu kaut kā palīdzēt. Man ļoti patīk konsultantes darbs, ko veicu sadarbībā ar "Atradumu", un ceru, ka nākotnē arī spēšu būt noderīga.

Starp citu, vēl joprojām uzskatu, ka neoklasicisma elementi pavaldonības laika stilā pēc savas dabas ir intelektuāli, nevis sedz "spēcīgu, mutuļojošu jutekliskumu"…

Tas pierādīja tikai to, ka arī eksperti mēdz kļūdīties, Maks nodomāja. Viņš pazina spēcīgu, mutuļojošu juteklis- kumu, kad skatīja to vaigu vaigā. Un viņš pavisam noteikti bija to redzējis šodien, ielūkojoties Keidijas Brigsas acīs.

Vēlo vakaru fantāzijas, kas pēdējā laikā viņam neļāva iemigt, dziļi sakņojās realitātē. Šajā sievietē bija jaušams itin viss, ko bija solījusi viņas balss telefona klausulē, un pat vēl vairāk.

«\

4

Džonatans Ardens uzmundrinot pasmaidīja savai miniatūrajai sirmajai klientei un uzlika plaukstu uz vecā galdiņa virsmas. Hetija Vudsa viņu bažīgi vēroja.

Vecā muļķe, viņš nodomāja. Lai radītu lielāku efektu, viņš aizvēra acis un mirkli nekustējās. Tad viņš notrīcēja, dziļi ievilka elpu un atvēra acis.

-    Jā. - Viņš atkal strauji ievilka elpu un atrāva no galdiņa virsmas roku, it kā būtu to apdedzinājis.

-     Ak šausmas! - Hetijas maigajos vaibstos uz mirkli bija redzama panika. - Vai jums nekas nekaiš, Ardena kungs?

-     Nē, paldies! Diemžēl ikvienai lietai, ja tā var teikt, ir sava teritorija. It īpaši vissenākajām lietām. Viņš gurdi pasmaidīja. Bija svarīgi radīt iespaidu, ka viņš iztērējis milzum lielu enerģiju.

-    Tātad šis galdiņš ir oriģināls? - Hetija dedzīgi jautāja. - Ziniet, vecas mēbeles var būt tik nenosakāmas. Es saprotu, ka Ostrija un Pousta galerijas eksperti to atzinuši par

īstu, bet arī vislabākajām galerijām gadās kļūdīties. Es nespētu samierināties ar domu, ka manā kolekcijā varētu būt viltojumi. Redziet, es visu grasos atstāt muzejam. Viņi apsolīja vienu muzeja spārnu nosaukt manā vārdā. Ir būtiski svarīgi, lai ikkatrs manas kolekcijas eksemplārs būtu oriģināls.

-    Es saprotu, Vudsas kundze.

-    Tieši tāpēc ari es jūs lūdzu to apskatīt. Gribēju būt pārliecināta.

-    Par šo galdiņu nav nekāda iemesla bažīties. - Viņš aši pārlūkoja galerijas izstāžu zāli. Šajā pēcpusdienā te atradās tikai pavisam nedaudzi cilvēki. Neviens cienījams personāla pārstāvis nestāvēja tik tuvu, lai noklausītos viņa sarunu ar Hetiju. - Deviņpadsmitā gadsimta sākums. Angļu paval- donības stila periods. Šī ir patiesi burvīga antīka mēbele.

-     Un kāda ir šā galdiņa vēsture? - Hetija pieklusinātā balsī neatlaidās. Šobrīd viņa praktiski kūsāja aizrautībā. - Vai jūs sajutāt kaut ko savādu vai īpaši interesantu?

Klientiem patika, ja viņu antikvārie retumi bija saistīti ar lielu drāmas piedevu. Galdiņš, uz kura parakstīts kāds slavens līgums vai kāda karaļa atteikšanās no troņa, bija daudz vērtīgāks nekā tāds pats, kas tikai stāvējis kādā privātmājā un krājis putekļus. Apdomādams iespējas, Džona- tans cieši uzlūkoja galdiņu.

-     Varu jums apgalvot, ka tas ir pieredzējis daudz aizraujošu skatu, - viņš sacīja. - To ietver senas varmācības aura. Kad pieskāros tā virsmai, es varēju sajust spēcīgas dusmas un arī bailes. Un vēl…

-Jā? Ko vēl, Ardena kungs?

-    Manuprāt, sāpes. - Džonatans runāja klusu, gandrīz vai kā meditēdams. - Es nebūtu pārsteigts, ja šā galdiņa tuvumā būtu notikusi divkauja. Droši vien uz tā nokritušas dažas asins lāses, kas arī atstājušas tik spēcīgas emocionālas pēdas.

-    Asinis… - Hetija godbijīgi uzlūkoja galdiņu. - Iedomājieties tikai!

Džonatans pieliecās tuvāk un pieklusināja balsi par vēl vienu pakāpi, lai noslēgtu darījumu.

-     Pēc manām domām, šī ir izcila vērtība. Patiesībā jūs to pat esat dabūjusi par lētāku cenu. Galerijas eksperti acīm redzami nepamanīja šajā mēbelē tās patieso izcilību.

Hetija satvēra somiņu un veltīja Džonatanam skatienu, kurā mirdzēja īstas kolekcionāres drudžainā apsēstība.

-    Tagad, kad es pavisam noteikti zinu, ka galdiņš ir oriģināls un saistīts ar interesantu vēsturi, man vairs nav nekādu iebildumu pret cenu. Galdiņš patiesi ir katra izdotā penija vērts.

-    Manuprāt, jūs būsiet ļoti apmierināta.

-    Milzīgs paldies, Ardena kungs! - Hetija ciešāk satvēra savu eleganti izgriezto spieķi un devās uz stikla durvju pusi. Viņa kustējās piesardzīgā manierē, kas liecināja par viņas trauslajiem kauliem un vārgo līdzsvara izjūtu. - Jūs man ļoti palīdzējāt. Jāatzīstas, kad man jūs ieteica, sākumā es nopietni šaubījos. Kad runa ir par ieguldījumiem mākslā un antīkos priekšmetos, es šajā jomā allaž esmu paļāvusies uz savām ilgstošajām attiecībām ar starpniekiem un draugiem, lai iegūtu profesionālu viedokli. Man vēl nekad nebija ienācis prātā konsultēties ar ekstrasensu.

-     Šajā ziņā jūs neesat vienīgā. - Džonatans sāka soļot viņai līdzās. - Ļoti maz cilvēku ir pietiekami atraisīti, lai izmantotu informāciju, kas iegūta no metafiziskiem avotiem.

Hetija iesmējās.

-    Nu, man patiktu domāt, ka es šajā ziņā esmu mazliet vairāk atraisīta nekā daudzi citi. Ziniet, es visu mūžu esmu interesējusies par metafiziku. Par šo jomu esmu daudz lasījusi. Bet jūsu īpašais talants man bija kas jauns.

Džonatans viņai atvēra stikla durvis.

-    Psihometrija ir neparasts psihisks talants.

-     Nu, es gan to tik droši neapgalvotu. - Hetija savilka lūpas un, izsmalcinātā un apdomīgā stilā izslējusi galvu, izgāja uz rosīgās Sanfrancisko ietves. - Ja tā padomā, dzīvē ir daudz gadījumu, kad mēs uzlūkojam kādu vecu priekšmetu vai ieejam svešā telpā un piepeši apzināmies kaut kādas izjūtas.

-    Kā auru? - viņš ieteica.

-    Jā, patiešam. - Hetija atplauka. - Auru. Sajūtu, ka tās tuvumā kaut kas atgadījies. Tāda nekļūdīga sajūta, ka esi emocionāli saistīts ar pagātni. Es domāju, ka jums šīs spējas gluži vienkārši ir spēcīgāk attīstītas nekā mums, pārējiem.

-     Varbūt. Lai nu kā, es priecājos, ka varēju palīdzēt, Vudsas kundze.

-    Arī nākamajā reizē, kad plānošu kādu pirkumu, es sazināšos ar jums.

Hetija atsveicinādamās stīvi pamāja ar galvu un naski devās uz melna "Lincoln" pusi, kas bija novietots galerijas priekšā. No automašīnas spārna žigli uzslējās plecīgs maza auguma vīrietis slikti pieguļošā uzvalkā, lai atvērtu He- tijai pakaļējās durvis. Iekāpjot lielajā mašīnā, Hetija tikko jaušami uzsmaidīja šoferim. Tad viņa uzlūkoja Džonatanu un atvadoties pacēla kalsno roku, ko klāja vesela bagātība zelta un dārgakmeņu formā.

Vecā mulķe. Padzīvojuši cilvēki bija tik viegli mērķi, viņš nodomāja. Deviņdesmit procentus darba viņa vietā paveica vientulības sajūta, pārējos - medikamenti, hroniskās slimības un vecuma plānprātība. Šis darbs bija tikpat viegls kā makšķerēt mucā salaistas zivis.

Mazais, plecīgais šoferis nosēdās pie "Lincoln" stūres, iedarbināja motoru un virzīja masīvo mašīnu prom no ietves. Džonatans apmierināts pasmaidīja.

Kad "Lincoln" bija nozudis skatienam, viņš devās turp, kur bija novietots viņa "Jaguar", atvēra tā durvis un iekāpa. Viņš paraudzījās atpakaļskata spogulī un vēlreiz pasmaidīja, aprēķinādams savu peļņu par galdiņu. Visā visumā šodien viņš bija labi pastrādājis.

Galdiņš, protams, bija viltojums, izcils atdarinājums, kas ražots pāris pagājušo mēnešu laikā kādā mazā Eiropas fabrikā, kurā tika nodarbināti daži īpaši prasmīgi viltotāji. Izstrādājuma kvalitāte un viltotie apstiprinājuma dokumenti bija pietiekami labi, lai apmuļķotu galerijas personālu. Vismaz uz neilgu laiku.

Viņa darbs bija aizvest pareizo klientu pie pareizā antīkā priekšmeta, pirms apšaubīta tā oriģinālā izcelsme. Galvenais bija zināt pareizo laiku. Šī krāpšana bija bīstama, bet, lai būtu droši, bija svarīgi, lai neviens viltojums nenonāktu nepareizajās rokās. Bija eksperti - kaut ari Džonatans zināja, ka tādu ir ļoti maz, - kuri spēja pamanīt tās smalkās nianses, kas piemita pat visizcilākajiem atdarinājumiem.

Ārdens parūpējās, lai, nonākušas galerijā, mēbeles ātri nonāktu pircēju rokās. Nevienu no tām izstāžu telpā nedrīkstēja atstāt ilgi, citādi tā saistītu nevajadzīgu uzmanību. Tā paša iemesla pēc neviena mēbele netika veidota ar pārāk unikālu dizainu, pārāk apbrīnojama, lai neizraisītu pārlieku lielu interesi.

Ar šo pēdējo darījumu Ārdens patiesi bija nopelnījis lielu naudu. Katrā ziņā lielāku, nekā sniedzis viņa niecīgais ieguldījumu aģenta atalgojums tik daudzu gadu laikā. Tagad viņš turklāt apgrozījās daudz augstākos un ļoti pārtikušas Sabiedrības slāņos. Nauda plūda ļoti veiksmīgi. Viņam būs jāpadomā par iespēju atvērt kādu no tiem ārzemju kontiem, kādus izmantoja īstie profesionāļi.

5

Vesta Brigsa viena pati stāvēja divstāvu mantu glabātavā un uzņēma sevi nomierinošo pagātnes klātbūtni. Ja nebūtu smago tērauda durvju ar to datorizēto slēdzeni un būtu kaut viens logs, neviens nekad pat neiedomātos, ka šīs elegantās koka paneļu sienas un mirdzošā granīta grīda patiesībā slēpj elegantu mantu krātuvi.

No grīdas līdz pat griestiem slējās vitrīnas. Plauktos atradās viņas nenovērtējami dārgo antikvāro lādīšu kolekcija - simtiem, tagad varbūt pat pāri tūkstotim. Tās viņa bija sākusi kolekcionēt jau pirms daudziem gadiem, kad beidzot bija samierinājusies ar domu, ka viņas dzīvē nebūs nekā cita kā vienīgi galerija "Chatelaine".

Viņa gausi pagriezās, dziļi ieelpodama mantu krātuves aromātu. Šajā nemainīgajā pagātnes gaisotnē varēja rast mierinājumu; šī valstība vēl joprojām palika sastingusi un ieslēgta laikā, šī bija pasaule, kuru atkal un atkal varēja apciemot atmiņās un sapņos. Viņa izbaudīja mazliet salto liesmu, kas plūda no mirdzošajiem, pulētajiem mākslas

priekšmetiem. Tur bija brīnišķīgas Damaskas lādītes no sešpadsmitā gadsimta, elegantas septiņpadsmitā gadsimta juvelierizstrādājumu kārbiņas, zeltītas kosmētikas komplektu kārbas, kas reiz rotājušas astoņpadsmitā gadsimta dāmu un kurtizāņu buduārus, izsmalcināti izgriezti rakstāmlietu skapīši no deviņpadsmitā gadsimta paša sākuma. Visi bija radīti, lai glabātu noslēpumus un dārgus priekšmetus. Un visiem bija pieskaņotas atslēgas.

Viņa gausi pārgāja pāri telpai un apstājās pie mazajām spirālveida kāpnēm. Tās veda uz šauru balkonu, kas ieskāva visu mantu krātuvi. Vesta uzlika roku uz pulētajām margām un prātoja par strīdu ar Silviju. Tas nebija patīkams. Varbūt viņai vajadzēja brāļa mazmeitai paskaidrot, kāpēc viņa vēlas atlikt balsojumu par uzņēmumu apvienošanu. Galu galā Silvija bija galerijas "Chatelaine" izpilddirektore.

Tomēr viņa vispirms gribēja pati būt pārliecināta. Uz spēles bija likts ļoti daudz. Un galu galā pats vienkāršākais skaidrojums bija tāds, ka Vestai nevienam nekas nav jāpaskaidro. Vēl ne. Silvija gan bija apguvusi visas ikdienišķās galerijas "Chatelaine" operācijas, bet viņas abas zināja, ka Vesta, "Chatelaine" dibinātāja, kaut arī bijusi spiesta doties pensijā, vēl joprojām pati kontrolēja akcijas, kas noteica galerijas likteni.

Vesta zināja, ko par viņu aiz muguras runāja pārējie ģimenes locekļi. Konsultācijas ar ekstrasensu bija pēdējais piliens. Vesta drūmi pasmaidīja. Viņa jau labi sen bija nodēvēta par ekscentrisku. Tagad visi sāks prātot, vai viņai jau nav sākušās plānprāta lēkmes.

Brāļa mazmeitas sejas izteiksme, kad viņa pārmeta Vestai par tās vizītēm pie Džonatana Ārdena, bija gandrīz uzjautrinoša. Visi pārējie ģimenes loce"kļi pavisam drīz čukstus apspriedīs ziņu, ka vecā tante Vesta beidzot pilnīgi zaudējusi prātu. Tomēr viņi par to klusēs, Vesta nodomāja. Ak jā, viņi būs uz daudz ko gatavi, lai tikai noslēptu šo informāciju. Neviens no viņiem negribēs riskēt, ka šīs runas varētu izplūst tālāk mākslas pasaulē. Tādas baumas ne vien profesionāli mulsinātu; tās nāktu par sliktu biznesam.

Viņa paraudzījās uz apburoši greznu zeltītu lādīti tuvākajā plauktā un prātoja, ko gan sacīs Keidija, kad viņai pastāstīs par tantes vizītēm, pie ekstrasensa.

Keidija nebija tāda kā pārējie. Keidija viņu saprata. Tāpēc ka viņas daudzējādā ziņā bija ļoti līdzīgas. Keidija nenoticēs, ka Vesta zaudējusi prātu. Keidija vispirms uzdos jautājumus. Viņa papētīs dziļāk. Tāda nu bija viņas daba.

Vesta pielika roku pie vidukļa un noņēma apburošo antīko juvelierizstrādājumu, kas bija pazīstams kā Mūķenes atslēgu josta, šovakar viņa to bija aplikusi, jo gatavojās doties uz Karnevāla nakts svētku komitejas sanāksmi. Eleonoras Midltones nebeidzamā dedzība Fantompointas gadskārtējā pasākuma vadības komitejas priekšsēdētājas pienākumu izpildē bija apbrīnojama, bet tā nogurdināja. Tomēr bija svarīgi, lai galerija "Chatelaine" tiktu pārstāvēta šajā komitejā. Un, ņemot vērā to, ka Vesta bija tikai daļēji pensijā, viņa nevarēja atrast nekādu aizbildinājumu, lai iesaistītu komitejas darbā jebkuru citu ģimenes locekli. Vesta nekad nebija izvairījusies no atbildības par "Chatelaine".

Brīdi viņa tuvējās lampas gaismā pētīja seno atslēgu jostu. Bagātīgi rotātā medaljona centrā mirdzēja ļoti sens zelta ornaments. Dārgakmeņi, kas to ieskāva, mirguļoja antīkā spožumā. Cauri pirkstiem izvijās pieci zelta ķēžu piekariņi. Pie četriem no tiem bija piestiprinātas mazas zelta atslēdziņas, ko rotāja dārgakmeņi. Piektās ķēdītes galā nešūpojās neviena atslēga.

Šo Mūķenes atslēgu jostu Vesta bija uzgājusi neilgi pirms galerijas atklāšanas. To viņa bija atradusi lielā nenozīmīgu juvelierizstrādājumu kaudzē kādā nekustamā īpašuma izpārdošanā, kuru Vesta bija apmeklējusi; tā bija īsts mākslas darbs, kas ticis paslēpts bezvērtīgas plastmasas, stikliņu un lētu metāla izstrādājumu kaudzē. Vesta jau tajā pašā mirklī bija zinājusi, ka josta kļūs par viņas jaunā

uzņēmuma simbolu.

/

Šā antīkā priekšmeta attēls bija arī galerijas "Chatelaine" firmas zīmes pamatā. Atslēgu jostas attēls parādījās itin visur - gan lietišķās vizītkartēs, gan arī elegantos ielūgumos, kas tika izsūtīti, kad bija paredzēts izpārdot kādu īpašu kolekciju. Elegantā priekšmeta liela skulpturāla reprodukcija parādījās virs galvenās galerijas durvīm Sanfrancisko, kā arī virs nelielās galerijas filiāles šeit, Fantompointā.

Apjauzdama metāla silto pieskārienu savai ādai, Vesta uzlūkoja smago jostu. Tas bija tikai atslēgu piekariņš, viņa nodomāja, tomēr tas bija tik pasakains. Viņas pirksti ciešāk satvēra atslēgu jostu. Viņa sajuta tajā ietverto vēsturi. Viņa to zināja visos sīkumos, jo gadiem ilgi bija veltījusi pūles, lai noskaidrotu atslēgu jostas izcelšanos.

Sākumā tā veidota kādai divpadsmitā gadsimta līgavai. Radīta kā ekstravaganta dāvana, ko savai līgavai kāzu dienā pasniedzis vīrs, tā kalpojusi par viņa uzticības un uzticēšanās simbolu. Atslēgas, kas bija nokarājušās ķēdīšu galos, bija simbols tai varai, ko viņa saņēma savā jaunajā - pilskundzes - lomā.

Pirmās atslēgas pie šīs jostas izkaltas no dzelzs. Tās bija slēgušas kambarus, kuros glabājās pilskunga manta: dārgas garšvielas no Austrumiem, nenovērtējami manuskripti, kas sevī slēpa daudzas burvības un noslēpumus, kuri atvesti garo ceļu no Spānijas; rotaslietas un smalkas vilnas tērpi, kas paredzēti īpašiem gadījumiem.

Pēc daudziem gadiem un vairākiem pasaulē laistiem bērniem šī lēdija bija kļuvusi atraitne. Ievērojot to laiku tradīcijas, viņa bija devusies klosterī, kur viņas organizatores talants bija viņai ļāvis strauji virzīties augšup pa mūķeņu karjeras kāpnēm.

Pavisam neilgā laikā viņa bija kļuvusi par klostera saimniecisko un finanšu lietu pārzini. Un atkal jau atslēgas, kuras karājās pie viņas jostas, atslēdza durvis, kas glabāja noslēpumus un mistērijas: izglītojošos manuskriptus bibliotēkā; kapelu ar tās retajiem un dārgajiem sienu gleznojumiem, kuri attēloja svēto dzīvi; kastes ar īpašuma rakstiem un grāmatvedības dokumentu ruļļiem.

Mūķenes atslēgu josta bija nākusi šurp cauri daudziem gadsimtiem, reizēm pazuzdama uz vairākiem gadiem, lai pēc tam atkal parādītos kāda kolekcionāra rokās vai piederētu kādai sievietei, kuru valdzināja tās neparastais skaistums. Astoņpadsmitajā gadsimtā, kad dekoratīvās atslēgu jostas bijušas īpaši modē, dzelzs atslēgas nomainītas ar jaunām, kas izkaltas no zelta un rotātas ar dārgakmeņiem. Bet brīnišķīgais medaljons netika pārveidots. Var jau būt, ka juvelieris, kurš nomainījis atslēgas, bija atzinis, ka tik smalku meistardarbu nevajadzētu pārveidot tikai modes iegribu dēļ.

Turēdama rokā atslēgu jostu, Vesta pa spirālveida kāpnēm uzgāja līdz šaurajam balkonam. Viņa piegāja pie vitrīnas un paņēma vienu no izsmalcinātajām lādītēm - elegantu, astoņpadsmitajā gadsimtā radītu lietiņu, ko rotāja apburošs apgleznots porcelāns un mirguļojošs zelts. Slēdzenē atradās piektās atslēgas dublikāts no parasta metāla, viņa to nesen bija noņēmusi no Mūķenes atslēgu jostas.

Vesta savaldīja emociju brāzmu, kas viņu pārņēma ikreiz, kad atvēra šo lādīti. Savaldījusies viņa pacēla vāciņu un rūpīgi ielika Mūķenes atslēgu jostu lādīte līdz ar citiem noslēpumiem, kurus tā glabāja. Brīdi viņa stāvēja, atcerēdamās pagātni.

Tad viņa aizvēra un aizslēdza lādīti un vienkāršo metāla atslēgas dublikātu ielika sev kabatā. Viņa atlika zeltīto, ar porcelānu rotāto dārgumu lādīti atpakaļ plauktā un aizvēra vitrīnas stikla durvis. Tagad tā bija tikai kārtējā skaistā lādīte starp simtiem citu.

Vesta nokāpa lejā, izgāja no mantu krātuves, kur, droši noslēpta, glabājās pagātne, un aizslēdza smagās durvis.

Šovakar viņu atkal māca pārāk pazīstamā sajūta, kas uzbudināja nervus. Dažu pēdējo nedēļu laikā šādas bažu pilnas lēkmes viņu bija ļoti nogurdinājušas. Lai tās nomāktu, vairs nepietika ar glāzi viskija. Viņa varētu ķerties pie tabletes, ko viņai bija iedevis ārsts, taču viņai bija bail lietot zāles. Tās gan iedarbojās, toties atstāja nepatīkamas paģiras. Paietu vesela diennakts, līdz viņa atkal pilnībā valdītu pār sevi. Tāpēc bija daudz labāk atvairīt panikas lēkmes, pirms tās guvušas virsroku, ja vien tas bija iespējams.

Vesta devās uz guļamistabu, pārģērbās peldkostīmā un frotē peldmētelī un atgriezās pirmajā stāvā.

Izgājusi uz terases, viņa izslēdza mājas apgaismojumu un stāvēja, raudzīdamās pāri vakara aptumšotajam līcim, kur tālumā vizēja un mirguļoja Sanfrancisko ugunis. Viņa novilka peldmēteli, nometa to uz guļamkrēsla un pa flīzēm klāto grīdu devās uz baseina pakāpienu pusi.

Viņa neieslēdza zemūdens apgaismojumu. Tumšais ūdens viņu sveicināja ar rāmi uzbudinošu apskāvienu, gluži kā vecs un pazīstams mīļākais, kas pārzina viņas pagātni un abu kopīgās atmiņas.

Nopeldējusi trīs apļus, viņa juta, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Viņa apstājās, turēdamās virs ūdens, tikai kustinot kājas, un lūkojās tumšajā dārzā, kas ieskāva baseinu.

- Vai te kāds ir?

Klusums.

Tās ir tikai manas bažas, Vesta nodomāja. Viņa nepieļaus, ka šovakar tās gūtu virsroku. Viņa ar tām cīnīsies un atvairīs panikas lēkmi, pirms tā uznākusi.

Drūmā izlēmībā viņa peldēja uz baseina otru galu. Viņa nepadosies šīm vārdos nenosaucamajām bailēm.

6

- Viņa cenšas mūs apkrāpt. - Runādams telefona klausulē, Maks nenolaida skatienu no datora ekrāna. - Tā ir mana vaina. Es esmu tas, kurš viņu izvēlējās par konsultanti.

Než kāpēc gan viņš jutās tik pārsteigts? Maks pats par to brīnījās. Nebija taču tā, ka viņš tādu kļūdu pieļautu pirmo reizi. Ārštata konsultanta izmantošana, kuram ir labi sakari attiecīgajā jomā, vienmēr bija saistīta ar zināmu risku. Vilinājums bija pārāk liels.

Un tomēr par Keidiju Brigsu viņš bija ļoti pārliecināts. Ar tādu manevru Keidija patiesi viņu pārsteigusi nesagatavotu. Sasodīts, nesagatavots - tas nebija īstais vārds. Maks jutās tā, it kā viņam būtu iesperts zem jostasvietas.

Makam ienāca prātā, ka nez kāda iemesla pēc viņš uztver šo nodevību pārāk personiski. Tas taču ir darbs, viņš nodomāja. Izturies kā lietišķs cilvēks! Keidija Brigsa bija tikai vēl viena negodīga konsultante. Tā mēdza notikt. Nav nekādas jēgas te sēdēt un blenzt uz pierādījumiem. Jātiek tam pāri un jāmēģina rīkoties lietišķi.

-    Kas ar tevi notika, Mak? - juzdamies neomulīgi, jautāja Djūijs. - Izklausās, it kā tu būtu apēdis kaut ko nelāgu.

-     Vai mums ir kādi sarežģījumi? - savukārt noprasīja Nočs pa otru telefonu, kas atradās viņu kabinetā "Militārajā pasaulē".

Maks atjēdzās no savām drūmajām pārdomām par mirguļojošā datora ekrānā redzamo informāciju.

-Jā, mums ir sarežģījumi. Keidija Brigsa tikko nopirkusi biļeti uz Sanhosē. - Viņš pētīja ekrānā sakopoto informāciju. - Viņa ir parūpējusies, lai tur viņu gaidītu iznomājama automašīna. Kad es pirms brīža runāju pa telefonu ar viņas asistenti, man pavēstīja, ka Brigsas jaunkundze pāris dienu nebūšot pilsētā. Viņa ir ceļā pie kāda klienta, kas dzīvo kalnos netālu no Santakrusas.

-    Kas viņš tāds ir? - Nočs izklausījās apmulsis.

-     Embrozs Vandeiks. Datorprogrammu ģēnijs, kas šobrīd vairs nestrādā. Sapelnījis savu bagātību, radot datorprogrammas, kas internetā izzog informāciju.

-     Sasodīts! - Djūijs nomurmināja. - Vai gribi teikt, ka viņa ķērusies pie cita darba, kaut gan šobrīd viņai būtu jāmēģina atrast mūsu bruņucepuri?

-    Šaubos, vai šis būtu cits darbs, - Maks iebilda. - Manuprāt, tā dāma ir atradusi jūsu pazudušo bruņucepuri.

-     Ei! - Djūijs iesaucās un nu jau šķita daudz jautrāks. - Vai tu tiešām tā domā?

Maks raudzījās ekrānā.

-    Gandrīz noteikti.

-    Lieliski! - Nočs iespurcās. - Vai dzirdēji, Djū? Viņa atradusi to sasodīto cepuri! Mēs būsim bagāti.

- Tādā gadījumā, - Djūijs iebilda, - kāpēc, sasodīts, Maks runā tā, it kā gatavotos doties uz bērēm?

-    ja neizklausās, ka esmu pārāk sajūsmināts, - Maks atbildēja, - tad tas ir tāpēc, ka, manuprāt, Brigsas jaunkundze ar jūsu bruņucepuri īsteno pati savus plānus. Plānus, kuros neviens no jums abiem neietilpst.

-    Ko? - Nočs jautāja. - Par ko viņš runā, Djūij?

-    Vēl nezinu, bet īsti labi nav, - Djūijs norūca. - Paskaidro mums, Mak! Nevajag izturēties pret mums noslēpumaini. Atceries, mēs esam tavi klienti.

-    Redziet, - Maks sacīja, - pretstatā parastajiem "Atraduma" noteikumiem Keidija Brigsa man neziņoja, ka atradusi kādu informāciju par bruņucepuri.

-    Nu un tad? Varbūt viņa grib vispirms pati pārbaudīt šo informāciju? - Djūijs ierosināja. - Saproti, pārliecināties pati, pirms paziņo tev, ka ir kaut ko atradusi.

-     Nebija^nekādas vajadzības doties visu to tālo ceļu tikai tādēļ, lai apstiprinātu kaut kādu informāciju. To pašu viņa būtu varējusi izdarīt pa telefonu. Tieši par to es viņai maksāju. Es viņai skaidri un gaiši pateicu: ja viņa atrod kādu nopietnu pavedienu, viņai nekavējoties par to jāziņo man. Es pats atbildu par mantas atgūšanu.

Iestājās nomācošs klusums. Djūijs un Nočs drūmi nopūtās.

Beidzot Nočs noklepojās.

-     Tātad tu domā, ka viņa atradusi bruņucepuri un tagad pati dodas tai pakaļ?

-    Tas būtu loģisks secinājums, - Maks sacīja.

-    Bet kāpēc lai viņa to darītu? - Djūijs jautāja. - Kāpēc gan viņa vispirms nepiezvanīja tev?

-    Viens vērā ņemams iemesls varētu būt tāds, ka viņa zina, kā bruņucepuri ienesīgi izmantot. Viņa taču mums stāstīja, ka antīkie ieroči kolekcionāru aprindās ir ļoti, ļoti pieprasīti, vai atceraties? Par vērtīgiem eksemplāriem var pieprasīt pasakaini augstas summas.

-    Ak vai… - Nočs novilka. - Man šķiet, es sāku kaut ko saprast.

-     Vai tu saki to, ko es domāju? - Djūijs pavaicāja, juzdamies neomulīgi.

-    Viņa ir uzaugusi mākslas vidē, - Maks sacīja. - Viņa pazīst tās jomas darboņus. Ja viņa atradusi jūsu bruņucepuri, tad tikpat labi var būt atradusi tai ari citu pircēju. Mani māc nojauta, ka viņa ir ceļā pie tās pašreizējā īpašnieka, lai mēģinātu pati noslēgt labu darījumu.

-     Vai tu gribi teikt, ka viņa grasās mūsu bruņucepuri pārdot kādam citam, nevis atdot mums? - Noča balss kļuva spalgāka. - Ne tā, kā viņai būtu jārīkojas?

-    Manuprāt, tā ir ļoti reāla iespēja, - Maks atteica.

-     Ļoti izdevīgi viņai. - Djūija balsī varēja saklausīt nožēlu un tikko jaušamu negribīgu apbrīnu. - Ja viņa dabūs mūsu bruņucepuri savās rokās un noslēgs darījumu, kurā netiksim iesaistīti ne mēs, ne tu, Mak, tad viņa nopelnīs pamatīgu naudiņu. Varu saderēt, daudz vairāk, nekā viņai grasies maksāt tu.

-     Jā. - Maks nospieda taustiņu, lai ekrānā parādītos jauns lidojumu grafiks. - Daudz vairāk. Un viņai nevajadzēs vienoties ne ar vienu starpnieku, ne arī maksāt komisijas naudu vai ieejas maksu izsoļu namā.

-            Laikam jau es pašā sākumā zināju, ka viss ir pārāk labi, lai būtu taisnība, - Nočs noteica. - Djūij, mēs abi neesam radīti, lai ātri kļūtu bagāti, un tas nu ir fakts.

-    Tomēr bija tik jauki pasapņot, ko mēs ar to naudu būtu varējuši izdarīt, - Djūijs ilgpilnā balsī piebilda. - Mums bija tik diženi plāni par "Militāro pasauli".

-    Kas viegli nācis, tas viegli arī aiziet, - Nočs filozofiski noteica.

-    Vēl jau nav aizgājis. - Maks noņēma brilles un nolika tās uz galda līdzās tastatūrai. - Keidija Brigsa šķiet piemirsusi faktu, ka viņu vēl arvien saista līgums ar mani.

Līnijas otrā galā iestājās neilgs, bet pārsteiguma pilns klusums.

-    Ko tu grasies darīt, Mak? - Djūijs pajautāja.

-    Kā tu domā, ko es grasos darīt? Es ķeršu viņu rokā. - Maks piecēlās kājās. - Esmu ieplānojis viņai atgādināt, ka viņa vēl arvien strādā pie manis un ka firmā "Atradums" uzticība tiek ļoti novērtēta.

7

Keidijai trīcēja rokas. Viņa stāvēja tumsā, pilošo sarkankoku ēnā un centās elpot, cik dziļi vien spēja. Tagad viņa nedrīkstēja ieņemt tabletīti, ko turēja mazajā nodalījumā pie atslēgu piekariņa. Tā notrulinātu viņas sajūtas, bet pašreiz viņai tās bija ļoti nepieciešamas, turklāt it visas. Miglas mākoņi, kas peldēja visapkārt, padarīja šo situāciju pavisam neapjaušamu.

Tomēr tieši migla bija tā, kas pirms brīža bija Keidiju izglābusi. Migla un nakts tumsa bija viņu pasargājusi, kad abi vīrieši bija gājuši garām viņas slēptuvei.

Tik tuvu. Tas bija tik drausmīgi tuvu. Ja Keidija nebūtu dzirdējusi viņus nākam uz šo pusi, ja nebūtu sekojusi intuīcijai un paslēpusies starp kokiem…

Neprāto par to! Kas būtu varējis notikt, tu varēsi apcerēt vēlāk, kad tev uznāks panikas lēkme. Šobrīd tev jādomā nopietni un reāli.

Viņa pētīja mazā A formas namiņa apgaismotos logus. Pirms dažām minūtēm abi vīrieši bija iznākuši pa durvīm, nesdami ūdensnecaurlaidīgā brezentā ietītus apjomīgus priekšmetus. Gaisma no namiņa iekšpuses bija ļāvusi saskatīt slēpotāju maskas, kas aizsedza viņu sejas. Viņi bija kustējušies ātri, novietodami savu nesamo nenosakāmas krāsas furgonā, kas stāvēja uz iebraucamā ceļa. Kad viņi bija atgriezušies pie namiņa, Keidija noklausījās abu sarunu, jo viņi bija pagājuši garām pāris pēdu atstatumā no tās vietas, kur Keidija stāvēja.

Viņi bija apsprieduši laupīšanai patērējamo laiku.

-     … To mantu iekraušana aizņem pārāk daudz laika. Mums jātiek prom no šejienes.

-    Nomierinies! Vēl pāris gājienu - un viss būs galā.

-    Man tas nepatīk. Mani māc nelaba nojauta.

-    Nauda taču tev patiks, vai ne?

Keidija no Sanhosē lidostas bija piezvanījusi Embrozam Vandeikam. Viņš bija precīzi izstāstījis ceļu uz šo namiņu. Pa telefonu bija izklausījies, ka viņš ir jautrs un cļzīvesprie- cīgs. Viņa balsī nebija manāma ne vismazākā baiļu pieskaņa. Šie abi vīrieši noteikti ieradušies kaut kad pēc viņu telefona sarunas, Keidija nodomāja.

Viņa bija pienākusi brīdī, kad laupīšana jau ritēja pilnā sparā. Vienīgais iemesls, kāpēc viņa nebija piebraukusi, bija tas, ka vārti šaurā, līkumotā iebraucamā ceļa galā bija aizslēgti. Viņa bija mēģinājusi piezvanīt Vandeikam no mobilā telefona, bet viņš nebija atsaucies. Nevēlēdamās pēc tik gara ceļa griezties atpakaļ, Keidija bija uzvilkusi lietusmēteli, izkāpusi no mašīnas un apgājusi vārtiem gar malu. Furgonu viņa pamanīja, kad bija iznākusi no koku aizsega. Miglainie cilvēku stāvi mašīnas aizmugurē un atvērtās namiņa durvis viņai bija uzdzinuši drebuļus un brīdinājuši netuvoties.

Visloģiskāk būtu atkāpties uz tādu vietu, kur viņa droši varētu piezvanīt policijai, neriskējot, ka viņu kāds varētu noklausīties. Bet Dievs vien zina, cik ilgs laiks paietu, kamēr šajā nomaļajā vietā kāds ierastos palīgā. Pa to laiku Embrozam Vandeikam draudēja nāves briesmas. Keidija nedrīkstēja šeit tā stāvēt un neko nedarīt.

Viņa prātoja, vai palīdzētu kāda traucēkļa izraisīšana. Raudzīdamās uz furgonu, viņa, par spīti smacējošai baiļu lēkmei, centās domāt.

Mašīna bija novietota stāvā iebraucamā ceļa pašā augšgalā. Ja viņa, neviena nepamanīta, varētu nokļūt līdz furgonam un atlaist rokas bremzi…

Sev aiz muguras viņa sajuta kāda cilvēka tuvošanos mirkli pirms tam, kad viņš pienāca, bet tad jau bija par vēlu. Liela plauksta aizklāja viņai muti, apslāpējot kliedzienu, pirms viņa paspēja izdvest kaut skaņu. Otra roka aptvēra viņas vidukli, cieši piekļaujot muskuļotam augumam.

-     Klusu! - Maks iečukstēja viņai tieši ausī, ievilkdams viņu dziļāk miglas ietītajos kokos. - Ne skaņas!

Keidija drudžaini pamāja, lai parādītu, ka sapratusi. Tūlīt pa pēdām sirdi stindzinošajām bailēm viņu pārņēma atvieglojums, ko viņa gandrīz vai nespēja izturēt.

Maks noņēma plaukstu no viņas mutes. Lai noturētos kājās, Keidija satvēra viņa roku, pagriezās un pastiepās pirkstgalos, lai iečukstētu viņam ausī:

-    Laupīšana. Manuprāt, divi vīri.

-    Es viņus redzēju, - Maks tikpat klusi atbildēja.

-    Kā jūs…

-    Lai nu paliek. Man jādabū jūs prom no šejienes.

Keidija strauji papurināja galvu.

-    Mēs nevaram atstāt Vandeiku vienu kopā ar viņiem. Kas zina, ko viņi tam nodarīs?

-    Es padomāšu, kā varu palīdzēt. Bet jūs pa to laiku ejiet atpakaļ uz mašīnu. Piezvaniet policijai un ātrāk dodieties no šejienes prom. Skaidrs?

-     Es grasījos atlaist furgona rokas bremzi, lai tas kopā ar visām nozagtajām mantām noripotu lejup pa nogāzi. Man šķita, ka tad viņi iznāktu laukā uz pietiekami ilgu brīdi, lai es paspētu iekļūt namiņā, aizbultēt durvis un piezvanīt policijai.

-    Jūs pieņemat, ka tām durvīm ir aizbīdnis.

-    Aizbīdņi ir visām durvīm. Mak, mums kaut kas jādara. Varbūt viņi jau gatavojas Vandeiku nogalināt, kamēr mēs te…

-    Labi, labi. Ļaujiet man padomāt!

Maks nopētīja namiņa durvis un tad pievērsa skatienu furgonam. Keidija gandrīz vai spēja saskatīt, kā viņš domās aprēķina attālumus un iespējas.

-    Nu? - viņa mudināja.

-     Es domāju, ka mēs izmantosim jūsu ideju par rokas bremzes atlaišanu. Bet ar to nodarbošos es. Jūs palieciet tepat. Lai ko es darītu, nerādieties acīs! Skaidrs?

-    Protams. Skaidrs.

-    Ja kaut kas noiet greizi, skrieniet prom. Ilgi neprātojiet, bet bēdziet!

Keidija neko neatbildēja.

-    Sapratāt? - Maks īgni pārjautāja.

-Jā. Protams. Sapratu.

Pieņēmis lēmumu, Maks vairs nevilcinājās. Viņš pameta Keidiju slapjajā tumsā, strauji virzīdamies uz klajuma pusi. Sirdij kāpjot vai pa muti laukā, Keidija raudzījās, kā viņš apiet ap furgonu, cenzdamies turēties nostāk no namiņa durvīm. Keidija lūdza Dievu, lai migla sabiezētu, sniedzot viņam drošāku aizsegu.

Kad Maks nozuda furgona viņā pusē, Keidija gandrīz vai pārstāja elpot. Vēl pēc mirkļa furgons sakustējās.

Dīvainā klusumā tas gausi slīdēja atpakaļ. Keidijai uzmācās jauni baiļu uzplūdi. Nekas nebūs līdzēts, ja abi vīrieši neaptvers, ka namiņa ārpusē kaut kas notiek.

Mašīna turpināja savu dīvaini kluso virzīšanos lejup pa nogāzi dziļāk miglā. Keidija pūlējās namiņa priekšā tukšajā laukumiņā saskatīt Maku. No viņa nebija ne miņas.

Izmisumā viņa noliecās, lai sameklētu kādu akmeni, ko mest logā, tādējādi pievēršot laupītāju uzmanību. Tomēr, pirms viņa paspēja to aizmest, durvīs parādījās viens no vīriešiem. Viņš spēji apstājās.

-    Nolāpīts, Sandler! Furgons! Tu, stulbais izdzimteni, ne- novilki bremzi!

Saniknotais laupītājs izmetās pa durvīm, šķērsoja mazo lieveni un uzreiz pa trim pakāpieniem nolēca zemē. Mirkli vēlāk viņš spēcīgi saļodzījās, it kā savā ceļā būtu aizķēries aiz kāda neredzama priekšmeta. Neizdvesis ne skaņas, viņš klupa un nokrita zemē. Viņa augums pazuda skatienam kaut kur tumsā aiz lieveņa.

Durvīs parādījās otrs vīrietis.

-    Kas, sasodīts…

Viņš paspēra soli uz priekšu un spēji apstājās. Pretēji savam partnerim viņš nenokrita zemē kā nopļauts. Viņš sastinga.

No durvīm plūstošajā gaismā ļauni iedzalkstījās pie viņa kakla pieliktā ieroča tērauds. To nevarēja nosaukt par nelielu kabatas nazīti.

Ieraugot antīko zobenu, Keidijai aizrāvās elpa. Viņa aptvēra, ka Maks to noteikti atradis furgonā.

Asmens pieskāriens bija Sandleru paralizējis.

-    Kas tad nu…

-     Nomet ieroci! - Maks viņam no mugurpuses uzsauca. - Tūlīt pat!

-    Ko? - Izklausījās, ka laupītājs ir apstulbis.

-    Tavā rīcībā ir trīs sekundes.

Sandlers vairs neko neteica. Acīmredzot aptvēris, cik būtiski mainījusies situācija, viņš piesardzīgi izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli un noliecās, lai noliktu to uz lieveņa.

Maks tikko jaušami sakustējās un pavirzījās Sandleram otrā pusē. Zobena asmens galu Maks no viņa kakla neatrāva. Nonācis pistoles tuvumā, viņš ar treniņkurpes purngalu pagrūda to tālāk, lai laupītājs neaizsniegtu.

-    Keidij, - viņš tumsā skaļi ierunājās. - Nāciet šurp!

Otrreizēju pamudinājumu viņai nevajadzēja. Izlīdusi no

koku aizsega, viņa strauji steidzās uz atvērto durvju pusi.

-    Paceliet pistoli! - Maks nenovērsa uzmanību no Sand- lera. - Padodiet to man!

Neteikdama ne vārda, Keidija pacēla ieroci un padeva to Makam. Acīm redzami veikli un prasmīgi to pārbaudījis, Maks nolaida zobena smaili. Tad viņš paspēra soli atpakaļ uz atvērto durvju pusi un aši'ieskatījās namiņa iekšienē.

-    Jūs labāk parūpējieties par savu draugu, - Maks sacīja Keidijai.

-    Ak dievs, Vandeika kungs! - Keidija steidzās pie durvīm un ielūkojās iekšā. - Vandeika kungs, vai jums nekas nekaiš?

-    Es esmu šeit.

Keidija strauji pagriezās un ieraudzīja kaktā sēžam jaunu vīrieti ar tumši brūjiiem matiem. Viņa rokas un kājas bija sasaistītas ar elastīgu lenti. Pie sienas viņam līdzās karājās krāsains vējdēlis. Ieraugot Keidiju, viņa brūnajās acīs saskrēja atvieglojuma asaras.

-    Šķēres ir uz galda, - viņš sacīja. - Blakus datoram.

Keidija pa dēļu grīdu aizsteidzās pāri istabai, paķēra

šķēres un traucās atpakaļ, lai atbrīvotu Embrozu no saitēm.

-     Es tik ļoti par jums uztraucos, Vandeika kungs, - viņa sacīja, uzmanīgi pārgriezdama saites. - Vai jums nekas nekaiš?

-    Nē. - Embrozs ievaidējās un paberzēja savas sasārtu- šās roku locītavas. - Man jāpateicas jums un jūsu draugam. Kā noprotu, jūs esat Keidija Brigsa?

-    Jā, un es pārbijos līdz nāvei.

-    Gan jūs, gan arī es, - Embrozs teica. - Es jau baidījos, ka jūs ienāksiet pašā laupīšanas vidū un viņi notvers arī jūs.

-    Tie viņu gandrīz vai notvēra, - Maks pavisam mierīgā balsī paziņoja.

Embrozs neizpratnē samirkšķināja acis.

-    Kas jūs tāds esat?

-    Mani sauc īstons. Maks īstons.

Embrozs pamāja ar galvu.

-    Labi gan, ka viņa jūs paņēma līdzi.

-     Vai nevēlaties nākt man palīgā? - Maks ierosināja. - Tas puisis, kas guļ zemē, vēl arvien ir bezsamaņā. Vispirms mums jāparūpējas par šo te.

-    Katrā ziņā. - Embrozs saviebās un, elpai aizraujoties, neveikli pietrausās kājās. - Neraizējieties, elastīgās lentes ir pietiekami daudz.

Ārpusē atskanēja apslāpēts būkšķis. Keidija aptvēra, ka furgons beidzot ir apstājies.

-    Augstā debess! - viņa nočukstēja. - Bruņas.

-     Nomierinieties! - Embrozs sacīja. - Atcerieties, ka tā manta tika kalta, lai izturētu daudzus triecienus.

Keidija piegāja pie durvīm un palūkojās uz furgonu. Tas, sagriezies uz sāniem, bija atdūries pret lielu laukakmeni.

-     Šaubos, vai ieroču kalēji bija paredzējuši, ka bruņas kratīsies furgona bagāžas nodalījumā, - viņa iebilda.

-    Nūjā, varbūt šobrīd es par tās tērauda kaudzes stāvokli vairs neuztraucos tik ļoti kā tobrīd, kad ieradās tie abi nelieši. - Embrozs pabeidza laupītāja sasaistīšanu un izslējās kājās, lai cieši nopētītu Maku. - Kas īsti jūs esat, ja nerunājam par to, ka esat Keidijas draugs?

-    Es esmu viņas priekšnieks, - Maks atbildēja.

8

Galu galā izrādījās, ka Keidija nemaz nebija mēģinājusi Maku piekrāpt.

Divas stundas vēlāk, kad policisti ar abiem sagūstītajiem laupītājiem jau bija devušies prom, Maks stāvēja liesmojošā kamīna priekšā. Viņš klausījās, kā Keidija un Embrozs Vandeiks diskutē par antīkajiem ieročiem un bruņām, kas bija izvilktas no furgona un sakrautas namiņa kaktā. Viņš nespēja iesaistīties sarunā. Viņš jau tāpat pielika visus spēkus, lai spētu kaut vai tikai stāvēt un izskatīties civilizēts.

Vismaz viņš pats cerēja, ka tāds izskatās. Nu jau vairākas stundas viņa dzīslās kūsāt kūsāja adrenalīns. Lielas adrenalīna devas varēja izraisīt neprognozējamas sekas.

- Kāds mans draugs - Tims Māsterss - specializējas bruņu un bruņojuma jomā. Viņš man izstāstīja par jūsu kolekciju, Embroz, - Keidija sacīja, pacēlusi galvu Viņa sēdēja, kājas sakrustojusi, un klēpī turēja pazudušo bruņucepuri. ~ Viņš apgalvoja, ka reiz esot jums izlīdzējis ar konsultācijām un ka jūsu uzmanību saistot retumi, ko radījuši vislabākie itāliešu ieroču meistari. Viņš minēja, ka jūs cenšoties iegūt visu komplektu pilnībā…

Maks novērsās no sarunas un iemalkoja mazliet tējas, ko Embrozs bija pagatavojis saviem viesiem. Šā šķidruma garša viņu kaitināja. Tēju viņš nekad nebija īpaši cienījis. Viņam garšoja kafija. Stipra kafija.

Labi, tātad, balstīdamies uz sev pieejamiem pierādījumiem, viņš bija pārsteidzies ar secinājumiem. Viņš bija noticējis tam, kas šķita kā loģisks secinājums. Bet viņš bija kļūdījies. Keidija gluži vienkārši bija darījusi savu darbu, kā pati to bija sapratusi, un dzinusi pēdas pazudušajai bru- ņucepurei. Tas, ka viņa nebija ievērojusi parasto procedūru un uzņēmusies šausmīgu risku, kas viņai varēja maksāt dzīvību, bija galvenais, bet ar to Maks tiks galā vēlāk.

Šobrīd viņš vēlējās vienīgi izbaudīt milzīgo atvieglojumu, kas bija atnācis līdz ar apziņu, ka Keidija ir drošībā, turklāt nebija pat mēģinājusi viņu piekrāpt.

Milzīgais apmierinājums, ko Maks izjuta, nekādā ziņā neatbilda pašreizējai situācijai. Tas nebija profesionālais atvieglojums, kas būtu nācis līdz ar apziņu, ka viņš savā darbā nav pieļāvis nekādu lielu kļūdu. Viņš taču reaģēja tā, it kā šis sasodītais gadījums būtu personisks. Pie velna, varēja padomāt, viņš tikko atklājis, ka viņa mīļākā nav viņu krāpusi ar citu vīrieti. Tik personiski tas viss izskatījās.

Katrā ziņā tas nu bija par traku, ja ņem vērā, ka viņš līdz pat šim vakaram ar Keidiju pavadījis kopā mazāk nekā pusotras stundas. Tas bija tikšanās laikā Lasvegasā, un tā bija simtprocentīgi lietišķa tikšanās.

Kopā pavadīta stunda, apspriežot darba jautājumus, diez vai varēja liecināt par personiskām attiecībām. Protams, pēdējo divu mēnešu laikā bija arī telefona sarunas. Bet tās jau īstenībā nemaz nevarēja skaitīt.

Nu labi, tātad tagad es skaitu arī telefona sarunas. Kaut iesūdziet mani tiesā!

Kaut kur dziji savā būtībā Maks balansēja uz smalkās līnijas starp paškontroli un testosterona radītu enerģiju. Intelektuālajā ziņā viņš apzinājās, kas ar viņu notiek. Briesmu un vardarbības draudi radīja ķīmisku savienojumu, kas spēka ziņā līdzinājās seksuālai iekārei. Pagāja labs brītiņš, līdz viņš spēja to apspiest. Tomēr ar to viņš vēl varēja tikt galā. Keidija bija tā, kas sarežģīja šo tāpat jau neskaidro situāciju. Ikreiz, kad Maks uz viņu paskatījās, no prāta pagaisa visas intelektuālās domas.

Šovakar viņš bija te ieradies, ledaina niknuma dzīts, kas bijis vērsts gan pret sevi pašu, gan Keidiju. Ieraugot viņas īrēto mašīnu pie vārtiem miglā tītā iebraucamā ceļa galā, vienā mirklī it viss bija pārvērties. Viņš jau daļēji tūlīt pat nojauta, ka kaut kas nepavisam nav kārtībā. Tad viņa izjūtām pievienojās bailes.

-    Neiespējami. - Embrozs pētīja bruņucepuri, ko Keidija turēja klēpī. - Absolūti neiespējami. Grūti noticēt, ka visus šos gadus tā stāvējusi nobāzta kādā kastē nelielā Lasvega- sas muzeja noliktavā.

-    Šajā gadījumā jāpateicas vienaldzībai. - Keidija negribīgā apbrīnā pētīja smalki kalto tērauda priekšmetu. - Paskatieties uz šīs bruņucepures izsmalcināto kvalitāti! Vai redzat, kā uz šā fona izceļas raksts? Grūti iedomāties, ka tik daudz laika un mākslinieka talanta veltīts priekšmetam, kas paredzēts karošanai.

-    Kolosāli, vai ne? - Embrozs jautri atsaucās. - Kā gan tā nonākusi "Militārās pasaules" kolekcijā?

-    Es atradu to pieminētu kādā deviņpadsmitā gadsimta sākuma militārā muzeja katalogā. Tur bija piebilde, ka tā izņemta no muzeja krātuvēm, lai 1925. gadā tiktu pārdota kādā izsolē Ņujorkā. Tomēr tur nav pieminēts pircējs. Bruņucepure gluži vienkārši nozuda.

-     Varbūt Belfords, kurš, kā jūs apgalvojāt, izveidojis "Militāro pasauli", to nopircis un visus šos gadus turējis noliktavā.

Keidija paraustīja plecus.

-     Iespējams. To mēs droši vien nekad noteikti nezināsim. Kā gan tā nonāca jūsu kolekcijā, Embroz?

ŠI iztaujāšana saistīja Maka uzmanību. Viņš atrāvās no savu izjūtu apcerēšanas uz pietiekami ilgu laiku, lai uzlūkotu Embrozu.

-    Labs jautājums. Kā jūs to ieguvāt, Vandeik? Man ir datorprogramma, ar kuru varu sekot interneta izsolēm un iz- pārdošanām - gan publiskām, gan privātām, gan legālām, gan ne tik legālām. Tur es par šo bruņucepuri nevarēju sadzīt nekādas pēdas.

-    Un tieši tāpēc viņš lūdza manu konsultāciju, - Keidija paskaidroja. - Es specializējos mākslas pasaules baumu jomā, tām viņa programma nespēj sekot. Ņemot vērā jūsu pieredzi datoru jomā, varētu gaidīt, ka jūs piederat pie interneta tipa kolekcionāriem, Embroz.

-            Šo bruņucepuri es neatradu ar interneta palīdzību, - viņš sacīja. - Mani uzrunāja kāds privāts starpnieks, kurš apgalvoja, ka pazīstot kādu, kas vēlas nokārtot ļoti klusu darījumu. Es atbildēju, ka mani tas interesē. Viņš atveda bruņucepuri šurp, un es par to samaksāju skaidrā naudā.

-Jūs neapšaubījāt tās autentiskumu? - Maks pajautāja.

Embrozs izskatījās apmulsis.

-    Atzīstos, ka pārāk daudz jautājumu es neuzdevu.

-    Tieši tā, - Maks piebilda. - Un tagad mēs visi zinām, kādā situācijā esat nonācis.

Embrozs nosarka.

-    Labi jau labi. Tomēr, pērkot šo bruņucepuri, dokumenti, kurus man uzrādīja, tiešām izskatījās nevainojami.

-    Ja nemin faktu, ka izsoles kvītis bija viltotas, - Keidija nomurmināja.

-    Jā. - Embrozs saviebās. - Tas gan. Bet kā es varēju zināt, ka dokumenti ir viltoti?

-    Jums to vajadzēja pārbaudīt ar Toma vai jebkura cita bruņu un ieroču speciālista palīdzību, pirms jūs šo priekšmetu iegādājāties, - Keidija aizrādīja.

-     Jums taisnība. - Viņš skumji uzlūkoja bruņucepuri. - Bet es patiešām ļoti vēlējos to iegūt un negribēju, lai rastos kādas problēmas, ja saprotat, ko es ar to domāju.

Maks pārsteigts atklāja, ka izjūt pret Embrozu patiesu līdzjūtību. Var jau būt, ka Vandeiks bija datorprogrammu multimiljonārs, kas vairs nestrādā, bet viņš bija tikai divdesmit trīs gadus vecs.

-     Runājot par problēmām, - Maks ieteicās, - kā jūs iepazināties ar to pārīti, ko jums šovakar nācās te izklaidēt?

-    Viņi itin vienkārši uzradās pie manām durvīm. Es nezinu, kā viņi uzzināja, ka man pieder bruņucepure.

-     Jūs droši vien izsekoja jau tajā dienā, kad jūs to nopirkāt, - Maks sacīja. - Manuprāt, būtu loģiski, ka šie divi puiši strādā kopā ar tā saucamo mākslas konsultantu, kurš noorganizēja bruņucepures nozagšanu muzejā un pēc tam to pārdeva jums. Kad atgriezīšos pie sava datora, varbūt man laimēsies izvilkt dažus vārdus un pēc tam nodot tos policijas rīcībā.

-     Es nesaprotu. Kāpēc gan vajadzēja bruņucepuri pārdot man un pēc tam to atkal nozagt?

Maks pasmaidīja, tomēr bez jautrības.

-    Tādēļ, lai pēc tam to varētu vēlreiz pārdot citam kolekcionāram. Un tad to no viņa nozagt un pārdot atkal. Un tad atkal.

-     Un jūs bijāt spiests to viņiem atdot, - Keidija piebilda. - Tas neapšaubāmi ir radošs veids, lai nodrošinātu darījumu izdošanos vēl un vēl reizi.

Maks salieca pirkstus, atcerēdamies senā zobena pieskārienu plaukstai.

-    Kā jau jūs teicāt, šobrīd kolekcionāri par bruņām maksā astronomiskas summas. Kad vien kādā mākslas nozarē prece kļūst īpaši populāra, tajā pašā nozarē pieaug nozagto mākslas priekšmetu skaits. Vecais pieprasījuma un piedāvājuma likums.

-    Jā, par to likumu es visu labi zinu. - Embrozs ilgi nopētīja bruņucepuri. Tad viņš pacēla pret Keidiju godīguma un nožēlas pilnu skatienu. - Man padesi žēl, ka tā notika.

-    Kā noprotu, šī situācija līdzinās lidmašīnas avārijai, -

Keidija atsaucās. - Varētu būt bijis ari sliktāk. Jāpateicas Makam, ka mums veicās un mēs tikām cauri sveikā.

Viņa nopietni un cieši uzlūkoja Maku un pasmaidīja. Viņš saprata, ka Keidija šobrīd viņu uzskata par varoni. Viņam atlika vienīgi prātot, cik ilgi tas turpināsies.

-    Viņai taisnība, - Embrozs piebilda. - Klau, es patiesi esmu jums pateicību parādā. Ja kādreiz gadīsies iespēja, kā jums atlīdzināt…

-    Es jums paziņošu, - Maks atteica.

-    Es runāju nopietni, - Embrozs neatlaidās.

Maks sarauca uzacis.

-    Es arī.

Embrozs piecēlās kājās.

-    Kas tā ir par programmu, ko jūs izmantojat? Tā, kura, kā jūs apgalvojāt, ļauj jums sekot privātajām mākslas izsolēm internetā?

-    To man pirms pāris gadiem izveidoja kāds draugs. - Maks jau atkal pagriezās pret kamīnu. - Tā man ļauj iegūt informāciju, kas attiecas uz mākslas un antīko priekšmetu kustību melnajā tirgū. Pārdošanas, zādzības, privātas izsoles. Es veidoju īpašu datu bāzi, kurā parādās daudzi regulārie spēlētāji, kas darbojas šajā tirgū, - gan labie puiši, gan sliktie. Tajā krājas pazīstamu viltotāju vārdi, starpnieku paradumi un darbošanās metodes. Tendences un modeļi.

Embrozs profesionālā interesē sarauca pieri.

-    Šo datu bāzi nepārtraukti nepieciešams papildināt.

-   Jā. - Maks nedaudz sagrozīja plecu, lai atslābinātu nepatīkamo spriedzi. - Diemžēl tas draugs, kurš man šo programmu radīja, ir nodibinājis pats savu interneta kompāniju un viņam vairs nav laika strādāt pie manas programmas. Manā datu bāzē vēl arvien ir daudz nepilnību.

-    Kāda veida nepilnības?

Maks viņu domīgi uzlūkoja.

-     Vai jūs patiesi vēlaties runāt par šo tematu, vai tā ir parasta ziņkāre?

-    Jūs jokojat? Man šajā ziņā ir ļoti personiska interese. Šobrīd es oficiāli skaitos mākslas priekšmetu zādzības mēģinājuma upuris. Pastāstiet man par savas programmas nepilnībām, Mak!

Maks uzlūkoja Keidiju. Viņas acīs varēja pamanīt šā saspringtā vakara sekas.

-     Ir mazliet vēls, lai iedziļinātos sīkumos, bet varbūt mēs to varam apspriest citreiz?

-    Jebkurā laikā, draugs. Jebkurā laikā. Pēc tā, ko jūs izdarījāt manā labā, esmu pilnīgi jūsu rīcībā. Bez tam šī mākslas priekšmetu meklēšana izklausās interesanta.

-    Es jums piezvanīšu. - Viņš domās fiksēja, ka šo ideju vajadzētu nopietni apdomāt. Nemaz tik bieži negadījās sastapt neatkarīgu konsultantu ar Embrozam Vandeikam piemītošo unikālo talantu. Maks paskatījās pulkstenī. - Keidija, mums derētu braukt prom. Mums jāatrod kāda viesnīca. Neviens no mums šovakar nav tādā formā, lai varētu aizbraukt īpaši tālu.

-     Jūs varat palikt šeit, - Embrozs ātri ierunājās. - Es zinu, ka te ir neliels haoss, tomēr domāju, ka dažus tīrus palagus es varētu atrast.

-    Paldies! - Keidija atteica. - Bet es domāju, ka viesnīca mums visiem dzīvi padarītu vienkāršāku. Kur ir tuvākā? Santakrusā?

-     Nē, tik tālu jums nav jābrauc. Nepilnu jūdzi no šejienes ir neliels mednieku namiņš. Puisis, kam tas pieder, ir mans draugs. - Embrozs pasniedzās pēc telefona. - Es viņam piezvanīšu un visu sarunāšu.

-     Izklausās lieliski. - Keidija paņēma bruņucepuri un piecēlās kājās. - Starp citu…

Turēdams pie auss telefona klausuli, Embrozs iesāņus viņu ieinteresēts uzlūkoja.

'-jā?

-     Es zinu, ka jūs par šo bruņucepuri jau reizi samaksājāt, un pastāv ticama iespēja, ka to naudu jūs nekad neat- gūsiet. Bet, ja jūs nolemsiet, ka patiesi vēlaties šo bruņucepuri dabūt sev, es domāju, ka Maka klienti būs ieinteresēti to apspriest ar jums. Vai ne, Mak?

Viņš greizi pasmaidīja.

-     Par to, manuprāt, nav nekādu šaubu. Mani klienti šo bruņucepuri uzskata par līdzvērtīgu laimīgai loterijas biļetei. Viņi nevar vien sagaidīt, kad saņems tās vērtību naudā.

-    Norunāts! - Embrozs nekavējoties atsaucās.

-    jūs pat vēl neesat dzirdējis cenu, - Maks iebilda.

Embrozs labsirdīgi pasmaidīja.

-    Es domāju, ka varu to atļauties.

-     Līdz ar šīs bruņucepures pirkšanu jūs varētu vēlēties ieguldīt naudu arī labas drošības sistēmas iegādei savai kolekcijai, kas pieņemas plašumā.

-      Ziniet, šovakar, vērojot, kā tie abi veči krauj manu mantu savā furgonā, man šī doma ne reizi vien ienāca prātā.

Viņš atkal pievērsās telefonam un kaut ko ātri parunāja ar savu draugu.

Maks uzlūkoja Keidiju un pamanīja, ka arī Keidija viņu vēro. Viņš gandrīz vai spēja saskatīt viņas acīs koši izceltus mirdzošus vārdus "Mans varonis". Kļuva arvien grūtāk un grūtāk ignorēt spēcīgo un nepārvaramo iekāri. Viņš prātoja, vai daba tā iekārtojusi, ka vīrietis pārstāj loģiski domāt ikreiz, kad sieviete pasmaida tā, kā šobrīd smaidīja Keidija. Tā noteikti bija laba metode, lai nodrošinātu vairošanās procesu un cilvēces turpinājumu.

Viņš pats sev atgādināja, ka reizi dzīvē jau devis savu ieguldījumu cilvēku sugas turpinājumam. To viņš varēja apliecināt ar koledžas mācību maksas rēķiniem. Viņa vecuma vīrietim jau bija jāsāk kalt plānus aiziešanai pelnītā atpūtā.

9

Stundu vēlāk Keidija apgriezās uz muguras, salika rokas aiz galvas un raudzījās zemajos baļķu griestos. Viņa bija pārguruši, tomēr nespēja iemigt. Viņa bija saspringta un sanervozējusies. Tas gan nebija nekāds pārsteigums, ja ņēma vērā šāvakara notikumus, viņa nosprieda.

Keidija koncentrējās, cenzdamās sagrupēt savus iespaidus. Viņai bija iemesls atkal balansēt uz panikas lēkmes robežas, tomēr simptomi neliecināja par tās tuvošanos. Viņa zināja, kāda tad ir sajūta, un šobrīd neko tādu neizjūta.

Tomēr nervu galiņos pulsēja tik daudz bioenerģijas, lai apgādātu ar to nelielu pilsētiņu.

Viņa pagrieza galvu uz spilvena, lai palūkotos pulkstenī. Bija trīs naktī. Diemžēl vēl jāpaiet diezgan ilgam laikam, lai varētu atmest mēģinājumu aizmigt un doties brokastīs.

Keidija atgrūda sāņus segu, piecēlās kājās un piegāja pie bīdāmajām stikla durvīm, kas veda uz šauro balkonu, kurš ieskāva nelielā mednieku namiņa otro stāvu. Ārā valdīja pilnīga tumsa. Pāri slīpajam jumtam slējās koki. Smidzināšana pirms stundas bija pārvērtusies nopietnā lietū. No slīpās jumta apmales nepārtraukti pilēja ūdens.

Piepeši Keidiju pārmāca nepieciešamība pēc svaiga gaisa, pat ja tas bija mitrs un salts. Viņa pagriezās un uzvilka vieglo rītakleitu, kuru bija atstājusi gultas galā. Labi gan, ka viņa bija paņēmusi līdzi visu nepieciešamo, ja vajadzētu kaut kur pārnakšņot. Doma, ka no rīta vajadzētu netīrītiem zobiem sastapties ar Maku, būtu neizturama. Viņa sasēja rītakleitas jostu, ieslidināja basās kājas puszābaciņos, kas viņai vakarā bija kājās, un atvēra stikla durvis.

Viņu apņēma mitrais nakts gaiss, kas spēcīgi smaržoja pēc meža. Keidija izgāja laukā un nostājās pie balkona margām. No abām blakusistabām viņas balkonu nošķīra koka starpsiena plecu augstumā, bet Keidija redzēja, ka nevienā no blakusnumuriem gaisma nedeg. Acīmredzot Makam nebija nekādu problēmu ar bezmiegu.

Laimīgais Maks!

Vai varbūt viņš gulēja gultā nomodā, raudzīdamies griestos, kā to pirms neilga laika bija darījusi arī Keidija?

Nedomā par Sapņu Vīrieti gultā! Vēl vienu spriedzi tavi nervi neizturēs.

Ar viena pirksta galu Keidija pieskārās slapjajām margām. Šajā lietū piemirkušo sarkankoku apvidū bija tik kluss. Grūti bija noticēt, ka pavisam netālu atrodas augstāko tehnoloģiju komerciālā brīnumzeme Silikona Ieleja, ja vien pieņem, ka šo attālumu kāds būtu gatavs mērot pa šaurajiem kalnu ceļiem.

Keidija piepeši apjauta kāda tuvumu. Viņa sajuta Maka klātbūtni, pirms tumsā pa kreisi no viņas atskanēja Maka balss.

-    Kas noticis? - viņš vaicāja. - Nevarējāt aizmigt?

Viņa jautājums nozīmēja tikai vienu - Maks šobrīd negulēja. Viņš stāvēja biezajā tumsā starpsienas otrā pusē. Keidija prātoja, cik ilgi viņš jau tur stāvējis, vērdamies slapjajā naktī.

Viņa rokas bija dziļi sabāztas melnas vējjakas kabatās. Viņš bija neizdibināms, lai neteiktu, ka mīklains cilvēks, un tāda pati bija viņa sejas izteiksme tumsā. Gluži kā neredzama zibens šautra Keidijas augumu caurstrāvoja uzbudinājums, dīvainā veidā liekot aizrauties elpai. Bija tāda sajūta, it kā viņa atrastos ļoti liela panorāmas rata pašā augšā.

Viņa savilka ciešāk rītakleitas apkakli un centās nedomāt ne par fantāzijām, ne dzimumiem. Viņi bija biznesa partneri. Maks bija viņas darba devējs. Darbā bija jāievēro zināmi likumi, it īpaši tāpēc, ka Keidija arī turpmāk vēlējās ar viņu sadarboties. Cik bieži vien iespējams.

-    Vai jums nekas nekaiš? - Maks jautāja.

Viņa balsī Keidija varēja saklausīt patiesas bažas. Viņa aptvēra, ka nav atbildējusi uz Maka jautājumu.

-    Es jūtos labi. Lieliski. Man nekas nekaiš, - viņa atsaucās, cenzdamās runāt nevērīgi. Ko gan šādā darbā nozīmēja mazliet briesmu, kautiņš un sajūta, ka esi tuvu nāvei? Mākslas konsultantiem tā bija pierasta darba diena. Viņa taču bija profesionāle. - Nevarēju tikai aizmigt. Nospriedu, ka mazliet naksnīgā gaisa varētu palīdzēt.

-   Nejūtos pārsteigts. Man jau šķita, ka jūs šovakar visu uztverat pārāk mierīgi. Prātoju, kad jums sadumposies nervi.

Keidiju pārņēma dusmas. Sasodīts, viņa bija mierīga. Viņai pat nebija uznākusi panikas lēkme, kaut gan šādos apstākļos viņai uz to būtu bijušas visas tiesības.

-    Nu labi, parasti gan es vakarus nepavadu, ierodoties laupīšanas vietā pašā tās karstumā, - viņa skarbi atbildēja. - Tomēr esmu dzirdējusi, ka apstākļu maiņa laiku pa laikam nāk par labu. - Viņa atcerējās, kā atmirdzēja ļoti vecā zobena asmens, un nodrebinājās. - Bez tam jūs taču paveicāt visu smago darbu.

-    Jūs mani šovakar sasodīti pārbiedējāt.

Keidija sastinga, būdama neizpratnē par Maka toni. Viņa būtu ar mieru apzvērēt, ka tas izklausījies apslāpēti nikns. Bet tas nebija loģiski. Kāpēc gan viņam vajadzētu uz Keidiju dusmoties? Tieši viņa bija tā, kurai iemesls dusmoties.

Virsroku guva Keidijas konsultantes daba. Šis ir klients, viņa sev atgādināja. Viņa taču vēl gribēja abu sadarbību turpināt. Bez tam viņi abi šovakar bija pārdzīvojuši pamatīgu stresu. To vajadzēja ņemt vērā.

-    Es pati arī pamatīgi nobijos, - viņa atsaucās, tīšām izvēlēdamās diplomātiskāku toni. - Un manas bailes pat vēl pieauga, kad aptvēru, ka jūs grasāties darīt vēl ko vairāk nekā tikai ļaut furgonam atmuguriski noripot pa slīpo iebraucamo ceļu. Nespēju noticēt savām acīm, kad redzēju jūs turam pie tā vīra rīkles zobena smaili.

-    Furgona noripināšana tās nepatikšanas nebūtu atrisinājusi.

Viņa balss toni šobrīd varētu salīdzināt ar ledus temperatūru. Keidijai pirmo reizi ienāca prātā, ka varbūt tieši Makam draud panikas lēkme. Viņa paspēra soli tuvāk starpsienai un paraudzījās uz Maka seju, pūlēdamās saskatīt tās izteiksmi.

-    Vai jūs jūtaties labi? - viņa klusi pavaicāja.

-    Tas atkarīgs no tā, ko jūs saprotat ar "labi".

-    Mums abiem šis ir bijis grūts vakars.

-    Jūs tā domājat?

Keidijai nepatika saltais uzjautrinājums viņa balsī. Izklausījās, it kā viņš pieliktu milzīgas pūles, lai savaldītos. Keidija pazina šo sajūtu. Viņa mirkli vilcinājās, tad nolēma riskēt. Galu galā šis taču bija viņas Sapņu Vīrietis. Gluži iespējams, ka šovakar viņš bija izglābis Keidijai dzīvību. Katrā ziņā viņš bija novērsis vērtīgo antīko bruņu zādzību. Maks bija pelnījis balvu. Keidija izlēma piedāvāt vislielāko upuri.

-    Man atslēgu piekariņa nodalījumā ir tablete, - viņa sa- cīja. - Es to glabāju kādai ārkārtējai situācijai. Ta palīdz pret akūtām panikas lēkmēm. Ja jums tā nepieciešama, varat to dabūt. - Viņa centās nedomāt par rītdienas garo atpakaļceļu mājup bez mazā drošības līdzekļa somiņā.

Iestājās neilgs klusums.

-    Paldies! - Maks beidzot atbildēja. - Jūs esat ļoti atsaucīga. Bet es istabas bāriņā atradu vienu no tām mazītiņajām viskija pudelītēm. Manuprāt, tā spēs man palīdzēt.

-    A, nu labi. - Keidija centās apslēpt savu atvieglojumu.

Vēl mirkli valdīja klusums.

-    Vai jums bieži nākas izmantot šīs tabletes? - Maks pavaicāja.

-    Nē. Tomēr man piemīt tendence uz panikas lēkmēm. Visi apgalvo, ka esmu to mantojusi no savas tantes, un, cik man zināms, mēs abas esam vienīgās, kas cieš no šīm lēkmēm.

-    Vai jums allaž ir bijušas problēmas ar tādām lēkmēm?

-            Tās sākās, kad mācījos koledžā. - Keidija vēl ciešāk satvēra rītakleitas apkakli. - Bet, manuprāt, to cēlonis ir kaut kas tāds, kas ar mani atgadījās četrpadsmit gadu vecumā. Toreiz notika… nelaimes gadījums. Es gandrīz noslīku. Vēlāk, kad man sāka uzmākties panikas lēkmes, sajūta bija tāda pati kā toreiz, kad es slīku.

-    Vai jūs bieži lietojat tabletes?

-     Nē. Vairs ne. Jau ilgu laiku. - Viņa ar pieaugošām šausmām klausījās savos vārdos. Saruna bija pavērsusies nevēlamā virzienā. Tagad jau Maks droši vien nospriedis, ka viņa nav nekas vairāk kā trīcošs nervu kamols - nedroša, nestabila un neuzticama. Tas gan nebija nekāds satriecošais profesionāles tēls. Fantāzija par nākotnes sadarbību sāka strauji pagaist. - Man jau ilgu laiku nav bijusi neviena nopietna lēkme. Patiesībā jau vairākus gadus.

-    Cik gadu?

Ja viņa steidzīgi nemainīs sarunas tematu, tad viņai šonakt tomēr uznāks īsta panikas lēkme.

-    Vismaz divus, - Keidija atbildēja, cenzdamās runāt nevērīgi un mierīgi. - Patiesībā trīs. - Trīs gan bija mazliet pārspīlēts, tomēr pēc pāris mēnešiem patiešām būs pagājuši pilni trīs gadi kopš pēdējās smagās lēkmes. - Patiesībā tas bija tik sen, ka es gandrīz vairs nespēju atcerēties pēdējo reizi, kad man radās tāda problēma. - Domās viņa savilka īkšķus dūrēs. - Man palīdz regulāri jogas vingrojumi un dziļa elpošana. Tableti es tikai turu pie rokas kādai ārkārtējai situācijai.

-    Skaidrs.

Tagad nu noteikti pienācis laiks piešķirt sarunai jaunu virzienu, Keidija nolēma.

-            Tas, ko jūs šovakar paveicāt pie Embroza, - viņa ierunājās, - bija apbrīnojami. Spriežot pēc tā, kā tikāt galā ar tiem abiem tēvaiņiem, šī droši vien nav pirmā reize, kad jūs atradāties tādā situācijā?

Mirkli iestājās klusums. Keidijai radās iespaids, ka Maks rūpīgi apdomā savus vārdus. Acīmredzot fakts, ka viņi šovakar kopā pārdzīvojuši milzīgas nepatikšanas, tomēr nenozīmēja, ka Maks piepeši vēlētos, lai Keidija uzzinātu

vina dzīvesstāstu.

/

-     Mans tēvs izvēlējās militāro karjeru, - Maks beidzot ierunājās. - Es apprecējos koledžas laikā, un man steidzami bija vajadzīgs darbs, tāpēc uz dažiem gadiem sekoju tēva pēdās. Pēc militārās karjeras pārgāju strādāt kompānijā, kas gādāja par drošību vairākām kompānijām. Šā vai tā diezgan ilgi apgrozījos starp ieročiem un cilvēkiem, kuri tos lietoja.

-    Saprotu.

Keidija piesardzīgi apdomāja dzirdēto. Tas atainoja Maku īstonu gluži citā gaismā. Keidija pati nāca no mākslas pasaules, un līdz pat šim vakaram viņa bija pieņēmusi, ka ari Maka izcelšanās ir līdzīga. Jau no viņu abu pirmās telefona sarunas Keidija bija sapratusi, ka Maks atšķiras no pārējiem vīriešiem, kurus viņa savā dzīvē pazinusi, tomēr viņa nebija visā pilnībā aptvērusi to, cik ļoti viņš ir atšķi- rīgs.

-    Kā tad jūs nokļuvāt līdz pazudušo un nozagto mākslas priekšmetu meklēšanas biznesam? - Keidija pajautāja.

-     Pēc tam kad nomira mana sieva, es nolēmu iesaistīties tādā darbā, kas nav saistīts ar tik daudz ieročiem.

-    Saprotu. Man ļoti žēl, es to nezināju. Kad jūs zaudējāt savu sievu?

-    Pirms sešiem gadiem.

Rāmā samierināšanās ar zaudējumu Maka balsi Keidijai pavēstīja it visu, ko viņa būtu vēlējusies uzzināt par Maka laulību. Viņš bija mīlējis savu sievu. Un tagad bija samierinājies ar savām bēdām un zaudējumu.

-     Man ļoti žēl, - viņa vēlreiz atkārtoja, šoreiz tik tikko dzirdami.

Klusuma sekundes ritēja tikpat nepārtraukti kā lietus lāses.

-     Ziniet, - Maks pēc brīža sacīja, - es pat nespēju atcerēties pēdējo reizi, kad man izmeklēšanas darbā būtu tā neveicies, kā tas gadījās šovakar.

Izklausījās, ka viņš ir ļoti vīlies. Keidija iekšēji nopūtās. Un viņa vēl bija prātojusi nākotnē sadarboties ar "Atradumu". Bez jebkādas reālas cerības, ka varētu mainīt Maka viedokli par viņas darbošanos, Keidija meklēja kādu vainu mīkstinošu apstākli.

-     Šī bija īpaši neparasta situācija, - viņa aizrādīja. - To gan nevarētu nosaukt par ikdienišķu darbu.

-     Jūs neievērojāt noteikto procedūru. Jums vajadzēja piezvanīt man, tiklīdz uzzinājāt, ka bruņucepure ir pie Vandeika.

-    Pag, pag, tā nav godīgi! Es atzīstos, ka notika neparedzētais, bet tā nebija mana vaina. Es atlidoju šurp tikai tādēļ, lai izpētītu bruņucepuri. Embrozs gan pa telefonu man to aprakstīja, tomēr nepieciešama rūpīga seno bruņu izpēte. Kā gan es varēju zināt, ka tie abi ieplānojuši laupīšanu?

-    Jums vajadzēja mani informēt.

-            Ko jūs runājat, es pat nemaz nezināju, vai tā tiešām ir pazudusī bruņucepure. Es tikai darīju savu konsultantes darbu.

-    Tas nav nekāds attaisnojums. Es jums nemaksāju tādēļ, lai jūs riskētu. No saviem neatkarīgajiem konsultantiem es gaidu vērtīgus spriedumus un veselo saprātu, kā arī to, lai viņi nepārkāptu savas kompetences robežas. Man šķiet, ka jau pirmajā reizē, kad jūs nolīgu, es skaidri pateicu, ka jūsu darbs būs izsekot baumām un sameklēt jauno īpašnieku. Par mantas atgūšanu atbildu es.

Viņš patiesi bija nokaitināts. Keidiju pārņēma salta apjausma.

-    Vai gribat sacīt, ka esmu atlaista? - viņa vaicāja.

-    Es vēl par to domāju.

Tātad pagaidām tas vēl nebija zināms. Keidija dziļi ievilka elpu. Daudz gan tas nebija, bet viņa turējās pie šā mazītiņā cerību stariņa.

-     Tāda situācija, kāda izveidojās šovakar, vairs nekad neatkārtosies, - viņa steidzīgi piebilda.

-    Ak tā?

-    Īstenībā es varu pat garantēt, ka tā neatkārtosies.

-    Vai tiešām?

-    Nākamreiz es jūs par visu informēšu pilnībā, - Keidija sacīja. - Vairs nebūs nekādu pārpratumu.

Maks neko neatbildēja.

-    Es jums katru dienu nosūtīšu ziņojumu, ko esmu paveikusi, - viņa apgalvoja. - Pa elektronisko pastu, lai jūs to laikus saņemtu.

-    Hmm…

Viņš jau pamazām padevās. Par to Keidija bija pārliecināta.

-     Es pat informēšu jūs par visām savām darbībām, - viņa godīgi turpināja.

-    Par kādām darbībām?

-    Es parūpēšos, lai jūs zinātu, cik tālu esmu tikusi ar jebkuru meklēšanas darbu visas diennakts laikā. Tādā veidā jūs jebkurā laikā varēsiet uzdot jautājumus vai sniegt norādījumus.

Maks joprojām klusēja. Keidija aizturēja elpu.

-    Kā noprotu, jums patīk sadarboties ar "Atradumu"? - viņš beidzot neitrālā tonī pavaicāja.

-     Ļoti, - Keidija aši atsaucās. - Pēc tā pirmā jūsu kompānijas uzdevuma, tā, kurā figurēja krūka no spāņu klostera, es sapratu, ka gribu veikt vēl šādu meklēšanu. Nepārprotiet mani, man patīk konsultēt klientus, kuri vēlas iegūt vērtīgus mākslas priekšmetus. Bet, ja tā padomā, darbs kompānijā "Atradums" ir dabisks mana darba turpinājums. Tas man ļauj izmantot savas iemaņas neizsakāmi interesantākā veidā. Patiesībā ļoti aizraujošā veidā.

-    Skaidrs. Šajā darbā jūs saista aizraujošā bīstamība, vai ne?

-    Izaicinājums, - Keidija izlaboja. - Šajā darbā mani saista tā izaicinājums.

-    Tā jau es domāju.

Keidija gaidīja, gandrīz vai bīdamās pakustēties.

-     Es negribu, lai jebkad vairs atkārtotos kaut kas tāds, kas atgadījās šovakar, - Maks brīdināja.

Viņš patiešām pamazām padevās.

-    Kā jau teicu, es sagatavošu papildu ziņojumus, lai jūs tiktu pilnībā informēts.

Maks brīdi prātoja par to. Keidija domās jau izveidoja visdažādākās profesionāla izskata formas, kādas varētu izmantot ziņojumu sūtīšanai.

-    Nu labi, - Maks beidzot noteica. - Pamēģināsim. Nākamreiz, kad man gadīsies kāds darbiņš dekoratīvās mākslas jomā, es jums piezvanīšu.

Keidija ļāva sev atslābināties.

-    Paldies! Es patiesi protu to novērtēt, jūs to nenožēlosiet.

-    Vai esat par to pārliecināta?

-     Pilnīgi. Klau, Mak, jums jāatzīst, ka es savu darbu protu labi. Man izdevās atrast visus trīs priekšmetus, kuru meklēšanu jūs man uzticējāt. Četrus, ja skaitām arī bruņucepuri.

-    To es neapstrīdu.

-     Man piemīt laba intuīcija, kas nepieciešama šim darbam.

-    Laba intuīcija, - viņš sausi piekrita. - Un labi sakari.

Keidija paraustīja plecus.

-    Mākslas pasaule ir maza, un es tajā esmu uzaugusi jau kopš dzimšanas. Es varu iegūt informāciju no vairākiem tādiem avotiem, kas jums ar jūsu datorprogrammas palīdzību nav pieejami.

-    Jums nav mani jāpārliecina par savām spējām strādāt šajā jomā. Es jau tāpat zinu, ka jums piemīt talants.

Keidija mierīgi vēroja viņa sejas apveidu. Labāk būs, ja viņi atkal nomainīs sarunas tematu, viņa nosprieda.

-    Nu, ja manu nodarbinātības statusu esam nokārtojuši, ir vēl kaut kas, ko mums vajadzētu apspriest.

-    Kas tas būtu?

-    Es vēl neesmu jums pateikusies par to, ko jūs šovakar

v:t

paveicāt, - viņa klusi sacīja. - Es īsti nezinu, kā to izdarīt. Patiesībā es pat nezinu, ar ko iesākt.

-     Lai nu paliek, - viņš norūca. - Kompānijas "Atradums" princips ir pieskatīt savus darbiniekus.

-   Skaidrs. - Keidija mirkli padomāja. - Kā īsti jūs uzzinājāt, kur es šovakar atrodos?

-     Piezvanīju jūsu asistentei.

-   Ak tā. - Keidija pamāja ar galvu. - Gudra doma. Klau, vai jums būtu iebildumi, ja es te mazliet izplūstu ar pateicības vārdiem? īsti dzīvi bruninieki, ar vai bez bruņām,

t ' / '

mūsdienās reti sastopami.

-    Es teicu - lai nu paliek.

Keidija izmisusi pievirzījās pie pašas starpsienas. Apsvērusi, cik tuvu atrodas Maks, viņa sastinga. Tepat blakus. Tikai pāris collu atstatus. Pietiekami tuvu, lai Keidija sajustu no viņa auguma plūstošo kvēli. Pietiekami tuvu, lai redzētu, ka viņš nav uzlicis brilles. Pietiekami tuvu, lai liktu Keidijas elpai aizrauties.

-    Lai nu kā, paldies! - viņa nočukstēja.

Maks viņu uzlūkoja, kā Keidijai šķita, veselu mūžību. Ar savu sievišķīgo intuīciju viņa nojauta, ka Maks viņu tūlīt noskūpstīs.

Vienīgais, ko viņai vajadzēja darīt, bija - pakāpties atpakaļ un ļaut, lai viņus atdala plānā starpsiena. Bet kāpēc gan viņai vajadzētu to darīt? Šis taču bija Sapņu Vīrietis, un viņi abi bija neprecējušies. Un viņš bija izglābis Keidijas dzīvību.

Mans varonis, viņa nodomāja. īsta romantika.

Viņa neatkāpās. Maks ļoti gausi izņēma rokas no vējja- kas kabatām, dodams viņai pietiekami daudz laika pārdomāt. Bet Keidija zināja, ka negrasās pārdomāt. Ne par ko pasaulē viņa šajā situācijā neko nemainītu.

