Laplante Linda

Atraitnes

Linda Laplante

Atraitnes

рЖ WIDOWS

ŠIS ROMĀNS IR KĀ DINAMĪTS - SPRĀDZIENBĪSTAMS UN NEGAIDĪTU PAVĒRSIENU PILNS!

Library Journal

MĒS ZINĀM, AR KO NODARBOJĀS MŪSU VĪRI. MĒS TO TURPINĀSIM.

Prologs

Londona, 1984. gads

Uzbrukuma plāns bija nevainojams; Harijs Rolinss neko citu nemaz nepieļautu. Viņš bija turīgs antikvitāšu tirgotājs, un viņa specialitāte bija ļoti dārgi mākslas darbi, sudrablietas un juvelierizstrādājumi. Abi ar sievu Dolliju viņi bija ietekmīgs pāris. Tomēr Harija Rolinsa raksturā bija arī cita šķautne. Viņš bija veiksmīgs noziedznieks un naudas atmazgātājs, kurš baudīja savu vīru cieņu un uzticību, tomēr bija arī salts, apdomīgs un nāvējošs ienaidnieks. Kaut gan policija turēja viņu aizdomās par ciešām saiknēm ar noziedzīgo pasauli, Harijs Rolinss nebija pavadījis aiz restēm nevienu sava mūža dienu.

Plāns bija vienkāršs un, kā jau visi Harija Rolinsa pārraudzītie, bija izmēģināts neskaitāmas reizes visos sīkumos. Četri vīri, slēpjot seju zem balaklavas, aizturēs inkasācijas automobili iepriekš izvēlētā vietā Strendas divjoslu tunelī. Pa priekšu brauks bandas dalībnieks maiznīcas kravas automašīnā un aizšķērsos ceļu, strauji nospiežot bremžu pedāli. Tiklīdz inkasenti apstāsies, savu vietu ieņems visi trīs vīri, kas būs sekojuši Ford Escort automašīnā. Viens pavērsīs ieroci pret citu transportlīdzekļu vadītājiem un apturēs satiksmi, bet abi pārējie izmantos sprāgstošo želatīnu ar detonācijas kapseli, lai uzspridzinātu inkasācijas automobiļa aizmugurējās durvis. Maiznīcas kravas automašīnas vadītājs viņiem pievienosies, un visi piepildīs cits cita mugursomu ar naudas maisiem. Tad trīs bruņotie laupītāji skriešus pārvarēs piecdesmit jardus līdz tuneļa izbrauktuvei, kur viņus jau gaidīs cits automobilis. Ceturtais laupītājs viņus piesegs un aizvedīs maiznīcas automašīnu uz iepriekš izvēlētu paslēptuvi.

Kad maiznīcas automašīna, inkasenti un Ford Escort iebrauca Strendas tunelī, viss šķita norisināmies pēc plāna. Laupītāji bija pieredzējuši un gatavi nākamajam posmam. Tomēr piepeši notika negaidītais. Netālu aiz viņiem parādījās policijas patruļmašīna, kas traucās pa tuneli pakaļ diviem automašīnu zagļiem.

Sirēnas gaudoja, un Ford Escort vadītājs izbiedēts pagrieza galvu atpakaļ trokšņa virzienā - tajā pašā brīdī maiznīcas automašīnas vadītājs, rīkojoties atbilstoši iecerei, strauji nospieda bremžu pedāli. Inkasentu šoferis bija spiests rīkoties tāpat. Kad vīrs pie Ford Escort stūres atkal pievērsās ceļam, bija jau par vēlu. Viņš ietriecās inkasācijas auto aizmugurē, un zagļi savukārt ietriecās viņa transportlīdzeklī.

Sadursmes rezultātā laupītājs priekšējā sēdeklī nevilšus sasvērās uz priekšu. Spridzeklis izkrita viņam no rokas un atsitās pret vadības paneli, izraisot sprādzienu. Uguns aprija visu salonu.

Trīs bruņotie laupītāji bija ieslodzīti paši savā automašīnā, un liesmu un dūmu dēļ nebija iespējams atraut vaļā vadītāja puses durvis. Neviens nevarēja viņus sasniegt, neviens nevarēja palīdzēt, toties visi dzirdēja viņu kliedzienus, kad beidzot eksplodēja degvielas tvertne, saraujot gabalos visu, kas atlicis no viņu automašīnas.

Pēc tam sākās šausminošs juceklis, un neviens nepamanīja maiznīcas automašīnas vadītāju. Viņš brīdi vēroja notiekošo, neticībā sastindzis, pēc tam aizskrēja pie sava transportlīdzekļa un izbrauca no tuneļa.

*

Visus trīs apdegušos līķus, ko izcēla no Ford Escort, aizveda uz Vestminsteras morgu. Pēc divām dienām tiesu medicīnas eksperts pabeidza sekciju un oficiāli identificēja bojāgājušos kā Hariju Rolinsu, Džo Pirelli un Teriju Milleru.

Harijs Rolinss bija sēdējis pie Ford Escort stūres, tāpēc sprādziens viņu bija saplosījis visvairāk. Ķermeņa augšdaļa vārda tiešā nozīmē bija saraustīta gabalos, galvaskauss tā sašķaidīts, ka to nebija iespējams salikt kopā, bet abas kājas apdegušas līdz kauliem. Toties pie sadegušās, sakropļotās kreisās rokas plaukstas locītavas vēl joprojām bija zelta Rolex pulkstenis ar diezgan bojātu gravējumu "Harijam. Mīlu. Dollija. 12.02.62."

Kaut gan policijai jau no paša sākuma bija aizdomas, ka otrs liķis ir Džo Pirelli, viņa seja vienā sānā bija pārāk apdegusi, lai par to nešaubīgi pārliecinātos. Viņam bija noziedzīga pagātne, tomēr nevarēja noņemt pirkstu nospiedumus, jo neizdevās atrast nevienu veselu plaukstu. Beigu beigās tika pieaicināts tiesu medicīnas odontologs, kurš identificēja līķi pēc ierakstiem zobārsta kartītē.

Terijs Millers bija iepriekš tiesāts trīs reizes, un viņu identificēja pēc daļēja īkšķa un rādītājpirksta nospieduma no apdegušās kreisās plaukstas pārpalikumiem.

Visi trīs vīrieši bija precējušies. Visas trīs sievas nu bija atraitnes.

1. NODAĻA

Dollija Rolinsa virtuvē gludināja krekla apkaklīti un aproces, kas bija rūpīgi iestīvinātas tieši tā, kā Harijam patika. Viņai blakus bija nolikts veļas grozs, pilns ar izgludinātiem palagiem un spilvendrānām. Pie kājām sēdēja Vilks, mazais, baltais pūdelis, ko Harijs bija atnesis mājās pēc tam, kad Dollija laida pasaulē nedzivu zēnu un viņu cerības uz ģimeni sabruka. Suns bija nolaidis galvu, bet nezaudēja modrību un sekoja Dollijai, tiklīdz viņa sakustējās.

Jau kopš atgriešanās no policijas iecirkņa Dollija mazgāja un gludināja veļu un slaucīja putekļus. Pulkstenis bija viens pēcpusdienā. Reizēm viņa sastinga un lūkojās tālumā, bet tad sāpes samilza, un viņa atkal sāka strādāt, gatava uz visu, lai tikai atvairītu smeldzi. Policija atteicās rādīt viņai Harija līķi, jo tas bija pārāk sakropļots, un kāda viņas dvēseles daļa atteicās pieņemt dzirdēto. Viņa bija pārliecināta, ka policisti

melo un Harijs kuru katru brīdi atgriezīsies mājās.

*

Linda Pirelli sastingusi stāvēja saltajā morga telpā, un gail

rie, melnie mati slīga abpus nobālējušajai sejai. Viņa ilgojās pēc tā, kaut blakus būtu kāds cits; viņai bija daudz vēlēšanos, bet tobrīd viņa visvairāk gribēja, kaut viss izrādītos slikts sapnis un viņa kuru katru brīdi pamostos.

- Pēc ierakstiem zobārsta kartītē ir droši secināms, ka šis ir jūsu vīrs, Pirelli kundze. Tomēr visus viņa zobus neatradām, tāpēc būtu nepieciešams, ja arī jūs uz viņu paskatītos, -morga darbinieks skaidroja. - Viena sejas puse nav pārāk apdegusi, tāpēc, ja paliksiet stāvam tepat, viss būs labi. Vai esat gatava? - Nesagaidījis Lindas atbildi, viņš nocēla balto pārklāju.

Linda spēji ievilka elpu, pacēla plaukstu pie mutes un sastinga. Viņa juta kaut ko siltu notekam gar kājas iekšpusi.

- Tualete, man vajag uz tualeti... - viņa klusi murmināja.

- Vai šis ir jūsu vīrs Džozefs Pirelli? - jautāja policiste, kas viņu pavadīja.

- Jā, jā, tas ir viņš. Lūdzu, laidiet mani prom! - Linda šņukstēja.

Policiste satvēra Lindu aiz rokas un saudzīgi aizveda līdz

tualetei gaitenī.

*

Piekususi un zaudējusi pacietību, šērlijas Milleres māte Odrija uzmeta riebuma pilnu skatienu savai vecajai, bezveidīgajai vilnas kleitai, kailajām kājām un puszābaciņiem. Pamanījusi savu atspulgu virtuves logā, Odrija nopētīja oranži nokrāsoto matu sirmās saknes; vajadzēja tās pietonēt, lai atkal sajustos kā cilvēks. Vērojot savu nomākto seju, viņa dzirdēja sirdi plosošos meitas šņukstus augšstāvā.

Šērlija atradās savā gultā, un viņas acis pēc raudāšanas bija apsārtušas. Noslaukot acis, viņa ik reizi atkal sāka raudāt un neskaitāmas reizes atkartoja viņa vārdu.

- Terij... Terij... Terij... - Šērlija klaigāja, piespiedusi pie krūtīm vīra ierāmēto fotoattēlu.

Odrija ienāca istabā, nesot paplāti, uz kuras bija karsts piens un ar sviestu apziests grauzdiņš, bet Šērlija nespēja nekam pieskarties, tāpēc visu notiesāja Odrija. Ēdot viņa palūkojos uz mazo Terija fotogrāfiju sudraba rāmī, ko Šērlija cieši turēja rokā.

Apsēdusies uz gultas malas, Odrija vēroja savu skaisto meitu, savas dzīves lielāko lepnumu. Šērlija bija neparasti skaista sieviete ar kārdinošu augumu un gariem, dabiski blondiem, sprogainiem matiem, kas sniedzās pāri pleciem. Viņai bija mīlīgs raksturs, un viņa uzticējās cilvēkiem. Šērlija tikai vienu reizi mūžā bija rīkojusies pretēji Odrijas gribai, proti, apprecējās ar Teriju Milleru. "Viņa tiks tam pāri," Odrija sprieda. "Paies laiks, un viņa atgūsies." Tomēr pagaidām visprātīgāk bija ļaut meitai izraudāties.

*

Kad pulkstenis rādīja divi, Dollija uzvilka gludināšanas dēli augšup pa kāpnēm savā nevainojami kārtīgajā Poters-bāras namā. Vilks samiegojies sekoja viņai. Parasti Vilks gulēja dzīvojamā istabā uz biezā persiešu paklāja pie greznā kamīna. Uz dzegas bija saliktas fotogrāfijas, kas attēloja Dollijas un Harija mūžu: kāzas Čelsi rajona dzimtsarakstu nodaļā, kur Dollijai mugurā bija šaneles modes nama kostīms, bet rokā neliels baltu rožu pušķis; medusmēnesi Parīzē un ik kāzu gadadienu pēc tam; katrus Ziemassvētkus un labdarības balles. Ziemā malkas uguns sildīja Vilka nelielo ķermenīti,

bet vasarā viņam patika vēsais gaiss, kas ieplūda istabā pa atvērtajiem logiem. Tomēr, kad Harijs kaut kur kartoja savus darījumus, Vilks vienmēr iekārtojās Dollijai blakus uz dīvāna, ko sedza mīksts, sarkans samts ar zeltītām bārkstīm.