Maks pasniedzās pāri starpsienai, saņēma Keidijas galvu savās plaukstās un noskūpstīja uz lūpām.

Sapņu Vīrietis.

Viņa rokas bija lielas. Keidija varēja sajust to spēku. Šī sajūta lika izbaudīt kaismīgu uzbudinājumu visā ķermenī. Un tomēr Maka spēcīgās rokas ieskāva Keidijas seju tā, it kā tā būtu veidota no astoņpadsmitā gadsimta Sevras porcelāna. Maka mute piekļāvās Keidijas lūpām - cieši un uzstājīgi - kā izsalkusi. Viņa pirksti tikko jaušami saspringa. Keidija viņā sajuta spēku un iekāri.

j

Keidiju piepeši pārņēma uzbudinājums, nomācot it visas pārējās izjūtas. Šķita, it ka viņas iepriekšeja pieredze šajā jomā būtu sastāvējusi no dažām tikšanās reizēm ar pāris pievilcīgiem atdarinājumiem un dažiem jaukiem viltojumiem, bet beidzot viņas acu priekšā stāvēja oriģināls mākslas darbs.

Var jau būt, ka tā nebija visprātīgākā rīcība pasaulē. Tomēr kāds gan no tās ļaunums? Viņa spēja tikt ar to galā. Taisnība, pēdējā laikā gan nebija iespējas daudz praktizēties, jo viņas saviesīgajā dzīvē bija iestājies sastingums, bet viņa taču negrasījās zaudēt realitātes izjūtu tikai tāpēc vien, ka Maks viņu skūpstīja. Viņa pilnībā spēja visu kontrolēt.

Maks piekļāva savas lūpas ciešāk viņējām, padarot skūpstu vēl dziļāku. Keidijas augumā ieplūda baudpilna kaisme. Labi vien bija, ka starpsiena šo situāciju sarežģīja, Keidija nodomāja. Citādi viņu nopietni būtu pārņēmis vilinājums apvīt rokas Makam ap kaklu. Tā jau viņa sevi būtu varējusi padarīt par pilnīgu muļķi.

Skūpsts bija skūpsts. Pārgulēšana ar klientu - pavisam kas cits. Par labu biznesa stratēģiju to nu noteikti nenosauksi.

Maks dobji ieelsojās. Viņš atlaida rokas no Keidijas sejas un pacēla galvu.

Viss beidzās pārāk ātri.

Keidija atvēra acis un ieraudzīja, ka Maks ir nodomājis pārvietoties. Vienu kāju viņš bija nolicis un margas zemākā šķēršļa un centās ar roku sasniegt šķērssienas augšmalu. Nākamajā sekundē viņš jau bija tai pāri, viegli nolēkdams Keidijas balkona pusē.

Viņš satvēra Keidijas plecus, ievilka savos apskāvienos un atkal viņu skūpstīja. Šoreiz starp viņiem vairs nebija nekādas sienas.

Likumi taču bija domāti tam, lai tos pārkāptu.

Keidija apvija rokas Makam ap kaklu. Mitrais gaiss bija padarījis slapjus Maka matus un vējjaku, bet tam diez vai bija kāda nozīme. Maks bija pietiekami iekarsis, lai nožāvētu lietus lāses no viņu abu augumiem. Maks viņu bija piekļāvis tik cieši, ka Keidija gandrīz vairs nespēja paelpot. Bet ari tam nebija nozīmes. Nekam citam nebija nozīmes, tikai tam vien, lai viņa tiktu Makam tik tuvu, cik vien tas bija iespējams.

Pašas uzbudinājums Keidiju apmulsināja. Visas viņas izjūtas pilnībā pārplūdināja iekāre - mežonīga un nevaldāma, un baudpilna. Viņa cieši satvēra Maka plecus.

-Mak…

Viņš virzīja vienu roku lejup pār Keidijas muguru, tad satvēra viņu un pacēla augšup, vēl ciešāk piespiezdams klāt savam augumam. Keidijas rītakleita atraisījās. Viņai aizrāvās elpa, jo piepeši viņu fiziskā saskare kļuva vēl intīmāka un dziļāka, un viņa vēl spēcīgāk piekļāvās Makam.

-    Es jau stundām ilgi domāju par to, - Maks nomurmināja.

-    Es arī.

-     Nav nekāds brīnums, ka neviens no mums nespēja aizmigt.

Maks pacēla Keidiju rokās un pieskārās ar lūpām viņas kaklam. Keidija sev apkārt juta virmojam naksnīgo gaisu. Viņa aptvēra, ka Maks šķērso balkonu, dodoties uz bīdāmo stikla durvju pusi.

-    Atver tās! - viņš noelsa, kad bija sasniedzis šo šķērsli.

Keidija, sataustījusi rokturi, ar piepūli pastūma durvis

sāņus. Maks viņu ienesa krēslainajā istabā.

Līdz pat brīdim, kad Maks kopā ar viņu atkrita saburzītajos palagos, Keidija bija tik uzbudināta kā vēl nekad savā mūžā. Viņu bija pārņēmusi bezgalīga, svētlaimīga kaisle.

Dedzīgi un aizrautīgi, un mazliet neprātīgi viņi abi valstījās pa plato gultu. Maks centās viņu apskaut, beidzot uz- veldamies viņai virsū un piespiezdams pie gultas. Keidija pārstāja pretoties. Maks ieslidināja vienu kāju starp viņas stilbiem. Kaislīgajā cīniņā rītakleita bija atraisījusies pavisam, atstājot Keidiju vienīgi plānajā naktskreklā.

Maks jau bija pabīdījis roku zem naktskrekla apakšmalas. Keidija sajuta viņa silto, spēcīgo plaukstu sev starp stilbiem, un tad jau viņš pieskārās un glāstīja, un iepazina viņas auguma intīmākās vietas. Viņa juta, ka starp kājām rodas valgums, un zināja, ka to sajūt ari Maks.

Pieaugošā kaislē viņa skūpstīja Maku. Ikviena vieta, ko vien viņa spēja aizsniegt ar savām lūpām, šķita vienlīdz laba - viņa pleca izliekums, viņa auss ļipiņa, viņa rokas locītava. Kaut kur zemapziņā iedžinkstējās mazs brīdinājuma zvaniņš. Šī taču nebija viņas mīlas dzīve. Viņas stilā neiederējās neprātīgas aizraušanās ar - būtībā - svešiniekiem.

Bet zvaniņa skaņas bija pārāk tālas un pārāk vārgas, lai tās spētu viņus traucēt.

Maks atrāvās no viņas vienīgi tik ilgi, lai novilktu savu vējjaku, zem tā melno sporta krekliņu un bikses.

Kad viņš pēc mirkļa atkal atgriezās virs Keidijas, viņa bija vairāk nekā gatava. Maks nevilcinājās. Ar vienu roku viņš lēni, spēcīgi un dziļi virzīja savu locekli Keidijas kājstarpē.

Viņa dobjās, aizsmakušās elsas vēstīja gan par nepacietību, gan baudpilnu apmierinājumu.

Kad Maks viņā iegāja, Keidija bija valga un gatava viņu uzņemt, bet viņa vēl nekad nebija piedzīvojusi tik pilnīgu baudu. Maka loceklis bija tik liels, ka Keidijas pirmā doma bija - tas nekādi neietilps viņā. Bet jau nākamajā mirklī viņa to atzina par ideālu; tieši tas viņai bija nepieciešams, lai atvieglotu ķermeni no pieaugošās spriedzes.

Viņa kustības bija lēnas, un jau drīz Keidijas uzbudinājums kļuva nevaldāms. Viss viņas augums saspringa.

Maks ievilka elpu, viņš pārsteidza Keidiju ar savu neaprakstāmo kaisli. Maks piekļāva lūpas viņas mutei, apspiezdams viņas baudas kliedzienu.

Nākamajā mirklī arī viņa augums saspringa, savelkoties ikkatram muskulim. Keidija ar nagiem ieķērās viņam mugurā. Viņš atrāva muti no Keidijas lūpām un paslēpa seju gultas veļā viņai līdzās.

Pūkainais spilvens viņa paša spēcīgo kaisles kliedzienu apslāpēja tikai daļēji.

Viņai bijusi taisnība, Keidija nodomāja. Daži likumi bija radīti tādēļ, lai tiktu pārkāpti.

Keidija laiski attapās no patīkamā pārguruma, kas viņu bija pārņēmis tūlīt pēc orgasma. Ārpusē uz balkona tikpat vienmērīgi krita lietus lāses.

Viņa atvēra acis un sev līdzās redzēja guļošā Maka tumšo, apjomīgo siluetu. Viņš gulēja uz vēdera, seju pagriezis pret naksnīgo logu. Viņš bija apsedzies līdz viduklim; slaidās muguras kontūras vīdēja kailas. Keidija iedomājās, cik viegli Maks viņu bija pacēlis uz rokām un ienesis guļamistabā. Sapņu Vīrietis.

Viņa klusībā pasmaidīja, izbaudīdama kaismīgo apmierinājuma sajūtu, kas plūda cauri visam augumam. Viņa prātoja, vai pēc patiesi lieliskas mīlēšanās tāda sajūta ir parasta.

-    Mak?

Nekādas atbildes.

-    Mak? - Šoreiz viņa ierunājās skaļāk.

-    Hmm? - Viņš pat nepacēla galvu no spilvena.

Keidija paslējās uz viena elkoņa.

-    Man tikai kaut kas ienāca prātā.

-    Vai tu nevarētu par to paprātot no rīta? - Maks spilvenā nomurmināja.

-     Nevaru gan. Tu man pastāstīji, kā tev izdevās atrast mani pie Vandeika mājas, tomēr skaidri nepateici, kāpēc tu man uz turieni sekoji.

Iestājās īss, izteiksmīgs klusuma brīdis.

-    Teiksim, tā bija priekšnojauta.

-    Tā noteikti bijusi kaut kas vairāk nekā tikai priekšnojauta. - Keidija sarauca pieri, domās atcerēdamās vakara notikumus. - Es zinu, tu gan minēji par principu pieskatīt ārštata konsultantus, tomēr šaubos, vai tu dzenies pakaļ ikkatram, kurš kaut kur aizceļo, kamēr viņu saista darba līgums ar kompāniju "Atradums".

Maks neko nepiebilda. Keidijai ienāca prātā, vai viņš atkal nav aizmidzis.

-Mak?

-    Vai tu vienmēr tā dari?

-    Ko daru?

-    Pēc mīlēšanās kļūsti pļāpīga?

Ma,ka balsī dzirdamās dusmas Keidiju sāpināja. Viņa sev iegalvoja, ka Maks ir īgns, jo viņa to pamodinājusi. Varoņiem nepieciešama atpūta. Tomēr viņai vajadzēja uzzināt šo atbildi.

-    Vai tā bija intuīcija? - viņa klusi pajautāja. - Es zinu, vīriešiem nepatīk atzīt, ka viņi pievērš uzmanību tamlīdzīgām muļķībām, bet man taču tu to vari pateikt.

Maks kādu brīdi nekustējās. Tad viņš ļoti uzsvērti pastūma spilvenu augstāk pret gultas galu, pāris reižu to iedunkāja un pagriezās uz muguras.

-     Laikam jau to varētu nosaukt par intuīciju, - viņš beidzot atbildēja.

Keidiju pārņēma gaisīga laimes izjūta. Acīmredzot dažu pagājušo mēnešu laikā starp viņiem izveidojusies kāda īpaša saikne. Tas, kas bija noticis šonakt, bija kaut kas vairāk nekā tikai vienas nakts romāns.

-     Tu nojauti, ka man varētu draudēt briesmas? - viņa jautāja. - Apbrīnojami.

Maka gultas pusē īsu brīdi valdīja klusums.

-    Nedomāju vis, ka es to būtu nojautis, - viņš teica.

-    Kā tad? Kas tad tev lika izlemt un braukt man palīgā?

-    Tev tas ir svarīgi, vai ne?

-    Jā. - Keidija nebija pārliecināta, kāpēc, bet saprata, ka viņai nepieciešams zināt atbildi.

-    Nu labi, es nezināju, ka tev draud fiziskas briesmas, līdz pat tam brīdim, kad piebraucu pie Vandeika mājas un aptvēru, ka labi šī situācija neizskatās.

-    Kāpēc tad tu man sekoji?

Maks ar roku pakasīja seju.

-     Es nospriedu, ka tu ar Vandeiku esi noslēgusi pati savu darījumu. Man šķita, ka esi atradusi bruņucepurei jaunu pircēju.

-    Pircēju? - Keidijai nācās milzīgi piepūlēties, lai aptvertu, cik ļoti viņa pārpratuši Maka nodomus. Bet, beidzot aptvērusi, ko Maks pateicis, viņa vispirms sastinga, pēc tam iekarsa dusmās. - Pag, pag! Tu domāji, ka es par bruņucepuri esmu noslēgusi darījumu?

-Jā.

-    Tādu, kurā netiek iekļauti tavi klienti?

-Jā.

-    Kā tu tā varēji domāt?

Maks paraustīja plecus, vai nu neapzinādamies, vai neuztraukdamies par Keidijas pieaugošo niknumu.

-    Kad aptvēru, ka tu piepeši esi aizsteigusies uz lidmašīnu, lai sastaptos ar to puisi, pie kura ir bruņucepure, es tikai izdarīju loģiskus secinājumus.

-    Tu izdarīji loģiskus secinājumus? - Keidija pūlējās, cik spēja, lai viņas balss netrīcētu. - Un tu tos sauc par loģiskiem?

-Ja tu atrastu bruņucepuri un atdotu to Djūijam un No- čam, tu no "Atraduma" saņemtu savu parasto samaksu. Tomēr šo summu tu saņemtu neatkarīgi no tā, vai bruņucepuri atrastu vai ne, pareizi?

-Jā, - Keidija ļoti saspringtā balsī atbildēja.

-    No otras puses, ja tu pierunātu Vandeiku pārdot bruņucepuri citam kolekcionāram vai kādam melnā tirgus starpniekam, kurš neuzdotu pārāk daudz jautājumu, tad klāt pie tās maksas, ko tev samaksātu es, tu varētu vēl dabūt pamatīgu komisijas naudu. Vienīgais, ko tev tādā gadījumā nāktos darīt, būtu - paziņot man, ka nevarēji bruņucepuri atrast. Vai saproti, uz ko es tēmēju?

-    Jā, katrā ziņā saprotu, īstona kungs. - Viņa strauji piecēlās sēdus un apņēma sev apkārt segu. - Tas, uz ko tu tēmē, ir apvainojums manai profesionalitātei un reputācijai.

Maks laikam beidzot bija aptvēris, ka Keidija ir saniknota.

-    Es tikai rīkojos piesardzīgi, - viņš atbildēja.

-     Piesardzīgi, ko neteiksi! Tu domāji, ka es grasos tevi piekrāpt. - Par spīti viņas pūlēm, balss kļuva spalgāka.

-     Tu nospriedi, ka es plānoju tevi piešmaukt. Tu pavisam mierīgi pieņēmi, ka es esmu blēde.

-    Es tikai pārlūkoju iespējas. Tev jāsaprot, kā tas izskatījās no mana viedokļa.

-    Nē, man nav jāsaprot, kā tas izskatās no tava viedokļa. - Viņa iztrausās no gultas, segu paņemdama sev līdzi.

-     No sava viedokļa es saprotu, ka tavs viedoklis nav nekas cits kā apvainojums. Kā tu uzdrīksties mani apvainot par mēģinājumu tevi piekrāpt?

-    Es tevi ne par ko neapvainoju. - Maks gausi piecēlās sēdus. - Es tikai negribēju riskēt, tas ari viss. "Atradums" ir biznesa kompānija. To vadot, man ar šo faktu jārēķinās.

-    Ak tā? Zini, es ari nejauši darbojos biznesā. Tu šobrīd nonievā manu profesionālo reputāciju. Nez kā gan man vajadzētu uz kaut ko tādu atbildēt? Kā tu izturētos, ja mēs būtu mainītās lomās?

-    Es cenšos paskaidrot…

-    Manuprāt, tu jau esi pietiekami paskaidrojis. Es vairs negribu dzirdēt nevienu no taviem muļķīgajiem paskaidrojumiem! - Viņa ciešāk ietinās segā. - Tu sekoji man, jo domāji, ka es tevi krāpju, nevis tāpēc, ka biji noraizējies par manu drošību.

-     Piedod! - Maks pietrausās kājās un pāri gultai uzlūkoja Keidiju. - Es kļūdījos.

-    Jā, tur nu tev taisnība.

-    Ja tu mani būtu informējusi par savām gaitām, tā nebūtu noticis.

-    To sauc par iniciatīvas uzņemšanos. Un neuzdrošinies mani par to vainot! Dieva dēļ, es pat nezināju, vai tā ir īstā bruņucepure. Es taču redzēju, cik ļoti sapriecājās Djūijs un Nočs. Es negribēju, lai viņi pēc tādām cerībām būtu vīlušies.

-     Es atvainojos. - Maks izlaida pirkstus caur matiem. - Tas ir vienīgais, ko varu darīt. Mēs jau esam vienojušies, ka nākamajā reizē tu ievērosi reglamentu, lai tāda veida pārpratumi vairs nekad nerastos.

-            Neuztraucieties, īstona kungs! Nav pat ne vismazākā iespēja, ka starp mums nākotnē varētu rasties kādi pārpratumi. - Viņa salti pasmaidīja pāri saburzītajiem palagiem.

-     Tāpēc ka nekādas nākamās reizes nebūs. Kad nokļūsi savā birojā, varēsi mani izsvītrot no savu konsultantu saraksta, jo es vairs nesadarbošos ar kompāniju "Atradums".

-     Nomierinies! - Maks pasniedzās pēc savām biksēm.

-    Šobrīd tu esi mazliet saspringta. Droši vien novēlota stresa sekas. Apspriedīsim to, kad būsim mazliet pagulējuši.

-    Nē, mēs to neapspriedīsim. Mums abiem vairs nav par ko runāt, Mak.

-    Nomierinies! - Viņš strauji un veikli aizvilka rāvējslēdzēju. - Tu man iepriekš sacīji, ka tev patīkot sadarboties ar kompāniju "Atradums". Un tev šis darbs labi padodas. Kālab gan lai tu vēlētos no tā atteikties - tikai tāpēc vien, ka šobrīd esi uz mani mazliet nikna?

-     Tev taisnība. Man tiešām patīk šis darbs. - Keidijas sejā atmirdzēja salts triumfs. - Bet man ienāca prātā, ka man nav nepieciešami konsultantes līgumi ar "Atradumu". Es pati varu sev sameklēt klientus.

Maks sastinga.

-    Sasodīts, par ko tu runā?

-    Tagad man šajā jomā jau ir zināma pieredze. Man ir iemaņas šajā biznesā un milzum plaši sakari mākslas pasaulē. Kad paklīdis runas, ka es piedāvāju savus pakalpojumus nozudušu un nozagtu mākslas priekšmetu meklēšanā, klienti pie manām durvīm stāvēs rindā.

-    Tu domā, tas ir tik viegli? - Maka balsī mijās neticība un dusmas. - Tad man tev jāpavēsta kaut kas jauns. Var jau meklēt nozudušus mākslas priekšmetus ar melnā tirgus darboņu starpniecību. Bet to atgūšana ir pavisam kas cits. Tu pati redzēji, kas notika šovakar. Šajā biznesa spēlītē ir daži nejauki spēlētāji.

-     Nu un tad? Ja man būs vajadzīgi muskuļoti palīgi, esmu pārliecināta, ka varēšu tos nolīgt.

-   Tu pati nesaproti, ko runā. - Viņš sāka virzīties uz Keidijas pusi. - Tu esi uztraukusies. Varbūt tev pat uznākusi viena no tavām panikas lēkmēm.

-     Mani pārņēmusi nevis panika, bet gan dusmas. Tici man, tās nu es atšķiru.

-    Keidij…

Keidija ar pirkstu norādīja uz bīdāmajām stikla durvīm viņam aiz muguras.

-    Pazūdi no šejienes!

Maks apstājās gultas galā, pustumsā vērodams Keidiju.

-    Vai tev neliekas, ka tu pārspīlē?

-     Nē. Ej prom! Tūlīt pat. Vienā ziņā tev ir taisnība: es šovakar esmu pārcietusi daudz stresa. Man nepieciešams izgulēties.

Maks vilcinājās. Tad viņš noliecās, strauji pacēla no grīdas savu vējjaku un devās uz durvju pusi.

-    Mēs to vēl apspriedīsim pēc brokastīm.

-    Nē, neapspriedīsim vis. Es vairs nesadarbošos ar kompāniju "Atradums", pat ja man nāktos mirt badā. Vai skaidrs?

-    Mums jāaprunājas.

-   Mums vairs nav ko runāt. Es grasos kļūt par tavu konkurenti.

-    Man nav nekādu iebildumu laiku pa laikam arī sadarboties ar konkurentiem.

Keidija viņam veltīja tēraudaukstu smaidu.

-    Toties tavai jaunajai konkurentei ir milzum daudz iebildumu pret sadarbošanos ar "Atradumu". Ej prom, Mak!

Maks atbīdīja durvis un izgāja uz balkona. Tur viņš vēlreiz apstājās un palūkojās pār plecu.

-    Vai tas nozīmē, ka es vairs neesmu varonis? - viņš pajautāja.

Keidija neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Viņa aizskrēja apkārt gultas galam, satvēra bīdāmo durvju rokturi un skaļi tās aizcirta.

Cauri biezajam spoguļstiklam viņa vēroja, kā Maks nozūd pāri starpsienai.

Ar jaukiem sapņiem un fantāziju bija tā, ka tie nekad neizturēja realitātes pārbaudi.

Keidija vēl joprojām kūsāja dusmās arī tad, kad nākamajā pēcpusdienā iegāja savā dzīvoklī. Ir labi būt mājās, viņa pati sev sacīja. Tas nekas, ja šī vieta šķita mazliet patukša. Viņa taču pie tā bija pieradusi, vai ne?

Bez tam tagad, kad viņa iesaistīsies pazudušo mākslas priekšmetu meklēšanā, viņa droši vien biežāk ceļos. Tas nozīmēs, ka viņai būs mazāk laika jāpavada šeit - vienatnē.

Viņa nometa mazo koferi ar ritenīšiem un paņēma telefonu, lai pārbaudītu automātiskajā atbildētājā atstātos ziņojumus. Tādu bija trīs. Uz mirkli Keidijai iešāvās prātā, ka viens varētu būt no Maka. Varbūt viņš piezvanījis, lai nožēlotu savus grēkus. Protams, viņa negrasījās pārdomāt par sadarbību ar "Atradumu". Tomēr Keidijai nebūtu iebildumu uzklausīt viņa nožēlas pilno atvainošanos par nodarīto.

Kurš te vēl runāja par fantāziju?

Neviens no trim ziņojumiem nebija no Maka. Pirmais bija nenozīmīgs. Bet otrais, ko bija ierunājusi viņas māsīca Silvija, lika Keidijai sastingt.

"… Zvanu, lai tev paziņotu, ka mirusi tante Vesta. Viņa noslīkusi vakar vakarā, peldoties savā baseinā. Ārsts uzskata, ka viņai uznākusi kārtējā panikas lēkme, viņa zaudējusi orientāciju un nav spējusi izkļūt no baseina. Bēres paredzētas otrdien tepat, Fantompointā…"

Trešo ziņu bija atstājuši Keidijas vecāki.

"… Atgriezīsimies, lai piedalītos bērēs. Ilgi nepaliksim…"

Vesta Brigsa bija mirusi. Nelokāmā "Chatelaine" vadītāja bija mirusi. Bija grūti aptvert šīs piepešās pārmaiņas pasaulē.

Keidija nolika telefonu un neko neredzošām acīm vērās vakara tumsā. Acis sūrstēja. Vēl pēc mirkļa no tām sāka ritēt asaras.

Sava mūža beigās, nepārtraukti pastiprinoties ekscentriskajām izdarībām, Vesta bija kļuvusi par smaga rakstura cilvēku. Tomēr mākslas pasaulē viņa bija spoža personība. Bērēs būs daudz pavadītāju, tomēr Keidija šaubījās, vai tiks izliets daudz asaru.

10

- Kas tad īsti nogāja greizi ar tavu pēdējo darījumu, tēt? - Gabriela jautāja.

Maks iekšēji nopūtās un nenovērsa skatienu no septiņpadsmitā gadsimta sākuma gobelēna pie muzeja sienas. Izstādē tādi bija vairāki. Katrs no tiem atainoja aizraujošus skatus no vienradža medībām, un tajos atspoguļotā pagātne bija daļēji īstenība un daļēji leģenda. Krāsas, it īpaši koši sarkanie un zilie toņi, bija neparasti spilgtas, ja ņem vērā vilnas un zīda vecumu. No šiem gobelēniem virmoja dzīve un enerģija. Katrai apmēram duča cilvēku sejai bija piešķirti tikai tai raksturīgi vaibsti. Šajā miriādē bija visdažādākie dzīvnieki - gan medību suņi, gan pat grifi. Gobelēnos atplauka koši un smalki izstrādāti augi un ziedi.

Šie gobelēni bija ņemti no kādas privātas kolekcijas. Īpašā izstāde bija devusi Makam iemeslu uzaicināt meitu pusdienās Sanfrancisko un visu pēcpusdienu staigāt pa muzeju.

Muzeju apmeklēšana bija viņu ģimenes kaislīga aizraušanās. Koledžas otrā kursa laikā Maks kādā impresionistu

TOS

izstādē bija iepazinies ar savu sievu Reičelu. Daudzas viņu satikšanās bija notikušas muzejos un galerijās. Kad pasaulē jau bija nākusi Gabriela, viņi šo tradīciju turpināja. Pirmajā Sanfrancisko muzeja apmeklējuma laikā Gabriela bija sēdējusi īpašā somā Makam uz muguras.

Pēc Reičelas nāves Maks atkal bija atsācis vest meitu uz muzejiem. Abi kopā viņi meklēja mierinājumu mākslas un dažādo eksponātu pasaulē, kas bija taustāms pierādījums cilvēces pieredzes universālajai dabai.

Kad pienāca pusaudža vecāku dabisko problēmu gadi, Maks bija atklājis, ka muzeji, vismaz uz neilgu laiku, var pārmākt tās ērkšķainās problēmas, kas bija nenovēršami saistītas ar tēva, vienīgā no vecākiem, lomu ģimenē. Citi tēvi kopā ar saviem bērniem apmeklēja sporta spēles; Maks un Gabriela devās uz muzejiem. Maks atklāja, ka viņi abi spēj sarunāties klusajās galerijās, mākslas priekšmetu ieskauti, pat tad, kad jebkur citur sarunāšanās bija kļuvusi neiespējama.

Vasaras brīvdienās viņi bija izpētījuši ārzemju muzejus - Ermitāžu, Luvru un vēl neskaitāmas citas diženākās mākslas priekšmetu glabātavas Eiropā. Skolas brīvdienu laikā viņi bija krustām šķērsām izbraukājuši visu valsti, izpētot it visu, sākot no Ņujorkas Metropolitēna muzeja un Mākslas institūta Čikāgā līdz pat Sietlas Mākslas muzejam un Getija galerijai.

-    Kas liek tev domāt, ka kaut kas nogāja greizi? - Maks pavaicāja.

-    Tēt, tu taču runā ar mani, savu vienīgo nenoliedzamo mantinieci. Es protu noteikt, kad tev kādreiz kaut kas nav, kā vajadzētu. Gluži tāpat kā tu zini, kad man ir uzradies jauns draugs.

To dzirdot, Maks pagriezās un veltīja savai pašpārliecinātajai mantiniecei domīgu skatienu. Viņa allaž bijusi Gabriela, nevis Gabija. Reičela to bija uzstājusi jau pašā sākumā. Jau pirmajā dienā, ierodoties bērnudārzā, Gabriela bija paziņojusi audzinātājai, ka atsaukšoties tikai uz savu pilno vārdu. Tāds noteikums palika spēkā arī visu pamatskolas un vidusskolas laiku. Šobrīd, sava pirmā koledžas kursa vidū, viņai tikko bija apritējis deviņpadsmit gadu, un nebija ne vismazāko pazīmju, ka viņas raksturs varētu kļūt pieļāvīgāks.

- Tev ir jauns draugs? - Maks drūmā ieinteresētībā pajautāja. - Kas tad notika ar Ēriku? Man tas puisis gluži labi patika. - Pirms Gabriela paspēja atbildēt, viņš pacēla roku. - Pag, varu saderēt, ka tur arī bija tā vaina, vai ne? Es kaut kur lasīju, ka ātrākais veids, kā tikt vaļā no meitas drauga, ir paziņot meitai, ka man viņš patīk.

Gabriela pārmetoši iepleta acis. Tās bija zilganpelēkas, tādā pašā tonī kā Makam. Savukārt viņas gaišie mati, smalkie sejas vaibsti un burvīgais smaids bija no mātes gēnu puses. Bija pagājuši jau seši gadi kopš Reičelas bojāejas sadursmē ar piedzērušos autovadītāju. Sākotnējās griezīgi asās zaudējuma sāpes ar laiku bija kļuvušas pierastas un pārvērtušās rāmās atmiņās. Bet reizēm, kad Maks vērīgāk ielūkojās meitas sejā, viņu jau atkal pārņēma senās dusmas un rūgtums, ko viņš izjuta toreiz, kad bija spiests samierināties ar brutālo faktu, ka Reičela nekad neredzēs, kā Gabriela pieaug un kļūst par skaistu, gudru jaunu sievieti.

-     Tēt, es taču tev sacīju, ka Ēriks man ir tikai draugs, nekas vairāk.

-    Vai esi par to pārliecināta?

-     Viņš ir gejs, skaidrs? Un izbeidz nomainīt sarunas tematu. Tu man stāstīji, ka esi atguvis to senā bruņojuma daļu un ka Djūijs un Nočs vienojušies to pārdot kaut kādam datorprogrammu ģēnijam kalnos.

-    Embrozam Vandeikam.

-     Kāda tam nozīme? Man izskatās, ka šī situācija ikvienam ir īpaši izdevīga. Bet tu izturies tā, it kā kaut kas nebūtu izdevies. Kas notika?

-     Es kļūdījos, - Maks-atteica. Tādā veidā, ko pats pat nebiju aptvēris, līdz bija par vēlu, viņš klusībā piebilda.

Viņš devās pie nākamā gobelēna, kurā visā tās elegancē, šarmā un pārsteidzošajā dekadencē bija attēlota aina no septiņpadsmitā gadsimta franču galma dzīves.

Gabriela steigšus devās viņam pakaļ.

-    Tu nekad nekļūdies.

-    It visi mēdz kļūdīties.

-     Vai tam ir kāds sakars ar to jauno ārštata konsultanti, kuras palīdzību tu pēdējā laikā izmanto? Ar to, kura, kā tu apgalvoji, ir īpaši specializējusies Eiropas dekoratīvajā mākslā?

Šis jautājums lika Makam nopietni padomāt. Viņš vēl joprojām nebija pieradis pie šādām pieauguša cilvēka domāšanas izpausmēm, kas arvien biežāk bija dzirdamas no

vina meitas.

/

-     Kas liek tev domāt, ka šim darījumam varētu būt kāds sakars ar viņu? - viņš pajautāja.

-     Neuzskati mani par muļķi, tēt! Visu šo gadu laikā tu esi izmantojis daudzu konsultantu palīdzību, bet par šo es zināju, ka būs kaut kas citāds jau pirmajā reizē, kad tu par viņu ieminējies.

-    Ak tā? Kā tu nonāci pie tāda secinājuma? - Viņš tēloja. Reizēm tas uz pusaudžiem iedarbojās. Viņi ļoti pievērsās tikai sev un savām problēmām, bija ļoti aizņemti ar domām par to, kā kļūst pieauguši, un ne vienmēr pamanīja, ka citi cilvēki nesniedz atbildes uz viņu jautājumiem visā pilnībā.

-    Es nezinu. - Gabrielas piere savilkās mulsuma pilnās rievās. - Laikam to var spriest pēc tā, kā tu par viņu runā. Kad vien sarunas gaitā tiek pieminēts viņas vārds, tu it kā pieklusti. Ja es tev par viņu kaut ko pajautāju, tu atbildi tikai t6, ka viņa ir laba speciāliste. Ka viņai ir izcils talants.

-    Viņai patiešām tāds piemīt. Varu apzvērēt, ka attiecībā uz viltojumiem viņai piemīt kaut kāds sestais prāts. Arī nozudušo mākslas priekšmetu meklēšanā viņai ir satriecoši laba intuīcija.

Sasodīts, viņa bija pietiekami talantīga, lai īstenotu savus draudus, Maks nodomāja. Keidija spētu kļūt par viņa konkurenti. Viņai neapšaubāmi piemita vajadzīgās iemaņas un sakari, lai paveiktu lielu daļu meklēšanas darba. Tomēr doma, ka Keidija varētu mēģināt sameklētos priekšmetus arī atgūt, Maku vairāk nekā biedēja. Taisnība, deviņos gadījumos no desmit pastāvēja tikai neliela fiziskas bīstamības iespēja. Tomēr reizēm, kā uzskatāmi pierādīja gadījums ar Vandeiku, situācija kļuva sarežģīta. Par to meklēšanas biznesa pusi Keidija nezināja neko. Jau pirmajā reizē, kad kaut kas neizdosies, viņa nokļūs lielās nepatikšanās.

Maks saviebās, prātodams, kā Keidija bija beigās atcirtusi: "Ja man būs vajadzīgi muskuļoti palīgi, esmu pārliecināta, ka varēšu tos nolīgt."

-    Tu esi sadarbojies ari ar citiem ārštata konsultantiem, kas bijuši tikpat talantīgi, bet, stāstot par tiem, tev nekad nav bijis tāds balss tonis.

-    Gabriela…

-     Izbeidz, tēt, šis bija pirmais uzdevums, kad aci pret aci sastapies ar Keidiju Brigsu, un, atgriezies no šā darba veikšanas, tu uzvedies dīvaini. Kaut kas ir noticis, es to zinu.

Gabriela negrasījās pieļaut, lai tēvs novirzītu sarunu uz citu tematu, un Maks, iedams pie nākamā gobelēna, to saprata. Viņš nopētīja vienradzi gobelēna vidū.

-     Brigsas jaunkundze pārkāpa pieņemto reglamentu, - viņš piesardzīgi ieminējās. - Bruņucepures atgūšanas procesā radās problēmas. Galu galā viss beidzās labi, bet mums nācās iesaistīt policiju.

Gabriela redzami atplauka.

-    Tu gribi teikt, ka Brigsas jaunkundze visu salaida grīstē?

-    Tā es gluži neteiktu.

-    Viņa salaida visu grīstē. Tas nu man skaidrs. Viņa pilnīgi visu salaida grīstē, vai ne? - Tagad Gabriela izskatījās ļoti apmierināta. - Tātad tu viņu atbrīvoji no konsultantes amata?

-    Ne gluži.

-            Kāpēc ne? Tu pats tikko teici, ka viņa pārkāpa reglamentu un ka tev nācās iesaistīt policiju. Tu man allaž esi sacījis, ka centies atgūt savu klientu īpašumus, ja vien tas ir iespējams, neiesaistot tiesībsargājošos orgānus. Tieši tas arī ir svarīgākais iemesls, kāpēc cilvēki izmanto "Atraduma" pakalpojumus. Viņi nevēlas kļūt populāri un izraisīt lieku uzmanību.

-    Reizēm no tā nevar izvairīties. Šī bija viena no tādām situācijām.

-     Tu tikko teici, ka Brigsas jaunkundze pārkāpusi reglamentu. Kāpēc tu tagad viņu aizstāvi? - Gabriela spītīgi noprasīja.

-    Es viņu neaizstāvu. Ārštata konsultantiem tiek pieļauta zināma rīcības brīvība. Tāpēc jau arī viņi ir ārštata konsultanti, nevis pastāvīgie. - Sasodīts! Tagad viņš pats meklēja attaisnojumus Keidijas rīcībai. - Viņa šajā darbā ir iesācēja. Gan iemācīsies. - Droši vien smagā veidā, Maks nodomāja, it īpaši tad, kad mēģinās nolīgt tos muskuļotos vīriešus.

-    Ko tu domāji, sacīdams, ka ne gluži esi atbrīvojis Brigsas jaunkundzi no amata?

-    Es nolēmu dot viņai vēl vienu iespēju, jo viņai piemīt šim darbam vajadzīgais talants. Bet viņa apgalvoja, ka vairs nevēloties konsultēt "Atradumu".

-    Tu gribi teikt, ka viņa saskaitās un aizgāja pati?

-    Tas ir diezgan tuvu patiesībai.

-     Kāpēc tad tu neteici uzreiz? Tad jau laikam šis jautājums ir atrisināts, vai ne? - Gabriela bija acīm redzami atvieglota. - Tagad tev nevajadzēs uztraukties, ka viņa turpmāk varētu salaist grīstē vēl kaut ko, vai ne?

-     Acīmredzot nevajadzēs. Vai tu negribi man pateikt, kas tev ir pret Brigsas jaunkundzi? Tu pat nekad neesi viņu redzējusi.

Gabriela novērsās un cītīgi pētīja gobelēnu.

-    Es neuzskatu, ka viņa būtu tev pietiekami laba.

Maks apmulsa.

-    Sasodīts, ko tad tas nozīmē?

-   To ir grūti izskaidrot. - Gabriela piesarka. - Ikreiz, runājot par viņu, tava balss kļūst tāda domīga. It kā viņa tev liktu justies nomāktam vai tamlīdzīgi.

Tāds nu ir rezultāts, ja jaunus cilvēkus aizsūta uz koledžu, Maks domās notejea. Viņš negrasījās deviņpadsmit gadu vecajai meitai skaidrot atšķirību starp neapmierinātu seksuālu uzbudinājumu un klīnisku depresiju. Viņš nebija pārliecināts, vai arī pats izprot to tehniskās nianses.

-    Es neesmu nomākts.

-    Vai esi pārliecināts?

-    Noteikti.

-     Varbūt tev vajadzētu aprunāties ar dakteri Dženiju, tēt.

Doma par to, ka jārunā ar vecmāmiņai līdzīgo ārsti, kura gan Gabrielai, gan viņam pašam bija palīdzējusi tikt pāri bēdām pēc Reičelas nāves un vēlāk devusi Makam padomus jūtīgās pusaudzes audzināšanā, viņu biedēja. Viņš nespēja iztēloties, kā centīsies labajai dakterītei izskaidrot atšķirību starp seksuālu mulsumu un klīnisku depresiju.

-     Es jūtos lieliski, Gabriela. - Jau sen vajadzēja nomainīt sarunas tematu. - Labā ziņa ir tā, ka Djūijs un Nočs ar Vandeika palīdzību varēs dzīvot kā nieres taukos.

Šī piebilde patiesi lika Gabrielai aizmirst iepriekšējo sarunu. Viņa atplauka.

-    Vai Vandeiks par to veco bruņucepuri viņiem iedeva tonnu naudas?

-     Tieši tā. Vandeiks pret naudu izturas ļoti nevērīgi. Manuprāt, viņu vairāk interesē sērfošana un seno bruņutērpu kolekcionēšana, nevis izdevīgi darījumi. Ar to naudu, ko Vandeiks Djūijam un Nočam iedeva, viņi var nomaksāt aizņēmumu par savu muzeju un paplašināt tā kolekcijas. Viņi ir kā prātu zaudējuši no laimes.

Gabriela pasmaidīja.

-     Ei, tas ir lieliski! Varu saderēt, ka vectēvs priecājās, uzzinot, ka tu esi varējis viņiem palīdzēt.

-    Es viņam vakar piezvanīju. Viņš priecājās, uzzinot, ka Nočs un Djūijs tagad finansiāli ir nodrošināti. - Maks piegāja pie nākamā gobelēna, domās saņemdamies turpmākajam. - Ja jau esam sākuši runāt par finansēm, ir kaut kas tāds, par ko gribu ar tevi apspriesties.

-    Tikai nesaki, ka esi pārdomājis un šogad man nepirksi mašīnu. Man taču nevajadzēs gaidīt līdz otrajam kursam?

-    Nē, par mašīnu es neesmu pārdomājis, mīlulīt. Es grasos pārdot māju.

Tas lika Gabrielai sastingt - tieši no tā Maks bija baidījies. Viņa strauji aizgriezās no gobelēna, lai ar šokētu sejas izteiksmi uzlūkotu tēvu.

-    Vai tu runā nopietni? - Gabriela jautāja.

-    Es vēl tikai par to domāju, - viņš klusi atbildēja. - Vēl neesmu to pieteicis pārdošanai. Bet - jā, es runāju nopietni.

-    Tēt, tu nedrīksti tā darīt! - Gabrielas balss kļuva spalgāka. - Tu to nedrīksti.

-    Gabriela, tagad, kad lielākoties mājās esmu viens, man tā kļuvusi par lielu. Man nav laika tik milzīgam dārzam. Tu taču zini, ka es daudz vairāk ceļoju. Man būtu izdevīgāk dzīvot tuvāk kādai lidostai. No mājām līdz Sanfrancisko ir garš brauciens.

-     Bet kas notiks tad, kad es brīvdienās un vasarās atgriezīšos?

Maks viegli pasmaidīja.

-    Neuztraucies! Es parūpēšos, lai manā jaunajā dzīvesvietā būtu otra guļamistaba.

-    Ne jau par to es runāju. - Gabriela nervozi atmeta ar roku. - Reizi nedēļā ierodas Tompsones kundze, lai iztīrītu māju. Ja tev nepieciešams dārznieks, vari tādu nolīgt. Es saprotu, ka līdz Sanfrancisko lidostai ir tāls ceļš, bet, ja tu nevēlies vadīt automašīnu pats, vari taču braukt ar vilcienu, vai ne?

Maks bija zinājis, ka to nebūs viegli nokārtot.

-    Mīlulīt, es saprotu, ka tev šī ziņa nāk pilnīgi negaidīti.

-    Tā taču ir mūsu māja. Mēs tur allaž esam dzīvojuši.

-    Tu tagad esi pieaugusi. Mēs abi zinām, ka tu vairs neatgriezīsies mājās, lai dzīvotu tur pastāvīgi.

-     Uz to gan nepaļaujies! - Gabriela saviebās. - Esmu dzirdējusi, ka bērni, kuriem nav darba, bieži atgriežas ģimenes ligzdiņā, lai izmantotu brīvo istabu un brīvu uzturu, līdz būs atraduši kādu darbu.

-    Tā nav nekāda problēma. Ja tev pēc koledžas beigšanas kādu laiku būs nepieciešama vieta, kur uzturēties, mēs kaut ko izgudrosim. Es likšu, lai mans jurists sagatavo attiecīgu līgumu, ko tu parakstīsi. Pavisam nopietni. Tas nevarētu radīt nekādus sarežģījumus.

Gabriela saspringa.

-    Tas nav nekāds joks. Es nespēju noticēt, ka tu patiesi pārdosi mūsu māju.

-    Kā jau teicu, vēl neesmu to pieteicis pārdošanai.

-    Bet tu grasies to pieteikt, vai ne?

Maks vilcinājās.

-Jā.

Gabriela ciešāk satvēra rokassomiņas siksnu.

-    Tam ir sakars ar to, ka neveicās Noča un Djūija lietā, vai ne?

Tagad bija Maka kārta apjukt no pārsteiguma.

-     Nē, nepavisam ne. Es par to esmu domājis jau labu laiku.

-    Es tam neticu. - Viņa vērīgi ielūkojās Maka sejā. - Tēt, tikai, lūdzu, nesaki, ka iejaukta Keidija Brigsa.

-    Keidijai ar to nav pilnīgi nekāda sakara.

-    Vai esi par to pārliecināts?

Maks izmisis papurināja galvu.

-     Kas liek tev domāt, ka Keidijai Brigsai ir kāds sakars ar manu lēmumu pārdot māju?

-    Es nezinu. Zinu vienīgi to, ka līdz šodienai tu ne reizi neesi par šo ideju pat ieminējies. - Viņa saviebās. - Ak dievs, tēt, es nespēju noticēt, ka tu tā izturies kaut kādas sievietes dēļ. Vai tad tu tam neesi mazliet par vecu?

-    Kam? - Maks neitrāli pajautāja.

Gabrielas vaigi koši piesarka.

-    Tu zini, ko es domāju.

-    Nē, man šķiet, ka nezinu vis.

-     Beidz mani ķircināt, tēt! Tas ir pārāk svarīgi. Mēs taču runājam par mūsu māju.

Maku uztrauca asaru mirdzums, kas šķita pazibam meitas acīs. Viņš aplika roku ap Gabrielas pleciem.

-     Nomierinies, mīlulīt! Es negrasos neko sasteigt. Es visu rūpīgi pārdomāšu. Vēl jāpieņem daudzi lēmumi. Nāc, aiziesim kaut kur paēst pusdienas.

Vēlāk pēcpusdienā Maks līdz ar ļoti kluso Gabrielu sev blakus devās pusotras stundas garajā braucienā dienvidu virzienā. Viņš aizveda meitu līdz pat kopmītnei Kaliforni- jas universitātes studentu pilsētiņā Santakrusā un pats atkal sēdās mašīnā, lai dotos garajā mājupceļā.

Atpakaļceļš vēlreiz veda uz ziemeļiem, uz Sanfrancisko un pāri Zelta Vārtu tiltam, pāri paugurainajiem piekrastes pakalniem un vēl tālāk - uz zaļi zeltaino Sonomas apvidu.

Maks brauca pa 101. šoseju līdz pagriezienam, kas veda uz omulīgo veco māju, kura pagājušā gada laikā bija kļuvusi pārāk liela un pārāk tukša. Trīsjoslu iebraucamajā ceļā viņš apstādināja mašīnu un izslēdza motoru.

Kādu laiku viņš palika tā sēžam, atspiedis rokas pret stūri, un pētīja māju, kurā bija pieredzējis, kā viņa ļoti gudrā un ļoti piemīlīgā mazā meitenīte pieaug par ļoti gudru un ļoti piemīlīgu jaunu sievieti.

Maks bija pateicīgs šai vecajai mājai. Tā viņam bija palīdzējusi audzināt Gabrielu. Tā viņiem abiem bija sniegusi patvērumu pēc Reičelas nāves un bez mātes palikušajai meitenei nodrošinājusi stabilitāti un drošības sajūtu. Taču māja bija paveikusi savu darbu, un tagad tā glabāja vienīgi senas atmiņas. Lai cik ļoti Maks centās, viņš nespēja vairs ilgāk sevi iedomāties staigājam pa šīm istabām ar augstajiem griestiem. Durvis, kas veda uz pagātni, gaidīja, lai Maks tās aizvērtu.

Gabriela bija pareizi uzminējusi. Pēdējā darba laikā kaut kas bija noticis. Maks bija daļēji pavēris citas durvis un mokoši īsu mirkli paspējis ieskatīties pats savā nākotnē.

11

Makam bija nepieciešamas desmit dienas - tās viņš aizvadīja smagās, drūmās un nopietnās pārdomās, kuras Gabriela droši vien kļūdaini uzskatītu par sapņošanu vai, vēl ļaunāk, par depresiju, - lai sagudrotu plānu.

Kā jau ar plāniem bieži notiek, arī šis droši vien bija diezgan muļķīgs, Maks nosprieda, apstādinādams mašīnu Keidijas durvju priekšā. Bet viņam vajadzēja ar to iztikt, pirmkārt jau tāpēc, ka viņam nebija izdevies izgudrot neko tādu, kas iedvestu vairāk cerību.

Kad Maks jau bija gandrīz minūti spiedis zvana pogu, Keidija atvēra durvis. Viņa bija basām kājām. Tumšie mati bija saņemti atpakaļ stingrā mezglā, kas īpaši izcēla viņas interesantos sejas vaibstus. Viņa bija ģērbusies zeķbiksēs un triko, bet ap vidukli apsējusi svārciņiem līdzīgu seksīgu auduma gabalu. Viss viņas apģērbs bija pilnīgi melns. Maks prātoja, vai tā varētu būt slikta zīme.

Keidija mirkli lūkojās uz viņu ar tādu sejas izteiksmi kā sieviete, kura pie savām parādes durvīm tikko ieraudzījusi citplanētieti.

-    Man bija jādodas darba darīšanās uz Santabarbaru, - Maks neomulīgajā klusumā ierunājās. - Gadījās būt tepat tuvumā. Datorā bija pierakstīta tava adrese. Nospriedu izmantot šo izdevību un paskatīties, vai esi mājās.

Nospriedu, ka nolēkšu no šīs klints, jo neko labāku izdomāt nevarēju, un juku vai prātā, cenzdamies atrast ieganstu, lai tevi atkal satiktu, viņš klusībā piebilda.

Keidija pāris reižu samirkšķināja acis, izskatīdamās pārsteigta un mazliet apmulsusi. Tomēr ne dusmīga, Maks nodomāja. Tā jau bija laba zīme. Viņš saklausīja mūziku, kas skanēja gaitenī aiz Keidijas muguras. Mocarts.

-    Tu mani pārsteidzi, - Keidija sacīja. - Es tikko grasījos beigt savus jogas vingrojumus.

-    Es neiedomājos, ka varētu tevi iztraucēt.

-    Nē/ nē, nekas! - Keidija ātri atsaucās. - Es tikai necerēju, ka tu ieradīsies pats personiski.

-    Vai ir vēl kāds veids, kā ierasties?

-    Man šķita, ka tu vispirms piezvanīsi, lai apspriestu situāciju. - Tagad izklausījās, ka viņa ir saīgusi, varbūt pat uzbudināta. - Kā noprotu, fakts, ka esi šeit, nozīmē - tu esi ieinteresēts?

Keidija gaidījusi, ka viņš piezvanīs? Un Makam bija šķitis, ka viņam veiksies, ja varēs dabūt kāju Keidijas durvju spraugā. Viņam uzlabojās garastāvoklis. Acīmredzot viņš bija palaidis garām kādus nozīmīgus signālus. Šī gan nebūtu pirmā reize.

-    Es esmu ieinteresēts, - viņš sacīja, uzmanīgi laipodams pa šo vārdu radīto mīnu lauku. - Pilnīgi noteikti ieinteresēts.

-    Labi. - Viņas acīs atmirdzēja kaut kas līdzīgs atvieglojumam. - Kā noprotu, tajā ziņojumā, ko vakar atstāju tavā automātiskajā atbildētājā, es droši vien neizteicos pārāk skaidri.

-    Nu, nu… - Viņš centās runāt ļoti nenoteikti un domās fiksēja, ka tūlīt pēc atgriešanās viesnīcā jāpārbauda automātiskā atbildētāja ieraksti. Viņš tos nebija pārbaudījis kopš vakardienas pēcpusdienas. Viņš bija pārāk nodarbināts ar domu, kā padarīt šo ierašanās ainu šķietami nejaušu un neplānotu.

-    Es tevi nevainoju, ja esi apmulsis.

-    Esmu bijis apmulsis arī agrāk, - Maks apgalvoja. - Pie tā pierod.

Keidija viņam veltīja mazliet mīklainu smaidu.

-    Es būtu piezvanījusi jau agrāk, bet biju izbraukusi ārpus pilsētas, un šeit tik daudz kas atgadījās.

-    Es arī pats īsti nesekoju līdzi, kas notiek, - Maks atzinās. - Nezināju, ka tu biji aizbraukusi. - Viņš piepeši atcerējās Keidijas plānus par "Atradumam" konkurējošas firmas izveidošanu. Viņam pakrūtē sažņaudzās. - Vai gadījās kāds konsultējams darbs?

-     Nē, bēres. Kamēr palīdzēju atgūt tās bruņas taviem draugiem, nomirusi mana vectēva māsa.

-    Vectēva māsa? - Maks pārsteigts jautāja. - Tu runā par Vestu Brigsu? Galerijas "Chatelaine" vadītāju?

/ -Jā.

-     Man ļoti žēl. - Maks nespēja noticēt, ka palaidis garām šos jaunumus. Viņš apņēmās turpmāk sekot lidzi visiem mākslas pasaules notikumiem. Ja viņš nebija pamanījis Vestas Brigsas nāves ziņu, tad pagājušo desmit dienu laikā bijis vairāk nekā izklaidīgs. Dzīvojis pilnīgā miglā. - Es to nezināju.

-    Ārsts uzskata, ka, peldoties vienai, viņai uznākusi neparasti spēcīga panikas lēkme. Viņa pati droši vien uzskatījusi, ka tā ir sirdslēkme. Simptomi mēdz būt ļoti līdzīgi. Ārsts manām māsīcām Silvijai un Leandrai sacījis, ka, ņemot vērā Vestas stipri izteikto tieksmi uz panikas lēkmēm, viņa droši vien ļoti ātri pagurusi, zaudējusi orientāciju un pakļuvusi zem ūdens.

-    Man ļoti žēl, - Maks vēlreiz noteica. Viņš nevarēja iedomāties, ko vēl šādos apstākļos varētu sacīt. - Tas noteikti bija šoks.

-    Ikviens Vestai sacīja, ka nevajadzētu peldēties vienai, it īpaši vēlu vakaros, kad viņa mājās ir viena pati. Bet mana tante allaž izcēlusies ar ļoti spēcīgu raksturu.

Maks pamāja.

-    Tāda īpašība jūsu ģimenē acīmredzot ir iedzimta.

Keidijas seja uz brīdi sastinga. Tad viņa nopūtās.

-     Par to es nestrīdēšos ar tevi. - Viņa pakāpās atpakaļ. - Laikam būs labāk, ja tu ienāksi iekšā. Man tev sīkāk jāpastāsta par situāciju, un durvju priekšā es to nevēlos darīt. Vai gribi ledus tēju?

Ledus tēju Maks cienīja tikpat maz kā karstu tēju, tomēr viņš saprata, ka jāpiemērojas.

-    Izklausās lieliski, - viņš noteica, ieiedams priekštelpā.

Keidija ieveda viņu plašā dzīvojamā istabā ar koši baltām sienām un minimālisma stilam atbilstošām mēbelēm.

-    Apsēdies! - Viņa pamāja uz elegantu melnu krēslu.

Viņas dzīvoklis bija otrajā stāvā. Bīdāmas stikla durvis

veda uz burvīgām flīzēm klātu balkonu. Maks palūkojās ārā un ieraudzīja rūpīgi koptu dārzu. Starp košiem mākslinieciski sagrupētiem augiem burbuļoja neliela strūklaka.

Dārga, gaumīga un līdzīga ainava kā daudziem augstākās sabiedrības pārstāvju mitekļiem šajā apvidū.

Tieši Keidijas dzīvokļa iekšpuse ar tās skulpturālo plašumu un mūsdienīgo iekārtojumu bija tā, kas Maku pārsteidza. Viņš izvēlējās melno modernā itāliešu stila krēslu, kas bija novietots uz sārta paklāja, un vēroja, kā Keidija apiet ap stikla leti ar melnu un tirkīzzilu flīzīšu virsmu. Viņa atvēra nerūsējošā tērauda ledusskapi un izņēma krūku. Tēja tajā bija dzintara krāsā.

-    Tas nav gluži tas, ko biju gaidījis, - Maks sacīja, vērodams, kā Keidija ielej tēju divās glāzēs.

Keidija pacēla galvu.

-    Par ko tu runā?

Maks viegli pamāja ar roku, norādot uz telpas iekārtojumu.

-     Ņemot vērā tavu profesiju un izcelsmi, biju domājis ieraudzīt tevi dzīvojam daudzu patiesi vērtīgu antikvāro mēbeļu ieskautai.

-     Es lielu daļu sava darba laika pavadu kopā ar antīkiem priekšmetiem. - Keidija paņēma glāzes un ienesa tās dzīvojamā istabā. - Es atklāju, ka mājā mani apmierina modernais stils. Tādējādi es šeit varu padomāt citādi nekā tad, kad etsmu iegrimusi pagātnē.

-    Loģiski. - Maks paņēma vienu glāzi un centās izskatīties tā, it kā viņam būtu kaut neliela nojausma par to, kas notiek. - Kā jau teici, tavs atstātais ziņojums bija diezgan neskaidrs, tāpēc tu varētu sākt vēlreiz visu no sākuma un pati man to izstāstīt.

-    Labi.

Viņa piegāja pie dīvāna ar zemu atzveltni un ieritinājās tā stūri, vienu slaido kāju saliekusi ceļgalā. Maks pamanīja uz stikla galdiņa dīvāna priekšā krēmkrāsas piezīmju papīra lapu ar ļoti glītā, sievišķīgā rokrakstā rakstītām rindām. Līdzās papīram bija atvērta aploksne. Virs tās atradās maza, smalki veidota zelta atslēga ar zilu dārgakmeni.

-     Visu garo notikumu pārstāstot īsāk, - Keidija sacīja, - tante Vesta papildus man novēlētajai mājai, kādai vērtīgai rotaslietai un savai antīko lādīšu kolekcijai atstājusi ari "Chatelaine" akciju kontrolpaketi. Visa ģimene vēl joprojām ir šokā.

-    Kāpēc gan tas ir tik dīvaini, ka viņa tev atstājusi akcijas?

-     Viņa zināja, ka mani nepavisam neinteresē kompānijas darba vadīšana. Ģimenē visiem bija skaidrs, ka viņa savas akcijas atstās manai māsīcai Silvijai, kura ir uzņēmuma pašreizējā vadītāja.

-    Un tagad?

Keidija domīgi dzēra tēju, tad nolika glāzi.

-     Tagad nezin kāda iemesla pēc es turu "Chatelaine" nākotni savās rokās, un man nav ne jausmas, kādēļ Vesta parūpējusies, lai tā notiktu.

-    Tātad, kā noprotu, apsveikums būtu nevietā?

-    Es jau tev teicu, ka nekad neesmu gribējusi vadīt "Chatelaine". Finanšu operācijas, perspektīvie plāni pieciem turpmākajiem gadiem un pensiju atvieglojumu programmas mani drausmīgi garlaiko. Tante Vesta to zināja.

-    Un tomēr viņa tās akcijas uzgrūda tev.

-    Jā. - Keidija ar vienu eleganti manikirēto nagu pabun- goja pa stiklu. - Turklāt tādā laikā, kad liktenim labpaticis nostādīt "Chatelaine" krustcelēs.

-    Kādās krustcelēs?

-    Nākamajā mēnesī uzņēmuma padomei bija paredzēts balsot par galerijas apvienošanos ar Ostrija un Pousta galeriju. Piedāvājums tiek apspriests jau mēnešiem ilgi.

Maks juta, ka tagad viņam zem kājām ir stingrāks pamats. Viņš jau šo to zināja par ilgi pastāvošo draudzīgo konkurenci starp abām privātajām kompānijām.

-    Tā patiesi būtu nozīmīga rīcība, - viņš sacīja.

-Tai pavērtos daudz iespēju. Apvienojot "Chatelaine" un Ostrija un Pousta galerijas resursus, jaunā kompānija nonāks augstākajā ligā, vismaz mākslas pasaulē noteikti. Silvija pat runā par paplašināšanos Austrumu piekrastē un iespējamās filiāles atvēršanu Londonā. Rendals un Sten- fords vēlas nodibināt arī interneta kompāniju.

-    Kas ir Rendals un Stenfords?

-    Rendals ir Rendals Pousts, - Keidija atbildēja. - Viņa vectēvs Rendals Ostrijs nodibināja Ostrija galeriju. Ostrija meita vēlāk apprecējās ar Džonu Poustu. Ostrijs znotu padarīja par savas firmas partneri, un galerija ieguva Ostrija un Pousta nosaukumu.

Maks atcerējās šo vārdu.

-    Rendals Pousts ir tavs bijušais vīrs, vai ne?

Keidijas seja saspringa.

-Jā.

Pirms Maks pašā sākumā sazinājās ar Keidiju, viņš bija rūpīgi ievācis par viņu informāciju. Pousts bija vīrietis, no kura Keidija bija šķīrusies pēc deviņas dienas ilgas laulības. Maku urdīja nevaldāma ziņkāre, tomēr viņš redzēja, ka Keidija nav noskaņota klāstīt par savām attiecībām ar bijušo vīru.

-    Tātad Stenfords būs Stenfords Felgrovs? - viņš pavaicāja. - Pašreizējais Ostrija un Pousta galerijas prezidents un padomes priekšsēdētājs?

-     Tieši tā. Džons Pousts nomira, kad viņa dēlam Ren- dalarn bija trīspadsmit gadu. Rendala māte apprecējās otrreiz ar Stenfordu Felgrovu. - Keidijas lūpas bija savilktas drūmā līnijā. - Džoslina Pousta nomira 110 alkoholisma un piecdesmit vienu procentu Ostrija un Pousta galerijas akciju atstāja savam otrajam vīram. Stenfords Felgrovs pārņēma galerijas vadību savā ziņā. Šobrīd Rendals ir tikai jaunākais partneris firmā, ko dibinājis viņa vectēvs un mantojusi viņa māte.

-    Tavam bijušajam vīram noteikti bijis grūti ar to samierināties.

-    Jā,. - Keidija uz brīdi apklusa. - Rendals un Stenfords šo situāciju ir atrisinājuši, sadalot kompāniju divās atšķirīgās jomās. Stenfords rūpējas par finanšu operācijām. Patiesību sakot, tas viņam labi padodas. Katrā ziņā viņš ir pratis noturēt Ostrija un Pousta galerijas peļņu. Silvija apgalvo, ka peļņas ziņā šis viņiem ir bijis rekordgads. Rendals ir tas, kuram ir izglītība mākslas un antikvārajā jomā, kā arī sakari. Viņš strādā ar klientiem un sagādā nozīmīgus darījumus. Viņi uzstāj, ka galerijas vajadzētu apvienot.

-    Vai esmu kaut ko palaidis garām? Vai ar apvienošanos ir kāda problēma?

-    Tas patiesi ir grūts jautājums. - Keidija pabungoja pa stiklu. - Līdz pat pavisam neilgam laikam pirms tantes nāves viss virzījās tā, ka nākamajā mēnesī uzņēmuma padome būtu balsojusi par apvienošanos. Nebūtu vajadzējis rasties nekādām problēmām. Abu uzņēmumu padomes vēlējās, lai šī apvienošanās notiktu. Abu pušu ģimenes locekļi ar cerībām raudzījās nākotnē.

Viņa spēji apklusa.

-    Bet? - Maks pamudināja.

-     Bet dažas dienas pirms noslīkšanas tante Vesta atlika šo balsojumu. Apmēram tajā pašā laikā viņa izdarījusi grozījumus savā testamentā, atstājot "Chatelaine" akcijas man.

-    Un tu nezini, kāpēc?

-    Viņa tikai sacīja, ka pēdējā brīdī viņai radušās šaubas par apvienošanās lietderīgumu.

Maks brīdi to apdomāja, tad paraustīja plecus.

-     Ja tā bija taisnība, tad kāpēc gan viņa to visos sīkumos neapsprieda ar tavu māsīcu Silviju un citiem padomes locekļiem?

-    Es nezinu. Droši vien tāpēc, ka viņa nebija pārliecināta par saņemto informāciju. - Keidijas rokas ap glāzi redzami saspringa. - Mana tante pēc dabas bija noslēpumaina, un šī tendence uz vecumu vēl vairāk pastiprinājās. Viņa reti ar kādu dalījās savās domās. Tomēr es zinu, ka viņa atbalstīja apvienošanos, vismaz tā bija pirms pavisam neilga laika.

-    Es tev ticu. Vesta Brigsa kontrolēja "Chatelaine". Kaut kas tik nozīmīgs kā kompāniju apvienošanās nebūtu varējis nonākt līdz balsošanai bez viņas piekrišanas.

Keidija aplika roku ap paslieto ceļgalu un uzlūkoja Maku. Viņas sejas izteiksme pauda nemieru.

-    Manuprāt, pavisam nesen kaut kas ir noticis. Kaut kas tāds, kas licis viņai šaubīties.

Atlaidies krēslā ērtāk, Maks izstiepa kājas un nopētīja savu kurpju purngalus.

-     Kad viņa izdarīja grozījumus savā testamentā, lai atstātu akcijas tev?

-    Advokāts apgalvoja, ka tas izdarīts apmēram nedēļu pirms viņas nāves.

Maks pacēla galvu.

-    Ja tev taisnība, tad tas, kas licis viņai šaubīties par apvienošanās lietderīgumu, ari noteikti atgadījies apmēram tajā pašā laikā.

-Tāda ir mana teorija.

Maks iedzēra mazliet tējas, ar piepūli atturējās no sa- viebšanās un nolika glāzi uz melna paliktnīša.

-    Un tu gribi noskaidrot, kas bijis tas, kas viņai licis šaubīties par apvienošanās lietderīgumu, vai ne?

-Jā.

Maks uzlukoja Keidiju.

-    Un kāda tur būtu mana loma?

-    Vai tad tā nav acīm redzama? Es gribu nolīgt tevi, lai tu man palīdzētu noskaidrot, kas īsti notiek.

-    Nolīgt mani? - Maks bija tik pārsteigts par Keidijas nevērīgo paziņojumu, ka labu brīdi viņš nespēja atgūties. - Tu gribi nolīgt mani?

-    Kas tur tik dīvains? Kā jau es minēju ziņojumā, ko atstāju tavā automātiskajā atbildētājā, man ir nepieciešams izmeklētājs, un tu pazīsti mākslas jomu.

-     Keidij, es meklēju un palīdzu atgūt nozudušus mākslas priekšmetus. Es neizmeklēju tumšas finansiālās situācijas. Tā ir pavisam atšķirīga darba joma. Izklausās, ka tev nepieciešama laba grāmatvedības firma.

-    Varbūt. Bet Silvija man sacīja, ka "Chatelaine" grāmatveži ir ļoti rūpīgi pārbaudījuši Ostrija un Pousta dokumentus. Un viņas ar Vestu lūdza, lai papildus šos dokumentus pārbauda arī Silvijas vīrs Gārdners.

-    Kā noprotu, Gārdners ir grāmatvedis?

-Jā. Sertificēts grāmatvedis. Viņam Fantompointā ir pašam sava firma. Viņš apstiprināja galerijas grāmatvežu slēdzienu. Finansiālajā ziņā Ostrija un Pousta galerijas darbība izskatās lieliski.

-     Kāds, kurš zina, ko dara, var finansiālās problēmas noslēpt.

-     Jā, bet pēc tam, kad bija pārskatījusi grāmatvedības dokumentus, tante taču neatkāpās no domas par apvienošanos. Viņas lēmums atliķt balsojumu radās apmēram tajā pašā laikā, kad viņa pieteicās vizītēs pie kāda vīra, vārdā Džonatans Ārdens.

-    Kas ir Ārdens?

Keidija nopūtās.

-    Apsoli, ka nesmiesies.

-    Tici - man nav noskaņojuma smieties.

-    Ārdens ir ekstrasenss.

Pagāja kāds brīdis, līdz Maks aptvēra un apdomāja šo informāciju.

-Tāds, kurš apgalvo, ka viņam piemīt… ē… paranormā- las spējas? - viņš piesardzīgi pajautāja. -Jā.

-    Tu taču nejoko, vai ne?

-    Nē, - Keidija gurdi atsaucās. - Es nejokoju.

-     Ir mazliet pagrūti iedomāties, ka "Chatelaine" vadītāja konsultējas ar ekstrasensu. Vai esi pārliecināta, ka uz mūža beigām tava tante bija pie vesela saprāta?

-            Vairāki ģimenes locekļi par to šaubījās, - Keidija atzinās. - Bet es dažu pagājušo mēnešu laikā runājos ar viņu pa telefonu. Man viņa šķita tikpat saprātīga un skaidri domājoša kā parasti.

-    Vai viņa jau sen interesējās par tādiem jautājumiem?

-    Par metafiziku? Nē.

-     Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc viņai piepeši radās tāda interese?

-    Nē. - Keidija nolika Savu glāzi. - Vizītes pie ekstrasensa bija viņai pavisam neraksturīgas. Viņai nekad nebija pieticis pacietības uzklausīt jebkādus zīlniekus un ekstrasensus, un tamlīdzīgus. Pēc viņas domām, tie visi bija krāpnieki.

-    Hmm…

-    Es cenšos paskaidrot vienīgi to, ka šo Ardena apmeklējumu laiks un testamenta grozīšanas laiks ir pārāk dīvaina sagadīšanās, lai tiktu ignorēta. Džonatans Ardens ir ar to saistīts. Es to jūtu.

-    Tu vari to sajust?

-Jā.

-    Un tu ceri, ka es izdomāšu, kādā veidā viņš ar to saistīts?

-    Jā. Un vēl - mums šī izmeklēšana jāsaglabā pilnīgā slepenībā.

-    Slepenībā?

-     Par tiem ekstrasensa apmeklējumiem zina tikai ģimenes locekļi. Apvienošanās piedāvājums gan ir atlikts, tomēr tas vēl joprojām ir aktuāls. Ir būtiski svarīgi, lai mēs neizraisītu nevajadzīgas šaubas par tantes veselo saprātu dažu pēdējo mēnešu laikā. Tāda veida baumas nenāktu par labu ne "Chatelaine", ne Ostrija un Pousta galerijai. Vai skaidrs?

-            Tici man, es klusēšu. - Viņa grimst arvien dziļāk un dziļāk kaut kādā dīvainā sazvērestībā, Maks nodomāja. - Klau, varbūt tu uz to visu skaties no nepareizās puses?

-     Kāda puse vēl atliek?

-    Varbūt tante visas tās akcijas tev atstāja tāpēc, ka vēlējās piespiest tevi atgriezties ģimenes uzņēmumā? Vai esi apdomājusi tādu iespēju?

Keidija ļoti izteiksmīgi papurināja galvu.

-     Viņa saprata, ka es nevēlos piedalīties "Chatelaine" darbā. Viņa piekrita manam lēmumam.

-    Vai esi par to pārliecināta?

Keidija mirkli vilcinājās.

-Jā.

Maks pamanīja tikko'jaušamas šaubas un uzstājīgi turpināja:

-     Varbūt viņa tomēr nebija tam piekritusi? Pašos sirds dziļumos nebija. Ģimenes uzņēmumu dibinātāji bieži vien ļoti noteikti zina, kam viņi vēlas atstāt mantojumā savu uzņēmumu. Ja tava tante bija pārliecināta, ka tev vajadzētu atgriezties šajā uzņēmumā, varbūt viņa šīs akcijas uzskatījusi par līdzekli sava mērķa īstenošanai.

Keidija uzlūkoja piezīmju papīra lapu un atslēgu uz galdiņa.

-     Par tādu iespēju es nebiju iedomājusies, - viņa negribīgi atzinās.

-     Tā varētu būt gluži loģiska, - Maks piebilda. - Ja tā tiešām ir, nevajadzētu rasties īpaši lielām problēmām, lai savas akcijas atdotu atpakaļ ģimenei. Ir taču jābūt kādam likumīgam veidam, kā tu vari tās pārrakstīt uz savas māsīcas vai jebkura cita uzņēmuma padomes locekļa vārda.

-    Droši vien.

Maks dziļi ievilka elpu.

-    Tu īsti netici manai loģikai, vai ne?

Keidija aplika rokas ap abiem ceļgaliem un pāri minimāli mēbelētajai istabai uzlūkoja Maku.

-     Nē. Manuprāt, kaut kas nav kārtībā, un es esmu nolēmusi noskaidrot, kas tas ir, pirms pieņemu jebkādus lēmumus par akcijām un apvienošanos.

-    No tā jau es baidījos.

-     Vienīgais jautājums: vai tu gribi vai negribi pieņemt darbu, kuru es tev piedāvāju?

Kādu dienu nāksies iemācīties būt piesardzīgam, uz ko pats uzprasās, Maks nodomāja. Šodien viņš bija ieradies šeit, cerēdams atjaunot ērkšķainās attiecības ar neprognozējamu sievieti. Ja pieņem, ka darbs nozīmē attiecības, viņš savu mērķi bija sasniedzis.

-    Ko tu darīsi, ja es no tā atteikšos? - viņš pajautāja.

-     Vēl nezinu. - Keidija domīgi savilka lūpas. - Droši vien sameklēšu citu izmeklētāju, kas man palīdzētu noskaidrot visu par Džonatanu Ārdenu. Es ļoti labprāt strādātu kopā ar tevi, jo tu neesi tik plaši pazīstams. Diez vai kāds Ostrija un Pousta galerijā vai "Chatelaine" vispār jebkad ir par tevi kaut ko dzirdējis. Tāda veida anonimitāte šajā gadījumā būtu ļoti noderīga.

-     Allaž esmu zinājis, ka būt mazpazīstamam ir liela priekšrocība.

Keidija nogaidīja un neko neteica.

-     Kāpēc man ir tāda sajūta, - Maks pēc brīža vaicāja, - ka tu man nestāsti visu līdz galam?

-    Ko tu ar to gribi teikt? - Keidija ar aizvainotas nevainības izteiksmi balsī pajautāja.

Maks klusi ievaidējās. Keidija patiešām viņam kaut ko slēpa. Ja viņam būtu kaut kripatiņa veselā saprāta, viņš neietu ne tuvumā šim uzdevumam.

-    Lai nu paliek, - viņš atteica. - Es uzņemšos šo darbu.

-    Lieliski. - Viņa žilbinoši uzsmaidīja Makam, palaida vaļā ceļgalus un nolaida kailās kājas lejā uz grīdas. - Tagad, kad tas ir norunāts, mēs varam apspriest mana plāna detaļas.

Nojauta lika Makam saspringt.

-    Vai to ir daudz - to detaļu?

-    Kā jau teicu, es nevaru tā itin vienkārši ierasties Fan- tompointā sava personiskā izmeklētāja pavadībā. Tas ne vien aizsāktu nepatīkamās baumas par abu galeriju finansiālo stāvokli, bet arī aizvainotu daudzus cilvēkus. Un vēl - tu taču uzdosi visādus jautājumus. Protams, delikāti.

-    Paklau, es visu daru delikāti. - Tā nu bija kļūda. Maks jau kaut kur aiz apvāršņa nojauta briestam nepatikšanu mākoni. Tomēr viņš nespēja saņemties un pagriezt muguru, pirms nav par vēlu.

-    Tev būs jāienāk sabiedrībā kā savējam.

-     Labi. Ko tu esi paredzējusi darīt? Ievedīsi mani kā "Chatelaine" darbinieku?

-     Tāda doma man bija. - Tomēr šo domu viņa ātri atmeta. - Bet tā tev neļautu apgrozīties īstajās aprindās. Tev jāspēj uzturēties manas tantes pasaulē. Tas nozīmē - jābūt starp tiem cilvēkiem, ar kuriem viņa kontaktējās savā ikdienas dzīvē. Tie ir ģimenes locekļi, draugi, klienti.

Maks, neviļus apbrīnodams Keidiju, vēroja viņas seju.

-    Tu par to esi ilgi domājusi, vai ne?

-    Kopš bērēm man bijis diezgan daudz laika padomāt.

-     Tātad - kā tu esi paredzējusi iedabūt mani Fantom- pointas īstajās aprindās?

-     Pavisam vienkārši. Es grasos stādīt tevi priekšā kā savu nākamo līgavaini.

Maks vismaz piecas sekundes neizpratnē lūkojās uz Keidiju. Viņš pats miglaini apzinājās, ka tik daudz laika viņam bijis nepieciešams, lai daudzmaz atgūtos no šoka un spētu sakarīgi parunāt.

-     Vai tu runā nopietni? - viņš neticami vienaldzīgā tonī pajautāja.

-      Pilnīgi nopietni. Tā es tevi iedabūšu pašā atvara vidū.

-    Šī metafora ne visai uzmundrina.

-    Nomierinies, tas būs ideāls variants. Šķiet, gandrīz visi jau atmetuši cerības, ka es vispār vairs otrreiz apprecēšos. Visi ir pieņēmuši, ka es savu mūžu aizvadīšu tāpat kā tante Vesta, saproti?

-    Ko tieši nozīmē nākamais līgavainis?

-    Ka mēs par savu saderināšanos vēl neesam paziņojuši oficiāli, bet drīzumā grasāmies to izdarīt.

Maks pamāja.

-    Drīzumā.

-    Tieši tā.

-    Citiem vārdiem sakot, mēs esam it kā daļēji saderināti?

-It kā.

-    Nu, tas katrā ziņā ievieš zināmu skaidrību. Paldies par paskaidrojumu!

-    Tici man, kad es parādīšos Fantompointā kopā ar potenciālo līgavaini, ziņkāre būs milzīga. Galu galā es taču tikko esmu mantojusi "Chatelaine" akciju kontrolpaketi. Cilvēki stāvēs rindā, lai gūtu iespēju tevi pārbaudīt.

-    Brīnišķīgi, - Maks nomurmināja. - Viņi nospriedīs, ka es grasos ar tevi precēties tādēļ, lai iekasētu naudiņu no "Chatelaine".

-    Tieši tā. Vai saproti, kā tas iedarbosies?

-     Katrā ziņā. Visi domās, ka es tevi precu naudas dēļ. Tavas ģimenes locekļi un draugi secinās, ka esmu aprēķinātājs. Bagātības mednieks.

-    Nu labi, tavam ego tas par labu nenāks. Tomēr tas ideāli atbilst mūsu nolūkiem.

-    Ideāli.

-    Nu? - Keidija nepacietīgi mudināja.

-    Kas - nu?

-    Tagad, kad esi dzirdējis visas detaļas, vai tevi vēl joprojām interesē šis darbs?

Viņš gan nebija dzirdējis visas detaļas - ne tuvu tam. Ko viņa slēpa?

-     Protams. - Arī Maks prata tēlot vēsu attieksmi. - Tik un tā man šobrīd nav neviena nopietna darba.

Keidija izskatījās atvieglota.

-    Labi. Tātad tas būtu nokārtots.

-    Es, protams, gribēšu līgumu.

-    Kā, lūdzu?

-    Es nekad nestrādāju bez līguma.

-    A, labi. Tātad līgumu.

-    Pietiks ar standarta līgumu, - Maks piebilda.

-    Tādu, kādu es parakstīju, kad sadarbojos ar "Atradumu"?

-Jā.

Keidija noklepojās.

-    Es… ē… kaut ko sacerēšu.

-    Vai tev nav pamatlīguma?

-    Nu nav. Man nav bijis izdevības palūgt advokātam sastādīt līgumu, ko es varētu izmantot šādam darbam.

-     Žēl gan, - Maks pašapmierināts atteica. - Tu varētu sameklēt pēdējo līgumu, kuru parakstīji ar "Atradumu". Pamattekstu vari aizņemties no tā.

-    Laba doma, - Keidija ne pārāk priecīgi atsaucās.

-    Tagad par manu samaksu, - Maks mierīgi turpināja.

Keidija sēdēja nepakustēdamās.

-    Par to mēs vienosimies vēlāk.

-     Nē, nevienosimies vis. Es padomāšu par to, šovakar dodoties mājup. Līdz rītam būšu nosaucis konkrētu summu. Tad tavā ziņā būs vai nu tai piekrist, vai to noraidīt.

-    Un ja es to noraidīšu?

-    Tu taču vienmēr vari sameklēt citu mazpazīstamu izmeklētāju, kam nebūs iebildumu notēlot nekrietnu aprēķinātāju.

Keidijas acīs pagaisa daļa entuziasma. To nomainīja tē- raudcieta izteiksme.

-Tu grasies padarīt šo gadījumu nepatīkamu, vai ne?

-    Kā es saprotu, tas jau tagad ir nepatīkams. Es tikai cenšos parūpēties, lai man tiktu godīgi samaksāts par visām šajā lietā iesaistītajām nepatikšanām.

-    Arī par samierināšanos ar apziņu, ka ikviens tevi uzskatīs par bagātības mednieku, vai ne?

-    Jā, arī tas. Vīrietim piemīt savs lepnums.

-    Lepnumam vērtību grūti noteikt, - Keidija aizrādīja.

-    Neuztraucies, gan es to izgudrošu. - Maks piecēlās kā-

īss

jās un sāka iet uz durvju pusi. - Tagad labāk došos ceļā. Pirms sāku savu jauno darbu pie tevis, man mājās vēl šis tas jānokārto.

Keidija pielēca kājās un steigšus devās pa gaiteni viņam pakaļ.

-    Paldies, Mak! Es patiesi protu to novērtēt.

-     Ahā! - Tu mani novērtē tik augstu, ka nestāsti man visu taisnību, Maks klusībā nodomāja.

-    Vai tev ir vēl kādi jautājumi?

Uzlicis roku uz durvju roktura, Maks apstājās.

-    Man ienāca prātā vēl kaut kas maznozīmīgs.

-Kas?

-    Cik tālu mēs īstenosim to mūsu sacerēto pasaciņu?

Tikusi viņam jau pavisam tuvu, Keidija spēji apstājās.

-    Kā, lūdzu?

-    Par to nožēlojamo daļējo saderināšanos. Cik tālu tā īstenosies?

-    Cik tālu?

-    Vai mēs gulēsim kopā?

Keidijas mute gan neatvērās pavisam, tomēr lūpas tikko jaušami pašķīrās. Taču viņa pārsteidzoši ātri atguvās.

-      Esmu pārliecināta, vairākums cilvēku uzskatīs, ka starp mums ir… ē… tuvība. Galu galā mēs taču kopā dzīvosim tantes Vestas mājā.

-    Bet gultā taču mēs kopā nebūsim?

Keidija nosarka, tomēr nenovērsa skatienu.

-     Protams, nē. Es nekādā ziņā nepārgulēšu ar kādu no saviem darbiniekiem. Tas ir pret kompānijas politiku.

12

-    Sasodīts, kas tās par runām, ka Keidija saderinājusies? - Stenfords Felgrovs noprasīja.

Rendals Pousts vēroja, kā patēvs gatavojas iesist bumbiņu sēstajā bedrītē. Bija divi iemesli, kāpēc Rendalam nepatika spēlēt ar viņu golfu. Pirmais bija tas, ka Stenfords bija viltīgs un lišķīgs aprēķinātājs.

Reizēm Rendalam nācās sakopot visus savus spēkus, lai izliktos, ka viņam ir tikai neliela interese par kompāniju, ko Stenfords viņam nozadzis.

-    Silvija teica, ka Keidija un šis Maks īstons vēl neesot oficiāli paziņojuši par savu saderināšanos, - Rendals mierīgi atbildēja. - Droši vien viņi nogaidīs, kamēr no Anglijas atgriezīsies Keidijas vecāki.

-    Vai tev ir kas zināms, cik ilgi viņi jau pazīstami?

-    Silvija apgalvo, ka, pēc Keidijas vārdiem spriežot, viņa ar īstonu iepazinusies pirms pāris mēnešiem, bet to, ka viņu attiecības ir nopietnas, viņa pateikusi tikai pirms dažām dienām.

Stenfords norūca:

-    Tu gribi teikt, ka tūlīt pēc vecās raganas noslīkšanas.

Rendals paraustīja plecus.

-    Acīmredzot.

-    Nu, nu! Vai tas nav interesanti?

Stenfords satvēra ciešāk nūju un mazliet paplēta kājas. Tad viņš strauji un spēcīgi sita. Rendals saltā apmierinājumā vēroja bumbiņas trajektoriju. Mazā lodīte virzījās pa arkveida līniju, kas krasi noliecās uz labo pusi. Tā piezemējās, palēcās gaisā, tad ieripoja pagarā zālē pašā nopļautā zāliena malā.

-    Kas tur tik interesants? - Rendals pajautāja.

-    Laiku sakritība. - Stenfords piegāja pie ratiņiem un iemeta nūju savā somā. - Šis Maks īstons acīmredzot saredz izdevību.

Rendals pavirzījās uz priekšu, lai parūpētos pats par savu bumbiņu.

-     Vai tu gribi teikt, ka īstons lūdzis Keidiju kļūt par viņa sievu pēc tam, kad uzzinājis, ka viņa mantojusi tās "Chatelaine" akcijas?

-    Sasodīts, man tas šķiet pavisam acīm redzams. Nolādēts! Gluži tāpat kā tā vecā ragana Vesta - visu sarežģīja, atstādama akcijas Keidijai. Pie velna, ko gan viņa domāja?

Rendals novērsās no sarunas tik ilgi, lai izdarītu sitienu. Viņš sajuta patīkamo, stingro kustību, kas vēstīja, ka sitiens būs labs. Tad viņš izslējās un vēroja, kā bumbiņa nokrīt laukuma vidū. Apmierināts viņš pagriezās un devās atpakaļ pie patēva.

Stenfords neapsveica viņu ar šo sitienu. Viņš sēdēja ra- tinos, ar sastingušu sejas izteiksmi raudzīdamies tieši priekšā uz attālo zaļumu, it kā pat nebūtu pamanījis gandrīz ideālo sitienu. Rendals savā nodabā salti pasmaidīja un iemeta savu nūju somā. Stenfords necieta, ka padēls spēlē labāk nekā viņš pats. Rendals bija pilnīgi pārliecināts, ka tas nelietis būtu gatavs darīt jebko, lai tikai nebūtu jāspēlē ar padēlu.

Tomēr tieši Stenfords bija tas, kurš uzstāja, ka nepieciešamas šīs retās kopīgās golfa spēles, jo, viņaprāt, tās nostiprinot vienotības tēlu Ostrija un Pousta galerijas vadībā. Un tas bija svarīgi, jo viņi abi zināja, ka Ostrija un Pousta galerijai Rendals ir nepieciešams.

Rendala sabiedriskie sakari, kas bija mantoti no vecvecākiem un mātes, ļāva viņam noslēgt svarīgos darījumus. Tie sagādāja no pareizajiem klientiem ievērojamas mākslas un antīko priekšmetu kolekcijas, kas savukārt tika pārdotas pareizajiem kolekcionāriem, tādējādi uzturot līmenī Ostrija un Pousta galerijas statusu mākslas pasaulē.

-    Vesta allaž cerēja, ka Keidija kādu dienu pārdomās un nolems pievienoties Silvijai pie "Chatelaine" vadības stūres. - Rendals apsēdās pie golfa ratiņu stūres. - To mākslas pasaulē zina itin visi. - Tieši tāpēc arī tu, nelieti, tik dedzīgi vēlējies, lai es pirms trim gadiem apprecos ar Keidiju. Vai tad vairs neatceries, viņš domās piebilda.

-    Ja tu medusmēneša laikā visu nesalaistu grīstē, tagad mums būtu pavisam cita situācija, - Stenfords nomurmināja. - Es vēl joprojām nespēju noticēt, ka tu gultā biji tik bezjēdzīgs, ka Keidija jau pēc deviņām laulības dienām iesniedza šķiršanās prasību. Tu noteikti biji ļengans kā spageti.

Rendals neko neatbildēja. Viņš zināja, ka Stenfords viņu ienīst. Šīs jūtas bija abpusējas.

Jau labu laiku Rendals klusībā jutās pateicīgs vectēvam, kas bija parūpējies, lai, ja ar mazdēlu kādreiz kas notiktu, viņa akcijas pārietu pie attāliem radiniekiem, nevis nonāktu Stenforcia Felgrova rokās. Rendalam reizēm ienāca prātā, ka viņš varbūt jau pirms vairākiem gadiem būtu cietis kādā nelaimes gadījumā, ja vien Stenfords tādējādi varētu dabūt savās rokās padēla kontrolētās akcijas.

Bet neilgi pirms savas nāves vecais vīrs beidzot bija sapratis, ka Džoslina droši vien ar dzeršanu pati novedīs sevi kapā. Bija par vēlu, lai vectēvs spētu novērst kompānijas vadības pāriešanu Felgrova nagos, bet ar laba advokāta palīdzību viņam bija izdevies pataupīt četrdesmit deviņus procentus akciju savam mazdēlam. Diemžēl Stenforda Felgrova rokās tādējādi palika piecdesmit viens procents akciju.

Bet tas tā neturpināsies ilgi, Rendals nodomāja, ar vienu roku vadīdams ratiņus pa šauro celiņu. Ja vien izdosies apvienošanās ar "Chatelaine". Ja tas notiks, tad galu galā tiks panākta taisnība. Tagad viņš jau bija šim mērķim pavisam tuvu. Nedrīkstēja pieļaut, lai jebkas nostātos viņam ceļā. Keidiju taču noteikti varēs pārliecināt, cik svarīgi ir balsot par apvienošanās priekšlikumu. Viņa to sapratīs. Rendalarruviņa bija kā māsa. Tas, protams, arī radīja dalu problēmu viņu īsajā laulības dzīvē.

Pirms trim gadiem it visi bija piekrituši, ka laulības starp Rendalu un Keidiju būtu ļoti nozīmīgas. Galu galā viņiem bija tik daudz kopīga. Viņi bija kopā uzauguši. Vesta katrā ziņā par to priecājās. Visā šajā laikā, kopš Rendals Vestu pazina, viņš vēl nekad nebija redzējis Vestu izskatāmies laimīgāku kā tajā dienā, kad viņi abi ar Keidiju bija salaulājušies.

Stenfords toreiz bija sasodīti tuvu ekstāzei. Rendals zināja iemeslu: tas neģēlis šo laulību uzskatīja par veidu, kā iegūt savā kontrolē ari "Chatelaine".

Spēji pārtrauktā deviņas dienas ilgusī laulība - vai laulības katastrofa - bija šokējusi itin visus. Rendals un Keidija bija vienotā nostājā paskaidrojuši: viņi atskārtuši, ka pieļāvuši lielu kļūdu. Neviens no viņiem nekad nevienam nebija stāstījis patiesību. Kā allaž, Keidija šajā ziņā bija izturējusies kā laba Rendala draudzene, tieši tāpat kā visās citās jomās.

-    Šis īstons acīmredzot ir puisis, kurš prot saskatīt svarīgas izdevības, - Stenfords atkal ierunājās. - Mums vajadzētu ar viņu sastrādāties. Jāliek viņam saprast, ka apvienošanās būs ienesīga abām pusēm.

Rendals apstādināja ratiņus netālu no tās vietas, kur garajā zālē bija nozudusi Stenforda bumbiņa.

-    Vai tev nav ienācis prātā, ka īstonam varētu būt savi plāni? Vai varbūt viņam darījumu puse vispār ir vienaldzīga. Varbūt viņš ar Keidiju grib precēties tāpēc, ka ir viņā iemīlējies.

-     Muļķības! Neviens vīrietis, būdams pie pilna prāta, neiemīlēsies tādā sievietē kā Keidija Brigsa. Viņa ar katru dienu arvien vairāk līdzinās savai tantei. - Stenfords izkāpa no ratiņiem un izvēlējās nūju. - Vienīgais iemesls, kāpēc īstons grozās ap Keidiju, ir tas, ka viņš met acis uz "Chatelaine". Ar to rēķinies!

Rendals vēroja, kā viņš dodas uz nopļautā mauriņa malu.

-    Tu vienmēr pieņem, ka citus vada tie paši motīvi, kas tevi. Tā varētu būt kļūda.

Stenfords ar nūjas galu pabikstīja zāli, meklēdams savu bumbiņu.

-    Es tev garantēju, ka īstona piepešā interese par precēšanos ar Keidiju nav nekāda sagadīšanās. Es tādus pazīstu.

Vai tāpēc, Rendals prātoja, ka viņš tev atgādina tevi pašu, nekrietneli? Vai īstons liek tev padomāt par to, kā tu izmantoji manu māti, kad viņa bija tik ļoti ieslīgusi alkoholā, ka nespēja saprast, kādus dokumentus paraksta?

Rendals pagrieza galvu, izlikdamies neredzam, kā Stenfords slepus pabīda bumbiņu izdevīgākā pozīcijā un tikai pēc tam izdara sitienu. Šis bija otrs iemesls, kāpēc Rendalam nepatika kopā ar patēvu spēlēt golfu. Stenfords blēdījās.

-     Starp citu, - Stenfords teica, atgriezies pie ratiņiem, - dzirdēju, ka Džordžs Lengvērts diez vai izvilkšot vairs līdz mēneša beigām. Pa lielajām galerijām un izsoļu namiem klīst runas, ka drīz viņa kolekcija būs uz izķeršanu.

Fantompointā it visi zināja, ka Džordžs Lengvērts jau trīs gadus cīnās ar vēzi. Viņam bija tuvu astoņdesmit gadiem. Rendals nejutās pārsteigts, ka runas, cik maz laika Džordžam vairs atlicis, aizklīdušas ārpus šīs nelielās sabiedrības. Lengvērta kolekcija, kurā apvienojās deviņpadsmitā gadsimta mākslas un antīkie priekšmeti, bija pasaules klases līmenī. Ne jau izsoļu nami un starpnieki vien būs ieinteresēti, Rendals nodomāja. Aizkulisēs cerīgi grozīsies arī daži lielākie muzeji.

-    Es dzirdēju, ka pirms pāris dienām viens no lielajiem izsoļu namiem nosūtījis pārstāvi aprunāties ar Brūku par viņas vīra kolekciju, - Stenfords turpināja. - Ja tu vēl par to neesi lietas kursā, tad centies ātri visu noskaidrot.

Rendals nepievērsa tam uzmanību. Viņš apturēja ratiņus netālu no tās vietas, kur bija nokritusi viņa bumbiņa, un izkāpa laukā, lai izvēlētos nūju.

-    Vai tu mani dzirdēji? - Stenfords skarbi uzsauca. - Ja zaudēsi darījumu ar Lengvērtu, tam nebūs attaisnojuma. Es negribu, lai kāds nožēlojams darbonis no pārējām galerijām aizrunā Brūkai šo kolekciju. Tev ar viņu ir labas attiecības. Pēdējos trīs gadus jūs abi kopā esat darbojušies Karnevāla komitejā.

Rendals devās uz to pusi, kur gludajā, zaļajā zālē gulēja viņa bumbiņa.

-     Pēdējā laikā pārāk bieži neesmu viņu redzējis. Viņai nācās atteikties no piedalīšanās šā gada komitejā Džordža sliktā veselības stāvokļa dēļ.

-     Bet tu taču viņu pazīsti, sasodīts! Pie velna, jūs abi pirms kāda laika bijāt pāris!

-    Tas bija pirms četriem gadiem, Stenford.

Stenfords īgni norūca:

-    Pirms viņa tevi pameta, lai apprecētos ar Džordžu un viņa naudu. Es zinu. Ja tu jautātu manu viedokli, es teiktu, ka tev veicās. Viņai gan neapšaubāmi bija labi sakari, tomēr tajā laikā viņai nebija ne graša pie dvēseles. Viņa par tevi interesējās vienīgi tādēļ, lai dabūtu sev kādu labu kumosiņu no Ostrija un Pousta galerijas. Priecājos, ka pagadījās Džordžs un piedāvāja viņai vēl labāku priekšlikumu.

Rendals drūmi pasmaidīja. Stenfordam nebija ne jausmas, viņš nodomāja. Tieši Rendala interese par Ostrija un Pousta galeriju bija likusi Brūkai pirms četriem gadiem pārtraukt viņu attiecības. Viņa to bija nosaukusi par apmātību.

- Svarīgi ir tas, - Stenfords turpināja, - ka Džordžs vairs ilgi nenovilks. Kā es dzirdēju, lielāko daļu naudas ar fonda starpniecību iegūs viņa dēls un meita. Bet Brūkai paliks tā lielā māja, jahta un antīkie priekšmeti. Droši vien viņai kolekciju nāksies pārdot, lai dabūtu naudu, ar ko nomaksāt bēru izdevumus. Tu jau zini, kā rīkoties. Saki viņai, ka mēs visu nokārtosim viņas vietā.

Rendals izlikās, ka na,v dzirdējis šis pavēles. Viņš izdarīja sitienu. Bumbiņa nokrita mauriņa malā. Lieliski.

Vēl pēc īsa brīža Rendals ar vienu vienīgu sitienu iedabūja bumbiņu bedrītē. Viegli smaidīdams, viņš pārsprau- da karodziņu. Par spīti Stenforda blēdībām, Rendals vienmēr uzvarēja, un viņš zināja, ka to neģēli viņa uzvaras ļoti tracināja.

Bet vislielākā uzvara vēl tikai bija priekšā. Stenforda lēmums uzsākt sarunas ar "Chatelaine" par apvienošanos gan bija pārsteidzis Rendalu, tomēr viņš tūlīt bija aptvēris tās neticami lielās iespējas, ko šāda situācija pavērtu. Viņam rokās bija iekritusi fantastiska izdevība, un viņš to bija nolēmis izmantot visā pilnībā.

Bija neticami patīkami apzināties, ka Stenfords pats projektē savu krišanu. Felgrovs bija pamatīgi aizrāvies ar finansiālajiem labumiem, ko sniegtu apvienošanās ar "Chatelaine", un viņam nebija ne jausmas, ka šis līgums paātrinās viņa paša sagrāvi.

Es jau ilgu laiku cenšos atriebties par savu māti un sevi pašu, Rendals nodomāja, atkal iekāpdams golfa ratiņos. Bet beidzot ir pienākusi īstā izdevība. Nedrīkstēja pieļaut, lai kaut kas stātos ceļā apvienošanās procesam.

Vērojot, kā sieva ienāk restorānā, Gārdners Holgeits izjuta klusu prieku. Viņi bija precējušies jau gandrīz desmit gadus un kopā izbaudījuši gan priekus, gan rūpes, audzinot abus dvīņus; tomēr ik reizi, ieraugot sievu, Gārdners jutās kā brīnuma pārņemts. Visus vidusskolas un koledžas gadus viņš bija neinteresants, garlaicīgs puisis, kuru meitenes ķircina un reizēm vēlas par draugu, bet ne jau romantiskā un aizraujošā nozīmē. No Gārdnera viedokļa nekas arī nebija mainījies. Viņš bija grāmatvedis. Vēl vairāk - sertificēts grāmatvedis. Dienu no dienas viņš pavadīja, burdamies pa valsts un federālo nodokļu likmēm un izpildīdams nebeidzami garas veidlapas datorā. Viņš sniedza padomus klientiem, kurus darīja nervozus nodokļu inspekcija.

Silvija - gluži pretēji - bija izsmalcināta un eleganta, slaida, gara auguma gaišmate ar nopietnām, gudrām acīm un dabisku talantu darījumos. Viņas māsīca Keidija stundām ilgi varēja diskutēt par motīviem, kas izmantoti kādā sešpadsmitā gadsimta majolikas trauku noformējumā, toties Silvija prata izstrādāt uzņēmuma ilgtermiņa finansiālo stratēģiju. Keidija varēja ar klientiem runāties par renesanses proporciju teoriju ietekmi uz pavaldonibas stila amatniekiem. Silvija prata sagatavot plānus pieciem turpmākajiem gadiem. Gārdners prātoja, ko gan viņš tādu paveicis, lai būtu pelnījis šādu izcilu sievieti.

Silvija viņu pamanīja un sāka nākt uz šo pusi. Ikkatrā viņas solī bija jūtama spriedze. Tāda viņa bija jau kopš Vestas testamenta nolasīšanas brīža. Gārdneram tas sagādāja bažas. Atklājums, ka Keidija mantojusi "Chatelaine" akciju kontrolpaketi, it visos bija radījis šoku, bet visvairāk Silvijā. Dažu pēdējo gadu laikā Vesta pati bija virzījusi Silviju pārņemt kompānijas vadību. Silvijai piemita uzņēmuma vadītājai nepieciešamā intuīcija. Dalīties varā, kaut arī ar tuvu māsīcu, nenāksies viegli.

Pavisam tuvu savam rūgtajam dzīves nobeigumam Vesta bijusi neprognozējama. Tagad viņas brāļa mazmeitām nāksies atrisināt nepatīkamo jautājumu, kurš tad īsti vadīs "Chatelaine".

Tuvojoties galdiņam, Silvija gurdi uzsmaidīja Gārdneram. Viņš piecēlās, viegli noskūpstīja sievu uz vaiga un pieturēja viņai krēslu.

-    Viņa ved sev līdzi Maku īstonu, - Silvija paziņoja, apsēzdamās pie galdiņa. - Viņš grasās apmesties villā. Manuprāt, mums nāksies pieņemt, ka šīs attiecības ir nopietnas.

Gārdners apsēdās viņai iepretī.

-    Kā nojaušu, mēs runājam par Keidiju?

-     Protams, mēs runājam par Keidiju. - Silvija nervozi izklāja klēpī salveti. - Par ko tad vēl? Tanti Vestu noteikti

ķertu trieka, lai kur vina būtu.

/ ' f

-     Vai tāpēc, ka Keidija grasās izmitināt savu līgavaini villā? Es gan zinu, ka tādos jautājumos tava tante bija mazliet vecmodīga, bet…

-            Ne jau tāpēc, ka Keidija villā pārgulēs ar Maku īsto- nu, - Silvija nepacietīgi viņu pārtrauca. - Kaut gan tev taisnība: Vestai tas nebūtu paticis. Es runāju par faktu, ka šis vīrietis acīm redzami cenšas Keidiju izmantot.

-    Vai esi par to pārliecināta?

-    Kā vēl lai izskaidro šo pēkšņo paziņojumu par gaidāmo saderināšanos?

Gārdners pārdomāja dzirdēto.

-     Keidiju nemaz nebūtu tik viegli izmantot. Viņa daudzējādā ziņā līdzinās tev. Viņa ir gudra un enerģiska. Pārāk gudra un pārāk enerģiska, lai viņu spētu izmantot kāds pieglaimīgs žigolo.

-    Gudrība un enerģija ne vienmēr pasargā no iemīlēšanās nepareizajā vīrietī. Paskaties vien uz Leandru!

-    Neapvainojies, mīļā, bet reizēm es nopietni šaubos, ka tava māsīca Leandra mantojusi Brigsu ģimenes gēnus.

-     Leandra ir pietiekami gudra, - Silvija tūlīt metās aizstāvēt radinieci. - Vienkārši viņa nav tik godkārīga un mērķtiecīga kā mēs ar Keidiju. Un vēl - atceries, ka viņa ir dažus gadus jaunāka nekā mēs. Tas var būt iemesls milzīgām atšķirībām. Kādu dienu viņa kļūs pieaugusi. Manuprāt, tas fakts, ka viņa satiekas ar Pārķeru, ir laba zīme, vai ne?

-    Droši vien.

-    Es zinu, ka viņš Leandrai ir mazliet par vecu, bet varbūt pēc Dilana viņai tieši tas ir vajadzīgs. Kāds, kurš ir nobriedis, mierīgs un apdomīgs.

-    It visi zināja, ka, precoties ar Dilanu Spūneru, viņa pieļauj lielu kļūdu. Bet Leandrai bija vajadzīgi divi gadi, lai viņa pati to aptvertu.

Tas bija prasījis arī vairākus tūkstošus dolāru Vestas naudas, lai izpirktu Leandru no šis muļķīgās laulības ar cilvēku, kurš pats sevi uzskatīja par mākslinieku, tomēr Gārdners nosprieda klusēt par šo nenozīmīgo faktu. Nebija jau tā, ka Silvija pati to ļoti labi nezinātu. Taču, ja to pieminētu Gārdners, Silvija mestos aizstāvēt savu māsīcu. Brigsu ģimene turējās kopā. Lielākoties Gārdners šo īpašību uzskatīja par mīļu. Vienīgā reize, kad tā viņu kaitināja, bija toreiz, kad klans paplašināja savus apmērus, lai uzņemtu tajā Rendalu Poustu.

-     Atgriežoties pie situācijas ar Keidiju, - Silvija sacīja, - jāatzīmē, ka viņas bioloģiskais pulkstenis iet uz priekšu. Tik skaļa tikšķēšana var-novērst jebkuras sievietes pretošanos, lai cik gudra viņa būtu. Tā padara sievieti viegli ievainojamu.

-    Man vajadzēs tev noticēt.

Silvija atvēra savu ēdienkarti.

-    Un vēl neaizmirsti, ka viņa spēj būt impulsīva. Atceries, kā viņa pirms dažiem gadiem aizgāja no "Chatelaine"? Un tad tas farss - laulības ar Rendalu.

-    Nu labi, piekrītu, ka viņa spēj būt mazliet neprognozējama. Tomēr nedomāju, ka tev vajadzētu izdarīt kādus pārsteidzīgus secinājumus par īstonu, pirms neesi ieguvusi papildu informāciju.

Silvija ar ēdienkartes stūrīti pabungoja pa galdu un izskatījās domīga.

-    Tev taisnība. Mums jānoskaidro par viņu kaut kas vairāk.

-     Keidija ar savu īstona kungu ieradīsies rīt. Pavisam driz tu ar viņu iepazīsies.

-     Kāds ārprāts! - Silvija izmisusi nopūtās. - Sasodīts, kas Vestai īsti bijis prātā, ka viņa tā rīkojusies? Kāpēc viņa pārdomāja par tām akcijām?

-    Atbildi uz šo jautājumu mēs droši vien nekad neuzzināsim. - Gārdners skumīgi pasmaidīja. - Ja vien, protams, tev neizdosies pierunāt to ekstrasensu, ar kuru viņa tikās, sarīkot seansu, vai kā nu sauc to tikšanos ar nesen mirušajiem.

-     Un tas ir vēl viens jautājums, - Silvija nomurmināja. - Kāpēc Vesta apmeklēja to blēdi Ārdenu? Viņa necieta šarlatānus un krāpniekus. Laikam beigās viņa tomēr bija zaudējusi sajēgu. Droši vien plānprātība vieglā formā.

-     Tai formai vajadzēja būt ļoti vieglai. Man viņa šķita tāda pati kā parasti.

Pēt viņa personiskajām domām, vecā tirāne līdz pat mūža galam bija saglabājusi savu patieso būtību. Vestas dabai pilnīgi atbilstu vēl vienu - pēdējo reizi novest ģimeni šokā, pirms viņa aiziet citā pasaulē. Nav nekāds brīnums, ka bērēs tika izliets tik maz asaru, Gārdners nodomāja.

-    Esmu aprunājusies ar Stenfordu un Rendalu, - Silvija sacīja. - Esmu abiem izstāstījusi par pašreizējo situāciju. Esmu paskaidrojusi, ka tagad, lai notiktu apvienošanās, mums jāpanāk Keidijas atbalsts.

-    Nav nekāda iemesla, kāpēc lai viņa pret to iebilstu.

-     Uz to nevar paļauties. Apvienošanās mums nozīmētu lielas pārmaiņas. Vienā paņēmienā kompānija sāktu darboties daudz lielākos apmēros. Tiktu paplašināta uzņēmuma padome. Klāt nāktu vairāki jauni partneri. Keidijai lielais bizness nepatīk. Viņa dod priekšroku savam personiskajam šovam.

-    Tu arī, - Gārdners pateica, pirms paspēja apdomāt savus vārdus.

Silvijas skatiens kļuva skarbāks, un tad Gārdneram par lielu sarūgtinājumu viņas zilo acu dziļumā pavīdēja kaut kas līdzīgs šaubām. Viņš pastiepa roku un pieskārās Silvijas pirkstiem.

-    Tieši tas ari tevi padara par reālu pretendenti jaunā "Chatelaine-Post" vadītājas amatam, - viņš steidzīgi piebilda.

-    Spēja vadīt uzņēmuma finansiālo darbību ir vērā ņemama. Bet Keidija ir tā', kam piemīt intuīcija mākslas jomā. Vai atceries, kā viņa Gatrija pasūtījumam no veselas atdarinājumu kaudzes izvēlējās to oriģinālo Riznēra sekretāru? Un vai atceries tos franču pulksteņus, kurus viņa atrada kādā izpārdošanā? Un angļu panno, kas uzradās kādā izsole?

-     Tas, ka viņai ir lieliska intuīcija mākslas un antīko priekšmetu jomā, vēl nepadara viņu par labāku pretendenti uzņēmuma vadītājas amatam. Tu to zini, un, manuprāt, arī Vesta to zināja. Lai galerija nestu peļņu, ir nepieciešama izcila vadības prasme un finansiāls redzējums nākotnē. Sasodīts, visus ekspertus, kas personāla sastāvā būs nepieciešami, tu taču vari nopirkt. Uzņēmuma vadītajas krēslā Keidija nekādā ziņā nevarētu tevi aizvietot.

-    Nu, tagad to vairs tik droši nevar apgalvot, vai ne? - Silvija klusi atsaucās. - Keidija mantojusi pietiekami daudz akciju, lai ne vien nepieļautu apvienošanos, bet arī noteiktu, kas kļūs par nākamo uzņēmuma vadītāju.

-    Varbūt viņa izlems, ka nevēlas atgriezties aktīvā darbā galerijā "Chatelaine"? - Gārdners ieteicās.

-    Ja tā būtu, tad viņa savas akcijas atdotu man vai kādam citam ģimenes loceklim. Nē, viņa atgriežas noteikta iemesla pēc. Manuprāt, tas varētu būt Maks īstons.

-   Tu uzskati, ka viņš ir tas, kurš pārliecinājis Keidiju paturēt no Vestas mantotās akcijas?

-    Jā, - Silvija sacīja. - Padomā pats! Kopš viņa izlēma nepiedalīties "Chatelaine" darbā, vienīgā pārmaiņa viņas dzīvē ir īstona uzrašanās. Cita skaidrojuma viņas lēmumam atgriezties nav. Tici man, īstons cenšas dabūt kādu gabalu no šā pīrāga.

-    Silvija, vai tu nopietni apgalvo, ka vīrietim uz Keidiju varētu būt tāda ietekme, ka viņa tam ļautu ar sevi manipulēt? Atceries, ka mēs taču runājam par tavu māsīcu.

Silvija vilcinājās.

-    Tas patiešām izklausās mazliet savādi, vai ne?

-    Ļoti.

-    Tev šķiet, ka es pārspīlēju?

-    Teiksim tā, ka, manuprāt, tu domā tikai par ļaunāko. Taču uzņēmuma vadītājam jau tieši par to maksā, lai tas paredzētu jebko.

-    Kā tev šķiet, kas īsti notiek? - Silvija acīm redzami izmisusi jautāja. - Novērtējot cilvēkus, tev parasti ir laba intuīcija. Kā, pēc tavām domām, šajā situācijā iederas īstons?

-     Varbūt viss ir ļoti vienkārši. - Gārdners nolika malā ēdienkarti un paņēma savu kafijas tasīti. - Varbūt tas puisis viņā iemīlējies.

Brīdi Silvija šķita pārsteigta par šādu iespēju. Tad viņa sarauca pieri un papurināja galvu.

-    Tam es neticu. Šis paziņojums par gaidāmo saderināšanos tieši tagad ir pārāk nedcama sagadīšanās.

-    Ja tev ir taisnība, - Gārdners gausi noteica, - tad tev paredzami lieli sarežģījumi.

Silvija cieši satvēra ēdienkarti.

-     Ne tik lieli, kādi radīsies Keidijai, ja viņa apprecēsies ar aprēķinātāju, domādama, ka tieši viņu visu mūžu gaidījusi.

Telefons iezvanījās tieši tajā brīdī, kad Leandra grasījās beigt piekto nodaļu grāmatā "Kā atbrīvoties no sliktajiem puišiem: padomi domājošai sievietei, kā atrast un novērtēt jaukus puišus". Viņa nolika to lielas kaudzes virspusē ar līdzīga nosaukuma pašizglītošanās grāmatām, kas aizņēma visu viņas kafijas galdiņu, un paķēra telefona klausuli.

-    Sveiks, Pārķer! - viņa bez jebkāda ievada sacīja. - Es cerēju, ka tu pārnāksi agrāk. Biju domājusi, ka mēs varētu kaut ko iedzert un pavakariņot vienā no piekrastes restorāniem. Ko tu par to teiksi?

Līnijas otrā galā iestājās īss, bet neomulīgs klusums.

-    Tas esmu es, - sacīja Dilans.

Sasodīts! Izdzirdējusi bijušā vīra balsi, Leandra ciešāk satvēra telefona klausuli.

-    Ko tu gribi, Dilan?

-    Es tikai piezvanīju, lai uzzinātu, vai nedēļas nogali nevēlies pavadīt pilsētā.

-    Kopā ar tevi?

-    Tā es biju cerējis.

-            Atbilde ir - nē. Dilan, tagad paklausies! Es gribu, lai tu pārstāj man zvanīt, vai saproti? Kopš bērēm šī jau ir trešā reize.

-    Sasodīts, tu man pat nedod iespēju sevi pierādīt.

-     Kamēr bijām precējušies, es tev devu daudz, daudz iespēju, un tu tās visas palaidi garām, - vai atceries?

-    Tas bija pirms ilga laika.

-    Pēdējā reize, kā atceros, bija pirms pusotra gada.

-    Tagad viss ir citādi. Esmu pārvērties. Es tev to centos pateikt jau tad, kad tikāmies tavas vectēva māsas bērēs.

Leandras skatiens pievērsās tikko lasītās grāmatas vākam. Viņa atcerējās piektajā nodaļā sniegto padomu. … Iemīlēties sliktos puišos ir slikts ieradums. Kā ar visiem sliktiem ieradumiem, tā pārvarēšanai nepieciešams gribasspēks un treniņš. Atcerieties: vārdkopā "slikts puisis" svarīgākais vārds ir "puisis". Kad viņš piezvana un cenšas ar lūgšanos nokļūt atpakaļ jūsu dzīvē, sakiet pati sev: "Es esmu nobriedusi sieviete. Es nesatiekos ar nenobriedušiem puišiem."

-     Kāpēc tu vispār ieradies uz bērēm? - viņa skaļi pajautāja. -Tante Vesta tev allaž bijusi vienaldzīga.

-     Beidz, to nu tu man nedrīksti pārmest, - Dilans nomurmināja. - Daudziem cilvēkiem tava tante bija vienaldzīga. Ko nu par to, vairākumam viņa nepavisam nepatika. Tomēr es pamanīju, ka bērēs gan ieradās krietns pulks.

To Leandra nevarēja noliegt. Baznīca bija pilna kā piebāzta. Savā mākslas pasaules stūrītī Vesta bija izstarojusi varu un ietekmi. Šeit, Fantompointā, viņa bija viena no sabiedrības pīlāriem. Tomēr, ieraugot lielā cilvēku pūļa vidū stāvam Dilanu un izliekamies sērojam par aizgājušo Vestu Brigsu, Leandra bija satriekta.

-    Dilan…

-    Tu gribi zināt, kāpēc es ierados bērēs? - Viņa balss ieguva to atklāto, mazliet aizsmakušo toni, kas allaž bija licis tirpām skriet pār viņas muguru. - Gribēju satikt tevi, tāpēc ari ierados. Gribēju parunāties ar tevi. Visu paskaidrot.

-    Es nesaprotu, ko tu ar to gribi panākt, Dilan.

-    Es gribu gūt vēl vienu iespēju.

-    Kādu iespēju?

-    Mūsu laulībai.

Es esmu nobriedusi sieviete. Es nesatiekos ar nenobriedušiem puišiem.

-     Man ļoti žēl, Dilan, j- viņa skaļi sacīja. - Neticu, vai kādam no mums tas nāktu par labu. Mums abiem jāturpina dzīvot tālāk.

-    Es savā dzīvē esmu ticis uz priekšu. Leandra, uzklausi, kāda nozīmīga galerija ir izrādījusi interesi par maniem darbiem. Pēc dažiem mēnešiem būs mana pirmā lielā izstāde. Es tikšu atzīts.

-     Esmu to dzirdējusi jau iepriekš, Dilan. Lūdzu, es patiešām nevaru ar tevi runāties. Pēdējā laikā satiekos ar ļoti jauku cilvēku.

-    Vai ar to, kuru bērēs redzēju tev līdzās? - Dilana balss kļuva ironiska. - Viņš ir tik vecs, lai būtu tavs tēvs.

-      Tā nav taisniba. Pārķeram ir tikai četrdesmit divi gadi.

-    Lai viņam gultā stāvētu, droši vien jālieto medikamenti.

-    Izbeidz! Tūlīt izbeidz, vai dzirdi? Pārķers ir brīnišķīgs, gādīgs cilvēks. Viņš mani ved uz jaukām vietām. Pirms pāris mēnešiem bijām Havaju salās.

-    Un tomēr es saku, ka viņš tev ir par vecu.

-    Nu un tad? Tu man esi par jaunu.

-    Ko tu tur runā? - Dilans noprasīja. - Mēs abi esam viena vecuma.

-    Hronoloģiski runājot, jā, - Leandra ietiepīgi atbildēja. - Bet ne jau emocionālās attīstības ziņā. Es esmu nobriedusi sieviete. Es nesatiekos ar nenobriedušiem puišiem.

-     Kur tu, sasodīts, iemācījies tā runāt? Vai tu jau atkal lasi tās muļķīgās pašizglītošanās grāmatas?

Leandra neatbildēja. Viņa ļoti mierīgi nolika telefona klausuli. Kad telefons iezvanījās vēlreiz, viņa neatbildēja. Kādu brīdi viņa sēdēja, domādama par pagātnes kļūdām un par to, cik grūti atteikties no sliktiem ieradumiem.

13

Keidija stāvēja divstāvu mantu glabātavas vidū, rokā satvērusi mazo zelta atslēdziņu, un gausi apgriezās uz papēža. Viņa pārlūkoja izsmalcināto kārbiņu, lādīšu un rakstāmlietu skapīšu rindas visos pie sienām piestiprinātajos plauktos.

To bija simtiem: lielas un mazas, katra īsts māksliniecisks veidojums un izcila amatnieka meistardarba paraugs. Te bija izstādīti gadsimti un gadu tūkstoši. Vienā plauktā rindojās izsmalcināti rotātas viduslaiku lādītes: dažas īpaši domātas relikviju glabāšanai, dažas paredzētas vienkāršiem un nepieciešamiem ikdienišķiem priekšmetiem, piemēram, adatām un diegiem. Citā plauktā bija mirdzošas * " sešpadsmitā gadsimta lādītes no kalta tērauda un izrotātas ar zeltu. Tās bija darinājis tas pats amatnieku meistars, kurš kala zobenus un bruņas. Uz plauktiem augstāk par balkona limeni bija izkārtotas dārglietu lādītes ar iegravētiem un izkaltiem neiedomājami savītiem motīviem un pusd ā rga kmeņiem.

Renesanses laikmeta lādītes, kas bija pārklātas ar zeltu un emalju, līdz mirdzēja pašas savā spožumā, stāvēja aiz stikla pie sienas telpas dziļumā. Citā plauktā greznojās elpu aizraujošas kārbiņas, kas septiņpadsmitajā gadsimtā gatavotas no kalnu kristāla, jašmas un oniksa. Plauktā līdzās tērauda durvīm, kas sargāja pagrabtelpas ieeju, atradās antīkās lādītes no alabastra un malahīta.

Maks apstājās durvis un aplūkoja šo mantu glabātavu bez logiem.

-    Tātad šeit tu nozudi, kamēr es izkravāju savas mantas?

-Jā.

Viņš nopētīja smagās tērauda durvis.

-    Pieņemu, ka ir vēl kāda izeja, ja tās nejauši aizcirstos?

-    No ārpuses var atslēgt ar datorizētu kodu, bet no iekšpuses durvis var dabūt vāļā ar roku stumjamu aizbīdni.

-    Tāda apziņa nomierina. - Viņš nopētīja mazu, zeltītu melnkoka lādīti vistuvākajā plauktā. - Tā nu gan ir kolekcija!

-    Tante Vesta šīs lādītes kolekcionēja piecus gadu desmitus. Viņa mēdza sacīt, ka šīm lādītēm piemīt kaut kas tāds, kas ataino pašus nozīmīgākos cilvēku dabas aspektus.

Maks novērsa uzmanību no lādītes un uzlūkoja Keidiju.

-    Un kas tas būtu?

-    Mūsu nepieciešamība pēc noslēpumiem. - Keidija uzlūkoja septiņpadsmitā gadsimta sākuma emaljētu lādīti. Izsmalcināti apzeltītās lādītes sānus un vāku rotāja ainas no nepārprotama ārlaulības sakara. - Mūsu vēlme aprakt savas kļūdas. Tieksme noslēpt mūsu pašu un mūsu pagātnes nepatīkamās ainas. Mūsu alkas pēc noslēgtības.

-     Varētu būt. - Maks neatkāpās no durvīm. - Vai varbūt glītās lādītes bija simbols tikai tavai tantei.

-    Varbūt.

-    Vai Vestai Brigsai bija daudz noslēpumu?

Keidija noglāstīja zeltītās lādītes vāciņu.

-    Viņa bija astoņdesmit sešus gadus veca, kad nomira. Man ir nojauta, ka līdz šādam vecumam vairākums cilvēku sakrāj daudz noslēpumu. Un, manuprāt, viņi ir tiesīgi tos paturēt.

-    Te nu es neiebildīšu.

Keidija atlieca pirkstus. Plaukstā iemirdzējās zelts.

-    Pēc bērēm man advokāts iedeva aizzīmogotu aploksni. Tajā bija īsa vēstulīte un šī atslēga.

Maks pamāja, it kā jau zinātu par to visu. Tad viņa atcerējās, ka Vestas vēstule un atslēga bija uz kafijas galdiņa viņas dzīvoklī todien, kad Maks bez brīdinājuma bija ieradies pie viņas. Tātad šis vīrietis ir vērīgs. Nu un tad? Vai tad tieši tāpēc Keidija viņu nebija nolīgusi?

-    Kas bija rakstīts vēstulītē? - Maks pajautāja.

Neteikdama ne vārda, Keidija to izvilka no bikšu kabatas un pasniedza Makam.

Maks paņēma no viņas rokas vienkāršo papīra lapu. Viņš brīdi vērīgi lūkojās Keidijas sejā, tad nolasīja vēstuli skaļi. Keidija tās vārdus jau zināja no galvas.

Mīļā Keidija!

Esmu nākusi pie secinājuma, ka gribu, lai pēc manas nāves vēl kāds zinātu visu patiesību par pagātni. Es jūtu, ka Tu ģimenē esi vienīgā, kas varētu mani saprast. Mums ir tik daudz kopīga - Tev un man. Vai gēni tomēr nav apbrīnojami?

Es pati īsti nezinu, kāpēc man piepeši kļuvis tik būtiski svarīgi izstāstīt Tev to, kas notika pirms visiem šiem gadiem. Varbūt tāpēc, ka jūtu - esmu Tev parādā atvainošanos. Galu galā varbūt es gluži vienkārši nespēju samierināties, ka man šis noslēpums jānes sev līdzi kapā. Man ir nepieciešams zināt, ka beidzot mani saprot arī kāds cits.

Ar mīlestību - Vesta.

Maks pārlocīja vēstuli un atdeva to Keidijai.

-    Vai tu pazīsti šo atslēgu?

-    Ak jā! - Viņa palūkojās uz mirdzošo priekšmetu savā plaukstā. - Tā reiz bija piestiprināta pie Mūķenes atslēgu jostas.

Acīm redzami ieintriģēts, Maks paspēra soli uz priekšu.

-    Pie oriģināla? Pie tās pašas, kuras attēls ir visās "Chatelaine" vizītkartēs un darījumu vēstulēs?

-   Jā. Manuprāt, es minēju, ka viens no priekšmetiem, ko viņa man atstājusi mantojumā, ir kāda vērtīga rotaslieta. Tā ir Mūķenes atslēgu josta.

-    Kur tad ir tās pārējās daļas? Tev ir tikai viena atslēga.

-   Manuprāt, - Keidija lēni ierunājās, - kad atradīšu lādīti, kuru var attaisīt ar šo atslēgu, tad atradīšu arī pašu jostu.

-    Cik veca tā vispār ir?

-    Zelta medaljons nācis no trīspadsmitā gadsimta. Piekariņa ķēdes un atslēgas gan kaut kad astoņpadsmitajā gadsimtā nomainītas.

Maks klusi iesvilpās.

-    Iespaidīgs atslēgu piekariņš.

-     Tas jau pašā sākumā veidots, lai glabātu atslēgas, bet nosaukums chatelaine[1] radās tikai daudz vēlākos laikos. Līdz sešpadsmitajam gadsimtam šis vārds attiecās uz pils- kundzi. Deviņpadsmitā gadsimta sākumā tas jau nozīmēja gan kundzi, gan pašas atslēgas, kas bija viņas mājvietas simbols.

-     Mūsdienās kolekcionāri šo vārdu lieto diezgan brīvi, vai ne?

Keidija izklaidīgi pamāja.

-     Tagad šis vārds tiek attiecināts uz dažādiem pie vidukļa piestiprinātiem priekšmetiem, kas paredzēti atslēgu, pulksteņu vai dažādu rotaslietu saturēšanai.

-     Tu domā, ka tava tante īpaši noslēpa Mūķenes atslēgu jostu vienā no šīm mazajām lādītēm?

-    Tā izskatās.

-      Sasodīts! - Maks pakratīja galvu. - Kāpēc gan lai

vina to darītu?

/

-     Protams, tāpēc, ka gribēja to noslēpt. - Keidija ironiski pasmaidīja. - Mēs taču runājam par tanti Vestu. Viņa allaž bijusi ļoti noslēgta, ļoti noslēpumaina sieviete. Tuvojoties mūža beigām, viņa kļuva īpaši apmāta. Pajautā, kam gribi.

-    Dīvains veids, kā atstāt mantojumu.

-     Savā vēstulē viņa minējusi, ka vēlas, lai es uzzinātu visu patiesību. - Viņa pārlūkoja lādīšu simtus. - Nez ko viņa ar to domājusi?

-    Laikam jau tu to neuzzināsi, pirms nebūsi atvērusi īsto lādīti. - Viņš domīgi noraudzījās uz mirguļojošo priekšmetu rindām. - Paies labs laiks, līdz tu izraksies cauri šai mantu glabātavai.

-     Tagad man noteikti tam nav laika. Mums jārisina citas, daudz aktuālākas problēmas. Šīs lādītes te, mantu glabātavā, kādu laiku būs drošībā - un Mūķenes atslēgu josta ari.

-    Šī kolekcija noteikti ir veselas bagātības vērta, - Maks domīgi noteica.

-     Hmm, ir gan. Vispār attiecībā uz mākslas un antīkajiem priekšmetiem Vesta nepiederēja pie sentimentālā tipa. Viņa bija ļoti lietišķa, pat nežēlīga. Ja cena bija atbilstoša, viņa labprāt slēdza darījumu. Bet, cik man zināms, viņa nekad nav pārdevusi nevienu šīs kolekcijas priekšmetu. Viņa nekad arī nav publiski izstādījusi nevienu no šīm lādītēm. Nekad nav tās aizdevusi nevienam muzejam izstādīšanai. Es biju viena no nedaudzajiem cilvēkiem, kuri vispār jebkad ielaisti šajā telpā.

-    Un tagad tās visas pieder tev.

-Jā.

-    Ko tu ar tām iesāksi?

-    Man ienāca prātā, - Keidija gausi sacīja, - ka būtu jauki atdot tās labā muzejā, tādā, kas tās pienācīgi izstādītu un atzītu tantes Vestas, šīs kolekcijas īpašnieces, nopelnus.

-     Vestas Brigsas kolekcija, - Maks noteica. - Izklausās sasodīti iespaidīgi.

-     Man tas patiktu. Manuprāt, arī Vestai tas būtu paticis. - Keidija iemeta atslēgu aploksnē līdz ar Vestas vēstu- līti un iebāza kabatā. - Bet, kā jau es teicu, lādītēm nāksies pagaidīt.

-    Ja tu šeit esi beigusi, es gribētu tev uzdot dažus jautājumus.

-     Protams. - Keidija aiztrauca melanholisko noskaņojumu, kas bija radies, kad viņa pirms brīža bija ienākusi mantu glabātavā. Laiks ķerties pie darba, viņa nodomāja. Viņa taču bija nolīgusi Maku, lai tas vadītu diskrētu izmeklēšanu. Jo ātrāk viņš sāks, jo labāk. - Ieiesim tantes kabinetā. Tur mēs varēsim aprunāties.

-     Labi. - Maks pavirzījās prom no durvīm, lai Keidija varētu paiet viņam garām. - Vai tev nekas nekaiš?

-    Saprotams, ka man nekas nekaiš. Kāpēc gan lai man kaut kas kaitētu?

Maks saviebās.

-    Nav nekādas vajadzības dusmoties. Pajautāju tikai aiz ziņkārības. - Viņš uz mirkli apklusa. - Es tikai cenšos darīt savu darbu, bos.

Keidija viņam veltīja slepenu skatienu, vienlaikus aizvērdama smagās tērauda durvis.

-    Vai tava istaba tevi apmierina?

-     Tā ir lepna. No tās paveras lielisks skats. Es varu redzēt līci, Eņģeļu salu un pilsētas centru. Zini, biju domājis, ka mana istaba atradīsies pagrabstāvā. Nolīgti muskuļoti palīgi tik elegantus apartamentus parasti nedabū.

-    Tu nees i muskuļots palīgs, - Keidija nomurmināja.

-Nē?

-    Ne jau šoreiz. Pēc tam kad bijām parakstījuši līgumu, es mazliet ievācu informāciju. Vari iedomāties manu pārsteigumu, kad atklāju, ka muskuļoti palīgi izmaksā daudz lētāk nekā tu.

-    Tiešām?

-     Jā, tiešām. - Keidija nospieda sarkano pogu, lai aizslēgtu mantu glabātavu. - Par to algu, ko tev maksāju, es ceru sagaidīt ne tikai muskuļus, bet ari smadzenes.

-    Ja tu vēlies stratēģisku domāšanu…

-    Jā, vēlos.

-    Tad man būs jāaizrāda, ka tev atliek vienīgi cerēt, kaut neviens no taviem draugiem un radiem neuzlavltos mājas otrajā stāvā un nepamanītu, ka mēs izmantojam atsevišķas guļamistabas. Tas sagrautu pasaciņu par daļējas saderināšanās kaisli.

-     Neuztraucies, mana reputācija šajā jomā nepavisam nedegtu.

-    Ak tā?

Keidija saviebās.

-    Kopš manas šķiršanās pastāv vispārējs pieņēmums, ka esmu tikpat frigida, kāda, pēc visu domām, bija tante Vesta.

-     Vai tas ir fakts? - Maka acis izteiksmīgi iegailējās. - Mēs abi zinām, ka tā gluži nav, vai ne?

-    Nomainīsim tematu, labi?

-    Tu pati to aizsāki. Ja tu neuztraucies par savu reputāciju, ko tu teiktu, ja es tev lūgtu mazliet padomāt par manējo?

-    Tev nav reputācijas, - Keidija apgalvoja, dodamās uz priekšu pa gaiteni. - Šeit, Fantompointā, neviens par tevi nezina neko citu kā vienīgi to, ka tu esi daļēji saderinājies ar mani.

-    Tieši par to es runāju! - Izklausījās, ka Maks ir sarūgtināts. - Es jau tev teicu, man, pussaderinātam vīrietim, piemīt savs lepnums.

-    Šķiet, mēs vienojāmies, ka par to algu, ko es tev maksāju, tu aizmirsīsi savu lepnumu.

-    Neesmu pārliecināts, ka tas izdosies. Sāku domāt, ka vīrieša lepnums ir pārmantots ar gēniem.

Keidija viņam veltīja iznīcinošu skatienu. Vai Maks viņu izzoboja? No viņa nekaunīgi nevainīgās sejas izteiksmes to bija grūti noteikt.

-    Es tev ieteiktu par to neuztraukties. Cilvēki nospriedīs, ka romantisku jūtu jomā tu droši vien stipri līdzinies man.

-    Tātad mūsu dzīslās tek ledains ūdens?

-    Tieši tā.

-   Tad ir tikai viena problēma, - Maks ieteicās, sekodams Keidijai.

-    Kāda?

-    Mēs abi zinām, ka tā nav taisnība. Tajā naktī mednieku namiņā mēs kaislē gandrīz vai aizdedzinājām palagus.

Mirkli Keidijai aizrāvās elpa. Domās atgriezās kaisles pilnās atmiņas par abu dedzīgajiem, miklajiem augumiem, kas tumsā saplūda kopā, liekot viņai zaudēt savaldīšanos. Šī jau nebija vienīgā reize, Keidija prātoja. Kopš tās nakts kalnos Sapņu Vīrietis pavisam bieži bija aizņēmis viņas domas un jūtas.

Keidijai ienāca prātā, ka būs labāk, ja viņa tūlīt pat minēs svarīgākos noteikumus.

-            Piedek! - Viņa pati spēji apstājās un strauji pagriezās pret Maku. - Viens no šā darba nosacījumiem ir tāds, ka nedz tu, nedz es turpmāk vairs nepieminēsim to, kas notika mednieku namiņā. Skaidrs?

-     Nē, nav skaidrs, - Maks mierīgi atsaucās. - Mēs jau parakstījām konsultāciju līgumu, tajā nosakot manus pienākumus un samaksu. Tu tagad vairs nevari darba nosacījumus grozīt. Ja tev bija kādas prasības, tev vajadzēja tās minēt, pirms mani nolīgi.

Keidija iesprieda rokas sānos.

-    Vai zini, Mak, vēl jau nav par vēlu tevi atlaist.

-    Ja līgums bez nopietna iemesla tiek lauzts pirms termiņa, tev būs jāmaksā nopietna soda naudas summa.

-    Neuztraucies! Es to varu atļauties.

-    Neesi tik pārliecināta! Var piemērot ari juridisku soda mēru. Vai gribi mani atlaist? Tas tev dārgi izmaksās.

Viriš patiesi zobojās. Keidija noņēma roku no gurna un izmisumā pacēla abas rokas gaisā.

-    Tas ir smieklīgi.

-    Jā, ir gan. Tev nav laika, lai atrastu man aizstājēju, un tu pati to zini. Es esmu vienīgais, ar kuru tev atliek strādāt.

-    Patiesi nomierinoša doma.

-     Klau, tā bija tava ideja - nolīgt mani, vai atceries? - Viņš saņēma Keidijas elkoni un vadīja viņu tālāk pa gaiteni. - Nāc, ķersimies pie darba!

Viņam tiešām taisnība. Samierinājusies ar nenovēršamo, Keidija ļāvās, lai Maks viņu ved uz priekšu pa plato, flīzēm klāto gaiteni.

Augstākās sabiedrības mājvieta Fantompointā bija veidota kā Itālijas kūrortpilsētu Kalifornijas variants. Tās veidotāji bija stingri ievērojuši noteiktus arhitektoniskus principus. Visu savrupmāju fasādes bija Vidusjūras piekrastes stilā, ar mākslinieciski pabalējuša sārta, dzeltena un balta apmetuma sienām, mirdzošiem dakstiņu jumtiem un izsmalcinātiem kaltas dzelzs vārtiem. Atkarībā no lieluma tās dēvēja vai nu par villām, vai pilīm.

Vestas villa bija divstāvu ēka, uz kuras terases atradās baseins un dārzs. Tā atradās pakalnā, un no tās pavērās skats uz līci un Sanfrancisko. Eleganti izkārtotās istabas pildīja antīkas mēbeles, ar kādām lepotos jebkurš muzejs. Vismaz šajā ziņā viņa noteikti atšķīrās no savas tantes, Keidija nodomāja, ieejot kabinetā. Vesta bija izvēlējusies dzīvot starp pagātnes lietām. Tante burtiski bija iegrimusi šo laikā sastingušo laikmetu liecinieku gaisotnē.

Kabinets ar saviem antīkajiem franču paklājiem, deviņpadsmitā gadsimta grāmatplauktiem un smago sarkankoka rakstāmgaldu uzvēdīja vecās pasaules noskaņu. Pat pilnā apgaismojumā telpas iekārtojums allaž šķita grimis puskrēslā. Vienīgā gaisma no ārpuses nāca no stiklotām divviru durvīm, pa kurām varēja iziet uz terases.

Maks ar domīgu sejas izteiksmi nopētīja grāmatu pārpilno istabu. Tad viņš aizgāja un nostājās pie lielā rakstāmgalda, izteiksmīgi paņēma no kabatas brilles, uzlika tās un aplūkoja nedaudzos priekšmetus uz pulētās galda virsmas,

it kā tie veidotu kāda rēbusa sastāvdaļas.

/

Keidija sekoja viņa skatienam pie antīkas vara un kristāla tintnīcas, maslvas Art Deco pildspalvas, zaļa stikla galda lampas, apbružātas ādas preses un piezīmju grāmatas. Uz tās greznojās jau pazīstamais Mūķenes atslēgu jostas simbols.

-    Izskatās, ka tavai tantei patikusi kārtība, - Maks atzina.

-    Kārtības un tīrības ziņā Vesta bija kā apmāta, tāpat kā jebkurā citā ziņā. Manuprāt, nekārtība viņai lika zaudēt savaldīšanos.

Maks pamāja - vienīgi tik daudz, lai parādītu, ka dzirdējis šo piebildi. Viņš turpināja rakstāmgalda pētīšanu, it kā kokā būtu iekalta būtiski svarīga informācija.

-    Tu teici, ka tev esot daži jautājumi, - Keidija atgādināja.

-Jā.

Viņa izturēšanās Keidijai lika justies diezgan neomulīgi. Sadusmojusies viņa sakrustoja rokas uz krūtīm.

-Nu?

-    Uzmetīsim skatienu baseinam, - Maks ierosināja.

Keidija sastinga.

-    Kāpēc?

-    Intereses pēc. - Maka smaids bija neizprotams.

Viņš devās pāri skaistajam paklājam, atvēra stikla durvis un izgāja uz flīzēm klātās terases.

Keidija gausi viņam sekoja. Ziemas diena bija vēsa un skaidra. Skarbs vējš bija sabangojis putās līča viļņus. Tālumā saules gaismā atmirdzēja pilsēta.

Keidija gāja nopakaļ Makam, līdz beidzot abi apstājās baseina malā. Viņa ielūkojās tirkīzzilajos ūdeņos, ļoti pūlēdamās neiedomāties to skatu, kā saimniecības vadītāja no rīta atradusi Vestas līķi.

-    Labi, - Maks ierunājās. - Esam diezgan paspēlējušies. Kāpēc tu man neatklāj visu?

Keidija strauji pacēla galvu.

-    Es nesaprotu.

-    Skaidrs, ka saproti. Tu mani nenolīgi tikai tādēļ vien, lai noskaidrotu, vai tava tante šaubījās par apvienošanās finansiālo lietderību vai ne. Tu mani atvedi šurp, jo domā, ka Vesta Brigsa dkusi nogalināta.

-    Mak, es…

-    Tu gribi, lai es tev palīdzu atrast viņas slepkavu, vai ne?

Keidija dziļi ievilka elpu. ŠI bija pirmā reize, kad viņa

dzirdēja skaļi izrunājam savas apslēptās bailes. Izklausījās neprātīgi un muļķīgi, kā jau viņa bija paredzējusi.

-    Kā tu…

-    Es neesmu tik neattapīgs, kā izskatos. Jau pašā sākumā bija acīm redzams, ka tu no manis kaut ko slēp.

-     Es kaut kur lasīju, ka nāve, ja noslīcina, ir viens no slepkavību veidiem, ko viegli var uzdot par nelaimes gadījumu, - Keidija piesardzīgi ierunājās.

-    Protams. Pajautā jebkuram apdrošināšanas viltojumu izmeklētājam! Uz ķermeņa nepaliek nekādu pēdu, un ūdens aizskalo lietiskos pierādījumus. Bet pirms ierašanās šeit es mazliet ievācu informāciju. Atradu policijas ziņojumu. Tajā bija teikts, ka nav nekādu nozieguma pazīmju. Ne zīmes, ka te kāds būtu ielauzies vardarbīgi. Nekas nav nozagts, lai gan par vienu vai divām tām franču vāzēm gaitenī kolekcionāri dotu dažus simtus tūkstošu dolāru.

Keidija izstaipīja pirkstus, cenzdamās atbrīvoties no spriedzes, kas viņai piepeši lika justies tik bezspēcīgai.

-    Es zinu, ka viņas nāve atzīta par nelaimes gadījumu. It visi uzskata, ka viņai uznākusi panikas lēkme un viņa noslīkusi.

-    Bet tu šai pasaciņai netici, vai ne?

Keidija sakrustoja rokas uz krūtīm un raudzījās baseinā.

-     Es nesaprotu, ko domāt. Tomēr zinu, ka daudzi apstākļi ir ļoti savādi.

-    Sāksim no paša svarīgākā, - Maks ierunājās pat pārāk prātīgā tonī. - Kāds varētu būt motīvs?

-    Apvienošanās.

Maks izskatījās šaubu pilns.

-    Vai tu runā nopietni?

-    Vai tev neliekas aizdomīgi, ka viņas nāve ir pat pārāk izdevīga?

-    Kam? - Viņa jautājumā skanēja skepse.

-     To es vēl nezinu. Droši vien kādam, kurš no šīs apvienošanās varētu daudz iegūt.

-    Droši vien? - Maks sausi atkārtoja.

-    Padomā pats! - Keidija pagriezās, apzinādamās, ka viņai nāksies Maku pārliecināt, lai arī cik vāja dažviet būtu viņas loģika. - It visi gribēja, lai šī apvienošanās izdotos. Bet, ņemot vērā, ka Vesta savas akcijas atstāja man, ir skaidrs, ka pēdējā brīdī viņai radās kādas šaubas.

-    Manuprāt, tomēr ir ļoti iespējams, ka akcijas viņa tev atstājusi, jo vēlējusies piespiest tevi atgriezties uzņēmumā.

-    Es tev nepiekrītu. Kaut ko tādu viņa man nebūtu nodarījusi. Viņa zināja, ka es negribu piedalīties uzņēmuma darbā. Bet viņa zināja arī to, ja es mantošu tās akcijas, tad nojautīšu, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa zināja, ka sākšu uzdot jautājumus.

-    Vai esi par to pārliecināta?

-            Es viņu pazinu. Es zināju, kāds ir Vestas domāšanas veids. - Keidija saminstinājās, ieklausīdamās pati savos vārdos, un saviebās. - Vai vismaz es viņas domāšanas procesu izpratu labāk nekā pārējie ģimenes locekli. Tu viņu pat nepazini.

-    To nu es nevaru apstrīdēt. Bet vai esi apdomājusi iespēju, ka tu šajā gadījumā domā mazliet par daudz līdzīgi savai tantei?

Klusā apjukumā Keidija cieši sakoda zobus.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Ka es kļūstu pārāk apmāta?

-    Varbūt. Un varbūt tu ļauj pārāk lielu vaļu savai iztēlei.

-    Lieliski. Tagad esmu ne vien apmāta, bet arī pārspīlētas iztēles upuris. Varbūt esmu nolīgusi neatbilstošu konsultantu?

Iestājās īss, neomulīgs klusums.

-    Varētu gadīties, - Maks beidzot mierīgi noteica.

Nu jau nepavisam vairs nebija labi. Un tā bija Maka vaina. Bez jebkāda brīdinājuma viņš bija Keidijai uzspiedis šo bīstamo sarunas tematu. Viņa bija cerējusi, ka varēs pie tā nonākt pamazām.

-    Uzklausi mani! - viņa klusi sacīja. - Ņemot vērā, ka tu esi neizsakāmi dārgs ārštata konsultants, tavs pienākums ir apmierināt klienta prasības. Tu vaicāji par motīvu, un es tev tādu nosaucu. Es tev cenšos iestāstīt, ka, manuprāt, kāds, kurš no šīs apvienošanās būtu daudz ieguvis, varētu būt atklājis, ka Vesta grasās pārtraukt šā priekšlikuma virzību.

-    Un tāpēc pārtrauca Vestas dzīvi?

-    Jā. Tas varētu šķist iedarbīgs veids, kā parūpēties, lai

Vesta neatceltu šo darījumu. - Keidija neatlaidās. - Slepkava pieņēma: ja Vestas vairs nebūs, tad abu galeriju padomes beidzot apstiprinās šo priekšlikumu, jo visi citi to atbalstīja.

-     Būdams tavs neizsakāmi dārgais ārštata konsultants, es tev cenšos iestāstīt, ka slepkavība, lai nodrošinātu apvienošanos, būtu patiesi dīvaina.

-    Taču ne jau nu pilnīgi neiespējama?

-    Jā. - Maks ļoti lēni noņēma brilles, salocīja tās un iemeta krekla krūšu kabatiņā. - Ne jau pilnīgi neiespējama. Ja runa ir par slepkavību, jebkurš policists tev pateiks, ka tādos gadījumos it viss ir iespējams.

-    Es zinu, ka tev tas izklausās baltiem diegiem šūts.

-    Pilnīgi nesašūts. - Maks pakratīja galvu. - Keidij, slepkavības izmeklēšana ir pat vēl tālāk ārpus manas darba specifikas nekā rakņāšanās pa iespējamās apvienošanās finansiālajām detaļām. Ja tu nopietni domā turpināt šo izmeklēšanu, tev nepieciešams pieredzējis privātdetektīvs.

-    Ja neminu faktu, ka man nav pilnīgi nekādu pierādījumu, kas norādītu uz slepkavību, es jau tev teicu, ka dažādu iemeslu pēc negribu iesaistīt nevienu svešinieku, kas sāktu uzdot jautājumus. Ņo tā nekas nesanāks. Ne jau šeit, Fantompointā.

Maks ilgi lūkojās skaidrajā, tirkīzzilajā ūdenī, tad pacēla galvu, lai ieskatītos Keidijai acīs.

-    Pasaki man - kāpēc tu uzskati, ka tev jānoskaidro patiesība? Kāpēc tas būtu tavs pienākums?

Keidija paraustīja plecus.

-            Neviens cits dziļāk nepētīs. Neviens cits pat neuzskata, ka būtu kāda problēma. Es esmu tā, kam tika akcijas, tāpēc ari es esmu tā, kurai nāksies kaut ko darīt.

-    Pamēģini vēlreiz!

Keidija sarauca pieri.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-Ja jau mums abiem jāstrādā kopā, tas nebūs viegli. Bet, sasodīts, mēs nepanāksim pilnīgi neko, ja tu nesāksi man pilnībā uzticēties.

Keidijai ienāca prātā, ka Maka atvešana varbūt bijusi kļūda. Keidija viņu bija nolīgusi tāpēc, ka viņš bija gudrs un vērīgs, un tāpēc, ka viņš pazina mākslas pasaules tumšo pusi, un tā bija reta kombinācija. Taču viņš demonstrēja pārāk lielu prasmi ieskatīties Keidijas apslēptajās domās.

Tomēr bija par vēlu pārdomāt. Keidijai bija jāatrisina šis gadījums, tāpēc Maks viņai bija nepieciešams. Ja ar godīgu atbildi varēja cerēt uz viņa palīdzību, tad Keidijai neatlika nekas cits kā to darīt.

-    Mana tante nebija pārāk mīlēta sieviete, Mak. Viņa bija ļoti gudra, ļoti smaga rakstura sieviete, ļoti valdonīga. īsta tirāne. Var jau būt, ka viņai pagātnē bijuši mīļākie, bet ikviens, kurš viņu pazina, tev pateiktu, ka viņa nekad neiemīlējās. Valdīja vispārīgs pieņēmums, ka viņa nav spējīga mīlēt nevienu citu, tikai "Chatelaine". Viņa dzīvoja savam uzņēmumam. Galu gala vienīgā, kas bērēs raudāja, biju es.

-    Tu neesi atbildējusi uz manu jautājumu. Kāpēc tev jāpēta dziļāk, kā tu pati izteicies?

Keidija paraudzījās pāri līcim.

-    Manuprāt, tāpēc, ka visu šo gadu laikā man tik daudzas reizes teikts, cik līdzīgas mēs abas ar Vestu esot. Daudzi ir pārliecināti, ka galu galā es būšu tāda pati kā viņa. Salta un vientuļa, dzīvojot tikai savam darbam.

Maks viņu brīdi vēroja.

-     Sapratu, - viņš beidzot sacīja. - Tu gribi uzzināt patiesību, kā un kāpēc viņa nomira, jo dziļi sirdī baidies, ka viņa iemiesoja tavu nākotni.

-     Laikam gan. Jā. - Keidija pagriezās, lai ieskatītos viņam acīs. - Nu, vai esmu bijusi diezgan tieša un atklāta?

-    Pietiekami. Pagaidām.

Keidija baidījās atslābināties.

-    Vai tas nozīmē, ka tu paliksi un strādāsi?

-    Es palikšu.

Viņa paspēra soli uz Maka pusi.

-    Vai tu tiešām uzskati mani par jukušu, ja es domāju, ka mana tante varētu būt nogalināta apvienošanās dēļ?

-    Lai ari kāda tu būtu, jukusi gan tu neesi. Kā jau es teicu, kad runa ir par slepkavību, nekas nav neiespējams. - Maks drūmā nopietnībā vēroja Keidiju, it kā vēlētos, lai tā piekristu viņa nākamajiem vārdiem. - Es darīšu visu, kas būs manos spēkos, bet solīt neko nevaru. Iespējams, ka tu nekad nesaņemsi atbildes, pēc kurām alksti.

-    Reizēm dzīvē tā notiek. - Keidija nopūtās. - Tomēr tas nenozīmē, ka mēs neturpinām šīs atbildes meklēt, vai ne?

Maks ilgu laiku klusēja.

-   Jā, - viņš beidzot atsaucās. - Tas nenozīmē, ka mēs neturpinām tās meklēt.

14

Maks strauji apstājās ietves malā. Viņš nolūkojās uz Via Appia visā tās garumā - uz krāsaino, veikaliņiem un restorāniem pārpildīto ielu, kas vijās gar Fantompointas krastmalu.

-    Kam paredzēti visi šie karodziņi? - viņš vaicāja.

-     Karnevāla naktij, - Keidija atbildēja. - Tā notiks nākamajā nedēļā. Tas ir liels gadskārtējs, mākslai veltīts labdarības pasākums Fantompointā. Tas paredzēts kā kaut kas līdzīgs Venēcijas karnevālam, kur it visi ģērbušies maskās un kostīmos. Šeit, iepirkšanās rajonā, tiek slēgta satiksme. Visas galerijas un restorāni paliek atvērti daudz ilgāk.

Maks pamāja un sekoja atkal Keidijai līdz pat ieejai nelielā galerijā kvartāla vidū. Virs parādes durvīm karājās palielināts Mūķenes atslēgu jostas simbols.

Keidija apstājās.

-    Šī ir mazā galerijas filiāle, ko tante Vesta atvēra pirms pāris gadiem, kad Silvija beidzot viņu pierunāja daļēji aiziet pensijā. Vestai te bija savs birojs. Šo galeriju vada mana māsīca Leandra. Tā specializējusies deviņpadsmitā gadsimta beigu mākslā. Te gan nav paši nozīmīgākie darbi. Tie izstādīti Sanfrancisko galerijā.

Maks nopētīja ieejas durvis.

-    Domā, ka tas nostrādās?

-     Kāpēc gan ne? Man ir lielisks iemesls, lai pavadītu dienu, Vestas birojā izpētot dokumentus. Man taču jāiepazīstas ar "Chatelaine" finansiālo stāvokli, pirms izlemju, ko iesākt ar savām akcijām.

-    Ja jau tu tā saki.

Keidija viņu nepacietīgi uzlūkoja.

-    Tu teici, ka gribot mājās izpētīt viņas privātos dokumentus. Man nav iebildumu. Bet šeit bija viņas birojs. Mums jāpārliecinās, vai Vesta šeit nav atstājusi kaut ko tādu, kas mums pavēstītu, kāpēc viņa vēlējās atteikties no apvienošanās. Es esmu vienīgā, kas to var izdarīt, neriskējot uzklausīt daudz jautājumu.

-    Jauki. Dari tā!

Keidija saviebās.

-    Tu domā, ka tā būs veltīga laika izšķiešana, vai ne?

-     Hmm… Man ir nojauta, ka tava māsīca Silvija jau ir pārkravājusi tavas tantes rakstāmgalda saturu. No uzņēmuma izpilddirektores viedokļa tā būtu loģiska rīcība. Vismaz es viņas stāvoklī tā būtu rīkojies.

-    Varbūt.

Maks sāka justies mazliet vainīgs par savu noraidošo attieksmi.

-    Tomēr, ja tā padomā, varbūt ir vērts pamēģināt. Galu galā tava māsīca acīmredzot nevēlas uzzināt atbildes uz tiem jautājumiem, kas interesē tevi, tāpēc arī viņa tās nebūs meklējusi.

Keidija atplauka.

-    Tieši tā. Gluži manas domas.

Viņa atvēra galerijas durvis, pirms Maks paspētu vēl kaut ko aizrādīt.

Maks viņai sekoja nelielā izstāžu zālē, ko pildīja atmo- sfēriskas gleznas no Viktorijas laika. Gleznās dominēja tumši portreti, mākoņainas ainavas un stipri romantizēti karaļa Artura laika temati. Vairākums gleznu rāmju bija bagātīgi izvīti un apzeltīti.

Pievilcīga, patīkami apaļīga jauna sieviete ar tumšiem matiem un enerģiskiem sejas vaibstiem nolika malā grāmatu, kuru bija lasījusi. Viņa piecēlās no sava mazā rakstāmgalda.

-    Sveicināta, Keidija! Dzirdēju, ka esi atbraukusi. Jauki tevi atkal redzēt.

Keidija steidzās uz priekšu, lai apmainītos ar apskāvieniem un skūpstiem.

-    Leandra, iepazīsties ar Maku īstonu! Mak, šī ir mana māsīca Leandra Brigsa. Viņa bija tantes Vestas personiskā asistente. Vesta allaž apgalvoja, ka bez Leandras viņa būtu pazudusi.

-    Diez vai, - Leandra jautri atsaucās. - Tante Vesta viena pati būtu varējusi vadīt abas "Chatelaine" filiāles un darītu to līdz pat sava mūža galam, ja vien Silvija nebūtu viņu pierunājusi daļēji atpūsties. Mūsu vecā tante bija apbrīnojama.

-            Tā jau man teica. - Maks palūkojās, kāds nosaukums ir grāmatai, kas atradās uz galda. Viņš prātoja, cik grūti atbrīvoties no sliktajiem puišiem, lai kas tie arī būtu. - Cik ilgi jūs jau strādājat "Chatelaine"?

-     Kopš savas šķiršanās pirms pusotra gada. - Leandra šķelmīgi saviebās. - Finansiālajā ziņā man tolaik pārāk labi neklājās. Mans bijušais vīrs ne visai prātīgi apgājās ar naudu. Mūsu laulības laikā viņš notrieca pamatīgu kaudzīti dolāru, un man nācās ar to samierināties. Tante Vesta izpirka mani no šīs laulības un pēc tam sagādāja man šo darbu.

-    Jauki no viņas puses.

Leandra iesmējās.

-     Es jau būtu teikusi, ka viņa to darīja no labas sirds, bet visi citi jums apgalvos, ka viņai sirds vispār nebija.

-    Tādu teoriju esmu dzirdējis, - Maks atsaucās.

-tā nav taisnība! - Keidija nekavejoties metas aizsta- vēt tanti. - Vesta mīlēja "Chatelaine".

Maks un Leandra viņu uzlūkoja. Neviens neteica ne vārda.

Keidija nopūtās.

-    Nu labi, varbūt tas nav pārāk spēcīgs pierādījums. Bet es domāju, ka viņai bija sirds. Viņa tikai to nerādīja visai pasaulei.

-    Grūti noticēt, ka viņas vairs nav, - Leandra domīgi noteica. - Ziniet, tas nāca tik pēkšņi. Es nespēju iedomāties šo vietu bez viņas. Ik rītu, ierodoties šeit, lai atvērtu galeriju, vēl arvien ceru, ka sastapšu viņu kabinetā. Viņa allaž te ieradās pirms manis. Un allaž aizgāja pēdējā.

-     Katrā ziņā viņa bija tā, kas padarīja "Chatelaine" par nozimīgu uzņēmumu, - Maks sacīja.

-    Noteikti, - Leandra atsaucās. - Tātad, Mak, cik ilgi jūs paliksiet šeit, Fantompointā?

-    Vēl īsti nezinu. - Viņš uzlūkoja Keidiju. - Nenoteiktu laiku.

-    Nenoteiktu laiku?

-    Tas atkarīgs no Keidijas. Esmu biznesa konsultants, - viņš mierīgi atbildēja. - Es varu atvērt savu firmu jebkur.

-      Ak biznesa konsultants? - Leandra palieca galvu. - Kādā jomā?

-    Interneta jomā, - Maks atbildēja. Apbrīnojami, ka jebkāda biznesa pieminēšana, kas balstījās uz internetu, atturēja no daudziem potenciāli nepatīkamiem jautājumiem.

-    Kolosāli! - Leandra iesaucās. - Klau, vai jūs esat viens no tiem superbagātajiem datorprogrammu speciālistiem, kas sapelnījuši naudu, piedāvājot savu preci sabiedrībai?

-     Nē. Diemžēl tā veida informācija, ar kuru es darbojos, nav paredzēta PP.

Leandra samirkšķināja acis.

-PP?

-     Publiskajam piedāvājumam, - Maks paskaidroja. - Tai jomai, kas reizēm cilvēkus ļoti ātrā laikā padara ļoti bagātus.

-    Ak! Žēl gan…

Maks pasmīnēja.

-    Jā. Es arī pats sev to pēdējā laikā bieži atgādinu. Žēl gan.

-    Rendals grib atvērt jaunās "Chatelaine-Post" galerijas filiāli internetā, - Leandra pavēstīja. - Viņš apgalvo, ka interneta tirdzniecībai vēl esot lielas izaugsmes iespējas, it īpaši par mākslas un antīkajiem priekšmetiem.

-    Viņam taisnība, - Maks neitrālā tonī atteica.

Keidija pavirzījās uz mazā kabineta durvju pusi.

-    Atvaino mani, Mak, bet es ķeršos pie darba. Gribu pārskatīt dažus ceturkšņu ziņojumus un citus dokumentus, pirms mēs ar Silviju apspriedīsim priekšlikumu par apvienošanos.

-     Protams, - Maks atteica. - Par mani neraizējies, gan es sev atradīšu nodarbošanos. Man ienāca prātā, ka es varētu mazliet apskatīt pilsētu.

-   Tepat Via Appia ir vairākas lieliskas kafejnīciņas un bistro, un veikali, - Leandra izpalīdzīgi ierosināja.

-     Pateicos! - Maks uzlūkoja Keidiju. - Pēc darba es atnākšu uz šejieni tev pretī, un tad mēs kopā atgriezīsimies villā. Par vakariņām neraizējies! Staigādams pa pilsētu, es kaut ko paķeršu.

Keidija izskatījās vispirms pārsteigta, tad pateicīga.

-    Paldies!

-    Ņem par labu!

Maks pārgāja pāri telpai, pielieca galvu un noskūpstīja Keidiju, pirms viņa bija aptvērusi, kas viņam padomā. Kad Maka mute piekļāvās Keidijas lūpām, viņš juta Keidiju sastingstam.

Pirms viņa paspēja izdomāt, kā reaģēt, Maks jau bija pacēlis galvu.

-     Tiksimies pēc darba, mīļā, - viņš nomurmināja, Keidijas neapmierinātā skatiena un ledainā smaida uzjautrināts.

Viņi abi zināja, ka par šo skūpstu Keidija nedrīkst žēloties. Tas atbilda viņu tēlotajām lomām. Tomēr izskatījās, ka

Keidija to nebija gaidījusi un acīm redzami nebūtu atbalstījusi.

Juzdamies jau daudz labāk nekā pirms kāda brīža, Maks, atpakaļ neskatīdamies, izgāja no mazās galerijas.

-    Tātad tas bija tavs īstona kungs. - Leandra atkrita uz krēsla iepretī Keidijai. - Viņš izskatās… interesants.

Keidija paņēma savu tējas tasi. Bija dīvaini sēdēt šeit pie Vestas vecā rakstāmgalda. Tikpat dīvaini bija domāt par Maku kā par "savu" īstona kungu.

-    Interesants? - viņa piesardzīgi atkārtoja.

-    Nu, saproti, ne uzkrītoši izskatīgs, ne glums. Bet interesants.

-     Interesants viņš ir noteikti, - Keidija piekrita. Un arī kaitinošs. Un neciešams. Un uzbudinošs.

-     Vīrišķīgs, - Leandra domīgi turpināja. - Viņā jūtams īsts spēks. Vai saproti, ko es domāju?

Par vīrišķīgu jau nu Maku noteikti varēja nosaukt, Keidija prātoja. Tomēr viņa nevēlējās apspriest ar māsīcu šā apzīmējuma īpašās nianses.

-    Šķiet, ka jā, - viņa atsaucās.

Leandra pabungoja pa galdiņu ar mākslīgajiem ķiršsarkanajiem nagiem.

-    Nu, kad tad būs lielā diena?

-    Kāda lielā diena?

-    Izbeidz, Keidij! Nu, protams, kāzas.

Keidija juta, ka vaigi pietvīkst. Labāk pierodi pie šā jautājuma, viņa nodomāja.

-            Mēs vēl neesam pat oficiāli paziņojuši par saderināšanos. Kamēr neesam īsti saderinājušies, nevaram vēl domāt par konkrētu kāzu datumu.

-     Zini, mani tas laikam pārsteidz, - Leandra paziņoja ar mulsinoši domīgu sejas izteiksmi. - Man vienmēr ir licies: ja tu vispār vairs otrreiz apprecēsies, tu to darīsi tāpat kā toreiz ar Rendalu. Bez garas domāšanas salaulāsies - un cauri! Saproti?

-    Izrādījās, ka salaulāšanās ar Rendalu bez garas domāšanas nav bijusi prātīga rīcība, - Keidija viņai atgādināja. - Man bez garas domāšanas nācās tūlīt pat izšķirties. Es ne visai labprāt gribētu to atkārtot vēlreiz.

-    Tu taču saproti, ko es domāju. Man ar Pārķeru ir apmēram tāpat. Viņš liek noprast, ka gribētu noteikt konkrētu datumu, bet pēc tās milzīgās kļūdas, ko pieļāvu ar Di- lanu, es laikam esmu kļuvusi mazliet piesardzīgāka.

Keidija atlaidās ērtāk uz krēsla un ciešāk nopētīja māsīcu.

-    Vai tavas attiecības ar Pārķeru Tērneru ir tik nopietnas?

-     Tās ir diezgan nopietnas. Viņš man ir ideāls. Bet, pirms viņam solu uzticību uz mūžu, es uzskatu, ka būs tikai godīgi pārliecināties, vai esmu atbrīvojusies no ieraduma iemīlēties nepareizajos vīriešos. Tādos kā Dilans. Nu, saproti, sliktajos puišos.

-    Skaidrs.

-    Esmu sasniegusi pamatīgu progresu. Es atradu lielisku grāmatu - "Kā atbrīvoties no sliktajiem puišiem: padomi domājošai sievietei, kā atrast un novērtēt jaukus pui- šus"i Tā man patiesi palīdzējusi. - Viņas balss apsīka.

- Tomēr no sliktiem ieradumiem ir grūti atteikties, ari Di- lans man nepalīdz, to nu es varu droši apgalvot.

-    Kā to saprast?

-    Tūlīt pēc bērēm viņš atsāka man zvanīt. Ari vakar piezvanīja. Apgalvoja, ka gribot, lai mēs abi atkal būtu kopā.

-    Vai viņš zina par Pārķeru?

-    Protams. Es viņam to pastāstīju.

-    Ko viņš teica?

Leandra vilcinājās.

-    Viņš dusmojās. Teica, ka Pārķers man esot par vecu.

Keidija paņēma pildspalvu un sāka ar to rotaļādes.

-    Vai Dilans izdara uz tevi spiedienu?

-    Noteikti.

-    Vai tev šķiet, ka viņš varētu radīt sarežģījumus?

-    Dilans jau no laika gala tos radījis. Es nezinu, ko vispār viņā tādu saskatīju.

-     Es domāju, vai viņš spētu nodarīt kaut ko ļaunu? - Keidija piesardzīgi pavaicāja.

Muti atvērusi, Leandra neizpratnē raudzījās māsīcā.

Atvērās galerijas durvis. Pa tām ienāca Silvija, ģērbusies dārgā, modelētā lietišķā kostīmā.

-     Dilans? - Leandra atsaucās. - Kaut ko ļaunu? Es nezinu… tas ir, es nekad…

-    Ko ļaunu? - Silvija pārmaiņus uzlūkoja Keidiju un Le- andru. - Kas šeit notiek?

Keidija paraudzījās uz viņu.

-    Leandra man stāstīja, ka kopš tantes Vestas bērēm viņai sācis atkal zvanīt Dilans. Viņš cenšas piespiest Lean- dru atkal atgriezties pie viņa.

/S. 5

-     To es nezināju. - Drūmās bažās saraukusi pieri, Silvija pavērās Leandrā. - Vai viņš tev sagādā nepatikšanas?

-    Es viņam teicu, lai liek mani mierā, bet viņš… - Leandra spēji apklusa un sāka raudāt. - Ak, sasodīts! - Viņa pielēca kājās un pa gaitenlti aizsteidzās uz nelielo atpūtas telpu. Durvis aiz viņas trokšņaini aizcirtās.

Iestājās neilgs klusums. Keidija un Silvija abas pētīja aizvērtās atpūtas telpas durvis.

-    Ko tu par to domā? - Silvija beidzot noprasīja.

-     Es domāju, - Keidija gausi atbildēja, - ka Dilans var sagādāt nepatikšanas.

-    Manuprāt, tev taisnība, - Silvija piekrita. - Tā jau nebūtu pirmā reize. Atceries, cik ļoti viņš sadusmojās, kad kļuva skaidrs, ka Leandra tomēr panāks šķiršanos?

-    Manuprāt, viņš dzīvoja ar domu, ka Leandra viņu nekad nepametīs, lai arī ko viņš darītu. Bet viņš aizmirsa, ka jārēķinās arī ar tantes Vestas ietekmi.

-    Tā bija. - Silvija pievērsās māsīcai. - Es grasos doties uz pilsētu, bet, tā kā tu sacīji, ka šo dienu pavadīšot te, nospriedu, ka pirms došanās uz pilsētu iegriezīšos. Es gribēju par šo to parunāt. Varbūt labāk pieraksti.

Keidija piesardzīgi pasniedzās pēc pildspalvas un blociņa.

-    Labi, šauj laukā!

-      Pirmkārt, mēs ar Gārdneru gribētu rītvakar ielūgt tevi un tavu īstona kungu uz vakariņām klubā. Tā mums būs iespēja ar viņu iepazīties.

Viņas īstona kungam paredzama nopratināšana. Keidijai atlika vienīgi cerēt, ka Maks tiks ar to galā.

-    Pateicos! - viņa ļoti pieklājīgi atsaucās. - Mēs būsim.

-     Nākamajā vakarā galerijā "Chatelaine" notiks Bresto- na izstādei veltīta pieņemšana. Astoņos vakarā, pilsētā. Ja iespējams, es gribētu, lai tu ar savu īstona kungu ierastos. Tas būs pirmais nozīmīgais pasākums, ko galerija rīko kopš Vestas nāves. Tavai reputācijai nāktu par labu, ja tu ierastos. Tā būtu kā cieņas izrādīšana, ja saproti, ko es domāju.

Silvijas skarbais tonis izraisīja Keidijā dziļu nožēlu. Tāda spriedze starp viņu un māsīcu bija kaut kas jauns, un tā bija Vestas vaina.

-    Labi. Domāju, mēs varēsim to apmeklēt.

-     Un, visbeidzot, tā kā tu esi pilsētā, tu taču negribēsi palaist garām dvīņu dzimšanas dienas svinības, kas notiks nākamajā dienā, - Silvija pabeidza.

-    Neparko uz pasaules! - Keidija atsaucās, priecādamās, ka var izrādīt patiesu dedzību.

Silvijas sejas izteiksme atmaiga. Viņa pirmo reizi pasmaidīja.

-    Labi. Domāju, ka pagaidām tas varētu būt viss. Es nu skriešu. Ja nokavēšu prāmi, man nāksies braukt uz pilsētu ar mašīnu.

Kādu mirkli Keidija mocījās šaubās, vai neizstāstīt Silvijai par savām bailēm, ka Vesta nogalināta. Bet intuīcija brīdināja klusēt. Keidija diezgan labi pazina savu māsīcu, lai būtu pārliecināta, ka Silvija uz šo informāciju reaģēs tāpat, kā iepriekšējā vakarā bija darījis Maks: ar neticību, šaubām un nelielām bažām par Keidijas jauno apmātību.

Atšķirība vienīgi tā, ka Makam maksāja par to, lai paciestu viņas neprātīgās kaprīzes un slepenās teorijas, Kei- dija nodomāja. Silvijai par to nemaksāja. Silvija nospriedīs, ka viņas pienākums ir apzvanīt pārējos ģimenes locekļus, lai tos brīdinātu, ka Keidijai radušās problēmas.

Iedomājoties, kā reaģēs radinieki, kad tiks informēti, ka viņai parādījušās Vestai piemītošo dīvainību pazīmes, Keidija nodrebinājās.

- Atā, Silvij! Tiksimies rīt vakariņās!

Divas stundas vēlāk Vestas personiskajā kabinetā Maks aizvēra pēdējo rakstāmgalda atvilktni un atliecās krēslā ērtāk, lai padomātu. Viņš bija izšķirstījis ikkatru mapi, izpētījis adrešu grāmatiņu un jaunākās korespondences kaudzīti. Šī izpēte nebija sniegusi nekādus rezultātus. Droši vien tāpēc, ka tādi te nemaz nebija rodami.

Viņš tikai veltīgi tērēja laiku. Keidijas teorija par slepkavību, ko motivējuši finansiāli apsvērumi saistībā ar "Chatelaine" un Ostrija un Pousta galeriju apvienošanos, bija tikai fantāzija. Maks to zināja, kaut arī Keidija pati ne. Viņš bridi izklaidīgi prātoja, vai būtu ētiski pieņemt Keidijas naudu par konsultēšanu, ja bija pavisam skaidrs, ka nebija nekā, par ko konsultēt.

Pie velna ētiku! Viņš taču šeit bija nevis tāpēc, ka viņam šis darbs būtu nepieciešams. To sasodīto līgumu viņš bija parakstījis tāpēc, ka tas bija vienkāršākais veids, kā palikt Keidijas tuvumā.

Maks apgriezās ar krēslu riņķī un pa stiklotajām durvīm palūkojās uz terases dārzu un baseinu. Viņš prātoja, ko iesāktu, ja viņam vajadzētu darboties kā īstam izmeklētājam. Ko viņš darītu, ja izlemtu atvēlēt savai klientei tiesības šaubīties un uztvertu viņas bažas nopietni?

īss

Nebija gluži tā, ka Keidija būtu pavisam jukusi, Maks sev atgādināja, vēlreiz cenzdamies pieļaut, ka Keidijas sacītais varētu būt iespējams. To viņš labi prata. Dažu pagājušo mēnešu laikā viņam bija izveidojusies dziļa cieņa pret Keidijas intuīciju, vismaz vienā jomā noteikti. Baumu izsekošanā par pazudušajiem un nozagtajiem mākslas priekšmetiem Keidija bija viena no labākajiem ārštata darbiniekiem, kuru pakalpojumus Maks jebkad izmantojis.

Varbūt viņam nevajadzētu tik strauji nopelt Keidijas secinājumus par tantes nāvi.

Viņš ar nolūku mainīja domu virzienu, novērsdamies no Keidijas prāta dīvainību drūmās analīzes, lai apsvērtu šobrīd radušos noslēpumaino situāciju. Viņš gan nebija licencēts privātdetektīvs, tomēr par informācijas apkopošanu šo to zināja. Šajā jomā viņš bija specializējies gan savas militārās karjeras laikā, gan arī vēlāk izveidojis uz šīm iemaņām balstītu uzņēmumu. Un galu galā, kamēr Keidija šovakar pārnāks mājās, nekādas labākas nodarbošanās viņam nebija.

Svarīgākais vispirms bija saskatīt kopainu un tad atrast posmus, kur tā pārtraukta.

Keidija, kas apgalvoja, ka pazīstot Vestu Brigsu labāk nekā jebkurš cits, bija nepārprotami izteikusi vienu novērojumu. Tantes apmeklējumi pie ekstrasensa nepavisam nebija viņai raksturīgi. Tāpēc Vestas konsultācijas pie Džo- natana Ārdena varētu uzskatīt par šiem neparastajiem pārtraukuma posmiem.

Maks vēlreiz apgriezās krēslā tā, ka viņam pretī atkal bija lielais rakstāmgalds, un pasniedzās pēc vizītkaršu mapes. Ātri to pāršķirstījis, viņš atrada Ārdena vārdu un viņa Sanfrancisko adresi.

Bija jāapsver iespēja, ka Ārdens ir likumīgs ekstrasenss, nevis krāpnieks. Varbūt Vestai Brigsai bija radusies patiesa interese par metafiziku. Katrā ziņā viņa nebūtu bijusi pirmā, kas par to interesējusies. Pietiktu uzmest skatienu jebkuras pilsētas telefonu grāmatai, lai pārliecinātos, ka nav mazums tādu cilvēku, kas apgalvo, ka viņiem piemīt pareģa spējas, tāpat ari netrūka cilvēku, kuri tādiem labprāt noticētu.

Viens nu viņam bija skaidrs, Maks nodomāja, pieceldamies kājās. Viņam bija nepieciešams vairāk informācijas, un Vestas kabinetā viņš to neatradīs.

Divas stundas vēlāk Maks nolika malā laikrakstu, atspieda abas rokas pret automašīnas stūri un prātoja par īstas izmeklēšanas mazāk pievilcīgajiem aspektiem. No savas novērošanas vietas puskvartāla attālumā no Džonatana Ārdena mājas Maks lieliski saskatīja garāžu un sešu dzīvokļu durvis. Pagaidām nebija atgadījies nekas nozīmīgs. Maks paraudzījās pulkstenī un prātoja, vai šodienai jau nepietiks. Viņam vēl vajadzēja šķērsot Zelta Vārtu tiltu un paķert kaut ko vakariņām, pirms dosies uz Via Appin pie Keidijas mazajā galerijā.

Konsultanta darbam nekad nebija gala.

Maks jau bija satvēris aizdedzes atslēgu, kad pamanīja atveramies dzīvokļa durvis otrā stāva tālākajā galā. Parādījās slaids vīrietis tuvu četrdesmit un devās uz priekšu pa ārējo gaiteni. Viņa mati bija frizēti dārgā salonā. Tikpat dārgas izskatījās arī bikses un modelētais sporta krekls. Vienā rokā viņš nesa tenisa raketi. Makam vērojot, viņš atvēra durvis un nozuda kāpņu telpā.

Maks izkāpa no mašīnas un pārgāja pāri ielai. Kad vēl pēc neilga laika atvērās kaltie garāžas vārti, Maks jau bija gatavs.

Ārdens pie zaļa "Jaguar" stūres izbrauca uz ietves. Viņš ātri attālinājās, negaidīdams, kamēr aiz viņa aizvērsies garāžas vārti.

Viņš ir neuzmanīgs, Maks nodomāja. Ļoti neuzmanīgs.