Dollija attaisīja guļamistabas durvis. Pie gultas bija nolikta lampa, un tās siltā, maigā gaisma apspīdēja nevainojami tīro istabu. Pieskaņotie aizkari, gultas pārklājs un spilveni bija glīti sakārtoti. Viss atradas tam paredzētajā vietā. Salikusi plauktos izgludināto veļu, Dollija no priekšauta kabatas izņēma paciņu un aizdedzināja jau simto cigareti tās dienas laikā. Dziļi ieelpojot dūmus, viņa juta, kā sirds krūtīs smagnēji cilājas.

Atgriezusies pirmajā stāvā, Dollija atvēra apskaņošanas sistēmas skapīša melnkoka durvis, ieslēdza atskaņotāju un saudzīgi novietoja adatu uz plates, kas jau bija uzlikta. Kopš atgriešanās no policijas iecirkņa viņa bija to klausījusies neskaitāmas reizes; Ketlīnas Ferjeras sulīgā, samtainā balss, dziedot "Dzīve bez nāves", dāvāja mierinājumu.

Visu nakti Dollija nosēdēja dzīvojamā istabā un smēķēja, bet Vilks ieritinājās viņai blakus. Raudāt viņa neraudāja, jo nespēja - šķita, ka no viņas kāds izsūcis visas emocijas. Viņa atcerējās rītu pirms divām dienām, kad Harijs viņu atvadoties noskūpstīja. Vīrs solīja, ka šis komandējums, kura laikā viņš iegādāsies antikvitātes, ilgs tikai dažas dienas. Dollija pēc viņa ilgojās ikkatru mirkli, ko viņš pavadīja prom no mājam, un iepriekšējā vakarā gatavoja lazanju, ko likt galda vīram pēc atgriešanās - Harijam garšoja apgrauzdēts siers uz makaroniem -, bet tad atskanēja durvju zvans.

Vilks ierējies steidzās pie apkaltajām sarkankoka parādes durvīm. Dollija noslaucīja rokas trauku dvielī un sekoja sunim priekšnamā, bet sastinga. Aiz vitrāžu paneļiem vīdēja divi tumši stāvi. Zvans ieskanējās atkal.

Abi detektīvi parādīja Dollijai savus dokumentus un jautāja, vai viņas vīrs ir mājās. Likumsargi jau iepriekš bija viesojušies pie viņiem mājās, tāpēc Dollija nekavējoties saspringa un piesardzīgi atbildēja, ka Harijs devies komandējumā. Pēc tam detektīvi lika viņai apaut kurpes un uzvilkt mēteli, lai dotos uz iecirkni kopā ar viņiem un identificētu kaut ko tādu, kas varētu piederēt viņas vīram. Patruļmašīnā policisti izturējās atturīgi un neatbildēja uz Dollijas jautājumiem, un tas viņu biedēja. "Ja nu viņi arestējuši Hariju?" Viņa nolēma neko vairāk neteikt un nevaicāt, kamēr nebūs uzzinājusi kaut ko vairāk.

Iecirknī Dolliju ieveda aukstā, tukšā istabā, kur bija tikai galds ar plastmasas Virsmu un četri cieti krēsli. Blakus stāvēja formastērpā ģērbusies policiste, un detektīvs pasniedza Dollijai plastmasas maisiņu, kurā bija zelta Rolex pulkstenis ar tajā iestrādātiem briljantiem. Kad viņa grasījās atvērt maisiņu, detektīvs to atrāva nostāk.

- Neaiztieciet! - viņš skarbi pavēlēja. Uzvilcis baltus gumijas cimdus, viņš izņēma pulksteni no maisiņa un pagrieza to otrādi, atklājot skatienam pabālējušo gravējumu.

- "Harijam. Mīlu. Dollija. 12.02.62.", - viņa nočukstēja. Kaut kā izdevās saglabāt mieru. - Tas pieder manam vīram, -viņa paziņoja. - Harijam. - Un viņas pasaule sabruka.

- Mēs to noņēmām no miroņa plaukstas locītavas. - Galvenais detektīvs apklusa, vērojot viņas reakciju. - Apdeguša miroņa.

Dollija satvēra pulksteni un atkāpās no detektīva, līdz atdūrās pret istabas tālāko sienu. Policiste viņai sekoja, izstiepusi roku.

- Tas ir lietiskais pierādījums! - viņa uzsauca. - Atdodiet!

Izmantodama visu spēku, kas viņai bija, Dollija sažņaudza pulksteni dūrē. Smagā trieciena dēļ viņa zaudēja jebkādu savaldibu. - Jūs melojat! - viņa spiedza. - Harijs nav miris. Nav! - Policiste atlieca viņas pirkstus, izņemot no tvēriena Harija dārgo pulksteni, un Dollija šņāca: - Es gribu viņu redzēt. Man viņš jāredz.

Policiste bija kļuvusi nepacietīga un salti atcirta: - Nav atlicis nekā, ko redzēt.

Pa ceļam uz mājām Dollija policijas automašīnā klusībā atkārtoja, ka mirušais nevar būt Harijs, kaut gan balss galvā nerimās čukstēt... Pulksteni viņa bija uzdāvinājusi virām desmitajā kāzu gadadienā. Viņš Dolliju noskūpstīja un apsolīja nekad to nenoņemt. Dollija jūsmoja par to, kā Harijs ik pa brīdim palūkojās uz pulksteni, izstiepa roku, pagrieza plaukstas locītavu un vēroja gaismas atspulgu briljantos. Viņš nekur nedevās bez sava pulksteņa, pat uz gultu ne. Nākamajā kāzu gadadienā Dollija vīram uzdāvināja zelta Dunhill šķiltavas ar viņa iniciāļiem. Harijs pasmējās un teica, ka nēsās tās līdzi tāpat kā pulksteni.

Tomēr, par spīti tam visam, viņa nespēja pieņemt domu,

ka Harijs vairs neatgriezīsies mājās.

*

Odrija bija sarīkojusi Terija bēres. Tās bija klusas, vienkāršas un noritēja ģimenes lokā, tikai ar dažiem dzērieniem mājās; turklāt Šērlija vēl joprojām jutās tik nelaimīga, ka Od-rijai tik tikko izdevās pierunāt viņu apģērbties.

šērlijas jaunākais brālis Gregs palīdzēja, cik vien spēja, tomēr vēl bija ļoti jauns un nespēja izturēt vecākās māsas emociju plūdus. Kad Šērlija mēģināja ielēkt kapā uz zārka, Gre-gu pārņēma kauns, un viņš attālinājās, pievienojoties citiem -svešākiem, bet daudz atturīgākiem bēriniekiem.

Piemineklis vēl nebija pasūtīts, jo Odrija negribēja lūgt naudu, tomēr grasījās šo lietu nokārtot, tiklīdz Šērlija atgūsies. Viņa ļoti cerēja, ka Šērlija atgriezīsies skaistumkonkursu apritē; meita bija tik daiļa, ka varētu tikt līdz pat "Mis Anglija" atlasei. Patiesībā Odrija jau bija pieteikusi viņu "Mis Pedingtonas" konkursam... par to varēs ieminēties vēlāk,

kad šērlija vairs tik ļoti neraudās.

*

Pirelli ģimenei dzīvokli bija nodrošinājusi pašvaldība, un Linda patlaban uzturējās tā pārpildītajā dzīvojamā istabā. Visi Džo radi bija ielūgti uz bērēm un mielastu, un tagad viņi skaļi raudāja un sarunājās itāliski, no galvas lidz kājām ģērbušies melnā. Viņas vīramāte, Pirelli mamma, gatavoja ēdienu dienam ilgi. Makaroni, pica, salami - uz galda bija viss iedomājamais. Linda bija bārene, un viņai nebija savu radinieku, ko uzaicināt. Savukārt draugi... Puiši no spēļu automātu zāles, kur Linda strādāja, nemaz nepazina Džo, tāpēc Linda pamazām ļoti piedzērās viena pati. Viņa juta, ka viesi uz viņu skatās un šūpo galvu, pētot koši sarkano kleitu. Viņai tas bija vienaldzīgi.

Piepeši Linda, lūkojoties uz asarainajām sejām sev visapkārt, pamanīja sievieti istabas tālākajā galā un pazina mazo, blondo padauzu, kuru bija redzējusi kopā ar Džo pirms vairākām nedēļām. Acīm dusmās kvēlojot, viņa izlauzās garām citiem viesiem līdz bēdu sagrauztajai sievietei.

4 Jelgavas pils. bērnu b-ka

- Sasodīts, kurš tevi uzaicināja? - Linda iekliedzās. "Tūlīt tas skuķis dabūs kādu piemiņu par Džo!" Viņa izlēja vīna glāzes saturu uz meitenes tērpa un jau gatavojās klupt viņai virsū, bet Džo jaunākais brālis Džino paguva viņu atraut nostāk. Cieši apskāvis Lindu, Džino čukstēja mierinājuma vārdus viņai ausī, kamēr viņa šņukstēja, un nevērīgi ar plaukstu pieskārās viņas labajai krūtij.

*

Gremdējoties savās bēdās, Dollija Rolinsa ēda ļoti maz. Šķita, ka diena un nakts saplūst kopā, tomēr viņai kaut kā, darbojoties autopilota režīmā, izdevās noorganizēt vīra apglabāšanu. Viņa sēdēja dzīvojama istabā, ģērbusies glītā, melna kostīmā un melnā cepurē ar nelielu plīvuru. Vairākas reizes viņa laida plaukstas pār melnajiem smalkādas cimdiem, sataustot kāzu un saderināšanās gredzenu. Vilks sēdēja uz dīvāna viņai blakus, ar mazo, silto ķermenīti piespiedies viņai pie gurna.

Pat todien Dollija bija neticami kārtīga - smilškrāsas mati nevainojami sakārtoti, kosmētika neuzkrītoša, uzvedība lietišķa. Viņa bija apņēmusies nevienam nerādīt savas ārkārtīgi intīmās bēdas. Neviens nespētu to saprast, un viņa nepavisam nevēlējās, lai kāds apgalvotu, ka to spēj.

*

Dollijas un Harija attiecības bija ļoti īpašas. Viņi iepazinās, kad Dollija vadīja sava nelaiķa tēva antikvitāšu un dažādu slk-lietu tirgotavu Apakšsvārku kvartālā, bet viņu piesaistīja kaut kas cits, nevis Harija spilgtais E klases Jaguar automobilis, izskatīgā seja un valdzinājums, kaut gan viņa to visu, protams, pamanīja. Nē, viņu saikne bija daudz dziļāka.

/

Brīdi, kad Harijs viņu bildināja un sniedza briljanta gredzenu, Dollijai aizrāvās elpa. Tas pats notika ar Harija māti Airisu, kaut gan iemesls atšķīrās. Viņa nespēja noticēt, ka dēls vēlas precēties ar meiteni, kuru viņa uzskatīja par prastu, naudaskāru palaistuvi. Airisa audzināja savu vienīgo dēlu viena pati, jo viņa tēvs nokļuva cietumā bruņotas laupīšanas dēļ un drīz pēc atbrīvošanas mira no vēža. Viņa izveidoja ļoti veiksmīgu un šķietami likumīgu antikvitāšu tirgošanas uzņēmumu, parūpējās, lai Harijam būtu laba izglītība un viņš daudz ceļotu, papildinot zināšanas par antīko mākslu, sudrablietām un dārgakmeņiem. Kad viņš pārņēma uzņēmumu savās rokās, Airisu nomocīja artrīts un migrēnas lēkmes, un viņa bija gatava doties pensijā. Viņas pēdējā vēlme saistībā ar vienīgo bērnu bija redzēt, kā viņš apprecas ar bagātu sievieti no augstākās sabiedrības ģimenes ar labiem sakariem. Tā bija pirmā reize, kad Harijs rīkojās pretēji mātes gribai.

Dollija nekad nebija stāstījusi Harijam par dienu, kad apciemoja Airisu izsmalcinātajā Sentdžonvudas dzīvoklī, ko viņai bija nopircis mīlošais dēls. Toreiz Dollija vēl nebija īpaši eleganta, tomēr arī ne gluži prasta gaišmate, kādu bija iztēlojusies Airisa. Viņa bija pievilcīga, nedaudz smagnēja, un viņas plaukstas liecināja par sūru darbu, tomēr viņa bija arī pieticīga, sievišķīga un runāja klusi. Airisa nedaudz atguvās pēc apjukuma un piedāvāja tēju.

- Nē, pateicos, Rolinsas kundze, - Dollija atbildēja. Airisa saviebās, dzirdot īstendas izrunu meitenes balsī. - Es tikai vēlos pateikt, ka es Hariju mīlu un mēs apprecēsimies neatkarīgi no tā, vai jūs to gribat. Jūsu neapmierinātība un

draudi mūs tikai satuvina, jo viņš mani mīl un es esmu viņam vajadzīga.

Tad Dollija apklusa, gaidot Airisas atbildi - atvainošanos, ja viņai pietika saprāta. Tomēr Airisa tikai nesteidzīgi nopētīja Dolliju un nicīgi pavīpsnāja par viņas vienkāršajām drēbēm un neinteresantajām zempapēžu kurpēm.

Paraustījusi plecus, Dollija turpināja: - Mans tēvs tirgoja antikvitātes un pazina jūsu vīru, tāpēc neceliet degunu gaisā. Visiem zināms, ka viņš pārdeva zagtas mantas un pavadīja desmit gadus Pentonvilā bruņotas laupīšanas dēļ. Visiem zināms, ka jūs izmantojāt viņa ienākumus, lai dibinātu uzņēmumu, kamēr viņš bija aiz restēm. Un, atklāti runājot, jums paveicās tikt sveikā cauri.

Neviens vēl nekad nebija tā runājis ar Airisu. - Vai tu esi stāvoklī? - viņa satriekta jautāja.

Dollija ar plaukstām nogludināja šauros svārkus. - Nē, Rolinsas kundze, neesmu vis, bet es vēlos ģimeni. Ja gribat kļūt par tās daļu, es jums iesaku pievaldīt mēli. Mēs ar Hariju apprecēsimies ar jūsu atļauju vai bez tās, un draudi izslēgt viņu no uzņēmuma ir zara zāģēšana, uz tā sēžot. - Dollija pagriezās, lai dotos prom. - Es pati atradīšu izeju.

- Ja tu gribi naudu, es tev tūlīt pat izrakstīšu čeku, - Airisa piedāvāja. - Nosauc cenu.

Par atbildi Dollija parādīja viņai kreiso roku, kur pirkstā mirdzēja saderināšanās gredzena briljants.

- Es vēlos zelta riņķi, kas papildinās šo, jo jums nepietiek naudas, lai no manis atpirktos. Viņš ir viss, kas man nepieciešams, un es dāvāšu viņam laimi. Kā jau teicu, jūsu pašas ziņā ir tas, vai jūs kļūsiet par mūsu dzīves sastāvdaļu.

t

Jau atkal Dollija devās uz durvju pusi, un Airisa atkal viņu aizkavēja.

- Ja alksti vadīt senlietu uzņēmumu kopā ar Hariju, vajadzēs iznīdēt savu prasto īstendas izrunu.

- Esmu to jau iecerējusi, Rolinsas kundze. - Dollija atskatījās pār plecu un ielūkojās Airisai tieši acīs. - Tāpat kā jūs

iznīdējāt savējo.

*

Aukstumā sasārtušiem vaigiem istabā iesteidzās Edijs Ro-linss, brālēns, kuru Dollija nevarēja ciest, un izrāva viņu no pārdomām. Viņš izskatā līdzinājās Harijam, tikai izaudzis vājāks; Harijs bija spēcīgs un muskuļots.

Viņš saberzēja rokas un norādīja uz bēriniekiem aiz loga.

- Visi ir šeit, - viņš sacīja, plati smaidīdams. - Lieliski apmeklēts pasākums. Atbraukuši Fišeri, un uz ceļa nedaudz tālāk ir automašīna, kurā sēž policisti. Rindas galu nemaz nevar saskatīt, tur noteikti ir vismaz piecdesmit automašīnas!

Dollija iekoda apakšlūpā. Viņa nevēlējās rīkot neko šādu, bet Airisa uzstāja, ka Harijs bijis ietekmīgs vīrs un jāapbedī atbilstoši. Dollija zināja, ka arī Airisai sāp, tāpēc pakļāvās. Viņa nekad nesaņems pateicību, tomēr ilgtermiņā viņas dzīve būs mierīgāka.

Paņēmusi melno ādas somiņu, Dollija piecēlās un ar plaukstu nogludināja svārkus. Viņa ielūkojās priekšnama spogulī. Kad viņa tuvojās parādes durvīm, Edijs viņu apturēja un izvilka no kabatas nelielu brūnu paciņu. Viņš pieliecās un runāja čukstus, kaut gan abi bija pilnīgi vieni.

- Tas ir tev, Dollija. Es zinu, ka šis droši vien nav īstais brīdis, bet policisti ošņājas gar manām mājām, un Harijs lū-

dza nodot šo tev, ja ar viņu kaut kas notiks. - Dollija stingi uzlūkoja paciņu. Edijs pamīņājās un pievirzījās tuvāk. - Manuprāt, tās ir viņa tehniskās apkopes boksa atslēgas, - brālēns paskaidroja.

Vispirms Dollija ielika paciņu savā somā un tad sekoja Edijam, izejot no mājas. Viņa nespēja noticēt, ka tūlīt vajadzēs apbedīt Hariju. Gribējās tikai apgulties un nomirt. Tobrīd viņu pie dzīvības turēja tikai sunītis.

Kaimiņi pulcējās uz saviem piebraucamajiem ceļiem, un Dollija juta viņu skatienus, ejot pa sava dārza celiņu. Neskaitāmas automašīnas stāvēja rindā un pacietīgi gaidīja, lai varētu sekot katafalkam, ko sedza vainagi un ziedu kārtojumi. Dollija nekad nebija redzējusi tik daudz siržu un krustu; košās krāsas spilgti kontrastēja ar melnajām automašīnām.

Edijs iesēdināja Dolliju melnā Mercedes-Benz ar tonētiem stikliem. Noliecot galvu, lai to neatsistu pret jumtu, viņa ieraudzīja savu vīramāti Rolls-Royce automobili. Airisa ar lūpām vien izveidoja vārdu "maita". Dollija viņu ignorēja tāpat kā visas savas laulības laikā.

Iekārtojusies aizmugures sēdekli, Dollija pamāja Edijam, ļaujot sekot lēni braucošajam katafalkam. Viņš atpakaļskata spogulī ievēroja, ka pār Dollijas bālo seju rit asaras. Viņa pat necentās tās noslaucīt un aizžņaugtā balsī sacīja;

- Cerams, tu viņiem pateici, ka pēc bērēm es mājās neko nerīkošu... neko. Jo ātrāk viss beigsies, ko labāk.

- Jā, pateicu, - Edijs piesardzīgi atbildēja. - Bet Airisa laikam ielūgusi dažus pie sevis dzīvoklī. Viņa aicināja mani un teica, ka par visu ir samaksājusi.

Dollija aizvēra acis un papurināja galvu. Airisa nespēja se-t

vi uzturēt jau pēc došanās pensijā, tātad "par visu ir samaksājusi" nozīmēja, ka maksā Harijs. Jeb, kā tagad būtu jāsaka, Dollija.

Hariju Rolinsu apglabāja atbilstoši viņa mātes vēlmēm. Kapsētā pulcējās vairāki simti sērotāju, un kapu ieskāva neskaitāmi ziedi. Ceremonijas laikā Dollija bija viena un atturīga. Viņa pirmā pameta kapu, un trokšņainie, uzmācīgie sērotāji pacēla galvu, lai vērotu viņu aizejam.

To vidū bija arī Ārnijs Fišers savā tumši zilajā kašmira mētelī, nevainojami pašūtā uzvalkā un kreklā. Tiklīdz Dollijas automašīna sāka braukt, viņš pamāja milzīgam vīrietim, kurš līdzinājās lācim un stāvēja pūļa aizmugurē. Bokseris Deiviss izlauza sev ceļu uz priekšu. Boksera uzvalks bija noplucis un izdilis, pat krekls bija netīrs. Viņa platajā, padumjajā sejā vīdēja aizkustinājums, ko raisījusi ceremonija, un viņš ar plaukstas virspusi noslaucīja pieplacināto degunu, kas aukstumā pilēja. Ārnijs Fišers palūkojās uz Dollijas automašīnu, kas nesteidzīgi attālinājās, un pamājot pavēlēja Bokserim sekot. Bokseris pamiņājās, nedaudz nokaunējies.

- Bos, vai nevajadzētu dažas dienas pagaidīt? Viņa nupat apglabāja savu vīru.

Ārnijs brīdi lūkojās uz Bokseri, vēlreiz palocīja galvu automašīnas virzienā un novērsās. Saruna bija beigusies.

Dažu pēdu attālumā no Ārnija stāvēja viņa jaunākais brālis Tonijs, kurš slējās visiem pāri. Pat Bokseris viņam blakus likās sīciņš. Saltās saules stari apspīdēja briljantu viņa labajā ausī, ko viņš raustīja, runājot ar draugiem. Viņš pabeidza stāstīt joku, un visi skaļi smējās. Tonijs, atšķirībā no brāļa, bija izskatīgs vīrietis; patiesībā vienīgā līdzība slēpās zilajās, skarbajās, lcdusaukstajās acīs. Arnijs bija tuvredzīgs, tāpēc nēsāja brilles bez ietvara, tomēr šajās vienaldzīgajās, stingajās acīs abiem bija kaut kas kopīgs. Bokseris pārmaiņus uzlūkoja Toniju un Ārniju un tad paklausīgi devās garām izklīstošajiem sērotājiem, lai sekotu Dollijai uz lielo, tukšo māju, kurā viņa ar Hariju tik ilgi bijuši laimīgi.

Nedaudz atstatu no bērinieku pūļa stāvēja detektīvs seržants Fulers, atspiedies pret kapakmeni. Viņš prātā uzskaitīja visus redzētos. "Jēziņ, es tikpat labi varētu pētīt aizturēto fotogrāfijas Skotlendjardā!" viņš nosprieda. Bija ieradušies visi neģēļi - gan veterāni, gan jaunās asinis. Fulers bija jauns, uzcītīgs darbinieks, kurš alka atstāt iespaidu uz vadību, un dusmojās par to, ka nosūtīts šajā, viņaprāt, nenozīmīgajā uzdevumā. Viņa priekšnieks detektīvs inspektors Džordžs Rezniks bija apsēsts ar domu par Harija Ro-linsa notveršanu jau kopš laikiem, kad Fulers vēl nebija dzimis. "Kaut kas noteikti būs, Fuler,” Rezniks no rīta bija uzkliedzis Fuleram un detektīvam konsteblam Endrūsam. "Šodien tajā kapsētā būs visi Londonas noziedznieki, lai izrādītu cieņu vai pārliecinātos, ka Rolinss neatgriezīsies no aizsaules. Tātad kaut kas tur notiks. Un es vēlos zināt, kas tas būs."

Rezniks vienmēr bija uzskatījis, ka Harijs Rolinss trīs reizes vadījis bruņotas laupīšanas, kurās uzbrukts inkasentu automobiļiem. Centieni to pierādīt bija kļuvuši par visaptverošu apsēstību un nemitīgi traucēja Rolinsam dzīvot. Beigu beigās Rolinss nolēma rīkoties. Rezniks tika nofotografēts brīdī, kad saņēma aploksni no kāda noziedznieka. Kad šī ziņa nokļuva laikraksta News of the World rīcībā, tika sākta izmeklēšana par Reznika saistību ar korupciju. Aizritēja mēneši, līdz viņš pierādīja, ka nav vainīgs; kad detektīvs atgriezās darbā, sliktās slavas dēļ viņš vairs nevarēja cerēt uz paaugstinājumu. Neglābjami sabojātā karjera tikai uzpūta naida liesmas pret Rolinsu, un Rezniks zvērēja, ka reiz, lai cik daudzi gadi paietu, viņš iesēdinās Hariju Rolinsu aiz restēm. Nāve viņu apsteidza, tomēr apsēstība acīmredzot nerimās.