Stundu vēlāk viņš jau,brauca atpakaļ pāri Zelta Vārtu tiltam un, iebraucot Fantompointā, nejauši nogriezās nepareizā ielā. Viņš atradās mierpilnā paugurainā apkaimē, no kurienes pavērās skats uz līci: gan uz Belvederu, gan Tiburonu, gan Eņģeļu salu un pilsētu. Maks kādu laiku brauca pa līkumoto ielu, meklēdams izdevīgu vietu, kur apgriezties. Klusā aklā ieliņā viņš ieraudzīja villu ar graciozām arkveida durvīm un logiem. Tā neapšaubāmi bija uzcelta nesen. Pie parādes durvīm bija piestiprināts uzraksts, ka tā paredzēta pārdošanai.

Maks apstādināja mašīnu un kādu laiku sēdēja, skatīdamies uz māju.

Izrādījās, ka Makam bijusi taisnība. Vestas biroja dokumentu pārskatīšana bija lieka laika tērēšana. Vienīgais labais, ko par šo dienu varēja sacīt, Keidija nodomāja, bija iespēja no Leandras uzzināt ģimenes jaunumus un jaunākās tenkas.

-     Vai rit grasies atgriezties šurp? - Leandra jautāja, izslēgdama galerijā gaismu.

-     Nē, esmu redzējusi pietiekami daudz finanšu atskaišu; ar tām man pietiks ilgam laikam.

-    Vai uzzināji kaut ko noderīgu?

-     Nē. - Keidija pārmeta somas siksnu pār vienu plecu. - Vienīgi to, ka "Chatelaine" ir lieliskā formā.

-    To pat es tev būtu varējusi pateikt. Silvija zina, ko dara.

-    Jā. Viņai ir īsts ķēriens biznesā.

Pie durvīm Leandra vēl vilcinājās.

-    Tu to domā nopietni, vai ne?

-Ko?

-    Iepazīties ar "Chatelaine" pašreizējo finansiālo stāvokli. Tu augu dienu pavadīji pie rakstāmgalda, pārskatīdama visus dokumentus. Man šķita, ka tevi neinteresē šā uzņēmuma darbība.

-    Es uzskatu, ka mans pienākums ir izmantot savas akcijas tā, lai vislabāk kalpotu uzņēmuma interesēm, - Keidija nomurmināja.

Leandra paraustīja plecus.

-    Silvija apgalvo, ka vislabāk visu interesēm atbilstu apvienošanās.

-     Esmu pārliecināta, ka viņai taisnība. Tomēr domāju, ka Vesta būtu gribējusi, lai es pati pieņemu lēmumu.

-    Laikam gan. Acīmredzot viņa vēlējās, lai tu vairāk iesaistītos "Chatelaine" darbā, citādi nebūtu tev atstājusi tās akcijas.

Keidija uzmetās uz rakstāmgalda stūra.

-    Leandra!

-Jā?

-     Pagājušā pusotra gada laikā tu ar tanti Vestu sastrādājies ciešāk nekā jebkurš cits, ja neminam Silviju. Tu ar viņu tikies katru dienu. Tev noteikti ir kaut kas zināms par to ekstrasensu.

-    Džonatanu Ārdenu? Protams. Es zinu, ka tante Vesta pāris reižu tikās ar viņu. Manuprāt, tas izklausījās gluži interesanti. Bet Silvija pieteica, lai par to klusējot. Viņa teica, ja tas kļūšot zināms sabiedrībā, radīšoties neērta situācija.

-     Ko tu par to domā? Vai tev šķiet, ka tante Vesta uz mūža beigām patiešām zaudēja prātu?

-    Tā apgalvo Silvija, bet es par to neesmu tik pārliecināta. Man izskatījās, ka viņa vēl joprojām izturējās pilnīgi saprātīgi.

Pie galerijas stikla durvīm parādījās liela, tumša ēna. Maks nospieda durvju rokturi un iegāja izstāžu zālē.

-    Nu, nu, - Leandra, šķelmīgi pasmaidījusi, teica. - Jūs nu gan esat precīzs.

-    Cenšos. - Maks ielūkojās Keidijai acīs. - Vai esi gatava šodien beigt darbu?

-     Jā. - Viņa piecēlās no rakstāmgalda un pagājās uz priekšu. - Esmu šausmīgi izsalkusi, un veselībai man noderētu glāze vīna.

-    Kāda sagadīšanās! Mans noskaņojums atbilst tādai pašai terapijai.

15

Viņi kājām devās atpakaļ uz villu, iedami pa vienu no jaukajām ieliņām, kas uzvijās pakalnā virs piekrastes. Lielākajā daļā māju, kam viņi pagāja garām, jau bija iedegta gaisma. Līča otrā pusē pilsētu ieskāva migla, bet Fan- tompointā nakts solījās būt skaidra.

-    Kā tev šodien veicās? - Maks pajautāja, atverot Vestas mājas durvis.

-    Pilnīgi veltīga laika izšķiešana, kā jau tu paredzēji. - Keidija iegāja priekštelpā un nometa savu somiņu uz deviņpadsmitā gadsimta neoklasicisma stila soliņa. - Es nezinu, ko īsti biju cerējusi atrast, bet, lai arī kas tas būtu, Vestas birojā tā nebija.

Maks aizvēra parādes durvis un aizslēdza tās.

-    Tātad nekādu pavedienu?

-    Nekādu. Tikai kaudzēm vēstuļu klientiem un biznesa partneriem. Informācija par vērtīgu kolekciju izstādēm Sanfrancisko galerijā. Padomi par dažādiem mākslas priekšmetiem. Un tamlīdzīgas lietas.

-    Un kā ar datora failiem?

-    Tantei datori nekad īpaši nepatika. - Keidija devās uz virtuves pusi. - Viņa nejutās omulīgi, jo tajos nevarēja glabāt personisku informāciju.

-    Bet uzņēmuma darbā taču viņa tos izmantoja, vai ne?

-    Protams. Jebkura lieluma moderna uzņēmuma vadīšana bez datoriem būtu apgrūtināta. Tomēr Vesta datoriem neuzticējās. Tici man, ja tantei Vestai būtu bijis jāglabā kāds noslēpums, tad dators iespējamo glabāšanas vietu sarakstā būtu pēdējais.

Maks sekoja viņai virtuvē.

-     Tas saskan ar to, ko tu man par viņu esi stāstījusi. Starp citu, es vakariņām paķēru mazliet saldskābmaizes un krabju nūjiņas.

-    Lieliski. Runājot par vakariņām, rītvakar mēs esam uzaicināti uz nopratināšanu jahtklubā.

-    Uz nopratināšanu? - Maks jautāja.

-    Pie manas māsīcas Silvijas un viņas vīra Gārdnera. Viņi grib ar tevi iepazīties. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņi nolēmuši tevi pacepināt uz grila, lai redzētu, vai attaisnojušās viņu aizdomas, ka tu mani vēlies precēt tikai manu "Chatelaine" akciju dēj.

-    Sapratu. - Maks atvēra vīnu skapīša durvis un izcēla kādu pudeli. - Tātad nopratināšana.

-     Un kā tev šodien veicās? - Keidija pajautāja, izņemdama no plaukta kārbu ar sājajiem cepumiem.

Maks pavisam klusi iesmējās.

Keidija, pieri saraukusi, palūkojās pār plecu.

-    Vai es pateicu kaut ko smieklīgu?

-    Ne gluži. Bet īsu bridi mēs abi atgādinājām vecu precētu pāri. "Kā tev šodien veicās, mīļā?" - "Ne pārāk labi, un kā tev?"

Keidija saviebās.

-    Nu, mēs taču skaitāmies daļēji saderināti.

-    Neesmu pārliecināts, vai labā toņa grāmatās ir oficiāli minēts apzīmējums "daļēji saderināti".

-    Vai tu lasi labā toņa grāmatas, Mak?

-    Nē, - viņš atzinās. - Es neaizraujos ar daiļliteratūru.

-    Tā jau es domāju. Raizes par mūsu situācijas tehnisko pusi vari atstāt manā ziņā. - Viņa atvēra ledusskapi, lai izņemtu sieru. - Vai tantes personiskajos dokumentos kabinetā atradi kaut ko interesantu?

-     Viņas dokumentos neko. Bet varbūt man veiksies ar citu informāciju, ko nejauši uzgāju.

Keidija pagriezās, lai paņemtu šķīvi, un viegli uzgrūdās Makam. Ķermeni pāršalca uzbudinājuma trīsas. Šī nelielā, gandrīz ģimeniskā ainiņa kļuva nepārprotami omulīga.

-    Kādu informāciju? - viņa pajautāja.

-    To, kuru es ieguvu šajā pēcpusdienā.

Jau iebāzusi vienu roku cepumu kārbā, Keidija apstājās. Tas izklausās mazliet aizdomīgi, viņa nodomāja.

-    Kādā veidā tad tu šo jauno informāciju ieguvi?

-    Vecmodīgā veidā. Kādu laiku pavadīju, sēdēdams mašīnā pie Džonatana Ārdena dzīvokļa.

Keidija strauji izvilka roku no kārbas un pagriezās.

-    Vai tu gribi sacīt, ka biji pilsētā un izspiegoji viņa dzīvokli?

-    Kādu bridi.

-    Tu domā - kā īsts privātdetektīvs?

-    Es tev visu laiku atgādinu, ka esmu konsultants, nevis privātdetektīvs.

-    Hmm… - Keidija iztēlojās, kā Maks no kādas tumšas pavārtes novēro Ārdena dzīvokli. - Vai redzēji kaut ko interesantu?

-    Redzēju, kā Ārdens iziet no sava dzīvokļa ar tenisa raketi rokā un aizbrauc dārgā "Jaguar". - Viņš pacienājās ar cepumu. - Pierakstīju viņa mašīnas numuru.

-    Vai tu ar to kaut ko varēsi iesākt?

Maks paraustīja plecus.

-    Necik daudz. Es pazīstu cilvēku, kas man varētu pateikt, vai "Jaguar" ir reģistrēts uz Ārdena vārda. Bet droši vien ir, un ko tālāk?

-    Ja viņš ir pazīstams krāpnieks…

-     Un atkal - ko tālāk? Profesionāla ekstrasensa darbs nav pretlikumīga rīcība. - Viņš apklusa, lai nokostu cepumu. - Tomēr…

-Jā?

-    Lai arī cik interesanti tas būtu, Ārdena vārds nav minēts telefonu grāmatā. - Maks iebāza mutē cepuma gabalu un to norija. - Ne arī jebkurā citā izziņu grāmatā, ko es spēju atrast.

-    Kā tu domā, ko tas nozīmē?

-    Nezinu. - Maks atvēra atvilktni, brīdi tajā parakņājās, tad izvilka korķviļķi. - Droši vien tikai to, ka viņa klienti ir vienīgi izmeklēta publika un ka pie viņa var pieteikties tikai ar kāda cita cilvēka rekomendāciju. Vai arī…

-    Vai ari - kas?

-     Viņš uzradies šajā pusē nesen. Un viņam nav bijusi iespēja reģistrēt savu telefona numuru.

Keidija ar nagiem pabungoja pa leti.

-    Neizklausās, ka tu no tās spiegošanas būtu daudz ko ieguvis. Varbūt tev vajadzēja viņam sekot vai darīt ko tamlīdzīgu?

-    Uz tenisa kortu, lai vērotu, kā viņš lidina bumbas pāri tīklam? Manuprāt, tas būtu bijis pārāk uzkrītoši, vai ne? Tur ir grūti paslēpties ēnā.

Korķis izlēca no pudeles ar klusu paukšķi.

Keidija drūmi vēroja, kā Maks salej glāzēs sarkanvīnu.

-    Ārdens ir vienīgais pavediens, kas mūsu rīcībā. Es atsakos ticēt, ka viņš ir godīgs ekstrasenss.

-    Ja viriš ir krāpnieks, tad droši vien viņam jau pagātnē bijuši vairāki krāpšanas gadījumi. Pastāv arī iespēja, ka viņa agrākā darbība ietvēra pareģošanas elementus.

-    Tu tā domā?

Maks pabeidza pieliet glāzes un nolika pudeli uz letes.

-    Vairākums krāpnieku izstrādā unikālu darbošanās stilu un tad pie tā arī paliek. Ja Ārdens ir viens no tādiem, tad mums var veikties ar informāciju, kuru es atradu viņa atkritumu tvertnē.

-    Viņa atkritumu tvertnē? - Keidija jutās šokēta. - Man šķita, ka tu tikai novēroji viņa dzīvokli. Mak, ko īsti tu šodien darīji?

-     Es jau tev teicu, ka ievācu mazliet informācijas. Tieši tāpēc taču tu mani nolīgi darbā.

-    Augstā debess! - Keidija pārgāja pār virtuvi un saņē-

ivs

ma rokā viņa krekla priekšu. - Pasaki man, ka tu neielauzies Džonatana Ārdena dzīvokli!

-    Es neielauzos Džonatana Ārdena dzīvoklī, - Maks paklausīgi sacīja.

-    Es tev neticu. Tu noteikti esi tajā ielauzies. Kā gan citādi tu būtu piekļuvis pie viņa atkritumu tvertnes? - Viņa centās sapurināt Maku, bet nekāda redzama kustība neizdevās. Viņš stāvēja nesatricināms kā klints un lūkojās uz Keidiju ar nepārprotamu uzjautrinājumu. - Vai tu esi jucis? Un ja nu Ārdens būtu atgriezies un atradis tevi savā dzīvoklī? Ja nu viņš ir tas, kurš noslīcināja tanti Vestu? Tevi taču varēja nogalināt!

-    Mani aizkustina tavas rūpes.

-      Neuzdrošinies par mani smieties! Tonakt tava ierašanās palīgā pie Embroza bija tev nepieciešama tava biznesa dēļ, un uz spēles varēja būt likta cilvēka dzīvība. Bet es negribu, ka tu riskē ar savu dzīvību tikai tādēļ, lai palīdzētu man pierādīt, ka manu tanti kāds nogalinājis. Vai saproti? Tev paredzēts veikt izmeklēšanu, nevis tēlot varoni.

-    Vai tas nozīmē, ka tu vēl arvien saskati manī varoņa potenciālu? - Maks šķita ieinteresēts. - Man bija radies iespaids, ka pēc tā, kas tonakt starp mums notika mednieku namiņā, esmu ticis pazemināts.

-    Es jau tevi reiz brīdināju, lai tu šo tematu nepiemini.

-    Vai zini, bos, visi šie ierobežojumi stipri apgrūtina manas spējas veikt savu darbu! - Nepievērsdams uzmanību Keidijas rokām uz sava krekla, Maks pasniedzās viņai garām, lai paņemtu vēl vienu cepumu. - Bet, ja tas tev liktu justies kaut mazliet labāk, tad es nopietni šaubos, vai Ārdens ir slepkava.

-    Kā gan tu to vari zināt?

-     Nu, pirmkārt, nav nekāda acīm redzama motīva. Ko gan viņš būtu varējis iegūt no apvienošanās? L'n vēl - profesionāli blēži cenšas izvairīties no vardarbības lietošanas. Tas ne tikai nav pārāk ienesīgs bizness, bet vēl nevajadzīgi visu sarežģītu.

-    Kā tu to domā - "nevajadzīgi visu sarežģītu"? - Keidija noprasīja.

-     Vairākums cilvēku, kuri dek apkrāpti, ne visai vēlas dodes uz policiju. Viņi jūtas muļķīgi un nokaunējušies, tāpēc ka ļāvuši sevi ievilkt kādā krāpšanā. It īpaši vecākā gadagājuma cilvēki cenšas visu noklusēt, jo baidās, ka to uzzinās viņu bērni un mantinieki un uzskatīs, ka viņi ir zaudējuši prātu. Tas nepateicīgajiem mantiniekiem sniedz labu aizbildinājumu, lai advokāts sastādītu dokumentu, ka vectēvs vairs nevar pats atbildēt par saviem finanšu līdzekļiem. Tā bērni tiek pie naudas. Un vectēvs tiek pie atsevišķas istabas privātklīnikā.

-    Jā, to es esmu dzirdējusi…

Maks pasniedzās pāri vienai no viņas rokām, lai paņemtu savu vīna glāzi.

-    Bet, ja kāds tiek noslepkavots, tad viss kļūst citādi, - viņš klusi piebilda.

Keidija atlaida vaļā viņa kreklu un pakāpās soli atpakaļ.

-    Vai tāpēc, ka slepkavība nozīmē obligātu policijas iesaistīšanos?

-Jā. Un slepkavības izmeklēšana saistīta ar daudz lielāku uzmanības pievēršanu, nekā vēlētos jebkurš profesionālis.

Keidija, pieri saraukusi, uzlūkoja krokas, ko bija iespiedusi Maka kreklā.

-    Es tevi saprotu, tomēr nevēlos, lai tu riskētu. Tas, ka tevi arestēs par ielaušanos, mums nedos nekādu labumu. - Viņa impulsīvi pasniedzās, lai noglāstītu saburzīto audumu, neveiksmīgi cenzdamās padarīt to gludāku.

Maks noraudzījās, kā viņa glauda kreklu.

-    Vai tu mani atlaistu no darba, ja es tiktu arestēts?

Jautrība viņa balsī Keidiju saniknoja. Viņa strauji atrāva roku no Maka krekla un pagriezās, lai paņemtu savu vīna glāzi.

-     Man būtu iemesls tā rīkoties. Galu galā, ja tu sēdētu cietumā, man no tevis liela labuma nebūtu.

-    Nē, laikam jau ne. Un droši vien tas kaitētu tavai darījumu sievietes reputācijai.

-    Ļoti kaitētu. - Keidija saprata, ka Maks negrasās noticēt viņas ļoti reālajām bailēm. Viņa nebija pārliecināta, vai pati sajūt savu izjūtu dziļumu. Keidija centās vienīgi neizrādīt saltās trīsas, kas viņu bija pārņēmušas Maka dēļ, slēpjoties aiz dusmīgai darba devējai likumīgi atbilstoša piktuma. - Mak, es runāju nopietni; es negribu, lai šā darba dēļ tu riskētu.

Viņš pamāja.

-    Es ļoti labi zinu, kā tu jūties. Apmēram tāpat, kā jutos es, kad atradu tevi tās laupīšanas brīdī pie Vandeika namiņa.

Keidija atkal strauji aizgriezās, un viņas seja pietvīka.

-    Tu biji neizsakāmi dusmīgs.

-    Es tiešām biju nikns.

-   Jauki. - Viņa vēsi pasmaidīja. - Tātad tu to saproti. Tāpēc turpmāk nodarbojies tikai ar informācijas vākšanu. Ievadi datus tajā savā džinkstošajā datu bāzē. Paskaties, kas izlēks laukā. Tas ir vienīgais darbs, par ko es tev maksāju.

-    Nē, nav vis. Ne gluži.

-    Es tevi nolīgu konsultēšanai. Izpildi tikai savus darba pienākumus! - Lai nomierinātu nervus, viņa iedzēra malku vīna.

-    Manos pienākumos ietilpst arī tava pašreizējā kaislīgā mīlētāja un potenciālā oficiāli saderinātā lomas tēlošana, - vai atceries?

Keidija gandrīz aizrijās ar vīnu un strauji tvēra pēc salvetes. Maks pasniedza viņai papīra dvielīti. Viņš pieklājīgās bažās vēroja, kā Keidija atgūst pašsavaldīšanos.

-    Šajā ziņā nekāds risks nepastāv, - viņa ar pūlēm noteica.

-    Es gan neesmu tik pārliecināts.

Keidija negrasījās pieļaut, lai Maks viņu šovakar izprovocētu vēl kādu reizi. Šodien viņš jau tāpat bija pietiekami bojājis viņas nervus.

-    Nevar taču būt, ka mana potenciālā saderinātā lomas tēlošana tevi pakļautu briesmām tikt nošautam vai arestētam.

-    To gan nekad nevar zināt.

-    Sasodīts, Mak…

-     Nomierinies! - Maka mute tikko jaušami sašķiebās. - Es taču tev teicu, ka es neielauzos Džonatana Ārdena mājā. Tā ir patiesība.

Keidija centās izprast viņa sejas izteiksmi, tomēr viņai nekas neizdevās.

-    Neesmu pārliecināta, ka tev ticu.

-    Es pamanīju. Vai tagad esam līdzīgi?

-    Kādā ziņā?

-    Tādā, ka man bija aizdomas par taviem savtīgajiem motīviem, kad tu aizlaidies satikt Embrozu Vandeiku par to dzelzs gabalu. Saproti, uzticēšanās ziņā.

Keidija novaidējās un īgni atmeta ar roku.

-Jā. Protams. Esam līdzīgi.

-    Cik jauki! Tagad varam sākt no sākuma. - Viņš iedzēra pamatīgu vīna malku.

Keidija viņu cieši vēroja.

-    Ja tu neielauzies Ārdena dzīvoklī, kā tad tu ieguvi to informāciju, par kuru stāstīji?

-    Izpētīju atkritumu tvertni garāžā.

Keidija kādu brīdi neizpratnē blenza uz Maku, tad aptvēra, ka viņai palikusi vaļā mute.

-    Kaunies!

-    Vārdu sakot - jā. Par laimi, biju paķēris līdzi cimdus. Tomēr pēc atgriešanās man nācās pārģērbties. Tajā ēkā bija tikai seši dzīvokļi, bet varu apzvērēt, ka vakar katrs īrnieks bija pasūtījis picu.

-    Un ja nu kāds būtu tevi pamanījis?

-     Drošības dēļ biju sacerējis aizbildinošu pasaciņu. Ja man kāds būtu kaut ko jautājis, es stāstītu, ka esmu kāda mājas iemītnieka viesis un šorīt ģērbjoties nejauši iemetu atkritumu spainī savu pulksteni.

-    Viltīgs plāns. Atkritumu spainī nozaudēts pulkstenis. Jā, protams. Nez kāpēc gan man tas neienāca prātā?

-            Tu būtu izbrīnīta, redzot, ko gan cilvēki neapdomīgi izmet laukā. Atkritumi, it īpaši tie, ko izmetuši visi mājas iedzīvotāji, šķiet anonīmi, vai ne?

Keidija iedomājās, ko gan visu viņa šo gadu laikā nevērīgi izmetusi dažādās atkritumu tvertnēs.

-    Jā, tā ir. Un ko tu atradi?

-    Visādu bezjēdzīgu korespondenci. Daudz kredītkaršu pieteikumu. Tukšas aploksnes. Un tamlīdzīgas lietas.

-    Vai tu tiešām domā, ka mēs uzzināsim kaut ko derīgu?

-     Droši vien ne. Es šaubos, vai Ārdens pieder pie nepiesardzīgo tipa.

-    Ak, tu patiesi esi neizsakāmi optimistisks.

Maks paraustīja plecus.

-    Mums atliek vienīgi cerēt, ka neapstiprināsies vecā aprites teorija.

-    Aprites teorija?

-    Atkritumi iekšā, atkritumi laukā.

Tovakar bez piecpadsmit vienpadsmitos Maks izstiepās uz krēsla datora priekšā, atspieda elkoņus pret roku balstiem un salika kopā pirkstu galus. Viņš uzlūkoja ekrānā parādījušos informāciju.

-     Necik daudz nav, - viņš sacīja. - Saskaņā ar šo informāciju nav nekādu ziņu par Ārdena iepriekšējiem iespējamajiem krāpšanas mēģinājumiem mākslas jomā ne prieka, ne peļņas dēļ. Vismaz manā datu bāzē nav nekādu ziņu par krāpnieku, kurš atbilstu viņa aprakstam vai darbošanās stilam.

Keidija pārtrauca staigāt pa kabinetu un, piegājusi pie Maka, pārliecās viņam pār plecu. Viņa palūkojās uz mirguļojošo ekrānu.

-    Vai gribi teikt, ka viņš ir īsts?

-    īsts ekstrasenss? - Maks viegli pasmaidīja. - Šaubos.

-    Tu zini, ko es domāju, - Keidija nepacietīgi sacīja.

Maks uz īsu brīdi atrāva pirkstu galus un tad atkal tos

salika kopā.

-     Vienīgais, ko šobrīd varu apgalvot ar pilnu pārliecību, ir tas, ka Ārdenam ar pareģotāja spēju izmantošanu mūsu jomā nav kriminālas pagātnes.

-    Tas gan nenozīmē, ka viņš kaut ko tādu nav sastrādājis jebkurā citā jomā.

-    Nē, bet, kā jau es tevi brīdināju, šī programma ir ļoti specifiska. Tā aprobežojas ar informāciju tikai par mākslas pasauli. Es te nepārstāvu ne FIB, ne Interpolu.

-     Hmm… - Keidija pat nepakustējās. Pārliekusies pār Maka plecu, viņa joprojām drūmi raudzījās ekrānā.

Maks izmantoja izdevību ieelpot viņas smaržu, cenzdamies īpaši ar to neaizrauties. Viņa smaržoja labi. Viņš sajuta tikko jaušamu krēmu ar ziedu aromātu, vai varbūt tās bija ziepes, viņš nosprieda. Bet visstiprāk dominēja maigais, burvīgi sievišķīgais aromāts, kas Keidijai bija dk neparasts. Tas uzjundīja atmiņas par to nakti kalnu namiņā, liekot Makam justies uzbudinātam un nervozam.

-     Tomēr mēs vēl arvien neesam atbildējuši uz jautājumu, - Keidija turpināja, acīm redzami neapzinādamās efektu, kādu atstāj uz Maku, - kāpēc tante Vesta apmeklējusi Ārdenu? Es nespēju piespiest sevi noticēt, ka viņa Ār- denu uzskatījusi par īstu ekstrasensu.

Keidija nezināja, kas viņu tonakt pamodināja. Kādu brīdi viņa gulēja klusi, ieklausīdamās lielās ēkas tikko jauša- mājās skaņās. Viņa nedzirdēja ne uztraucošu troksni, ne soļus tumsā, ne apslāpētus būkšķus. Pēc brīža viņa atgrūda segu un, piecēlusies kājās, nostājās blakus gultai.

No pakaramā pie durvīm paķērusi savu rītakleitu, viņa apmeta to ap pleciem un izgāja gaitenī. Basām kājām viņa pagājās pa iekšējo balkonu, kas atradās virs divstāvu dzīvojamās istabas. Sasniegusi kāpnes, viņa nokāpa pirmajā stāvā.

Nonākusi pie durvīm, viņa apstājās un palūkojās laukā uz tumsas pārņemto terasi. Bija ieslēgts baseina apgaismojums. Zem ūdens kustējās tumšs, slaids, nemaldīgi vīrišķīgs stāvs, ar spēcīgiem, enerģiskiem vēzieniem slīdot uz baseina tālāko galu.

Maks peldēja.

Keidija viņu brīdi vēroja, apzinādamās neomulīgo sajūtu, kas pieņēmās spēkā. Sasniedzis flīzēm klāto baseina galu, viņš ar atsperīgu kustību apmeta ūdenī kūleni un traucās atpakaļ pretējā virzienā. Ikreiz, kad viņa galva parādījās virs ūdens, gaismā atmirdzēja spēcīgie, slapjie pleci.

Kaut kur dziļi sevī Keidija juta aizvien vairāk pieaugam neomulīgo sajūtu, līdz tā sāka līdzināties patiesam nemieram. Keidija sev iegalvoja, ka viņai jāatgriežas gultā, varbūt jāizpilda kāds jogas un elpošanas vingrinājums. Taču pirksti jau satvēra durvju rokturi.

Ārpusē Maks atkal bija sasniedzis baseina galu, apmeta kūleni un īrās atpakaļ.

Keidija atvēra durvis un izgāja uz terases. Aukstais nakts gaiss lika ciešāk ietīties rītakleitā.

Viņa gausi piegāja pie baseina malas. Maks noteikti bija sajutis viņas klātbūtni. Viņš ūdenī apstājās un iznira, ar strauju rokas vēzienu notraukdams ūdens lāses no matiem un sejas. Viņš tūlīt pat puskrēslā saskafija Keidiju.

-     Vai kaut kas noticis? - turēdamies virs ūdens, viņš jautāja.

Keidija saminstinājās. -Nē.

-    Nevari aizmigt?

-    Mak, kā tu spēj peldēties šajā baseinā?

Maks kādu brīdi pētīja viņas seju. Tad viņš lēni peldēja uz baseina malu, kur stāvēja Keidija. Piekļuvis tuvāk, viņš uzlika vienu roku uz flīzētās malas.

-     Vai tevi uztrauc doma, ka te kāds peldas, jo šeit nomirusi tava tante?

-    Nūjā. - Keidija ar plaukstām apņēma elkoņus. - Jā, uztrauc.

-    Tu man stāstīji, ka pēc Vestas nāves baseins iztukšots un pēc tam piepildīts vēlreiz.

-    Jā, bet… - Viņa apklusa, nespēdama izskaidrot savas sajūtas, tāpēc pārlaida skatienu ap baseinu sakuplojušajiem augiem. - Te izskatās kā džungļos. Tante Vesta visus šos krūmus un dzīvžogus sastādīja tādēļ, lai nodrošinātu sev netraucētu dzīvi. Bet man tie uzdzen šermuļus.

-     Tu prāto, ka te dārzā kāds noslēpās un gaidīja, līdz viņa iekāps ūdenī, lai pēc tam viņai uzbruktu?

-    Vai tu atkal grasies teikt, ka man ir pārspīlēta iztēle?

-    Nē. - Viņš ilgi pētīja Keidijas seju. Zemūdens apgaismojums, kas šķita nākam it kā no citas pasaules, zem viņa vaigu kauliem un acīm meta tumšas, spokainas ēnas. - Kā jau es teicu, mēdz gadīties, ka noslepkavo slīcinot.

Maks uzlika abas plaukstas uz baseina malas un izlēca ar vienu vienīgu strauju kustību no ūdens. Viņš piecēlās kājās tieši Keidijas priekšā.

Keidija nepārprotami apzinājās, kā viņš te stāv: liels un slapjš, un kails, tikai smieklīgi mazās peldbiksēs, kas nepalīdzēja noslēpt viņa vīrietības simbola iespaidīgo apveidu.

-    No tevis pil ūdens, - Keidija nomurmināja.

-    Jā, pil gan. - Viņš pagriezās un devās uz balta pludmales krēsla pusi, kur atradās dvielis. - Piedod!

Keidija saviebās.

-    Es negribēju būt pret tevi asa. Bet viss, kas attiecas uz šo baseinu un terasi, neizsakāmi sasprindzina manus nervus. Man nepatīk, ka tu šeit peldies viens.

-    Ko tu man ieteiktu darīt? - Maks noslaucīja dvielī mitrās krūtis. - Nolīgt miesassargu?

-    Tu domā, ka es atkal mazliet pārspīlēju?

-     Mazliet. Bet tas nekas. Ņemot vērā apstākļus, esmu gatavs pieļaut izņēmumus.

-    Kādus apstākļus?

-    Sakarā ar visiem tiem uztraukumiem pie Vandeika namiņa un tavām bailēm, ka tava tante varētu būt noslepkavota, tu pēdējā laikā esi piedzīvojusi nopietnu stresu.

-    Tu arī, - Keidija atcirta. Tad viņa nopūtās. - Manis dēļ. Mak, esmu visu labi apdomājusi. Man nebija tiesību iejaukt tevi šajā situācijā. Es zinu, ka tas sniedzas ārpus taviem pierastajiem darba pienākumiem.

Maks atspieda vienu baso pēdu pret pludmales krēslu un noslaucīja ar dvieli kāju.

-    Vai zini, kad tev uznāk šīs nelielās vainas apziņas lēkmes, tu esi forša.

Keidija nespēja novērst skatienu no tumšajiem matiņiem uz viņa augšstilba. Viņas augumā krājās kvēlojoša spriedze.

-    Tev taisnība. Esmu mazliet saspringta.

Maks noņēma kāju no krēsla un devās uz Keidijas pusi, pa ceļam aptīdams dvieli ap vidukli. Viņš apstājās tieši Keidijai pretī, satvēra plaukstā viņas zodu un mazliet pa- slēja augšup seju tā, ka viņai nācās skatīties Makam acīs.

-     Beidz par to raizēties! - viņš sacīja. - Tu taču man maksā pilnu algu, atceries? Par to tu dabū pilnu pakalpojumu komplektu, vienalga, vai tu to vēlies vai ne.

Keidija nespēja pakustēties; Maka tuvums bija dk nepārprotams, ka kļuva mokošs.

-    Kas īsti iekļauts pilnā pakalpojumu komplektā?

-    Viss, kas vien būs vajadzīgs, lai paveiktu šo darbu.

Viņa saņēmās.

-    Par to, kas tonakt notika tajā namiņā…

Maka acis iezalgojās.

-    Manuprāt, tu teici, ka nevēloties par to runāt.

-    Es nevēlos. - Viņa norija siekalas. - Bet, manuprāt, ir nepieciešams kaut ko noskaidrot.

-    Un kas tas būtu?

Keidija dziļi ievilka elpu.

-    Neatkarīgi no tā, kas notika starp mums abiem, es gribu, lai tu zinātu, ka esmu ļoti pateicīga par to, ko tu tonakt izdarīji manā un Embroza labā.

-     Vai tas nozīmē, ka tu vēl joprojām uzskati mani par varoni?

-    Tu jau nu negrasies to uztvert nopietni, vai ne?

-    Ar savu varoņa statusu esmu simtprocentīgi nopietns. Tas ir saistīts ar vīrieša lepnumu, vai atceries?

-    Dieva dēj, - viņa nomurmināja. - Nav jau tā, ka tu nokriti no pjedestāla. Tāpēc nav nepieciešamība tavu varoņa statusu atjaunot. Tu tāds esi. To nekas nespēj grozīt.

Maks pavirzījās mazu gabaliņu tuvāk.

-     Pat tad, ja es tonakt izmantoju situāciju, lai ievilktu tevi gultā?

-    Nešauj pār strīpu, Iston!

Viņš pasmaidīja.

-    Es dkai gribēju redzēt, cik tālu sniedzas tava pateicība.

-    Tu tikko sasniedzi robežu. - Kāpēc gan viņa atjauj Makam tā izturēties, Keidija prātoja. - Klau, tā kā tu, šķiet, atkal esi nolēmis runāt par tematu, kas starp mums notika tajā namiņā, es tev varētu arī pateikt, ka esmu par to domājusi un esmu gatava atzīt - varbūt es toreiz pārspīlēju. Mazliet.

-    Ne tik strauji! Ka es nesapriecājos par daudz.

Keidija nejāva, lai Maks viņu novirzītu no temata. Ja

viņa tikusi tik tālu, tad pateiks visu līdz galam.

-     Es tobrīd biju dusmīga. Bet, atskatoties pagātnē, redzu, ka bija vainu mīkstinoši apstākļi.

-    Tu tā domā?

-    Tā nav tava vaina, ka mēs beigās kopā nonācām gultā.

-    Tātad tu nedomā, ka es tevi izmantoju?

-            Es domāju, - viņa Joti piesardzīgi atsaucās, - ka tas ļoti lielā mērā bija abpusēji. Pēc tikko pārdzīvotajām briesmām mēs abi bijām sanervozējušies. Mēs nebijām mēs paši, ja tu saproti, ko es domāju.

-    Diez vai es saprotu. - Pār Maka skarbo seju pārslīdēja domīga izteiksme. - Esmu pārliecināts, ka es biju es pats. Un tu izskatījies ļoti līdzīga sev. Varbūt tu domā, ka tonakt mūsu ķermeņos uz laiku bija iemiesojušies citplanēdeši?

-    Neāksties, īston, es cenšos, lai mēs abi atgūtu pašcieņu, skaidrs?

-    Zini, man nav nekas iebilstams pret veco, lielisko tradīciju, ka izglābtā lēdija metas bruņās mirdzošā bruņinieka apskāvienos, bet…

Keidiju pārņēma dusmas.

-     Sasodīts, es nemetos tavos apskāvienos tikai tāpēc vien, ka uzskatītu to par jauku veidu, kā pateikties par dzīvības glābšanu, vai dzirdi? Ne jau tāpēc es to darīju.

-     Kā jau teicu, man nav nekādu pretenziju pret tradīcijām, bet šādās situācijās varonīgajam bruņiniekam nākas izturēt milzīgu spiedienu, - Maks turpināja, it kā Keidija viņu nemaz nebūtu pārtraukusi. - Neesmu pārliecināts, ka cilvēki spēj to novērtēt.

-    Spiedienu? Dieva dēļ, kādu spiedienu? - Tagad Keidija bija pilnīgi saniknota. - Cik atceros, tu tad vēl lieliski spēji pavilkt savas kājas. Tu pārlēci pār to starpsienu gluži kā Supermens pār augstākajām celtnēm. Vienā paņēmienā.

-    Tas ir tā: kaut arī varonis izbauda šo situāciju, viņš zina - agrāk vai vēlāk skaistā lēdija atskārfis, ka bruņas ir mazliet nobružātas. Vēl ļaunāk - ka vietām tās ir sarūsējušas. Viņš zina: kad pirmā sajūsma apdzisis, lēdija droši vien vairs uz viņu nelūkosies ar tām pašām rozā brillēm…

-     Izbeidz, Mak! - Keidija uzlika pirkstus uz Maka lūpām, lai viņu apklusinātu. - Man tā nebija.

-    Nē? - Maks caur Keidijas pirkstu starpu pārjautāja.

-     Tu apvaino mani, norādot, ka es būtu likusies gultā ar jebkuru, kas man tonakt būtu atsteidzies palīgā. - Keidija noņēma savu roku no viņa mutes. - Vienu gan noskaidrosim, īston. Es likos ar tevi gultā tāpēc, ka tu biji tu.

-    Ak tā? - Viņš izskatījās ieinteresēts, tomēr ne pilnīgi pārliecināts, vairāk gan šķita skeptiski noskaņots.

-     Es nezinu, kāpēc es te vispār strīdos, - Keidija noteica. - Tas ir bezcerīgi.

-    Nepavisam. Personiski es esmu gatavs aizmirst to, kas notika.

-    Ļoti jauki!

-    Man arī tā šķita. Ko tu teiktu, ja mēs saskūpstītos un salīgtu mieru?

Viņš nolieca galvu un piekļāva savu mud Keidijas lūpām, pirms viņa paspēja aptvert Maka jautājumu.

Sapņu Vīrietis. Taču ne jau atkal, viņa izmisīgi nodomāja. Tas nebija gudri darīts.

Viņa skūpsts bija kā lēns, bet prasīgs glāsts. Ne jau tāds zibenīgs ugunsgrēks, kas bija radījis uzbudinājumu kalnu namiņā. Šis bija kā ugunskurs, kas atstās sirdī kvēlojošas ogles vēl uz ilgu laiku.

Maka āda vietām vēl arvien bija mitra, izraisot nemierīgas atmiņas. Tonakt namiņā viņa mati bija slapji no lietus. Šis mitrums atgādināja kaut ko mazliet pirmatnēju.

Arī viņa loceklis bija ciets, gluži tāpat kā tonakt. Pat caur abām dvieļa kārtām un peldbiksēm Keidija varēja sajust viņa erekciju. Asinis iekvēlojās uzbudinājumā. Viņa pavirzījās pussolīti tuvāk.

Maka mute uz viņas lūpām bija pavedinoša un vilinoša. Iekāre, ko Keidija bija centusies noliegt, piepeši skaidri un nepārprotami lika sevi manīt, draudēdama izlauzties, par spīti viņas stingrajiem aizliegumiem. Keidija dzirdēja sevi klusi ieelsojamies, un viņa zināja, ka Maks šo skaņu uztvers kā viņas alku pierādījumu. Droši vien tāpēc, ka tāds tas arī bija.

Pārdroša impulsa vadīta, Keidija uzlika vienas rokas pirkstus uz Maka kailajām krūtīm. Tā bija liela kļūda. Viņai gan vajadzēja aptvert, ka nedrīkst pieskarties Makam, ja visapkārt virmo visa šī seksuālā enerģija. Tas bija tāpat kā stāvēt atklātā laukā pērkona negaisa laikā.

Pār Keidijas augumu pārskrēja trīsas.

Kad Keidija jau grasījās uzlikt arī otru roku uz Maka krūtīm, viņš pārtrauca skūpstu un pacēla galvu. Viņš elpoja mazliet smagāk nekā pirms mirkļa.

- Ja, - viņš ierunājās seksīgi aizsmakušā balsī, kas gluži kā elektrība šāvās cauri Keidijas augumam, - ja tu kādreiz izlemsi mainīt savas kompānijas politiku attiecībā uz pārgulēšanu ar darbiniekiem, tad noteikti dari man to zināmu.

Keidija neizpratnē lūkojās uz viņu, nespēdama izgudrot nevienu sakarīgu teikumu.

Maks viņai veltīja intīmu un ļod zinošu smaidu, kas lika Keidijai sakost zobus. Viņa juta sevī svelošu nervu kamolu. Tās nav panikas lēkmes sākotnējās pazīmes, viņa sev iegalvoja, kad Maks apgāja viņai apkārt un nozuda mājā.

Tomēr tas bija kaut kas tāds, kas viņu uztrauca vēl vairāk.

Keidiju māca nepatīkama sajūta, ka viņa pamazām iemīlas Sapņu Vīrietī.

u

16

Lai turētos pie šķietami vienveidīgā Fantompointas arhitektūras un celtniecības stila, jahtklubs bija noformēts līdzīgi Vidusjūras piekrastes pils stilam. Sienas klāja apmetums, kas bija lietots biezām kārtām un triepieniem, lai radītu iespaidu, ka ēka no vecuma jau gandrīz sāk drupt. Maiga gaisma apspīdēja senus jūras skatus. Krēsli bija apvilkti ar renesanses laikmeta toņu audumiem.

Jauka vieta nopratināšanai, Maks nodomāja. Bet, ja tā labi padomā, varbūt to gluži nevarēja uzskatīt par nopratināšanu, jo viņš taču dka brīdināts jau iepriekš. Maks spēja sajust neredzamās vibrācijas, kas vēstīja, ka Keidija ir saspringta, kaut arī viņa centās to neizrādīt. Viņas nervozais noskaņojums droši vien bija rezultāts ne tik maigajai pratināšanai, ko Makam nācās izciest. Keidija atradās ļaunu nojautu varā, ar bažām gaidīdama brīdi, kad Maks visu sabojās.

Labā ziņa bija tā, ka nebija ieradies viņas bijušais vīrs.

Silvija pāri zemajam kokteiļu galdam uzlūkoja Maku.

Viņas acīs vīdēja salts mirdzums. Maks pavisam viegli spēja viņu iztēloties uzņēmuma vadītājas krēslā.

-     Kāda veida biznesu jūs pārstāvat, Mak? - viņa jautāja. - Keidija kaut ko minēja par konsultanta darbu.

-    Tieši tā. - Viņš pasniedzās pēc olīvas. - Esmu konsultants.

-    Kādā jomā jūs konsultējat? - Gārdners pavaicāja.

-    Esmu biznesa konsultants. - Brīnišķīgs vārds "konsultants". Tas sevī apslēpa veselu lērumu grēku, Maks nodomāja. Starp citu, arī "bizness" bija ar tādu pašu nozīmi. Šo- vakar viņš varēja likt lietā tos abus.

-    Finansēs? - Silvija neatlaidās. - Investīciju jomā? īpašuma jautājumos?

-    To varētu nosaukt par īpašuma jomu, - Maks atteica, prātodams par mākslas un antīkajiem priekšmetiem, kurus šo gadu garumā bija atguvis dažādiem klientiem. Mantas atgūšana bija īpašuma atgūšanas forma, viņš pats sev iegalvoja.

Gārdners viņam veltīja pieklājīgas ziņkāres pilnu skatienu, kas gan ne gluži spēja noslēpt domīgi vērtējošo izteiksmi tajā.

-     Vai jūsu kompānijas kapitāls ir vidēja apjoma? Vai mazs?

-    Mazs. Es sadarbojos ar daudziem privātiem investoriem.

Gārdners pamāja.

-    Kur ir jūsu birojs?

-    Pēdējā laikā es strādāju mājās.

-Tiešām… Es arī. Pēc tam kad kļuva skaidrs, ka Vesta virza Silviju, lai tā pārņemtu "Chatelaine" vadības grožus, mēs izlēmām samainīdes vietām. Ziniet, bērnu dēļ. Mums ir divi puikas. Dvīņi. Kādam taču ir jābūt mājās, kad viņi pārnāk no skolas. Kas parūpējas, lai viņi tiktu uz futbola spēlēm un nepavadītu pārāk daudz laika, skatoties televīziju.

-    Es zinu, kā jūs to domājat. Pēc sievas nāves es izlēmu strādāt mājās, līdz meita sāks mācīties koledžā. To pašu iemeslu pēc.

-   Jums ir meita, kas mācās koledžā? - Silvija aši pajautāja.

-Jā. Gabriela. Viņa mācās Santakrusā.

-    Laba skola, - Gārdners atzina. - Ar izcilu zinātnisko reputāciju. Bet, kā dzirdēju, dažā ziņā mazliet ekscentriska.

-    Ko gan var gaidīt no studentu pilsētiņas, kura par talismanu izvēlējusies banānu mizu?

-    Vai jums ir vēl kāds bērns? - Silvija noprasīja.

-    Nē, - Maks atbildēja.

-    Noteikti būs interesanti sākt atkal visu no jauna ar jaunu nerātneļu bariņu, vai ne? - Gārdners pavaicāja. -Šo- reiz jūs vismaz zināsiet, ko sagaidīt.

Keidija savā krēslā kļuva tik nekustīga, ka citi varētu padomāt: viņa sastingusi kā sālsstabs. Maks izlikās to nepamanām.

-      Hmm… - viņš neitrāli norūca. - Cik veci ir jūsu dvīņi?

-     Kopš parītdienas - astoņus gadus veci, - Gārdners lepni atsaucās. - Jūs esat uzaicināts uz svinībām.

-    Paldies! Ar nepacietību tās gaidīšu.

-    Kā jūs ar Keidiju iepazināties? - Silvija pajautāja.

-    Ar interneta starpniecību, - Maks atteica.

Kā jau bija paredzams, šis teikums izraisīja neomulīgu klusēšanu, kas ilga gandrīz pusminūti. Maks paraudzījās uz Keidiju un redzēja, ka viņa ļoti cītīgi koncentrējusies, lai no savas vīna glāzes izvilktu korķa gabaliņu. Makam bija tāda sajūta, ka viņa ļoti pūlas nesmieties.

-    Jūs jokojat, - Silvija beidzot ierunājās. - Jūs iepazināties, sarunājoties internetā?

-     Tas ir labāk nekā iepazīties bārā, - Maks apgalvoja. - Vismaz manā vecumā noteikti.

Keidijai beidzot izdevās no vīna glāzes izdabūt neredzamo korķa gabaliņu.

Gārdners tikko jaušami sarauca pieri.

-    Mazliet riskanta tāda iepazīšanās internetā, vai ne?

Maks iedomājās par notikumiem pie Vandeika namiņa.

-    Jā,, ir gan. Tomēr mums abiem veicās.

Silvija nervozi uzlūkoja Keidiju.

-    Esmu dzirdējusi dažus šausminošus nostāstus par cilvēkiem, kas internetā uzdevušies par citiem, lai piekrāptu cilvēkus, kuri neko nenojauš. Maks varētu būt kāds sērijveida slepkava, un tu to nemaz nenojaustu.

-     Par laimi, izrādījās, ka viņš ir biznesa konsultants. - Keidija strauji iedzēra vīna malku un tad nolaizīja mazītiņu pilienu no pirksta.

Silvijas sejas izteiksme nocietinājās. Maks aptvēra, ka viņam pamazām kļūst Keidijas māsīcas mazliet žēl.

-    Tā nebija nekāda pļāpāšana, lai iepazītos, - viņš klusi ierunājās. - Mūs saveda kopā lietišķi darījumi. Man bija nepieciešams eksperts Eiropas dekoratīvajā mākslā, un es internetā atradu Keidijas mājas lapu.

Tas bija diezgan tuvu patiesībai, viņš nodomāja. Viņam taču nav jāstāsta, ka pirms sazināšanās ar Keidiju viņš rūpīgi pārbaudījis visu par viņu pieejamo informāciju. Bet tagad nebija vajadzības iedziļināties nenozīmīgās detaļās.

-    Skaidrs.

Bažas Silvijas skatienā palēnām mazinājās. Tomēr bija skaidrs, ka viņa vēl nav pārliecināta, vai Maks nav sērijveida slepkava. Vai - vismaz - mūsdienīgs bagātības meklētājs.

-    Kāpēc jums bija nepieciešams mākslas konsultants? - Gārdners patiesā ziņkārē pajautāja. - Vai jūs kaut ko kolekcionējat?

-     Tobrīd mani interesēja kāds spāņu mākslas priekšmets, - Maks atteica. - Kādam paziņam.

Keidija acīmredzot nolēma, ka pratināšana jau aizgājusi pietiekami tālu.

-     Vai jums abiem ir kāda nojausma, kāpēc tante Vesta sāka apmeklēt ekstrasensu?

Uzmanības novēršanas stratēģijai šis jautājums iedarbojās lieliski. Silvija sarāvās un žigli paskatījās visapkārt telpai, kur gan nebija pārāk daudz cilvēku.

-     Ne tik skaļi, Keidij! Cik mums zināms, neviens par šiem apmeklējumiem neko nezina. "Chatelaine" reputācijas dēļ es gribētu, lai tā arī paliktu.

-     Mēs domājam, ka Vesta viņu apmeklējusi tikai pāris reižu, - Gārdners izpalīdzīgi ierunājās.

-     Bet kāpēc? - Keidija vēlreiz pajautāja, tagad jau klusākā balsī. - Arī jums taču nāksies atzīt, ka viņai tas nepavisam nebija raksturīgi. Viņa pret tādām lietām izturējās ar nicinājumu.

-     Tikai neapvainojies, - Gārdners sausi piebilda, - bet tavai tantei allaž bijusi nosliece uz dīvainībām. Es nemaz nebrīnītos, ja viņai piepeši būtu radusies interese par pa- ranormālām parādībām.

Silvija atkal pievērsās Keidijai.

-    Mēs nezinām, kas notika starp tanti Vestu un Džona- tanu Ārdenu. Viņa atteicās to apspriest. Mēs varam vienīgi pieņemt, ka viņu bija pārņēmusi kaut kāda veida vājprāta lēkme vai garīga slimība. Neviens ārpus ģimenes par to nezina. - Viņa apklusa, lai zīmīgi pamātu uz Maka pusi. - Protams, tikai tavs īstona kungs.

-    Tas nekas. - Maks no mazītiņa trauka paņēma olīvu. - Viņas īstona kungs jau sāk justies kā īstens ģimenes loceklis.

Silvijas pirksti ciešāk satvēra glāzi.

-    Mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs atturētos apspriest Vestas dīvainās izdarības ārpus ģimenes loka.

-     Makam pat prātā neienāktu apspriest šo tematu ar svešiniekiem, - Keidija piebilda. - Vai ne, Mak?

-    Protams, - Maks atteica.

Piepeši Maka uzmanību saistīja divi vīrieši, kuri tuvojās viņu galdiņam. Viens šķita mazliet pāri sešdesmit gadiem, izsmalcināts un viltīgs. Laiku pa laikam viņš apstājās, lai sasveicinātos ar citiem tikpat smalkiem cilvēkiem, kuri atradās telpā. Lai kur viņš apstājās, it visur skanēja draudzīgas čalas un jautri smiekli. Dabas dots pārdevēja talants, Maks nodomāja.

Otrs vīrietis bija daudz jaunāks; varbūt mazliet pāri trīsdesmit; atlētiskas miesas uzbūves un labi ģērbies - modelētās biksēs un linauduma žaketē. Ari viņš šķita izturamies

f /

gluži brīvi, bet Maks pamanīja, ka viņa omulīgā sejas izteiksme gluži nesasniedza acis.

Gārdners sekoja Maka skatienam.

-    Nu, nu, vai tik tas nav vecais labais tēvocis Rendals.

Maks nojauta, ka viņa šāvakara veiksme ir galā. Bija ieradies Keidijas bijušais vīrs.

Silvija strauji pagriezās, sirsnīgi uzsmaidīja pienācējam un pagrieza savu vaigu skūpstam.

-    Sveicināts, RendaI! Kāds patīkams pārsteigums!

Maku ieinteresēja vāji slēptā dusmu izteiksme Gārdne-

ra acīs. Silvijas vīram ar patīkamajām manierēm tomēr nebija paticis draudzīgais skūpsts uz vaiga, Maks nodomāja.

-    Keidija, mīļā! - Rendals pārāk familiāri uzlika roku uz Keidijas pleca un noliecās, lai viņu noskūpstītu. - Cik jauki, ka tevi atkal satieku! Dzirdēju, tu esot ieradusies Fan- tompointā.

Maks juta iekšā kaut ko sažņaudzamies. Sāpigi. Piepeši viņš precīzi saprata, kā jūtas Gārdners. Bija skaidrs, ka Rendals Pousts ir sasodīti tuvs ģimenes draugs.

Pienāca vecākais vīrietis, gluži kā izsmalcināta labsirdības mākoņa ieskauts. Kaut kad pa ceļam viņš bija paspējis pie bāra paņemt martīni.

-     Labsvakars it visiem! Keidija, dzirdēju, ka tu esi pilsētā. Prieks tevi redzēt.

-    Sveicināts, Stenford! - viņa atsaucās.

Viņas balss tonis, kā Maks pamanīja, bija pieklājīgs, tomēr starp Stenfordu Felgrovu un Keidiju nebija nekādu skūpstu uz vaiga. Arī starp Silviju un Stenfordu nekā tāda nebija. Viņu attiecības bija draudzīgas, bet ne tuvas.

-    Vai negribat pievienoties un kaut ko iedzert? - Silvija graciozi pamāja uz abu brīvo krēslu pusi. - Mēs te tikko pļāpājām ar Keidiju un viņas draugu Maku īstonu. Vai esat ar viņu pazīstami?

-    Nedomāju vis, ka mums ir bijusi tā laime. - Stenfords pastiepa roku. - Stenfords Felgrovs. Es vadu Ostrija un Pousta galeriju.

Maks piecēlās kājās un sasveicinājās ar Stenfordu, izpildot parasto roku spiešanas rituālu. Tad viņš pagriezās pret Rendalu. Ja jau viņš bija piecēlies kājās, tad gluži labi varētu pabeigt visu sasveicināšanās procedūru, viņš nosprieda.

Rendals pastiepa spēcīgu plaukstu.

-    Jūsu vārds bija īstons, vai ne? Tātad jūs esat Keidijas jaunais draugs?

-     Jā. Un drīz būšu līgavainis, ne tikai draugs. Mēs ar Keidiju tuvākajā laikā esam iecerējuši paziņot par saderināšanos.

Keidija sastinga.

-     Jau dzirdēju par gaidāmo saderināšanos. - Rendala smaids bija ledusauksts. - Apsveicu! Jums būs satriecoša sieva.

-     Rendalam gan to vajadzētu zināt. - Stenfords iesmējās un iedzēra palielu martīni malku. - Viņš pats kādu laiciņu bija precējies ar Keidiju. Esmu pārliecināts, ka esat jau visu dzirdējis par to deviņu dienu brīnumu, vai ne, īston?

Keidija saspringa. Neviens vairs nejutās visai omulīgi.

Maks pamanīja apkārtējo vēso noskaņojumu, bet viņu tas neietekmēja. Viņš bija pārāk aizņemts ar cenšanos nomākt dedzinošo īpašnieciskuma vilni, kas dk spēji bija uznācis. Bija pagājis jau pārāk ilgs laiks, kopš viņš izbaudījis šo primitīvo vīrieša īpašuma tiesību sajūtu, ka pagāja dažas sekundes, līdz viņš to aptvēra. Viņš prātoja: ja tagad ļautos gandrīz nepārvaramajai vēlmei ietriekt dūri Stenforda Felgrova sejā, vai Keidija viņu atlaistu tūlīt un uz vietas?

-     Esmu dzirdējis par viņas laulību, - Maks atsaucās. Viņš uzlūkoja Rendalu. - Ikviens mēdz kļūdīties.

Labu laiku vēlāk Keidija stāvēja, atbalstījusies pret tērauda margām, kas norobežoja krastmalas taku, un lūkojās tālumā uz mēness apspīdēto līča ūdens virsmu, kurā atmirdzēja naksnīgās pilsētas ugunis. Keidija jutās pārguruši un saspringusi. Šis vakars nebija izvērties omulīgs.

Viņa pagriezās pret Maku.

-    Nu labi, saki vien laukā!

Maks nostājās viņai līdzās un atbalstījās pret margām, uzlūkodams mājas pakalna nogāzē.

-     Labi, es pateikšu. Jūs ar Rendalu Poustu izskatāties pat pārāk draudzīgs pāris un neatgādināt tādus, kas izšķīrušies pirms trim gadiem.

-    Tā bija draudzīga šķiršanās.

Maks pamāja.

-    Esmu par tādām dzirdējis. Tomēr nekad nevienu tādu neesmu redzējis.

-    Nu, tagad esi redzējis.

-    Kāpēc jūs abi vispār apprecējāties?

-    Tev šķiet, ka viņš neatbilst manam tipam?

-Nē.

-    Un tu domā, ka zini, kāds ir mans tips?

-     Es pie tā nepiederu. - Izklausījās, ka viņš mazliet uzjautrinās. - Es tikai zinu, ka Rendals Pousts tev nav bijis īstais.

-    Kā tu to zini?

-    Vīrieša intuīcija.

-    Tātad ari tāda eksistē?

-    Protams. Tikai īsti vīrieši par to daudz nerunā.

-    Saprotu, ka jauktā kompānijā to laikam būtu mazliet neērd apspriest.

-     Tāpat kā stāstīt divdomīgas anekdotes. - Viņš bridi pētīja pakalna ugunis. - Tātad - kāpēc tu apprecējies ar viņu?

-    Ilgu laiku es pieņēmu, ka iemīlēšanās sajūta būs tāda pati kS raudzīšanās uz patiesi izcilu mākslas darbu. Ka es pazīšu īsto mīlestību, tiklīdz to ieraudzīšu.

-    Reizēm tā arī ir.

-    Varbūt. Bet man ir tāda nojauta, ka iemīlēšanās no pirmā acu uzmetiena pa lielākajai daļai patiesībā ir iekārošana. Reizēm veicas un šīs attiecības attīstās arī citos līmeņos. Bet ne vienmēr var paļauties, ka tā notiks. Ja tev ir veicies, tad nevajag griezties atpakaļ un apšaubīt savu laimi. Vienkārši jāpieņem, ka intuīcija attiecībā uz mērķi ir bijusi pareiza.

-    Un ja neveicas?

-    Tad jāmokās ar pārdomām, kas nav izdevies, un pašam sev jāuzdod jautājums, kā gan esi varējis būt tik dumjš.

-    Kā noprotu, tu kādu brīdi mocījies pārdomās?

-    Protams. Man tas labi padodas. - Viņa vilcinājās. - Un kā bija tev, kad tu nolēmi precēties?

-    Es biju viens no tiem, kam veicās. Mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Mēs ar Reičelu iepazināmies koledžas otrajā kursā. Man atlika tikai reizi uzmest viņai skadenu - un vairs negribējās ne palūkoties uz kādu citu. Priekšpēdējā kursā viņa palika stāvoklī. Mēs aizbēgām uz Lasve- gasu, lai apprecētos. Visus mūsu abu ģimeņu locekļus gandrīz ķēra trieka. Djūijs un Nočs bija vienīgie, kas atsūtīja dāvanas.

-   Jūsu ģimenes locekļi droši vien baidījās, ka jūs abi nepabeigsiet koledžu.

-    Laulība mums neko neaizkavēja. Es iestājos armijā, un mēs iekļuvām parādos, bet galu galā mums izdevās visu nokārtot. Kad nākamajā gadā piedzima Gabriela, viss jau bija aizmirsts un piedots.

-    Kā tu zaudēji savu sievu?

-    Piedzēries autovadītājs.

-    Žēlīgā debess!

-    Jā. Kādu laiku es izjutu nevaldāmas dusmas, un man ar tām nebija kur griezties. Vai gribi aprunāties par apmātību? Es tev par to varu izstāstīt it visu.

Keidija nodrebinājās.

-    Varu iedomāties.

-    Apziņa, ka man jādzīvo Gabrielas dēļ, bija vienīgā, kas mani līdz ar nagu galiem noturēja pie dzīves. Reizēm tā bija vienīgā, kas man lika dzīvot. Man izdevās noturēties pie pilna prāta, kaut gan bija tādas dienas, kad nebiju pārliecināts, vai izturēšu.

-    Tev veicās, jo tev bija meita.

-     Es pat nespēju iedomāties, kā būtu tad, ja man viņas nebūtu bijis. Mēs vienkārši kopīgi kūlāmies cauri tam murgam, jo citas iespējas mums nebija. Un tad kādu dienu ap- skafijāmies visapkārt un atskārtām, ka visļaunākajam esam tikuši pāri. Ka gaisma tuneļa galā tomēr nav tuva vilciena ugunis.

-    Es ļod jūtu jums abiem līdzi.

-     Nu jau pagājuši seši gadi. Mēs ar Gabrielu jūtamies normāli. Aizmirst gan tos murgus nevar, bet, iznesti saules gaismā, de pabālē.

Keidija atspiedās uz elkoņiem un salika kopā pirkstus.

-    Esmu dzirdējusi, ka vīrieši, kuri laimīgi precējušies, parasti pēc sievas nāves apprecas otrreiz. Bet tu neapprecējies.

-Nē.

-     Vai tāpēc, ka nekad vairs neiemīlējies no pirmā acu uzmetiena? - Viņa pagrieza galvu, lai uzlūkotu Maku. - Vai tāpēc, ka tā arī neatradi citu sievied, kas būtu tikpat brīnišķīga kā Reičela?

-    Es tev atklāšu mazu noslēpumu, Keidij. Iemīlēties no pirmā acu uzmedena var tikai tādā gadījumā, kad enerģiski skatās.

-    Un tu neesi skatījies?

-     Reičela mums dka atņemta tad, kad Gabriela bija sasniegusi pusaudzes gadus. Kad es atkal sāku satikties ar sievietēm, viņa kļuva ļoti nervoza. Viņas ārste man sacīja: meiteni dziļi uztraucot doma, ka vajadzēs samierināties ar pamād.

-    Tas nav nekāds pārsteigums.

-    Ja būtu gadījusies īstā sieviete, mēs droši vien varētu visu izdomāt un nokārtot. Bet, kā jau teicu, es tā īsti neskatījos. Es biju pilnībā aizņemts ar Gabrielas audzināšanu, kā arī "Atraduma" izveidošanu un vadīšanu. Man neatlika laika, lai domātu arī par laulību.

-    To es varu saprast.

Iestājās klusums. Keidija klausījās, kā aiz taciņas apakšā viļņojas tumšais ūdens. Tomēr viņa nepalūkojās uz to.

-     Tu neesi atbildējusi uz manu jautājumu, - Maks pēc brīža sacīja.

-    Kāpēc es apprecējos ar Rendalu? - Keidija dziļi ievilka elpu. - Nu, es mēģināšu atbildēt. Man bija divdesmit deviņi gadi, un bija kļuvis nepārprotami skaidrs, ka, runājot manas mātes vārdiem, vīriešu ziņā esmu ļoti izvēlīga.

-    Ak izvēlīga?

-    Es sev iegalvoju, ka jābeidz meklēt kaut kādu fantāziju un jākļūst reālistei. Es nolēmu izvēlēties draudzību un kopīgas intereses. - Viņa brīdi apklusa.«.- It visi zina, ka draudzība un kopīgas intereses veido patiesi stabilu laulības pamatu.

-    Esmu to dzirdējis. - Maks sakrustoja rokas uz krūtīm. - Tātad tu apprecējies ar draugu, ar kuru tevi vienoja kopīgas intereses, vai tā?

-     Mani spieda apstākļi. Es labi dzirdēju tikšķam savu bioloģisko pulksteni.

-    Tu gribēji ģimeni.

-    Vai tas ir tik nepareizi?

-    Sasodīts, nē! Izklausās pavisam normāli. - Viņš uzlūkoja Keidiju. - Turpini!

-     Nebija gluži tā, ka mums ar Rendalu nebūtu daudz stipru saišu. Mēs visu mūžu bijām pazinuši viens otru. Kad mans partneris pēdējā mirklī izvēlējās nevis mani, bet visu atzītu skaistuli, Rendals bija tas, kurš mani aizveda uz pēdējā kursa ballīti. Un viņš bija tas, kurš mani pirmo reizi noskūpstīja.

-    Pirmais skūpsts. Tas tiešām ir svarīgi.

-     Nu, patiesībā tas vairāk bija tāds kā eksperiments. Neviens no mums nekad agrāk nebija skūpstījies, un mēs nolēmām noskaidrot, kas tur ir dk sevišķs. Mēs abi jutāmies nopietni vīlušies. Ja tā padomā, tas arī varēja būt īstais iemesls.

-Jā.

-    Rendals bija tas, kurš ierunājās par laulībām. Viņš tikko bija pārtraucis attiecības ar kādu sievieti. Viņa apprecējās ar citu - ar tādu, kas bija daudz vecāks un bagātāks. Mēs ar Rendalu sākām pavadīt laiku kopā. Nezin kāpēc doma par precēšanos ar viņu man šķita ļoti prātīga. Visi, it īpaši tante Vesta, to uzskatīja par lielisku domu.

-      Kad jūs ar Rendalu nospriedāt, ka esat pieļāvuši kļūdu?

-     Mūsu kāzu naktī. - Viņa mirkli apklusa. - Kad Rendals sāka raudāt, lai gan mums tajā laikā droši vien būtu vajadzējis degt kaisles liesmās.

Maks saviebās.

-     Viņš patiešām raudāja? Vai mēs runājam par īstām asarām?

-    Jā. To nakd mēs pavadījām, sēdēdami viens otram līdzās uz gultas malas un apspriezdami faktu, ka viņš ir dziļi iemīlējies citā sievietē.

-    Kurā?

-    Tajā sievietē, ar kuru viņš satikās pirms mūsu kāzām. Tagad viņu sauc Brūka Lengvērta. Tūlīt pēc atdeclbu pārtraukšanas ar Rendalu viņa apprecējās ar Džordžu Leng- vērtu. Viņiem te, Fantompointā, ir māja.

-    Drūms veids, kā pavadīt kāzu nakti.

-    Jā, bet es vismaz beidzot sapratu, kāpēc Rendals mūsu saderināšanās laikā bija tāds džentlmenis. Manuprāt, viņš bija atturējies tāpēc, ka, pēc viņa domām, pāreja no drauga uz mīļāko būtu nepadkama. Un tā arī bija, tikai ne manis pieņemto iemeslu pēc.

Maks pagrieza galvu,, lai uzlūkotu Keidiju.

-    Vai es pareizi sapratu, ka jūs abi tā arī ne reizi… ē…

-    Fiziski neizbaudījām savu laulību? Nē. Mēs atgriezāmies pie draugu attiecībām. Mums abiem tas bija daudz pieņemamāk. Medusmēnesi mēs pavadījām, apspriežot, kā izlabosim mūsu pieļauto kļūdu. Diemžēl nevarējām palikt Havaju salās mūžīgi. Kad atgriezāmies mājās, es iesniedzu šķiršanās prasību.

-    Vai tu pazīsti to Brūku Lengvērtu?

-     Reizi vai divas esam tikušās pasākumos, bet tas arī viss. Brūka nav uzaugusi te, Fantompointā. Līdz kāzām ar Lengvērtu viņa dzīvoja pilsētā.

-    Kā viņa iepazinās ar Rendalu? - Maks jautāja.

-     Viņa kādu laiku strādāja Ostrija un Pousta galerijā. Tad arī viņi sāka satikties. - Keidija saminstinājās. - Silvija man stāstīja, ka Brūkas vīram Džordžam ir neārstējama vēža pēdējā stadija.

-    Interesanti.

Keidiju pārsteidza Maka balss domīgais tonis.

-    Kāpēc? Ja nerunājam par dažiem "ziepju operas" elementiem, es šajā stāstā neko patiesi interesantu neredzu.

-     Varbūt tāpēc, ka tu pati biji tā sastāvdaļa. - Maks izslējās, aplika roku ap Keidijas pleciem un maigi vadīja viņu pa taciņu uz priekšu. - Starp citu, apsveicu, ka esi izkļuvuši laukā no tā jucekļa.

-    Galu galā man taču nebija citas izejas. Es nevarēju palikt precējusies ar Rendalu, ne vairs pēc tam, kad atklāju, ka viņš vēl joprojām kaislīgi mīl Brūku. Mēs ar Rendalu gan esam draugi, bet arī draudzībai ir robežas.

-    Tur es tev piekrītu. Pirms tas puisis piedāvāja tev laulības, viņam vajadzēja tev visu izstāstīt.

Keidija nopūtās.

-    Rendala nodomi bija labi. Viņš patiesi centās aizmirst Brūku un dzīvot pats savu dzīvi. Vienīgā problēma bija tā, ka viņš sev neatvēlēja pietiekami daudz laika, lai pēc attiecību pārtraukšanas atgūtos no ciešanām.

-    Vai jūs ar Silviju bieži tā darāt? - Maks pajautāja.

-    Ko darām?

-    Meklējat attaisnojumus vecajam labajam Rendalam.

Keidija viņu dusmīgi uzlūkoja.

-    Es nemeklēju attaisnojumus. Es paskaidroju.

-    Izklausās, ka tu meklē attaisnojumus.

-    Rendals ir mans draugs.

-    Tad lai viņš sev meklē attaisnojumus pats, - Maks noteica.

17

Maks domīgi aplūkoja mākslinieciski izkārtoto eleganto antīko tabakas dožu kaudzi.

-    Burvīgas, vai ne? - kāda balss ierunājās. - Domāju, ka jums mēs tās visas varētu atdot par apmēram sešiem tūkstošiem.

-    Interesants piedāvājums. - Maks paņēma diskrēd salocīto kartīti, kas atradās līdzās dozītēm. - Cenu kartītē norādīti desmit tūkstoši.

-     Esmu dzirdējis, ka jums drīz pienākšoties ģimenes locekļiem paredzētās atlaides.

-    Lai nu paliek. Man netīk pārāk bieži iešņaukt tabaku.

Svešinieks iesmējās un pastiepa roku.

-   Jūs esat Maks īstons, vai ne? Es esmu Pārķers Tērners. Leandra man par jums stāstīja. Nospriedu, ka stādīšos priekšā pats. Manuprāt, mums abiem ir kaut kas kopīgs.

-    Un tas būtu?

-    Godīgi nolūki attiecībā uz zināmām Brigsu klana sieviešu kārtas būtnēm. Ceru, ka ari mēs ar Leandru drīz paziņosim par saderināšanos.

Maks paspieda viņam roku. Pārķēra rokasspiediens bija stingrs un spēcīgs. Uz viena pirksta iemirdzējās neliels zelta zīmoggredzens. Mugurā viņam bija smokings, tāpat kā šajā vakarā visiem pārējiem "Chatelaine" personāla vīriešu kārtas pārstāvjiem. Sieviešu kārtas darbinieces bija ģērbušās diskrēti piegrieztās melnās vakarkleitās. Arī Keidija, Silvija un Leandra bija ģērbušās melnā. Viņas rosījās starp klientiem un viesiem, kuri bija uzaicināti uz šo pieņemšanu.

Cik Maks noprata, šim vakaram nebija taupīti nekādi līdzekļi. Šampanietis un uzkožamie vien noteikti izmaksāja tikpat daudz, cik viena vai divas no labākajām antīkajām mēbelēm. Šim pasākumam piemita tikpat izsmalcināta noskaņa kā muzeja vai simfonijas koncerta labdarības pasākumam, bet Maks zināja, ka vairākums te šovakar savāktās naudas ieguls tieši "Chatelaine" kasē. Galvenais āķis bija likt klientiem justies tā, it kā viņi būtu uzaicināti uz elitāru mākslas pasaules pasākumu, nevis izpārdošanu.

-     Esmu dzirdējis pieminam jūsu vārdu, - Maks atsaucās. -Jūs piederat pie "Chatelaine" personāla, vai ne?

Pārķers viegli pamāja.

-     Šajā uzņēmumā esmu darbojies vairāk nekā divdesmit gadu. Uzsāku transportēšanas un pieņemšanas nodaļā.

Maks nopētīja Pārķēra lieliski piegriezto smokingu.

-    Izskatās, ka šobrīd esat ticis tālāk par transportēšanas un pieņemšanas nodaļu.

Pārķers iesmējās un paškritiski uzlūkoja savu dārgo apģērbu.

-     Starp mums runājot, par visu, ko jūs šobrīd redzat savā acu priekšā, man jāpateicas Vestai Brigsai.

-    Kā tad tā?

-    Tajā dienā, kad es ierados, lai sāktu strādāt viņas uzņēmumā, biju ģērbies džinsos, krekliņā un lētā ādas jakā. Man pat bija galvas apsējs, ja spējat tam nodcēt. Tobrīd man likās, ka esmu stilīgs. Brigsas jaunkundze paņēma mani pie rokas un atklāja man šā vārda patieso nozīmi. Šī dāma pārvērta manu dzīvi, un es uz visiem laikiem būšu pateicīgs viņas piemiņai. - Pārķers cieņas pilnā žestā pacēla augšup savu šampanieša glāzi.

-    Vai Vesta par visiem saviem darbiniekiem izrādīja tik personisku interesi?

-    Nē. - Pārķers izskatījās uzjautrināts. - Tikai pret tiem, kas, viņasprāt, varētu būt noderīgi "Chatelaine".

-Sapratu.

-    Nepārprotiet mani, es milzīgi apbrīnoju Brigsas jaunkundzi. Viņa sevi bija pilnībā atdevusi uzņēmumam. It viss, ko viņa darīja, bija domāts "Chatelaine" labklājībai. Nekad mūžā neesmu sastapis vēl vairāk vienā virzienā tendētu cilvēku. Viņa patiesi bija apbrīnojama, un, kā jau teicu, viņai bija neizmērojama ietekme uz manu dzīvi. Ja nebūtu bijis viņas, es šodien droši vien vadītu kravas auto, nevis dzertu šampanieti un ģērbtos smokingā.

-    Kad jūs ar Leandru paziņosiet svarīgo jaunumu?

-    Tiklīdz man izdosies viņu pierunāt vēlreiz izmēģināt laulības iespēju. Apmēram pirms pusotra gada viņa piedzīvoja ļoti nepatīkamu šķiršanos. Lai no kaut kā tāda atgūtos, ir nepieciešams laiks.

-    Tā esmu dzirdējis.

Pārķers uzlūkoja pārpildīto izstāžu zāli, kur stāvēja Le- andra, pļāpādama ar diviem vīriešiem, kas pēdja antīku mikroskopu. Viņa sejas izteiksme nocietinājās.

-    Bija smagi noskatīties, kā viņa apprecas ar to nekriet- neli Spūneru. Visi, it īpaši Vesta, zināja, ka šī laulība beigsies ar katastrofu.

Telpas otrā pusē Leandra pamāja uz veco mikroskopu. Maks redzēja, ka viens no abiem vīriešiem pakrata galvu. Viņam radās iespaids, ka instrumenta cena neiekļāvās tajā budžetā, ko tie abi paredzējuši ieguldīt mākslas un and- kajos priekšmetos.

-    Vai jūs viņu mīlējāt jau tad, kad viņa apprecējās ar Di- lanu Spūneru? - Maks pajautāja.

Pārķers saviebās.

-    Manuprāt, tieši redzot, ka Leandra precas ar viņu, es apjautu pats savu jūtu dziļumu. Leandru es, protams, biju pazinis jau gadiem ilgi, un man viņa patika. Bet, kā redzat, viņa ir par mani krietni jaunāka. Mēs neuzturējāmies vienās un tajās pašās aprindās. Es par viņu domāju tikai kā par vienu no Brigsu ģimenes bērniem.

-    Kas tad īsti nodka?

-     Tāpat kā pārējie personāla locekļi, es tiku uzaicināts uz kāzām, tepat "Chatelaine" galerijā. Pieņemšanas laikā dejoju ar Leandru un piepeši aptvēru, ka viņa vairs nav bērns. Bet tad, protams, jau bija par vēlu. Bez tam viņa bija neprādgi iemīlējusies Spūnerā. Viņa uz mani nebūtu pat paskatījusies. Vienīgais, ko es varēju darīt, bija stāvēt maliņā kopā ar visiem pārējiem ģimenes locekļiem un gaidīt, līdz viņu laulība izjuks.

-    Kas visiem lika būt tik pārliecinātiem, ka šis Spūners izrādīsies neveiksminieks?

-     Bija acīm redzams, ka, pēc viņa domām, ieprecoties ģimenē, kam pieder "Chatelaine", viņš sev nodrošinājis pārtikušu nākotni. - Pārķēra mute tikko jaušami sašķobījās. - Vesta Brigsa to pamanīja pavisam drīz. Kad kļuva skaidrs, ka Vesta negrasās finansēt viņa gleznošanu, laulība izjuka. Vesta bija cerējusi, ka Spūners dabūs pastāvīgu darbu un tajā ari strādās. Spūneram tas bija ļoti nepatīkams pārsteigums.

Telpas tālākajā malā Leandra pasmējās par kaut ko, ko bija sacījis viens no abiem vīriešiem. Viņa pamanīja Maku un Pārķeru un pacēla savu glāzi, lai viņus pasveicinātu.

-     Pēc šķiršanās jūs uznācāt uz skatuves, lai mierinātu Leandru, vai ne? - Maks jautāja.

-    Tā tas arī sākās. Es pats pirms vairākiem gadiem biju šķīries, tāpēc arī zināju, kā jārīkojas. Un jūs? Kā jūs iepazināties ar Keidiju?

-    Lietišķā darījumā.

-    Vai jūs kolekcionējat mākslas vai andkos priekšmetus?

-    Ne vienus, ne otrus. - Tā bija pilnīga padesība. - Bet mans draugs meklēja kādu priekšmetu savai kolekcijai, un viņam bija nepieciešama palīdzība. Es viņa vārdā ievācu informāciju un atradu Keidijas vārdu. - Tas bija diezgan tuvu patiesībai. - Viens noveda pie otra.

-     Skaidrs. - Pārķers pamāja. - Nu, novēlu jums vislabāko veiksmi!

-Jums to pašu.

Pārķers greizi pasmaidīja.

-     Nezinu, kā jūs, bet personiski es mazliet baidos šajā vecumā domāt par īstas ģimenes veidošanu. Allaž esmu domājis, ka tēva loma pienākas jauniem un impulsīviem cilvēkiem.

-    īsta ģimene? - Kaut kāda iemesla pēc šie vārdi šķita iestrēgstam Maka smadzenēs. - Tas ir, bērni?

-     Leandra apgalvo, ka vēloties divus. Par cik bērniem domā Keidija?

-    Mēs… ē… šo tematu neesam apsprieduši.

Kaut kas Maka balsī laikam bija viņu nodevis. Pārķēra acīs iegailējās izpratnes pilns skatiens.

-     Priecājos, ka neesmu vienīgais, kuram dara raizes iespēja pusmūžā kļūt par tēvu, - viņš sausi noteica. - Bet, ja tas spēj sniegt kādu mierinājumu, Leandra man apgalvoja, ka mūsdienās topošajiem vecākiem esot daudz pašmācības grāmatu.

-    Es to nosauktu par lielu Silvijas panākumu, - Keidija sacīja stundu vēlāk, kad viņi abi gāja atpakaļ uz mašīnu. - Viņa padesi zina, kā radīt to īpašo aizrautības noskaņu, lai piesaistītu klientus.

-    To es pamanīju, - Maks noteica.

Viņš uzlūkoja ielu galerijas ārpusē, automātiski pamanot, ka uz ietvēm nav pārāk daudz cilvēku un ka apkārtne ir pietiekami labi apgaismota. "Chatelaine" līdz ar dažiem moderniem restorāniem, vēl kādu mākslas galeriju un nelielu viesnīcu atradās lepnā tirdzniecības rajonā.

Pēc nesenā lietus ietves vēl joprojām bija mitras. Skarbais, aukstais vējš no līča atnesa saltu un mitru pūsmu.

Keidija gāja viņam līdzās, dziļi iebāzusi rokas melnā lietusmēteļa kabatās.

-    Vai tev bija garlaicīgi? - viņa pajautāja.

-    Nē, - Maks atsaucās. - Kādu laiku sarunājos ar Pārķeru Tērneru.

-     Viņš ir jauks cilvēks. Katrā ziņā ne tāds kā Dilans. Visi apgalvo, ka atdecībā uz Leandru viņam ir ļoti nopietni nodomi.

-    Ļoti nopietni, tur nu tev taisnība. Viņš runāja par priekiem, kādi būs, pusmūžā uzņemoties tēva lomu.

Maks saviebās pats par saviem vārdiem. Ko viņš, sasodīts, runāja? Vai viņš dšām vēlējās uzsākt tematu par bērniem?

-     Ak tēvs pusmūžā? - Keidija domīgi savilka lūpas. - Tas nu katrā ziņā ir nopiehū.

-Jā.

Klusēdami viņi nogāja dažus atlikušos soļus līdz ietvei, kur bija novietota mašīna. Maks atvēra pasažieru puses durvis. Keidija apsēdās. Kad Maks jau grasījās aizvērt durvis, Keidija pacēla galvu.

-    Tu droši vien izjūd atvieglojumu, beidzis tēva misiju? - viņa ļoti piesardzīgi ierunājās.

-    Atvieglojumu?

-    Tu taču saproti, ko es domāju. Tavi tēva pienākumi ir galā. Tev aiz muguras visas mocības un pārbaudījumi. Tagad, kad Gabriela ir prom koledžā, tu atkal esi atguvis savu brīvību. Tu pats vari noteikt sava laika sadalījumu. Vari ceļot. Darīt to, ko vēlies. Tevi tas noteikti ļod iepriecina.

Maks par to padomāja.

-     Šaubos gan, ka vecāku pienākumi vispār jebkad beidzas.

Viņš ātri aizvēra durvis un pagriezās, lai apietu ap mašīnas priekšpusi.

No tumšās durvju ailas parādījās kalsns vīrietis apvalkātā ādas jakā, kustēdamies tik strauji un saraustīti kā kukainis. Uz mazā, lētā revolvera stobra viņa rokā atspīdēja gaisma.

-    Nekusdes! Ne soli tālāk!

Balss skanēja kā aizsmacis, čērkstošs čuksts. Maks nosprieda, ka līdz ar adrenalīnu šā naksnīgā ložņas asinīs droši vien ir arī citas narkotikas.

-     Atdod maku! - Kukainis pagrūda uz priekšu revolveri. - Tūlīt pat.

-     Protams. Nekādu problēmu. - Maks iebāza roku žaketes iekškabatā. - Vai pastāv iespēja vienoties?

Viņam aiz muguras atvērās mašīnas durvis. Acīm redzami Keidija tikko bija atskārtusi, ka uz ielas kaut kas notiek.

-    Nekāp ārā! - Maks viņai uzsauca, domādams to kā pavēli.

-    Dari, kā viņš saka! - Kukainis nosēca. - Kāp atpakaļ!

Keidija ļoti klusi aizvēra mašīnas durvis.

-     Kā tur palika ar vienošanos? - Maks ieteicās, gribēdams novērst laupītāja uzmanību no Keidijas. - Ko tu teiktu, ja es tev atdotu visu naudu, kas man ir makā? Un tu man ļautu paturēt kredītkartes un autovadītāja desības. Lai tās nomainītu, sanāk lielas klapatas.

-     Nē, vecīt. Nekādas vienošanās. Nekādā ziņā. Kredītkartes man ir vajadzīgas. Atdod man to sasodīto maku!

-      Nomierinies! - Maks izņēma no žaketes kabatas maku un pastiepa to uz priekšu. - Te būs.

-    Nomet to zemē! - Kukainis bažīgi palūkojās uz abām pusēm, pārbaudīdams, vai neviens netuvojas. - Pasteidzies!

Maks nometa maku zemē. Kukainis metās tam pakaļ. Viņš noliecās, cenzdamies paturēt acīs savu mērķi un tajā pašā laikā pacelt savas intereses objektu. Viņš kustējās neveikli, acīmredzot šo laupīšanas daļu iepriekš nebija izplānojis.

Gar stūri iznāca divi vīrieši un strauji apstājās vairāku jardu atstatumā.

-     Ei, kas tur notiek? - viens no viņiem iesaucās skaļā balsī, kas saistīja uzmanību.

-    Es zvanu policijai! - uzsauca otrs, pielicis pie auss telefonu.

-    Ak, nolādēts, nolādēts, nolādēts! - Kukainis krita panikā. Viņš negrasījās stāties pretī jaunajiem draudiem. Viņš bija pilnīgi izsists no sliedēm un zaudējis drosmi.

Maks metās uz priekšu, smagi uzgrūzdamies kaulainajam radījumam. Sadursmes spēks nogrūda viņus abus uz ietves ar tādu triecienu, kuru, kā Maks zināja, viņš tā īsti fiziski sajutīs nākamajā rītā. Skaļi noskanēja metāls, uz ietves nokrītot revolverim.

Tumsā dunēja soļi. Abi vīrieši steidzās palīgā. Maks dzirdēja atkal atveramies mašīnas durvis. Keidija izlēca uz ietves.

-   Mak, viņa revolveris ir pie manis. Atstāj viņu, viņš nav tā vērts!

-     Policija jau ir ceļā! - pavēstīja viens no abiem vīriešiem.

No tā, kā Kukainis skrāpējās un lauzās brīvībā, Maks varēja spriest, ka šis radījums zaudējis jebkādu interesi par naudas maku. Bija iedarbojušies viņa primitīvie izdzīvošanas instinkti. Viņa vienīgais mērķis bija aizlaisdes nakts tumsā.

Maks atguva līdzsvaru un atvēzējies spēcīgi trieca dūri pa uzbrucēja pakrūti. Kukainis saķēra vēderu, saliecās un tad nogāzās zemē.

Pieskrēja abi divi vīrieši.

-    Viss kārtībā, - viens no viņiem sacīja. - Viņš mums ir rokā. Vai jums nekas nekaiš?

-     Nē. - Maks gausi pieslējās kājās, sajuzdams smeldzi krūškurvja apvidū, kas bija uztvēris lielāko daļu trieciena, saduroties ar ietvi. - Pateicos jums abiem.

Piepeši Keidija jau atradās viņam līdzās.

-    Vai tu esi ievainots? Asinis nekur neredz. Vai tas nelietis tev kaut ko nodarīja?

-     Man nekas nekaiš, - viņš atsaucās, elpodams piesardzīgi, lai pārliecinātos, ka ribas ir veselas. Pārāk stipri ne- smeldza. Tā droši vien bija laba zīme.

Tālumā atskanēja policijas sirēna.

Kukainis ievaidējās.

-    Tas draņķis mani iegāza…

Maks nometās viņam līdzās.

-    Kas tevi iegāza?

-    Mans tirgonis. Esmu viņam mazliet parādā. Tas sasodītais draņķis teica, ka atlaidīšot manu parādu, ja es dabūšot tavas kredītkartes.

-    Kāpēc viņš gribēja dabūt manas kredītkartes?

-    Pie velna, kā lai es to zinu? Droši vien gribēja tās pārdot. - Kukainis atkal ievaidējās. - Kad es tev saku, viņš mani iegāza. Tā ir tikai viņa vaina.

Maks uzlūkoja abus vīrus, kuri turēja uzbrucēju.

-    Jūs bijāt viesībās galerijā, vai ne? Es pamanīju, ka jūs pētījāt to veco mikroskopu.

Vīrietis, kurš stāvēja pa kreisi, pamāja.

-      Mani sauc Deivs O'Donels. Šis ir mans partneris Braiens Mīgerss. Mēs kolekcionējam antikvārus zinātniskos instrumentus.