Fuleram nerūpēja priekšnieka domas, jo viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Reznikam nerūp viņš; detektīvam inspektoram nekas un neviens nebija svarīgāks par iespēju notvert sasodīto Hariju Rolinsu. Tomēr viņiem abiem rūpēja ieceres, kas ir padomā brāļiem Fišeriem un ar ko viņi apspriežas, tāpēc Fulers abus vēroja kā vanags. Fulers gribēja virzīties augšup pa karjeras kāpnēm, un Fišeri bija iekļauti visu policistu meklētāko noziedznieku sarakstā jau kopš laikiem, kad Fulers tikko iestājās dienestā. Rolinss bija miris, un tagad abi brāļi varēja kļūt par gadsimta ķērienu.

Kad sērotāji izklīda, Fulers starp kapakmeņiem aizlaipoja līdz izejai. Viņš jau grasījās sēsties policijas automašīnā, bet pamanīja dubļus uz savām kurpēm, kas maksāja četrdesmit mārciņas, un aizkaitināts noslaucīja tās zālē. Detektīvs konstebls Endrūss, sēžot vadītāja vietā, plati uzsmaidīja viņam. Fulers nejutās uzjautrināts, it īpaši tāpēc, ka dubļi klāja arī viņa labāko bikšu apakšmalu.

Fulers atvēra durvis un smagnēji apsēdās. Viņš izņēma no kabatas tīru, baltu, nevainojami izgludinātu un salocītu mutautu, uzspļāva uz tā un noslaucīja dubļus no labās bikšu staras.

- Vai redzēji kaut ko interesantu? - Endrūss apjautājās, lai uzturētu sarunu. Viņš bija redzējis, ka Fulers jau stundu garlaikojas.

- Tas āksts Rezniks var bojāt savu karjeru, ja vēlas, bet manējo nesabojās, - Fulers atcirta.

- Es atceros, ka lasīju par viņu laikrakstā. - Endrūss zināja visas jaunākās tenkas. Viņam šķita, ka tas atstāj labvēlīgu iespaidu uz sievietēm iecirknī. - Atstādināts no amata par kukuļņemšanu. Zaglīgais policists, kurš pieņēma naudu.

- Vai man par to vajadzētu satraukties? - Fulers noņurdēja, aizcirta automašīnas durvis un skarbi pamāja Endrū-sam, liekot braukt uz priekšu.

- Viņš vēl nebija pat seržants, bet jau saņēma divus Komisāra apbalvojumus, - Endrūss stāstīja, pārslēdzot ātrumu. - Viņš bija labs policists.

- Nu, vairs viņš tāds nav! - Visiem bija zināms, ka Rez-nika izredzes uz paaugstinājumu ir izgaisušas. Viņam tik tikko izdevās saglabāt amatu, bet ik reizi, kad kāds viņu izvirzīja paaugstināšanai, kāds cits atgādināja par notikušo un viņš neko nesaņēma. Tikai nesen detektīvs galvenais inspektors Sonderss pārliecināja Kriminālizmeklēšanas departamenta priekšnieku atkal uzticēt Reznikam operatīvo darbu, un viņam negribīgi piešķīra tiesības vadīt nelielu vienību, kas izmeklē neatklātās lietas. - Visus policistus, kas ir saistīti ar to dinozauru, kurš turklāt kūpina kā skurstenis, uztver ar tādu pašu izsmieklu. Es negrasos ar to samierināties, En-drūs. Vari man ticēt. - Fulers atvēra bloknotu, kas viņam vienmēr bija līdzi, un lūkojās uz bērinieku sarakstu. - Tagad viņš ir muļķis, kurš dzenā rēgus. Mums vajadzētu pievērsties dzīvajiem. - Automašīna sāka braukt, un Fulers pagriezies pētīja cilvēkus stāvvietā. Viņš meklēja Ārniju Fiše-ru, bet tas jau bija aizgājis. Fulers sarauca pieri un uzsita pa grāmatiņu. - Dosimies uz Rolinsas kundzes pasākumu. Noskaidrosim, kurš ieradies uz mielastu, lai paustu cieņu tam neģēlim.

2. NODAĻA

Dollija sēdēja mīkstā samta krēslā un vēroja, kā Bokseris rūpīgi lej viņai glāzē brendiju. Viņš pats dzēra apelsīnu sulu, droši vien cenšoties radīt labvēlīgu iespaidu. "Kāpēc es ielaidu šo padumjo milzeni mājā? Kāpēc tieši viņu?" Tomēr Dollijai viņa klātbūtne sagādāja dīvainu mierinājumu; pats savā jocīgajā veidā viņš šķita patiesi sērojam par Hariju. Dollija nolaida roku, lai pieskartos Vilkam, kurš sēdēja ierasti tuvu viņai blakus. Sīciņais suns pacēla skatienu un nolaizīja viņas pirkstgalus. Viņa jutās vientuļa, šausminoši vientuļa.

Bokseris bija nekam nederīgs cilvēks, tomēr viņš ļoti cienīja Hariju un uzskatīja viņu par draugu. Protams, Harijs nebija Boksera draugs; viņš par Bokseri parūpējās un reizēm kaut ko pasvieda viņam ne jau tāpēc, ka izjustu patiku pret šo cilvēku, bet gan tāpēc, ka spēja ar viņu manipulēt. Bokseris sekoja Harijam tāpat kā Vilks sekoja Dollijai; atšķirība slēpās tajā, ka Vilkam pietika saprāta, lai apjaustu, ka viņš saņem patiesu pretmīlu.

Abi klusējot malkoja dzērienus. Bokseris vēl joprojām

<

stāvēja kājās un šķita jūtamies neērti, it kā nezinātu, vai vajadzētu iekārtot savu masīvo augumu kādā no krēsliem. Dollija pamāja, un viņš apsēdās, turot jau tukšo glāzi uz ceļgala. Aiz noguruma viņai sāpēja galva, viņa vēlējās, lai viesis iet prom, bet viņš gluži vienkārši sēdēja. Pēc brīža viņš ieklepojās un pieskārās apkaklītei.

- Viņi grib Harija kantorgrāmatas, - Bokseris izgrūda.

- Viņi? - Dollija apspieda neizpratnes pilno grimasi, uzlūkojot Bokseri. Viņai izdevās izskatīties bezkaislīgai.

Vīrietis atkal piecēlās un satraucies soļoja pa istabu. - Tagad es strādāju pie brāļiem Fišeriem, Dollija. Viņi... viņi grib Harija kantorgrāmatas.

- Man nav ne jausmas, par ko tu runā, - Dollija atbildēja.

- Viņi par tām labi samaksās. - Boksera balss tik tikko jaušami drebēja. Viņš centās runāt nopietni, bet ne valdonīgi. Dollijas šķietamā vienaldzība Bokseri satrauca. Viņa šo cilvēku pazina pietiekami labi, lai nojaustu, ka satraukums liek viņam zaudēt piesardzību. Viņš pats nepamanīs, kā visu atklās. - Harija kantorgrāmatas, - Bokseris turpināja. - Tās bija slavenas. Viņš nosauca vārdus, Dollija, tu to lieliski zini. Visus sēdējušos, kurus sastapa, un varbūt arī dažus, kurus tikai cerēja sastapt. Ja policija atradīs tās grāmatas, Londonas ielās nepaliks neviens sevi cienošs ļaundaris.

- Es jau teicu, ka nezinu...

Bokseris zibenīgi pienāca viņai klāt un noliecās, pietuvinājis lielo, apaļo seju viņas vaigam. Viņš pacēla rādītājpirkstu, bet Dollija pat nesarāvās. Bokseris nebija nikns; viņš baidījās.

- Tu zini! Zini! Kur ir viņa grāmatas, Dolla?

Ļaudamās nevaldāmu dusmu uzplūdam, Dollija pielēca kājās. Bokseris atkāpās. - Nesauc mani tā! Vai dzirdi? Tā mani sauc tikai Harijs! Es neko nezinu par grāmatām! Un kā tas vispār saistīts ar brāļiem Fišeriem?

- Brāļi ir pārņēmuši viņa lauciņu. - Bokseris satvēra viņu aiz augšdelmiem, izmisīgi mēģinot pārliecināt. - Viņi sūtīja mani, un, ja es atgriezīšos ar tukšām rokām, tevi apciemos Tonijs. Labāk izpalīdzi sev un pasaki, kur ir grāmatas!

Dollija atkāpās, dusmās saviebusies, un sažņaudza dūres tā, ka nagi iespiedās plaukstās. - Dieva dēļ, es viņu nupat apglabāju! - Dollija uz brīdi zaudēja cīņu ar savām bēdām, iedomājoties, ka Hariju tik ātri aizvietojuši tādi neģēļi kā Fišeri.

Bokseris nekavējoties izprata viņas skumjas, jo tās māca arī viņu. Vainas apziņas pārņemts, viņš atmaiga. - Es atgriezīšos vēlāk.

- Es nevēlos, lai te kāds nāktu! Neviens! Vācies prom! *

- Būs jau labi, Dollija, neraizējies. Vienkārši neej ne pie viena cita, labi? Fišeriem tas nepatiktu. Es atgriezīšos.

- Vācies prom! Tūlīt pat, Bokseri! - viņa iesaucās un svieda viņam ar glāzi. Viņš paguva pieliekties, un stikls sašķīda pret durvīm. Bokseris kā padodoties pacēla rokas un steigšus atkāpās.

Tiklīdz parādes durvis aizcirtās, Dollija piegāja pie patafona. Istabu pieskandināja Ketlīnas Ferjeras spēcīgā, skaistā balss, un viņa juta, kā dusmas norimst. Viņa dziedāja līdzi: "Kas gan ir mana dzīve bez tevis? Kāda ir dzīve, ja tu esi miris..." Piepeši atmiņā atausa paciņa, ko viņai tieši pirms bērēm bija iedevis Edijs. Paņēmusi somu, Dollija izbēra tās saturu uz grīdas, nokrita ceļos un atrada papīru, kurā izrādījās ietītas atslēgas; viņu plosīja cerība un ilgas: "Kaut tā būtu ziņa no Harija!" Ātri attinusi zīmīti, viņa nekavējoties pazina vīra kārtīgo rokrakstu.

"Bankas seifs: H. R. Smits. Parole: Hamgerforda. Paraksties kā H. R. Smitas kundze."

Tālāk bija rakstīts:

"Mīļotā Dolla!

Vai atceries dienu, kad bankā līdz ar mani parakstījies par individuālā seifa īri? Tagad tas pieder Tev. Atslēgas ir no tehniskās apkopes boksa Liverpūlstrītas tuvumā. Tur ir šis tas noglabāts, bet Tev no tā visa jātiek vaļā.

Harijs”

Dollija tupēja uz mīkstā krēmkrāsas paklāja blakus Vilkam un piespieda zīmīti pie krūtīm. Viņa vairākas reizes to pārlasīja, mēģinot izsecināt, kad tā rakstīta. Nebija datuma vai kāda mīlestības apliecinājuma, tikai norādes. Viņa bija pārliecināta, ka bankā glabājas kantorgrāmatas. Viņa jau sen zināja par to esamību, jo Harijs vienmēr veidoja sarakstus. Māte bija viņam iemācījusi, ka jebkurš darījums var but neveiksmīgs, ja nevar uzticēties partneriem - gan noziedzīgiem, gan likumpaklausīgiem. Viņa bija parādījusi dēlam, kā iekārtot grāmatu, pierakstīt vārdus, datumus un veiktos pirkumus, gan likumīgus, gan nelikumīgus. Māte uzstāja, lai viņš informāciju glabātu kārtīgi; tās bija kā apdrošinājums pret jebkuru, kas vērstos pret viņu.

Iegaumējusi vēstules saturu, Dollija to sadedzināja un uzvēra atslēgas uz sava riņķa. Harijs ar viņu lepotos. Nesot Vilku uz otro stāvu, viņa atkārtoja paroli: - Hangerforda,

Hangerforda. - To bija viegli atcerēties, un arī vārds, ar kādu vajadzēja parakstīties bankā, nebija nekas sarežģīts.

Kamēr gatavojās naktsmieram, Dollija prātoja, cik daudz brāļi Fišeri būtu ar mieru viņai maksāt, lai iegūtu kantor-grāmatas savā rīcībā. Viņa izsukāja matus un piegāja pie guļamistabas loga. Netālu no viņas durvīm bija novietota ne-trafarēta policijas automašīna. Viņi gaidīja un vēroja.

- Nelieši, - Dollija nočukstēja un aizrāva aizkarus.

3. NODAĻA

Policisti ložņāja pa Dollijas Rolinsas māju gandrīz divas dienas, pārmeklējot katru sprīdi. Viņi pat noņēma visu no gultiņas bērnistabā un ar nazi uzšķērda matracīti. "Un viņi uzskata par dzīvniekiem mūs," Dollija nodomāja, apvaldot asaras. Mirušā mazuļa istaba, neskartā, svētā piemiņa puisītim, ko viņi ar Hariju bija zaudējuši, tagad bija aptraipīta un netīra. Viņu pārņēma tāds izmisums, it kā atkal zaudētu bērnu, bet viņa neizrādīja to, ka šī skarbā neiejūtība viņu dziļi ievaino.

Kad beidza pārmeklēšanu mājā, policisti pievērsās tās apkārtnei. Nekas netika pamests neizpētīts. Viņi uzraka dārzu, iztukšoja puķpodus un izsijāja zemi, bet neko neatrada.

Dzīvojamās istabas grīdu klāja Harija galda atvilktņu saturs; visas vēstules, aploksnes un attēlu rāmji bija atplēsti. Dollija vēroja, kā policisti sakropļo viņas skaistās mājas. Viņa neko neteica, tikai nolūkojās, dusmās saspringusi; viņa zināja, ka nekas netiks uziets. Harijs bija pārāk gudrs, lai li-kumsargi viņu pārspētu viltībā. Redzot detektīvu konsteb-lu End rūsu, kurš sēdēja uz apgāzta dīvāna un lauza fotogrāfijas rāmi, ko bija paņēmis no kamīna dzegas, Dollija neizturēja.

- Neaiztiec, neģēli! - Viņa mēģināja satvert rāmi.

Endrūss palūkojās uz Fuleru, kurš lasīja Dollijas privātās

vēstules. Dollija pievērsās viņam.

- Aizliedziet viņam to ņemt! Tā ir mūsu pēdējā kopējā fotogrāfija, uzņemta gadadienā.

Fulers neatrāva skatienu no vēstules. - Aizved uz Skotlendjardu, - viņš pavēlēja Endrūsam, neskatoties uz Dolli-ju. - Mums nepieciešams nesens Rolinsa uzņēmums, ko parādīt upuriem šaja un citās neatklātajās bruņotajās laupīšanās Londonā.

Tas bija pēdējais piliens Dollijas pacietības kausā. Viņa izlaipoja garām visām mantām, kas bija izmētātas pa dzīvojamās istabas grīdu, un sasniedza telefonu.

- Jūs mani vajājat! - viņa uzsauca Fuleram. - Man jārunā ar jūsu priekšnieku. Kā viņu sauc? - Fulers neatbildēja. - Jums nāksies par to samaksāt! Un es vēlos atgūt sava vīra pulksteni. Vai dzirdējāt? Es to viņam nopirku un gribu saņemt atpakaļ! Tas ir vienīgais, kas man no viņa palicis. - Fulers turpināja viņu ignorēt, un Dolliju tas saniknoja vēl vairāk. Viņa pacēla klausuli. - Jūsu priekšnieks! Kā viņu sauc? Man jazina viņa vārds.

Beidzot Fulers izslējās un pasmīnējis atbildēja: - Detektīvs inspektors Džordžs Rezniks.

Dollija nometa klausuli, it kā tā būtu viņu apdedzinājusi. Detektīvs inspektors Rezniks bija vienīgais, kura dēļ Harijs bija kaut nedaudz satraucies. Apņēmies pierādīt Harija saistību ar uzbrukumu inkasācijas automobilim, Rezniks ieradās pie viņiem mājās, lai iztaujātu Dolliju. Rezniks piedraudēja, ka neatkarīgi no Dollijas meliem reiz ieslodzīs Hariju Rolin-su uz mūžu.

Toreiz Dollija brīdināja Hariju, ka viņam jāparūpējas par Rezniku. - Būtu tik jocīgi, ja Rezniku pašu aizturētu, vai ne? -viņa nevērīgi ieminējās. - Ja nu visi domātu, ka viņš pieņem kukuļus, un to uzzinātu žurnālisti?

Nākamajā svētdienā brokastīs Harijs nosvieda uz galda laikrakstu News of the World. Pirmajā lappusē bija aprakstīta Reznika turpmākās karjeras iznīcība. Harijs uzsmaidīja sievai un atvēra šampanieša pudeli. Abi pacēla glāzi par to, ka Rezniks viņus vairs netraucēs.

Toties tagad izskatījās, ka Rezniks atkal ķēries pie Harija lietas izmeklēšanas un ir apņēmies aptraipīt viņa piemiņu, kad Harija vairs nebija un viņš nevarēja aizsargāt ne sevi, ne sievu.

- Mans virs ir miris, - Dollija vērsās pie Fulera. - Vai jums

ar to nepietiek?

*

Detektīvs inspektors Džordžs Rezniks - drukns neliela auguma vīrs - soļoja pa iecirkņa gaiteni. Mutē, kā vienmēr, bija iesprausta cigarete, mētelis bija atstāts vaļā, bet galvā uzlikta apdilusi cepure. Rokā Rezniks nesa biezu, smagu mapi. Ejot garām detektīvu kabinetiem, viņš pavēra durvis un neapstājoties izkliedza pavēles:

- Fuler, ātri uz manu kabinetu, paņem līdzi ziņojumus. Endrūs, atnes kafiju! Elisa, ekspertu ziņojumiem jābūt šeit jau šodien! - Rezniks neredzēja nevienu no tiem, kuriem uzsauca, bet zināja, ka viņi tur ir un viņš saņems visu, ko vēlējās. Nonācis pie sava kabineta, viņš sameklēja atslēgu, attaisīja durvis, iegāja un ar kāju tās aizcirta tā, ka iesprāgušais stikls atkal nodrebēja.

Elisa izskrēja no sava kabineta, cieši turēdama pieprasītos dokumentus, un Endrūss gaitenī atdūrās pret Fuleru.

- Kafijas aparāts ir salūzis! - Elisa iesaucās.

Endrūss nobālēja. Reznikam tas nepatiks. Viņš aizsteidzās prom pa gaiteni, meklējot citu aparātu.

Bija jau pusdesmit, Fulers gaidīja pavēles kopš deviņiem un tagad jutās aizkaitināts. Viņš sakārtoja nevainojamo kaklasaiti un pieklauvēja pie Rcznika durvīm.

- Ienāciet! - Rezniks uzsauca.

Viņa kabinetā valdīja ierastais juceklis. Uz katras pieejamās virsmas bija saliktas netīras kafijas krūzītes, dokumenti un pelnu trauki, pilni ar cigarešu nodeguļiem. Pat uz grīdas bija rindās saliktas mapju kaudzes. Dokumentu skapja atvilktnes bija vaļā, jo tajās vairs nebija vietas. Rezniks stāvēja šī haosa ielenkumā un smēķēja jau desmito cigareti, vienlaikus klepojot un kaut ko lasot.

Elisa ķērās pie galda kārtošanas. Viņa darbojās ātri, sameta nodeguļus un pelnus atkritumu grozā un salasīja visus saņurcītos papīrus. Viņas uzdevums bija ieviest kārtību Rez-nika nekārtīgajā dzīvē, lai viņš katru dienu varētu saskatīt mežu aiz kokiem. Bez Elisas palīdzības viņš gluži vienkārši noslīktu savās mapēs un cigarešu pelnos, kā arī visus nokaitinātu vēl vairāk nekā tagad. Elisa jau sen strādāja pie šī cilvēka un zināja, ko viņš pārcietis; viņa turējās blakus visas izmeklēšanas gaitā un redzēja Rezniku klusos, neaizsargātos mirkļos vēlu vakarā. Līdz ar to Elisa lieliski zināja, ko viņš zaudējis, kad Rolinss viņu iegāza un nodeva laikrakstiem. Vissvarīgākais zaudējums bija pašcieņa un statuss, ko nebija iespējams atgūt, par spīti visiem mēģinājumiem. Vairākums iecirkņa darbinieku uzskatīja Elisu par īstu eņģeli, jo viņa spēja paciest Reznika garastāvokļa maiņas un nelāgos paradumus katru dienu, tomēr Elisai ļoti patika strādāt pie viņa. Priekšzīmīgais izmeklētājs vienā acumirklī bija kļuvis par apkaunojumu, un, kaut gan visi pārējie šķita piemirsuši viņa izcilo karjeras sākumu, Elisa to neaizmirsīs nekad. Viņa bija gatava būt uzticīga līdz pašām beigām. Un viņa bija vienīgā, kurai Rezniks teica "lūdzu" un "paldies".

- Tieši Elisa nes manus atkritumus lejā uz krāsni un sadedzina, Fuler, - Rezniks paskaidroja. - Es neielaižu šeit apkopējus, jo kaut kas var pazust, nokļūt kāda redzeslokā vai nepareizajās rokās. - Fulers nosarka, prātodams par to, vai Rezniks dod kādu mājienu. Kamēr Elisa attīrīja laukumu uz galda apkārt telefonam, tas iezvanījās. - Jā? - Rezniks bargi noprasīja. Viņš klausījās, kļūdams arvien sarkanāks, līdz nosvieda klausuli. - Arhīvs, - viņš izgrūda. - Protestē, ka "paņēmu līdzi lietas bez atļaujas un neaizpildīju nepieciešamās veidlapas". - Rezniks pasvieda Fuleram saburzītu papīra lapu. - Aizpildi un aizsūti tiem ākstiem! Un pasauc arī pārējos puišus!

Brīdī, kad Fulers devās paaicināt pārējos Reznika padotos, Endrūss atnesa kafijas krūzītes. Rezniks paķēra vienu no tām, atkal aizdedzināja cigareti un ķērās pie ierastā darba - piepildīja nupat iztukšoto un iztīrīto pelnu trauku. Jau pēc dažām sekundēm Fulers atgriezās kopā ar detektīviem

Hoksu un Ričmondu. Kamēr visi iekārtojās ērtāk, Fulers aizpildīja novēloto arhīva materiālu pieprasījuma veidlapu un pasniedza to Elisai. Viņai vēlāk vajadzēs doties uz arhīvu pašai un visus samierināt... atkal.

Rezniks pievilka sev krēslu, strauji apsēdās pretī puišiem un izklāja mapes saturu uz tīrā un kārtīgā galda. Pēc tam viņš atvēra ekspertu atsūtīto aploksni un izkratīja no tās lielus krāsainus fotoattēlus, kuros bija redzami laupītāju līķi -briesmīgi sakropļoti; sejas bija sadegušas un saviebtas. Visnepatīkamāk bija uzlūkot Harija Rolinsa pārogļotās atliekas, kurās gandrīz nevarēja saskatīt cilvēka ķermeni, izņemot nelielo miesas gabalu, uz kura bija pulkstenis.

- Atraitnei nemaz nevajadzēja viņu kremēt, vai ne? - Rezniks pajokoja, nolicis fotogrāfiju uz galda. Viņš atlaidās krēslā un pamanīja, ka Endrūss izskatās satriekts. Fulers bija tikpat augstprātīgs un nesatricināms kā vienmēr. Viņš bija labs policists, tomēr kaut kas Reznikam viņā nepatika. Pat tobrīd viņš sēdēja kā uz adatām. Toties Endrūss, kurš bija atbalstījies pret galda malu, jo nevarēja atrast krēslu, bija stulbenis. Hoksu un Ričmondu savukārt Rezniks pazina no seniem laikiem. Tie bija krietni, uzcītīgi policisti, tomēr nekas īpašs. Kopš viņš bija atgriezies postenī, priekšnieki īpaši nevēlējās pildīt viņa darbinieku atlases pieprasījumus, tāpēc viņam vajadzēja pieņemt tos, kas tika piešķirti.