-   Es esmu Maks īstons. Paldies, ka uzradāties īstajā brīdī! Lieliski notrāpīts.

-     Mēs lepojamies, ka visu protam darīt laikā, - Deivs atsaucās.

Keidija pateicīgi abiem uzsmaidīja.

-    Es esmu Keidija Brigsa. Nespēju vien jums pienācīgi pateikties par to, ko izdarījāt.

-    Ak, kas nu tur īpašs! - Braiens Mīgerss ielūkojās viņā vērīgāk. - Ei, jūs esat viena no "Chatelaine" Brigsām, vai ne?

-Jā.

-    Mēs šodien iepazināmies ar Leandru. Viņa ir jauka.

-    Viņa ir mana māsīca. Es redzēju, kā viņa centās jums pārdot to deviņpadsmitā gadsimta Pauela un Lilanda mikroskopu. Tas padesi ir burvīgs vecs instruments.

Deivs iesmējās.

-    Tas ir brīnišķīgs, tomēr mazliet nav mums pa kabatai.

Keidija ļoti cieši satvēra Maka roku.

-            Manuprāt, ņemot vērā šos apstākļus, es varētu noorganizēt, lai jums tiktu piemērotas ģimenes locekļiem paredzētās atlaides.

-    Vai esi pārliecināts, ka tev nekas nekaiš? - Keidija ielika Makam rokā brendija glāzi. - Tu esi ārkārtīgi kluss.

-    Man nekas nekaiš. - Maks atlaidās ērtāk lielajā krēslā un sūca brendiju. - Viņš jau man nesita, viņš tikai centās tikt prom.

Keidija apsēdās uz dīvāna.

-    Kas noticis? Kopš sarunas ar policistiem tu neesi pateicis vairāk nekā desmit vārdus.

-    Es domāju.

-    To es tā kā sapratu.

Maks viņu uzlūkoja.

-    Par to, ko sacīja laupītājs.

-    Un kas tas bija?

-     Es viņam jautāju, vai mēs nevarētu vienodes. Es viņam atdotu visu savu naudu, savukārt viņš man ļautu paturēt kredītkartes. Viņš teica, ka tieši kredītkartes viņam esot vajadzīgas visvairāk.

-     Nu un tad? Tu taču necerēji, ka sašpricējies laupītājs tādā situācijā grasās ar tevi vienoties, vai ne?

-     Nē. Tomēr es padomāju, cik interesanti, ka viņš uzstāja tieši par kredītkaršu paņemšanu.

Keidija redzami notrīcēja.

-     Kas tur tik neparasts? Tu taču dzirdēji, ka viņam tās licis dabūt viņa narkotiku tirgotājs. Droši vien gribēja tās pārdot tiem identitāšu zagļiem, kuri nozog kredītkartes un tad savāc visu kredīta summu.

-     Varbūt. - Maks norija vēl mazliet brendija. - Tomēr man ienāca prātā, ka ir vēl kaut kas, ko varētu ar kredītkartēm darīt, ne tikai pieņemt cita identitāti un savākt visas banknotes.

-    Un kas tas būtu?

-     Izpētīt informāciju. Ja kāda rīcībā ir kredītkartes un vadītāja apliecība, tad par to īpašnieku var daudz ko uzzināt. Tas ir, ja zina, kur meklēt internetā.

Keidija labu brīdi viņu uzlūkoja.

-    Vai gribi teikt, ka, tavuprāt, šis uzbrukums bija plānots? - viņa beidzot ļoti piesardzīgi pajautāja. - Nevis nejaušība, kādas šad tad,mēdz uz ielām gadīties?

-     Tev jāatzīst, ka nez vai tik neprofesionālam laupītājam tā bija pareizā izvēle. Teritorija noteikti nepiederēja pie viņa līgas. Pārāk lepna. Pārāk daudz cilvēku apkārt.

-    Cilvēki, kurus māc narkotiku atkarība, var kļūt izmisuši. Varbūt viņš tikai cerēja uz veco veiksmes likumu, kādu bieži izmanto banku aplaupītāji. Iet uz turieni, kur ir nauda.

-    Varbūt.

-     Kas tagad notiek? Šis vairs neizklausās pēc tā skeptiskā un loģiskā Maka īstona, kuru es nolīgu.

-     Aizmirsti to cilvēku! Viņš bija diezgan garlaicīgs. - Maks strauji piecēlās no krēsla. - Nāc man līdzi! Es tev gribu kaut ko parādīt.

18

-     Tantes Vestas telefona sarunu izraksts? - Keidija piebīdīja savu krēslu tuvāk Makam, lai labāk varētu saskatīt telefona numurus un vārdus, ko Maks bija uzrakstījis uz papīra lapas. - Kāpēc tevi tas interesē?

-    Šie ir numuri, ko viņa iekļāvusi ātri sazvanāmo sarakstā. Kā varu spriest, uz tiem viņa zvanījusi visbiežāk.

-    Loģiski.

-     Vairākums ir ģimenes locekļi. Te ir tavs numurs. - Viņš tam piebikstīja ar pildspalvas galu. - Vēl te ir viņas advokāta un ārsta numuri. Un šis te pieder kādai sievietei, vārdā Hetija Vudsa, no Sanfrancisko.

Keidija pasmaidīja.

-    Hedja?

-    Tu viņu pazīsd?

-    Protams. Es viņu atceros ļoti labi, kaut arī neesmu redzējusi kopš pagājušā gada Karnevāla nakts. Viņa visu laiku bijusi "Chatelaine" kliente. Viena no pirmajām mūsu bagātajām klientēm. Vesta viņu allaž apkalpoja pati, arī pēc savas aiziešanas pensijā.

-    Ko Hetija Vudsa kolekcionē?

-    Astoņpadsmitā un deviņpadsmitā gadsimta pulksteņus. Bērnībā es labprāt mēdzu viņu apciemot. Nevarēju vien sagaidīt, kad visi pulksteņi reizē sāks sist stundas. Kā trakomājā.

Maks atlaidās krēslā un pāri sakrustoto pirkstu galiem uzlūkoja Keidiju.

-    Viņa ir vienīgā kliente, ko varēju atrast tavas tantes ātri sazvanāmo sarakstā. Vai viņa bija arī Vestas draudzene?

-    Ne gluži. Viņu un Vestu saistīja ciešas lietišķas un profesionālas attiecības. Manuprāt, viņas viena otrai patika un viena otru cienīja. Bet, patiesību sakot, manai tantei nemaz nebija tādu draugu, kurus vairākums cilvēku sauktu par tuviem.

-    Ko tu zini par Hedju Vudsu?

-    Tu domā - vēl bez viņas pulksteņu kolekcijas?

-Jā.

Keidija brīdi padomāja.

-     Nu, laikam jau otrs pats interesantākais, runājot par Hedju Vudsu, ir tas, ka līdz pat nesenajai pensijai viņa strādāja par aktrisi. Saproti, viņa nebija nekāda slavenā zvaigzne. Bet savas karjeras laikā viņa noteikti tēlojusi simtiem raksturlomu.

-    Vai bērēs viņa bija?

-    Ja tā padomā, es viņu tur neredzēju. Kaut gan var gadīties, ka es viņu tajā pūlī nepamanīju.

-   Ja viņa nebija tuva tavas tantes draudzene, vai vari iedomāties kādu iemeslu, kāpēc viņas numurs ievadīts ātri sazvanāmo sarakstā?

-     Nevaru vis. Gribi, lai es viņai piezvanu un pajautāju, vai Vesta pēdējā laikā ar viņu runājusies par kaut ko īpašu?

-    Jā, - Maks gausi noteica. - Jā. Man šķiet, ka tā varētu būt laba doma.

-    Lai notiek! Hetijai nebūs iebildumu. Bet kāpēc tu par to interesējies?

-    Es vēl īsti nezinu. Varbūt nav nekāda iemesla. Tomēr Hetijas Vudsas ieprogrammētais numurs ātri sazvanāmo sarakstā man nedod mieru.

-    Kāpēc?

-     Tāpēc, ka tas iekļaujas tajā pašā kategorijā kā tavas tantes vizītes pie ekstrasensa.

-    Kādā veidā?

-    Tā ir novirze no pierastā, - Maks atteica.

Nākamajā rītā astoņos Keidija sev ielēja tasi tikko pagatavotās tējas un, izmantojot ātri sazvanāmo kodu, piezvanīja Hetijai.

-     Vudsas rezidence. - Tā nebija Hetijas stingrā, labi nostādītā balss.

-    Es vēlētos runāt ar Vudsas kundzi. - Keidija apzinājās, ka no galda pretējās puses viņu cieši vēro Maks. - Lūdzu, pasakiet, ka ar viņu ļoti gribētu parunāt Keidija Brigsa no "Chatelaine" galerijas.

-    Vienu mirklīti, lūdzu!

Pēc neilga brīža atsaucās cita balss. Tā bija eleganta, šarmanta, un tajā varēja saklausīt nelielu uzbudinājumu un atvieglojumu.

-    Keidij, vai tā esi tu, mīļā?

-     Sveicināta, Hetija! Sen neesam redzējušās. Kā jums klājas?

-     Neizsakāmi priecājos, ka tu piezvanīji, mīļā, tas nu man jāatzīst. Es jau gaidīju tavu zvanu. Patiesībā jau sāku prātot, ka varbūt man pašai jāuzņemas iniciatīva. Bet Vesta man sniedza ļoti skaidrus norādījumus, un es negribēju rīkodes pretēji viņas vēlmēm.

Keidija gandrīz vai nokrita no krēsla.

-    Jūs gaidījāt manu zvanu?

-    Nūjā, protams, mīļā! Tava tante apgalvoja, ja ar viņu kaut kas notikšot, tu ar jnani sazināšoties. Es saprotu, ka tu biji aizņemta ar tādām skumjām darīšanām kā bēres un tamlīdzīgi. Es teicu pati sev, ka jādod tev laiks. Tomēr negribēju gaidīt pārāk ilgi.

-    Neesmu pārliecināta, ka saprotu, par ko jūs runājat, Hetija.

-    Par to blēdi Džonatanu Ārdenu, protams. Vai tad tu nezvani tā iemesla pēc, mīļā?

Keidijas mute kļuva sausa.

-    Nūjā, protams.

Galda otrā pusē Maks viņu vēroja ar gandrīz plēsonīgām gaidām.

-     Nedomāju vis, ka mums to vajadzētu apspriest pa telefonu, vai ne? - Hetijas balss pieklusa līdz sazvērnieciskam tonim. - Vesta bija kā sadegusi par slepenību. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc es neaizgāju uz bērēm. Baidījos, ka mani neatmasko. Es zinu, ka tava tante to nebūtu vēlējusies. Pārāk daudz tika likts uz spēles.

-    Neatmasko? - Keidija neizpradiē atkārtoja.

-    Jā, mīļā. Kā slepeno aģentu. Tu taču noteikti zini šo terminu?

-    Ak jā. Atmaskošana. - Cauri Keidijas dzīslām izšāvās adrenalīns. - Jūs manas tantes uzdevumā veicāt kādu slepenu uzdevumu?

-    Kā tad! Manuprāt, tā bija viena no manām labākajām lomām kopš manas kāzu nakts.

-    Hetija, kas īsd notiek?

-    Manuprāt, to mums vajadzētu pārspriest pēc tam, kad tu būsi apskatījusi galdiņu.

-    Kādu galdiņu?

-To, kuru es iegādājos, ļaudama Džonatanam Ārdenam mani pierunāt. - Hetija ironiski iesmējās. - Deviņpadsmitā gadsimta sākuma darbs, viņš apgalvoja. Un tu neticēsi tai muļķīgajai pasaciņai, ko viņš tam piepina. Es ierosinu sadkties, cik ātri vien iespējams. Vai šodien vari atbraukt vakariņās uz pilsētu?

-    Vakariņu laiks būtu izdevīgs, Hetija. Visu rītu es palīdzēšu Silvijai gatavoties viņas dēlu dzimšanas dienas ballītei. Tā notiks pēcpusdienā. Tūlīt pēc ballītes mēs varam doties pie jums.

-    Mēs?

-    Atvainojiet, es aizmirsu pieminēt savu… ē… draugu. - Keidija ļoti cieši satvēra klausuli un ļāva skatienam aizklīst prom no Maka mazliet jautrības pilnajām acīm. - Viņu sauc Maks īstons. Viņš ir ļoti cieši saistīts ar šo situāciju. Vai drīkstu šovakar paņemt viņu līdzi?

-    Katrā ziņā. Kā vien tu pati uzskati par labāku, mīļā.

Gandrīz bīdamās elpot, Keidija nolika klausuli.

-    Tev bija taisnība, Mak. Starp Hetiju un Vestu tiešām kaut kas noticis, un tam ir kaut kāds sakars ar Džonatanu Ārdenu. Hetija viņu nosauca par blēdi. Viņa kaut ko minēja, it kā Ārdens ar krāpšanu viņu pierunājis nopirkt antīku galdiņu. Man radās iespaids, ka viņas abas ar tanti Vestu mēģinājušas izlikt Ārdenam lamatas. Sīkāk mēs to visu uzzināsim šovakar.

-    Pagaidi! Vai tu gribi teikt, ka Ārdens izmantoja kādu ekstrasensa triku, lai Hetijai pārdotu viltojumu?

-    Tā izklausās. Acīmredzot tante Vesta un Hedja zināja, ka Ārdens ir krāpnieks. Man radās iespaids, ka viņas centušās to pierādīt. Tante Vesta ienīda krāpniekus. Varu iedomāties, ka viņa gribēja atklāt Ārdena krāpniecisko rīcību, vienkārši lai pierādītu savu attieksmi.

-    Ak tā.

-    Ko nu? - Keidija noprasīja. - Nu jau mums ir kaut kas. Mēs esam kaut ko uzgājuši.

-    Varbūt.

-     Tā bija tava ideja, - Keidija viņam atgādināja. - Kāpēc tu neizrādi mazliet optimisma? Vai tikai tāpēc, ka, pārmeklējot savu datu bāzi, tu neatradi Ārdena vārdu? Vai dusmojies tāpēc, ka tā nav ideāla?

-    Neviena datu bāze nav ideāla. Fakts, ka manējā nebija nekādas informācijas par Ārdenu, nozīmē vienīgi to, ka līdz šim viņš savas blēdības izdarījis ārpus mākslas pasaules vai arī bijis pārāk gudrs, lai atstātu pirkstu nospiedumus.

-    Jauki. Tātad, ja iemesls nav datu bāze, kāpēc tad tava attieksme ir tik negatīva?

-          Mums bija paredzēts izmeklēt tavu teoriju, ka tava tante nogalināta. Izskatās, galu galā mēs atklāsim, ka Ārdens ir krāpnieks. Tur nu gluži nebūtu nekādas sakritības.

-     Tomēr varētu būt, - Keidija uzstāja. - Ja nu Ārdens

nogalināja tanti Vestu tāpēc, ka atklāja tantes mēģinājumu

vinu atmaskot? /

-          Es jau tev teicu, ka labi krāpnieki izvairās sarežģīt savu karjeru ar slepkavību.

-          Varbūt viņš nemaz nav tik labs krāpnieks. - Keidija ar katru mirkli kļuva arvien dusmīgāka. - Varbūt viņš ir patiesi dumjš, zemisks un vardarbīgs krāpnieks.

-    Varbūt.

Keidijai iešāvās prātā kāda doma.

-          Zini, kad būsim noskaidrojuši, kas Hetijai stāstāms, varbūt man vajadzētu piezvanīt Džonatanam Ārdenam.

-Nē.

-          Es varētu izlikties par klienti. - Viņai sāka iepatikties pašas plāns. - Es varētu sacīt, ka man viņu ieteikusi Hetija Vudsa.

-Nē.

-    Aprunājoties ar viņu, es varētu kaut ko uzzināt.

-          Sasodīts, kā tev šķiet, ko tu ar to panāksi? Ārdens taču negrasīsies izpaust savus noslēpumus vai pieļaut kādu kļūdu. Tas puisis ir profesionālis.

-    Droši vien tev taisnība, tomēr ir vērts pamēģināt.

-           Nē, - Maks vēlreiz noteica, šoreiz ļoti kategoriski. - Nav vērts mēģināt.

-    Vai zini, kāda ir tava problēma, īston?

-    Kura no tām? Šobrīd man to ir daudz.

-     Tava lielākā problēma, - viņa atteica, - ir tā, ka tev grūti samierināties ar pārmaiņām mūsu attiecību statusā.

-    Vai tu tās sauc par attiecībām?

Keidija nosprieda nepievērst tam uzmanību.

-    Agrāk tu allaž esi bijis darba devējs. Tu esi pieradis dot pavēles. Bet tagad situācija ir pagriezusies pretējā virzienā. Tagad komandēju es, un tev ir grūti ar to samierinādes.

Maks atgāzās krēslā, atspieda vienu roku pret rakstāmgalda malu un uzlūkoja Keidiju tā, it kā būtu pamanījis viņā vājprāta pazīmes.

-    Vai tu tā domā?

ļ - Jā. Tev ir nepareiza attieksme.

-     Nevaru iedomāties nevienu iemeslu, kāpēc lai man būtu problēmas ar attieksmi.

| - Es gan varu.

-Aktā?

-     Protams. - Keidija paraustīja plecus. - Es pēc dabas esmu pašpārliecināta, un šobrīd es gadījuma pēc esmu tā, kas dod pavēles. Daudziem vīriešiem ir problēmas ar spēcīga rakstura pašpārliecinātām, uzstājīgām sievietēm, kas ieņem atbildīgu posteni.

-    Kas tev to teica?

-Tā ir vispārzināma padesība. Sievietes priekšnieces atsauc atmiņā nepatikšanas bērnībā. Tādas sievietes vīriešiem atgādina viņu mātes vai kaut ko tamlīdzīgu.

-    Tās taču ir blēņas!

-    Jā! - Keidija aizsvilās. - Tas ir, nē! Es cenšos paskaidrot, ka tava reakcija pret mani kā priekšnieci nav ne negaidīta, ne neparasta.

-    Interesanta teorija.

-    Tā nav teorija, - viņa caur zobiem izgrūda. - Tas ir psiholoģisks fakts. Tev jātiek tam pāri.

-    Ak tā? Nu tad es tev atklāšu vēl vienu faktu. Vienīgās pašpārliecinātās sievietes, kas mani dara nervozu, ir tās, kuras muļķīgi riskē. - Viņš pēkšņi veltīja Keidijai seksīgu smīniņu. - Un vari būt droša, ka manu mād tu man nekādā ziņā neatgādini.

Vienā rokā turēdams ļodzīgo papīra šķīvi, Maks piesardzīgi darbojās ar plastmasas dakšiņu. Galvenais bija to ne- iedurt pārāk stipri, viņš pats sev atgādināja. Ja nerīkojās pareizi, viss šķīvja saturs pašķīda gaisā un pēc tam nolaidās uz zemes. Daļa garnējuma pastāvīgi nošļakstīja bikses. Pārējais parasti mēdza sasniegt kurpes purngalu. Tāda bija dzimšanas dienas kūku un papīra šķīvju daba.

Šī bija ļoti pievilcīga kūka. Maka gabaliņu rotāja vesels kalns dzeltenas un zilas glazūras, kas garšoja gluži kā salds augļu krēms. Ari konsistence bija apmēram tāda pati, Maks nosprieda.

Dzimšanas dienas ballīte bija sarīkota dārza terasē aiz Silvijas un Gārdnera mājas. No vietas, kur stāvēja Maks, varēja pārlūkot visu pakalna nogāzi līdz pat Fantompoin- tas gleznajai ūdensmalai ar pavisam nelielo parku un mazo piestātni. Karnevāla nakts svētku skatuve, kā Maks pamanīja, jau bija gandrīz pabeigta. Tālumā pret pelēkajām debesīm izliecās Zelta Vārtu dlts.

Dārzs bija dzīvīgas rosības pārpilns, ko radīja bērni un abi ģimenes suņi. Troksnis bija milzīgs, zāliena tālākajā malā Keidija, ģērbusies džinsos un baltā kreklā ar vaļēju apkaklīti, palīdzēja Silvijai un Leandrai pasniegt kūku un neona krāsas punšu. Pat no šejienes Maks varēja saskadt, cik ļoti Keidija priecājās par šo pēcpusdienu. Sniedzot kādam zēnam papīra glāzīti, viņa atplauka smieklos.

Pienāca Gārdners un nostājās Makam līdzās. Viņš palūkojās uz neapēsto tortes gabalu šķīvītī.

-     Ziniet, jums tā nav obligāti jāapēd. Tepat aiz mājas stūra ir liels atkritumu konteiners. Varat mierīgi mest to iekšā, un neviens pat nepamanīs.

-   Ar dzimšanas dienas torti es varu tikt galā. - Maks vēroja, kā bērnu bariņš spēlējas ar vienu no dāvanām, ko dvīņi iepriekš bija attinuši. - Man ir bijusi neliela iespēja patrenēties.

Gārdners pamāja.

-    Protams. Jums taču ir meita. Kā jūs teicāt, viņa mācās Santakrusā?

-     Šogad beigs pirmo kursu. - Maks uzdūra vēl vienu tortes gabaliņu, prātodams, vai šis būs vēl viens nopratināšanas raunds. - Viņa vēlas studēt mākslas vēsturi.

Gārdners palūkojās uz tumšmatainajiem dvīņiem dārza otrā pusē. Viņa lūpas savilkās tikko jaušamā skumīgā smaidā.

-    Kā jums veicies! Mēs, kas vēl arvien ņemamies ar saviem astoņgadīgajiem, varam tikai sapņot par brīvību nākotnē.

-    Pateikšu jums kādu labu ziņu, - Maks, norijis kumosu tortes, ierunājās. - Koledža nav par brīvu.

-            To esmu dzirdējis. - Gārdners iesmējās. - Esmu jau informējis Lūku un Tomasu, ka būtu gluži prātīgi, ja viņi pirms vidusskolas beigšanas izveidotu kādu jauku nelielu interneta kompāniju. Es viņu vietā nokārtotu publiskā piedāvājuma tehnisko pusi. Bez maksas. Protams, savu komisijas naudu paņemot akciju veidā. Kad viņi deviņpadsmit gadu vecumā būs kļuvuši par multimiljardieriem, tad paši sev varēs nodrošināt koledžas izglīdbu.

-    Plāns izklausās labs. Vēlu veiksmi!

-     Paldies! Diemžēl Lūks ir pārliecināts, ka viņa aicinājums ir arheoloģija, un Tomass apgalvo, ka, tāpat kā viņa sencis, vēloties kļūt grāmatvedis. Nevienā no šīm profesijām pagaidām gan nav gadījies daudz multimiljardieru.

-     Izskatās, ka jums vēl daudz jāpiestrādā. Taču viņiem ir tikai astoņi gadi, vai ne? Jums vēl ir laiks apgaismot viņu prātus.

Gārdners mielojās ar torti un raudzījās, kā vienam no dvīņiem neizdodas notvert bumbu.

-    Cenšos, cik spēju.

Maks prātoja par iepriekš apmeklētajām dzimšanas dienas ballītēm.

-    Galu galā vienīgais, ko vecāki patiesībā vēlas, - kaut viņu bērni būtu laimīgi.

Gārdners pamāja.

-    Protams. Galu galā tieši to mēs vēlamies.

Maks jau grasījās atbildēt, bet pamanīja no mājas uz terases iznākam pazīstamu stāvu.

-    Izskatās, ka ieradies kāds novēlojies viesis.

-    Nu, nu! Vecais labais tēvocis Rendals. Es jau domāju, kad tad viņš beidzot ieradīsies.

Maks nopētīja milzīgo, koši ietīto dāvanu kaudzi, ko Rendals nesa rokās. Dārzā atskanēja sajūsmas saucienu atbalss. Dvīņi un viņu svinību viesi tūlīt mainīja kursu un metās pretī jaunatnācējam.

-    Tēvocis Rendals, tēvocis Rendals!

Rendals nometa dāvanu kalnu uz kāda galda un, nostājies malā, smaidīdams noskatījās, kā Lūks un Tomass ķeras pie dāvanu atvēršanas. Pārējie bērni dedzīgi sapulcējās apkārt, lai aplūkotu atnestos labumus.

-     Lai arī kas būtu tajos saiņos, varu saderēt, ka tur noteikti ir šobrīd vismodernākās spēles, rotaļlietas un grāmatas, - Gārdners sacīja. - Vecais labais tēvocis Rendals vienmēr zina, kas ir mode un kas nav.

-    Kā noprotu, jums Pousts ne visai patīk?

-    Mani kaitina tas, - Gārdners atsaucās, - kā viņš izturas. It kā būtu ģimenes loceklis. Kad būsiet kādu laiku viņu pavērojis, pats sapratīsiet, ko es domāju. Pēc viņa domām, viņam ir īpašas attiecības ar Silviju un Keidiju tikai tāpēc vien, ka visi trīs kopā uzauguši.

Dārza otrā pusē Rendals bija atstājis bērnus pie dāvanu kaudzes. Viņš devās pie galda, kur Silvija, Keidija un Leandra dalīja torti un punšu.

Maks vēroja, kā viņš familiāri apskauj un noskūpsta visas trīs sievietes. Keidija šajā rindā bija pēdējā. Makam izskatījās, ka Keidiju Rendals apskauj mazliet ciešāk nekā abas pārējās.

-    Jums taisnība, - Maks atzina. - Tas sasodīti kaitina.

-     Labāk pierodiet pie tā. Ja plānojat ieprecēties šajā ģimenē, tad Poustu dabūsiet kā piedevu, vienalga, vai jums tas patīk vai ne.

-    Es to paturēšu prātā. Jūs teicāt, ka viņš uzauga kopā ar Keidiju un Silviju?

-     Viņa māte bija alkoholiķe. Tēvs nomira, kad viņš vēl bija pusaudzis. Džoslina Pousta apprecējās ar Felgrovu. Situācija nebija nekāda labvēlīgā. Brigsu ģimenei, it īpaši Vestai, bija Rendala žēl. Viņi to it kā adoptēja. - Gārdners saviebās. - Tagad viņš mums visiem kā pielipis.

-    Kā noprotu, ja izdosies apvienošanās, šīs saites vēl vairāk nostiprināsies, - Maks mierīgi piebilda.

-    Diemžēl tā ir. Mēģiniet domāt par viņu kā par svaini, kādu jūs nekad nebūtu vēlējies. Katram taču pa tādam radiniekam ir. Un Rendals Pousts ir mūsu svainis.

-    Es gan neesmu pārliecināts, ka man izdosies šī filozofiskā pieeja. Galu galā tas puisis kādu brīdi bija precējies ar Keidiju.

Gārdners viņam veltīja tikko jaušama izbrīna pilnu skatienu.

-    Es jūsu vietā par to pārāk neuztrauktos. -Nē?

-     Silvija apgalvo, ka viņi pat neesot tikuši līdz gultai. Acīmredzot savā kāzu nakd izlēmuši, ka abu laulība ir kļūda. Sasodīts, es jau sen būtu varējis viņiem pateikt, ka nekas neizdosies. Ja vien Vesta un pārējie ģimenes locekļi nebūtu tik ļoti uzspieduši tās laulības, manuprāt, viņi abi būtu nākuši pie prāta, vēl nedkuši līdz visām tām ceremonijām.

Arī divi var spēlēt jautājumu un atbilžu spēli, Maks nosprieda.

-    Keidija minēja, ka tante šīs laulības ļoti atbalstījusi.

-    Vesta allaž par Rendalu izrādīja īpašu interesi. Taisnību sakot, es tā arī nekad nevarēju tam atrast iemeslu. Tomēr, viņu pazīstot, tam noteikti bija kaut kāds sakars ar Vestas ilgtermiņa mērķi apvienot abas galerijas. Tā sieviete dzīvoja tikai "Chatelaine" dēļ.

-     Cilvēki runā, ka Keidija esot viņai līdzīga, - Maks it kā vienaldzīgi ieteicās.

-    Muļķības!

-    Tas gan bija kodolīgi sacīts.

Gārdners paraustīja plecus.

-    Viņām ir zināma fiziska līdzība. To var redzēt, apskatot Vestas vecās fotogrāfjjas. Bet, cik nu es spēju spriest, vienīgais, kas Keidijai un Vestai tiešām kopīgs, ir neticamais talants pazīt izcilus mākslas un antīkos priekšmetus. Silvija reiz man stāstīja, ka runas par Keidijas līdzību tantei sākušās tikai pēc tam, kad Keidijai noteikta diagnoze - tendence uz panikas lēkmēm.

-    Keidija minēja, ka šo panikas lēkmju cēlonis bijis kāds nelaimes gadījums, kad viņa gandrīz noslīkusi.

-     Peldēšanu Keidija ienīst līdz pat šai dienai. Viņa reti uzvelk peldkosdmu un, ja arī to dara, tad tikai tādēļ, lai paplunčātu baseinā kājas. Viņa atsakās iebrist ezerā vai okeānā, vai jebkurā citā ūdenstilpē, kur nevar saskatīt dibenu. Tā ir īsta panika.

-    Bet peldēt taču viņa prot?

-    Nu, prata, kad bija bērns, un saka, to nevarot aizmirst. Bet, cik man zināms, kopš tā atgadījuma vasarā pie ezera viņa vairs ne reizi nav peldējusi. Silvija apgalvo, ka Keidijai esot īsta fobija. Apmēram kaut kas līdzīgs bailēm lidot. Viņa kļūst ļoti satraukta pat tad, ja iekāpj baseinā. Un, ja ir iebridusi dziļāk par ceļiem ezerā vai okeānā, tad viņai visā nopietnībā uzmācas panikas lēkmes.

-    Kas nodka pie tā ezera?

-    Keidijas vecāki aizveda Keidiju, Silviju un Rendalu uz vasaras nometni. Kādu pēcpusdienu visi trīs bērni aizgāja peldēties kādā noslēgtā līcītī. Taču neviens nezināja, ka pirms divām naktīm no ceļa, kas vijās gar klintīm virs ezera, nogāzusies mašīna. Tas bija ļoti reti apdzīvots rajons. Neviens nebija šo avāriju redzējis.

-    Vārdu sakot, neviens nezināja, ka ezerā atrodas tā mašīna?

Gārdners pamāja.

-    Mašīna nogrimusi vietā, kur ūdens samērā sekls. Silvija man stāstīja, ka no ūdens virsmas to nav varējuši redzēt, jo ezers bijis duļķains un togad pieaudzis pilns ar ūdenszālēm.

Maks saviebās.

-    Tikai nesakiet, ka bērni tajā mašīnā atrada kādu līķi?

-     Patiesībā tieši Keidija bija tā, kas to uzgāja. Viņa nira ar akvalangu. Mirušais puisis vēl joprojām atradās mašīnas priekšējā sēdeklī. Skats droši vien bija diezgan briesmīgs.

-    Pēc ūdenī pavadītām divām dienām? - Maks juta, ka viņam pārskrien salti drebuļi. - Tas noteikti izskatījās kā murgā.

-    Noteikti. Tas viņai bija šoks, lai neteiktu vairāk. Diemžēl tas vēl nav bijis ļaunākais. Silvija stāstīja: kad Keidija ieraudzījusi līķi, viņa pārbijusies un centusies izkļūt atpakaļ virs ūdens. Bet viena no viņas peldpleznām ieķērusies drošības jostā, kas plīvojusi laukā pa mašīnas priekšējo logu. Lai atbrīvotos no siksnas, Keidijai vispirms vajadzējis novilkt peldpleznu. To darot, viņa pieskārusies līķim. Tas bijis drausmīgi, un viņa gandrīz vai sajukusi prātā.

-    Žēlīgais Dievs!

-Šie murgi viņu mocīja ilgu laiku. Silvija apgalvo, ka Keidija naktīs bieži modusies augšā, nespēdama paelpot. Dažus gadus vēlāk, kad viņa jau mācījās koledžā, viņai noteica diagnozi - tieksme uz panikas lēkmēm.

-    Tas nav brīnums.

Gārdners palūkojās uz galdu, pie kura visas trīs sievietes smējās par kādu Rentļala tikko izteiktu joku.

-    Keidija reiz stāstījusi Silvijai, ka viņai bijusi tāda sajūta, it kā mirušais vīrietis būtu pastiepis roku, lai viņu notvertu un ievilktu sev līdzās mašīnā.

Tovakar pusseptiņos Maks un Keidija stāvēja pie Hetijas Vudsas dzīvokļa loga Nobhilā un raudzījās, kā pilsētas ugunis aprij migla.

-     Man šis skats nekad neapnīk, - viņiem aiz muguras ierunājās Hetija.

-    Es varu saprast, kāpēc, - Maks atsaucās.

-     Tajā pašā dienā, kad aizgāju pensijā, es pametu Los- andželosu. Taisnību sakot, es to nekad nevarēju ciest. Nevarēju vien sagaidīt, kad tikšu no turienes prom. Tomēr nevaru sūdzēties. Kinoindustrija pret mani bija laba. Ne visas aktrises tā var apgalvot. Dzīvošana Losandželosā visus šos gadus bija tā maksa, ko man nācās atlīdzināt par veiksmīgu karjeru.

Maks viņu nopētīja.

-      Vai jūs gadījumā nepiedalījāties filmā, ko sauca "Strupceļš"?

Hedja klusi, bet skanīgi iesmējās.

-    Tikai nesakiet, ka jūs patiešām redzējāt to brāķi?

-     Kad man ir problēmas ar bezmiegu, es skatos nakts programmas televīzijā.

-     Varu saderēt, ka "Strupceļš" jums tūlīt pat uzdzina miegu.

Maks pasmaidīja.

-    Tā filma nemaz nebija tik slikta.

-   Tā bija atbaidoša! - Hedja pavīpsnāja, iekārtojusies atpūtas krēslā.

Maks nosprieda, ka viņam patīk Hetija Vudsa. Bija viegli noprast, kāpēc viņai tikušas raksturlomas. Hedja bija mazītiņa un trausla, tomēr viņai pietrūka to izteiksmīgo sejas kaulu, kādi parasti raksturo skaistās kinozvaigznes. Taču no viņas plūda zināms šarms, kas ļoti saistīja uzmanību.

Arī viņas kolekcija bija interesanta. Sienu aiz viņas muguras no grīdas līdz griestiem aizņēma stikla vitrīnas, kurās greznojās apburoši pulksteņi. Tie spīguļoja un mirdzēja visā to burvīgajā baroka un neoklasicisma spožumā.

Te atradās krāšņi astoņpadsmitā gadsimta darinājumi ar slaidiem izliekumiem, smalki izstrādātām figūrām un tik daudz zeltījuma un mirdzošu bronzas detaļu, ka šķita apgaismojam istabu. Līdzās bija grezni deviņpadsmitā gadsimta laikrāži, kas radīti atbilstoši noteiktiem neoklasicisma stila tematiem, gluži kā miniatūri arhitektūras meistardarbi.

Šie pulksteņi bija darināti laikmetā, kad tie tika uzskatīti par ideāliem mākslas un zinātnes saplūšanas simboliem. Smalki izstrādātie mehānismi bija ievietoti ļoti izsmalcinātos koka un metāla ietvaros. Papildus laika rādīšanai daudzi atskaņoja arī mūziku vai priecēja acis ar aizraujošām ainām, kas parādījās un pazuda, kad pulkstenis nosita stundu.

Maks labi saprata, kāpēc Keidija bērnībā tik labprāt bija apmeklējusi Hetiju. Viņš salīdzināja savu pulksteni ar vienu no kolekcijas eksemplāriem, ar nepacietību gaidīdams to kakofoniju, kas atskanēs pulksten astoņos.

-     Man bija tik ļoti žēl; kad uzzināju par Vestas aiziešanu, - Hetija sacīja Keidijai. - Par mākslas un antīkajiem priekšmetiem es pilnībā uzticējos viņas spriedumiem. Man tagad ļoti pietrūks viņas viedokļa un vērfigo padomu.

Keidija atgāja no loga un, šķērsojusi telpu, apsēdās uz dīvāna malas.

-    Tante Vesta tāda bija vienīgā.

-     Varbūt tā nav. - Hetija piemiedza acis. - Vesta man stāstīja, ka tu daudzējādā ziņā līdzinoties viņai. Manuprāt, viņai tas sniedza lielu mierinājumu.

Maks redzēja, ka Keidijas pirksti ciešāk sakļaujas ap glāzes kājiņu.

-     Man ir teikts, ka mums ar tanti ir šis tas kopīgs, - viņa sacīja. - Bet patiesībā mēs daudzējādā ziņā esam diezgan atšķirīgas.

-    Nu, divi cilvēki nekad nevar būt pilnīgi vienādi, vai ne? - Hedja atsaucās.

-    Jā, - Keidija noteica. - Nevar gan.

-    Vai ķersimies pie lietas? - Hetija iedzēra mazu malciņu no savas heresa glāzes. - Tev noteikti ir daudz jautājumu, mīļā.

-    Jā, ir gan. - Keidija šķita pateicīga par temata maiņu.

-     Sākumā, lūdzu, pastāstiet mums, kas īsti notiek! Kāpēc tante Vesta pēkšņi ieinteresējās par Džonatanu Ārdenu?

-    Viņai bija aizdomas, ka viņš ir blēdis, tāpēc. Visas tās smieklīgās muļķības, ka viņam piemīt ekstrasensa talants. Vesta gribēja pierādīt, ka viņš ir krāpnieks.

-    Bet kāpēc Vesta viņam pievērsa tādu uzmanību?

-    Ārdens pieļāva kļūdu, piekrāpjot vienu no tavas tantes senākajiem klientiem: kādu džentlmeni, kurš diemžēl ir kritis par upuri Alcheimera slimībai. Ārdens ar blēdīša- nos viņu pierunāja iegādāties krēslu, kurš it kā esot astoņpadsmitā gadsimta beigu darinājums.

-    Kā Vesta uzzināja, kas noticis?

-    Pie Vestas griezās viens no šā džentlmeņa naudaskā- rajiem mantiniekiem un jautāja, cik, viņasprāt, par šo krēslu varētu iegūt, pārdodot to izsolē. - Hetija pavīpsnāja.

-    Tam draņķa mantiniekam pat nepietika godaprāta nogaidīt līdz tam laikam, kamēr džentlmenis patiešām būs miris.

-    Un tad tante Vesta apskatīja krēslu un atklāja, ka tas ir viltojums?

-    Tieši tā. Viņa diskrēti ievāca informāciju un atklāja, ka pēdējo mēnešu laikā Ārdens tāpat piekrāpis vēl trīs vai četrus citus bagātus vecus cilvēkus. Tas Vestu saniknoja.

-    Tāpēc viņa apņēmās Ārdenu atmaskot? - Keidija jautāja.

-    Jā. Sākumā viņa mēģināja to darīt pati. Viņa sarunāja apmeklējumu, uzdodot citu vārdu. Viņa apgalvoja, ka Ārdenu viņai rekomendējis tas džentlmenis, kurš bija iegādājies krēslu. Bet viņas tēlojums nebija līmenī. Baidos, ka Vesta Brigsa savu lomu nenotēloja īpaši pārliecinoši.

-    Ārdenam radās aizdomas?

-    Acīmredzot. Vesta paņēma līdzi vienu no savām burvīgajām lādītēm. Ārdenam viņa apgalvoja, ka atradusi to bēniņos un gribot zināt, vai tā ir vērtīga. Viņš atsacījās izteikt savu viedokli. Kaut ko muldēja, ka nespējot neko par šo lādīti sajust. Vesta pieteicās uz otru vizīti, nolēmusi pavaicāt Ārdena viedokli par kādu skapīti, kuru vēlējās iegādāties. Kad viņa ieradās Ārdena dzīvoklī, viņš paziņoja, ka tikšanās jāatliekot un viņš vispār vairs klientus nepieņemot.

Maks viegli sakustējās.

-    Vai domājat, ka Ārdens viņu pazinis?

-    Varbūt. - Hetija graciozi paraustīja vienu plecu. - Tomēr, pat ja viņš zināja, ka Vesta ir "Chatelaine" galerijas vadītāja, viņš neko neteica. Taču viņam varēja rasties aizdomas, ka Vesta sadarbojas ar policiju, jo viņas tēlojums bija pārāk vājš. Lai nu kā, Vesta pierunāja mani iesaistīties šajā spēlītē, lai mēs kopīgi atmaskotu Ārdenu.

Keidija sarauca pieri.

-    Nez kāpēc viņa tik ļoti pūlējās? Ja jau Vesta zināja, ka Ārdens ir krāpnieks, kāpēc tad vienkārši neziņoja par viņu policijai?

-    Labs jautājums, - Maks piebilda.

-            Viņa ienīda krāpniekus, - Keidija turpināja, - un tantes Vestas dabā nebija ielaisties darījumos, kas nebūtu tieši saistīti ar "Chatelaine". Dažu pēdējo gadu laikā viņa gandrīz pilnīgi noslēdzās sevī. Jebkuru darbu ārpus tā viņa jau sen bija nodevusi Silvijas ziņā. Tantei nepatika doties nekur citur kā vienīgi uz biroju Fantompointā.

-    Ak vai, - Hetija ļoti klusi atsaucās. - Kā redzu, tu nesaproti īsto problēmu.

-    īsto problēmu? - Keidija piesardzīgi atkārtoja.

-      Es ļoti atvainojos, - Hetija nomurmināja. - Tā ir mana vaina. Lūdzu, piedod man! Kad tu man zvanīji, es, dabiski, pieņēmu, ka Vesta pirms nāves tevi informējusi par šo situāciju.

-    Nē, - Keidija atsaucās. - Viņa man neko nav pastāstījusi.

-    Cik tipiski! - Hetija novaidējās. - Neapvainojies, mīļā, es pret tavu mirušo tand izjūtu patiesu cieņu un apbrīnu, tomēr ar noslēpumu glabāšanu viņa patiešām bija kā apmāta.

-    Tā ir taisnība.

-    Nu, tādā gadījumā, kā noprotu, man pašai nāksies visu izskaidrot. - Hetija nolika savu heresa glāzi, satvēra spieķi un piecēlās no atpūtas krēsla. - Lūdzu, nāciet man līdzi! Vispirms es jums labāk parādīšu to galdiņu. Tad mums visiem šī saruna būs daudz saprotamāka.

Hetija vadīja viņus pa garu gaiteni uz cizīvokļa otru galu. Zem kristāla lustras bija novietots spīdīgs galdiņš. Maks pazina deviņpadsmitā gadsimta sākuma stilu un veca lietaskoka mirdzumu, kas mīļi noberzies visu šo gadu garumā.

-    Šī ir tā mēbele, ko es iegādājos, paklausot Džonatana Ārdena padomam, - Hetija teatrāli izteiksmīgi paziņoja. - Tas man tika piegādāts neilgi pēc Vestas nāves. Man tā ari nebija iespējas viņai to parādīt, lai viņa varētu apstiprināt savas aizdomas.

Keidija apstājās dažu pēdu atstatumā no galdiņa. Maks vēroja viņas seju, kamēr viņa kādu bridi aplūkoja mēbeli. Viņas koncentrēšanās bija tik intensīva, ka Maks gandrīz spēja sajust viņā virmojam neredzamo enerģiju. Pēc īsa brīža viņa pagāja uz priekšu un viegli ar pirkstu novilka pār koka un metāla ielaidumiem, kas rotāja galdiņu.

-    Izskatās pēc Tomasa Hopa stila. - Viņa notupās uz ceļiem un nopētīja zeltītos bronzas izliekumus. - Šim te ļoti līdzīgu paraugu esmu redzējusi viņa katalogā "Saimniecības mēbeles un interjera iekārtojums". Tas varētu būt datēts ar tūkstoš astoņsimt desmito gadu vai tuvu tam.

-    To pašu man teica Džonatans Ārdens. - Hetija vēlreiz nicīgi pavīpsnāja. - Kā viņš apgalvoja, varot sajust, ka šā galdiņa tuvumā noticis kaut kas vardarbīgs. Runāja kaut ko par dueli un asins lāsēm, kas nopilējušas uz tā virsmas, ja vien spējat tam noticēt.

Maks piegāja tuvāk galdiņam.

-    Kā norisinājās jūsu darījums? Kā noprotu, Ārdens par šo tā saucamo profesionālo viedokli jums pieprasīja samaksu?

-Jā, protams! - Hetija atsaucās. - Jāpiebilst, diezgan pamatīgu samaksu. Taču ne vairāk, kā es būtu samaksājusi jebkuram citam konsultantam.

Keidija bija palīdusi zem galdiņa.

-    Ir tikai viena problēma. Šī mēbele ir viltojums. Jāatzīst, ka skaisti nostrādāts, tomēr pavisam noteikti darināts divdesmitā gadsimta beigās, nevis pavaldonības stila periodā.

-    Nē, nē, nē, mīļā, - Hetija iebilda. - Tu vēl arvien nesaproti. Problēma nav tā, ka šis ir ļoti kvalitatīvs viltojums, kā jau Vesta bija paredzējusi. Problēma ir tā, ka šo galdiņu es iegādājos Ostrija un Pousta galerijā.

Keidija zem galdiņa sastinga. Tad viņa pavisam gausi izlīda no tā apakšas un piecēlās kājās. Gluži kā apstulbusi, viņa uzlūkoja Hetiju.

-    Osh'ija un Pousta galerijā?

-    Jā, mīļā. Tajā pašā vietā, kur Ārdens aizveda ar Alc- heimera slimību sirgstošo džentlmeni, lai tas iegādātos krēslu. Tava tante bija pārliecināta, ka Stenfords Felgrovs un Rendals Pousts ar savas galerijas starpniecību realizē atdarinājumus.

Divas stundas vēlāk Maks sekoja Keidijai iekšā pa villas durvīm. Bez vārdiem, kā vienojušies, viņi devās tieši uz virtuvi. Maks atvēra plauktu un izņēma konjaka pudeli. Keidija sāka kravāties pa skapīti. Maks ielēja pudeles saturu divās glāzēs un vienu pasniedza Keidijai.

Viņa pat neapstājās. Viņa tikai paķēra glāzi no Maka rokas, pati dodamās uz virtuves tālāko galu.

-    Vai tu saproti, ko tas nozīmē? - viņa jautāja. - Ja tante Vesta uzskatītu, ka Ostrija un Pousta galerija iesaistīta apzinātā krāpšanā, viņa vienā mirklī būtu atsaukusi apvienošanos. Viņa nekādā ziņā nebūtu pieļāvusi, ka tiktu aptraipīta "Chatelaine" reputācija.

Maks atspiedās pret virtuves leti, iemalkoja konjaku un tikai tad atbildēja:

-    Vai esi pārliecināta, ka tas galdiņš ir viltojums? - viņš pajautāja.

-    Noteikti! - Keidija nepacietīgi pamāja. - Tā apdare nepavisam neatbilst attiecīgajam laikmetam.

-    Varbūt tā bijusi kļūda. Vecas mēbeles ir gluži tādas pašas kā vecas bruņas. Vairākums atdarinājumu ir pietiekami labi, lai piemānītu ekspertus. Tu to zini tikpat labi kā es. Iekrīt pat lielie izsoļu nami un galerijas. Ostrija un Pousta galerija šajā gadījumā var būt nevainīgs upuris, tāpat arī Ārdena klienti. Tu pati teici, ka tas galdiņš darināts ar pasaules klases meistarību. Varbūt tas bija pietiekami kvalitatīvs, lai apmuļķotu Ostrija un Pousta galerijas ekspertus?

Keidija ātri papurināja galvu.

-     Tas, ka iejaukts Džonatans Ārdens, visu padara vairāk līdzīgu apzinātai krāpšanai. Viņam noteikti bijis kāds līdzzinātājs Ostrija un Pousta galerijā. Tu taču dzirdēji, ko Hetija teica. Tiklīdz Ārdens uzskatījis, ka Hetija ir uzķēru- sies, viņš norādījis tieši uz to konkrēto mēbeli.

-     Es dzirdēju. - Maks saskalināja glāzē konjaku, apdomādams visas iespējas. - Es pierakstīju ikkatru detaļu, ko tu minēji, pētot to galdiņu. Šovakar es šo informāciju ievadīšu datorā. Ar šāda veida darbu tas tiek galā ļoti labi. Ar informāciju, kas ir mūsu rīcībā, nebūs grūti noteikt atdarinājumu tapšanas vietu. Droši vien izrādīsies, ka tā ir kāda no mazajām Eiropas fabrikām. Šobrīd tajās strādā daži neticami prasmīgi meistari. Zini, ne tādi kā Vecās Pasaules amatnieki.

-    Kāpēc gari pūlēties noskaidrot to vietu? - Keidija apstājās otrā virtuves malā, strauji pagriezās un nāca uz plīts pusi. - Mēs jau tāpat zinām, ka Ārdena slavētās mēbeles ir atdarinājumi. Kāda gan jēga noteikt to ražotāju?

-    Mums jāizmanto visa informācija, kāda ir mūsu rīcībā.

-     Lai paliek. Tās rūpnīcas meklēšana būs veltīga laika tērēšana. Ja tā ir viena no Eiropas mazajām fabrikām, tās slēgšanu mums droši vien neizdosies panākt. Tās vadība itin vienkārši paziņos, ka augstas kvalitātes atdarinājumu izgatavošana ir viņu legālais darbs. Nav taču viņu vaina, ka Amerikas Savienotajās Valstīs kāds viņu ražojumus pārdod kā oriģinālus. Beidz, Mak, tu taču pats zini, kā tas notiek.

-    Es zinu, - Maks mierīgi sacīja. - Bet es zinu arī to, ka informācijas nekad nevar būt par daudz. Jo vairāk informācijas, jo vieglāk noteikt rīcības modeli. Un vieglāk arī saskatīt novirzes no šā modeļa.

Keidija apstājās virtuves vidū un veltīja Makam ļoti vainīgu skatienu.

-     Piedod! Es nebiju domājusi īgņoties uz tevi. Šovakar esmu mazliet saspringta.

-    Ņemot vērā apstākļus, tev ir tiesības tādai būt, - viņš atbildēja.

-    Nabaga tante Vesta. - Keidija izdzēra pēdējo konjaka malku un sāka virpināt glāzi starp pirkstiem. - Viņa noteikti bija šausmīgi nikna, kad viņai pirmoreiz radās aizdomas, ka viņa bijusi par mata tiesu no "Chatelaine" apvienošanas ar galeriju, kas apzināti pārdod atdarinājumus. Un viņu noteikti būs stipri sāpinājis fakts, ka tā ir tieši Ostrija un Pousta galerija. Ar šo kompāniju viņai saistījās daļa dzīves. Tieši tāpat kā mums visiem.

-    Daļa dzīves, vārdā Rendals Pousts?

Keidijas acis iepletās.

-     Vai tu esi traks? Rendals tajā nav iesaistīts. Viņš jau nu noteikd par šiem viltojumiem neko nezina.

-To tu tik noteikti nevari apgalvot, Keidij.

-     Es to noteikti zinu. Es atsakos noticēt, ka Rendalam jebkas būtu zināms par to, kas notiek ar šiem mēbeļu atdarinājumiem. Viņš pat nemaz nepavada īpaši daudz laika Ostrija un Pousta galerijas birojā… Viņa darbs ir ceļošana. Viņš uztur sakarus ar nozīmīgiem cilvēkiem mākslas pasaulē. Viņš noorganizē lielākos darījumus. Viņš nodarbojas ar svarīgākajiem klientiem. Viņš jau nu noteikd nav informēts par uzņēmuma ikdienas nenozīmīgajiem darījumiem.

-     Nomierinies, es tikai pieminu acīm redzamās iespējas.

Keidijas pleci saspringa.

-    Rendals nav viena no šīm iespējām.

Maks juta, ka arī viņš aizsvilstas dusmās.

-    Paklau, tikai tas vien, ka viņš ir tavs bijušais vīrs, nenozīmē, ka viņš nav spējīgs uz krāpšanu.

-    Viņš nav tikai mans bijušais vīrs; viņš ir mans draugs. Sasodīts, Mak, tici man - Rendals nepārdotu atdarinājumus un viltojumus.

-    Tu par to nevari būt pilnīgi pārliecināta.

-    Es viņu pazīstu visu savu mūžu, Mak.

-            Kā tad! Tātad tu Rendalu Poustu pazīsti tik labi, ka apprecējies ar viņu, neapzinādamās, ka viņš ir kaislīgi iemīlējies citā sievietē.

Dusmas uzliesmoja spēcīgāk. Keidijas pirksti tik cieši bija sažņauguši glāzi, ka Maks baidījās, vai trauslais stikls spēs to izturēt. Kad Keidija atvēra muti, Maks jau bija sagatavojies dusmu vētrai.

Tomēr Keidija nevis vērsa šo strīdu vēl skaļāku, bet spēji apgriezās un piegāja pie tuvākā galda. Ar ārkārtīgu rūpību viņa nolika uz tā glāzi. Kad viņa atkal pagriezās, lai uzlūkotu Maku, viņš redzēja, ka Keidija vēl joprojām ir dusmīga, taču stingri dir sevi grožos.

-Ja jau mēs apspriežam iespējas, - viņa sacīja, - tad sāksim ar Stenfordu Felgrovu. Man tas cilvēks nekad nav paticis, arī tante Vesta par viņu nebija diez cik labās domās.

Maks paraustīja plecus.

-    Man nav nekādu iebildumu Stenfordu Felgrovu ierakstīt to cilvēku sarakstā, kuri varētu sadarboties ar Ārdenu.

Virtuvē iestājās neilgs klusums.

Pēc tam Keidija atsāka staigāt.

-    Mana tante uzņēmās milzīgas pūles, lai paturētu savu nelielo slepeno izmeklēšanu noslēpumā, vai ne? - viņa domīgi noteica. - Cik mums zināms, viņa to atklāja vienīgi Hetijai - un tikai tāpēc, ka viņai bija nepieciešamas Hetijas aktrises spējas.

-    Vestai bija vairāki svarīgi iemesli, lai to turētu noslēpumā, - Maks aizrādīja. - Viņa taču prātoja par apvienošanos ar Ostrija un Pousta galeriju. Pirms lēmuma pieņemšanas viņai bija precīzi jānoskaidro, kas notiek tā uzņēmuma iekšienē.

Keidija ar abām rokām aptvēra pati savus plecus.

-     Jā. Ņemot vērā viņas ilgo sadarbību ar Ostrija un Pousta galeriju, viņa gan nebūtu gribējusi, lai aizsāktos daudz nepatīkamu runu par uzņēmumu. Pat tad, kad viņa bija pārliecināta par faktiem, viņa būtu mēģinājusi visu nokārtot klusi. Baumas par krāpšanu un viltošanu nevienam nenāk par labu.

-    Taisnība.

Keidija atkal apstājās un uzlūkoja Maku.

-    Esmu bijusi uz nepareizā ceļa, vai ne?

-    Varbūt.

-    Šajā lietā nevar būt "varbūt". Es biju pārliecināta, ka Vestas slepkavība kaut kādā veidā ir saistīta ar apvienošanos. Bet šī krāpšana visu attēlo citā gaismā. Es zinu tavu apgalvojumu, ka krāpnieki ne pārāk aizraujas ar slepkavībām, bet mēs te runājam par lielu naudu. Vai tev ir kāda nojausma, cik mūsdienās var maksāt antīkās mēbeles? Labi eksemplāri varētu maksāt pat no pusmiljona līdz miljonam. Un tirgus ir stabils. Pēdējos gados pieprasījums nepārtraukti pieaug.

-    Es to zinu, - Maks viņai vēsi atgādināja. - Ja atceries, tad arī es darbojos šajā jomā.

Keidija piesarka un tad steigšus turpināja savas lekcijas atlikušo daļu.

-    Acīmredzot Ārdenam caur Ostrija un Pousta galeriju jau izdevies pārdot vairākas ļoti dārgas mēbeles. Mēs nezinām, kādi bija viņa ienākumi, bet es nojaušu, ka atmaskošanas gadījumā viņš varētu zaudēt simtiem tūkstošu dolāru, varbūt pat vairāk.

Maks vilcinājās, tad negribīgi pamāja.

-    Labi, tas skan loģiski. Slepkavības gadījumā nauda ir viens no trim nozīmīgākajiem motīviem.

-    Manuprāt, Džonatans Ārdens varēja būt noslepkavojis manu tanti tādēļ, lai Vesta nevarētu atmaskot viņa blēdības.

Maks ilgu laiku raudzījās uz Keidiju.

-    Var jau būt, ka tev ir taisnība, - viņš beidzot noteica.

19

Pustrijos naktī Keidija atmeta cerības aizmigt. Pūles gulēt gultā un skatīties griestos viņu dkai vēl vairāk sanervozēja.

Viņa atgrūda malā segu, piecēlās kājās un paņēma rītakleitu. Basām kājām pārgājusi pār antīko paklāju līdz logam, viņa pāri līcim uzlūkoja pilsētu. Kopš brīža, kad viņa un Maks bija braukuši mājās pāri Zelta Vārtu tiltam, migla bija krietni sabiezējusi. Vienīgais, ko Keidija šobrīd spēja saskatīt, bija kaut kāda ārpasaulīga gaisma, ko izstaroja Sanfrancisko.

Viņa raudzījās neizdibināmajā miglā un domāja par savu neizprotamo, sevi noslēgušos, ar smagu raksturu apveltīto tanti.

Tu tik ļoti līdzinies viņai, mīļā.

Tev piemīt tantes intuīcija attiecībā uz mākslas un antīkajiem priekšmetiem.

Tu esi Vestas tēla dzīvs iemiesojums.

Arī Vestai nekad īpaši neveicās attiecībās ar vīriešiem.

Un tagad Vesta bija mirusi.

Viņa jau atkal par daudz prātoja. Tas nekā nepalīdzēja. Keidijai ienāca prātā, vai Maks šobrīd aizmidzis guļ vai arī vēl joprojām strādā pie datora. Būtu diezgan viegli noskaidrot, vai viņš ir nomodā. Vienīgais, ko Keidijai vajadzētu izdarīt, būtu noiet lejā uz kabinetu un paskatīties.

Viņa aizgriezās no loga, devās uz durvīm un izgāja gaitenī. Mirkli viņa stāvēja ieklausīdamās. Klusums bija tikpat biezs kā Sanfrancisko migla.

Viņa nosteidzās lejā. Apakšējā gaitenī, pagriezdamās ap stūri, viņa pa atvērtajām durvīm redzēja spīdam datora ekrāna zilganzaļo gaismu. Maks bija nomodā un strādāja.

Keidija klusi piegāja pie durvīm un apstājās. Maks sēdēja pie rakstāmgalda un lūkojās ekrāna dziļumos. Viņš bija ģērbies melnā kreklā ar īsām piedurknēm un zemu apkakli un aizsargkrāsas biksēs. Ne tajās biksēs, kuras bija uzvilcis, kad brauca vakariņās pie Hetijas, Keidija nosprieda. Kaut kad vakarpusē viņš bija pārģērbies. Briļļu stiklos atspīdēja gaisma. Mati bija izspūruši, it kā viņš caur tiem būtu izlaidis pirkstus.

-     Vai tev arī nenāca miegs? - Viņš nenovērsa uzmanību no ekrāna.

-    Nē. - Keidija iegāja istabā. - Ko tu dari?

-    Iedomājos, ka varētu paskadties, vai dators spēj atrast kaut ko noderīgu.

-    Izdevās?

-     Nē. Pagaidām. Tomēr cerība vēl ir. - Viegli saraucis pieri, viņš beidzot uzlūkoja Keidiju. - Vai tad tava stingrā kompānijas politika tev šādā nakts laikā ļauj atrasties nelielā telpā kopā ar pretējā dzimuma darbinieku?

-      Pustrīs nakti gan nav labākais laiks, lai kaitinātu savu darba devēju.

-    Jā, kundze.

Keidija nepievērsa uzmanību viņa vieglajam sarkasmam un apsēdās rakstāmgalda pretējā pusē. Viņai gan ienāca prātā, ka Makam bijusi taisnība par vēlo stundu un ierobežoto kabineta lielumu. Šīs situācijas ārkārtējā intimitāte Keidiju piepeši sāka nervozēt. Viņas augumu pārņēma nervozas trīsas.

Varbūt pirms nākšanas šurp viņai tomēr vajadzēja pārskatīt kompānijas politiku.

Cenzdamās neizskatīties pārāk izaicinoša, Keidija atlaidās dziļāk krēslā un sabāza rokas rītakleitas kabatās.

-    Man visu laiku nedeva mieru kāda doma.

-    Kāda tad?

Keidija saminstinājās.

-    Ja mums ir taisnība par to, kas notiek, ja Džonatans Ārdens tiešām sadarbojas ar kādu no Ostrija un Pousta galerijas, tad šim cilvēkam nemaz nav obligāti jābūt kādam

no uzņēmuma vadības. Tas varētu būt kāds no antīko mē-

/

beļu ekspertiem, kuri nodarbināti uzņēmumā. Kāds, kurš patiešām ļod labi pazīst šo jomu. Kāds, kuram ir arī nepieciešamie sakari Eiropā.

-    Hmm…

-    Neizskatās, ka tev mani spriedumi šķistu īpaši iespaidīgi.

Maks uz brīdi pacēla galvu.

-     Es jau datorā esmu ievadījis visus Ostrija un Pousta galerijas darbinieku vārdus. Mana datu bāze neko neuzrāda.

-    Kur tu dabūji darbinieku sarakstu?

-     Sameklēju tavas tantes dokumentos. Izskatās, ka arī viņa centusies atrast, kurš varētu būt šis līdzzinātājs uzņēmumā. Bet viņa neizmantoja datoru.

-     Nē, taču viņa ļoti ilgus gadus bija darbojusies mākslas jomā. Viņa pazina daudzus - gan labos, gan sliktos. - Keidija atslīga dziļāk krēslā. - Tāda tikai bija mana doma.

-     Tev nav no šīs domas jāatsakās pavisam. Es jau tev teicu, ka neviena datu bāze nav ideāla. Ja šis līdzzinātājs iepriekš uzņēmumā vēl nekad nav pieķerts krāpšanā, tad viņa vārds manos sarakstos neparādīsies. - Maks uz brīdi apklūsa. - Vai zini, tā doma, ka viņš varētu būt viens no antīko mēbeļu ekspertiem, šķiet gluži loģiska.

-     Katrā ziņā tas būtu izskaidrojums, kāpēc šīm mēbelēm tika apliecināta to oriģinālā izcelsme, pirms tās parādījās galerijas izstāžu zālēs, - Keidija steigšus piebilda.

Maks viņai veltīja greizu skatienu.

-    Tu domā - bez Rendala Pousta iesaistīšanas?

-    Nūjā.

-     Tavs scenārijs neiesaista arī Stenfordu Felgrovu. Kāpēc tu aizsargā viņu? Tu taču teici, ka tev viņš ne visai patīk.

-    Nepadk arī. - Keidija saminstinājās. - Bet man nav nekāda iemesla domāt, ka vainīgais ir viņš, ja viņa galerijā tiek tirgoti atdarinājumi. Acīmredzot arī tantei Vestai tādu iemeslu nebija.

-    Tava tante ar savu izmeklēšanu pārāk tālu netika. Tiklīdz viņa izlika lamatas Džonatanam Ārdenam, jau pati bija mirusi.

-    Vai ari tika noslepkavota, - Keidija aizrādīja.

-    Vai ari dka noslepkavota, - Maks mierīgi piekrita.

Keidija ar pirkstiem pabungoja pa krēsla roku balstu.

-    Atzīstos, ka mans viedoklis par Stenfordu nav objek- dvs, jo tieši viņš ir tas, kurš sabojāja Rendala dzīvi. Tomēr par slepkavu viņu grūti iztēloties. Es viņu pazīstu jau gadiem ilgi. Mēs visi viņu pazīstam. Nekad nav bijis iemesla domāt, ka viņš ir spējīgs izdarīt kaut ko varmācīgu. Pat Rendals tev pateiks, ka Stenfords nekad nav bijis vardarbīgs fiziskā nozīmē.

-    Neizklausās, ka pēc Stenforda parādīšanās patēva lomā Rendals pats savās mājās būtu pavadījis pārāk daudz laika. Spriežot pēc visu sacītā, Brigsu klans Rendalu gandrīz vai padarījis par savas ģimenes goda locekli.

-     Nu, tā ir taisnība. Tomēr Stenfordu Felgrovu ir grūti iztēloties par slepkavu.

-    Tu droši vien nevienu sev pazīstamu cilvēku nespētu iztēloties par slepkavu, - Maks klusi noteica. - Reti kurš to spētu.

-     Piekrītu. Protams, šādā lomā vieglāk iztēloties kādu svešinieku, piemēram, Džonatanu Ārdenu. - Nespēdama vairs ilgāk nosēdēt mierā, Keidija piecēlās kājās un piegāja pie terases durvīm.

Viņa stāvēja, lūkodamās laukā uz naksnīgo terasi. Baseina apgaismojums šovakar bija izslēgts. Ūdens virsma bija tumša un nepielūdzama. Lejā, dziļumā, varēja gaidīt jebkas.

-    Keidija?

Viņa strauji pagriezās.

-Jā?

-    Es prātoju, par ko tu domā. - Maks izklaidīgi noņēma brilles un nolika tās uz rakstāmgalda. Domīgā nopietnībā viņš nopētīja Keidiju. - Vai tev nekas nekaiš?

-      Nē, protams, ne. - Viņa ciešāk satvēra rītakleitas apkakli. - Es gluži vienkārši domāju, tas arī viss. Varbūt pienācis laiks dodes uz policiju.

-    Tici man, es neko citu nevēlētos vairāk par to. Bet kādus pierādījumus mēs viņiem sniegsim?

-    Mēs gan nevaram pierādīt, ka tā bijusi slepkavība, bet mums ir neapstrīdami pierādījumi par krāpniecisku darbību.

Maks izlaida pirkstus caur matiem.

-    Tu pati nemaz nevēlēsies to darīt. Tu visu savu mūžu esi pavadījusi mākslas pasaulē.

Keidija ievaidējās.

-     Tev taisnība. Ar tiem pierādījumiem, kādi šobrīd ir mūsu rīcībā, ikviens, kurš iesaistīts šajā lietā, var apgalvot, ka nav vainīgs. Paskaidrojums būs tāds, ka Ostrija un Pousta galerijas eksperti kļūdījušies un nav pamanījuši viltojumus.

-     Tā notiek visu laiku, pat ļoti cienījamās galerijās un izsoļu namos, un muzejos. Kad viltojumi tiek atklāti, vadība atvainojas un atdod klientam atpakaļ naudu. Ar to arī viss beidzas. Es šaubos, vai, mēģinot Ārdenam piešūt apsūdzību par krāpšanu, mēs tiksim īpaši tālu. Galu galā vienīgais, ko viņš patiesībā darījis, - viņš palīdzējis pārdot mēbeles, ko pazīstami galerijas speciālisti atzinuši par oriģināliem. Tas nav nekāds noziegums. Tikai kārtējais nolīgta konsultanta atklātais krāpšanas gadījums.

-    Tā notiek visu laiku, vai ne? - Keidija pateica priekšā.

-    Tā notiek. - Maks paraustīja plecus. - Tomēr ne visu laiku.

Keidija nolēma nepievērst tam uzmanību.

-    Varbūt mēs varam izpētīt šo krāpšanas ķēdīti?

-    To būs ļoti grūti izdarīt.

Makam bija taisnība. Keidija to zināja. Viņa piegāja pie rakstāmgalda, atspiezdamās pret to.

-    Nu labi, mums nav nekādu pierādījumu, ko varētu iesniegt policijai. Bet, manuprāt, ir pienācis laiks pastāstīt Silvijai, kas notiek. Galu galā viņa ir "Chatelaine" izpilddirektore.

-    Tā ir tava ģimene un tava kompānija. Tu te komandē. Tad tu arī zvani.

Keidija izklaidīgi šūpoja vienu kāju.

-    Mēs pastāstīsim, ka mums ir pierādījumi par Ārdena krāpšanas izdarībām ar Ostrija un Pousta galerijas starpniecību un, pēc mūsu domām, viņam droši vien palīdz kāds, kas strādā uzņēmumā. Ar to pagaidām pietiks. Nav nekādas vajadzības viņus uztraukt ar manu teoriju, ka varbūt tante Vesta noslepkavota. Šaubos, vai viņi vispār man ticēs.

-    Es tev nepiekrītu, - Maks iebilda. - Ja grasies viņiem stāstīt tikai daļu, tad mans padoms būtu atklāt viņiem visu.

Keidija pārstāja šūpot kāju.

-    Viņi domās, ka es esmu jukusi. Burtiskā nozīmē.

Maks papurināja galvu.

-    Viņi gan var nospriest, ka tu esi pārlieku aizdomīga, varbūt pat mazliet paranojāla, tomēr es šaubos, vai viņi tevi uzskatīs par jukušu.

-    Sasodīts! Kaut mums būtu vairāk pavedienu!

-     Galvenais, kas mums nepieciešams, - Maks sacīja, - ir tas, ko centās sagādāt tava tante. Pierādījumi.

-    Kā lai mēs tos iegūstam?

-     Es par to domāju. Atceries, es taču te esmu nolīgtais konsultants. Es tieši ar to nodarbojos. Savācu informāciju un tad konsultēju.

-    Hmm…

-    Jā. - Bez jebkāda brīdinājuma viņš uzlika roku uz Keidijas augšsdlba - mazliet virs ceļgala - un cieši saspieda.

-Jā-

Maka siltajiem, spēcīgajiem pirkstiem pieskaroties ādai, Keidija sastinga un palūkojās lejup. Viņa pamanīja, ka, šūpojot kāju, mazliet pavērusies viņas rītakleita, atklājot daļu kājas.

Pieklājīgi svārki ar šķēlumu gan atklātu tieši tikpat daudz, bet fakts, ka viņai mugurā bija pavērusies rītakleita, šo ainu padarīja neizturami intīmu.

Maks viegli pasmaidīja un pavirzīja savu roku augstāk, ar pirkstu noglauzdams viņas augšstilba iekšpusi.

-Mak!

Viņš piecēlās kājās un ļoti gausi, bet apzināti pieliecās Keidijai pavisam tuvu, gluži kā lamatās piekļaudams viņu pie rakstāmgalda malas. Viņš noņēma plaukstu no

Keidijas kājas, tomēr neatkāpās, bet gan nolika abas savas rokas viņai gar sāniem, gluži kā iesprostojot viņu. Keidijai piepeši aizrāvās elpa. Tā gan nebija panikas izraisīta elpas aizraušanās, kas liecinātu par akūtu lēkmi; šai panikai bija pavisam cits iemesls.

-    Tā nedrīkst notikt, - Keidija ar pūlēm ierunājās. - Ne tagad, kamēr tu esi…

Maks ar lūpām viegli pieskārās Keidijas mutei, pārtraukdams šo mazo lekciju. Viņš mazliet pacēla galvu.

-     Es esmu ilgi apsvēris tavas kompānijas politiku par koķetēšanu ar darbiniekiem.

Keidija divreiz norija siekalas.

-    Kas ir ar to?

-    Manuprāt, esmu atradis veidu, kā šo noteikumu apiet.

-Kā?

-    Es aizeju no darba, - viņš ļoti klusi sacīja. - Tātad no šā brīža es vairs pie tevis nestrādāju. Vai skaidrs?

-    Mak, dieva dēļ…

-    Tagad es vairs neklausu tavām pavēlēm. - Vēl joprojām ar savām rokām ietverdams Keidijas augumu, viņš atkal pieliecās tuvāk un noskūpstīja viņas kaklu. - Tavas kompānijas politika attiecībā uz personiskajām attiecībām starp darba devēju un darbinieku vairs uz mani neattiecas.

Keidiju pārņēma uzbudinājuma trīsas.

-     Es patiešām neuzskatu, ka tā būtu laba doma. - Tas bija vārgs iebildums, viņa nosprieda. Ļoti vārgs.

-    Šobrīd mēs abi, - Maks iečukstēja viņas kakla bedrītē, - esam situācijā, kad divi cilvēki, kurus vieno abpusēja fiziska pievilkšanās, pašā nakts vidū ir sagadījušies neparasti tuvu viens otram. - Viņš ar lūpām viegli pieskārās Keidijas auss ļipiņai, tomēr ļaudams viņai izjust arī savu zobu pieskārienus. - Vēl vairāk, viens no šiem abiem cilvēkiem ir ģērbies naktskreklā.

-     Un rītakleitā, - Keidija piebilda. - Šis cilvēks ir ģērbies arī gluži pieklājīgā rītakleitā.

Maks noņēma rokas no galda un atsēja rītakleitas jostu.

-    Rītakleita, - viņš sacīja, pieklusdams, lai palūkotos lejup, - vairs neskaitās pieklājīga.

Keidijas augumu pārņēma tveicīga iekāre, kas lika viņai notrīcēt. Viņa uzlika rokas uz Maka pleciem, sataustīdama spēcīgos muskuļus zem viņa melnā krekla.

-     Kā tu domā, ko mums tagad vajadzētu darīt, - viņš pajautāja, - ņemot vērā, ka kompānijas politika mūs vairs neskar?

Keidija atkal norija siekalas un sasprindzināja rokas uz Maka pleciem.

-    Mēs kompānijas politiku allaž varētu aizstāt ar veselo saprātu.

-    Šaubos, vai veselais saprāts mūs novedīs tur, kur vēlamies būt.

-    Kur tad?

-    Gultā. Abi kopā.

Ar vienu līganu kustību Maks pašķīra Keidijas ceļgalus un nostājās starp tiem. Zem rītakleitas viņa rokas apskāva Keidiju. Viņai atlika tikai mirklis, lai aptvertu, ka Maka spēcīgie stilbi iespiedušies starp viņas kājām, un tad jau Maks piekļāvās viņai klāt, uzspiezdams savu muti viņējai.

Pār Keidiju viļņiem plūda baudpilnas izjūtas. Kāpēc gan viņa pretojās? Viņa pati to nesaprata. Nebija taču tā, ka viņi abi nebūtu divi nobrieduši pieauguši cilvēki. Nebija tā, ka, pirms neilga laika ienākot kabinetā, ģērbusies tikai naktskreklā un rītakleitā, viņa kaut kur zemapziņā nebūtu zinājusi, ka tas varētu tā beigties. Nebija taču tā, ka viņa grasītos Makā iemīlēdes.

Nebija taču tā, ka viņa jau tagad iemīlējusies Makā.

Maks apzināti padarīja skūpstu vēl dziļāku. Viņa atkal juta Maka roku uz sava stilba, bīdot uz augšu rītakleitu. Paplestām kājām balansēdama uz galda malas, viņa nespēja neko noslēpt no Maka-pirkstiem. Kad Maks sāka glāstīt vēl intīmāk, Keidijai aizrāvās elpa.

Nespēdama pretoties, Keidija pasniedzās lejup un sataustīja Maka bikšu rāvējslēdzēju. Viņa sāka to vilkt lejup, pieskardamās viņa piebriedušajam, stingrajam loceklim.

Atbildot uz Keidijas pieskārienu, Maks noelsās un žigli apturēja viņas roku, uzlikdams tai virsū savējo.

- Es labāk pats, - viņš nomurmināja.

Viņš piesardzīgi atvilka rāvējslēdzēju. Un tad jau viņš bija brīvs un gatavs mesties Keidijas gaidošajos apskāvienos. Keidija satvēra viņa locekli un viegli saspieda, ar baudu izjuzdama gan to, gan neapšaubāmo apziņu par viņa iekāres lielumu.

Maks satvēra rokās Keidiju, pavilka viņu uz pašas rakstāmgalda malasj un lēni iegāja viņā. Keidija dziļi ievilka elpu, saņēma plaukstās viņa seju un noskūpstīja viņu ar tikpat juteklisku kaislību, kāda bija pārņēmusi Maku.

Šī pilnības sajūta bija prātam neaptverama. Spriedze sasniedza lūzuma punktu. Visa pasaule apkārt pajuka, un Keidijai šķita, ka viņa traucas Visumā.

Šajā baudpilnajā, intīmajā brīdī, kad it viss kļuva nekontrolējams, Maks piepeši kopā ar viņu atradās saldā, svelmainā haosa pašā vidū.

Maks pacēla Keidiju no rakstāmgalda un nesa laukā no kabineta.

Keidija omulīgi pieglaudās viņam pie krūdm.

-    Kur mēs ejam?

-    Meklēt gultu.

-    Laba doma. - Viņa noskūpstīja Maka auss ļipiņu. - Tā būs daudz ērtāk. - Aptvērusi, ka Maks dodas augšā pa gaiteņa kāpnēm, viņa pieklusa. - Vai tu tiešām grasies nest mani augšā pa šīm kāpnēm?

-    Vai arī sabrukt, mēģinot to izdarīt.

-    Es gan negribētu, lai tā nodek. Es varu uziet pati, patiešām.

-     Es tev dcu. Bet man šis ir izaicinājums. Tu jau zini, kādi kļūst virieši, kad viņiem tiek mests izaicinājums.

Maks jau bija uz trešā pakāpiena, bet viņa elpošana pat nebija kļuvusi kaut mazliet smagāka. Keidija juta, ka viņš kustas pavisam viegli.

Viņa ar pirksta galiņu pieskārās Maka plecam.

-    Tu esi gluži labā formā.

-    Manā vecumā, tu gribēji piebilst? - Uz kāpņu laukumiņa viņš apstājās, lai atvilktu elpu. - Nu, paldies!

-    Tu esi lieliskā formā, lai arī kādā vecumā būtu, - Keidija aizsmakušā balsī kaislīgi nomurmināja.

- Es protu novērtēt tavu komplimentu. - Viņš ienesa Keidiju pa guļamistabas durvīm, nolika viņu gultā un, izdvesis klusu, no pašiem sirds dziļumiem nākušu skaņu, uzgūlās viņai virsū. - Bet, tā kā es šādu izaicinājumu esmu pieņēmis un pārvarējis, tad nākamajā reizē varbūt ļaušu tev kāpt augšā pašai.

Nākamajā reizē. Keidija prātoja, kā lai to uztver. Kā nejaušu, tūlīt pat aizmirstamu piezīmi? Kā norādi, ka viņš cer šādas izdevīgas attiecības turpināt tik ilgi, kamēr viņi strādās kopā? Vai varbūt viņš domāja par iespēju uzsākt ilgstošas attiecības?

Labāk neko neprātot-, viņa nodomāja, piespiezdama seju pie Maka pleca. Ne jau šonakt. Tā, gudrojot par nākotni, viņa tikai sajuktu prātā. Viņa nevēlējās, lai kaut kas sabojātu dažas līdz rītausmai atlikušās stundas.

Nervu sabrukumu viņa vienmēr paspēs dabūt vēlāk.

20

Keidiju pamodināja spalgs, vibrējošs zvans pie durvīm, sniedzot uztraucošu adrenalīna devu. Mirkšķinādama acis un cenzdamās aptvert, kas notiek, viņa piecēlās gultā sēdus. Pa logu, no kura pavērās pazīstamais skats uz līci, ieplūda rīta gaisma, kas spraucās starp mākoņiem debesīs un cauri vieglajam lietum.

Taču viņai nebija pazīstama šī guļamistaba. Šī bija Maka istaba. Ne tā, kuru kopš ierašanās villā izmantoja Keidija.

Zvans noskanēja atkal, šoreiz šķietami nepacietīgāk. Maks viņai līdzās norūca dažus nesakarīgus vārdus un atgrūda sāņus segu.

- Es atvēršu, - viņš teica.

Viņš piecēlās kājās un pasniedzās pēc savām biksēm. Keidija sabužināja spilvenu un palūkojās ar baudu uz viņa kailo augumu. Viņam ir ļoti glīta mugura, Keidija nodomāja. Gandrīz kā skulptūrā.

Ilgi šo skatu viņai nebija lemts izbaudīt. Tiklīdz Maks bija uzvilcis džinsus, vēl joprojām kailām kājām un krūtīm viņš devās uz durvju pusi. Pēc tam viņš nozuda gaitenī.

Keidija dzirdēja viņa soļus uz kāpnēm, tad tika atvērtas parādes durvis.

-     Tēti! - atskanēja nervoza un spalga sievietes balss.

-    Kas īsd notiek? Tompsones kundze man teica, ka šodien ieradīšoties nekustamā īpašuma aģents, lai apskatītu māju. Kā tu varēji man kaut ko tādu nodarīt?

Maka meita. Keidija iztrausās no segas apakšas, piecēlās no gultas un pasniedzās pēc rītakleitas, kas bija palikusi uz grīdas pie gulta§. Apģērbusies viņa izsteidzās uz kāpņu balkona un palūkojās lejup.

Maks ar savu meitu bija foajē.

-    Ko tu šeit dari, Gabriela?

-    Es piezvanīju Tompsones kundzei. Gribēju palūgt, lai viņa man atsūta žaketi, ko pagājušajā reizē atstāju mājās. Viņa ieminējās, ka šodien tīrīšot māju, jo tu esot norunājis, ka pēcpusdienā atnākšot nekustamā īpašuma aģents. Es nespēju noticēt tam, ko dzirdēju.

-    Kā tu atkļuvi šurp? - Maks mierīgi pavaicāja.

-    No Santakrusas uz Sanfrancisko atbraucu ar autobusu un tad ar prāmi… - Gabriela apklusa un neizprahiē raudzījās uz Keidiju. - Kas jūs tāda esat?

-     Labrīt! - Keidija viņai uzsmaidīja. Gabrielas acis tik ļoti līdzinājās Maka acīm, ka bija neiespējami nesmaidīt.

-    Es esmu Keidija Brigsa.

-     Tātad viņa. - Gabrielas glītajā sejā parādījās dusmas un izmisums. - Jūs esat tā ārštata konsultante, kas salaida grīstē darbu, kuru tētis veica Nočam un Djūijam. Tā ir tikai jūsu vaina.

-    Gabriela, - Maks klusi ierunājās, un viņa balsī bija jaušama bardzība. - Pietiek! Apsēdies dzīvojamā istabā! Mēs ar Keidiju apģērbsimies. Pēc tam kaut kur paēdīsim brokastis un aprunāsimies.

Gabriela sažņaudza rokas dūrēs.

-    Kāpēc lai es gribētu brokastot kopā ar tavu mīļāko?

-    Es teicu - pietiek, Gabriela! Apsēdies un savaldies! Šādām kaprīzēm tu esi pārāk veca.

Keidija saviebās, bet neko neteica. Šī taču nav viņas meita, viņa sev atgādināja.

-     Tu to izdarīji viņas dēļ, vai ne? - Gabrielas balsī ieskanējās asaras. •- Tu grasies pārdot mūsu māju, tāpēc ka tev ar viņu ir romāns. Vai šī ir viena no tām pusmūža ne- prātībām, ko vīriešiem nākas pārciest?

-    Apsēdies! - Maks pagriezās uz kāpņu pusi. - Es jau tev teicu - aprunāsimies vēlāk.

-    Kā tu to varēji, tēt? Kā tu varēji atdot pārdošanai mūsu māju?

Maks neatbildēja. Pa diviem pakāpieniem reizē viņš kāpa augšup. Sasniedzis balkonu, viņš pagāja garām Keidijai. Viņa žoklis bija stīvi savilkts.

-     Piedod, ka tā iznāca, - viņš klusi nomurmināja, apstādamies guļamistabas durvīs. - Kad esmu prom no mājām, es vienmēr atstāju ziņu, kur viņa varētu mani satikt.

-    Protams. Tas ir tikai dabiski. Par to neuztraucies.

Lejā Gabriela nikni iegāja dzīvojamā istabā un nozuda

skatienam.

-    Viņa ir burvīga jauna sieviete, Mak.

-    Šobrīd viņa uzvedas kā nepaklausīgs pusaugu skuķis.

-    Atklājums, ka arī vecākiem eksistē dzimumdzīve, allaž ir šoks.

-    Runa nav par manu dzimumdzīvi. Runa ir par māju.

-    Lai nu paliek. - Keidija pagriezās uz savas guļamistabas pusi. - Piedod, bet es arī apģērbšos. Taču es domāju, ja tev nav iebildumu, es ļaušu jums ar Gabrielu brokastot bez manis.

-    Nē, es gribu, lai tu būtu klāt.

-    Tas būtu neomulīgi.

Maks savaikstījās.

-    Tev taisnība. Sasodīts, ko gan es biju iedomājies? Nav pareizi prasīt, lai tu sēdētu un klausītos nepatīkamu scēnu ar temperamentīgu bērnu. Es pats tikšu galā ar Gabrielu. Viņa taču ir mana meita, nevis tavējā.

Keidija vēl vilcinājās.

-    Neesi pret viņu pārāk bargs, Mak! Viņa acīm redzami ir par to ļoti satraukusies. Un viņa ir sarežģītā vecumā.

-    Pateikšu tev kaut ko jaunu, Keidij. No vecāku viedokļa varu tev apgalvot, ka visi vecumi ir sarežģīti.

Keidija kļuva domīga. No vecāku viedokļa. Viņa tā nevarēja sacīt.

-     Tu esi eksperts, tāpēc es nestrīdēšos. Tomēr apsoli man, ka nebūsi bargs. No sievietes viedokļa varu tev apgalvot, ka viņa ir patiesi sāpināta un droši vien mazliet baidās no nākotnes.

Maka sejas izteiksme gan daudz maigāka nekļuva, tomēr daļa drūmās izteiksmes no viņa skatiena nozuda.

-    Labi, es to paturēšu prātā.

Viņš aizvēra durvis.

Keidija devās tālāk pa gaiteni uz savu istabu. Viņa jau bija uzlikusi plaukstu uz durvju roktura, bet kaut kas lika viņai apstāties un vēlreiz palūkodes pāri balkona margām.

No dzīvojamās istabas durvīm viņu vēroja Gabriela. Viņas seja dusmās bija piesarkusi un saspringta.

Impulsa vadīta, Keidija atlaida roku un devās uz kāpņu pusi. Var jau būt, ka šī nebija prātīga rīcība, viņa nodomāja. Tā taču nebija viņas problēma. Labākajā gadījumā viņa un Maks ir tikai īslaicīgi mīļākie. Kā pāris kuģu, kas naktī paslīd viens otram garām.

Keidija saviebās. Nu labi, varbūt viņi gluži nebija gadījuma rakstura mīļākie. Bet arī par nopietnām viņu attiecības nekādā ziņā nevarēja nosaukt. Nebija jau tā, ka Keidija grasītos ieņemt ilgstošu lomu Maka un Gabrielas dzīvē. Labāk šajā situācijā nejaukdes. Lai Maks ar savu meitu pats atrisina šīs problēmas.

Kad Keidija sasniedza kāpņu apakšgalu, Gabriela pat nepakustējās. Viņa stāvēja sabozusies, rokas cieši sakrustojusi pār krūtīm, mitriem vaigiem un acīm redzami sarūgtināta.

-    Gabriela? - Keidija klusi ierunājās. - Vai nevēlies aprunāties ar mani divatā?

-    Kāpēc gan lai es gribētu ar jums runāt? Mums nekas nav apspriežams.

-    Es tev nepiekrītu. Šķiet, ka mums abam ir kopīgas intereses par tavu tēvu.

-            Turieties no viņa pa gabalu! Tā ir tikai jūsu vaina. Es zināju, ka tēva pēdējā darba laikā kaut kas nodka. Es to zināju.

-    Kāpēc gan tas tevi uztrauc?

Gabriela sastinga.

-    Mani tas neuztrauc. Ilgi viņš pie jums nepaliks. Viņš nekad neturpina nopiehias attiecības ne ar vienu no savām sievietēm.

-    Tevis dēļ?

-    Manas mātes dēļ.