Pavirzījis krēslu uz priekšu, Rezniks atvēra ziņojumus par iepriekšējo vakaru un pārskatīja. Viņš aizdedzināja nākamo cigareti, dziļi ievilka dūmus plaušās un izpūta tos Fulera virzienā, tad piesita ar pirkstu pie ziņojuma, paņēma fotogrāfiju, kurā bija palielināts Rolinsa apakšdelms un pulkstenis.

- Fuler, te ir rakstītas tavas domas, ka mēs pārak daudz laika veltām Rolinsam. Vai tā ir? Tev tiešām tā šķiet? - Fulers sabozās un palūkojās uz End rūsu, gaidot atbalstu. Rezniks nekavējoties viņam uzklupa. - Klau, Fuler, es runāju ar tevi, nevis kādu citu! - Detektīvs inspektors piecēlās. - Tu domā, ka es velti šķiežu laiku, Fuler? Nu paklausies, tu sīkais, šaurpierīgais... - Rezniks iekoda mēlē, lai nesāktu lamāties, un atbalstījās ar durem pret galdu, savaldot dusmas. - Runa ir par gadsimta lietu, un, ja tu to nesaskati, tātad esi vēl dumjāks, nekā man šķita. - Fulers pacēla skatienu pret griestiem, un Rezniks ļāvās niknumam. - "Ak, atkal jau sākas!" Tā tu domā, vai ne? Jums visiem to pasaka mirkli pēc pievienošanās grupai? "Lūk, tas ir viņš. Tas nabaga nelga, kuru apmeloja!" Nē, kastrēja! Tas vairāk atbilst patiesībai. Un kurš man to nodarīja?

- Droši vien kāds no Harija Rolinsa bandas locekļiem, -Fulers sacīja, nikni sakniebis lūpas. Viņam nepatika sajūta, ka viņš ir Reznika dusmu mērķis.

- Tieši tā. Un neviens no viņiem pat gāzes nepalaiž, ja Harijs Rolinss to nav pavēlējis. Ja man uzbruka Rolinss, tad tagad ir mana kārta sagrābt viņu un iznīcināt.

Fulers ielūkojās tieši Reznikam acīs, kas neganti zibeņoja. - Būs pagrūti to panākt, jo viņš ir miris.

Klusums ilga veselu mūžību, un abi raudzījās viens uz otru. Fulers uzskatīja Rezniku par graustu, kura karjera sen beigusies. Viņš pats bija gudrs jauneklis, kuru gatavoja paaugstinājumam; kad viņam pateica, ka turpmāk vajadzēs strādāt Reznika pakļautībā, Fulers jutās nodots, šajā cilvēkā viņu kaitināja viss - apskrambātie, netīrie apavi, notraipītie krekli, nezūdošais ķermeņa smārds, cigaretes un dzeltenie pirksti... Fulers bija apņēmies noskaidrot par viņu visu iespējamo. "Nevajadzētu būt grūti; visiem ir zināma šī rešņa pagātne." Fulers sprieda, ka dubļi vienmēr pielīp.

Rezniks iegrūda rokas dziļi kabatās, it kā valdītos, lai neiesistu savam nekaunīgajam padotajam. Pēc brīža viņš rāmā, klusā balsī paskaidroja: - Nav runas par pašu Rolinsu. Es runāju par viņa sistēmu. Viņa kantorgrāmatām... kuru esamībai tu, Fuler, nemaz netici. - Rezniks soļoja gar savu galdu un ātri bēra vārdus, vienlaikus ievelkot dūmus plaušās un izpūšot caur muti un nāsīm. Viņš nosvieda uz galda vairākas mapes, kurās bija neatklāto laupīšanu dokumenti. - Uzbrukums uz A3 šosejas, Jūstonas apvedceļa, Blekvelas tunelī. - Viņš ar strupu pirkstu piebikstīja katrai mapei, kad tā skāra galda virsmu. - Pavēro aizdomās turamo transportlīdzekļu izkārtojumu, Fuler. Visos gadījumos tas ir vienāds, un ik reizi ļaundari aizbēga. Mēs neko nezinām par viņiem, itin neko. - Reznika tirādi pārtrauca klepus lēkme; ļenganie vaigi trīcēja, no kakla augšup kāpa neveselīgs sārtums. - Un vari derēt uz savu dzīvību, ka tos visus - itin visus - sarīkoja Harijs Rolinss! Vai zini, kāpēc man tā liekas? - Rezniks apklusa un nikns lūkojās uz Fuleru, gaidot, kad iedomīgais stulbenis pateiks kaut ko gudru. Fulers prātīgi nolēma paklusēt. - Vai mēli esi norijis, Fuler? - Rezniks dzēlīgi painteresējās. - Es tev palīdzēšu. Manuprāt, Harijs Rolinss ir visu šo neatklāto bruņoto laupīšanu vaininieks, jo darbības plāns ir tieši tāds pats kā darbā, pēc kura viņš uzlidoja gaisā! Un man šķiet ari, ka visas šīs laupīšanas būs aprakstītas viņa kantorgrāmatās. - Fulers alkaini palūkojās vispirms uz mapju kaudzi un pēc tam pievērsās nosvīdušajam, sarkanajam Reznikam, kurš pasmaidīja. - Tieši tā. Vairāki desmiti noziegumu gaida, kad tos atklāsim. Kā tas izskatītos tavā sasodīti iestīvinātajā un izgludinātajā biogrāfijā? - Rezniks gāzelēdamies piegāja pie baltas tāfeles, kas bija apsegta ar palagu, un aicinādams pamāja ar galvu. Visi kā skolēni steidzās viņam līdzi. - Ja atrisināsim vienu, atrisināsim visas, -Rezniks paziņoja un ar burvju mākslinieka cienīgu kustību norāva palagu. Uz tāfeles bija detalizēts zīmējums un nozieguma vietas fotoattēli, kuros redzama neveiksmīgās laupīšanas vieta Strendas tunelī. Rezniks ar sarkanu marķieri apvilka maiznīcas automašīnas attēlu. - Liecinieks redzēja šādu mašīnu inkasentiem priekšā. - Viņš apvilka laupītāju Ford Escort automobili. - Šis uzsprāga, nogalinot visus trīs braucējus. - Ar pirkstu iebakstījis apvilktajā maiznīcas automašīnā, viņš izskaidroja savu teoriju. - Visās laupīšanās... - Rezniks norādīja uz mapēm, ko bija izsvaidījis uz galda. - ...viņi izmanto tādu pašu grupējumu. Četri vīri. Atsevišķais vadītājs priekšā... lūk, kurš mums ir vajadzīgs. Viņš ir saikne ar visu pārējo.

Sajutis sev pievērsto Fulera skatienu, Rezniks gandrīz ļāvās vēlmei iesist seržantam pa seju, tomēr savaldījās un atkāpās, lai pārējie policisti varētu aplūkot nozieguma vietas fotogrāfijas. Piesavinājies Endrūsa kafijas krūzi, viņš vēroja, kā Fulers aizrautīgi raksta savā Kriminālizmeklēšanas departamenta izsniegtajā bloknotā, un nepamanīja, ka pašam pa kreklu lejā tek kafijas lāses.

- Kāpēc mēs neesam atraduši šo vadītāju, Fuler? Vai arī maiznīcas automašīnu? Nevar būt grūti sameklēt tik lielu

г

transportlīdzekli, kas piegādā preci Vestendā, - Rezniks sacīja un apmierināts vēroja, kā Fulers saniknots sakniebj lūpas.

Fulers zināja, ka Rezniks cenšas viņu sadusmot. Viņš pūlējās apslēpt savu nepatiku. - Puiši meklē dienu un nakti, -viņš atbildēja. - Bija tikai viens liecinieks, kurš varēja sniegt nepilnīgu aprakstu. Varbūt tā pat nebija maiznīcas automašīna, tikai jebkurš liels, balts piegādes transportlīdzeklis. Turklāt ir iespējams, ka tas nekā nav saistīts ar laupīšanu.

- Vai tu nedzirdēji, ko es teicu par rīcības plānu? Ja tu papūlētos izlasīt visus liecinieku paziņojumus par neveiksmīgo uzbrukumu, tad pamanītu, ka viens brauca pa otru joslu. Viņš uzskata, ka lielais, baltais transportlīdzeklis piepeši apstājās inkasentu mašīnai priekšā. Kā tev šķiet, Fuler, kāpēc tas notika?

- Nu, varbūt automašīna, kas brauca pa priekšu šim iespējamam maiznīcas automobilim, piepeši bremzēja un tas savukārt...

Rezniks viņu pārtrauca. - Maiznīcas automašīnas vadītājs ir saikne, vienīgā saikne. Tas, kurš aizbēga! Piemini manus vārdus, Fuler, tas vadītājs bija iesaistīts uzbrukumā. Viņš tīši bremzēja, lai aizšķērsotu ceļu inkasentiem.

Seržants negribēja iesaistīties strīdā. - Kā teiksiet... priekšniek.

Pauzi pirms pēdējā vārda Rezniks ievēroja, bet nolēma neko neteikt, tomēr sarauca pieri. - Man ir tāda nojauta, Fuler. Maiznīcas automašīnas vadītājs zinās visu par uzbrukumu un tajā iesaistītajiem, pat rezervistu vārdus. Klīda baumas, ka Harijs Rolinss raksta kantorgrāmatās visu par saviem noziegumiem un līdzzinātājiem. Ja tā ir taisnība, vadītājs par tām zina un varbūt pat ir informēts par grāmatu atrašanās vietu. Atrodot šos pierakstus, mēs atklāsim ļoti daudz noziegumu un arestēsim milzumu noziedznieku. Es gribu, lai tiktu nopratināti visi, kas jebkad satikušies ar to neģēli Ro-linsu, un ari visi, kas kaut nedaudz pietuvojas viņa sievai. Rolinsa atraitne ir jānovēro visu diennakti. Parūpējies par to, Fuler, turklāt ātri.

- Kā ar abām pārējām atraitnēm? - Fulers jautāja.

Rezniks pamanīja, ka Fulera labais mutes kaktiņš noraustās, tomēr nolēma to nepieminēt. - Viņām nav vērts sekot ilgāk par divām dienām. Nedomāju, ka viņas zina kaut ko noderīgu.

- Ko darīsim ar Rolinsa senlietu veikalu?

- Lai sapūst! Tas veikals ir tikai aizsegs, izkārtne, ko izmanto laupišanu finansēšanai un ieguvuma atmazgāšanai. Veikala grāmatvedība būs tīra un mirdzoša. Mani interesē viņa noziedzīgie rēķini!

Detektīvs inspektors Rezniks piesoļoja pie kabineta durvīm un pirms aiziešanas skaļi palaida gāzi, iztēlojoties, kā noraustās augstprātīgā Fulera sejas muskuļi. Skaļi smejoties, Rezniks aizslāja pa gaiteni, kamēr pārējie aizturēja elpu un izsteidzās no kabineta.

Atgriezies Kriminālizmeklēšanas departamenta galvenajā birojā, Fulers pievērsās Endrūsam. - Rolinss nav pavadījis cietumā nevienu dienu un dzīves laikā ne reizi netika apsūdzēts. Mums droši zināms tikai tas, ka viņš bija likumīga uzņēmuma īpašnieks. Ja viņš rīkoja visas šīs bruņotās laupīšanas, kur ir nauda? Mēs pārmeklējām Rolinsa namu, noskaidrojām viņa paša un arī atraitnes kontu numurus, bet nekā nav. Itin nekā, kas norādītu uz viņa vainu.

Endrūss pamāja. - Varbūt Rezniks maldās saistībā ar maiznīcas automašīnas vadītāju. Mēs iztaujājām cilvēkus maiznīcās un lielveikalos, tāpēc liekas dīvaini, ka vēl neesam atraduši ne automašīnu, ne tās vadītāju.