-    Nē, - Keidija iebilda. - Es tā nedomāju.

-    Tētis viņu mīlēja.

-    ]ā, protams, mīlēja. -

-    Kā jūs to zināt?

-    To nav grūti pamanīt.

Mirkli Gabriela izskadjās apmulsusi.

-     Kāpēc gan lai viņš ar jums runātos par manu mammu? Ar savām vienas nakts draudzenēm viņš nekad par mammu nerunā.

-    Varbūt man viņš par tavu mammu stāstīja tāpēc, ka es viņam šo to pastāstīju par savu pirmo laulību. - Gabrielai garām Keidija devās uz virtuvi. - Manuprāt, populārajā psiholoģijā to sauc par "dalīšanos". Kas tās par runām, ka šodien jūsu mājā ierodas nekustamā īpašuma aģents?

-    Jūs zināt, kas tās par runām. - Acīm redzami negribīgi Gabriela viņai sekoja. - Par mūsu mājas pārdošanu viņš sāka runāt pēc tam, kad atgriezās no tā darba, kuru jūs izgāzāt.

Keidija paņēma tējkannu un devās pie izlietnes, lai to piepildītu.

-     Gabriela, nu tu nerunā loģiski. Tu man tikko stāstīji, ka tavs tēvs nekad neizturas nopietni pret savām draudzenēm. Tagad tu man apgalvo, ka man pār viņu ir kāda vara un esmu viņu piespiedusi pārdot māju? Tavai zināšanai - es nedarbojos nekustamā īpašuma jomā.

-    Ja tas bija domāts kā joks…

-    Lai nu paliek. - Keidija uzlika tējkannu uz plīts un aizdedza gāzi. - Vai gribi tēju?

-Nē.

Keidija paņēma sainīti ar smalkmaizītēm.

-    Vai gribi kādu? -Nē.

-    Labi. - Viņa paņēma vienu maizīti, sadalīja uz pusēm un abas puses iemeta tosterā.

Gabriela viņu vēroja ar vāji slēptām dusmām.

-    Tētis teica, ka mēs brokastis ēdīsim ārpus mājas.

-    Jūs ar tēti varēsiet pabrokastot divatā. Es paēdīšu tepat. Es nevēlos iejaukties jūsu ģimenes strīdā.

-     Mēs ar tēti nestrīdamies. Mēs nekad nestrīdamies. - Gabrielas lūpas notrīcēja. - Vismaz ne par tik svarīgām lietām kā šī.

Keidija pamāja.

-     Droši vien tāpēc, ka tavs tētis parasti atkāpjas no saviem principiem - tikai tādēļ, lai tu būtu laimīga.

Gabriela viņu nikni uzlūkoja.

-    Ko tad tas nozīmē?

-    Neko īpašu. - Keidija izņēma no ledusskapja mazliet siera. - Apmierini manu ziņkāri, pasaki - ko tu dari, lai viņš būtu laimīgs?

Iestājās īss, pārsteiguma pilns klusums, tad Gabriela atguva runas spējas.

-     Tikai nesakiet, ka es ar viņu manipulēju, - viņa nošņāca. - Tā nav.

-     To sauc par vainas apziņas izmantošanu, un man ir aizdomas, ka tev tas ļoti, ļoti labi padodas.

Gabriela nobālēja.

-     Kāpēc jūs tā sakāt? Tā nav taisnība. Es necenšos likt viņam justies vainīgam.

-    Kā tu domā, kāpēc viņš grib māju pārdot?

-    Es nezinu. - Tagad izklausījās, ka Gabriela ir izmisusi. - Ar viņu kaut kas notiek. Viņš jau labu laiku uzvedas dīvaini, un, kopš viņš pieņēma jūs par konsultanti, viss ir kļuvis daudz ļaunāk.

-    Varbūt viņš dara to pašu, ko tu koledžā.

Gabriela viņu neizpratnē uzlūkoja.

-    To pašu? Kas tas ir?

-    Cenšas dzīvot tālāk.

Iestājās neilgs, neomulīgs klusums.

-    Bet kāpēc viņam jāpārdod māja? - Gabriela noprasīja.

-    Es nezinu. - Tējkanna sāka svilpt. Keidija noņēma to no uguns un sāka liet verdošo ūdeni. Viņa bija iebērusi pietiekami daudz tējas, lai pietiktu diviem cilvēkiem. - Bet mēs esam divas gudras sievietes. Varu saderēt, ka mēs abas kopā to varētu izdomāt.

Maks uzlūkoja savu atspulgu spogulī virs mirdzoši baltās izlietnes un prātoja, kā lai viņš visu izskaidro Gabrielai. Patiesību sakot, viņš arī pats sev to nespēja izskaidrot.

Bet kaut kur dziļi sirdi viņš bija zinājis, ka šī diena pienāks. Vienīgi nebija zinājis, kad tas notiks.

Dzīve nekad nestāvēja uz vietas, lai cik ļoti cilvēks censtos pie tās turēties. Viņam atlika vienīgi cerēt, ka Gabriela kādu dienu to saprads.

Bet pagaidām būs jāpiedzīvo nepatīkama saruna. Agrāk Makam nebija sagādājis īpašas pūles paturēt savas attiecības noslēpumā; lielākoties tāpēc, ka viņu nekad nebija pārņēmusi nepārvarama nepieciešamība izvirzīt tās savas dzīves centrā. Bet ar Keidiju bija citādi. Maks prātoja, ka diez vai kādam jebkad izdotos ilgi noturēt Keidiju nepamanītu citu acīm.

Viņš pārliecās pār izlietni un noskaloja seju ar aukstu ūdeni.

it

-    Ziniet, viņš jūs neprecēs. - Gabriela stāvēja pie loga, vērdamās laukā miglā. - Viņš nekad neprecas ne ar vienu no savām sievietēm.

Keidija atnesa un nolika uz galda abas tējas tases.

-    Tev, iespējams, tas būs pārsteigums, bet es sevi neuzskatu par vienu no tava tēva sievietēm.

Gabriela mazliet paraustīja vienu plecu.

-    Vai jums šķiet, ka jūs esat īpaša?

-    Hmm…

Gabriela strauji pagriezās.

-    Kāpēc?

Keidija aizgāja atpakaļ pie virtuves letes, lai paņemtu maizītes.

-    Droši vien tāpēc, ka man nepiemīt zems pašvērtējums.

Vai esi pārliecināta, ka nevēlies tēju? Es pagatavoju mums abām.

Gabriela nikni pablenza uz tasīti, mazliet vilcinājās, tad paspēra divus soļus uz galda pusi. Viņa paņēma tēju un atgriezās savā dežūrpostenl pie loga.

-     Ja tas tevi jebkā spēj nomierināt, - Keidija sacīja, - tad mēs ar tavu tēvu nekad neesam runājuši par precēšanos.

Gabriela viņai veltija pētošu skatienu un tad, acīm redzami mazliet nomierinājusies, atgriezās pie ārskata apbrīnošanas.

-    Parunāsim par māju. - Keidija paņēma pati savu tasīti. - Tu sāc pirmā! Kāda ir tava teorija, kāpēc viņš grasās to pārdot?

Gabriela ļoti cieši satvēra tasīti.

-    Es nezinu. Zinu tikai to, ka tam ir kaut kāds sakars ar jums.

-    Es gan tā nedomāju. - Keidija vēroja Gabrielas stīvos plecus. - Manuprāt, tam ir kaut kāds sakars ar tevi.

-    Ar mani? Bet es taču negribu, lai viņš to pārdod.

-    Kāda ir tā māja, Gabriela?

-    Kā, kāda?

-    Cik tajā guļamistabu? Vai virtuve ir liela vai maza? Vai pie mājas ir dārzs?

Gabriela saminstinājās.

-      Četras guļamistabas. Divas vannasistabas. - Viņas balss kļuva maigāka. - Mums ir liela, vecmodīga virtuve. Pēc mammas nāves mēs ar tēti mēdzām kopā gatavot vakariņas. Dārzs ir milzīgs. Ar daudziem krūmiem un zie- diern, un zālienu. Es tur rīkoju savu vidusskolas izlaiduma ballīti.

-    Izklausās, ka vieta ir jauka.

-    Tā ir. Tā taču ir mūsu māja.

-    Izklausās arī, ka bez tevis tā varētu būt mazliet tukša.

Gabriela saviebās. Tad viņa ļoti strauji pacēla galvu.

-    Brīvdienās taču es braucu mājās.

-    Bet pārējā laikā tavs tētis tur ir viens?

Gabrielas ļoti sievišķīgais žoklis ieguva stūrgalvīgu izteiksmi, kas mazliet atgādināja Maku.

-    Tētim tā padk.

-    Vai esi par to pārliecināta?

-    Viņš tagad vairāk ceļo. - Gabrielas balss ieguva aizstāvošu toni. - Tāpēc viņš visu laiku nemaz nav mājās viens, ja to jūs cenšaties pateikt. Un reizēm viņš satiekas ar sievietēm. Ar daudzām sievietēm. Ne ar kādu īpašu personu.

-    Tomēr tagad tu mājās pārradīsies arvien retāk, vai ne? Galu galā tu beigsi koledžu. Dabūsi darbu. Tev būs pašai sava dzīve. Droši vien tu apprecēsies. Veidosi pati savas mājas. Un tajā jaukajā, mīļajā mājā tu nekad vairs tā pa īstam neatgriezīsies, vai ne? Tā dzivē mēdz notikt.

-    Jūs nesaprotat.

Keidija gausi iedzēra tējas malku un nolika tasīti.

-    Es dzīvoju viena.

-    Nu un tad?

-     Lielākoties viss ir labi. Esmu pie tā pieradusi. Redzi, es vienmēr esmu dzīvojusi plašā dzīvoklī. - Viņa uz mirkli pieklusa. - Tur ir daudz plašuma.

-    Daudz plašuma?

-    Tur apkārt nav nekādu atmiņu, kas mani varētu nomākt. Man nenākas sastapties ar mazas meitenes tēlu, kas slēpjas aiz dīvāna ikreiz, kad ieeju dzīvojamā istabā. Virtuvē man nav jāatceras tas, kas man reiz palīdzēja gatavot vakariņas un pēc tam visu nokopt. Man nav dārza, tāpēc man nav jāiziet dārzā un jādomā par to, cik burvīga izska- djās mana meita tajā dienā, kad tur atzīmēja savu vidusskolas izlaiduma ballīti.

Gabrielas tējas tase sastinga pusceļā. Viņa pagriezās, un viņas sejā parādījās baiļu izteiksme.

-   Starp rēgiem un atmiņām? Jūs domājat, ka tēds tur jūtas tā?

Keidija viņu uzlūkoja.

-    To tu varētu paprasīt viņam.

Vēl pēc kāda laika Maks apsēdās pie savas mašīnas stūres. Gabriela iekārtojās uz sēdekļa viņam līdzās.

-    Tev nav mani jāved visu to garo ceļu uz Santakrusu, - vina teica. - Es varu aizbraukt ar autobusu.

-    Man tas nesagādās nekādas problēmas. - Maks atpakaļgaitā izvadīja mašīnu no villas piebraucamā ceļa. - Man ir darīšanas pie kāda klienta, kurš dzīvo kalnos. Mēs pa ceļam iegriezīsimies pie viņa.

Keidija stāvēja piebraucamā ceļa galā un māja ar roku. Maks nolaida lejā loga stiklu.

-    Es atgriezīšos pirms vakariņām, - viņš sacīja.

-    Labi, - Keidija atsaucās. - Brauc uzmanīgi!

Šausmas! Viņi taču runāja kā pāris, kas precējušies jau

gadiem ilgi.

Par spīti spriedzei, kas plūda no Gabrielas puses, Maks klusībā pasmaidīja un izbrauca uz šaurā lielceļa.

Gabriela viņam līdzās bija ļoti nopietna. Visu brokastu laiku viņa bija nedabiski klusa. Maks, nonācis lejup pa kāpnēm, paredzēja sagaidīt asaras un pārmetumu vētru. No Keidijas sejas izteiksmes saņēmis kaut ko līdzīgu mājienam, viņš nebija uzsācis audzinošu lekciju.

-    Viņa ir citāda, vai ne? - Gabriela ierunājās. - Viņa nav līdzīga pārējām.

-    Jā, - Maks atsaucās. - Viņa nav līdzīga pārējām.

-    Vai tu grasies viņu precēt?

Maks saspringa.

-    Mēs pat tuvu neesam dkuši tematam par precēšanos.

-    Tā arī viņa teica.

-    Tā ir padesība.

Gabriela iekoda lūpā.

-    Viņa teica arī to, ka man vajadzētu tev kaut ko pajautāt.

-Ko?

Gabriela dziļi ievilka elpu un šķita saņemamies.

-    Vai tu māju pārdod tāpēc, ka tā ir pilna ar rēgiem un atmiņām?

Maks kādu brīdi neko neatbildēja, apdomādams viņas jautājumu.

-    Es gan nepārspīlētu, apgalvodams, ka tur ir rēgi. Protams, tur ir daudz atmiņu. Labas atmiņas. Bet tās nav mājai piesietas. Kad došos prom, es tās paņemšu sev līdzi.

Gabriela sabāza rokas dziļi adītās jakas kabatās un skatījās tieši uz priekšu.

-    Es nesaprotu. Ja tev nav iebildumu pret atmiņām, tad kādēļ gan tev jādodas no turienes prom?

-    Es īsti nezinu, kā to paskaidrot. Bet esmu sācis domāt, ka varbūt senās atmiņas līdzinās mākslas darbiem pie muzeja sienas. Reizēm tās ir jāpārbīda jaunā vietā, jāizvieto citādā veidā.

-    Kādēļ?

-    Tādēļ, lai atbrīvotu vietu jaunajām.

Gabriela uzlūkoja tēvu.

-    Vai tas nozīmē, ka vecās atmiņas tiek aizmirstas?

-    Nekādā ziņā, - Maks atteica. - Diženus mākslas darbus neaizmirst.

Gabriela gaidīja, kamēr Maks atvērs vārtus, un tad iekāpa atpakaļ mašīnā. Viņa ar atklātu ziņkārību nopētīja šauro, nelīdzeno taku, kas veda augšup uz A formas namiņu.

-    Kas šeit dzīvo? - viņa jautāja.

-    Kāds puisis, vārdā Embrozs Vandeiks. Viņš kolekcionē antīkus bruņutērpus.

Gabriela pagrieza galvu.

-    Viņš ir tas, pie kura bija Djūija un Noča bruņucepure, vai ne?

-    Tieši tā. Viņš ir arī datorprogrammu ģēnijs. Pagājušajā gadā viņš aizgāja no darba. Man radās iespaids, ka viņš pēdējā laikā mazliet garlaikojas.

Maks ar īpašu piesardzību virzījās pa iebraucamo ceļu. Beidzot apstādinājis mašīnu, viņš redzēja, ka Embrozs jau viņus durvīs gaida. Savus garos matus Vandeiks bija saņēmis zirgastē. Viņš bija uzvilcis džinsus un sporta kreklu, ko rotāja karikatūra: puisis uz vējdēļa ar datoru rokā.

-    Sveicināts, Mak! - Embrozs nosteidzās lejup pa kāpnēm, lai paspiestu Makam roku. - Priecājos, ka piezvanījāt. Jauki jūs atkal redzēt.

-    Man tāpat. - Kad ap mašīnas priekšgalu panācās Gabriela, Maks ieinteresēts vēroja Embroza seju. - Gribu jūs iepazīstināt ar savu meitu Gabrielu. Viņa mācās Santakru- sas koledžā.

-     Tiešām? - Embroza seja atplauka. - Es bieži mēdzu aizbraukt uz pilsētu. Saprod, pa ceļam uz pludmali.

-    Ak tā? - Gabriela šodien pirmo reizi pasmaidīja.

-    Patiesībā man ir ienācis prātā pamācīties kādu kursu universitātē. Tagad es jau labu laiku nestrādāju, un zini, nevar jau visu laiku tikai sērfot vien.

-    Nojaušu, ka tas varētu kļūt mazliet vienveidīgi.

-    Jā, labi, klau, nāciet taču iekšā! - Embrozs neveikli iestūma viņus pa durvīm. - Esmu pagatavojis tēju.

Gabriela Makam pa priekšu iegāja namiņā. Pamanījusi stūrī sakrauto seno metāla bruņu kaudzi, viņa spēji apstājās.

-     Kolosālas bruņas! - Gabriela godbijīgā apbrīnā noel- sās.

Embrozs koši piesarka un beidzot izstostīja:

-    Pateicos…

Gabriela pavērsa pret viņu savu žilbinošo smaidu.

-    Man patiesi patīk senie bruņutērpi.

Embrozs viņai veltīja starmeša gaismas pārsteigta brieža skatienu.

-    Man ari.

Tas jau kļuva pavisam neciešami, Maks nodomāja. Laiks nomainīt sarunu tematu.

-      Tātad, Embroz, ko jūs domājat par piedāvājumu, kuru izteicu pa telefonu?

Embrozs ar acīm redzamu piepūli novērsa skatienu no Gabrielas. Viņa gudrajā sejā atmirdzēja dedzīga interese.

-    Klau, cilvēk, es jau tonakt, kad izglābāt man dzīvību, jums teicu, ka palieku jūsu parādnieks. Es to teicu nopietni. Bez tam tā konsultēšanas lieta izklausās interesanta. Galu galā vienīgais, kas man darāms, ir sērfošana pludmalē. Vienīgā aizraujošā izklaide, kāda man pēdējā laikā gadījusies, bija tajā naktī, kad tie abi džeki mēģināja nozagt manas bruņas.

-    Tātad jūs tas interesē?

-    Jūs jokojat? Kad varu sākt?

-    Šodien, - Maks atbildēja.

Par vienu Makam bija taisnība. Izsekošana bija lipīga.

Vainīga bija ne dkai garlaicība, Keidija nodomāja, uzsākdama vēl vienu ielas skata skici Džonatana Ardena dzīvokļa priekšā. Viņu nepārtraukti māca bažas, ka pienāks kāds klāt un pajautās, vai viņa ir īsta māksliniece.

Pagaidām bija piestājuši divi bērni un apjautājušies, vai Keidija varētu uzzīmēt viņus, un kāda pavecāka kundze bija interesējusies, vai viņa varētu uzskicēt viņas pūdeli. Keidija bija pieklājīgi noraidījusi abus priekšlikumus, paskaidrodama, ka viņa ir mākslas studente un ka šis ielas skats ir viņas uzdevums šīsdienas nodarbībai.

Divarpus stundu zīmējot un pārzīmējot tās pašas ieejas durvis, jumtu līnijas un ietves, viņa nekādi nebija uzlabojusi sava zīmējuma vispārējo kvalitāti. Izmisusi viņa sāka strādāt pie kāda abstrakta skata, bet, objektīvi to aplūkojusi, Keidija bija spiesta atzīt, ka tajā redzams tikai kaut kādu leņķu un sagrozītu tēlu sajaukums.

Galu galā taču viņa līdz šim nekad nebija apgalvojusi, ka ir māksliniece. Pirmajā darba dienā neviens neko īpašu nevarēja gaidīt.

Pāri ielai sāka vērties Ārdena nelielās dzīvokļu mājas garāžas vārti. Aiz režģa, kas gausi pacēlās, nepacietīgi gaidīja mazs "Ford". Tiklīdz sprauga bija pietiekami plata, mašīna izšāvās uz ielas. Šoferis ātri aizbrauca prom, nepārliecinādamies, ka garāžas vārti aiz viņa aizvērsies.

Vārti aizvērās gan. Pamazām. Gausi. Atvēlot daudz laika kādam, kas, neviena nepamanīts, pa to apakšu varētu ieiet garāžā.

Keidija saprata, kā Maks iekļuvis ēkā, neliekot lietā ielaušanās tehniku. Viņa prātoja, vai atmaksātos, ja arī viņa pati to izmēģinātu. Problēma vienīgi tā, ka, iekļūstot garāžā, viņa tomēr neiekļūtu Ārdena dzīvoklī. Viņa nepanāktu neko vairāk par to, ko bija panācis Maks. Ja vien viņa nevēlējās vēlreiz pārkravāt īrnieku atkritumus, bet tas šķita bezjēdzīgi.

Jo ilgāk Keidija te stāvēja uz ietves, jo vairāk apšaubīja savu impulsīvo lēmumu tūlīt pēc Maka un Gabrielas aizbraukšanas ar prāmi doties uz pilsētu. Viņa nebija devusies turp ar šādu mērķi. Viņa tikai gribēja pastaigāties, lai remdētu nemieru, kas uzmācās, kad viņa palika viena. Domas bija aizņemtas ar lielākoties bezjēdzīgiem jautājumiem, uz kuriem nebija atbilžu. Atmiņas par Maka apskāvienos pavadīto nakti bija jaukušās ar bažām par Maka attiecībām ar meitu un viņas pašas neziņu par nākotni. Domās Keidija atklāja, ka riņķo un riņķo pa arvien mazāku apli, līdz atkal jau sajuta panikas lēkmes tuvošanās pirmās pazīmes.

Tikai tobrīd, kad viņa atradās netālu no Karnevāla nakts svētku skatuves, viņa bija palūkojusies pāri līcim un sapratusi, kā pavadīs šo dienu. Vienīgā neapstrīdamā informācija viņu izmeklēšanā bija fakts, ka Džonatans Ārdens ir krāpnieks, kuram daudz kas būtu slēpjams. Viņa dzīvokļa novērošana šķita brīnišķīga doma. Kas gan zina, ko viņa tur varētu ieraudzīt.

Tagad, to pārdomājot, Keidija spēja, teikt vienīgi to, ka tad tā šķita laba ideja.

Viņa nolika piezīmju bloknotu un zīmuli un paņēma pēdējo tunča sviestmaizes ceturtdaļu, ko iepriekš bija nopirkusi nelielajā kafejnīcā ielas galā. Viņai ļoti gribējās dzert, un sāļais tuncis šo situāciju nepavisam neuzlaboja, tomēr Keidija atturējās kaut ko dzert. Viens no lielākajiem slepenas novērošanas trūkumiem, kā viņa atklāja, bija sabiedriskās tualetes trūkums tuvumā. Šodien viņa jau reizi bija aizgājusi līdz pašam ielas galam, lai izmantotu tuvējā restorāna tualeti. Viesmīlis gan bija izturējies ļod laipni, bet Keidija negribēja saistīt uzmanību, iegriežoties tur vēlreiz.

Kad Keidija apēda pēdējo sviestmaizes kumosu, pie ietves Ārdena mājas priekšā apstājās preču piegādes mašīna. Keidija ne īpaši ieinteresēta vēroja, kā no tās izkāpj šoferis, no furgona izņem nelielu kārbu kaudzīti un dodas augšup pa lieveņa pakāpieniem. Viņš sāka spiest durvju zvana pogu. Kāds ēkas iekšienē atsaucās. Durvis atvērās, un šoferis pa tām iegāja.

No sava novērošanas punkta Keidija vēroja, kā viņš pieiet pie divām dažādām durvīm. Pirmās atvēra kāda vecāka sieviete ar matu ruļļiem. Viņa šķita dedzīgi vēlamies papļāpāt ar preču piegādātāju. Kad viņam beidzot izdevās atbrīvoties no uzmācīgās sarunu biedres, viņš pa vaļējo gaiteni devās līdz tā attālākajam galam.

Viņš apstājās Džonatana Ārdena dzīvokļa priekšā un piespieda zvanu. Neviens neatsaucās. Keidija nodomāja - viņa būtu jau iepriekš varējusi šoferi brīdināt, ka Ārdena nav mājās.

Pēč brīža preču piegādātājs kaut ko pārbaudīja kārbas iekšpusē. Acīm redzami apmierināts, ka netiek prasīts preces saņēmēja paraksts, viņš atstāja kārbu durvju priekšā.

Sūtījums Džonatanam Ārdenam.

Keidijā uzjundīja ziņkāre. Viņa vēroja, kā šoferis iziet no ēkas, iekāpj savā furgonā un aizbrauc prom no ietves. Tagad viss likteņa rokās, viņa nodomāja. Ja Ārdens atgriezīsies, pirms jebkurš cits iebrauks garāžā, tad viņai tā arī nekad neradīsies iespēja paskatīties, kas ticis atstāts pie viņa durvīm.

Bet, ja kāds iebrauktu vai izbrauktu no garāžas pirms Ārdena atgriešanās, viņai varbūt izdotos tur iekļūt uz pietiekami ilgu laiku, lai uzmestu skatienu sainītim.

Keidija lēnām gāja pa ietvi, cenzdamās izskatīties tā, it kā meklētu labāku skatu savām skicēm.

Tieši tajā bridi, kad viņa gāja garām garāžai, tās vārd norībēja. Keidijai aizrāvās elpa. Viņai aiz muguras no garāžas izbrauca kāda mašīna, mazliet piebremzēja un tad aiz- traucās prom pa ielu.

Garāžas durvis atkal sāka rībēt. Paskatījusies pār plecu, Keidija redzēja, ka sprauga vēl joprojām ir pietiekami liela, lai varētu ielīst pa režģu apakšu.

Ja vien viņa pasteigtos.

Keidija dziļi ievilka elpu un skrēja. Viņai izdevās izlīst pa vārtu režģa apakšu, un drīz jau viņa stāvēja garāžā.

Neviens uz viņu nekliedza. Nerēja neviens suns. Nekauca nekādas sirēnas.

Ar skaļu blīkšķi pret ietvi atsitās metāla režģis.

Brīdi Keidija stāvēja puskrēslā, cenzdamās nomierināties un savaldīdes. Tad viņa devās uz kāpņu pusi. Tikai ātri uzmetīšu skatienu, viņa nodomāja, ejot augšup pa betona kāpnēm. Vairāk viņa negrasījās riskēt.

Viņa atvēra durvis uz otro stāvu, cenzdamās izskatīties tā, it kā šeit iederētos. Tuvumā neviena nebija. Ceļš uz Ārdena dzīvokļa dūnām gaiteņa galā izskatījās apmēram desmit jūdžu garš. Arī sajūta bija tāda, it kā šīs desmit jūdzes būtu jānostaigā kājām. Ik uz soļa viņa baidījās, ka atvērsies durvis un viņai uzdos jautājumus. Viņa bija saspringta un mazliet aizelsusies.

Tagad nav īstais laiks panikas lēkmei, Keidija nodomāja. To var pietaupīt vēlākam laikam.

Pēc brīža, kas šķita mūžību garš, viņa sasniedza durvis, apstājās un palūkojās uz kvīti, kas bija pielīmēta pie kārbas. Atpakaļadresē tika norādīts kāds kostīmu un masku veikals rosīgā, ar mākslu saistītā pilsētas rajonā Mārketstrī- tas dienvidos.

Kostīmu un masku veikals?

Ziņkārība nomāca veselo saprātu. Keidija noliecās, paķēra kārbu un atgriezās pie garāžas kāpņu durvīm. Izgājusi pa tām, viņa pakāpās pusstāvu augstāk. No turienes viņa varētu sadzirdēt tuvojamies soļus no visām pusēm.

Viņa ļoti rūpīgi atsēja aukliņu un noņēma kārbas vāku. Iekšpusē viņa pamanīja platu melnu, apmetnim līdzīgu tērpu. Virs apmetņa atradās sudrabota maska, paredzēta visas sejas aizsegšanai.

Iespējams, ka Džonatans Ārdens paredzējis apmeklēt kādu masku balli, tomēr tas nebija visai dcami. Masku balles nebija nemaz tik pierastas, pat ne šeit, Sanfrancisko, kur izklaides sita augstu vilni.

Toties Keidija varēja iedomāties kādu ļoti īpašu pasākumu, kam būtu nepieciešama maska. Fantompointas Karnevāla nakti.

21

-    Sasodīts, kur tu biji?

Apvaldīto dusmu pieskaņa Maka balsī lika Keidijai gaitenī sastingt. Satvērusi durvju rokturi, viņa raudzījās, kā Maks noteiktā solī nāk viņai pretī.

Viņa atbildēja vienīgo, kas ienāca prātā:

-    Tu pārradies mājās agrāk, nekā es gaidīju.

-    Jā, to es redzu. - Viņš apstājās nelielā atstatumā, it kā viņam būtu bail Keidijai pieskarties. - Vai tu biji pilsētā un dkies ar Ārdenu?

-    Nomierinies, Mak! Tu pārspīlēti uztraucies.

Maks paspēra pēdējo soli, kas viņus abus šķīra, un uzlika abas rokas uz Keidijas pleciem.

-     Vai tu mēģināji, uzdodot citu vārdu, tikt vizītē pie Džonatana Ārdena?

-    Nē. Es nemēģināju, uzdodot citu vārdu, tikt vizītē pie Džonatana Ārdena. Jūties apmierināts?

Maka roku tvēriens kļuva ciešāks.

-    Vai tu vinu satiki?

/

Keidijā uzbangoja dusmas. It kā viņai šodien jau nebūtu bijis pietiekami daudz stresa, viņa nodomāja.

-      Nē. Es nesatiku Ārdenu. - Viņa strauji izrāvās no Maka tvēriena un pagriezās, lai viņam garām dotos prom pa gaiteni. - Augstā debess, kas tev noticis? Tu uzvedies kā dusmīgs vīrs.

-    Un tu neesi radusi paskaidrot, vai ne?

-     Nē, es neesmu radusi izskaidrot savu rīcību. - Viņa nometa somiņu uz antīkā soliņa un strauji pagriezās, lai uzlūkotu Maku. - Un tu arī ne. Mēs neesam bērni, Mak. Kas tur būtu tik īpašs?

-    Tas, ka es tev teicu, lai tu Ārdenam neej pat tuvumā.

-    Es to cilvēku pat neredzēju. - Keidija noplātīja rokas.

-    Es kādu laiciņu pavēroju viņa māju, tas arī viss.

-     fe jau to zināju. - Viņš atkal nāca uz Keidijas pusi.

-    Kad atgriezos šeit un aptvēru, ka tevis nav, es zināju, ka tu esi sagudrojusi kaut ko tamlīdzīgu. Kas tev, sasodīts, lēcies? Kā tev šķiet, ko tu varētu panākt, uzņemdamās tik muļķīgu risku?

-    Es nestrādāju tavā labā, Mak. Vai atceries, es vairs neuzklausu tavas pavēles.

-     Ko tu darīji? - Maka balss bija kļuvusi mierīgāka.

-    Izstāsti man precīzi, ko tu darīji.

Keidija sakrustoja rokas uz krūtīm.

-     Kamēr es atrados tur, preču piegādes furgons pie Ārdena dzīvokļa durvīm pieveda kādu sūtījumu. Ārdena nebija mājās. Es iegāju ēkā, paņēmu sainīti, iznesu to kāpņu telpā un atvēru.

Maks dkai stāvēja un raudzījās viņā.

-    Es tam neticu, - viņš beidzot sacīja, tomēr pārāk mierīgā balsī. - Jā, ticu gan. Ko tu, sasodīts…

-    Tur iekšā bija karnevāla kostīms, - Keidija ātri piebilda. - Mak, manuprāt, viņš grasās apmeklēt Karnevāla nakts svētkus tepat, Fantompointā. Mēs visu laiku meklējām kādu saikni. Šī ir nozīmīga saikne.

-    Es tam nespēju noticēt.

-    Šis ir vēl viens pierādījums. Domā par to no šāda viedokļa. Kā par kaut ko tādu, ko mēs varētu izmantot, lai palīdzētu atrisināt šo rēbusu. Kā tu nesaproti? Ja viņš plāno apmeklēt Karnevāla nakti, tad varbūt viņš ar kādu te, Fantompointā, ir saisdts ciešāk, nekā mēs domājam.

Maks neko neteica.

Keidija paslēja augstāk zodu.

-    Es negribu par to strīdēties, Mak.

-     Es nestrīdos. Es to nespēju. Vēl joprojām esmu satriekts.

-    Nu, tādā gadijumā nāc man lidzi! Es tev ieliešu kaut ko dzeramu.

Viņa pagriezās uz papēža un devās uz lielās mājas otru galu.

Virtuvē bija auksti. Kamēr Keidija gatavoja vakariņas, Maks staigāja pa telpu. Reizi vai divas Keidija bija mēģinājusi uzsākt saviesīgu sarunu, bet Maks tās bija noraidījis. Viņš nebija noskaņots sarunāties. Viņš bija dusmīgs.

Visvairāk Maku uztrauca tas, ka Keidija bija nepārprotami likusi saprast: viņam nav nekādu tiesību dusmoties.

Kamēr Keidija beidza gatavot salātus, Maks sev ielēja vēl otru vīna glāzi un apstājās pie loga. Viņš pats sev sacīja, ka Keidijai taisnība. Viņš izturējās kā dusmīgs vīrs. Keidijai nebija jāsniedz viņam nekādi paskaidrojumi. Viņam par Keidiju nebija nekādas noteikšanas.

Tomēr pat visas pasaules loģika daudz nelīdzēja, lai nomāktu baiļu sekas, kuras Maku bija pārņēmušas, kad, pēcpusdien atgriezies mājās, viņš bija atklājis, ka Keidija aizgājusi.

-    Kā tev šodien veicās ar Gabrielu? - Keidija pajautāja.

Vēl viens olīvas zars, Maks nodomāja. Varbūt labāk to

satvert. Agrāk vai vēlāk, bet viņam nāksies tikt galā ar šo strupceļā nonākušo situāciju.

-    Mēs parunājāmies. Manuprāt, viss noritēja labi. - Viņš aizgriezās no loga. - Un vispār - ko tu viņai šorīt pateici, pirms es nonācu lejā?

Keidija pasniedzās pēc naža.

-    Neko īpašu. Es tikai ierosināju, lai viņa tev pašam pajautā, kāpēc tu vēlies pārdot māju.

Maks par to padomāja.

-    Šī ir pirmā reize, kad viņa vispār to pajautāja. Kad es iepriekš ierunājos par šo tematu, viņa parasti sadusmojās vai apvainojās un izskatījās tā, it kā grasītos izplūst asarās. Bet šodien viņa par to ierunājās prātīgi, gluži kā pieaugusi. - Viņš vēroja, kā Keidija sajauc olīveļļu ar etiķi.

-    Kā noprotu, tu viņu biji sagatavojusi.

-    Vai tu viņai atbildēji?

-     Mēģināju. - Viņš apklusa, lai iedzertu vīna malku.

-    Neesmu pārliecināts, ka pratu to īpaši labi izskaidrot. Nedomāju, ka es vispār spētu to pilnībā izskaidrot, pat sev ne. Bet šodien viņa vismaz mani klausījās. Tas jau ir solis uz priekšu.

-    Viņa ir gudra jauna sieviete, un viņa tevi ļoti mīl. Ar laiku viss nokārtosies.

-    Attiecībā uz to aizrādījumu par mīļāko, - Maks atkal ierunājās. - Es atvainojos Gabrielas vietā.

-    Lai nu paliek.

-    Gabriela zina, ka man arī agrāk ir bijušas attiecības ar sievietēm. Parasti esmu viņu iepazīstinājis ar tām sievietēm, ar kurām satikos. Tomēr savu privāto dzīvi nekad neesmu pārāk reklamējis, ja saproti, ko es ar to domāju.

-     Vārdu sakot, Gabriela nekad nav iegājusi istabā un pārsteigusi tevi gultā kopā ar sievieti.

Maks sarauca pieri.

-    Viņa mūs nepārsteidza gultā.

-    Tomēr tai pietiekami tuvu.

-    Viņa ir liela meitene. Viņa zina, ka visu šo gadu laikā ar dažām sievietēm, ar kurām man bijušas attiecības, mēs neesam tikai sēdējuši, sadevušies rokās.

-    Tomēr tu esi viņu pasargājis, lai viņai nekad nebūtu nācies saskarties ar realitāti, ka viņas tēvam ir arī dzimumdzīve, vai ne?

-    Dažām lietām tomēr jāpaliek privātām. Jā, es patiešām centos viņu pasargāt. Bet, patiesību sakot, attiecību paturēšana noslēpumā arī man pašam bija ļoti izdevīga.

-     Ā! Manuprāt, es sāku saprast. - Keidija piegāja pie plīts.

-    Ikreiz, kad uzsāku attiecības ar kādu sievieti, es allaž skaidri pateicu, ka precēšanos neesmu ieplānojis. - Kāpēc gan viņš, sasodīts, te centās skaidroties? Ja jau Keidija ne- grasījās viņam atskaitīties, tad arī viņam tas nebija jādara. - Es ļoti atklāti paskaidroju, ka man nav ne mazākās vēlēšanās piespiest viņu, lai pieņem pamāti. Es pats sev iegalvoju, ka pret tām sievietēm, ar kurām satikos, izturos tikai godīgi.

-Bet?

Maks iedzēra vēl vienu vīna malku.

-     Bet, atskatodes pagātnē, laikam jau viens no iemesliem, kāpēc es savām partnerēm liku saprast, ka mūsu attiecības nenovedīs pie laulībām, bija tāds, ka man pašam tā bija vienkāršāk.

-    Vienkāršāk.

Maks saminstinājās.

-    Tu taču saproti, ko es domāju. Ne tik uztraucoši.

-     Citiem vārdiem sakot, tu pasargāji ne vien Gabrielu, bet arī sevi.

Maks nopūtās.

-    Varbūt. Kā jau es teicu, tas bija izdevīgi.

Keidija iemeta verdošajā ūdenī makaronus.

-   Tātad pastāsd man, Mak, - kāda dažu pēdējo gadu laikā bijusi tava mīlas dzīve?

-    Ne pārāk lieliska. Mani bieži pameta.

Keidijas sejā pazibēja uzjautrinājums. Un tad viņa skaļi un nevaldāmi iesmējās. Maks apmulsis klausījās, un tad arī viņš sāka smaidīt. Smaids pārvērtās klusos smiekliņos.

Virtuvē piepeši bija kļuvis daudz siltāks.

Kad Keidija apsēdās pie mazās ielas kafejnīcas galdiņa, Silvija pacēla galvu.

-    Es tevi godīgi brīdināšu. Ja tu šeit uzkavēsies ilgāk nekā piecas minūtes, būsi spiesta pusdienot kopā ar mani un Eleonoru Midltoni. Mēs apspriedīsim manus pienākumus Karnevāla nakts svētku norisē.

Keidija steigšus palūkojās apkārt, vai kaut kur nemanīs pazīstamo sudrabaini balto zēngalviņu, pēc kuras nemaldīgi varēja pazīt Eleonoru. I'usdienotāju vēl arvien nebija pārāk daudz. Padzīvojušo komitejas priekšsēdētāju nekur nemanīja.

-     Neuztraucies! To, kas man sakāms, varu pateikt četrās ar pusi minūtēs, - viņa Silvijai apgalvoja. - Mēs ar Maku gribētu, lai jūs ar Gārdneru šovakar ierastos vakariņās. Mēs gribam ar jums aprunāties.

-    Vai sekos lielais paziņojums? - Silvija saspringtā tonī pajautāja.

-      Lielais paziņojums? - Keidija ātri aptvēra. - Ā, tu domā saderināšanos? Nē, ne jau par to.

Silvija acīm redzami atslābinājās.

-     Šovakar mēs nevaram. Mēs esam ielūguši vakariņās kādu Gārdnera klientu. Rīt man visu dienu paredzētas sanāksmes, bet vakarā, manuprāt, mēs abi divi esam brīvi.

Keidija vilcinājās, prātodama, vai viņai tūlīt pat atklāt savu teoriju par Vestas nāvi. Viņu atturēja apziņa, ka Silvija būs nopietni satriekta. Te nebija ne īstais laiks, ne vieta. šādām sarunām vajadzēja sagatavot pakāpeniski.

-    Rītvakar varētu, - viņa negribīgi noteica.

-    Kas noticis? - Silvija bažīgi apvaicājās. - Izklausās nopietni. Vai kaut kas atgadījies?

Pirms Keidija paspēja atbildēt, uzradās Eleonora Midl- tone. Viņa bija ģērbusies tumšzilās biksēs un sarkanā žaketē. Saules gaismā atspīdēja neskaitāmi daudz zeltītu pogu.

-    Keidija mīļā! Cik jauki tevi redzēt! Ceru, ka tu šogad piedalīsies Karnevāla nakts pasākumos?

-    Jā-a… - Keidija stostīdamās atbildēja. - Jā. Piedalīšos, Eleonora.

-     Lieliski! Tu varēsi palīdzēt man un Silvijai pasniegt balvas par labākajām maskām. Cik jauki, ka šogad jūs abas būsiet uz skatuves. Tas būtu burvīgs veltījums Vestai, kā jums šķiet? Viņa te, Fantompointā, bija visas sabiedrības dvēsele.

Tomēr ne mīlēta dvēsele, Keidija nodomāja. Tikai dvēsele.

-    Priecājos, ka varu palīdzēt, - viņa nomurmināja, pūlēdamās piešķirt savai balsij kaut mazliet aizrautības.

Silvija veltīja Keidijai uzjautrinātu skatienu ar nozīmi "iekriti", kas vēl skaidrāk nekā vārdi vēstīja, ka aizbēgt vairs nav iespējams.

-    Brīnišķīgi! - Eleonora atsprādzēja savu īpaši modelēto portfeli. - Komitejai šogad bijušas darba pilnas rokas, to nu es varu jums apgalvot. Ziniet, Brūka Lengvērta bija spiesta atteikties no darba pirms pāris mēnešiem, kad Džordžam kļuva sliktāk. Mums viņas neapšaubāmi pietrūkst.

-    Kā noprotu, Džordžs tagad ir ļoti slims, - Silvija ierunājās.

-      Diemžēl jā. - Eleonora skumīgi papurināja galvu. - Domājams, ka ilgi vairs neizturēs. Jāsaka, Brūka šo pēdējo mēnešu laikā neizsakāmi ziedojusi viņam visas savas pūles. Tas nav gluži tā, kā visi gaidīja. Valdīja uzskats, ka Brūka ar viņu apprecējusies tikai viņa naudas dēļ.

Silvija izskatījās domīga.

-    Un to viņa drīz dabūs, vai ne?

Keidija un Eleonora viņu uzlūkoja. Neviena neteica ne vārda.

Eleonora noklepojās un steidzīgi izņēma no sava portfeļa vairākus papīrus.

-    Jā, tātad, Keidij, es tev iedošu pasākuma norises secības sarakstu. Balvas tiks izsniegtas deviņos vakarā, tieši pirms uguņošanas.

-     Lieliski. Es noteikti būšu. Ja atvainosiet mani, es tagad došos…

-    Nieki! - Eleonora iesaucās. - Tev kopā ar mums jāpaēd pusdienas. Mums vēl ļoti daudz kas jāapspriež. Šā gada pasākums būs ļoti izsmalcināta Karnevāla nakts, tāda Fantompointā nekad vēl nav norisinājusies. Komiteja mani ir pilnvarojusi izmantot jebkādus līdzekļus.

Pagāja vismaz četrdesmit minūtes, līdz Keidijai izdevās tikt projām. Viņa atstāja Silviju un Eleonoru prātojam par balvu pasniegšanu un steigšus devās vienu kvartālu tālāk uz "Chatelaine" galeriju.

Galerijā bija tikai divi cilvēki. Leandra viņiem izrādīja kādu Viktorijas laika gleznu, kurā attēlota karaļa Artura laika aina Edvarda Bērnsa-Džonsa stilā.

Keidija pamāja sveicienu Leandrai un devās pa īso gaiteni uz nelielo biroju galerijas dziļumā. Pie tualetes durvīm viņa apstājās un iegāja pa tām. Nelielā telpa bija tukša. Keidija atvēra somiņu un izņēma no tas kosmētikas

otiņu.

/

Tikusi galā ar sava izskata pielabošanas darbiem, viņa vairākas reizes piespieda šķidro ziepju flakoniņu, līdz atskārta, ka tas ir tukšs. Noliekusies viņa atvēra vienas no abām izlietnes skapīša durtiņām. Neviena šķidro ziepju flakoniņa tur nebija, bet Keidija pamanīja vairākus tualetes papīra rullīšus un nelielu ziepju kārbiņu kaudzīti. Ieraudzījusi uz kārbiņām viesnīcas firmas zīmi, viņa pasmaidīja. Atvaļinājuma suvenīri. Paņēmusi vienu 110 mazajām kārbiņām, viņa aizvēra durvis.

Brīdi vēlāk viņa izgāja no tualetes un pa gaiteni devās uz izstāžu zāli. Leandras apmeklētāji bija aizgājuši. Keidija uzlūkoja gleznu ar ēterisku lēdiju ieskautiem bruņiniekiem mirdzošās bruņās.

-    Neizdevās pārdot?

-    Vēl ne. - Leandra izskatījās pašpārliecināta. - Bet man ir sajūta, ka viņi atgriezīsies. Ko tu šodien darīji?

-     Tikko pusdienoju kopā ar Silviju un Eleonoru Midl- toni.

-    To gan par jautru pasākumu nenosauksi, vai ne?

-    Beidz zoboties! Mani iesaistīja balvu izdalīšanā labākajiem Karnevāla nakts masku īpašniekiem.

-    Pienākuma balss.

-    Eleonora Midltone - tā ir ne tikai balss, bet arī roka, kura sagrābj pie rīkles un iecērt miesā savus ilkņus. Starp citu, tualetē beigušās ziepes.

-    Šovakar ieradīsies apkalpotāju firma. Es viņiem atstāšu zīmīti. Vai atradi manus rezerves krājumus zem izlietnes?

-     Protams, atradu. Kurš bijis atvaļinajuma Havaju salās?

-      Pirms pāris mēnešiem mani turp aizveda Pārķers. Desmit sauļošanās pilnas dienas. Tas bija lieliski.

-    Izklausās brīnišķīgi. - Keidija uzlūkoja Leandru. - Tātad - kas noticis?

Leandras acis pieplūda ar asarām.

-    Ak, sasodīts!

Keidija pasniedzās pēc salvešu kārbiņas un piedāvāja to māsīcai.

-    Kā noprotu, tev atkal zvanījis Dilans?

-      Vakarvakarā. - Leandra izšņauca salvetē degunu.

-     Man vajadzēja nolikt klausuli, bet es to neizdarīju. Kāpēc gan es nevaru atteikdes no šā sliktā ieraduma?

Keidija gausi atslīga uz krēsla.

-    Ko viņš sacīja?

-    Kā jau parasti. - Leandra norija asaras, iemeta saburzīto salveti papīrgrozā un pasniedzās pēc citas. - Ka viņš ir kļuvis citāds. Ka grib mēģināt vēlreiz veidot mūsu attiecības.

-    Leandra, paklausies uzmanīgi! Kā tev šķiet, vai Dilans jebkādā veidā varētu būt bīstams?

-    Bīstams? - Leandra izskatījās patiesi pārsteigta. - Ak nē, viņš man nekad nenodarītu pāri, ja di to domāji.

-    Vai esi par to pārliecināta?

-     Noteikti. - Leandra iemeta papīrgrozā otro salveti.

-    Viņš tikai ir mans sliktais ieradums.

-    Vai tu Pārķeram esi stāstījusi, ka Dilans atkal cenšas atgriezdes tavā dzīvē?

-    Nē. Nekādā ziņā. Tas viņu uztrauktu. - Leandra bezspēcīgi atslīga krēslā. - Tā ir mana problēma. Es gribu pati tikt ar to galā. Esmu pieaugusi un nobriedusi sieviete. Es spēju atteikties no ieraduma satikties ar sliktajiem puišiem.

Keidija ienāca kabinetā un apsēdās uz rakstāmgalda malas.

-    Jā? - Maks ierunājās, pat nepapūlēdamies atraut skatienu no datu pilnā datora ekrāna.

-    Es tikai iedomājos, ka tagad, kad esi nolīdzis darbā datorprogrammu ģēniju Embrozu, vai viņš nevarētu mazliet papētīt arī informāciju par Dilanu Spūneru?

Maks pacēla galvu.

-    Droši vien. Kāpēc tu jautā?

-    Kopš bērēm Dilans bieži zvanījis Leandrai. Centies panākt, lai viņa vēlreiz mēģina veidot abu attiecības. Mēs ar Silviju prātojām, ka varbūt viņš pamazām pārvēršas par šantažētāju. Es iedomājos, ka varbūt tu varētu noskaidrot, vai viņam šajā sakarā jau nav kāda pieredze.

-    Tu patiešām esi nobažījusies par to Spūneru, vai ne?

-    Es pat nezinu, ko domāt. Es viņu pārāk labi nepazīstu. Vienīgais, ko es tev noteikti varu pateikt, ir tas, ka ģimenē neviens viņu lāgā neieredz. Visi uzskata, ka viņš apprecējās ar Leandru tikai tādēļ, lai iekļūtu mākslas pasaulē un izspiestu tantes Vestas naudu. Viņš bija ļoti nodevies savai gleznošanai. Pārāk nodevies, lai darītu arī kādu kārtīgu darbu.

Maks par to padomāja.

-    Nodevies vai apmāts?

-    īsti nezinu, - Keidija atzinās. - Tieši tas ari mani uztrauc.

Maks pamāja.

-    Likšu Embrozam, lai ievāc par viņu ziņas. Bet, pat ja Spūners iepriekš ar šantāžu nav nodarbojies, tas vēl nenozīmē, ka viņš to nevarētu uzsākt tagad.

Tas neprasīja daudz laika. Pēc nepilnas stundas Embrozs piezvanīja un pavēstīja rezultātus.

-    Dabūju trīs N, - viņš sacīja.

-    Trīs N?

-    Nekā, nemaz, nulle. Tas puisis nav reģistrēts nevienā policijas un tiesas ierakstā. Nav pat pārkāpis ātruma ierobežojumus.

-    Vai atradi vēl kaut ko interesantu?

-    Nu, viņa nodarbošanos saraksts ir raibs, lai neteiktu vairāk. Izskatās, ka dažu pagājušo gadu laikā viņš paspējis strādāt pusslodzi pāris duču darbavietās. It visur viens un tas pats. Dažus mēnešus pastrādājis un tad aizgājis.

-    Atlaists?

-    Nē. Es pārbaudīju. Kamēr vien Spūneram darbs paticis, viņš bijis labs darbinieks, bet, kad tas viņam apnicis, viņš, ilgi nedomādams, devies prom.

Maks pasniedzās pēc pildspalvas.

-    Vai dabūji viņa tagadējo adresi?

-    Protams. Viņš dzīvo Sanfrancisko. Šobrīd viņš strādā pusslodzi kādā mākslas piederumu veikalā.

***

Divas stundas vēlāk Dilans Spūners atvēra savas bēniņos izbūvētā dzīvokļa durvis. Viņš bija kalsns, nepilnus trīsdesmit gadus vecs vīrietis. Viņam bija pilnīgi noskūta galva, kas īpaši izcēla augstos vaigu kaulus. Džinsauduma jaka un bikses bija nošļakstītas ar krāsu. Ota viņa rokā bija asinssarkanā tonī.

-    Kas, pie velna, jūs tāds esat? - viņš noprasīja.

-    Maks īstons. Esmu Leandras draugs.

-     Leandras? - Dilans izskatījās tā, it kā viņam tikko butu iegāzts ar cirvi pa galvu. - Kas noticis? Vai ar viņu kaut kas atgadījies?

-     Nomierinieties! Viņai klājas labi, Spūner. Es tikai gribēju brīdi ar jums aprunāties. Vai drīkstu ieiet?

-    Kāpēc? - Dilans aizdomīgi noprasīja.

-    Runa būs par Leandru.

Dilans vilcinājās.

-    Nu labi.

Vēl pēc neilga laika Dilans Makam pasniedza krāsām notraipītu kafijas tasi ar ļoti stipru kafiju.

-    Es zinu, Leandras ģimene uzskata, ka es centos no viņas izspiest naudu, - Dilans sacīja. - Un laikam jau tas tā izskadjās. Viņi visi justos daudz labāk, ja es būtu strādājis kādā birojā. Sasodīts, viņas vectēva māsa man pat piedāvāja strādāt "Chatelaine"\ Un es tā arī darīju. Kādu laiku.

-    Kas tad nogāja greizi?

Dilans sarauca pieri.

-            Nekas nenogāja greizi, vismaz no manas puses ne. Es strādāju dažus mēnešus, nopelnīju diezgan daudz naudas, lai iegādātos krāsas un vēl citus gleznošanas piederumus, un tad aizgāju no darba, lai varētu pievērsties tikai savai gleznošanai. Man nācās mazliet papelnīt paša karjeras labā, saprotiet! Es jutu nepieciešamību gleznot.

-     Bet jūs bijāt precējies. Jums bija savi pienākumi. Jāmaksā rēķini.

/

-     Kā tad! - Dilana seja saspringa dusmās. - Ziniet, tie sasodītie rēķini pienāca kaudzēm. Šķita, kur vien pagriezies, jau atkal kāds jauns rēķins. Un vēl klāt pie tā visa Leandra gribēja pirkt māju. Mēs sākām bieži strīdēties. Tā arī viss pajuka.

-    Skaidrs. - Maks iedzēra vēl vienu spēcīgās kafijas malku. Tā garšoja ļoti labi. Maks nodomāja, ka pēdējā laikā viņš dzer pārāk daudz tējas. - Dilan, es dzirdēju, ka jūs bieži zvanot Leandrai.

-    Nu un tad? Tas taču nav pretlikumīgi, vai ne?

-Nē.

-     Es cenšos panākt, lai viņa saprastu, ka viss ir mainījies.

-    Kā tad viss ir mainījies?

-    Mani darbi ievēroti kādā nozīmīgā pilsētas galerijā. Viņiem manas gleznas patiešām ļoti patik. Pēc dažiem mēnešiem paredzēta mana pirmā patiesi svarīgā izstāde. Esmu ceļā uz panākumiem. Es allaž esmu zinājis, ka nepieciešams vienīgi mazliet laika un es tikšu atzīts.

-    Leandra šobrīd satiekas ar kādu citu.

Dilana acīs iegailējās dusmas. Viņa roka savilkās dūrē.

-     Ar to veco kraķi Tērneru? Viņš Leandrai varētu būt tēvs!

Maks saviebās. Tas vecais kraķis, kā viņš atcerējās, bija tikai divus vai trīs gadus vecāks nekā viņš pats.

-    Šaubos gan, ka Tērners grasitos doties uz veco ļaužu pansionātu.

-    Nu, Leandrai viņš ir par vecu, tas nu ir skaidrs. Sasodīts, es nevaru saprast, ko Leandra viņā atradusi!

-    Man stāsdja, ka viņš esot jauks cilvēks, - Maks sacīja.

-    Man pilnīgi vienalga, cik jauks viņš ir. Viņam nav nekādu tiesību grozīties ap manu sievu.

-    Bijušo sievu, - Maks mierīgi aizrādīja.

-     Viņa ir mana sieva, sasodīts! - Dilans pielēca kājās. Viņš paķēra ar krāsu piesūcināto otu, ko bija turējis rokā, kad atvēra durvis, un trieca to pret nepabeigtu audeklu. - Es taču viņu mīlu, saprotiet!

Ma.ks uzlūkoja audeklu. Ota pašā centrā bija atstājusi koši purpursārtu plankumu. Tas ļoti līdzinājās asinīm.

Maks sacīja Keidijai, ka pirms vakariņām gribot pastaigāties. Pa šauru, līkumainu ielu viņi devās augšup pakalnā. Pār līci viņiem aiz muguras slīga krēsla. Maks gribēja apskafit māju Via Palatine, pirms saule pavisam norietējusi. Dažādās dienas stundās arī mājas šķita atšķirīgas. Varbūt krēslas brīdī šī nemaz tik jauka neizskatīsies.

-    Nu? - Keidija noprasīja. - Ko tu domā par Dilanu?

-    īsti nezinu. Viņš ir mākslinieks, kurš pārliecināts, ka tūlīt, tūlīt kļūs slavens. Viņš ir vīrietis, kuram nepatīk, ka viņa bijusī sieva sadekas ar citu vīrieti.

-    To mēs jau zinājām.

-     Reizēm ir ļoti grūti atšķirt sliktos puišus. Daudzi no viņiem ir ļoti labi iemācījušies nomaskēties.

-    Bet kā tev šķiet, vai viņš varētu būt bīstams?

Maks atcerējās dusmās mesto otu un asinssarkano plankumu uz nepabeigtās gieznas.

-    Iespējams.

Keidija strauji apstājās.

-    Tiešām?

-    Pavisam noteikti nevaru pateikt. Es neesmu psihiatrs. Tomēr mums vajadzētu viņu uzmanīt. )a viņš parādīsies Fantompointā, pasaki man!

Keidija neizskatījās apmierināta, bet viņa noteikti bija sapratusi, ka šobrīd necik daudz nevarēja iesākt.

-    Nu labi. Paldies, ka-pavēroji viņu!

-    Kāda runa! Es to pievienošu rēķinam.

Keidija veltīja viņam dusmīgu skatienu un tad pagriezās, lai aplūkotu ielu.

-    Un vispār - kurp mēs ejam?

-    Netālu no šejienes ir kāda māja. Man ienāca prātā paskatīties, kā šajā diennakts stundā tā izskatās.

Keidija jau pavēra lūpas, lai uzdotu nākamo jautājumu, bet Makam par pārsteigumu tomēr neko neprasīja. Viņa tikai sekoja Makam līdz pat ielas galam, kur pakalnā graciozi slējās māja ar elegantām arkām un skatu uz līci.

Viņi apstājās un raudzījās, kā pēdējie rietošās saules stari nelielās villas sienas vērš samtaini zeltainas.

-    Tā ir skaista, - Keidija nočukstēja.

Maks nodomāja, ka viņam bijusi taisnība. Šajā diennakts laikā gan māja, gan šī sieviete kopa izskatījās patiesi lieliski. Maks jau iepriekš bija gandrīz pārliecināts, ka tā būs.

22

Rendala uzaicinājums pusdienās Keidiju pārsteidza. Viņš uzradās neilgi pirms pusdienlaika, kad Keidija jau grasījās doties prom no mazās galerijas Via Appin.

-    Man ar tevi jāaprunājas, Keidij.

Keidija viņa balsī izdzirdēja satraukumu un saprata, ka viņai neatliek nekas cits kā piekrist.

-    Leandra, lūdzu, piezvani Makam un pasaki, ka es pusdienās mājās nebūšu!

-    Tūlīt! - Leandra pasniedzās pēc telefona.

Makam viņas nepietrūks, Keidija nodomāja, ieiedama jahtkluba restorānā. Visu rītu viņš bija sēdējis kabinetā pie sava datora un telefona. Keidija zināja, ka viņš sadarbojas ar Embrozu, lai parakņātos dziļāk Džonatana Ārdena pagātnē.

Viņa apsēdās pie galdiņa Rendalam iepretī un nevērīgi palūkojās apkārt. Pie galdiņiem bija sapulcējusies izsmalcināta publika. Skats uz līci, kuru izraibināja krāsainas bu- rulaivas, šodien bija īpaši pievilcīgs.

Keidija atkal pievērsa uzmanību Rendalam, nopēdda- ma viņu pa to laiku, kamēr viņš sarunājās ar viesmīli. Viņa centās būt objektīva. Rendalam gan piemita savi trūkumi, tomēr nebija iespējams iztēloties viņu par lielas krāpšanas vaininieku, kam klāt vēl nāca slepkavība. Viņa taču reiz bija precējusies ar šo vīrieti. Protams, viņu laulība bija galā jau pirms medusmēneša beigām, bet tik ļoti gan Keidija viņā nebija varējusi kļūdīties.

Tomēr, ja tā padomāja, viņa taču nebija izpratusi Ren- dala jūtu dziļumu pret Brūku, līdz bija par vēlu, Keidija sev atgādināja. Varbūt bija ari kas cits paslēpts aiz viņa dvēseles slēgtajām durvīm. Ikvienam bija savi noslēpumi.

Vīrieši sagādāja raizes arī tajā ziņā, ka viņus nepavisam nebija tik viegli izprast kā sešpadsmitā gadsimta bruņutērpu vai divsimt gadu vecu krūku.

Viesmīlis nozuda izpildīt pasūfijumu. Rendals viegli pasmaidīja.

-    Gluži kā vecajos laikos, - viņš sacīja un saka spēlēties ar nazi.

-     Ne gluži. - Keidija pāri galdam uzlūkoja Rendalu. - Kāds ir šo pusdienu iemesls?

-     Es gribēju tevi satikt. Vienatnē. Bez īstona, kurš visu laiku grozās tev apkārt gluži kā miesassargs. Kas gan tur būtu tik dīvains?

-    Nebiju pamanījusi, ka viņš man visu laiku grozās apkārt.

Rendala mute sašķiebās.

-     Dieva dēļ, viņš taču dzīvo ar tevi vienā mājā! Vai to nesauc par grozīšanos apkārt?

Keidija noklepojās.

-    Nu, mēs taču esam iecerējuši saderināties.

-    To tu jau teici. Vai tu nepateiktu, ko tādu tu viņā saskati?

-    Nē, nepateikšu. Es neierados šeit, lai apspriestu savas attiecības ar Maku. Tu sacīji, ka gribot ar mani aprunāties. Tad runā!

Rendala žoklis saspringa

-    Tavas attiecības ar īstonu ir viens, ko mums vajadzētu apspriest.

-    Ak tā? Kāpēc?

-    Tāpēc, ka viņam būs zināma daļa jaunajā kompānijā "Chatelaine-Post", ja tu nopietni domā ar viņu precēties. - Rendals vēl ciešāk satvēra nazi. - Keidij, vai esi pārliecināta, ka viņš būs īstais?

Kaut arī Keidijas garastāvoklis bija diezgan drūms, viņa pasmaidīja.

-    īstāka par Maku īstonu nemaz vairs nevar būt.

-     Vai esi pārliecināta, ka viņš tevi nelenc tikai "Chatelaine" dēļ?

-    Rendal…

-    Tev jāatzīst, ka tas viss noticis it kā pārāk piepeši. Līdz bērēm tu pat ne reizes nepieminēji, ka tev ir nopietnas attiecības ar kādu vīrieti.

-    Kopš šķiršanās mēs abi nemaz neesam pārāk bieži runājušies.

-    Varbūt ne, bet es joprojām saglabāju ciešas saiknes ar tavu ģimeni. Regulāri aprunājos ar Silviju un Leandru. Ari viņas līdz pašām bērēm neko par īstonu nezināja. - Ren- dals gausi nolika nazi uz galda. - Es neesmu vienīgais, kas nobažījies par tavām attiecībām ar viņu.

-     Manas attiecības ar Maku īstonu nepavisam neattiecas uz tevi, - Keidija atcirta. - Klau, es zinu, ka tu esi nobažījies par mani, tomēr bažām nav pamata. Es zinu, ko daru.

-    Vai esi par to pārliecināta?

Keidija paraustīja plecus.

-    Cik vien pārliecināta varu būt. Un tu? Vai tu satiecies ar kādu?

Rendals pakradja galvu.

-    Esmu pārāk aizņemts ar apvienošanās projektu.

-    Leandra apgalvo, ka tev kopš mūsu šķiršanās neesot nopietnu attiecību. - Keidija impulsīvi pasniedzās pāri galdam, uz mirkli pieskardamās Rendala rokai. - Vai Brukas dēj tu grasies uz visiem laikiem atteikties no dzīves?

Piepeši Rendala sejas izteiksme kļuva apņēmības pilna.

-    Ne uz visiem laikiem.

-    Izklausās noslēpumaini.

Rendals viņu uzlūkoja ļoti mierīgi.

-    Kad tiks apstiprināta apvienošanās, viss būs citādi.

-    Tu tā domā?

-   Jā, - Rendals vēsi atteica. - Tad viss būs pavisam citādi.

Pār Keidijas muguru pārskrēja salti drebuļi.

-     Kāpēc gan lai pēc "Chatelaine" un Ostrija un Pousta galerijas apvienošanās mainītos tavas attiecības ar Brūku?

-    Vai esi lasījusi apvienošanās līguma projektu?

-            Esmu to pārskatījusi. Nevaru gan apgalvot, ka būtu to sīki izpētījusi. Šādu lietu analizēšana Silvijai padodas daudz labak nekā man. Kāpēc tu jautā?

Rendala seja saspringa.

-    Tāpēc, ka šī apvienošanās pārdalīs visas kārtis. Pēc apvienošanās tā būs pavisam jauna spēle.

-    Kā to saprast?

-     Pēc šā līguma no jauna tiks ievēlēta uzņēmuma padome. Arī balsstiesīgās akcijas tiks sadalītas citādi. Tas ir sarežģīti. - Viņš nevērīgi pamāja. - Lai to tagad paskaidrotu, būtu vajadzīgs pārāk ilgs laiks. Bet tici man, ja pēc apvienošanās divi vai trīs cilvēki, kam piederēs lielākā daļa akciju, izveidos koalīciju, tad viņi varēs noteikt, kurš sēdēs uzņēmuma vadītāja krēslā.

Keidija piepeši saprata.

-    Tad tāpēc tu tik dedzīgi vēlies panākt apvienošanos, vai ne? Tu tajā saskati iespēju atbrīvoties no Stenforda kundzības pār Ostrija un Pousta galeriju.

-    Sasodīts, tev taisnība! - Rendala acīs atvizēja drūmas cerības. - Tas nekrietnelis vairs nevarēs pavēlēt. Kad Stenfords aptvers, ka viņš vairs nebūs uzņēmuma vadītājs, viņš uzklausīs manu piedāvājumu un pārdos savas akcijas man.

-    Man kļūst skaidra šī aina.

-    Tiešām? Vai tu tiešām saproti, ko man tas nozīmē? Ši kops mammas nāves man ir pirmā iespēja atgūt kontroli pār Ostrija un Pousta galeriju. Es nepieļaušu, lai kaut kas nostātos ceļā maniem plāniem. Un tev man jāpalīdz.

Rendals paliecās uz priekšu un salika rokas uz galda.

-    Es gribu, lai tu man apsolītu, ka balsosi par apvienošanos.

:i2.s

Keidija aptvēra, ka viņš gandrīz trīc no satraukuma. Šī viņa spriedze radīja Keidija bažas. Kamēr viesmīlis uzlika uz galda maizes groziņu un nelielu trauciņu ar smaržīgu olīveļļu, Keidija klusēja. Tad viņa dziļi ievilka elpu.

-     Labi, es saprotu, kāpēc apvienošanās ir svarīga tev. Tagad pastāsti, kāpēc to vēlas Stenfords.

Rendals izelpoja, izgrūzdams spēju un skarba pretīguma pilnu skaņu.

-     Kā tu domā, kāpēc gan lai viņš to gribētu? Viņš to uzskata par iespēju palielināt savus ienākumus un savu ietekmi. Apvienošanās sniegs jaunas paplašināšanās iespējas. Tā nozīmēs straujākus tempus. Tā piesaistīs lielākus, daudz nozīmīgākus klientus un darījumus.

-    Bet viņam nāksies sadarboties ar uzņēmuma padomi, kuru viņš nevarēs komandēt.

Rendals apmierināts pamāja.

-    Viņš uzskata, ka varēs kontrolēt arī jauno uzņēmumu, jo domā, ka arī pēc apvienošanās es joprojām uzklausīšu viņa pavēles, kā to allaž esmu darījis. Un tā ir taisnība, ka, apvienojot mūsu balsstiesīgās akcijas, mums galerijas "Cha- telaine-Post" uzņēmuma padomē būtu liela ietekme.

-    Stenfords cer, ka viņš varēs kontrolēt tavas akcijas?

-     Viņš cer, ka varēs kontrolēt mani. Un kāpēc gan lai viņš nedomātu, ka es turpināšu darīt to, ko viņš man liek, arī pēc apvienošanās? Es taču jau tik ilgi esmu izpildījis viņa pavēles, vai ne?

-    Bet "Chatelaine-Post" jaunajā drosmīgajā pasaulē taču viss būs citādi?

-    Ak jā, - Rendals klusi noteica. - Pavisam citādi.

-    Skaidrs.

-    Šo izdevību esmu gaidījis gadiem ilgi. Tu to zini, Keidij. Tev jāatbalsta šī apvienošanās. Man tā nav tikai iespēja atbrīvoties no Stenforda ietekmes. No šā darījuma atkarīgs it viss.

-    Kas ir "it viss"?

Rendals paraudzījās visapkārt restorānam un tad pieklusināja balsi.

-    Džordžs Lengvērts ir tuvu miršanai. Nav nekāds noslēpums, ka viņam vairs nav atlicis daudz laika dzīvot. Brūka viņu ir uzticīgi kopusi. Viņa ir izpildījusi savu sievas pienākumu. Bet, kad viņš būs miris, Brūka būs brīva. Es lūgšu viņu kļūt par manu sievu.

Keidija sēdēja nepakustēdamās.

-     Kņds gan apvienošanās projektam sakars ar taviem plāniem bildināt Brūku?

-     Džordžs viņai ir ļoti daudz devis. Kad viņš nomirs, Brūka būs bagāta sieviete. Es nevaru iet pie viņas ar tukšām rokām. Es negribu, lai kāds sacītu, ka precu Brūku viņas naudas dēļ.

-    Ak, ārprāts! Manuprāt, es saprotu, uz ko tu tēmē…

-     Kad es atbrīvošos no Stenforda, es varēšu kontrolēt viņa akcijas. Tās es grasos uzdāvināt Brūkai kāzās.

Maks pie vienas auss turēja telefona klausuli, pats pētīdams ar informāciju pārpilno datora ekrānu.

-    Labi, es to dabūju. Tiešām izskatās pēc banku rēķinu informācijas. Tu esi ģēnijs, Embroz.

-    Nē, es esmu konsultants. - Embrozs laimīgā apmierinātībā nodungoja klausulē. - Es dkko nosūtīju arī visus pārējos datus. Vai gribēsiet vēl kaut ko, kamēr es turpinu muļķoties ar šīm finanšu lietām?

-    Ar šo te pagaidām pietiks, ja kaut kas būs nepieciešams, es tev atkal piezvanīšu.

-    Katrā laikā. Vai jums tur ir printeris?

-Jā.

-    Kā jums šķiet, kad jums varētu gadīties man vēl kāds cits darbiņš?

-    Saprotams, ka es gribēju aprunāties ar tevi par iespēju padziļinād papētīt manu programmu. Paskaties, vai vari izgudrot, kā palielināt tās iespējas, un varbūt mēģini aizpildīt dažas nepilnības manā datu bāzē. Šī Ardena lieta ir atklājusi dažas ļoti lielas nepilnības. Tas varētu būt ilgtermiņa projekts. Vai tas tevi interesē?

-    Es jau ķēros tam klāt, bos.

Maks nolika telefona klausuli un deva datoram komandu izdrukāt iegūtos datus. Kad printeris sāka darboties, Maks atliecās krēslā ērtāk, salika kopā pirkstus un prātoja par nākamo soli. Daļēji gan viņš spēja izanalizēt finansiālo informāciju, tomēr viņš nebija profesionāls grāmatvedis. Viņam bija vajadzīgs speciālists, kas palīdzētu atšifrēt Ardena naudas apgrozījumu bankās. Un vēlams tāds speciālists, kuram par situāciju jau būtu zināms priekšstats.

Laimīgā kārtā pats ideālākais kandidāts šim darbam drīz ieradīsies vakariņās.

Gārdners uzlūkoja izdrukāto datu kaudzīti un sarauca pieri.

-    Es neesmu eksperts grāmatvedības izmeklēšanas lietās. Tur ir vajadzīgs profesionālis.

-     Pietiks, ja jūs no šiem datiem vispār spēsiet kaut ko izdabūt laukā, - Maks sacīja. - Bet varu saderēt, ka jūsu personiskās zināšanas "Chatelaine" un Pousta darījumos dod jums tādas priekšrocības, kādu grāmatvedim no malas pietrūktu.

-    Varbūt. - Gārdners piesardzīgi nopētīja izdrukātos datus. - Bet es neko negarantēju.

-    Skaidrs, - Maks noteica.

Keidija uzlika roku uz datu kaudzes.

-    Vienkārši izpēti tos! Tas arī ir viss, ko mēs lūdzam.

-     Es centīšos, cik būs manos spēkos. Bet ne uz kādiem spožiem atklājumiem neceriet. Esmu tikai grāmatvedis, nevis Šerloks Holmss.

-    Es tomēr nespēju noticēt, ka tante Vesta slepus veikusi pati savu izmeklēšanas darbu. - Silvija negaidīti piecēlās kājās un sāka staigāt pa dzīvojamo istabu. - Tomēr tas izskaidro daju viņas dīvainās uzvedības izpausmju pāris pēdējo mēnešu laikā. Kāpēc gan viņa par savām aizdomām neizstāstīja man?

-    Cik mēs varam spriest, viņa par tām ir stāstījusi Hetijai Vudsai - un arī tikai tāpēc, ka Vestai bija nepieciešama Hetijas profesionālā palīdzība, - Keidija klāstīja.

-     Nu, mēs visi zinām, ka Vesta bija ļoti noslēpumaina un ekscentriska. - Silvija veltīja Keidijai dusmīgu skatienu. - Bet tas neattaisno tevi, kāpēc neizstāstīji mums par savām aizdomām, ka kaut kas nepavisam nav kārtībā.

-            Varbūt arī nav, - Keidija atzina. - Bet, kamēr mēs nebijām runājuši ar Hetiju Vudsu, man savām aizdomām nebija nekādu pierādījumu. Es baidījos, ka visi mani uzskatīs par jukušu. Necerēju, ka mana teorija tiks uzņemta ar izpratni.

-     Es gan nevaru teikt, ka kaut ko īpaši saprotu, - Silvija nomurmināja. - Bet, ņemot vērā pierādījumus, mums nāksies šo teoriju izpētīt. Vai esat pārliecināti, ka Džonatans Ārdens sadarbojas ar kādu no Ostrija un Pousta galerijas?

-    Mēs pilnīgi droši nezinām, bet šķiet, ka tante Vesta par to bijusi pārliecināta, - Keidija sacīja. - Padesībā varbūt viņa pat uzskatīja, ka vainīgais varētu būt kāds no uzņēmuma vadības. Tas izskaidrotu faktu, kāpēc viņa ar savām aizdomām negāja taisnā ceļā pie Stenforda Felgrova. Tas izskaidro arī to, kāpēc viņa atlika balsojumu par apvienošanos.

Silvija sarauca pieri.

-    Viņa domāja, ka Felgrovs sadarbojas ar Ārdenu?

-    Vai varbūt viņa nosprieda, ka līdzdalībnieks uzņēmumā ir Rendals, - Gārdners pat pārāk izpalīdzīgi ierosināja. - Tas izskaidrotu, kāpēc viņa klusēja. Attiecībā uz Rendalu viņa allaž bijusi ļoti mīkstsirdīga. Viņa noteikti būtu vilcinājusies apsūdzēt Rendalu krāpšanā.

Maks saviebās un, klusi brīdinādams, pakratīja galvu uz Gārdnera pusi. Bet bija par vēlu. Keidija un Silvija jau bija pavērsušās pret Gārdneru.

-    Es atsakos ticēt, ka Rendalam par to būtu kaut kas zināms, - Silvija atcirta.

Gārdnera sejas izteiksme nocietinājās.

-    Nemaz nepajaujies uz to, ka vecais labais tēvocis Rendals nav vainīgs!

-    Es šoreiz piekrītu Silvijai, - Keidija klusi sacīja. - Rendals par krāpšanām neko nezina.

-    Ja runājam par Rendalu Poustu, neviena no jums nespēj spriest objektīvi. Es zinu, ka ir grūti iztēlodes savu bērnības draugu par noziedznieku, bet tas vēl nenozīmē, ka viņš nav vainīgs. - Gaidīdams atbalstu, Gārdners uzlūkoja Maku.

Maks paraustīja plecus.

-     Neuzskatu, ka mēs Poustu varētu izsvītrot no aizdomās turamo saraksta. Vismaz ne pagaidām.

Tagad bija viņa kārta nonākt divu niknu skatienu krustugunīs.

-       Mēģināsim domāt loģiski. - Keidija apstājās pie rakstāmgalda un pabungoja pa izdrukāto dokumentu kaudzīti. - Rendals simtprocentīgi vēlas panākt apvienošanos. Viņam tā ir ļod svarīga. Ticiet man! Es patiešām nedomāju, ka viņš atvēlētu laiku un enerģiju, lai iesaistītos smalki izstrādātā krāpšanā, kas pakļautu riskam viņa plānus apvienot "Chatelaine" un Ostrija un Pousta galeriju.

-     Tātad atliek Stenfords, - teica Silvija. - Nevaru gan apgalvot, ka man tas vīrieds patīk, bet jāatzīst, ka te darbojas tā pati loģika. Kālab gan lai viņš uzņemtos risku ar Ostrija un Pousta galerijas starpniecību pārdot atdarinājumus un viltojumus tieši tajā laikā, kad mēs cītīgi pētām viņa grāmatvedības dokumentus?

Gārdners viņu pārtrauca.

-     Es varu nosaukt vienu labu iemeslu, kāpēc vai nu

Rendals, vai Stenfords varētu ķerties pie viltojumu tirgošanas ar Ostrija un Pousta galerijas starpniecību.

-    Kādu iemeslu? - Keidija tūlīt noprasīja.

-    Lai segtu kases iztrūkumu, kas mums varētu likt, lai atsaucam apvienošanos, - Gārdners atteica.

Iestājās neilgs, sakāpināts klusums. Keidija un Silvija apmainījās skatieniem.

-    Laba doma, - Silvija noteica. Viņa nepacietīgi pamāja. - Galu galā es taču esmu tā izcilā uzņēmuma vadītāja. Man pašai vajadzēja par to iedomāties.

-   Šajā situācijā tu esi iesaisdta pārāk emocionāli, - Gārdners sacīja. - Ir grūti aptvert visu, ja šis viss ietver Vestas nekustamo īpašumu, kā arī iespēju, ka tavs vecais draugs Rendals ir blēdis. Nemaz jau nerunājot par pašu apvienošanās projektu.

-    Un tieši tāpēc mums ir nepieciešams, lai jūs tā īsti cītīgi pārskatītu informāciju, kas ir šajos dokumentos, Gārd- ner, - Maks teica. - Jums ne vien piemīt profesionāla pieredze, lai izprastu šos datus, bet ir arī atšķirīgs redzes viedoklis.

Gārdners paberzēja sev skaustu.

-    Ziniet, ja tā padomā, gan Stenfords, gan Rendals - abi varētu būt iejaukti viltojumu pārdošanā ar viņu kompānijas starpniecību. Ja Ostrija un Pousta galerija cenšas segt kases iztrūkumu, viņiem abiem būtu dibināts iemesls panākt, lai uzņēmuma finanšu stāvoklis potenciālās apvienošanās gadījumā izskatītos labs.

-    Stenfords varbūt, - Keidija iebilda, - bet ne Rendals.

-    Nekādā ziņā ne Rendals, - Silvija piebalsoja.

Gārdners pacēla skatienu pret griestiem un neteica neko.

Maks izvēlējās diplomātisku pieeju.

-ja veiksies, šie finanšu ieraksti mums varētu sniegt kādus norādījumus, kas patiesībā norisinās Ostrija un Pousta galerijā.

Gārdners, izskatīdamies daudz enerģiskāks, nekā bija pirms mirkļa, pasniedzās pēc dokumentu kaudzes.

-     Kādu laiciņu gan tas prasīs, bet es paraudzīšos, ko varu darīt lietas labā.

Silvija pagriezās, lai veltītu Makam pētošu skatienu.

-    Es nesaprotu, kā jūs iederaties šajā situācijā. Jūs mums sacījāt, ka esat biznesa konsultants. Bet šobrīd jūs vairāk izklausāties pēc kāda privātdetektīva. Kas šeit īsti notiek?

Pirms Maks paspēja atvērt muti, Keidija atbildēja viņa vietā.

-    Makam ir liela konsultāciju pieredze pazudušo un nozagto mākslas priekšmetu jomā, - viņa sacīja.

Silvija izskatījās skeptiski noskaņota.

-    Vai jūs esat konsultants drošības jautājumos?

-    Ne gluži, - Maks atsaucās. - Es darbojos ar informāciju. Kā jau Keidija sacīja, es meklēju pazudušus un nozagtus vai citādi noklīdušus mākslas un antīkos priekšmetus.

-    Un ko jūs darāt, kad nozudušos priekšmetus atrodat? - viņa salti pajautāja.

-    Es savu klientu uzdevumā cenšos tos atgūt.

-    Kādā veidā?

-            Reizēm pavisam vienkāršā veidā, noorganizējot pārrunas vai tirdzniecisku darījumu. Reizēm tas ir mazliet sarežģītāk.

-    Galu galā jūs tomēr esat un paliekat privātdetektīvs, - Silvija atcirta.

-    Es sevi vairāk uzskatu par tādu kā starpnieku.

-    Muļķības! Jūs esat izmeklētājs. - Silvija pagriezās pret Keidiju. - Tu viņu atvedi šurp tāpēc, ka nojauti kaut ko nelabu, vai ne?

-    Es skaidri nezināju, ka kaut kas nav kārtībā, - Keidija aizstāvēdamās atsaucās. - Man tikai bija tāda sajūta.

-    Sajūta? - Silvija ievaidējās. - Tu ar katru dienu aizvien vairāk atgādini tanti Vestu* Kas īsd ierosināja to tavu sajūtu?

Keidija noklepojās un, kā palīdzību lūgdama, uzlūkoja Maku.

-    To ir tā mazliet grūti izskaidrot.

-    Viņa uzskata, ka jūsu tante noslepkavota, - Maks pārdroši paziņoja.

Silvija un Gārdners raudzījās viņā kā apstulbuši.

-    Sasodīts! - Gārdners aizsmakušā balsī noteica. - Tāda iespēja gan man nekad pat prātā nebija ienākusi.

-    Noslepkavota… - Silvija uzlūkoja Keidiju. - Kas gan tev liek domāt, ka viņu kāds nogalinājis?

-    Es nezinu. - Keidija stivi piegāja pie loga.

Maks viņu vēroja.

-    Tā nu gluži nav taisnība.

Keidija nopūtās.

-    Nu labi, man šķita, ka viņas nāve varētu būt pārāk izdevīga.

-    Izdevīga? - Gārdners jautāja.

-    Apvienošanās dēļ, - Keidija paskaidroja. - Viņa bija pateikusi, ka prāto par nākamā mēneša padomes balsojuma atlikšanu. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk sāku apsvērt: varbūt kādam nav paticis fakts, ka viņas domas par šo darījumu varētu mainīties. Tante Vesta bija neaprēķināma. Neprognozējama. Ekscentriska. Un, ja viņa tā būtu vēlējusies, viņas spēkos būtu vispār atcelt šo apvienošanos.

-     Vai tu aptver, ko runā? - Silvija noprasīja. - Tu taču nedomā, ka kāds nogalinājis tanti Vestu tikai tādēļ, lai būtu pārliecināts, ka šis darījums notiks?

-    Nu labi, varbūt es mazliet pārspīlēju, - Keidija nomurmināja. - Un laikam jau man nebija taisnība. Ja arī viņa tika nogalināta, tad visdcamāk tāpēc, ka viņa atklāja Džonatana Ārdena blēdības.

Silvija centās saņemties.

-    Tomēr tas, ka tev vispār ienāca galvā doma par slepkavības iespējamību…

-     Katrā ziņā nevienu no ģimenes locekļiem nepārsteidza, - Gārdners klusi noteica.

Keidija novērsa skatienu. Viņa sāka ar plaukstām berzēt rokas. Šī atziņa Makam iedūra kā ar nazi.

Viņš izslējās un, piegājis Keidijai aiz muguras, uzlika rokas uz viņas pleciem.

-    Tas bija tāpēc, ka viņa noslīka, vai ne? - viņš ierunājās. - Tāpēc ka todien pie ezera, kad tev bija četrpadsmit, tu gandrīz vai aizgāji bojā tādā pašā veidā. Tieši tāpēc viņas nāve tevi tik dziļi satrieca un lika uzdot jautājumus.

Keidija saslēja augšup plecus.

-     Varbūt. Bet galvenais faktors bija laiks. Es nespēju

u,s

sevi pārliecināt, ka viņas nāvei nav nekāda sakara ar apvienošanos. Krāpšanu sērija man pat nebija ienākusi prātā.

-    Ja Vestai būtu izdevies atmaskot šo krāpšanu, tas noteikti izslēgtu jebkādu sadarbošanās iespēju starp "Chatelaine" un Ostrija un Pousta galeriju. - Gārdners izskatījās domīgs. - Šaubos, vai Felgrovs būtu varējis atrast kādu "Chatelaine" aizvietotāju. Sasodīts, varbūt apvienošanās tomēr ir kvalificējama par motīvu.

Silvija strauji pagriezās.

-     Tikai nesaki man, ka tu noticēji Keidijas teorijai par slepkavību un sazvērestībām!

Gārdners paraustīja plecus.

-    Nauda allaž bijusi viens no slepkavību mofiviem, un šajā darījumā ir iejaukta liela nauda.

Keidija pagriezās, lai viņu uzlūkotu.

-    Paldies par atbalstu! Vismaz man izskatījās, ka tas līdzinājās atbalstam.

-    Kam tad domāti svaiņi?

* >

23

Lengvērtu māja bija milzīga, kolonnām rotāta ēka augstu pakalna galā. No tās pavērās pat vēl iespaidīgāks skats nekā no villas, atklājot skatienam gan Tiburonu, gan Zelta Vārtu tiltu. Keidija stāvēja pie stiklotās dzīvojamās istabas sienas un vēroja, kā līcī rotājas saule. Gaisma šķita iešau- jamies ūdenī un atlecam no tā, ne reizes nepieskaroties ūdens virsmai. Ne arī šīs lielās mājas iekšpusei, Keidija nodomāja.

Klusums viņai aiz muguras ieilga. Saimniecības vadītāja, kura pirms brīža ieveda viņu šajā istabā, bija nozudusi.

Keidija novērsa skatienu no ainavas, lai izpētītu plašo telpu, kurā viņa stāvēja. Ikkatru vietiņu aizņēma neskaitāmi daudz mākslas un antīko priekšmetu, šķietami izstumjot no telpas jebkādu tai pieejamo gaismu. Antīkās lietas visu māju ietina gluži kā tumšā miglā. Varbūt tā, kas kutināja nervus, bija tuvās nāves svinīgā gaisotne. Tā gluži kā neredzama migla pildīja visu istabu.

Keidija nodrebēja. Tā nebija laba zīme. Viņa palūkojās pulkstenī.

-    Paldies, ka dk ātri varējāt ierasdes, - pie durvīm atskanēja Brūkas Lengvērtas balss.

Izdzirdot maigo, nazālo balsi, Keidija mazliet satrūkās. Viņa strauji pagriezās. Rendala lielā mīlestība bija gara auguma sieviete ar patricietes vaibstiem. Viņas medus krāsas matu sakārtojumā bija izmantots šinjons, kas tikai uzsvēra viņas saspringto, atturīgo sejas izteiksmi. Viņa bija uzvilkusi bālas krēmkrāsas zīda blūzi un elegantas kamieļ- vilnas bikses. Pie ausīm un ap kaklu neuzkrītoši iemirdzējās zelts.

-    Es saņēmu jūsu ziņu, - Keidija sacīja. - Kā varu jums palīdzēt, Lengvērtas kundze?

-    Lūdzu, sauciet mani par Brūku! Varbūt apsēdīsieties?

Keidija piesardzīgi atslīga uz dīvāna maliņas. Viņa cerēja, ka Brūka nav viņu ataicinājusi šurp tādēļ, lai saņemtu profesionālu novērtējumu seno priekšmetu kolekcijai, kas izspieda no telpas visu gaismu.

-    Vai vēlaties kafiju? - Brūka piedāvāja.

-     Nē, pateicos. - Keidija izlikās vēlreiz paraugāmies pulkstenī. - Man nav pārāk daudz laika.

-Jā, protams. Es jūs ilgi neaizkavēšu. Nojaušu, ka jums šī saruna nebūs viegla. Bet arī man ir smagi par to runāt.

Tikai, lūdzu, neprasiet, lai es novērtētu jūsu kolekciju! Jūsu vīrs pat vēl nav miris, bez tam es neuzņemos nāvei tuvu cilvēku kolekciju pārdošanas starpnieces funkcijas. Bet, ja tas nebija Brūkas telefona zvana iemesls, tad atlika vēl tikai viena iespēja.

-    Vai tam būs kāds sakars ar Rendalu? - Keidija piesardzīgi ierunājās.

-    Kā jūs uzminējāt?

-    Rendals ir vienīgais, kas mums abām kopīgs.

-    Jā, protams, - Brūka turpināja, - es šodien lūdzu jūs ierasties tāpēc, ka esmu par viņu neizsakāmi noraizējusies. Es zinu, ka viņš ir jūsu draugs un ka jūs vēlat viņam to labāko, lai gan jūsu abu laulība izjuka.

-    Līdz zināmai robežai mēs esam draugi.

-    Jūs taču saprotat, ka viņš ir kā apsēsts ar Ostrija un Pousta galerijas un "Chatelaine" apvienošanos?

-    Jā, es zinu, ka tā viņam ir svarīga.

-     Diemžēl vairāk nekā tikai svarīga. Viņš ir kā apsēsts ar mērķi apvienot abas kompānijas. Es baidos tā runāt, bet nezinu, kur vēl es varētu griezties. - Brūka apklusa, it kā cenzdamās savaldīties. - Es baidos par to, ko viņš varētu izdarīt, ja šī apvienošanās nenotiks.

Keidija sastinga.

-    Par ko jūs runājat?

-    Rendals ir pārliecināts, ka šī apvienošanās ir vienīgais veids, kā viņš varētu atgūt kontroli pār Ostrija un Pousta galeriju un atbrīvoties no sava patēva ietekmes. Viņš ienīst Stenfordu Felgrovu. Esmu pārliecināta, ka jūs pati to zināt. Ja šī apvienošanās nenotiks…

-    Par ko tieši jūs baidāties, Brūka?

-     Pēdējo gadu laikā Rendals ir pārcietis milzum lielu stresu. Viņš ļoti smagi pārdzīvoja šķiršanos.

-     Man jau arī tas nebija nekāds patīkamais piedzīvojums.

Brūka piesarka.

-    Nē, protams, ne. Es saprotu, ka jūs abus tas traumēja. Bet jums bija citādi.

-    Tiešām?

-     Mēs abas zinām, ka jūs nebijāt dziļi iemīlējusies Ren- dalā, un ir acīm redzams, ka jums nebija arī neviena cita. Jūsu sirds netika salauzta. Protams, šīs laulības bija kļūda, tomēr tāda kļūda, ko jūs diezgan viegli varējāt labot.

-     Gluži kā viens no neciešamajiem dzīves ceļa sastrēgumiem, vai ne?

Acīm redzamā spriedze Brūkas pievilcīgajā sejā kļuva vēl vairāk pamanāma. -

-     Es necenšos noskaidrot to, kas nodka. Bet jums jāsaprot, ka gan laulība, gan tās šķiršana Rendalu ietekmēja vairāk nekā jūs.

-    Vai tiešām?

-    Viņš bija izmisis. Viņu tik ļoti mocīja vainas izjūta. Vai tad jūs nesaprotat? Viņš visā vaino sevi.

-    Rendals vaino sevi tāpēc, ka mūsu laulība izjuka? Tas nu man ir kaut kas jauns.

Brūka vispirms apmulsa, tad viņas sejā parādījās skumīga līdzjūtība.

-    Piedodiet! Tas nebija gluži tas, ko es biju domājusi.

-    Ā, es sapratu. Viņš jūtas vainīgs tāpēc, ka, steigšus apprecoties ar mani, viņš pats zaudēja iespēju apprecēties ar jums.

-    Es esmu tā, kam būtu jāuzņemas tās vainas smagums, - Brūka nočukstēja. - Es biju tā, kura aizgāja no Rendala, tāpēc ka, manuprāt, viņš bija pārāk apsēsts, cenzdamies iegūt kontroli pār mantojumu, kas, pēc Rendala domām, pienācās viņam. Es baidījos, ka viņa vienpersoniskā apņemšanās mazināt Stenforda Felgrova ietekmi uz Ostrija un Pousta galeriju iznīcinās jebkādas cerības uz laimi mūsu personiskajās attiecībās.

-    Un tāpēc jūs pievērsāties Džordžam Lengvērtam.

-    Džordžs ir brīnišķīgs, sirsnīgs, uzmanīgs cilvēks. Bet es gandrīz tūlīt pat aptvēru, ka laulības ar viņu ir šausmīga kļūda. Tomēr tad jau bija par vēlu kaut ko mainīt. Viņam bija diagnosticēts vēzis. Es nevarēju viņu pamest. Un Rendals pa to laiku bija apprecējies ar jums. Mēs abi bijām slazdā.

-    Likteņa piemeklētie mīlētāji.

Brūkas sejā pavīdēja sāpjpilna izteiksme.

-    Lūdzu, nekļūstiet ironiska! Es saprotu, ka diez vai jūs man pārāk jūtat līdzi, bet es zinu, ka savdabīgā veidā jums vēl arvien nav vienaldzīgs Rendals.

-    Savdabīgā veidā?

Brūka saminstinājās.

-    Rendals man paskaidroja, ka spēcīgu jūtu ziņā jūs esot ļoti līdzīga savai vectēva māsai.

-   Ar to domājot, ka es esmu salta, pavēlnieciska, nespēju izjust dedzīgu kaisli un tā tālāk?

Keidijai par pārsteigumu Brūkas sejas izteiksmē parādījās mulsums.

-    Spēcīgu jūtu ziņā ikviens ir citāds.

-    Varbūt mums vajadzētu atgriezties pie iemesla, kāpēc jūs mani šodien ataicinājāt. Jūs varētu skaidri pateikt, ko no manis vēlaties.

Brūka piegāja pie tuvākā krēsla un apsēdās. Viņas balss kļuva klusāka, bet uzstājīgāka.

-    Es gribēju būt pārliecināta, ka jūs saprotat, cik svarīgi, lai izdotos šī apvienošanās. Protams, abām kompānijām tā ir lieliska izdevība, bet tā ir būtiska Rendala emocionālajai labklājībai.

-     Vai jūs gribat teikt, ja apvienošanās neizdosies, viņš varētu zaudēt garīgo līdzsvaru? Ka viņš varētu ieslīgt klīniskā depresijā vai tamlīdzīgi?

Brūka ļoti cieši sažņaudza klēpī rokas.

-    Es nezinu, ko viņš iesāks, ja apvienošanās neizdosies. Tas arī mani biedē.

Durvīs, kas atdalīja dzīvojamo istabu no plašās priekštelpas, parādījās kāds vīrietis. Viņš bija ģērbies baltās biksēs, baltā kreklā un baltās kurpēs ar mīkstām zolēm. Ap kaklu viņam karājās stetoskops.

-    Atvainojiet, ka iztraucēju, Lengvērtas kundze!

Brūka strauji pagriezās krēslā, un viņas acis bažās satumsa.

-    Kas noticis, Kevin?

-    Jūs lūdzāt, lai jums nekavējoties ziņoju, ja Lengvērta kunga stāvoklī parādās jebkādas pārmaiņas.

No Kevina drūmās sejas izteiksmes Keidija noprata, ka pārmaiņas Džordža Lengvērta stāvoklī, lai kādas tās būtu, nav uz labo pusi.

Brūka jau bija piecēlusies kājās.

-    Jā, pateicos, Kevin! - Viņa jau bija pārgājusi gandrīz pāri istabai, kad šķita atceramies Keidijas klātbūtni. - Vai jūs mani atvainosiet? Džila jūs pavadīs laukā.

-    Neuztraucieties! Es pati varu atrast ceļu. - Keidija piecēlās no dīvāna un paņēma savu somiņu.

Brūka īsi pamāja un tad nozuda kopā ar Kevinu.

Keidija šķērsoja milzīgo dzīvojamo istabu un izgāja priekštelpā. Tikusi saulē, viņa aizvēra durvis, atstājot to otrā pusē pārdomu pilnās ēnas, kas raksturoja gan vecumu, gan nenovēršami tuvo nāvi, kas pildīja Lengvērtu namu.

-     Man šķiet, ka esmu jau kaut kur redzējis tos finanšu datus par Ārdenu, kurus jūs man iedevāt, - Gārdners pa telefonu sacīja Makam. - Parādās zināma shēma. Tomēr man būs nepieciešama zināma papildu informācija.

-    Kāda informācija? - Maks jautāja.

Gārdners uz mirkli apklusa.

-    Vispār mēs varētu sākt ar acīm redzamajiem aizdomās turamiem. Vai varat man dabūt Stenforda Felgrova un Rendala Pousta banku un kontu informāciju?

Maks iedomājās, cik smieklīgi viegli Embrozam Vandeikam bija izdevies internetā uzzināt par Džonatana Ārdena finanšu darījumiem.

-    Diezin vai tas varētu radīt kādas problēmas.

-    Es nejautāšu, kāpēc tas neradīs problēmas, - Gārdners sausi noteica. - Man to labāk nezināt.

-    Gluži manas domas. Pirmais, ko es iemācījos, strādājot ar patiesi labu ārštata konsultantu, ir neuzdot pārāk daudz jautājumu. - Maks izdzirdēja atskanam villas parādes durvju zvanu. - Man ieradušies ciemiņi. Vai jums vēl kas vajadzīgs?

:U6

-    Šobrīd ne.

-    Tādā gadījumā parunāsimies vēlāk.

Durvju zvans atskanēja vēlreiz. Maks nolika klausuli, piecēlās kājās un izgāja no kabineta. Nokļuvis priekštelpā, viņš atvēra durvis.

Smaidīdams savu eleganto smaidu, pie durvīm stāvēja Stenfords Felgrovs.

-     Nospriedu, ka varētu jūs ieinteresēt ar kādu golfa raundu, Iston.

-    Kāpēc gan ne? - Maks atteica. - Es te tāpat neko aizraujošu nedaru.

Tikai cenšos tev piešūt krāpšanu un varbūt arī slepkavību, viņš klusībā piebilda. Bet uz kādu laiku viņš varētu no tā ari atrauties, viņš nodomāja. Ar šo problēmu šobrīd nodarbojās daži ļoti gudri cilvēki. Un kas zina, ko viņš varētu uzzināt, kopā ar Stenfordu Felgrovu uzspēlējot golfu?

Maks un Keidija stāvēja uz terases un runāja par Brūku Lengvērtu.

-    Manuprāt, viņa bija patiesi nobažījusies par Rendala iespējamo reakciju, ja apvienošanās neizdotos, - Keidija sacīja. - Man bija tāda sajūta, ka, pēc Brūkas domām, neizdošanās gadījumā viņš varētu zaudēt prātu. Viņa par to runāja ļoti nopietni, Mak.

Domādams par tikko uzzināto, Maks pētīja saulrietu.

-     Varbūt viņa tikai mēģināja spiest uz emocionālajām sdgām, jo cerēja, ka tādējādi pamudinās tevi balsot par apvienošanos?

-    Varbūt. Bet izklausījās, ka viņa runātu no sirds, Mak.

-     Vai tu domā, ka pēc vīra nāves viņa plāno apprecēties ar Poustu?

-    Es, protams, tik āķīgu jautājumu viņai neuzdevu, bet nejustos pārsteigta, ja tāds būtu viņas nodoms.

-    Hmm…

-    Ko nozīmē "hmm"?

-    Tas nozīmē - ja tev taisnība, tad mums derētu tavam slepkavībā aizdomās turamo sarakstam pievienot Brūku Lengvērtu.

Keidija sastinga. Un tad viņa strauji pagriezās.

-    Vai tu runā nopietni?

-    Ja viņas jūtas pret Rendalu ir tik dziļas, kā tu apgalvo, tad viņai bija spēcīgs motīvs, lai gribētu nodrošināt, ka apvienošanās izdodas.

-    Mīlestība?

-     Daudz ticamāk, ka viņas motīvs bija parūpēties, lai Rendals Pousts beidzot iegūtu kontroli pār jauno un apvienoto "Chatelaine" un Ostrija un Pousta galeriju.

-     Es gan nezinu, Mak. Es nespēju iztēlodes Brūku par slepkavu.

-    Viņa jau reiz apprecējās naudas un sabiedriskā stāvokļa dēļ. Kāpēc gan lai viņa nevēlētos to atkārtot?

Keidija pakratīja galvu.

-    Var jau būt, ka viņa nemīl Džordžu Lengvērtu, tomēr, manuprāt, viņa tam ir ļoti pieķērusies. Es redzēju viņas seju, kad ārsts atnāca paziņot, ka Džordžam kļuvis sliktāk. Viņa ir apņēmusies rūpēties par Džordžu līdz pat viņa mūža beigām. Neaizmirsti, ka viņa būtu varējusi izšķirties no Lengvērta, kad viņam dka diagnosticēts vēzis, bet viņa to nedarīja, palika kopā ar viņu.

-     Brūka droši vien paredz, ka mantos labu daļu no Lengvērta īpašuma. Galu galā viņa būs labāk nodrošināta kā Lengvērta atraitne, nevis kā viņa šķirtā sieva.

Keidija par to padomāja.

-    Nu labi, tavi spriedumi skan loģiski. Vai esi saņēmis kādu ziņu no Gārdnera?

-    Viņš vēl joprojām strādā ar finanšu dokumentiem, kurus sagādāju.

-    Kā veicās golfa raundā?

-   Apmēram tā, kā varēja sagaidīt. Lielāko daļu laika Felgrovs man sniedza finansiālu lekciju par "Chatelaine" un Ostrija un Pousta galerijas apvienošanos. Šķiet, viņš nosprieda, ka man ir dibināta interese, lai apvienošanās izdotos, ja es grasos ar tevi apprecēties.

Keidija sarauca degunu.

-    Pēc viņa domām, tu precēsies ar mani tāpēc, ka esmu saistīta ar "Chatelaine"?

-    Ahā!

-    Kāds nekrietnelis! Tomēr neteikšu, ka es justos ārkārtīgi pārsteigta.

-     Cilvēki bieži pieņem, ka ari citiem ir tāda pati motivācija dažādos jautājumos kā viņiem pašiem, - Maks sacīja. - Manuprāt, var droši teikt, ka Stenfordam Felgrovam tie ir finansiāli apsvērumi.

-    Par to es ne mirkli nešaubos.

-    Un es par Felgrovu uzzināju vēl kaut ko interesantu, - Maks piebilda.

-    Un tas būtu?

-    Viņš golfā blēdās.

***

Keidija nojauta viņa klātbūtni mantu glabātavas durvīs tieši tobrīd, kad viņa pacēla bagātīgi zeltītās porcelāna lādītes vāciņu. Viņa saspringa, tad palūkojās pār plecu.

Maks stāvēja, vērodams viņu ar to ziņkārīgo, pētošo skatienu, kas Keidijai vienmēr stipri atgādināja enerģiju, kura strāvoja starp viņiem abiem.

-    Man šķita, ka tu esi aizņemts pie sava datora, - viņa sacīja.

-     Nolēmu uztaisīt pārtraukumu. - Viņš pavirzījās dziļāk mantu noliktavā. - Kā noprotu, tu meklē Mūķenes atslēgu jostu?

-Jā.

-    Esi atklājusi, ka tā tev ir svarīga, jā?

-    Protams, tā ir svarīga. Tā ir neizsakāmi vērtīga.

-    Bet tas taču nav īstais iemesls, kāpēc tu tik ļoti vēlies to atrast.

Keidija nopūtās.

-     Nē. - Viņa vilcinājās, īsti nezinādama, kā izskaidrot savu interesi. Piepeši viņai šķita svarīgi, lai Maks to saprastu. - Man ir tāda sajūta, ka, to atradusi, es atklāšu atbildes uz dažiem jautājumiem, kādi man allaž bijuši par Vestu.

-    Kādi ir šie jautājumi?

-Cilvēki uzskata, ka viņa bija salta un nejūtīga. Ikviens apgalvo, ka vienīgais, kas viņai jebkad bijis tuvs, ir "Chatelaine".

-    Lielākā daļa pierādījumu šķietami norādītu, ka vispārējais pieņēmums ir pareizs.

-    Es zinu, bet…

-    Bet - kas? - Maks jautāja.

Keidija pavisam gausi aizvēra lādītes vāciņu.

-    Vienmēr esmu uzskatījusi, ka nezin kad - sen, sen - atgadījies kas tāds, kas viņu padarījis tādu. Es nedomāju, ka viņa bija salta. Ne gluži. Ne jau dziļi sirdī. Manuprāt, viņa apslēpa savas emocijas, jo gribēja sevi pasargāt.

Maks paraustīja plecus.

-    Tu taču pazini savu tanti. Es gan ne.

-    Jā. - Keidija paņēma lādīti un uzmanīgi atlika to vitrīnā. - Es viņu pazinu. Un tāpat pazina arī visi pārējie ģimenes locekļi. Viņi visi man apgalvo, ka es viņai ļoti līdzinoties.

-    Viņi visi kļūdās.

-     Es sev nepārtraukti cenšos iegalvot to pašu. - Viņa strauji pagriezās pret Maku. - Man nevajadzēja tevi iejaukt, Mak. Viss ir pārāk personiski. Un tā nav tava problēma.

Maks pagājās viņai pretī.

-    Es nevaru iedomāties citu vietu, kur šobrīd labprātāk gribētu atrasties.

Viņš saņēma Keidijas seju rokās un noskūpstīja viņu uz lūpām, pirms viņa paspēja bilst kaut vārdu. Keidija ieel- sojās un apskāva Maku. Šajā apskāvienā izpaudās tik enerģiska dedzība, kam noteikti bija lielāks sakars ar parastām vecmodīgām bažām nekā ar seksuālo iekāri.

-Mak!

-    Jā. - Viņš pievilka Keidiju sev tuvāk un noglāstīja ar plaukstu viņas muguru.

Šis glāsts Keidiju tā nomierināja, kā to nekad nebūtu spējusi ne tablete, ne jogas vingrojumi. Keidija juta, ka viņa apskāvienos atmaigst. Maks viņu vēlreiz noskūpstīja. Viņa ar pirkstu galiņiem pieskārās Maka skaustam un sajuta viņa atsaucību.

Alkas un cerības viņā pieņēmās spēkā. Uzliesmoja kaisle. Sāka mutuļot enerģija.

24

Gārdners nolika pildspalvu uz finanšu dokumentu kaudzes un izklaidīgi paberzēja degunu.

-    Manuprāt, te atklājas divas lietas. Viena no tām ir ieraksts par piecu diezgan pamatīgu summu pārskaitīšanu no Stenforda Felgrova personiskā konta Džonatana Ardena kontā.

Maks klusi nosvilpās.

Keidija piepeši atskārta, ka viņai trīc rokas. Viņa palūkojās uz Silviju, kura ļoti cieši vēroja Gārdneru.

-    Vai esat pārliecināts? - Maks pajautāja.

Gārdners paraudzījās uz viņu.

-Jā.

-    Vai tā ir maksa vai komisijas nauda par viltojumu pārdošanu viņa klientiem?

-     Varbūt. Laika ziņā noteikti sakrīt rēķina pienākšana par to priekšmetu, ko viņš pārdevis Hetijai Vudsai.

Silvija paliecās uz priekšu.

-    Tomēr no Rendala kontiem nav nekādu maksājumu?

Gārdners saviebās.

-    Nē. Bet tas nenozīmē, ka viņš nav tur iesaisfits, vai ne, Mak?

-    Protams. - Maks izņēma no kabatas brilles un uzlika tās. - Viņi visi varēja strādāt kopā un vienoties, ka rēķini tiks apmaksāti no Felgrova konta.

-     Pag, pag! - Keidija iejaucās. - Gārdners mums tikko stāstīja, ka nav nekādu pierādījumu…

Maks viņā neklausījās. Viņš uzlūkoja Gārdneru.

-    Jūs teicāt, ka ir atklājušās divas lietas. Kāda ir otrā?

-    No Felgrova konta nākuši vēl daži interesanti maksājumi, - Gārdners sacīja. - Nevaru jums precīzi pateikt, uz kurieni šī nauda pārsūtīta, bet varu apgalvot, lai kur tā būtu, tā ir nonākusi ārzemju kontos.

-    Droši vien Embrozs varēs izsekot šiem pārvedumiem, - Maks noteica. - Bet esmu gatavs saderēt, ka šie maksājumi nonākuši tās personas kontā, kas atbild par viltojumu izgatavošanu.

-    No šiem dokumentiem nevar noteikt, cik liela daļa Ostrija un Pousta galerijas ienākumu nākuši no viltojumiem, - Gārdners sacīja. - Bet, ņemot vērā apstākļus, domāju, ka tā varētu būt paliela summa no šā gada neparasti labās peļņas.

/

-     Nav nekāds brīnums, ka viņi tik ļoti cenšas apvienoties, cik drīz vien iespējams, - Silvija nomurmināja. - Visu laiku pastāv risks, ka viņu krāpšanu varētu atmaskot. Ja tā nodks, skandāls droši vien izputinās Ostrija un Pousta galeriju.

Keidija sarauca pieri.

-      Uzņēmums varētu izdzīvot, ja apgalvotu, ka viltojumi ir dk profesionāli, ka piemuļķoti pat viņu firmas eksperti, un ja viņi atmaksātu klientiem naudu

-      Tāda daudzuma atmaksāšana prasīs pamadgu summu. Tas itin viegli varētu novest firmu bankrotā, - Gārdners aizrādīja.

-      Aiz tā visa noteikti stāv Stenfords Felgrovs, - Silvija paziņoja. - Viņš allaž turējis Rendalu prom no biznesa jomas. Ja jau firmas pamatā kaut kas ir sagājis grīstē, tad tā ir Stenforda atbildība.

-   Bez tam, - Keidija ātri piebalsoja, - Rendals nekad neuzsāktu kaut ko tādu, kas iznicinātu Ostrija un Pousta galeriju. Viņš to uzskata par savu mantojumu. Viņa vienīgais mērķis ir atņemt to Stenfordam.

Gārdners norūca:

-      Vecais labais tēvocis Rendals neesot spējīgs ne uz ko ļaunu.

-     Mēs viņu pazīstam, - Keidija uzstāja. - Tici mums, Gārdner!

Maks noņēma brilles un pagriezās pret Gārdneru.

- Šoreiz laikam esmu viņu pusē. Es šo to pārbaudīju. Pat ja Rendals būtu vēlējies darboties ar finansēm un grāmatvedību, viņam nav bijis tādu iespēju. Stenfords viņu turējis diezgan tālu no šīs jomas, viņa ziņā atstādams līgumu slēgšanu un augstākās šķiras kliendi sameklēšanu.

-   Nu, nu! - Gārdners gan neizskatījās apmierināts ar šo skaidrojumu, tomēr neiebilda.

Keidija, tikko jaušami atvieglota, nopūtās.

- Mums tūlit pat jānogādā šī informācija Rendalam.

-    Ko viņš ar to varētu iesākt? - Silvija jautāja.

-    Es nezinu. - Keidija piecēlās kājās. - Bet tā ir viņa ģimenes kompānija. Viņam ir visas tiesības zināt, kas notiek.

-     Es esmu pagalam! - Rendals trieca dūri pret dokumentu kaudzi. - Pagalam! - Viņš pacēla izmisušu skatienu pret nelielo grupiņu ap rakstāmgaldu. - Tas nekrietnelis ir mani iznīcinājis. Kad paklīdīs ziņas par viltojumiem, galerija būs izputināta. Es būtu gatavs viņu nogalināt. Sasodīts, man jau sen vajadzēja to izdarīt.

Keidija neomulīgi saskatījās ar Silviju. Varbūt nemaz nebija tik laba doma ar šo informāciju dodes tieši pie Rendala.

-    Rendal, uzklausi mani! - Silvija klusi ierunājās. - Mēs zinām, ka tev ar to nebija nekādas saistības…

Bet Rendals neklausījās. Viņš pielēca no krēsla, paķēra jūgendstila bronzas papīra spiedi un meta to pāri istabai. Nelielais ierocis ietriecās sienā, ar blīkšķi nokrizdams zemē.

-     Pie velna viņu! - Rendals kliedza. - Pēc visas manas plānošanas tas nelietis tomēr uzvarēs.

Gārdners jau grasījās iet pie viņa. Keidija redzēja, ka Maks tikko jaušami pakrata galvu. Gārdners apstājās.

-    Nomierinies, Rendal! - viņš sacīja. - Mums par to jāizrunājas.

Rendals nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Gariem un nikniem soļiem viņš apgāja ap galdu.

- Es viņu nogalināšu. Ja es nebūtu bijis tāds sasodīts gļēvulis pēc mātes nāves, es jau tad būtu to izdarījis. Bet es sev iegalvoju, ka labāk kādu dienu izdabūšu kompāniju no viņa rokām. Es sev nosolījos, ka reiz pieredzēšu, kā viņš zaudēs it visu, ko ieguvis, manipulēdams ar manu māti. Un tad…

-    Rendal, izbeidz! - Keidija pielēca kājās un nostājās viņam ceļā. - Uzklausi mani! Tu nedrīksti darīt neko muļķīgu. Tā tu tikai nonāktu cietumā.

-      Viņai taisnība, - Silvija piebilda. - Rendal, nomierinies un brīdi padomā!

-   Ej nost no ceļa! - Viņš pasniedzās, lai pagrūstu Keidiju malā.

Maks piepeši atradās-turpat līdzās.

-    Neskaries viņai klāt, Poust!

Šī pavēle tika izteikta tik nevaldāmi neitrālā toni, ka saistīja visu, pat Rendala, uzmanību.

-     Ko? - Rendals šķita apmulsis, kā Maks pagadījies viņam ceļā. Viņa roka atslīga sāņus. - Kas?

-    Es teicu - neskaries viņai klāt!

-      Es negribu nodarīt pāri Keidijai. - Tagad jau kļuvis nepacietīgs, Rendals centās apiet Maku. - Es gribu dabūt rokā Felgrovu.

-    Apsēdies! - Maks teica.

-   Liec mani mierā! - No jauna saniknojies par kavēkli, Rendals sažņaudza labo roku dūrē un spēcīgi sita.

Keidija nespēja noticēt tam nevaldāmajam niknumam, kas atspoguļojās viņa sejā.

-    Rendal!

Silvija izmisumā iesaucās:

-    Ak mans dievs!

Maks izvairījās no neveiklā sitiena. Rendals bija cieši izlēmis nokļūt pie durvīm. Maks saķēra viņa roku un apgrieza otrādi.

Zaudējis līdzsvaru, Rendals paklupa. Viņš atsitās pret sienu.

-    Jēzus, - Gārdners nomurmināja.

-    Savācies! - Maks teica Rendalam. - Un nekavējoties!

Rendals viņu neizpratnē uzlūkoja.

-Ko?

-    Apsēdies! - Maks viņu satvēra aiz skausta un nogrūda uz tuvākā krēsla. - Stenforda nogalināšana tavas problēmas neatrisinās. Mums jāaprunājas.

-    Par ko gan tur runāt? - Dusmas Rendala balsī pārvērtās izmisumā. Viņš atkrita krēslā. - Viņš ir sagrāvis it visu.

-    Varbūt nav, - Maks iebilda.

Keidija un pārējie viņu uzlūkoja.

-     Kā tu to domā? - Rendals jautāja bez jebkādas cerības balsī. - Šis skandāls sagraus kompāniju.

-    Ostrija un Pousta galerija nav pirmā cienījamā mākslas un antīko priekšmetu firma, kam jāsaskaras ar viltojumiem un atdarinājumiem, - Maks paskaidroja. - Tu zini, kā tas notiek. Kļūdas atgadās vienmēr.

-     Kļūdas atgadās vienmēr, - Rendals drūmi izlaboja, - bet apzināta krāpšana kompānijas vadītāja izpildijumā ir kaut kas cits. Ar mums ir beigas.

-    Ne jau obligāti, - Maks klusi iebilda.

Tagad visi aiztur elpu, Keidija nodomāja, gaidot, kamēr Maks pateiks savu domu līdz galam.

-    Ko tu iesaki? - viņa jautāja.

-            Lai Ostrija un Pousta galerija izdara parasto procedūru. - Viņš palūkojās uz Rendalu. - Tu atvainosies visiem klientiem, kuri iegādājušies viltojumus, ko kompānijas eksperti kļūdaini noturējuši par oriģināliem. Tu atmaksāsi naudu un…

-    Un tālāk? - Rendals jautāja.

-    Un atlaidīsi kādu no darba, - Maks pabeidza.

Rendals riebumā pavīpsnāja.

-Tu gribi, lai es uzveļu vainu kādam nabaga ekspertam mēbeļu nodaļā? Esmu pārliecināts, ka Stenfords jebkurā laikā piekritīs šim plānam. Viņš nemaz neuztrauksies, ja viņa vietā vaina būs jāuzņemas citam.

-     Es gan biju domājis-, - Maks gausi ierunājās, - ka tev jāatlaiž no darba uzņēmuma vadītājs.

Keidija gandrīz vai spēja sadzirdēt, kā visiem telpā atveras mute.

-    Es nesaprotu. - Silvija sarauca pieri. - Kā gan var atlaist Felgrovu? Viņš taču kontrolē kompāniju. Dieva dēļ, viņam tā pieder. No viņa nevar atbrīvodes, ja vien…

Rendals tūlīt pat saprata. Viņa acīs uzliesmoja cerības uguntiņa.

-    Ja vien es neizmantošu par pierādījumu šos finanšu dokumentus, lai piespiestu viņu atkāpties no amata. Vai tāds ir tavs plāns, īston? Sasodīts, ņemot vērā visus šos pierādījumus, es varbūt pat spēšu viņu piespiest pārrakstīt uz mana vārda viņam piederošās kompānijas akcijas. Pamatīgs skandāls Stenfordam maksātu to vienīgo, kas viņam dzīvē ir svarīgs, - viņa sabiedrisko stāvokli. Viņu nogalinātu jau doma vien, ka viņš tiks izmests no sava jahtkluba un golfa kluba.

Gārdners izskatījās ieintriģēts.

-    Paveras interesantas iespējas.

Keidija pamāja ar galvu.

-    Es arī tā teiktu.

-    Man patīk šis plāns, - Silvija piebilda.

Maks uzlūkoja Rendalu.

-    Es tiešām uzskatu, ka tev piemīt visas īpašības, kas nepieciešamas labam uzņēmuma vadītājam.

-     Tu esi muļķis. - Stenfords beidza parakstīties līguma apakšā un ļoti lēni nolika malā savu dārgo pildspalvu. - Tu pats to zini, vai ne? Tu domā, ka esi uzvarējis, bet tu šo kompāniju salaidīsi grīstē tieši tāpat, kā esi salaidis grīstē it visu, kam esi jebkad pieskāries.

Par spīti skarbajiem vārdiem, Felgrovs tomēr izskatījās pat vēl vairāk apdullis, nekā pirms brīža bija Rendals, Maks nodomāja.

Šis darījums bija noticis bez jebkādas aizķeršanās. Stenfords bija pārsteigts pilnīgi nesagatavots, kad Rendals un Maks bija iegājuši viņa mājā un pavēstījuši satriecošo ziņu.

Rendala nojauta par patēva reakciju bija izrādījusies trāpīga kā naglai uz galvas. Nostādīts izvēles priekšā - zaudēt it visu, kas viņam šķita vērtīgs, - Felgrovs bija parakstījis dokumentus, nododot savas akcijas Rendala rokās. Pretī Rendals viņam bija devis vārdu, ka Stenfords netiks pieminēts tā saucamajās kļūdās, kas pieļautas ar viltotajiem antīkajiem priekšmetiem.

-    Es tomēr izmantošu savas iespējas, - Rendals noteica, atlikdams līgumu aploksnē.

Pousts šobrīd šķita ļoti apmierināts, Maks nodomāja. Šobrīd Rendals atradās triumfējošas eiforijas pirmā viļņa galā. Paies kāds brītiņš, līdz viņš pilnībā aptvers realitāti, kas viņam atklājās.

-   Tas jau gandrīz līdzinās šantāžai, - Stenfords aizsmacis nočukstēja.

Rendals piecēlās kājās.

-    Tev gan pietiek sasodīti daudz nekaunības apvainot mani šantāžā pēc visa tā, ko tu esi nodarījis manai kompānijai. Man tagad būs darba pilnas rokas, kamēr tikšu galā ar šīm nepatikšanām un vēl nepieminēšu tajās tavu vārdu. Esi pateicīgs, ka vēl viegli esi ticis cauri!

Stenforda seja nocietinājās.

-      Tu to vēl nožēlosi, muļķīgais izdzimteni! Tev nav ne talanta, ne ari kā cita, kas nepieciešams, lai vadītu uzņēmumu.

-         Tu maldies. - Rendals tikko jaušami pasmaidīja. - Man ir tieši tas, kas nepieciešams, lai vadītu Ostrija un Pousta galeriju. Pilnīga kontrole.

Apmēram pēc stundas Rendalu pārņēma atslābums. Zinādams, ka tas nenovēršami sagaidāms, Maks aizveda Rendalu uz tuvējā restorāna bāru, nosēdināja viņu pie galdiņa un pasūtīja divus alus.

Rendals izdzēra pusi kausa un nolika to uz galda. Viņš uzlūkoja Maku.

-    Sasodīts! - viņš teica. - Nespēju noticēt, ka es to paveicu.

-    Tas nu ir galā. Bet tagad tevi vēl gaida daudz darāmā.

Rendals aizvēra acis.

-    Pirmais svarīgākais darbs ir sazināties ar visiem klientiem, kuri piekrāpti.

-    Pasaki viņiem, ka tev radās aizdomas par mēbeļu nodaļas darbību, - Maks ierosināja. - Saki, ka veici iekšējo izmeklēšanu, kurā atklājās šī problēma, un ka tagad vēlies atmaksāt naudu visiem tiem klientiem, kas iegādājušies atdarinājumus.

Rendals sarauca uzacis.

-    Atdarinājumus?

-    Nekad nelieto vārdu "viltojums", ja vien vari no tā izvairīties! - Maks sacīja.

-     Sasodīts, kas tu, Tston, tāds esi? Kā tas nākas, ka tu tik daudz zini par šādām lietām?

-    T&s ir garš stāsts.

-    Man ir daudz laika, lai klausītos. - Rendals ar abām rokām aptvēra kausu. - Bet pirmo es gribētu dzirdēt to daļu, kas skar Keidiju.

-      Kāpēc tu nepaprasi, lai par to daļu pa^āsta viņa pati?

-    To nu gluši par tiešu atbildi nenosauksi.

-     Es neierados šeit, lai runātu par savām attiecībām ar Keidiju, - Maks sacīja.

Pār Rendala seju nāca apskaidriba.

-    Sasodīts, viņa tevi atveda šurp, lai tu izdarīdi izmeklēšanu, vai ne? Kas īsti tu esi? Kaut kāds drošības speciālists?

-    Es darbojos informācijas biznesā.

-            Kā tad! Viņa tev izgudroja aizsegu, vai ne? Viņai noteikti jau pašā sākumā radās aizdomas. Vai viņu uz to pamudināja Vesta?

-    Ne gluži.

-     Bet tu taču teici, ka Vesta atklājusi Ārdena krāpšanu. Vai viņa saprata arī to, ka tur iesaistīts Stenfords?

-    Droši vien zināmas aizdomas viņai bija. To nu mēs nekad neuzzināsim.

-    Kas nodks ar to nožēlojamo ekstrasensu?

-     Man ienāca prātā, ka šajā pēcpusdienā es varētu aizbraukt uz pilsētu un apmeklēt Ārdena kungu, - Maks sacīja. - Pavēstīšu viņam, ka šī mazā krāpšana nu ir galā.

Rendala mute savilkās-plānā svītriņā.

-    Es gan daudz dotu, lai pret viņu un Stenfordu varētu izvirzīt apsūdzības. Nekrietneļi!

-     Ostrija un Pousta galerijai nav nepieciešamas sliktas atsauksmes presē. Tu esi panācis, ko gribēji. Tagad laiks aprēķināt zaudējumus.

\ Rendals ievaidējās.

-    Nepiemini man zaudējumus! Tagad ir svarīgi noskaidrot, cik daudz naudas Ostrija un Pousta galerijai nāksies atmaksāt.

Pusotras stundas vēlāk Maks stāvēja Džonatana Ārdena nesen pamestā dzīvokļa istabā. Un viņš vēl bija ieradies brīdināt, Maks nodomāja. Izrādot dabiskus glābšanās instinktus, kas piemīt īstam profesionālim, krāpnieks jau bija pametis pilsētu.

Maks nogāja lejā garāžā un vēlreiz ieskatījās atkritumu tvertnē, ja nu gadījumā, dodoties prom, Ārdens būtu tajā izmetis kaut ko ievērības cienīgu. Viņš kādu brīdi parakņājās starp veciem laikrakstiem, alus pudelēm un tukšām pirkumu kārbām. Tomēr neredzēja neko tādu, kas dotu zīmi, kurp Ārdens būtu varējis doties.

Maks iemeta atslēgu mājas pārvaldnieka pastkastītē un devās pa ietvi uz savu automašīnu. Verot vaļā tās durvis, Maku pārņēma nepatīkama sajūta, kas lika sacelties stāvus sīkajiem matiņiem uz skausta.

Nevajadzēja nemaz ilgu laiku, lai šo sajūtu pazītu. Tā radās brīžos, ja kāds tevi nepamanīts slepus vēroja.

Keidija iekārtojās ērtāk uz dīvāna. Viņai līdzās Maks atlaidās biezi polsterētajā krēslā un sacēla kājas uz spilventiņa. Atbalstījis elkoņus pret krēsla malām, viņš salika pirkstus jāu pierastajā pozā. Kopš ienākšanas pa durvīm pirms neilga laika viņš bija izturējies ļoti klusi. Maka noskaņojums lika Keidijai justies neomulīgi.

Aiz balkona durvīm pār Fantompointu klājās vakars. Šis process bija straujš un nežēlīgs. Gluži kā vampīra satikšanās ar mīļoto, Keidija nodomāja.

-   Jau kļuvis zināms, ka Stenfords atteicies no Ostrija un Pousta galerijas vadītāja amata un savas akcijas pārrakstījis uz Rendala vārda, - Keidija ierunājās, cenzdamās salauzt klusuma apvalku, kas ieskāva Maku. - Leandra sacīja, ka šajā pēcpusdienā par to runājuši cilvēki, kuri strādā blakusveikalā.

-    Nav nekāds brīnums. Šis ir mazs mikrorajons.

Nu viņš vismaz runāja.

-            Stenfords it visiem stāsta, ka viņš jau sen plānojis nodot Ostrija un Pousta galerijas vadību Rendala rokās, kad uzskatīšot, ka viņš tam ir gatavs.

-    Un kāds tam tic? - Maks pajautāja.

-    Es nezinu. Manuprāt, tam nav nozīmes. - Viņa uz mirkli apklusa. - Svarīgi ir tas, ka Rendals beidzot atguvis savas ģimenes īpašumu.

-    Nūjā.

-    Un tu to panāci, - viņa tīšām piebilda.

Maks neko neteica.

-    Tu esi varonis. Atkal jau.

-    Es tikai darīju savu darbu.

Vai viņam tiešām tas bija nozīmējis tik vien? Tikai darbs. Keidija nosprieda, ka viņa nejūt depresiju. To, ko šobrīd viņa izjuta, precīzāk varētu nosaukt par melanholiju.

Tas pats vien bija, kas depresija.

-    Man šķita, tas nozīmē, ka tu pamet darbu.

-    Ak jā, - Maks atteica. - Tā ir, vai ne? Starp citu, es vēl gribētu kaut ko pieminēt.

-Ko?

-    Mūsu aizsegs pamazām pie maliņām sācis apspurt.

-   Aizsegs? - Viņa ar pūlēm saņēmās un centās veltīt uzmanību šai sarunai. - Tu domā - saderināšanās?

-Jā. Saderināšanās.

Iestājās klusums.

-    Nu, savam paredzētajam nolūkam tā derēja, - Keidija sacīja, mēģinādama runāt neitrālā tonī. - Nostrādāja. Laikam jau nav svarīgi, ka ticamības ziņā šis aizsegs kļuvis plānāks. Mums tas vairs nav vajadzīgs.

-    Laikam jau ne, - Maks piekrita tādā balsī, kas bija vēl vairāk nosvērta nekā viņas pašas. - Ja vien…

Keidija pieķērās šiem vārdiem.

-    Ja vien?

Maks viņu uzlūkoja.

-    Vai esi apmierināta, ka līdz ar Felgrova nelietības atklāšanu šī lieta izbeigta? Vai arī tu joprojām uzskati, ka tava tante noslepkavota?

Keidija atlieca galvu pret krēsla atzveltni un apdomāja šo jautājumu.

-      Manuprāt, iespējams, ka Stenfordam un Džonatanam Ārdenam ir kāds sakars ar tantes Vestas nāvi. Viņiem bija iemesls vēlēties Vestas nāvi. Kad viņa atlika balsojumu par apvienošanos, viņi droši vien saprata, ka Vesta ir uz pēdām viņu krāpšanai.

-    Varbūt tev taisnība, bet droši vien to nebūs iespējams pierādīt.

Melanholijas apvalks kļuva vēl biezāks.

-    Es zinu.

Atkal iestājās klusums.

-     Vai gribi, lai turpinu novērošanu? - Maks pēc brīža jautāja.

Šis jautājums pārsteidza Keidiju nesagatavotu. Viņa par to brīdi padomāja.

-    Es gribu uzzināt patiesību, - viņa beidzot sacīja. - Pat ja mēs neko nevarēsim pierādīt tiesā, es ļoti gribētu uzzināt, kas tajā naktī noticis.

-    Paraudzīšos, ko varu darīt lietas labā.

-    Tiešām?

-    Ja vien tu to gribi, - viņš atteica.

Keidija uzlūkoja Maku, cenzdamās izprast viņa nenosakāmo sejas izteiksmi.

-    Paldies!

-   Es gan neko negarantēju. - Viņš sakļāva kopā pirkstu galiņus. - Tomēr es varētu šo to pārbaudīt.

-    Piemēram?

-   Es varētu noskaidrot, kur tieši atradās Felgrovs un Ārdens tajā naktī, kad nomira tava tante. Varbūt es varētu viņus mazliet piespiest. Redzēsim, kā viņi reaģēs uz šādu spiedienu.

Keidija brīdi par to prātoja.

-      Ārdens pat nemaz nav tuvumā, lai viņu varētu piespiest. Tu pats teici, ka viņš slepus aizlaidies no sava dzīvokļa.

-    Tas gan nenozīmē, ka es nevarēšu noteikt, kur viņš atradās naktī, kad nomira tava tante. Un, ja viņš tiešām šķitīs īpaši aizdomīgs, Embrozs varētu sameklēt viņu ar finanšu operāciju starpniecību. Tādi puiši kā Ārdens dzīvo no kredītkartēm, parasti svešām.

Keidija bridi pētīja Maku.

-    Tu nedomā, ka Ārdens ir slepkava, vai ne?

-      Ja, - Maks iesāka, - un es uzsveru vārdu "ja", tātad, ja tava tante noslepkavota, tad, manuprāt, Felgrovs varētu būt atbilstošs kandidāts. Pirmkārt, viņam bija daudz vairāk, ko zaudēt, un otrkārt, viņš nav profesionālis. Tātad ar lielāku noslieci uz kaut kādu izmisīgu, pārdrošu vai muļķīgu soli.

-    Ne tā kā Ārdens.

-       Ārdens ir īsts profesionālis. Kā redzi, kad situācija kļuva nopietna, viņš aizlaidās. Viņš zina, kad palikt un kad nozust.

-    Tātad nākamais solis ir noskaidrot, kur Stenfords Felgrovs atradās tajā nakd, kad nomira tante Vesta?

-      Viens no nākamajiem soļiem. - Maks izskatījās domīgs. - Vai Felgrovs prot peldēt?

-      Protams. Viņam ir baseins. Un jahta, kuru viņš tur piekrastē. Kāpēc tu tā jautā?

-    Man ienāca prātā, ja tiešām kāds noslīcinājis tavu tanti, viņam jābūt labam peldētājam. Pēc tā, ko tu man stāstīji, varu spriest, ka tante Vesta bija lieliska peldētāja.

-     Jā. - Keidijas augumam pārskrēja drebuļi. - Bet viņa bija astoņdesmit sešus gadus veca. Un viņa bija sīka auguma sieviete. Felgrova miesas uzbūves vīrietis pavisam viegli būtu varējis turēt viņu zem ūdens, līdz viņa noslīktu.

-    Bet viņa taču būtu pretojusies.

-     Ak jā! - Keidijai kļuva neomulīgi. - Tante Vesta būtu pretojusies.

-    Un varbūt kliegusi pēc palīdzības?

Keidija vilcinājās, prātojot par kaimiņiem.

-   Jā. Ja viņai būtu bijusi iespēja kliegt, tad viņa droši vien būtu to darījusi.

-   Baseina terasi gan aizsedz krūmi un citi augi, tomēr tā ir ārā. Vai neviens neziņoja, ka tajā naktī būtu dzirdējis kliedzienus?

-    Acīmredzot ne.

-   Ir arī citi veidi, kā tikt vaļā no padzīvojušas sievietes. - Maks pāri saviem pirkstu galiem paraudzījās naktī. - Viņu varēja aplaupīt vai notriekt mašīna. Tomēr slepkava, pieņemot, ka tāds bijis, izvēlējās baseinu. Viņš īstenoja savu mērķi, neatstājot nekādas pēdas uz viņas auguma, piemēram, nekādu sitienu pa galvu. Viņam vajadzēja zināt, ka tava tante pretosies, jo viņa ūdeni jutās ļoti brīvi. Viņa nebija nekāds vieglais mērķis, kaut arī astoņdesmit sešus gadus veca un augumā trausla.

-    Es piekritu, ka slepkava, kurš ūdenī nejūtas pārāk brīvi, droši vien būtu izvēlējies citu paņēmienu. Bet, kā jau teicu, Stenfords Felgrovs prot peldēt.

Uz brīdi iestājās klusums.

-    Kā tur bija ar tavas tantes paradumu vienai peldēties vēlu vakarā? Vai to zināja daudzi cilvēki?

-Jā.

-     Vai Felgrovs to būtu-zinājis? -Jā.

Atkal jau klusums.

-    Vai viņš prot nirt? - Maks klusi pajautāja.

Keidija sastinga.

-    Nirt? Tā kā ar akvalangu?

-    Ja ta labi padomā, - Maks gausi ierunājās, - vienkāršs veids, kā noslīcināt kādu un izvairīties no pārlieku lielas kliegšanas un pretošanās, būtu to darīt zem ūdens.

-    Ak mans dievs. - Gluži kā miroņa roka sagrābtu pod- ti un vilktu dziļāk drūmajā tumsā.

-    Nirējs ar skābekļa balonu un masku varēja pavilkt savu upuri zem ūdens un turēt tur, cik ilgi vien nepieciešams, - Maks pabeidza, un viņa sejas izteiksme bija kļuvusi gluži domīga. - Tad nebūtu nekādas šļakstīšanās. Nekādu kliedzienu. Nekādu pēdu.

Tas nu bija par daudz. Šī aina bija pārāk spilgta. Keidija vairs nespēja atvairīt atmiņas. Tās cēlās augšā no pašiem viņas būtības dzijumiem un triecās viņā ar āmura sitieniem līdzīgu spēku. Piepeši viņai trūka elpas un viņa noplūda ar ledainiem sviedriem. Sirds strauji sitās. Viņa gandrīz vai spēja sajust aukstos pirkstus, kas saņēmuši potīti un velk lejā zem ūdens.

-    Keidij!

Viņa neklausījās Makā un nespēja vairs sakarīgi parunāt. Viņa pielēca no krēsla, izmisīgi tverdama pēc gaisa. Panikas lēkme bija uznākusi tik spēcīgi un tik strauji, ka nebija atlicis laika to atvairīt ar pierastajiem dzijas elpošanas un nomierinošu domu paņēmieniem.

-    Sasodīts, kas noticis? - Arī Maks pielēca kājās.

-     Ļauj man… vienu mirklīti. - Keidija devās uz terases durvju pusi, instinktīvi meklēdama izeju no šīs nomācošās klaustrofobijas, kas viņu apņēma. - Man jātiek ārā. Jākustas. Mujķīgā panikas lēkme.

Viņa atrāva terases durvis un izstreipuļoja dārzā. Svaigais gaiss mazliet palīdzēja. Keidija ar piespiešanos dziji ieelpoja. Tas nebija viegli. Viņa sāka staigāt, cenzdamās atbrīvoties no pārlieku lielā adrenalīna daudzuma, kas šāvās cauri dzīslām.

Maks sāka iet viņai līdzās.

-    Kā es varu tev palīdzēt?

-    Nekā.

-    Un tā tablete, kuru, kā tu teici, tu nēsā pie atslēgu piekariņa?

-     Varbūt. Bet vēl ne. - Viņa apstājās un veltīja visu uzmanību elpošanai. - Es jau agrāk esmu ko tādu pieredzējusi. Bet tas bija pirms ilga laika. Gandrīz biju aizmirsusi, cik šausmīgi…

-    Nomierinies! - Viņš nostājās Keidijai aiz muguras un sāka masēt viņas plecus. - Tu esi tik saspringta, ka šķiet - varētu salūzt. Atslābinies!

-    Vieglāk pateikt nekā izdarīt. - Bet viņa jau pamazām atguva kontroli. Smagums krūtīs sāka mazināties.

Viņi abi kopā stāvēja pustumsā. Maks vēl aizvien masēja viņas saspringtos plecu muskuļus, un viņa rokas bija tik spēcīgas un siltas, un nomierinošas. Keidija nepievērsa uzmanību savām trīcošajām rokām, bet pievērsa visu uzmanību elpošanai, vēlēdamās panākt, lai pulss atgrieztos normālā ritmā. Viņa spēja to panākt Viņa jau agrāk to bija darījusi. Viņa zināja, kā jārīkojas.

Pēc brīža ļaunākais bija garām. Keidija vēl joprojām jutās nedabiski satraukta, bet drausmīgā stinguma sajūta bija pārgājusi.

-    Nekad nebiju domājis, ka panikas lēkmes var būt tik fiziskas. - Maks noglauda viņai plecus.

-    Saka, tās uznākot ar tādu pašu spēku, it kā tu, apejot ap stūri, aci pret aci satiktos ar tīģeri. Tikai nekāda tīģera nav, un tu to zini, bet nespēj par to pārliecināt savu ķermeni. Visas sistēmas sāk darboties automātiskā pretošanās vai bēgšanas režīmā.

-    Kaut arī nav nevienam jāpretojas, nav jābēg.

-    Jā. Man tā vienmēr vairāk izpaudusies kā šausmīga klaustrofobija. Gandrīz tāda sajūta, it kā es slīktu. Kā bija todien pie ezera.

-     Lai nu kā, tavā asinsritē ir izveidojies velnišķīgs ķīmisks kokteilis.

-            Tas reizēm liek prātot, vai tu jūc prātā vai arī uzmācas nervu sabrukums, - Keidija čukstēja. - Visi apgalvo, ka tonakt tā droši vien noticis ar tanti Vestu, kad viņa nomira. Viņai noteikti esot uznākusi ļoti spēcīga panikas lēkme.

-    Tātad noslīkusi panikas lēkmes iespaidā.

-Jā.

-     Bet viņa taču bija laba peldētāja, - Maks aizrādīja, - tāpēc, kaut arī būtu uznākusi šī panikas lēkme, viņa droši vien būtu tikusi līdz baseina malai. Tāpat kā tev pirms brīža izdevās piecelties no krēsla, atvērt durvis un iziet laukā.

Keidija norija siekalas.

-     Kad tādas panikas lēkmes ir pārdzīvotas, cilvēks iemācās tās pazīt. Var apgūt, kā no tām izvairīties. Viegli tas nav, bet izdarāms ir.

-     Panikas lēkmju pārvarēšanā tava tante bija pieredzējusi, vai ne?

-      Viņai bija visa mūža pieredze. - Keidija uzlūkoja Maku. Gaisma no dzīvojamās istabas pusi viņa sejas bija atstājusi tumsā. - Par ko tu domā?

-     Kāds, varbūt Stenfords Felgrovs, patiešām nogalinājis tavu tanti. Tagad man vienīgi jāatrod veids, kā to pierādīt.

Jau labu laiku vēlāk Maks pamodās, apzinādamies, ka Keidija neguļ viņam līdzās. Viņš pataustīja un atrada vienīgi atdzisušus palagus.

Sasodīts! Tas jau sāka kļūt par ieradumu. Bet viņš vismaz zināja, kur Keidiju meklēt.

Viņš atgrūda segas, izkāpa no gultas un, uzvilcis bikses, nogāja lejā uz mantu kambari. Kā jau viņš gaidīja, durvis bija atvērtas. Mantu kambarī spīdēja gaisma.

Keidija atradās tur iekšā. Pa šaurajām spirālveida kāpnēm viņa bija uzkāpusi līdz balkoniņam, kur šobrīd mēģināja ar savu mazo zelta atslēdziņu dabūt vaļā nelielu lādīti, ko rotāja koraļļi un zelts. Maks kādu brīdi viņu vēroja.

-    Vai kaut ko atradi? - viņš beidzot jautāja.

Izdzirdējusi viņa balsi, Keidija satrūkās.

-     Piedod! - viņš klusi sacīja. - Es negribēju tevi nobiedēt.

-    Tas nekas. - Viņa nņlika lādīti atpakaļ plauktā un aizvēra vitrīnas stikla durvis. - Man nenāca miegs, tāpēc nospriedu, ka izmēģināšu vēl dažas slēdzenes.

-    Kā noprotu, bez panākumiem?

-    Nē. Bet es virzos uz priekšu. - Viņa gausi nokāpa pa spirālveida kāpnēm. Ap viņu plandījās rītakleitas krokas, piešķirot ēterisku noskaņu. - Vai kaut kas noticis?

-     Mēs tā arī nepabeidzām mūsu agrāk iesākto sarunu. To, par saderināšanos.

-    Tu teici, ka vel strādāsi. Es pieņēmu, ka tas nozīmē arī aizsega pasaciņas atstāšanu.

-     Daudzi cilvēki sāk uzdot nopietnus jautājumus, vai mūsu saderināšanās ir īsta.

-    Es tur nesaskatu nekādu problēmu, - Keidija pārsteidzoši vienaldzīgi noteica. - Fakts, ka tu darbojies informācijas jomā, vēl nenozīmē, ka mēs nevaram būt arī saderināti, vai ne?

Maks juta saspringstam vēdera muskuļus.

f 7 i

-    Nujā. Ja tu ta saki.

-     Tātad sarunāts. - Keidija nonāca lejā pa kāpnēm un vēsi viņam uzsmaidīja. - Saderināšanās paliek spēkā.

25

Karnevāla nakts bija auksta, bet debesis skaidras. Keidija stāvēja aiz skatuves un vēroja, kā Silvija un Eleonora Midltone izsniedz šķietami nebeidzamās balvas tikpat nebeidzami garajai masku balles uzvarētāju un otrās vietas ieguvēju rindai. Kad tika nosaukts katrs vārds, Keidijas uzdevums bija aiznest lenti līdz skatuves priekšai un nodot to Silvijai, kura savukārt to pasniedza balvas ieguvējam.

Pagaidām viņas bija pasniegušas sešas balvas, un Keidijai jau bija kļuvis garlaicīgi.

Viņa nebija vienīgā, kas zaudēja interesi. Apbalvošanas ceremonijas vidū vairs pavisam maz cilvēku pievērsa uzmanību tam, kas notika uz skatuves. Ziņkārīgie vai personiski ieinteresētie droši vien tikai ar pūlēm varēja sadzirdēt pa skaļruni izteiktos paziņojumus. Vakara gaitā troksnis un smiekli pamazām bija pieņēmušies spēkā. Vēl savu artavu pielika mūzika no kafejnīcām un bāriem.

Skatuves priekšā Silvija, tērpusies plandošā renesanses

i 7.5

stila apmetnī, gatavojās pasniegt nākamo balvu, ko tajā brīdī pasludināja Eleonora.

-     … Un uzvarētājs kostīmu konkursa grupā ir Bendžamins Taners.

Via Appia un blakusielas pildīja maskās tērpušies svētku dalībnieki.

Ielu kafejnīcas bija cilvēku pilnas. Veikalus, galerijas un modes salonus, kas šovakar ilgi palika atvērti, ārpusē rotāja košu spuldžu virtenes un krāsaini plandoši karodziņi.

No sava skatpunkta Keidija pārredzēja visu cilvēku pūli no augšas. Tomēr Maku un Gārdneru viņa nevarēja ieraudzīt, kaut ari zināja, kur viņi abi ir. Jau pirms kāda laiciņa viņi abi bija pasūtījuši galdiņu vienā no ielu kafejnīcām. Viņi bija apzvērējuši, ka paliks tur kopā ar dvīņiem un milzu picu, līdz apbalvošanas ceremonija būs galā.

Neņemdama vērā, ka ir zaudējusi publikas uzmanību, Eleonora turpināja jautri runāt mikrofonā.

-    … Otrās vietas ieguvējs pieaugušo amatieru masku grupā…

Keidiju pārņēma tramīgums. Zem biezā, melnā apmetņa viņa sajuta uz rokām zosādu. Sasodīts! Taču ne atkal. Ne tagad. Vismazāk jau nu viņai bija vajadzīga vēl viena panikas lēkme.

Sāņus pavīdēja kaut kas sudrabains. Viņa strauji pagriezās un paspēja ieraudzīt gaismā uz mirkli atspīdam kādu mirguļojošu masku. Nākamajā brīdī gaisma jau bija apdzi- susi un maskā tērpies stāvs nozudis cilvēku pūlī.

Pār viņas skaustu pārskrēja elektrībai līdzīgas tirpas, liekot saslieties matiņiem.

/

Jānomierinās. Tā bija tikai vēl viena maska citu masku jūrā.

Bet šī bija sudrabota maska. Pār visu seju, ne tikai acīm.

Nu un tad? Pūlī bija dučiem sudrabotu masku. Ari Eleonorai tāda bija.

Keidija zināja, kas viņu dara nervozu. Šī maska, ko viņa bija pamanījusi pirms dažām sekundēm, bija tieši tāda, kādu viņa bija atradusi Džonatanam Ārdenam piegādātajā kārbā.

Nebija nekāda iemesla uzskatīt, ka Ārdena maska tāda ir vienīgā. Bez tam Maks bija apgalvojis, ka Ārdens aizbēdzis no pilsētas. Kāpēc gan lai viņš sadomātu uzrasties Fantompointā tieši Karnevāla nakts svētkos? Tas neskanēja loģiski.

No otras puses, ja tā labi padomāja, kāds gan risks te patiesībā Ārdenu gaidītu? Šovakar viņš bija tikai vēl viens maskā tērpies karnevāla dalībnieks starp daudziem citiem. Ko tur vēl runāt par inkognito?

- … Un kategorijā par labāko profesionālo masku tradicionālajā stilā mums tiek nominēti pieci…

Nemiers tagad jau kļuva gandrīz neciešams. Vēlreiz jā- paraugās uz to masku, Keidija nodomāja. Viņa justos daudz, daudz labāk, ja varētu pārliecināties, ka zem tās neslēpjas Džonatana Ārdena seja.

Keidija palūkojās uz skatuves priekšpusi. Kamēr Silvija un Eleonora nosauks visu minēto balvu ieguvēju sarakstu, varētu paiet vēl divdesmit minūtes.

Viņa pakāpās aiz smagajiem sarkanajiem un zeltītajiem karogiem, kas apslēpa sastatnes aiz platformas, un pamanīja kādu jaunu sievieti, kas darbojās ar elektrisko aparatūru.

-     Man uz kādu brītiņu jāaiziet. Vai varat pieskatīt lentes?

-    Protams. - Sieviete uzsteidzās pa kāpnēm un nozuda aiz karodziņiem.

Keidija uzmanīgi laipoja starp vadiem un kabeļiem, kas klāja ietvi aiz skatuves.

Skatuve bija ierīkota alejas galā, kas veda uz Via Appia. Vienkāršākais ceļš, kā aizkļūt projām, bija pa šauro taku, kas savienoja ar kanālu. Keidija devās pa to, paredzēdama nākamajā krustojumā atgriezties tajā vietā, kur bija pamanījusi Ārdenu. Viņa cerēja, ka viņš vēl arvien ir kaut kur tuvumā. Ja viņš būs aizklīdis prom, varēja arī neizdoties viņu Vairs atrast pūlī.

Viņa izgāja īsās ielas galā un pagriezās ap stūri, lai ietu atpakaļ uz Via Appia. Te, kvartāla attālumā no jūras piekrastes, bija daudz biezāks cilvēku pūlis. Daudzi cilvēki maskās bija sasēdušies ap galdiem, kas bija izlikti restorāna priekšā, bet citādi Keidijai nebija nekādu grūtību ātri pārvietoties.

Viņa jau bija nogājusi pusceļu, kad atkal sajuta tramīgumu. Instinktīvi viņa paslēpās kādā durvju ailā, kas nebija izrotāta ar spuldzīšu virteni.

Ārdens strauji nāca uz viņas pusi pa īsu šķērsielu, kas veda uz piekrasti. Kad viņš gāja garām, Keidija aizturēja elpu.

Viņš sasniedza galdiņus, kas bija izkārtoti uz ietves, un Keidija iznāca no savas slēptuves, lai viņam sekotu.

Viņas augumam atkal pārskrēja drebuļi. Kāpēc gan Ārdens te šovakar ieradies? Viņam vajadzēja atrasties tūkstoš jūdžu attālumā.

Keidijai vērojot, Ārdens strauji pagāja garām restorānam, atkal jau nozuzdams tumsā. Keidija atskārta: ja viņš ies tajā virzienā, tad nonāks piestātnē.

Cik viņai bija zināms, Ārdenam nepiederēja laiva.

Keidija lēni gāja viņam nopakaļ, atstādama starp abiem palielu attālumu. Tuvumā trokšņojošie karnevāla dalībnieki parūpējās, lai viņas soļus nesadzirdētu.

Ārdens priekšā šķita gluži kā ēna, kas strauji virzījās uz piestātnes vārtu pusi. Keidija sekoja vēl lēnāk un apstājās pie aptumšotas ēkas sienas. Viņa vēroja, kā Ārdens atver piestātnes zonas vārtus un ieiet pa tiem. Viņš nozuda starp dučiem tumsā noenkuroto laivu.

Lielā laivu piestātne, kas atradās uz pontoniem, bija vāji apgaismota. Arī lielākā daļa laivu atradās tumsā.

Keidija brīdi gaidīja, vai Ārdens atkal neparādīsies. Bet nekas nenotika. Tomēr sajūta, ka drīz paredzams kaut kas ļauns, kļuva arvien spēcīgāka. Viņu kratīja drebuļi no galvas līdz papēžiem.

Viņa pasniedzās zem apmetņa, izvilka savu mobilo telefonu un nospieda Maka numura taustiņus.

Viņš atbildēja pēc otrā signāla. Apkārtējā balsu, mūzikas un vispārējā trokšņa dēļ Keidija tik tikko spēja sadzirdēt viņa balsi.

-    īstons klausās.

-     Mak, te es. Tu neticēsi, bet man šķiet, ka es tikko pamanīju Džonatanu Ārdenu…

-    Kur tu esi? - viņš ātri pārtrauca Keidiju.

-    Līdzās…

Cilvēka stāvs viņai aiz muguras uzradās tik spēji, ka Keidijai neatlika iespējas pagriezties. Telefons tika izrauts viņai no rokām, pirms viņa paspēja pabeigt teikumu. Cimdota roka to izslēdza. Tajā pašā laikā viņa juta pie skausta piespiežam ies aukstu metālu.

Viņa gan nevarēja redzēt šo priekšmetu, bet ar katru nervu galiņu pazina revolvera stobru.

-     Es zināju, ka tu grasies man sagādāt nepatikšanas, pirms šī lieta būs galā, - Stenfords Felgrovs ierunājās pat pārāk laipnā balsī. - Nekrietnā, sīkā kuce! Vai zini, tu man atgādini savu tanti.

-    Vai tu esi prātu zaudējis, Stenford? Kā tev šķiet, ko tu dari?-

-    Dodos uz satikšanos. Iesim!

Uzlicis roku Keidijai starp lāpstiņām, Stenfords pastūma viņu uz priekšu. Vismaz revolveris vairs neskārās pie ādas, Keidija nodomāja.

-    Uz kurieni? - viņa jautāja.

-    Pa vārtiem iekšā. Kāds mūs gaida manā jahtā.

Keidija bija nobijusies, bet ne tik ļoti, kā vajadzētu, viņa izklaidīgi nodomāja. Kas viņai noticis? Viņai šobrīd jau vajadzētu krist pilnīgā panikā. Galu galā tas vīrs taču bija pavērsis pret viņu revolveri.

Bet tas taču bija Stenfords Felgrovs. Keidija viņu pazina jau kopš pusaudzes gadiem. Bija grūti noticēt, ka viņš spētu nospiest gaili.

Vai varbūt viņa gluži vienkārši bija sastinguma stāvok-

īso

lī, apjukusi no visām šīm šausmām. Varbūt viņas prāts bija atslēdzies gluži tāpat kā mobilais telefons.

Stenfordam pa priekšu viņa iegāja pa piestātnes vārtiem. Viņas tērpa garais apmetnis aizķērās aiz kāda koka stabiņa. Keidija paklupa un parāva apmetni, lai to atbrīvotu.

Priekšā tumsā bija vesela laivu rinda. Keidija spēja sadzirdēt klusos ūdens šļakstus pret piestātni. Viņa palūkojās lejup starp dēļiem un redzēja vienīgi necaurredzamu tumsu.

Kaut kāda dīvaina iemesla pēc tikai tagad uzmācās patiesās bailes. Viņa sastinga pusceļā, pūlēdamās atgūt elpu.

-    Kusties tālāk! - Stenfords atkal viņu pagrūda uz priekšu. - Tu zini, kura jahta ir manējā.

Ja viņa neatgūs kontroli pār saviem nerviem, viņai vispār nebūs nekādu izredžu. Tu vari pārvarēt panikas lēkmi. Tu jau agrāk esi to darījusi. Tu zini, kā to darīt.

Viņa koncentrējās, lai pareizi elpotu, un juta, ka dara to vienmērīgāk. Acīmredzot krīzes gadījumos darbojās senie ieradumi. Visi šie gadi ar regulārajiem jogas vingrojumiem nav veltīgi izniekoti, viņa nodomāja. Kurš teicis, ka apsēstība ir slikta?

Viņa uzmanīgi virzījās dziļāk tumsā. Felgrova lielā, baltā jahta bija noenkurota pašā tālākajā piestātnes galā.

-    Ko tas viss nozīmē, Stenford?

-    Tas nozīmē paņemt to, ko es šajā situācijā vēl spēju, - Stenfords sacīja, vēl arvien runādams nedabiski laipnā balsī. - Tu un tas nekrietnelis īstons man esat sagādājuši vienīgi nepatikšanas. Es jau biju tik tuvu. Tik sasodīti tuvu.

-    Un tad manai tantei radās aizdomas.

-    Ārdens man aprakstīja padzīvojušu sievieti, kura pieteikusi apmeklējumu, un es tūlīt pat sapratu, ka tā ir Vesta Brigsa. Es nezinu, kā viņa atklāja, kas notiek, bet, kad tā vecā ragana atlika balsojumu par apvienošanos, es sapratu, ka mums ir radusies problēma.

Šajā piekrastes pusē, kur bija noenkurotas lielākās laivas, piestātne bija daudz tumšāka. Vājo apgaismojumu vēl sliktāku padarīja ēnas, kas krita no lielāko laivu augstajiem sāniem. Stenforda jahta vairs atradās tikai dažu pēdu attālumā.

-    Vai tu nogalināji…

Keidija tā arī nepabeidza jautājumu. Viņu pārtrauca pirmā uguņošanas kārta. Naksnīgajās debesīs virs piekrastes uzliesmoja neskaitāmas gaišas dzirkstelītes. Keidija juta, ka StenfOrds saraujas un klusībā nolādas, un tad viņa aptvēra, ka Stenfords ir tikpat sanervozējies kā viņa pati.

Atskanēja vēl viens blīkšķis, un debesīs uzšāvās otra raķešu kārta.

-    Kusties! - Stenfords viņu vēlreiz pagrūda uz lielās jahtas pusi piestātnes galā. - Mēs taču negribam likt Ārdenam gaidīt.

-    Kas šeit īsti notiek?

-     Šo satikšanos noorganizēja Ārdens. Tas nekrietnelis uzskata, ka var mani šantažēt. Es saņēmu zīmīti, kurā norādīts, ka viņš ir ar mieru, lai es samaksāju, tad viņš klusēs par manu līdzdalību krāpnieciskajos darījumos. Bet man ir citi plāni. Esmu pārāk smagi un pārāk ilgi strādājis, lai to visu zaudētu un atdotu kaut kādam nenozīmīgam blēdim un krāpniekam.

Šausminoši nogaidīta Keidiju sasniedza realitāte.

-    Tu grasies nogalināt Ārdenu, vai ne?

-     Viņš man nav atstājis citu iespēju. Tas izdzimtenis mani izsūks sausu, ja vien es to ļaušu. Tā tas parasti notiek. Tādi nekrietneļi neatlaižas.

Keidija sažņaudza sava apmetņa malas.

-    Un kas notiks ar mani?

-    Baidos, ka tu tajā, kas šovakar notiks, vari vainot vienīgi pati sevi, muļķa kuce. Tev vajadzēja turēties tālāk no tā visa.

Stenfords arī viņu grasījās nogalināt.

-     Tev šķiet, ka tu ar, slepkavību tiksi cauri sveikā? - viņa jautāja.

-    Rīt laikraksti ziņos, ka tevi un Ārdenu pašā Karnevāla nakts kulminācijā nogalinājis kāds nepazīstams uzbrucējs, - Stenfords sacīja. - Droši vien paklīdis nejaukas runas, ko gan tu šajā nakts stundā te, piestātnē, esi darījusi kopā ar pazīstamu krāpnieku, bet baidos, ka tur nu neko nevar līdzēt.

Keidijai bija kaut kas jādara, vienalga, kas. Nekā jau vairs nebija, ko zaudēt.

Naksnīgajās debesīs izverda vēl viena raķešu kārta. Tajā pašā laikā baltās jahtas galā parādījās apmetnī tērpies stāvs. Bālajā gaismā atspīdēja sudrabota maska.

-    Plāni ir mainījušies, Ārden, - Stenfords sacīja.

Keidija saprata, ka viņš aizgriezis revolveri prom no viņas un pavērsis pret maskoto stāvu laivā. Atkal atskanēja uguņošanas troksnis. Virs tumšā ūdens spoguļa uzliesmoja un dzirksteļoja raķetes. Stenfords aiz Keidijas muguras saspringa. Keidija zināja, ka viņš ieplānojis uguņošanas troksni izmantot par aizsegu šāvienam.

Vēl arvien satvērusi sava apmetņa malas, Keidija strauji paplēta rokas un metās sāņus. Smagais audums pasitās sānis, uz laiku aizkavēdams Stenforda roku ar ieroci.

- Kuce!

Viņa nikno kliedzienu pārtrauca raķetes blīkšķis. Šoreiz tas skanēja tuvāk, bet Keidija tam nepievērsa uzmanību. Viņa metās pretī vienīgajai drošībai - ūdenī.

Stenfords paklupa, zaudēja līdzsvaru un uzvēlās viņai virsū tieši tajā mirklī, kad viņa jau krita pāri piestātnes malai.

Dīvaini. Viņš taču bija sportisks vīrietis. Varētu domāt, ka viņš stabilāk turas uz kājām.

Ar apdullinošu troksni viņa iegāzās aukstajā ūdenī. Sākotnējie panikas uzplūdi bija nieks salīdzinājumā ar šausmīgo, satriecošo apziņu, ka viņa ir sapinusies savā smagajā apmetnī.

Biezais tērps strauji uzsūca ūdeni. Apmetnis piepeši bija kļuvis par milzīgu svaru, kas vilka Keidiju lejup. Un, visu vēl vairāk apgrūtinot, Stenfords atradās ūdenī tieši virs viņas.

Kas viņam noticis? Kāpēc viņš, tāpat kā Keidija, necīnījās, lai atbrīvotos no apģērba un nokļūtu virspusē? Viņa spēcīgi grūda ar kāju. Pēda atsitās pret stingru miesu un kauliem, bet Stenfords nereaģēja. Viņš bija sapinies ar ūdeni piemirkušajā tērpā, bet šķita, ka viņš par to neraizējas.

Tad Keidija sajuta nedzīvas rokas pieskārienu savai potītei. Piepeši atkal atdzīvojās senie murgi. Viņa atvēra muti, lai kliegtu, bet tā pieplūda pilna ar aukstu un sāļu ūdeni.

Tad viņa saprata, ka pēdējo sprādzienu, ko viņa dzirdējusi, nav radījušas raķetes. Tas bijis revolvera šāviens. Ārdens bija nošāvis Stenfordu.

Felgrovs ar savu nedzīvo svaru vilka viņu iekšā dzelmē.

26

Kad esi iemācījusies pazīt paniku, tad spēj turēties tai pretī.

Vestas padoms saplūda ar bailēm, kas mutuļoja Keidi- jā. Viņa zem ūdens atvēra acis, drudžaini cenzdamās orientēties. Virs ūdens atspīdēja gaisma. Raķetes. Nu viņa vismaz zināja, kur ir ūdens virsma. Tas jau bija sākums.

Ja vien viņa spētu elpot.

Nākamais uzdevums bija atbrīvoties no apmetņa. Viņa atrada spiedpogas pie kakla un izmisīgi parāva. Apmetnis pavērās. Keidija juta, ka rokas atbrīvojas no tā. Nāvējošais audums gluži kā milzu rāja nogrima tumšajā dzelmē, lai uzmeklētu citu laupījumu.

Atvieglojums aizdzina daļu panikas, ļaujot Keidijai koncentrēt vairāk uzmanības. Plaušās gandrīz vai dega, bet apmetnis viņu vairs nesaistīja. Kādā brīdī bija nokrituši apavi. Tagad mugurā bija palikušas tikai pieguļošās bikses un tumšais sporta krekls, ko viņa bija pavilkuši zem kostīma. Bija auksti, bet viņa varēja spert un kaut ar nagiem izcīnīt ceļu atpakaļ līdz ūdens virsmai. Tas nemaz nebija tik tālu.

Peldi uz spožo gaismu pusi!

To viņa varēja izdarīt. Viņai tas bija jādara.

Viņa vēlreiz spēra ar kāju un jau otrreiz trāpīja Stenforda līķim. Atkal jau bailes draudēja viņu paralizēt. Turies tām pretī!

Viņa drudžaini kulstīja rokas, izmisīgi cenzdamās pēc iespējas vairāk attālināties no līķa. Viņa atsitās pret kādas laivas ķīli. Nervu galus pāršalca jauns panikas uzliesmojums.

Un tad jau viņa bija ūdens virspusē, izmisīgi tverdama svaigo gaisu, piepildīdama ar to plaušas. Ne tik skaļi. Ja nu viņš vēl joprojām ir te? Viņš tevi sadzirdēs. Virs galvas uzsprāga raķetes. Keidijas skatienu aizmigloja asaras. Vai varbūt tas bija sāļais ūdens. Viņa īsti nezināja.

Uzmanību nekavējoties saistīja kustība uz piestātnes. Aizslēpusies aiz kādas laivas priekšgala, Keidija jaunās šausmās vēroja, kā tumsā nopland melns apmetnis. Sudrabotā maska mirkli iedzalkstījās, tad aizgriezās.

Ārdens vēl joprojām bija tepat. Ar revolveri rokā viņš pārmeklēja piestāhii. Keidija aptvēra, ka viņš meklē savus upurus. Droši vien zina, ka trāpījis tikai Stenfordam, Keidija nodomāja. Tagad viņš gribēja nogalināt arī Keidiju.

Tomēr viņš meklēja tajā vietā, kur bija redzējis Keidiju un Stenfordu ieveļamies ūdenī. Viņa saprata, ka vienīgais, kas viņu paglābis, ir bijis drudžainais cīniņš zem ūdens, lai atbrīvotos no apmetņa un aizkļūtu prom no Felgrova līķa. Viņa bija iznirusi attālāk no turienes, kur ielēkusi ūdenī. Uguņošanas troksnis bija apslāpējis viņas pirmās izmisīgās elsas pēc gaisa.

Tagad Keidiju skatienam slēpa laivas priekšgals, arī elpošana vairs nebija tik skaļa. Viņa spēja vienīgi pateikties Dievam, ka Ārdenam nav lukturīša.

Laivas aizsegā viņa īrās pa ūdeni, cenzdamās nedomāt par līķi, kas peldēja tepat tuvumā. Viņai nebija citas izejas kā peldēt uz piekrastes pusi un lūgt Dievu, kaut Ārdens neaptvertu, ka viņa izbēgusi, pirms viņa sasniegs sauszemi.

Keidija nogaidīja, līdz maskotais stāvs pavirzījās uz piestātnes tālāko galu. Tad viņa dziļi ievilka elpu un īrās prom no laivas aizsega.

Tajā brīdī pie piestātnes vārtiem parādījās neliela smejošu cilvēku grupiņa. Pāri ūdenim atskanēja viņu balsis. Kāds kaut ko minēja par ballīti uz jahtas.

Jā, lūdzu, lūdzu, lūdzu! Nāciet paballēties piestātnē! Es izmaksāšu alu.

Viens no grupiņas atgādināja draugiem, ka vakaros piestātne ir slēgta.

Sasodīts! Katrā bariņā atgadās kāds īgņa.

Bet mazā grupiņa jau bija neapzināti palīdzējusi. Piestātnes otrā galā sadzirdējis viņu balsis, Ārdens sastinga. Tad viņš strauji pagriezās un, apmetnim dusmīgi plandoties, steigšus devās atpakaļ uz piestātnes vārtu pusi. Acīmredzot viņš bija nospriedis, ka nedrīkst riskēt un vēl ilgāk uzturēties šeit, lai piebeigtu savu šāvakara otro upuri.

Keidija gaidīja tik ilgi, cik vien spēja izturēt. Kad Ārdens nozuda pa piestātnes vārtiem, viņa izlīda no ūdens un pārguruši atkrita uz viena no pontoniem. Viņa aizvēra acis, cenzdamās atgūt vismaz tik daudz enerģijas, lai pieceltos kājās.

Bija auksti.

Viņa dzirdēja tuvojamies potenciālo ballētāju grupiņu, juta viņu soļu troksni pa koka dēļiem. Viņa atvēra acis un gausi piecēlās sēdus.

Kāds iekliedzās.

Vēl viens no grupiņas kliedza kaut ko nesaprotamu, bet nepārprotami histēriski.

-    Zvani deviņi, viens, viens! Zvani policijai! Zvani kaut kam!

Keidijai vispirms iešāvās prātā, ka iemesls ir viņa. Tomēr tāda reakcija bija mazliet pārspīlēta, viņa nodomāja. Nu labi, viņai mati bija pielipuši pie sejas un sporta krekliņš un bikses piekļāvušies ādai. Tomēr tik slikti viņa neizskatījās.

Keidija pietrausās kājās un virzījās uz grupiņas pusi.

Tad viņa atskārta, ka neviens uz viņu neskatās. Piegājusi klāt, viņa redzēja, kāpēc neviens nepievērš viņai uzmanību.

Viņi visi bija pārāk aizņemti, šausmās lūkojoties uz Stenforda Felgrova līķi. Tas peldēja tuvu ūdens virspusei, kur bija iepinies starp tauvām.

Beidzot kāds pagriezās un pamanīja Keidiju.

Nakts klusumu pāršķēla vēl viens kliedziens. Keidija saviebās un aizklāja ar rokām acis. Varbūt viņa tomēr izskatījās tik slikti.

-    Vai es, lūdzu, varētu aizņemties kāda kostīmu? - Ar milzīgu piepūli viņai izdevās runāt ļoti pieklājīgi. - Man salst.

-    Man laikam tūlīt uznāks panikas lēkme, - Maks ierunājās klusā, bet saniknotā balsī. Viņš apstājās pie terases durvīm un lūkojās naktī. - Es nespēju noticēt, ka tu sekoji Ārdenam uz piestātni.

-    Es viņam nesekoju, - Keidija gurdi atsaucās. - Viss notika tieši tā, kā stāstīju policijai. Es apstājos piestātnē pie biroja ēkas un centos sazvanīt tevi. Tajā brīdī man aiz muguras uzradās Stenfords Felgrovs ar revolveri.

-    Sasodīts! - Maks saspieda roku dūrē un trieca to pret tuvākajām durvīm. - Tev vispār nevajadzēja viņam sekot.

Viņam aiz muguras ierunājās Rendals.

-    Nomierinies, Mak! Keidija ir pārcietusi īstu elli.

-    Jā, - sacīja Silvija. - Tagad nav īstais laiks viņu bārt.

-    Silvijai taisnība, - Gārdners piebilda. - Es saprotu, ko jūs pats pārdzīvojat, Mak, bet Keidijai šis ir bijis smags vakars. Varbūt labāk pataupiet savas lekcijas līdz rītdienai.

-    Jā, - Leandra stingri noteica. - Pietaupiet tās, Iston! Keidija šovakar jau ir pietiekami daudz izturējusi.

Viņiem taisnība, Maks nodomāja. Vismazāk jau nu viņš vēlējās kliegt uz Keidiju. Bet tas šķita vienīgais, uz ko šobrīd viņš bija spējīgs.

-    Sasodīts! - viņš nomurmināja.

Iestājās īss, neomulīgs klusums.

Keidija sāka klusi smieties. Maks strauji pagriezās un dusmīgi paraudzījās uz viņu. Viņa bija ieritinājusies atzveltnes krēslā un ietinusies pūkainā pledā, ko Silvija sameklēja kādā skapī. Viņa bija nomazgājusies dušā un pārģērbusies jau pirms vairākām stundām, pirms sarunas ar policiju, tomēr vēl joprojām sūdzējās, ka salstot.

Makam vērojot, viņas smiekli kļuva skaļāki. Tomēr de neskanēja tā, kā vajadzētu. Tajos bija kaut kas slimīgs. Sil-

l'M)

vija, Gārdners, Leandra un Rendals arī noteikti bija saklausījuši tajos kaut ko dīvainu. Visi nobažījušies raudzījās uz Keidiju.

-    Vai tev nekas nekaiš? - Silvija jautāja.

-     Nē.- Bet dīvainie, spalgie smiekli turpinājās. Keidija saritinājās kamoliņā un paslēpa seju pūkainajā pledā. Viņas pleci raustījās, izdotās skaņas bija kļuvušas citādas.

Rendals dusmīgi uzlūkoja Maku.

-    Tagad paskaties, ko tu esi izdarījis!

-    Sasodīts, viņa raud. - Maks devās uz Keidijas pusi.

-    Piedodiet! - Keidija elsoja. - Es nespēju pārstāt.

Leandra strauji izslējās sēdus.

-    Tas nekas, Keidij. Esmu lasījusi, ka pēc traumatiska atgadījuma ir labi panākt emocionālu atslābināšanos. Tā var atbrīvoties no daudzām stresa fiziskajām blakusparādī- bām.

Keidija ieraudājās vēl stiprāk.

Maks trīs soļos šķērsoja istabu un izcēla viņu no krēsla. Viņš apsēdās un, paņēmis Keidiju klēpī, cieši piespieda sev pie krūtīm. Viņa pagrieza seju pret Maka plecu, bet elsošana nebeidzās.

Neviens neteica ne vārda, līdz tas bija galā. Gārdners piecēlās kājās un piegāja pie dzērienu skapīša. Viņš atvēra tā durtiņas un izņēma kādu pudeli. Maks no vietas, kur sēdēja, apskāvis Keidiju, varēja saredzēt tās etiķeti. Tas bija ļoti vecs un ļoti dārgs viskijs.

Pamazām asaras apsīka. Pēc brīža Keidija pacēla galvu un, pamirkšķinājusi acis, atbrīvojās no pēdējām asaru lāsēm. Maks juta viņu atslābināmies.

-    Piedodiet! Domāju, ka tagad jūtos labi.

-    Novēlota reakcija, - Silvija klusi ierunājās. - Iepriekš tu nevarēji atļauties krist panikā, tāpēc to neizrādīji. Beidzot tavi nervi nomierinās.

Gārdners pasniedza Keidijai mazu viskija glāzi.

-    Ņem! Vestas zāles pret aukstumu un visu pārējo.

-     Paldies! - Keidija piesardzīgi iedzēra malku un pāri glāzes malai uzlūkoja Maku. Nez vai viņš atkal sāks kliegt?

-     Lekciju es pabeigšu citā reizē, - viņš teica, - piemēram, rīt.

-    Paldies, es protu to novērtēt. - Viņa iedzēra vēl vienu viskija malku.

Nu jau izklausījās, ka viņa jūtas daudz labāk, Maks nodomāja. Keidija izskatījās nogurusi, bet vairs ne tik nervoza.

Gārdners ar vienu sānu piemetās uz dīvāna malas, kur sēdēja Silvija.

-    Man neizdevās dzirdēt visos sīkumos to, ko tu stāstīji policijai, Keidij, bet man radās iespaids, ka Ārdens un Felgrovs šovakar bija norunājuši satikdes piestātnē?

Keidija pamāja.

-    Stenfords apgalvoja, ka viņu turp izsaucis Ārdens, lai vienotos par šantāžas summu.

-    Sasodīts, kā tu pamanīji Ārdenu? - Silvija pajautāja.

-    No tās vietas aiz skatuves, kur es stāvēju, varēju labi pārredzēt cilvēku pūli. Es viņu pamanīju, kad viņš garām skatuvei devās uz piestātni. Es pazinu masku un kostīmu, ko viņš bija pasūtījis Karnevāla naktij, jo biju tos redzējusi todien, kad tie dka viņam piegādād.

-     Tātad Stenfords devās uz piestātni, lai nogalinātu Ārdenu? - Gārdners jautāja.

-Jā. - Keidija pat negrasījās iztrausties no Maka klēpja. - Un Ārdens acīm redzami ieradās, sagatavojies aizsargāties.

-     Vai ari tāpēc, ka jau pašā sākumā bija nolēmis nogalināt Stenfordu, - Silvija ieteicās. - Varbūt viņš vēlējās noslēpt krāpšanas pēdas. Ja tā padomāju, Felgrovs bija vienīgais, kurš varētu liecināt pret Ārdenu.

-     Varbūt. - Keidija piekļāvās tuvāk Makam. - Bet mēs nevaram droši uzzināt Ārdena nolūkus, līdz policija nebūs

vinu notvērusi.

/

-    Un tu tur iemaisījies pa vidu, - Maks norūca. - Šitāda sasodīta muļķa dēļ…

-    Mak, tu apsolīji pietaupīt lekcijas līdz rītdienai.

-    Piedod! - Viņš paņēma no Keidijas pirkstiem glāzi un iztukšoja atlikušo viskiju. - Vienkārši izspruka. Nespēju atturēties.