- Protams, ka viņš maldās! - Fulers zaudēja savaldīšanos. - Tomēr tas ir jāpierāda, tāpēc liec Hoksam turpināt iztaujāšanu, bet pats kopā ar Ričmondu iekārtojies pie Rolinsu mājas. Noskaidro, ar ko nodarbojas atraitne.

4. NODAĻA

Paslēpusies aiz guļamistabas mežģīņu aizkariem, Dollija vēl pēdējo reizi aplūkoja sevi kosmētikas galdiņa spogulī. Nevainojamais izskats palīdzēja neizrādīt un apvaldīt dažādās emocijas, lai varētu paveikt nepieciešamo. Policisti, kas sēdēja ne-trafarētajā automašīnā pie mājas, viņu redzēja daudz sliktāk nekā Dollija viņus, bet šobrīd viņai vajadzēja aizbēgt no sekotājiem un sasniegt Slounstrītu. Tur viņu gaidīja Harija atstātais seifs bankā. Dolliju saniknoja policistu nepārtrauktā klātbūtne, viņu paštaisnais uzskats, ka sieviete savā "novājinātajā stāvoklī" pieļaus kļūdu un parādīs viņiem kaut ko tādu, kas varētu sagraut Harija piemiņu un labo slavu. Patiesībā viņu esamība panāca tieši pretējo - kaut gan Dollija iekšēji jutās gluži kā mirēja, Harija atstātie norādījumi palīdzēja saņemties. Tos izpildot, viņa uzturēja Hariju dzīvu.

Dollija mierīgi devās ierastajās gaitās - uz frizētavu "Maira" Sentdžonsvudrodā. Ielūkojusies spogulī, viņa pārliecinājās, ka policisti seko. Viņa novietoja savu Mercedes netālu no frizētavas un devās tālāk. Detektīvs konstebls Endrūss bija

iestrēdzis starp divām sievietēm, kas strīdējās par to, kura pirmā ieraudzījusi brīvu stāvvietu.

"Maira" bija smalks salons, ko ļoti pastāvīgi apmeklēja turīgas dāmas. Tajā valdīja mājīga gaisotne, un Dollija tur labprāt baudīja lutināšanu divas reizes nedēļā. Salons bija iekārtots vienkārši un eleganti, un spoguļsienu dēļ varēja ērti sarunāties, nepagriežot galvu. īpašniece Maira izturējās mazliet nekaunīgi, tomēr bija ļoti prasmīga uzņēmēja, un Dollija labprāt maksāja lielu naudu par viņas pakalpojumiem. Piemēram, Maira apzinājās, ka tējas un kafijas tases, cepumi un dažreiz arī vīna glāze pārvērta vienkāršu frizūras uzturēšanu par izklaides pasākumu. Viņa ieguva savu klientu uzticību un savukārt bija uzticīga klientiem.

Kā vienmēr, Maira sveicināja Dolliju pie durvīm, un Dollija bez aplinkiem jautāja: - Vai tu varētu man izpalīdzēt? -Viņa pasniedza salona īpašniecei mazo Vilku. - Pieskati viņu uz stundu.

- Kā ar jūsu matu ietonēšanu, Rolinsas kundze? - Maira jautāja.

Dollija pasmaidīja un noskūpstīja Vilku uz galviņas. - Neraizējies. Es tev samaksāšu. - Viņa izņēma no somiņas šalli, apsēja to ap galvu un izgāja pa sētas puses durvīm.

Ielas galā Dollija apturēja taksometru. Endrūss vēl joprojām centās atrast stāvvietu, no kuras varētu saskatīt Mairas

salonu.

*

Gaitenis līdz individuālajiem bankas seifiem šķita bezgalīgs, un likās, ka visi vēro Dolliju. Viņa ļāvās savādam satraukumam un pārspīlēti nevērīgi soļoja pa marmora grīdu,

* •

piekalusi skatienu dārgā uzvalkā tērptam jauneklim, kurš viņu gaidīja šī gaiteņa galā. Vajadzēja pārliecināt jaunekli - un pašai sevi ka viņa iederas šajā noslēpumu pasaulē. Neko citu jau neviens nelika šajos seifos; tur bija tikai noslēpumi.

Dollija bankā bija viesojusies tikai vienu reizi kopā ar Hariju. Šoreiz viņa juta savādu niezi rīklē, kamēr jaunais, nopietnais bankas darbinieks pierakstīja viņas datus. Nervozēdama Dollija gandrīz kļūdījās un ierakstīja savu īsto uzvārdu.

- Nāciet man līdzi, Smitas kundze, - darbinieks noteica, bet Dollija sadzirdēja pārspīlēto, daudznozīmīgo uzsvaru, ar kādu viņš izrunāja uzvārdu. Pie lifta viņš pasniedza Dollijai atslēgu un nospieda pagraba stāva pogu.

Kad attaisījās lifta durvis, Dolliju sagaidīja apsargs un izvadīja pa četrām smagām durvīm, katru no tām aizslēgdams aiz sevis. Visbeidzot viņi sasniedza glabātavu. Pēdējām durvīm iekšpusē bija režģis, ko vajadzēja atslēgt atsevišķi. Kamēr tika atvērtas ārējās durvis un apsargs meklēja režģa atslēgu, Dollija domāja par dzīvi cietumā, no kura Harijs vienmēr prasmīgi izvairījās. Viņš bija ļoti gudrs, un viņiem abiem bija laimējies dzīvot visnotaļ labi. Bēdas sekundes simtdaļā sakāpa kaklā, un viņai kļuva nelabi. "Pasteidzies," viņa domāja. "Man jāapsēžas."

Ievedis Dolliju glabātavā, apsargs parādīja viņai zvaniņu uz galda un piekodināja to izmantot, kad viņa būs gatava doties prom. Dollija pagaidīja, līdz viņš iziet no glabatavas, un tikai tad izņēma no somiņas Edija doto atslēgu. Viņa to ievietoja numurētā individuālā seifa caurumā un pagrieza. Iekšā bija bieza metāla lādīte.

Pēc desmit minūtēm lādītes saturs bija izkaisīts uz galda. Dollijai nebija laika saskaitīt lielos banknošu žūkšņus, kaut gan viņa lēsa, ka lādītē bijuši vairāki desmiti tūkstošu mārciņu. Trīsdesmit astotā kalibra revolveri viņa atstāja paslēptu zem naudas un neskartu. Viņu interesēja tikai Harija kan-torgrāmatas.

Tās bija iesietas biezā, brūnā ādā; Dollija līdzīgas bija redzējusi Dikensa lugas iestudējumā, ko rādīja televīzijā. Katra lapa bija aprakstīta ar roku, kārtīgi datēta un numurēta, un ieraksti aptvēra gandrīz visus divdesmit gadus, ko viņa bija pavadījusi laulībā, šķirot lapas, viņa secināja, ka daži minētie cilvēki jau ir miruši, tomēr visvairāk viņu izbrīnīja un satrieca pēdējā grāmata. Daudzas lapas bija aizpildītas ar bagātīgiem sarakstiem, kuros minēti cilvēku vārdi un viņiem izmaksātās summas, kā arī dažādās vietās nobēdzināta nauda. Aizmugurē bija glīti pielīmēti un sakārtoti izgriezumi no laikrakstiem, kas līdzinājās kinozvaigznes iekārtotam recenziju žurnālam. Šajos izgriezumos bija sīki aprakstītas dažādas bruņotās laupīšanas, kuras Harijs acīmredzot veicis, un rakstiem blakus bija minēti vārdi; Dollija secināja, ka tie bijuši katrā laupīšanā iesaistītie cilvēki. "Skaidrs, kāpēc Fišeri grib iegūt šīs grāmatas! Viņi varētu nosūtīt visus konkurentus uz cietumu, kur tie pavadītu ļoti ilgu laiku, un piesavināties iespaidīgu skaidrās naudas daudzumu no Harija vecajiem darbiem.”

Dollija tik tikko manāmi nodrebinājās. Viņa nemaz nezināja, ka Harijs organizējis un pastrādājis tik daudz smagu noziegumu. Izpētot datumus, viņa apjauta, ka vairākums šo laupīšanu notika pēc viņas trešā spontānā aborta; tad bija pauze, un laupīšanas turpinājās pēc tam, kad mazais zēns

¥

piedzima nedzīvs. Tas Dolliju sāpināja, tomēr viņa visu saprata. Neskartā bērnistaba bija Dollijas patvērums, jo viņu mocīja depresijas lēkmes, bet Harijs ne reizi nespēra kāju skaistajā, rudzupuķu zilajā istabā. Viņa zināja, ka Harijs bēdzis no privātās dzīves triecieniem, pastiprināti pievēršoties darbam; tomēr viņa domāja, ka vīrs ceļojis pa senlietu izsolēm. Viņš nemeloja sievai, bet ļāva dzīvot ilūzijās par "darbu", pie kāda ir ķēries.

Šķirstīdama pēdējo grāmatu, Dollija sastinga. Harija glītajā, kārtīgajā rokrakstā bija izklāstīts tā uzbrukuma plāns, kura laikā viņš nomira. Dollija ieraudzīja nepieciešamo ieroču skaitu, izmantojamos transportlīdzekļus, kā arī vārdus un telefona numurus - Džo Pirelli, Terijs Millers un sabiedrotais no apsardzes firmas. Pirelli un Millera vārds Dollijai bija pazīstams. Viņi bija piedalījušies kādā pasākumā kopā ar sievām, kas tagad bija atraitnes. Dollija bridi prātoja, ko šobrīd dara abas sievietes, un tik tikko jaušami pasmaidīja. "Katrā ziņā neko tādu, ko daru es," viņa nodomāja.

Smalki izstrādātie laupīšanas plāni, zīmējumi un norādes līdzinājās lugas scenārijam. Dollijai bija grūti noticēt, ka cilvēks, kurš pavisam negribīgi pacēla netīrās drēbes no guļamistabas grīdas, spēj būt tik organizēts, ja ir runa par bruņota inkasācijas automobiļa aplaupīšanu... tomēr veļas mazgāšana nebija saistīta ar dzīvību un nāvi. Viņa piepeši atcerējās Harija nomelnējušo pulksteni un, juzdama nelabumu, lēni aizvēra kantorgrāmatu. Jau pēc brīža viņa to atkal attaisīja un ātri šķirstīja lapas, meklējot Harija nākotnes plānus. Viņa izmisīgi gribēja izzināt visus iespējamos sava mīļotā vīrieša noslēpumus.

- Ak Dievs, - Dollija čukstēja, lasot rakstīto, - tu biji izplānojis noziegumus līdz pat astoņdesmit sestajam gadam! -Pamazām aptverot Harija ieceres vērienu, Dollija ielūkojās pulkstenī. Bija aizritējusi jau stunda kopš brīža, kad viņa pameta frizētavu, tātad vajadzēja doties prom.

Braucot taksometrā, Dollija savā mazajā, melnajā Gucci dienasgrāmatā sīki pierakstīja visu, ko bija vīra dokumentos izlasījusi par neveiksmīgo laupīšanu. Viņa izmantoja pašas izgudrotu šifru gadījumam, ja policisti kādreiz nolemtu viņu apturēt un pārmeklēt.

Dollija ielavījās salonā pa tām pašām sētas puses durvīm, ko izmantoja iepriekš. Palūkojusies ārā pa logu, viņa pamanīja, ka parādes durvīm tuvojas detektīvs. Ātri apdomājusi iespējas, viņa novilka mēteli, paķēra žurnālu un apsēdās zem fēna brīdī, kad policists ienāca frizētavā. Dollija viņam mīļi uzsmaidīja. Tiklīdz vīrietis piesarcis aizgāja, viņa sameklēja dienasgrāmatu un pārlasīja uzrakstīto.

5. NODAĻA

Āmiju Fišeru bija pārņēmis dusmu trakums; bērnībā viņš tādu dusmu dēļ tika ieslēgts skapi. Saltajās, zilajās acīs zibeņoja niknums, un plāno lūpu kaktiņos putoja siekalas. Viņš drudžaini soļoja ap savu milzīgo galdu, ģērbies gaišpelēkā uzvalkā un zilpelēka zīda kaklasaitē, kas palaista vaļigāk, apāvis nevainojami tīras, kurpnieka darinātas pelēkas kurpes. Amijs izrāva galda atvilktni un svieda to pār istabu.