Keidija atkal pievērsās Silvijai un Gārdneram.

-    Policija domā, ka viss šis atgadījums uzskatāms par zagļu savstarpēju izrēķināšanos. Katrs gribējis apklusināt otru.

-     Izskatās, ka Ārdens bijis mazliet ātrāks nekā Stenfords, - Gārdners prātoja.

Maks sajuta trīsas, kas pārskrēja pār Keidijas augumu. Viņš vēl ciešāk piekļāva viņu sev klāt.

-      Felgrovs nav visā nopietnībā novērtējis Džonatanu Ārdenu, - viņš domīgi sacīja. - Droši vien uzskatīja, ka Ārdens ir parasts krāpnieks. Viņam neienāca prātā, ka Ārdens varētu būt ļoti bīstams krāpnieks.

-    Es ari nekad nebūtu iztēlojusies, ka Stenfords ir spējīgs uz slepkavību, - Silvija noteica. - Tas cilvēks taču bijis īsts noziedznieks, un neviens no mums to pat nenojauta.

-    Es to vienmēr zināju, - Rendals klusi ierunājās.

Visi viņu uzlūkoja.

-    Jā, - Keidija piekrita. - Tu zināji.

-     Man nekad neizdosies pierādīt, ka viņš nogalināja manu māti, bet es pats tam ticēšu līdz kapa malai. - Rendals iztukšoja savu glāzi. - Ja arī ne vairāk, viņš māti iegrūda vēl dziļāk alkoholismā.

Silvija sarauca pieri.

-    Man jāatzīst, Keidij, es sāku prātot, varbūt tava teorija, ka viņš nogalinājis tanti Vestu, nemaz nav tik aplama.

-    Tagad mēs to vairs nekad precīzi neuzzināsim, - Keidija nočukstēja.

Atkal iestājās klusums. Maks nebija pārliecināts, ko domā visi pārējie, bet viņš pats prātoja par skumjo faktu, ka dzīve ne vienmēr sniedz visas atbildes.

-    Nez, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai policisti notvertu Ārdenu? - Gārdners pēc brīža ierunājās.

Maks viņu uzlūkoja.

-    Droši vien ne pārāk ilgs.

-    Ja vien viņš nepametīs valsti, - Leandra piebilda.

-    Tāda iespēja pastāv, - Maks piekrita.

Rendals izdvesa garu nopūtu.

-    Nu, viens ir skaidri zināms. Ostrija un Pousta galerija šobrīd ir sliktākā stāvoklī, nekā jebkad bijusi. Kad rīt avīzēs parādīsies jaunumi, vairs nekā nebūs iespējams noklusēt krāpšanu. Man nāksies visu atklāti paskaidrot un cerēt uz to labāko.

-    Tu tiksi tam pāri, - Keidija viņu dedzīgi uzmundrināja. - Galerijas ari agrāk ir pārcietušas tādus gadījumus. Ar laiku viss noklusīs.

Bet Rendals neizskatījās pārliecināts.

-    Varbūt. Ja vien mēs spēsim piedekami ilgi noturēties. Tomēr nav noliedzams fakts, ka, visam nākot atklātībā, mūs gaida milzīgs trieciens. Kad vēl pievieno plānoto ienākumu samazināšanos un tos zaudējumus, ko mums nāksies pieciest, lai atmaksātu naudu apkrāptajiem klientiem, mums vēl veiksies, ja vispār izdzīvosim. Un vēl jau es neminēju kaitējumu mūsu reputācijai.

Keidija viņu brīdi vēroja.

-    Tu atradīsi veidu, kā noturēt galeriju virs ūdens. Tā taču nav īstā problēma, vai ne? Tu baidies, ja pāris gadu tev neveiksies ar darījumiem, Brūka vairs nebūs ar mieru tevi gaidīt.

Rendals saņēma savu viskija glāzi abās plaukstās un raudzījās atlikušajā šķidrumā. Paceļot galvu, viņa sejas izteiksme bija drūma.

-    Viņa allaž apgalvoja, ka es esot pārāk apsēsts ar kontroles iegūšanu pār galerijām. Tagad man būtu šī kontrole, bet man nav nekā, ko parādīt, vienīgi līdz izputēšanai novesta kompānija. Es viņai gribēju sniegt kaut daļu no tā, ko viņai spēja dot Džordžs Lengvērts. Bet tagad vairs tādas iespējas nav.

Maks pamanīja, ka ne Silvija, ne Gārdners nesteidzas viņu uzmundrināt, apgalvojot, ka galu galā viss beigsies labi. Leandra viņam veltīja vienīgi līdzjūtīgu skatienu.

Keidija bija tā, kura ierunājās.

-    Manuprāt, - viņa klusi sacīja, - tu pārāk zemu vērtē Brūku.

-    Vai tu tiešām tici, ka Brūka, uzzinājusi par viņa kompānijas nedrošo stāvokli, tomēr būs ar mieru iet pie viņa par sievu? - Maks vaicāja daudz vēlāk, kad viņi bija palikuši divi vien.

-    Jā. - Keidija sēdēja uz gultas malas un nepārprotami žāvājās.

Maks, atpogādams kreklu, pajautāja:

-    Kas tev liek būt tik pārliecinātai?

Keidija mirkli padomāja.

-    To ir grūti paskaidrot. Varbūt tas, ka viņa palika kopā ar Džordžu Lengvērtu arī pēc tam, kad uzzināja, ka viņš mirst. Viņa būtu varējusi aiziet.

-    Es jau tev teicu, ka tādu rīcību pavisam viegli var uztvert kā īpašu parūpēšanos par pašas finansiālajām interesēm. Drīz viņa būs ļoti bagāta atraitne.

Keidija gausi pakratīja galvu.

-    Nē, manuprāt, viņa tā rīkojās tāpēc, ka uzskadja to par pareizu.

Maks gan nebija tik pārliecināts, tomēr nolēma nestrīdēties.

-    Droši vien mēs pavisam drīz uzzināsim, kā viņa rīkosies. Vēl pēc dažām stundām visi uzzinās par lielo šaudīšanos piestātnē.

Keidija neko neteica, bet Maks gandrīz spēja sajust, kā viņa nodreb.

:m>

-    Tu mani šovakar sasodīti pārbiedēji, - Maks neitrālā tonī ierunājās. - Tu taču to zini, vai ne?

-    Tā nebija mana vaina, - Keidija automādski atsaucās.

Maks tam nepievērsa uzmanību.

-    Šī ir jau otrā reize relatīvi īsā laika periodā, kopš mēs viens otru pazīstam, kad tu pakļauj sevi riskam tikt nogalinātai. Tas ir uztraucošs ieradums.

-    Es nezinu, ko atbildēt. - Keidija noplādja rokas. - Parasti mana dzīve ir ļoti garlaicīga. Tieši tāpēc ari es uzņēmos tos ārštata konsultantes darbus, ko tu man piedāvāji.

-    Tu atnāci strādāt pie manis tāpēc, ka tev bija garlaicīgi?

-    Jā-a. - Keidija atspieda rokas pret gultu. - Laikam jau es būtu varējusi iestāties jūras kājnieku pulkā, bet viņiem nav pārāk daudz darba piedāvājumu Eiropas dekoratīvās mākslas speciālistei.

Maks pameta sānis kreklu.

-     Prieks uzzināt, ka esmu pārtrumpojis jūras kājnieku iesaukšanas grupas puišus.

-    Nekāda lielā sacensība jau nebija. Man nepatīk iespēja valkāt formastērpu.

Viņas vieglprātīgais tonis Maku kaitināja. Taču Keidija šovakar bija daudz pārcietusi, viņš pats sev atgādināja. Viņam jābūt piekāpīgam.

Ģērbies vienīgi biksēs, Maks aizgāja un apsēdās uz gultas viņai līdzās.

-    Kā tu jūties? - viņš klusi pajautāja.

-    Kā es jūtos?

-    Vai tu kaut ko nevēlies? Varbūt kaut ko nomierinošu, lai vieglāk iemigtu?

-    Nē. - Viņa vēroja mazu, graciozi veidotu vāzi, kas atradās uz antīka galdiņa. - Gan būs labi.

Maks sekoja viņas skatienam līdz pat vāzei. Izskatījās, ka tas ir franču darinājums. Spriežot pēc sdla, droši vien deviņpadsmitā gadsimta sākumā.

-    Tu centies visu to salikt kopā, vai ne?

-    Jā. Bet nesanāk, vai ne?

-    Tā ir, - viņš piekrita.

-     Viss notika pārāk ātri. Un es atzīstos, ka nepievērsu īpašu uzmanību sīkumiem. Tomēr es nedomāju, ka Ārdens tur bija ieradies, lai vienotos par šantāžas summu. Revolveris viņam bija rokā jau tad, kad viņš parādījās laivas priekšgalā. Viņš ieradās, jau sagatavojies slepkavībai.

-    Droši vien pastāv iespēja, ka viņš paņēma ieroci līdzi, lai aizsargātos, ja Felgrovs sagudrotu kaut ko vardarbīgu. Bet kāpēc gan viņš pēc tam centās uzmeklēt un nogalināt tevi?

-     Viņš saprata, ka es varētu viņu pazīt. Viņš, protams, nevarēja nojaust, ka es pazinu viņa masku un kostīmu, bet to nu viņš noteikti zina, ka es dzirdēju Stenfordu nosaucam viņu vārdā.

-    Atbilstoši informācijai, ko Embrozs uzracis par Džo- natanu Ārdenu, viņa darbībā ne reizi nav bijis nekādu vardarbības pazīmju.

-    Cilvēki mainās. Tu pats tā teici: ja Dilana pagātnē nav bijis šantāžas mēģinājumu, tas vēl nenozīmējot, ka viņš nevarētu kļūt par šantāžistu.

-    Taisnība.

Maks apklusa.

-    Ko tu domā? - Keidija beidzot noprasīja.

-     Es negribu tevi samulsināt vēl vairāk, bet kas tev liek būt pārliecinātai, ka tas, aiz maskas, šovakar bija Džonatans Ārdens?

Keidija sastinga.

-    Es taču tev teicu, ka Stenfords viņu nosauca vārdā.

-    Arī Stenfords viņa seju neredzēja, vai ne?

-    Nu… nē.

-     Un Stenfords teica, ka saņēmis zīmīti? Nevis viņam piezvanīts pa telefonu?

-    Jā, šķiet, ka jā.

-     Taču viņi ar Ārdenu bija labu laiku strādājuši kopā. Viņi bija partneri vairākās krāpšanās. Ja nu Ārdens nolēma Stenfordu šantažēt, kāpēc gan viņš vienkārši nepiezvanīja pa telefonu un neizteica savus draudus mutiski? Kāpēc bija jāsūta zīmīte?

Keidijas acis samiedzās.

-    Tad Stenfords atklātu, ka balss telefonā nepieder Džo- natanam Ārdenam, vai ne?

-    Ja tā labi padomā, - Maks sacīja, - Ārdenam vajadzētu būt pilnīgam muļķim, lai nēsātu tik uzkrītošu kostīmu, ko var pamanīt un tādējādi saisfit viņu ar slepkavību.

Pēc neilga laika Maks sēdēja pie datora un prātoja par dažādām iespējām. Viņam bija nepieciešams skaidrāk saskatīt kopainu. Kaut kādas aprises bija izveidojušās, bet pašai ainai viņš īsti nespēja koncentrēties. Galvā jaucās domas, ka šovakar viņš gandrīz vai bija zaudējis Keidiju.

Pēc brīža viņš atvēra failu ar piezīmēm par Džonatanu Ārdenu. Dažas minūtes viņš pēdja to saturu, tad pieprasīja elektroniskā pasta formu un aizpildīja adresi.

Durvīs parādījās Keidija.

-    Mak, ko tu dari?

-    Sūtu ziņu Džonatanam Ārdenam.

-    Tu joko. - Viņa iesteidzās istabā. - Kur tu dabūji viņa e-pasta adresi?

-     Embrozs to izvilka no interneta. - Viņš pat nepacēla galvu no ekrāna. - Nav gan zināms, vai Ārdens šo ziņu izlasīs. Galu galā viņš taču bēguļo. Bet man ienāca prātā, ka viņu varētu ieinteresēt kāds darījums.

-    Ko tu piedāvā?

Maks neatbildēja. Viņš uzrakstīja vēstulīti un tad mazliet pagriezās krēslā, lai Keidija varētu redzēt pāri viņa plecam.

"Saprotu, ka Jūs nenogalinājāt Felgrovu. Ja gribat, lai palīdzu Jums to pierādīt, sazinieties ar mani. Jums ir man nepieciešamā informācija. Mēs abi esam būtiski ieinteresēti atrast īsto slepkavu."

Keidija izslējās taisni.

-    Domā, ka viņš ar tevi sazināsies?

-    Nezinu. - Maks izslēdza datoru. - Tomēr ir vērts pamēģināt.

27

Nākamajā rītā Maks salēja svaigi pagatavoto zaļo tēju divās krūzēs. Nav jau tā, ka viņš pierastu pie tējas, viņš pats sev iegalvoja. Gluži vienkārši bija pārāk daudz darba, lai pagatavotu gan tēju, gan kafiju. Samierināties ar tēju bija daudz izdevīgāk.

Bez tam tēja nemaz nebija tik slikta. Sasodīts, varbūt viņš tomēr pamazām pie tās pierod.

Virtuvē ienāca Keidija, apsēdās pie galda un paņēma krūzi, kuru Maks bija viņai nolicis. Viņa neko neteica. Tikai iedzēra palielu malku. Maks viņu vērīgi nopēdja. Saspringums ap acīm vēstīja, ka arī Keidija nav gulējusi labāk kā viņš pats.

-    Vai izpildīji savus jogas vingrojumus? - viņš pajautāja. -Jā.

-    Neizskatās, ka tie būtu nākuši daudz par labu.

-    Pateicos! Labsrīts ari tev!

Maks apsēdās viņai pretī un paņēma grauzdiņa šķēli.

-    Mums vajadzētu pārstāt tā satikties.

Keidija iepleta acis.

-    Kā tad?

-    Tā. - Viņš pamāja, norādīdams uz saules pielieto virtuvi. - Tu. Es. Omulīga papļāpāšana pēc tam, kad tevi gandrīz vai nogalināja. Mani nervi to nespēj izturēt.

Viņam uzmācās vilšanās, jo Keidijas acīs neparādījās uzjautrinājuma uguntiņas.

-     Tev nav jārunā tā, it kā tas būtu kļuvis par regulām ieradumu, - viņa nomurmināja savā tējas krūzē. - Bija tikai divi gadījumi, tas arī viss. Diez vai to var nosaukt par ieradumu.

-     Tu droši vien neticēsi, bet daudzi cilvēki nodzīvo visu mūžu, ne reizes nebūdami slepkavam pat ne tuvumā.

-    Vai šī būtu lekcija? Ja tā ir, es labāk brīdināšu, ka neesmu jnoskaņota to klausīties.

-    Nē, šis ir mēģinājums pajokot pie brokastgalda. Lekciju es pataupīšu vēlākam laikam.

-    Nevaru vien sagaidīt.

Maks pagrūda savu krūzi sāņus un salika rokas uz galda.

-    Kas tev kaiš?

-    Nekas. Tikai jūtos mazliet nogurusi.

-    Nav nekādu panikas lēkmju pazīmju?

-     Nē. - Viņa ar uzsvaru nolika krūzi uz galda. - Klau, ja tu baidies, ka man tavā klātbūtnē uznāks nervu sabrukums…

-    Nomierinies!

-    Zini, es neesmu jukusi.

-    Es zinu.

-            Arī mana tante nebija jukusi. - Keidija no jauna cieši satvēra krūzi abās rokās. - Ikviens labprāt apgalvo, ka viņa bijusi jukusi un ekscentriska, un var jau būt, ka viņa tāda bija. Silvija gan pierunāja viņu atstāt daļu darba citu ziņā, bet svarīgākais ir tas, ka viņa lieliski spēja vadīt "Chatelaine" līdz pat savai nāves dienai. Viņa nebija zaudējusi prātu, kā visi uzskafija.

-    Es nekad neesmu teicis, ka viņa bija jukusi.

-    Es savukārt negrasos zaudēt prātu, - Keidija ietiepīgā apņēmībā turpināja. - Tikai tāpēc vien, ka mums ar tanti Vestu bija dažas kopīgas iezīmes, tikai tāpēc vien, ka arī man piemīt tendence uz panikas lēkmēm, tikai tāpēc vien, ka viņa nekad neapprecējās un mana laulība neskaitās, un viņai nebija bērnu, un sāk izskatīties, ka man arī nekad to nebūs, tas nemaz nenozīmē, ka esmu staigājoša tantes Vestas kopija.

-     Izbeidz! - Piepeši sadusmojies, Maks atspieda rokas pret galdu un piecēlās kājās. - Sasodīts, nesaki vairs ne vārda, citādi es būšu tas, kurš zaudēs prātu. Un tas nebūs patīkams skats.

Keidija viņu uzlūkoja tā, it kā tikko būtu atmodusies no hipnozes.

-    Kas tad nu?

-     Izbeidz runāt par sajukšanu prātā! Un nerunā manā vietā! Es nekad neesmu teicis, ka, pēc manām domām, tu vai tava tante esat potenciālas vājprātīgās.

-    Piedod! - Viņa paraudzījās savā tējas krūzē. - Laikam vēl joprojām esmu stresa iespaidā.

-    Tev ir nopietns iemesls tādai būt. - Maks pakustināja plecus, izvingrinādams muskuļus. - Es arī pats esmu mazliet saspringts. Varbūt būs līdzēts, ja ķeršos pie darba.

Keidija gausi piecēlās kājās.

-    Laba doma.

-     Es te tā prātoju. - Maks paņēma savu tējas krūzi un devās uz priekštelpas durvju pusi. - Mums ir divi faktu kopumi. Viens der plānam, ka tava tante nogalināta, lai nodrošinātu apvienošanos. Otrs atbilst krāpšanai ar viltotajām mēbelēm. Kaut kas ari ir kopīgs. Gribu paskatīties, vai tas pavēstīs kaut ko jaunu.

Viņš juta, ka Keidija vēl vilcinās.

-    Mak?

Viņš apstājās pie durvīm un pagriezās.

-Jā?

-    Tu tiešām nedomā, ka es esmu jukusi?

-    Nē, - viņš noteica. - Es nedomāju, ka tu esi jukusi. Tagad iesim un paraudzīsimies, vai varam atšifrēt, kurš noslepkavojis tavu tanti.

Četrdesmit minūtes vēlāk Keidija atlaidās ērtāk krēslā un nopētīja izdrukāto dokumentu kaudzes, kas uz rakstāmgalda bija sadalītas trīs daļās.

-     Es diezgan labi protu pazīt viltojumus, bet rūnu lasīšana nav mana stiprā puse. Ko tas viss nozīmē?

-    Sākumam - tie ir kredītkaršu čeki, bankas izdrukas un finanšu dokumenti, nevis noslēpumainas rūnas. Es liku Embrozam sameklēt informāciju par visu to personu kontiem, kuri mūsu sarakstā bija minēti par varbūtējiem ieguvējiem no apvienošanās vai krāpšanas. Tagad mums jāskatās, kuri vārdi daļēji sakrīt.

Keidija paraustīja plecus.

-     Vislielākais ieguvējs abējādā ziņā bija Stenfords Felgrovs. Viņš gan no krāpšanas, gan apvienošanās būtu ieguvis ļoti daudz. Bet viņš ir miris.

-    Lai ari kurš viņu nogalinājis, tas noteikti bija iecerējis tādējādi kaut ko iegūt. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk esmu pārliecināts, ka ne jau Ārdens viņu nošāva. Viņš ar to neko nevarēja dabūt, toties daudz zaudēt.

-    Varbūt viņš domāja, ka Stenfords vainos viņu tantes Vestas slepkavībā.

-     Manuprāt, tā ir ļoti attāla iespēja. Ja mēs pareizi pieņemam, ka Ārdens nebija vakarnakts slepkava, tad mums jāatrod kāds cits, kurš tādējādi varēja kaut ko iegūt.

-    Vai zaudēt, - Keidija klusi piebilda.

-    Jā, - Maks piekrita.

-    Tu domā par Brūku Lengvērtu, vai ne?

-    Jā, manā sarakstā viņa ir. Viņa bija personiski ieinteresēta, lai izdotos apvienošanās, jo pēc vīra nāves viņa paredzējusi apprecēties ar Rendalu.

-     Nu labi, pieņemsim, ka viņai bija motīvs nogalināt tanti Vestu. Bet kāds viņai sakars ar krāpšanu?

-   Atzīstos, ka acīm redzamu iemeslu neredzu, bet tas vēl nenozīmē, ka tādu neatradīšu.

Keidija prātoja par to pēcpusdienu, kad bija runājusies ar Brūku klusajā savrupmājā, kur it viss vēstīja par nāves tuvošanos.

-    Es nespēju iztēloties, ka viņa spētu kādu aukstasinīgi nogalināt. Ja viņa būtu tāds cilvēks, tad droši vien jau sen tiktu vaļā no Džordža. Būtu bijis pavisam vienkārši paātrināt viņa nāvi. Viņš ir ļoti slims cilvēks. Tajā mājā noteikti ir ļoti daudz zāļu, arī īpaši stipri sāpju remdējoši līdzekļi.

Maks vilcinājās, ar pildspalvas galu sizdams pa kādu bankas dokumenta izdruku.

-    Nu labi, es piekrītu. Neesmu gan pārliecināts, vai piekrītu tavai loģikai, tomēr tas ir vērā ņemams spriedums.

Keidija saviebās.

-    Nu, tā arī pazūd mūsu vienīgais aizdomās turamais. Es patiesi vēlos, kaut Džonatans Ārdens tev piezvanītu vai atsūtītu e-pasta ziņu. Varbūt viņš tiešām zina kaut ko tādu, ko mēs varētu izmantot.

-    Sazināšanās ar viņu bija tikai minējums, - Maks brīdināja. - Mēs nevaram rēķināties ar palīdzību no tās puses.

-    Un ko iesāksim?

-    Es piezvanīšu Gārdneram. - Maks pasniedzās pēc telefona. - Viņš par šīs situācijas finansiālo pusi zina vairāk nekā jebkurš cits, un galu galā viss ir saistīts ar naudu.

Silvija stāvēja pie savas dzīvojamās istabas loga un raudzījās laukā dārzā, kur dvīņi spēlējās ar suņiem un savām jaunajām rotaļlietām. Keidija zināja, ka viņa domā.

-     Kā tev šķiet, vai Gārdners var palīdzēt Makam kaut ko noskaidrot šajā juceklī? - Silvija jautāja.

-     Es nezinu. - Keidija atlaidās ērtāk krēslā un atbalstīja rokas pret mīkstajiem spilveniem. - Es patiešām tā ceru. Man tev jāsaka, Silvija, ka viss šis gadījums dara mani nervozu.

-    Tas it visus dara nervozus. - Silvija sakrustoja rokas.

- Sasodīts! Es jau domāju, ka pēc vakardienas viss ir galā. Ārdens nogalināja Felgrovu, lai tas viņu nevarētu apsūdzēt krāpšanā. Man tas šķita pilnīgi loģiski un acīmredzot policistiem arī.

-     Makam tas neliekas loģiski un man arī ne. Mēs abi esam pārliecināti, ka Ārdens ir pārāk gudrs, lai būtu tērpies tajā kostīmā. Viņam vajadzēja apzināties, ka to varbūt kāds redzējis un atklās arī veikalu, kur viņš to iegādājies.

-    Tu patiešām tici, ka tante Vesta noslepkavota, vai ne, Keidij?

-     Jā. Es jau pašā sākumā jutos nepatīkami par to, kā viņa mirusi.

-    Tava kārtējā sajūta, - Silvija klusi noteica. -Jā.

-    Pasaki man - vai arī tā ir kāda sajūta, kas ļauj tev atšķirt viltojumu no oriģināla?

-    Silvija…

Silvija pagriezās.

-    Ir jau labi. Es allaž esmu zinājusi, ka labu mākslas un antīko priekšmetu saskatīšanā man nekad nebūs tādu spēju kā tev vai tantei Vestai. Tieši tāpēc viņa, protams, atstāja akcijas tev. Beigu beigās viņa gluži vienkārši nespēja samierināties ar domu, ka "Chatelaine" tiek pilnīgi nodota manās rokās.

-    Nē, tā nav taisnība. - Keidija strauji piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. - Ne jau tāpēc viņa tā rīkojās.

-    Viņa gribēja, lai vadībā ir kāds, kas līdzīgs viņai. Kāds, kuram pietiek tikai paskatīdes uz mēbeli vai rotaslietu, lai redzētu tās patieso vērtību. Kāds, kam piemīt tas īpašais sestais prāts.

-     Ne jau tāpēc viņa atstāja akcijas man, - Keidija ļoti mierīgi sacīja.

-    Varbūt viņai bija taisnība, - Silvija nočukstēja. - Man ir talants darījumu jomā. Es protu saskatīt "Chatelaine" vīziju nākotnē. Es varu padarīt šo kompāniju par nozīmīgu mākslas pasaules sastāvdaļu. Būdama uzņēmuma izpilddirektore, es varu paveikt daudz. Bet man nekad nepiemitīs Vestas īpašais talants, un viņa to zināja.

-     "Chatelaine" nav nepieciešams kāds, kam ir izcils talants pazīt mākslas un antīkos priekšmetus. Uzņēmumam ir nepieciešams cilvēks ar izcilu talantu biznesa jomā. Tev tāds piemīt, Silvija. Ja tev būs vajadzīgi mākslas eksperti, tu tos'jebkurā laikā vari nolīgt. Sasodīts, tu pat par konsultanti vari nolīgt šim darbam mani. Bet talants pazīt mākslas priekšmetus nenozīmē, ka es varu veiksmīgi vadīt lielu uzņēmumu. Un tas nekādā ziņā nenozīmē, ka es gribu tādu vadīt. Vari pierakstīt: es to nevēlos.

-    Ko tu ar to gribi pateikt, Keidij?

-    Es mēģinu pateikt, ka esmu nolēmusi pārrakstīt savas balsstiesīgās akcijas uz tava vārda, kad visa šī lieta būs galā. Man gan paliks manējās bez balsstiesībām, bet es nevēlos tikt aktīvi iesaistīta kompānijas ikdienas darbā.

-    Vai tu runā nopietni?

-    Pilnīgi. Es zinu, ka tu "Chatelaine" labā darīsi visu, kas ir tavos spēkos. Arī tante Vesta tev uzticējās. Viņa saprata, ka firmas vadībā nepieciešams cilvēks ar talantu biznesā. Viņa vienmēr bija domājusi, ka tu pārņemsi vadību.

-    Tad kāpēc viņa savas akcijas atstāja tev?

-     Cik es varu spriest, viņa savā testamentā izdarīja grozījumus tajā pašā laikā, kad atklāja krāpšanu. Viņa gribēja būt pārliecināta, ka "Chatelaine" netiks apvienota ar Ostrija un Pousta galeriju, ja ar viņu pašu kaut kas atga- dītos, pirms viņa īsti noskaidrojusi, kas notiek. Viņa gribēja pasargāt kompāniju. Tā viņai bija tāda kā apdrošināšana.

-    Vai gribi teikt, ka viņa zināja: tu nojautīsi, ka kaut kas nav kārtībā un sāksi meklēt atbildes?

-    Domāju, ka jā.

Silvija novaidējās.

-    Kāpēc tad viņa neaprunājās ar mani un Rendalu? Kāpēc viņa nedalījās savās bažās?

-    Tāpēc, ka viņai tā bija tikai nelāga priekšnojauta, un viņa zināja, ka neviens viņai nepievērsīs nekādu uzmanību, ja viņa skaidros, ka iemesls ir tikai kārtējā viņas sajūta. Un vēl man šķiet, dziji sirdī viņa baidījās, ka krāpšanā var būt iejaukts arī Rendals. Viņa vispirms gribēja pārliecināties par faktiem un tikai tad rīkoties.

-     Muļķības! - Silvija sausi noteica. - Viņa neko nepaskaidroja tāpēc, ka bija noslēpumaina, apsēsta un dīvaina. Turklāt ar katru dienu arvien vairāk.

Keidija gurdi nopūtās.

-    Arī tas.

Iestājās klusums, tad Silvija atkal ierunājās:

-    Vai tu patiešām atkal grasies iet prom no "Chatelaine"? -Jā.

Silvija apmulsusi pakratīja galvu.

-     Es nesaprotu, kā tu, daudz nedomādama, spēj no tā visa atteikties.

-      Man nepatīk biznesa pasaule, - Keidija pacietīgi skaidroja. - Man tā nekad nav patikusi. Es vairāk dodu priekšroku savam nelielajam konsultēšanas darbam. Tante Vesta to saprata.

-    Es nebūtu pārsteigta, uzzinot, ka viņa pati paredzējusi arī savu tuvo nāvi, - Silvija klusi sacīja. - Beigās viņa bija vairāk noslēgusies sevī nekā parasti. Man šķita, ka tā ir depresija, un es viņai ieteicu aprunādes ar ārstu par iespējamām zālēm, bet viņa atteicās.

-     Vai tagad tu piekriti manai teorijai, ka viņa tika noslepkavota?

-    Šobrīd es labprāt esmu gatava apsvērt jebkuru iespēju.

Keidija viegli pasmaidīja.

-    Tas liecina, ka tu esi dzimusi uzņēmuma vadītāja.

Silvijas seja atslābinājās atbildes smaidā.

-    Paldies, māsīca!

-    Klau, Silvija…

-Jā?

-    Vai tu domā, ka es esmu noslēpumaina, apsēsta un dīvaina? Turklāt ar katru dienu arvien vairāk?

-    Patiesību?

Keidija saņēmās. -Jā.

-    Manuprāt, tev ir zināma tendence tajā virzienā.

-    Sasodīts, es jau baidījos, ka tu tā teiksi.

-    Bet es nedomāju, ka tu savu dzīvi beigsi kā tante Vesta, ja tas tevi uztrauc, - Silvija ar uzsvaru piebilda.

-    Tas mani uztrauc. Kas tev liek domāt, ka es nebeigšu kā viņa?

-    Tāpēc, ka tu drīzumā apprecēsies un tev būs sava ģimene.

-    Vai sava ģimene mani izglābs?

-     Noteikti. Vīrs un pašai savi bērni ir tieši tas, kas tev nepieciešams, lai tu iekšēji nenoslēgtos, kā to darīja tante Vesta. Mūsu nabaga tante nekad nezināja, kā ir mīlēt kādu citu vai ko citu kā vienīgi "Chatelaine".

-    Tā nav taisnība. - Kaut kāda iemesla pēc Keidija juta pienākumu vēlreiz aizstāvēt Vestu. - Viņa mīlēja mūs, tevi un mani. Savā savdabīgajā veidā.

-     Viņa mūs nemīlēja. Viņa bija stipri ieinteresēta mūsu dzīvē, jo mēs pārstāvējām "Chatelaine" nākotni. Kompānija bija vienīgā, kas viņai bija svarīga.

-    Hmm…

-    Liekas, tu neesi pārliecināta.

-    Nu, tā ir interesanta psiholoģiska teorija, bet es neesmu pārliecināta, ka tā patiesi izskaidro, kāpēc tante Vesta kļuva tāda, kāda viņa bija.

-    Vai tev ir labāka teorija?

-    Manuprāt, tante Vesta visu savu mūžu dzīvoja viena, tāpēc ka neatrada nevienu, kurš spētu viņu saprast un pieņemt.

Silvija nievājoši nopūtās.

-    Varu saderēt, ka viņa nekad arī īpaši necentās nevienu saprast un pieņemt. Viņa bija vispatmīlīgākais cilvēks, kādu es jebkad esmu satikusi.

-    To nu tu droši nezini.

-    Nē, bet es domāju, ka minējums varētu būt pareizs. - Silvija domīgi uzlūkoja Keidiju. - Tu esi iemīlējusies Makā īstonā, vai ne?

Keidija cieši satvēra palodzi.

-    īsd nezinu. Varbūt.

-    Es no tevis gaidīju mazliet lielāku pārliecību, - Silvija sausi noteica.

-    Grūti būt pārliecinātai, ja ir dk daudz neskaidrību.

-    Es nesaprotu. Kas tieši ir neskaidrs?

-     Maks ir atraitnis, Silvij. Viņš ļoti mīlējis savu pirmo sievu, un viņš jau ir izbaudījis bērna audzināšanas procesu. Manuprāt, to savu dzīves daļu viņš jau uzskata par pabeigtu. Tagad, kad viņa meita mācās koledžā, viņš noteikti jau prāto par nākamo dzīves posmu.

-    Un šajā nākamajā dzīves posmā neiedlpst jauna sieva un ģimenes nodibināšana?

-    Maks bija godīgs. Viņš man sacīja, ka viņam šķiet izdevīgi un ērti uzturēt attiecības bez saistībām un pienākumiem. Viņš grasās pārdot savu māju. Maks apgalvo, ka tagad, kad meita vairs nedzīvo mājās un viņš atkal ir viens, viņam tā kļuvusi par lielu. Viņš plānojot vairāk ceļot. Paplašināšot savu konsultāciju firmu.

-    Nu, - Silvija ar pirkstu bungoja pa palodzi, - vai nu viņš cenšas būt pret tevi ļoti tiešs un atklāts, lai tu lieki necerētu, vai arī…

-    Vai arī - kas?

-    Vai arī tu viņu esi pilnīgi pārpratuši.

Keidija saviebās.

-    Diez vai es viņu pārpratu.

-    Viens nu ir skaidrs - tu nevari tā nenoteikti turpināt. Ko tu grasies darīt?

Keidijas nervu galiņi sarāvās tikko jaušamā panikā. Viņa automātiski sāka dziļi elpot.

-    Necik daudz vairāk es nevaru darīt kā vien nogaidīt un paraudzīties, kā viss nokārtosies.

Silvija iesmējās.

-      Nu, šī pieeja gan neliekas raksturīga tai Keidijai, kuru es pazīstu.

-     Vai tu gaidi, lai es kļūtu īpaši aktīva, vai kā to sauc biznesa vadības aprindās?

-   Noteikti. īpaša aktivitāte ir tavs parastais stils, kad dzīvē ar kaut ko jātiek galā, vai ne tā?

Keidijas paniku nomainīja spējas dusmas.

-    Jā, un tu vari redzēt, kurp tā mani novedusi. Man tev ir kāds jaunums, Silvij. īpaši aktīvas sievietes vīriešus biedē.

-    Un tu negribi aizbiedēt Maku, vai ne?

-    Es sev visu laiku apgalvoju, ka viņš man nav īstais, ja es varu viņu aizbiedēt, bet… - Viņa ļāva teikumam apsīkt, nespēdama to pabeigt.

-    Tu esi iemīlējusies, - Silvija paziņoja.

-    Es jau no tā baidījos.

Gārdners iegāja kabinetā, nometa mapi uz rakstāmgalda un apsēdās.

-    Tā, kas tur ir starp jums ar Keidiju?

Maks atrāva skatienu no saviem pierakstiem un centās pieslēgties sarunai.

-    Vai nevēlaties atkārtot vēlreiz?

-    Jūs un Keidija. Kas jūsu starpā notiek? Vai jūsu jūtas ir nopietnas, vai arī jūs vienkārši muļķojaties, kamēr palīdzat viņai veikt to izmeklēšanas darbu?

Maks ļoti rūpīgi nolika pildspalvu.

-   Jūs interesē, vai mani nodomi attiecībā uz viņu ir godprātīgi?

-   Jā, var teikt arī tā. - Gārdners sev ielēja kafiju, ko Maks iepriekš bija pagatavojis. - Izskatās, ka tuvumā nav neviena cita, kas varētu par to painteresēties. Viņas vecāki ir Anglijā un brālis atgriezies Austrumos. Silvija apgalvo, ka atliekot vienīgi es.

-    Tātad Silvija jums deva šos norādījumus?

-    Vairāk vai mazāk. - Gārdners pagaršoja kafiju un saviebās. - Cik ilgi tā jau te stāv?

-      Pāris stundu. - Maks atliecās krēslā un satvēra tā roku balstus. - Es jūs lūdzu ienākt nevis tādēļ, lai mēs varētu apspriest manas attiecības ar Keidiju.

-     Es zinu. To pašu es teicu Silvijai. Un teicu arī to, ka Keidija pati prot par sevi parūpēties.

-     Tomēr Silvija tik un tā uzskatīja, ka jums vajadzētu mani pamudināt?

-    Diemžēl tā ir. - Gārdners grasījās piecelties. - Vai jums nav iebildumu, ja es pagatavošu jaunu kafiju?

-    Vēlāk. Vispirms tiksim galā ar šo tematu.

-    Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet. - Gārdners negribīgi atkal apsēdās. - Vismaz atbildiet man "jā" vai "nē" par Keidiju. Es to ziņošu Silvijai, un šī problēma būs galā.

Maks gausi noņēma brilles un nolika tās uz rakstāmgalda.

-    Jūs gribat teikt, ka jums š! problēma būs galā. Man tā īsti tikai būs jāsāk risināt.

Gārdnera mute savilkās smaidā.

-    Ko lai dara. Bet jūs taču esat tas, kas uzsāka attiecības ar Keidiju.

-Jā.

-     Silvija un visi pārējie ģimenes locekļi baidās, ja viņa neapprecēsies un neuzsāks normālu ģimenes dzīvi, viņa var kļūt līdzīga Vestai.

-    Dīvaina?

-Jā.

-    Katram savs liktenis. - Maks atkal uzlika brilles un paraudzījās savās piezīmēs. - Tā, es sastādīju sarakstu…

-     Pag, es nesaņēmu atbildi uz Silvijas jautājumu, un, starp mums runājot, es neuzdrošinos bez tās atgriezties.

Maks parāva augšup vienu uzaci. -Jā.

Gārdners neizpratnē sarauca pieri.

-    Kas - jā?

-    Jā, mani nodomi ir godprātīgi. Tā, un vai tagad jums nav iebildumu, ja mēs ķersimies pie darba?

Gārdners vēl pāris reižu samirkšķināja acis, tad atkal noklepojās.

-     Ē… nē. Nepavisam nav iebildumu. Ko jūs no manis gribējāt?

-    Jūs man stāstījāt, ka jūs arī esat uzmetis acis apvienošanās līgumam, kaut arī "Chatelaine" grāmatveži to pārbaudījuši.

-            Tieši tā. Vesta un Silvija gribēja, lai papildu drošības dēļ kāds no ģimenes vēlreiz pārskatītu tos dokumentus. - Gārdners nopūtās. - Bet nebija jau nekādas jēgas.

-    Nešaustiet sevi tāpēc, ka nepamanījāt tos ienākumus no krāpšanas ar viltotajām mēbelēm. Jūs nekā nebūtu varējis par tiem zināt. Ne jau par to es gribēju ar jums runāt.

-     Ko jūs gribējāt apspriest?

-     Pastāstiet man, kā tieši būtu tikušas sadalītas akcijas jaunajā kompānijā, ja apvienošanās būtu īstenojusies, - Maks sacīja.

-    Tas bija sarežģīti, - Gārdners brīdināja.

-    No tā jau es baidījos, - Maks atteica. Viņš turēja pildspalvu gatavībā virs bloknota. - Ko nozīmē "sarežģīti"?

Desmit minūtes vēlāk Maks nolika pildspalvu un nopētīja savus pierakstus, ko bija veicis, kamēr Gārdners izskaidroja akciju sadales plānu.

-    Sasodīts! - viņš noteica. - Esmu meklējis neīstajā vietā.

Gārdners paliecās uz priekšu, un viņa sejā parādījās neomulīga izteiksme.

-    Kā jūs to domājat?

-    Es visu laiku pieņēmu, ka cilvēki, kuri visvairāk ieinteresēti apvienošanās īstenošanā, visi ir…

Viņu pārhauca skaļš telefona zvans. Maks strauji pacēla klausuli.

-    īstons klausās.

-    Te Džonatans Ārdens. Es saņēmu jūsu ziņojumu.

Maks ātri piesēdās tuvāk galdam.

-    Kur jūs esat?

-    Tas nav svarīgi. Es piezvanīju, lai pajautātu, vai jūsu piedāvājums bija domāts nopietni.

-     Par īstā slepkavas atrašanu? Taš ir ļoti nopietni. Un jūsu paša interesēs ir izturēdes pret to nopietni. Lai arī kurš nogalināja Stenfordu Felgrovu, man izskatās, ka tas šobrīd cenšas nodzēst visas pēdas.

Gārdners galda otrā pusē viņu cieši vēroja.

-    Jūs domājat, ka es esmu viena no šīm pēdām? - Ārdens jautāja.

-    Jūs bija paredzēts iegāzt kā Felgrova slepkavu. Ja jūs man jautātu, tad tas ir diezgan tīrs veids pēdu dzēšanai.

-    Kā lai es zinu, ka šīs nav lamatas? - Ārdens jautāja.

-    Es jums nelūgšu parādīties atklātībā. Bet jums man jāsniedz informācija, ko es varētu izmantot. Mums vairs nav atlicis daudz laika.

Uz brīdi iestājās klusums.

-     Kas jums no manis vajadzīgs? - Ārdens piesardzīgi pajautāja.

-    Pastāstiet man visu, ko varat, par to krāpšanu.

-    Cik daudz jūs jau zināt? - Ārdens atsaucās.

-    Mazliet. Ne visu. Esmu pieņēmis, ka tajā iesaistīta arī kāda trešā persona. Jā vai nē?

-   Jā. Man pašam bija vajadzīgs labs laiciņš, līdz es to sapratu. - Ārdens uz mirkli apklusa. - Mākslas un antīko lietu biznesā varu uzskatīt sevi par iesācēju. Lielākā daļa manas karjeras aizvadīta biržās.

-    Izdevīgi pārdodot akcijas?

-    Es to saucu par ieguldījumu plānošanu, - Ārdens nomurmināja. - Lai nu kā, būtiskākais bija tas, ka es nepazinu mākslas un antīkā biznesa spēlētājus. Sākumā es tikai paklausīju Felgrova norādījumiem. Viņš izvēlējās klientus un viltotās mēbeles, un es viņus savedu kopā.

-    Gluži kā labs tirgotājs, kas dara savu darbu?

-    Tieši tā. Bet pēc kāda laika sapratu, ka Felgrovs pats nespēj atšķirt labu viltojumu no slikta. Beidzot aptvēru, ka ar organizēšanu nodarbojas kāds cits.

-    Kāds, kurš pārzināja šo jomu?

-    Tieši tā. Un šī trešā persona sadarbojās ar eiropiešiem un ieguva oriģinālu apliecinājumus. Redziet, mums nācās ļoti rūpīgi uzraudzīt kvalitāti. Tām mēbelēm bija jāiztur vismaz pavirša pārbaude, ko veica Ostrija un Pousta galerijas eksperti. Mans darbs bija rūpēties, lai konkrētās mēbeles ilgi izstāžu zālē nestāvētu.

-•Citiem vārdiem sakot, Felgrovs izmantoja konsultantu seno mēbeļu jomā, kurš varētu brīvi ceļot un iepirkt mēbeles Eiropā, neizraisot nekādas aizdomas.

-Jā-

-    Un, kad šī blēdīšanās izjuka, konsultants nolēma atbrīvoties no līdzzinātājiem. No Felgrova un no jums.

Ārdens smagi nopūtās.

-     Man jums jāsaka, īston, ka finanšu pasaulē bija mazliet tīrāks bizness. Manos ieguldījumu plānu projektos nekad neviens netika nogalināts.

-Ja jums tas sniegtu kādu mierinājumu, manuprāt, te norisinās daudz kas vairāk nekā tikai vienkārša krāpšana. Manuprāt, jūs tikāt iesaistīts kādā lielākā plānā, kas kļuva bīstams tajā pašā laikā, kad beidzās jūsu ekstrasensa darbība.

-            Padesībā tas gan ir ļod vājš mierinājums, - Ārdens atsaucās. - Ziniet, liela daļa ir jūsu vaina, Iston. Viss sāka jukt pēc tam, kad parādījāties jūs. Kas jūs, sasodīts, tāds esat?

-    Ģimenes draugs.

-    Jā, kā tad! Es centos iegūt par jums kādu informāciju, bet neko jēdzīgu neatradu. It visur parādījās ziņa, ka jūs esat nevainīgs biznesa konsultants. Droši vien jūs to tīšām bijāt paredzējis.

-     Vai jūs bijāt tas, kurš noorganizēja laupīšanas mēģinājumu galerijas "Chatelaine" ārpusē?

-    Tas man bija tīrais izmisuma solis. Cilvēki, kuriem pa- dk glabāt noslēpumus, bieži tur tos sev tuvumā. Man šķita, ka varbūt jūsu kabatas portfelī varētu atrasties kaut kas tāds, kas man palīdzētu iegūt jebkādu informāciju. Diemžēl jūsu aplaupīšana izvērtās neveiksmīga.

-     Katrs saņem to, par ko maksā. Tagad parunājieties ar mani, Ārden. Ko jūs man varat pastāstīt par trešo iesaistīto personu?

-     Necik daudz. Ar to nodarbojās Felgrovs. Mans darbs bija vienīgi klientu apstrādāšana. Es zinu tikpat maz kā jūs.

-    Nosauciet man dažus datumus! Laiks šoreiz ir būtiski svarīgs.

Ārdens kādu brīdi viņam kaut ko klāstīja.

Kad viņš bija beidzis, Maks pētīja datus sava datora ekrānā.

-     Manuprāt, te veidojas zināma shēma. Kā es varu ar jums sazināties?

-    Es grasos doties pagarinātā atvaļinājumā. Nepieciešamības gadījumam paliek e-pasta adrese. - Bez jebkāda brīdinājuma Ārdens nolika klausuli.

Gārdners bija piecēlies un gāja apkārt rakstāmgaldam.

-    Vai tas bija Ārdens?

-    Jā. - Maks nenovērsa uzmanību no ekrāna. - Daudz gan viņš nepalīdzēja, tomēr apstiprināja manu nojautu, ka iesaistīta arī trešā persona. Ņemot vērā to, ko jūs man stāstījāt par akciju sadales plānu, kā arī tos kredītkaršu čekus, uz kuriem es te skatos, manuprāt, mums ir gluži ticams kandidāts trūkstošajam posmam. Kāds, kurš varēja gūt labumu gan no krāpšanas, gan apvienošanās. Kāds, kurš pārzināja šo teritoriju. Kāds, kurš prot nirt un kurš Vestas nāves dienā iznomāja akvalangista tērpu.

-     Sasodīts, kurš gan atbilst visiem šiem kritērijiem? - Gārdners kā apstulbis skatījās uz ekrānā redzamo vārdu. - Nolādēts! Jums taisnība. Ko tagad? Zvanām policijai?

-    Vēl ne. - Maks piecēlās no krēsla. - Mums nav nekādu pierādījumu. Tikai vairāku apstākļu sakritība. - Viņš devās uz durvju pusi.

-    Kur jūs iesiet?

-    Paraudzīties, vai varu atrast kādu vērā ņemamu pierādījumu.

-    No tā jau es baidījos, - Gārdners noteica. - Labāk došos kopā ar jums.

-    Tas nav nepieciešams, Gārdner.

-    Ir gan. - Gārdners nopūtās. - Silvija un Keidija man nemūžam nepiedos, ja es jums ļaušu to darīt vienam.

Keidija stāvēja mantu glabātavā un raudzījās uz nākamo lādīšu rindu. Vēl jāpārbauda pavisam nedaudz. Viņa cieši saspieda plaukstā mazo zelta atslēdziņu. Varbūt viņa kļūdījusies? Varbūt šī atslēdziņa nemaz nav paredzēta, lai atvērtu kādu no mirguļojošajiem mākslas darbiem?

Par to citādi nevarēja pārliecināties, kā vien pabeidzot darbu, kuru viņa pati sev bija uzdevusi. Viņa pasniedzās pēc mazas, izsmalcinātas lādītes, kas izskadjās tā, it kā būtu radīta dārglietu glabāšanai. Nelielā lādīte bija rotāta ar ornamentiem un eleganti pārklāta ar zeltījumiem. Vīnes meistaru darinājums, Keidija nodomāja. Septiņpadsmitais gadsimts. Lēdijas cienīgs īpašums.

No priekštelpas atskanēja durvju zvans. Keidija nolika lādīti uz maza galdiņa un izsteidzās no mantu glabātavas.

Kad viņa sasniedza durvis, zvans ieskanējās vēlreiz. Ieraduma pēc Keidija apstājās, lai palūkotos pa actiņu. Ieraudzījusi, kas stāv aiz durvīm, viņa pasmaidīja.

Vina atvēra durvis.

t

-    Nāc iekšā, Gabriela!

Gabriela bija ģērbusies džinsos un džemperī, ko rotāja briļļains banāns, kas lasa Platonu.

-    Es atbraucu apciemot tēti.

-    Jā, to es sapratu jau pašā sākumā. Diemžēl šobrīd viņa te nav. Viņš jau bija prom, kad es pirms neilga laika atgriezos mājās. Es nezinu, kurp viņš devies, bet esmu pārliecināta, ka viņš drīz atgriezīsies.

-    Es pagaidīšu.

-    Vai tu atkal atbrauci ar autobusu un no pilsētas pāri līcim ar prāmi?

-Jā.

-     Tev bijis garš ceļojums. - Viņa aizvēra durvis. -Šo- dien ir darbdiena. Vai tu nekavē dažas nodarbības?

-    Es aizņemšos lekciju pierakstus no citiem.

-    Skaidrs. Vai gribi tēju vai minerālūdeni?

-    Nē, paldies.

-    Nu labi. Varbūt, kamēr gaidām tavu tēvu, tu gribētu man palīdzēt mantu kambarī?

Gabriela sarauca pieri.

-    Jums šajā mājā ir mantu kambaris?

-    To lika iebūvēt mana tante, lai varētu izvietot savu antīko lādīšu un dārglietu kārbiņu kolekciju. - Keidija devās atpakaļ cauri priekštelpai. - Daudzas no tām ir neizsakāmi vērdgas.

Gabriela negribīgi viņai sekoja.

-    Ko jūs ar tām iesāksiet?

-    Manuprāt, vienā no tām tante Vesta varētu būt paslēpusi kaut ko svarīgu. Man ir maza atslēdziņa, ko viņa man atsūtīja neilgi pirms savas nāves. Esmu pārliecināta, kad būšu to pielāgojusi pareizajai slēdzenei īstajā lādītē, es atradīšu to, kas tajā noslēpts.

-     Neapvainojieties, bet jūsu tante Vesta, šķiet, bijusi mazliet dīvaina.

-    Tu neesi pirmais cilvēks, kas to apgalvo. - Keidija atgriezās mantu glabātavā.

Gabriela uz bridi apstājās gaitenī.

-    Vai šis ir jūsu tantes portrets?

-    Jā. Tas gleznots, kad viņai bija ap trīsdesmit.

-    Jūs izskatāties viņai ļoti līdzīga.

Keidija atkal devās pa spirālveida kāpnēm uz nelielo balkoniņu.

-    Daudzi cilvēki tā saka.

Gabriela durvīs apstājās un godbijīgi paraudzījās apkārt.

-    Kaut kas neticams!

-    Tā, ko tu te redzi, ir kolekcija, kas vākta piecu gadu desmitu laikā. - Keidija apgāja ap balkonu līdz galdiņam, kur atradās Vīnes lādīte. - Manai tantei patika lādītes. Patiesībā viņai patika visa dekoratīvā māksla. Viņai bija talants pamanīt tās vērdbas.

-    Tētis apgalvo, ka arī jums ir liels talants šajā jomā.

-     Tāpēc arī viņš laiku pa laikam mani nolīgst kādam darbam. - Keidija paņēma atslēdziņu.

-    Vai viņš precēsies ar jums? - Gabriela pēkšņi noprasīja.

Keidijas roka sastinga: Viņa sajuta pazīstamas, nepatīkamas trīsas. Sasodīts! Vēl viena panikas lēkme viņai nebija vajadzīga.

-    Es jau tev teicu, ka mēs neesam runājušies par precēšanos, - viņa piesardzīgi atbildēja.

-    Es zinu. - Gabriela paspēra vēl vienu soli dziļāk mantu glabātavā. - Es biju pieradusi domāt, ka viņš vairs nekad neprecēsies. Bet tagad es vairs neesmu dk pārliecināta.

-     Tu varētu nerunāt par precēšanos. Pēdējā laikā, kad vien kāds to piemin, es jūtu uznākam panikas lēkmi. Tad man jāpārtrauc visi darbi un jānododas dziļai elpošanai. Tas mani ļoti kaitina.

-    Ā! Piedodiet… - Gabriela saminstinājās. - Man ir draudzene, kuras mātei mēdz uznākt panikas lēkmes. Viņai drošības dēļ ir zāles.

-    Man arī tās ir ārkārtējām situācijām. Bet dažu pēdējo gadu laikā esmu spējusi tikt galā ar dziļas elpošanas palīdzību.

-     Es negribēju, lai jums uznāktu panikas lēkme. Bet esmu daudz domājusi par to, ko jūs teicāt tajā rītā. Nu, ka tētim jāizvācas no mājas un jāturpina dzīvot tālāk. Tagad es saprotu, ka varbūt kādu dienu viņš varētu vēlēties atkal apprecēties.

Keidija palūkojās pār balkona margām.

-    Vai tas būtu tik slikti?

-    Tas būtu dīvaini, vismaz kādu laiku. Bet es tā padomāju, ka, iespējams, slikti tas nebūtu. - Gabriela uzlūkoja Keidiju. - Ja cilvēks, ar kuru viņš apprecētos, viņu patiesi mīlētu.

-    Tas būtu svarīgi. - Keidija viegli iebīdīja atslēgu slēdzenē.

-    Tas viņam nodrošināhi sabiedrību.

-.Tu domā - vecumdienās?

-Jā! - Gabriela atplauka. - Tad man nevajadzētu raizēties, ka viņš paliek viens.

-    Vai tagad tu par to raizējies?

-    Reizēm. Tas ir, nav jau tā, ka viņš nekur neietu un ka viņam nebūtu paziņu un tamlīdzīgi. Un viņam taču ir darbs. Bet vakaros viņš daudzas reizes paliek mājās viens pats. Saprotiet, ja nu viņš nokrīt vai tamlīdzīgi?

-    Un nevar piecelties?

-    Vai jūs par mani smejaties?

-    Nē. - Keidija pasmaidīja. - Manuprāt, ir ļoti jauki, ja tu raizējies par savu tēvu. Bet es tev ieteiktu par viņu pārāk neuztraukties. Viņš pats var par sevi parūpēties.

-    Nu, protams, to es zinu, bet viņš kļūst vecāks un…

Keidijai aizrāvās elpa.

-    Kas noticis? - Gabriela noprasīja.

-    Tā der! Atslēga der.

Gabriela steigšus uzskrēja pa līkumotajām kāpnēm un steidzās pie Keidijas.

-    Veriet to vaļā! - viņa sacīja.

Keidija ļoti uzmanīgi pagrieza mazītiņo zelta atslēdziņu. Viņa saklausīja vieglu klikšķi. Tad viņa piesardzīgi pacēla rotaslietu lādītes vāciņu.

Iekšpusē atradās pabālējušu vēstuļu kaudzīte, kas bija apsieta ar lenti, un kāda fotogrāfija.

Gabriela palūkojās uz seno uzņēmumu.

-    Izskatās līdzīga jums. Vienīgi frizūra un peldkosdms noteikti ir retrostilā.

-    Apmēram piecdesmit gadu vecā stilā.

-    Tā laikam ir jūsu vectēva māsa?

-Jā. - Keidija paņēma fotogrāfiju un cieši to nopētīja.

Viņai pretim raudzījās Vesta, bet ne jau tā bargā, stingrā sieviete, kādu Keidija viņu atcerējās. Šajā fotogrāfijā tante staroja laimē. Uzņēmums bija izdarīts pludmalē. Varbūt Havaju salās. Fonā bija redzams palmu puduris. Līdzās tantei stāvēja izskatīgs vīrietis peldbiksēs. Viņa roka bija nevērīgi apskāvusi Vestas vidukli, vēstot, ka viņu attiecības varētu būt ļoti tuvas.

Vīrietis izskatījās ļoti līdzīgs Rendalam.

-    Kas ir tas puisis? - Gabriela vaicāja.

-    Pilnīgi droši nezinu, bet, manuprāt, viņu sauc Rendals Ostrijs. Ja man ir taisnība, tad viņš ir kāda mana laba drauga vectēvs.

Raugoties uz šo fotogrāfiju, Keidija izjuta reizē pārsteigumu, satraukumu un piepešu atskārsmi. Rendala vectēvs un Vesta? Mīlnieki? Viņa palūkojās uz pabālējušajām aploksnēm.

-    Mīlestības vēstules, - viņa nočukstēja.

-    Kolosāli! - Gabriela nopētīja lādītes saturu. - Zem vēstulēm ir vēl kaut kas. Izskatās pēc rotaslietas.

-    Jā. - Keidija pasniedzās pēc vēstuļu kaudzītes.

-    Šķiet, ka būs interesand, - Gabriela noteica. - Vai drīkstu, es ieliešu sev mazliet tā minerālūdens, ko jūs piedāvājāt pirms brīža, iekams jūs atverat vēstules?

-    Protams. - Keidija atkal pētīja fotogrāfiju. - Virtuve ir pašā gaiteņa galā.

-    Pateicos! Es tūlīt atgriezīšos. - Gabriela nosteidzās lejup pa līkumotajiem pakāpieniem un nozuda laukā pa mantu glabātavas durvīm.

Keidija uzlūkoja tantes starojošo seju un skumīgi pasmaidīja.

-     Tu to nekad nevienam nepastāstīji, vai ne? Viņš apprecējās ar citu un salauza tavu sirdi, un tu pēc tam vairs neiemīlēji nevienu citu. Bet tāpēc arī tu tik ļod interesējies par Rendalu Poustu. Tāpēc tu gribēji, lai es ar viņu apprecos. Galu galā tāpēc arī tu piekriti apvienošanās idejai. Sava mīļotā vīrieša mazdēla dēļ. Kāda gan bija sajūta, vērojot, kā viņš uzaug, ar katru dienu izskatīdamies arvien līdzīgāks savam vectēvam?

Vesta smaidīja pred pāri visiem šiem gadiem un neteica neko.

Keidija ieskādjās fotogrāfijā vērīgāk. Vestas peldkostīms un mati vēl joprojām bija mitri. Viņa noteikti bija iznākusi no ūdens tikai brīdi pirms fotografēšanās.

-    Tev ūdenī nekādā ziņā nebūtu sākusies panikas lēkme. - Keidija uzlūkoja palmas. Kaut kas šajā ainā viņai lika justies neomulīgi.

Tad viņa pamanīja Rendala Ostrija rokā akvalangista masku.

Pagāja dažas sekundes, līdz viņa visu aptvēra. Bet, kad piepeši galvā atausa padesība, viņa nometa fotogrāfiju uz galdiņa, it kā tā būtu apdedzinājusi viņai pirkstus.

Viņa nosteidzās lejā pa spirālveida kāpnēm, paķēra telefonu un nospieda taustiņu vienam no numuriem, kas bija ievadīti automātiski izsaucamo sarakstā.

-   Tā, vai jūs bieži nodarbojaties ar kaut ko tādu? - Gārdners pajautāja diezgan nevērīgi, Makam līdzi iekāpdams pa logu.

-    Ar ko? - Maks nopētīja guļamistabu, kurā stāvēja.

-    Ar ielaušanos citu mājās. Ar risku uzskriet virsū slepkavām.

-    Agrāk nebiju radis daudz ar to nodarboties, bet, kopš iepazinos ar Keidiju, nākas tā rīkoties arvien biežāk.

Gārdners pamāja un saberzēja savas cimdos tērptās rokas.

-    Loģiski. Vismaz nav garlaicīgi.

-    Pagaidām ne. - Maks atvēra kāda skapīša durvis.

-    Ko īsti mēs meklējam?

-    Es īsti nezinu. - Viņš ieskatījās citā skapītī. - Es būtu gatavs daudz ko atdot, lai atrastu sudrabotu masku un melnu apmetni, bet tas laikam ir par daudz gribēts.

-    Diez vai mums tā veiksies. Es paskatīšos virtuvē.

-    Laba doma.

Gārdners devās tālāk pa gaiteni un nozuda skatienam.

Mirkli vēlāk Maks mājas otrā pusē dzirdēja apslāpētu skaņu. Viņš steigšus metās pa koridoru uz to pusi.

-    Ko jūs teicāt? - viņš jautāja, pagriezdamies ap stūri.

-    Es teicu - nolādēts! - Gārdners parādījās gaiteņa galā. Rokā viņš turēja pusapēstu ābolu. - Kāds nokodis dažus kumosus no šā te pirms pavisam īsa laika. Viņš nav Sanfrancisko, kā mēs domājām. Viņš ir tepat, Fantompointā.

-    Nolādēts!

Maks izrāva no kabatas mobilo telefonu un pats steidzās uz durvju pusi.

Otrā līnijas galā atskanēja signāls, ka telefons aizņemts. Acīmredzot Vesta Brigsa nekad nebija pasūtījusi īpašu zvanu gaidīšanas pakalpojumu.

-    Nolādēts! - viņš atkal noteica. Tad viņš piezvanīja uz 911.

Pēc mirkļa viņš jau bija ārā uz ielas un skrēja. Gārdners turējās tieši aiz viņa.

-    Hallo!

-    Leandra, te Keidija. - Viņa uz mirkli apklusa. - Izklausās, ka tu esi aizelsusies. Vai viss kārtībā?

-    Protams. Man vajadzēja skriet pie telefona. Kad tu piezvanīji, es biju vannasistabā.

-Atvaino! Klau, man tev kaut kas jāpajautā. Droši vien šis jautājums skanēs mazliet dīvaini, bet paciet vien manu dabu.

-    Es varu atbildēt arī uz dīvainiem jautājumiem.

-    Labi. - Keidija ievilka elpu. - Kad tu kopā ar Pārķeru Tērneru pirms pāris mēnešiem devies uz Havaju salām, vai viņš nodarbojās ar niršanu?

-     Tev taisnība, jautājums tiešām ir dīvains. - Leandra mirkli klusēja. - Un atbilde, protams, ir - jā.

-    Žēlīgā debess! - Keidija sacīja tik klusi, ka Leandra nedzirdēja.

-    Viņš man stāstīja, ka jaunībā bieži nodarbojies ar niršanu, - Leandra jautri turpināja. - Apgalvoja, ka jau gadiem ilgi neesot bijis zem ūdens un gribot atgriezties pie šīs nodarbes. Viņš teica, ka es viņam atkal liekot justies kā trīsdesmit gadus vecam. Vai tas nav mīļi?

-    Žēlīgā debess!

-    Viņš gribēja, lai es arī padarbotos kā iesācēja, bet man nepatika doma, ka jālien zem ūdens ar visu to smago aprīkojumu.

-    Žēlīgā debess!

-     Kas tev kaiš, Keidij? - Leandras balsī ieskanējās bažas. - Tu esi nedaudz uztraukta.

-     Man tagad jābeidz runāt, Leandra. Man tūlīt pat jāpiezvana Makam. Es tikai ceru, ka viņš ir ieslēdzis mobilo telefonu.

-    Labi, bet…

-    Atā, Leandra! - Keidija nolika klausuli.

Nepatīkamās trīsas kļuva arvien spēcīgākas. Arvien vairāk uzmācās nelāgas priekšnojautas.

Kaut kas nepavisam nebija tā, kā vajadzētu. Pagāja kāda sekunde, līdz Keidija aptvēra, kas tas ir.

No virtuves nenāca nekādas skaņas. Pat ne ledusskapja durvju aizvēršanās.

Valdīja aizdomīgs klusums.

Keidija nolika telefonu un ātri devās augšup pa mazajām kāpnītēm, cenzdamās neradīt troksni.

Nokļuvusi uz balkona, viņa atvēra tuvākās vitrīnas durvis un izņēma no turienes smagu viduslaiku tērauda lādīti.

Gaitenī vairs nebija klusu. Keidija sadzirdēja vieglu čaboņu un kurpju pieskārienus flīzēm. Tur bija divi soļu pāri, nevis viens.

Durvīs parādījās ēna. Keidija palūkojās no augšas un redzēja mantu kambari gausi un vilcinoties ienākam Gabrie- lu. Viņas kustības bija nedabīgi stīvas un neveiklas. Ap viņu vēdīja baiļu gaisotne.

—Nāc ārā, Keidij! - priekštelpā skaļi ierunājās Pārķers Tērners. - Vai arī es viņu nošaušu tieši tavā acu priekšā.

Keidija neteica ne vārda. Viņa, pilnīgi nekustēdamās, stāvēja pie pašas balkona malas, satvērusi rokās smago lādīti. Ienākot telpā, cilvēki nekad tūlīt nepaskatās uz augšu, viņa pati sev iegalvoja. Gandrīz nekad.

-    Viņas te nav. - Gabriela strauji pagriezās. - Vai tad jūs neredzat? Viņa noteikti dzirdējusi jūs ienākam. Būs labāk, ja jūs pazudīsiet no šejienes.

-     Neprognozējamā kuce! Tāda pati kā viņas nolādētā tante. Es zinu, ka viņa tepat kaut kur ir.

Pārķers paspēra soli mantu glabātavā, lai pārliecinātos pats.

Keidija meta tērauda lādīti lejup tieši pret viņa galvu.

Pārķers laikam pēdējā mirklī bija nojautis kustību. Viņš laikus parāvās atpakaļ, lai izvairītos no lādītes atsišanās pret galvu. Tērauda kaste trāpīja viņam pa plecu.

Viņš iekliedzās no dusmām un sāpēm piesmakušā balsī un metās atpakaļ gaitenī, instinktīvi bēgdams no uzbrukuma. Revolveris skaļi nograbēja pret akmens grīdu, paslīdēja un daļēji nozuda zem kādas vitrīnas.

-     Paņem to! - Keidija uzsauca. - Paņem revolveri! - Viņa arī pati metās lejā pa kāpnēm.

Gabriela, parādīdama, ka krīzes situācijās ir īsta sava tēva meita, jau atradās uz grīdas un taustījās pēc revolvera.

No priekštelpas atskanēja drausmīgs būkšķis. Keidija, tikusi pusceļā lejup pa Jcāpnēm, palūkojās pāri telpai. Pa atvērtajām durvīm viņa pamanīja pavīdam aizsargkrāsas apģērbu.

Saņēmusi revolveri abās rokās, Gabriela piecēlās sēdus. Viņa bija notēmējusi pistoli pret atvērtajām durvīm.

-    Nešauj, Gabriela! Tur, ārā, ir tavs tēvs.

-    Tētis… - Gabriela nolika revolveri un pietrausās kājās.

Tālumā atskanēja sirēnas.

Gar durvju stenderi piesardzīgi palūkojās Gārdners.

-    Vai te kādam ir revolveris?

-    Viss ir kārtībā. - Keidija jau bija nokļuvusi līdz kāpņu apakšai. - Kur ir Maks? Vai viņam nekas nekaiš?

Gārdners pameta skatienu atpakaļ uz priekštelpu.

-    Šobrīd viņš ir mazliet aizņemts. Izskatās, ka viņš cenšas iedzīt Tērnera seju grīdā.

28

Divas stundas vēlāk Keidija kopā ar draugiem un ģimenes locekļiem sēdēja Vestas villas dzīvojamā istabā un beidza mieloties ar četrām milzīgām picām, kas pirms neilga laika'bija piegādātas.

-      Divdesmit divi gadi mākslas jomā, - Silvija sacīja. - Lielākā daļa no tiem aizvadīta antīko mēbeļu nodaļā.

-    Tante Vesta vienmēr apgalvoja, ka viņam piemīt izcils talants pazīt labas eiropiešu mēbeles, - Keidija nomurmināja.

-    Es vēl arvien nespēju to visu aptvert, - Gārdners atzinās. - Izrādās, ka Tērners to visu izgudrojis. Apbrīnojami!

-     Šī ideja viņam iešāvusies prātā pēc Leandras šķiršanās, - Maks teica. - Viņš zināja, ka Felgrovs ir pietiekami alkatīgs, lai piekristu krāpšanai ar viltotajām mēbelēm. Galu galā tā bija tik viegli iegūstama nauda. Pārķers parūpējās, lai visas viltotās mēbeles tiktu realizētas caur Ostrija un Pousta galeriju, jo tad Felgrovs būtu tas, kam nāktos izlocīties, ja krāpšana tiktu atklāta. Kad viņi ar Stenfordu bija vienojušies par darījumiem, Tērners sāka izdarīt spiedienu, lai tiktu panākta apvienošanās ar "Chatelaine". Ilgu laiku būdams pietiekami tuvs Vestai, viņš labi zināja, ka viņu dziļi interesē Rendals un Ostrija un Pousta galerijas nākotne. Tērners bija pārliecināts, ka Rendala dēļ Vesta gribēs aizsargāt firmu. Vienīgais veids, kā to izdarīt, būtu piekrist apvienošanās līgumam.

-    Viņš bija iedomājies arī to, ka dabūjis savās rokās mani, - no sava krēsla ierunājās Leandra. - Un es vēl kalu plānus par nobriedušām attiecībām.

Keidija un Silvija neomulīgi saskatījās. Viņas abas zināja, ka Leandra drosmīgi-cenšas runāt braši, tomēr viņas pamanīja arī to, ka viņai tas neizdodas. Patiesības atklāšana par Pārķeru Tērneru Leandru bija satriekusi vairāk, nekā viņa vēlējās atzīties.

-     Kas gan būtu noticis, ja Leandra būtu atteikusies ar viņu salaulāties? - Silvija ievaicājās.

Maks paraustīja plecus.

-     Krāpšana ar mēbelēm bija ļoti izdevīga. Droši vien viņš to būtu turpinājis, līdz tā tiktu atmaskota. Tad viņš klusi nozustu, atstādams Stenfordu Felgrovu saņemt visas apsūdzības. Bet Tērners nolēma pasniegties arī pēc nozīmīgākas balvas.

-    Viņš gribēja ieprecēties uzņēmumā, - Keidija secināja. -Jā.

Nepievērsdams uzmanību emocionālajai noskaņai, Gārdners apsēdās uz pašas dīvāna maliņas. Pieri saraucis, viņš domīgi palūkojās uz Maku un tad pavērsa skatienu uz Keidiju.

-    Dīvaini, ja tā padomā…

-    Kas ir dīvaini, mīļais? - Silvija jautāja.

-    Gan Maks, gan Keidija šodien abi vienlaikus atskārta, ka krāpšanas un Vestas slepkavības vaininieks ir Pārķers.

-    Tas būs vēl viens psihiskās domu pārraidīšanas gadījums, - Maks sausi noteica. - Tas nav nekas īpašs. Tā var būt, gluži tāpat kā pašaizdegšanās gadījumos.

Gabriela izskadjās dziļi sāpināta.

-    Izbeidz, tēd! Tas ir nopietni.

Maks paņēma vēl vienu picas šķēli.

-    Mans dzīves mērķis ir mulsināt savu meitu.

-    Ir jau arī labāki vaļasprieki, - Keidija nomurmināja.

Maks viņai veltīja satraucoši intīmu skatienu.

-    Jā, padesi ir.

u

Keidija nolēma neņemt to vērā. Bija skaidrs, ka, gluži tāpat kā Leandra, arī Maks vēl joprojām centās savaldīt sarežģītās emocijas. Šajā pēcpusdienā Gabrielai bija draudējušas nopietnas briesmas. Tēvs to tik drīz neaizmirsīs. Un tik ātri neaizmirsīs ari iemeslu, kāpēc viņa meita bijusi pakļauta tādam riskam.

Keidiju pārņēma vainas izjūta. Tā bija viņas vaina, ka Gabriela gandrīz tika nogalināta.

Silvija uzlūkoja Maku.

-    Keidija mums stāstīja, ka viņa visu atskārtusi tobrīd, kad ieraudzījusi tanti Vestu nofotografētu pludmalē un piepeši atcerējusies, ka arī Pārķers un Leandra bija devušies uz Havaju salām un ka niršana tur ir ļoti iecienīta nodarbe. Bet kas jums lika to atskārst?

-            Es aprunājos ar Džonatanu Ardenu un apstiprināju savas aizdomas, ka krāpšanā bijusi iesaisdta ari trešā persona, - Maks sacīja. - Kāds, kurš pārzina antīkās mēbeles un kuram ir sakari Eiropā. Tas jau samazināja aizdomās turamo sarakstu. Apmēram tajā pašā laikā Gārdners mani apskaidroja, kā būtu sadalītas akcijas, ja apvienošanās tomēr tiktu īstenota.

Gārdners paņēma picas šķēli.

-     Es minēju, ka atbilstoši piedāvātā līguma noteikumiem Rendals un Stenfords varētu pārdot vai sadalīt savas akcijas, kā vien paši vēlētos, ja vien akciju saņēmējs būtu kāds akciju turētāju ģimenes loceklis. Apzīmējums "ģimenes loceklis" iekļautu ikvienu, kas saistīts vai nu ar asinsradniecību, vai…

-    Vai laulību, - Silvija drūmi pabeidza.

-     Par krāpšanas plāna sakombinēšanu Pārķers prātoja šantažēt Stenfordu, lai tas viņam atdotu daļu savu balsstiesīgo akciju jaunajā uzņēmumā "Chatelaine-Post".

-     Un piedevām viņš plānoja apprecēt mani, - Leandra nomurmināja. - Pārķers nosprieda, ka viņam nebūs nekādu problēmu kontrolēt arī manas akcijas.

-    Abu ģimeņu jaunajā "Chatelaine-Post" kompānijā viņš pārliecinoši būtu ieguvis visvairāk balsstiesīgo akciju, - Maks sacīja.

-    Viss bija norisinājies pēc paredzētā grafika, - Keidija ierunājās, - līdz tante Vesta atklāja pirmo viltojumu. Kad viņa noskaidroja, ka krāpšanā iesaistīts kāds no Ostrija un Pousta galerijas, viņa atlika balsojumu par apvienošanos.

-    Pārķers zināja, ka viss draud sabrukt. Viņš krita panikā un nogalināja Vestu, - Maks piebilda.

Starp Leandras skropstām izspraucās asaras.

-    Te nu bija Jaukais Puisis.

-     Tu runā pilnīgi aplam, - Keidija klusi izlaboja. - Pārķers nebija jauks puisis.

Agri nākamajā rītā Keidija sēdēja uz spirālveida kāpnēm, turot klēpī vēstuļu kaudzīti.

Durvīs parādījās Maks.

-    Kurš raksdjis tās vēstules? - viņš pajautāja.

-     Rendala vectēvs. Rendals Ostrijs. - Viņa ar rītakleitas piedurkni noslaucīja asaras. - Tante Vesta viņu mīlējusi, bet tas nelietis viņu izmantojis.

-Kā?

-     Kad Vesta ar viņu iepazinusies, viņš bijis kāda maza muzeja pārzinis. Viņš tikko grasījies atvērt tagadējo Ostrija un Pousta galeriju. Lai varētu celt pats savu reputāciju, viņam bija nepieciešams Vestas talants un viņas mākslas pasaules pazinējas zināšanas mākslas un antikvārajā biznesā. Tante viņā neprātīgi iemīlējusies. Viņiem izveidojies mīlas sakars. - Keidija pieskārās vēstuļu kaudzītei. - Manuprāt, tas turpinājies pailgu laiku.

-     Tava tante sniegusi Ostrijam padomus, kā uzsākt biznesu?

-     Jā, un - tas ir vēl svarīgāk - viņa to iepazīstinājusi ar visiem nozīmīgajiem šīs jomas cilvēkiem. Viena no tiem bijusi kāda sieviete, vārdā Meredita Smola. Viņa bijusi no ļoti bagātas ģimenes, ar ļoti labiem sakariem. Kad Ostrijs jau bija nodibinājis galeriju un Vestas padomi viņam vairs nebija nepieciešami, viņš nolēma, ka labāk vēlas precēties ar Mereditu.

-    Vai Rendals Ostrijs un Vesta turpināja satikties?

-    Jā. Bet ne jau tādā nozīmē, kā tu domā. Viņi apgrozījās apmēram vienādā sabiedrībā, tāpēc sastapās izstāžu atklāšanās un izsolēs, un tamlīdzīgi. Vestai noteikti tas sagādāja ļoti lielas ciešanas. - Keidija noglāstīja vēstuli, kas atradās viņai rokā, un atcerējās padomu, ko Vesta viņai bija devusi abu pēdējās telefona sarunas laikā. Ir ļoti labi, ja klients tevi uzskata par noderīgu. Bet nepieļauj, lai tevi izmantotu! - Tam nekrietnelim pietika nekaunības piedāvāt Vestai atsākt abu mīlas sakaru, kaut arī viņš bija precējies. Tante Vesta atteikusies.

Keidija nolika vēstuli malā, nokāpa lejā un piegāja pie mirguļojošās rotaslietu lādītes, kas atvērta stāvēja uz galda. Vina no tās kaut ko paņēma.

-Šo te es atradu zem vēshiļu kaudzītes, - viņa sacīja.

Viņa atvēra plaukstu un parādīja Makam Mūķenes atslēgu jostu. Tā atmirdzēja nemaldīgajā sena zelta un antīku dārgakmeņu spožumā. No medaljona viņai starp pirkstiem izvijās piecas izsmalcināti veidotas zelta ķēdītes. Pie četrām no tām bija piestiprinātas mazas, dārgakmeņiem rotātas atslēdziņas. Pie piektās atslēgas nebija.

Maks pagāja uz priekšu un nostājās galdiņam otrā pusē.

-    Iespaidīgi. Ko tu ar to iesāksi?

-     Es to atdošu Silvijai. Viņa ir tā, kam turpmāk būs jāvada galerija. Viņa ir īstā "Chatelaine" pilskundze.

Maks izskatījās domīgs.

-    Nūjā.

-    Kas - jā?

-    Tagad tu vari atgriezties pie savas mākslas konsultāciju jomas.

Nezin kāpēc šis aizrādījums Keidiju sadusmoja.

-Jā.

-    Manuprāt, tu reiz minēji, ka kļūsi mana konkurente.

Keidijas sirdi sažņaudza sāpes. Viņa cieši satvēra atslēgu jostu. Viņas nākotne mākslas konsultāciju jomā bija pēdējais temats, par ko viņa šorīt vēlējās runāt.

-     Šajā jomā vietas pietiks mums abiem, - viņa īgni atsaucās.

-    Protams. Bet man ienāca prātā, ka, kombinējot mūsu spēkus, mēs varētu kļūt par ietekmīgāku kompāniju.

Keidija nesaprata, vai sadzirdējusi pareizi.

-    Vai tu ierosini apvienošanos?

-    MĪanuprāt, jā.

Sāpju vietā uzradās dusmas. Viņa neizpratnē raudzījās Makā.

-    Vai tas tev ir veids, kā atbrivoties no konkurences?

-    Nē, tas man ir veids, kā lūgt tevi kļūt par manu sievu.

-    Ak! - Prieks aizskaloja visas dusmas. - Ak, Mak!

-    Es tevi mīlu, Keidij.

-    Ak, Mak! - Keidija metās viņam klāt.

Maks paplēta rokas, lai viņu satvertu.

-    Vai tas nozīmē "jā"? - viņš iečukstēja Keidijas matos.

-    Jā, - viņa atsaucās. - Jā, jā, jā. Es mīlu tevi, Mak.

-    Priecājos to dzirdēt.

-    Tas ir, es patiešām tevi mīlu. - Viņa saklausīja izbrīnu pad savā balsī un gandrīz vai skaļi iesmējās. Tad viņa pamanīja durvīs kādu stāvam.

Tā bija Gabriela, ģērbusies frotē rītakleitā. Viņas sejas izteiksme šķita mazliet apjukusi, kā jau cilvēkam, kas atmodināts no dziļa miega. Ieraudzījusi Keidiju Maka apskāvienos, viņa dažas reizes samirkšķināja acis.

-    Kas šeit notiek? - Gabriela noprasīja.

Maks viņai uzsmaidīja.

-    Es tikko lūdzu Keidiju kļūt par manu sievu. Viņa piekrita.

-    Kolosāli!

Keidija nopētīja Gabrielas seju, vai nepamanīs tajā dusmas vai nožēlu. Bet to nebija.

-    Es jau nospriedu, ka tas agrāk vai vēlāk notiks, - Gabriela piebilda. - Apsveicu!

Keidija viņai šķelmīgi uzsmaidīja.

-    Tu tikai padomā, tavs tēvs vecumdienās tomēr nebūs viens.

Gabriela iesmējās.

-    Kā tad, - viņa noteica, - un man nevajadzēs raizēties, ka viņš nokritīs un nevarēs piecelties.

-    Vai es būtu palaidis garām kaut ko tādu, ko man vajadzētu zināt? - Maks pajautāja.

-    Neko svarīgu, - Keidija viņam apgalvoja.

29

PĒC GADA…

Ballītes vidū Maks ieraudzīja Gārdneru vienu pašu stāvam pie bufetes galda.

-    Dzirdēju, ka Spūnera izstāde esot guvusi lielus panākumus, - Maks ieteicās.

-    Tā man arī apgalvoja. - Gārdners nokoda lielu kumosu sviestmaizes ar kausētu sieru un kaviāru. - Esot pārdevis visas gleznas. Izskatās, ka viņš ir atradis savu jomu. Laikam jau tam puisim bija tikai vajadzīgs laiks, lai saņemtos.

-    Pēdējā laikā daudzi cilvēki saņēmušies.

Viņi abi paskatījās pāri cilvēku pilnajai dzīvojamai istabai uz to pusi, kur stāvēja Spūners ar Leandru un Brūka ar Rendalu. Viņu grupiņu apņēma klusas laimes aura. Visu četru cilvēku kreisajā rokā mirdzēja zelta laulības gredzeni.

Maks palūkojās uz gaismu un krāsu piesātināto audeklu pie sienas virs bufetes. Tā bija mirguļojoša abstrakta aina ar skatu no villas dārza pakalnā Via Palatine - ar to pašu skatu, ko Maks redzēja katru rītu, izejot uz terases. Dilans bija piedāvājis to uzgleznot, reizē apvienojot kāzu dāvanu un mājas iesvētīšanas dāvanu neilgi pēc tam, kad Maks un Keidija bija pārcēlušies uz savu jauno māju.

-     Priecājos, ka dabūju vienu no Spūnera gleznām, kamēr vēl varēju atļauties par tādu maksāt, - Maks sacīja.

-    Ei, spriežot pēc tā, kā tu dabūji to nekrietneli Tērneru prom no Leandras dzīves, man ir tāda nojauta, ka Dilans visu mūžu būs gatavs tev gleznot par brīvu.

-     Tā bija Keidija, kas mani uz to pamudināja, - Maks viņam atgādināja. - Ja viņai nebūtu radušās aizdomas par Vestas nāvi, Tērners tagad jau būtu ģimenes loceklis.

-    Ģimenes loceklis ar akciju kontrolpaketi manas sievas kompānijā. - Gārdnera sejas izteiksme nocietinājās. - Ikreiz, iedomājoties, cik tuvu tas nelietis jau bija ticis, lai dabūtu savās rokās "Chatelaine", es sāku svīst.

-      Es zinu, kā tu jūties. - Maks paņēma siera šķēlīti. - Vai vēl arvien nožēlo, ka vecais labais tēvocis Rendals neizrādījās nelietis?

Gārdners iesmējās.

-     Rendalam nav nekādas vainas. Līdz ar laulībām ar Brūku un pūlēm atjaunot Ostrija un Pousta galeriju viņam vairs nav vaļas tik uzmācīgi grozīties apkārt Silvijai un Keidijai, kā viņš to darīja vecos laikos.

-    Keidijai bija taisnība par Brūku. Ostrija un Pousta galerijas finansiālais stāvoklis viņai bija vienaldzīgs. Viņa bažījās tikai par Rendalu pašu.

Gārdners ar plastmasas dakšiņu pamāja uz Embroza

Vandeika pusi, kurš kopā ar Gabrielu stāvēja netālu no atvērtajām terases durvīm. Viņi dzīvi sarunājās ar Djūiju, Noču un dzīvespriecīgo Hetiju Vudsu.

-     Runājot par precēšanos, - Gārdners ieteicās, - izskatās, ka attiecības starp tavu draugu datorģēniju un tavu meitu varētu kļūt nopietnas. Vai tevi tas neuztrauc? Viņi vēl ir pavisam jauni.

-     Es zinu. Iemīlēšanās no pirmā acu uzmetiena, šķiet, kļuvusi par Istonu ģimenes tradīciju. Taču mani uztrauc fakts, ka es varētu tikt pie znota, kurš var nopirkt un pārdot mani un visu manu kompāniju pat vairākas reizes.

-     Un, lai to izdarītu, viņam nāktos tikai pagrābt no sava bankas konta. Tomēr es varu iedomāties arī ko sliktāku nekā radniecību ar multimiljardieri.

-    Es to paturēšu prātā.

-     Palūkojies uz šīs lietas gaišo pusi! Viņš strādā tavā labā.

Viņiem pretī smaidīdama nāca Silvija. Uz viņas zīda bikšu jostas lepni mirguļoja Mūķenes atslēgu josta.

-     Burvīga ballīte, Mak. Žēl gan, ka pats ballītes vaininieks to visu būs nogulējis.

-    Jā, to viņš bieži dara. Ja atvainosiet mani, iešu viņu apraudzīt.

Maks paņēma vienu no siera un kaviāra maizītēm un, izgājis gaitenī, devās garām jaunajam "Atraduma" birojam, kura telpas bija pilnas ar jaunākās tehnoloģijas iekārtām un aparatūru un diviem vienādiem partneru rakstāmgaldiem. Uzkāpis otrajā stāvā, viņš pa īso gaiteni aizgāja līdz bērnistabai un apstājās durvīs.

Šūpulis bija apburošs darinājums tā saucamajā arheoloģiskajā stilā. To rotāja izgriezti grifi un sfinksas, un citas mītiskas būtnes. Tā bija dāvana no Hetijas Vudsas.

Virs šūpuļa karājās krāsaina, milzīga Mūķenes atslēgu jostas kopija. Tā bija dāvana no vecā labā tēvoča Rendala.

Kaktā sardzē stāvēja sešpadsmitā gadsimta pilna auguma bruņutērpa atdarinājums. Dāvana no Djūija un Noča.

Keidija sēdēja šūpuļkrēslā un sev pie krūtīm turēja viņu jaundzimušo puisēnu. Makam aizrāvās elpa no laimes izjūtas viņas acīs.

-    Man jau likās, ka atradīšu tevi šeit, - viņš ieteicās.

-    Vai tu atstāji mūsu-viesus vienus?

-    Kādu brīdi viņi var parūpēties par sevi paši. - Maks nespēja atraut skatienu no Keidijas un mazuļa. Ikreiz, abus uzlūkojot, viņš nebeidza brīnīties.

-    Kas noticis? - Keidija jautāja.

Maks atspieda plecu pret durvju stenderi un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Es tikko sapratu, ka raugos uz mūsu nākotni.

-    Un kāda tā izskatās?

-    Brīnišķīga, - Maks atsaucās.

Džeina Ena Krenca

ATRADUMS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 23114389.

Dž. Krenca

Kr 431 Atradums/ No angļu vai. tulk. Baiba Gabranova. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2003. - 443 lpp.

ISBN 9984-740-85-4

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] Pils saimnieces atslēgu josta 12.-18. gadsimtā. (Tulk. piez.)

Content

Korenca Džeina Ena Atradums