Šis Soho rajona birojs Berikstrītā nupat bija atjaunots; samtainās tapetes un mīkstais paklājs bija zaļš kā biljarda galds. Ārnijs bija pasūtījis arī jaunas mēbeles: divus smagus, brūnus ādas dīvānus, tumša sarkankoka grāmatplauktu un pieskaņotu kafijas galdiņu ar izliektām kājām. Gāzes kamīns bija līdz pusei iestumts tam paredzētajā nišā līdz brīdim, kad tiks pievienots gāzes vadam. Bīstami tuvu kafijas galdiņa malai bija nolikta lustra, kas vēl jāpieliek pie griestiem, bet galdiņam blakus uz grīdas sakārtoti sportistu attēli, kurus paredzēts karināt pie sienām. Mēģinot radīt kaut ko gaumīgu, Ārnijs bija izveidojis atbaidošu, drūmu telpu. Pat van-nasistabā bija tumši zaja vanna, zaļa izlietne un apzeltīti krāni. Viņš bija spiests atteikties no iekārotā bidē, jo nepietika vietas. Ārnijs virzījās augšup. "Jauns birojs, jauna teritorija... Tiklīdz būs iegūtas Rolinsa kantorgrāmatas, nekas mani vairs neapturēs."

Vannasistabā atskanēja skalojamās kastes radītais troksnis, un no telpas iznāca viņa brālis Tonijs, aizvelkot rāvējslēdzēju un sakārtojot bikšupriekšu. Viņš nekad nemazgāja rokas.

- Kuram tu uzticēji šo? - Ārnijs jautāja, norādījis uz galdu.

- Par ko tu runā?

Ārnijs ar roku uzsita pa galdu. - Es teicu, ka tas ir jāpulē pēc franču metodes! Galds ir senlieta, sasodīts! Bet kāds lempis to gluži vienkārši ir nospodrinājis!

No viņa mutes izšāvās siekalas, un viņš tās noslaucīja ar saburzītu zīda mutautu. Viņš atkal uzsita pa galdu, izgāžot dusmas, bet pēc tam izņēma no kabatas pildspalvu un, satvēris to kā nazi, ievilka dziļu grambu galda virsmā.

Tonijs paraustīja plecus; Ārnija dusmas viņu nebiedēja.

- Lai sakārtotu šo galdu, tika izgrūsta kaudze naudas, -viņš noteica. - Tev vajadzētu justies pateicīgam.

Arī nākamo atvilktni Ārnijs izrāva un aizsvieda pāri istabai, tikai sprīdi garām jaunākā brāļa galvai. Tonijam bija vienalga. Viņš nekad nesatraucās, kad Ārčijs ļāvās dusmu lēkmei. Tās vienmēr beidzās. Bažas un piesardzība attiecībā uz viņa brāli bija vajadzīga tikai tad, kad viņš izturējās laipni un savilka sakniebtās lūpas savādā, saspringtā smai-dā. Tobrīd viņa žokļi kustējās kā ēzelim. Tonijs izgāja no telpas, un tajā ienāca Bokseris.

Uzmanīgi paberzējis nospodrinātā senlaicīgā galda virsmu, Ārnijs savaldījās. - Paskaties, Bokseri! Galds ir inkrus-tēts, bet tas muļķis nolīga kaut kādu... - Ārnijs apklusa, lai atkal neļautos dusmām. - Manam brālim trūkst izsmalcinātības. Viņš neprot saskatīt skaisto. - Bokseris bija tikpat dumjš kā Tonijs, bet viņam vismaz pietika saprāta izrādīt nožēlu. Ārnijs apsēdās ādas krēslā ar kniedēm un salika rokas aiz galvas. - Ko esi man sagādājis, Bokseri? - viņš jautāja.

- Neko daudz, Fišera kungs. Es viņai pateicu, ka esat ar mieru labi samaksāt par Harija kantorgrāmatām, bet viņa pat aci nepamirkšķināja. Ja gribat zināt manas domas, viņa nezina, kur tās ir.

- Mani tavas domas neinteresē! - Ārnijs atcirta. Tonijs atgriezās telpā, lai noskaidrotu, vai viss ir labi.

- Ja dosiet man vēl nedaudz laika, Fišera kungs, es mēģināšu vēlreiz. Viņa vēl joprojām ir ļoti satriekta. Vēlāk, kad viņa nomierināsies, runāt būs vieglāk. - Tonijs stāvēja ļoti tuvu Boksera labajam plecam, gandrīz ielūkodamies ausī, un klausījās vārgajos attaisnojumos. Viņš alka iejaukties, iebiedēt un pārmācīt šo vājo, nožēlojamo cilvēku. Bokseris bija noliecis galvu un mīņājās.

- Vai tas ir viss? - Tonijs painteresējās, pietuvodamies Bokserim vēl vairāk.

Ārnijs pacēla un tik tikko manāmi pavēcināja roku, bet ar to pietika, lai Tonijs apklustu. Pēc tam viņš ar galvas mājienu norādīja uz durvīm. Tonijs jau grasījās iebilst, bet pamanīja nelāgo, saspringto smaidu, pārdomāja un izgāja no telpas.

Bokseris bažīgi mīņājās. Ārnijs viņu biedēja; viņš pats sevi tāpēc ienīda, tomēr nejaukais vīrelis panāca to, ka Bokserim iekšā viss sažņaudzās. Nekad nebija skaidrs, ko Ārnijs domā. Tonijs bija citāds. "īsts brunču mednieks, kurš ir gatavs izdrāzt jebko, ja vien tam ir visi locekļi, un labprāt izmanto dūres, ja uzskata to par nepieciešamu. Reizēm viņš aizraujas ar sišanu, bet tas vismaz ir paredzams." Arnija skatiens bija daudz biedējošāks.

- Tieši laika, Bokseri, man trūkst, - Arnijs paskaidroja. - Tu taču saproti, kas varētu būt tajās grāmatās, vai ne?

- Jā. Protams, Fišera kungs, un es jūsu labā daru visu, ko varu.

- Tas nav ne nieka vērts. Kad notika šī tava bezjēdzīgā saruna ar Dolliju Rolinsu? Es tevi sūtīju pie viņas pirms vairākām dienām.

- Es negribēju nākt pie jums ar tukšām rokām, Fišera kungs, - Bokseris stomīdamies atkal taisnojās. - Centos izdomāt, kā citādi panākt viņas sadarbošanos. Man neizdevās neko izdomāt, tāpēc es nolēmu labāk atnākt un pastāstīt, kā ir. Es ar viņu runāju bez aplinkiem... pateicu, lai ne pie viena cita neiet, citādi Fišera kungs ļoti dusmosies. Viņa neko muļķīgu nedarīs, patiešām.

Ārnijs pacēla pirkstu, un Bokseris apklusa kā iebiedēts suns, kuram ir ļauns saimnieks.

- Tev nu gan ir aste kājstarpē, vai ne, Bokseri? Vai darbs tev ir pārāk grūts? Tu netiec ar to galā? Vai gribi, lai par Dolliju Rolinsu parūpējas Tonijs? Vai tā?

Bokseris lieliski zināja, ko darītu Tonijs, lai panāktu Dol-lijas pakļāvību. - Nē, nevajag, Fišera kungs. Ļaujiet man vēlreiz ar Dolliju aprunāties. Lūdzu!

- Tu lūdz laiku, un es tev to piešķiršu. - Ārnijs noņēma brilles un sāka tās nesteidzīgi pulēt. - Tev ir divas nedēļas, puis, divas nedēļas. Ja pēc tam neatnesīsi grāmatas, es sūtīšu Toniju pie atraitnes, un tu jau zini, kā Tonijam patīk dāmas, vai ne? - Iezvanījās telefons, Ārnijs pacēla klausuli un nekavējoties kļuva šķelmīgs, pieglaimīgi skurinoties. - Sveiks, Kārlos! Viss ir labi, mīļumiņ, viss ir labi. Pagaidi brīdi... Lasies prom, Bokseri, un atceries, ka tavs vārds tajās kantor-grāmatās ir minēts pavisam noteikti. Tu strādāji pie tā nelieša. Vācies, iekams neesmu tev uzrīdījis Toniju.

Bokseris izsteidzās no kabineta, un viņa lēnīgās smadzenes apstrādāja Ārnija teikto. "Viņam taisnība. Iegūt grāmatas ir manās interesēs. Es esmu piedalījies vairākās Harija organizētajās laupīšanās." Bokseris nolēma vakarā vēlreiz doties pie Dollijas neatkarīgi no tā, vai viņai tas patiks. Viņš klusi aizvēra Anrija kabineta durvis un kāpa lejā uz kluba pusi. Telpās pat dienas laikā valdīja tumsa un viss likās vulgārs; sarkanajos samta aizkaros bija iesūcies cigarešu un cigāru dūmu smārds kopā ar alus aromātu. Tas bija spēcīgs un šķebinošs.

Kāpņu lejasgalā stāvēja Tonijs Fišers. Viņš bija nolēmis nedaudz izklaidēties ar veco labo Bokseri. - "Ceļojošā senlietu gadatirgus" vadītājs ir nomierinājies? - Bokseris bažīgi centās apiet Toniju, bet viņš nostājās pretī un pacēla dūres, kā gatavojoties boksēties. - Nu, uz priekšu, Bokseri, parādi man, uz ko esi spējīgs! - Bokseris negribīgi pacēla rokas, un Tonijs spēcīgi iebelza viņam zem jostasvietas. Viņš saliecās, pieķēries pie vēdera, un kampa gaisu. Tonijs draudīgi noliecās viņam pāri. - Tu esi zaudējis iemaņas, saulstariņ, - viņš noteica un, skaļi smejot, uzskrēja augšā pa kāpnēm. Bokseris tik tikko savaldījās, lai nevemtu.

6. NODAĻA

Dollija stāvēja aiz mežģīņu aizkara savas guļamistabas tumsā un atkal vēroja policistus, kas savukārt vēroja viņu. Netrafarētā automašīna, kas sekoja viņai uz frizētavu, tagad bija novietota netālu no mājas. Viņa pasmaidīja un palūkojās uz suni, kurš lūkojās pretī, saritinājies gultā.

- Viņi ir nostājušies zem laternas, - Dollija nodūdoja savam mazulim. - Mēs redzam viņa dumjo, garlaikoto vaigu, vai ne? - Viens no privātās drēbēs ģērbtajiem policistiem izkāpa no automašīnas un devās prom, toties Endrūss sakņu-pis palika pasažiera vietā. Dollijas smaids nozuda, un viņa kāpa lejā. Vilks viņai sekoja.

Kad Dollija izgāja no mājas, detektīvs konstebls Endrūss izmisīgi centās saglabāt koncentrēšanās spējas. Viņa bija pārmetusi pār plecu mēteli, un somiņas nebija. "Acīmredzot ved pastaigā savu šuneli." Endrūss nožāvājās, šāda novērošana bija mokošs darbs. Viņš redzēja, kā Dollija soļo pa ietvi un ik pa brīdim apstājas, jo suns pacēla kāju pie katra koka, sienas un laternas staba. Sasniedzis stūri, dzīvnieks nozuda pa labi. Dollija stāvēja ar muguru pret Endrūsu, iespiedusi rokas gurnos. Viņa sasita plauktas un uzsauca: - Šurp! Šurp, Vilks!

Endrūss pasmaidīja. Dollija pēc balss nemaz nelīdzinājās valdonīgajai Barbarai Vudhausai, kas televīzijas raidījumā trenēja suņus. - Ja tu esi noziedzības meistara sieva, es esmu pērtiķa tēvocis, - viņš nočukstēja.

Dollija sekoja sunim ap stūri. Endrūss apdomāja, vai nevajadzētu izkāpt no automašīnas un sekot viņai ar kājām. "Bet laiks ir auksts, un viņa tikai iet pakaļ sunim." Tomēr pēc minūtes, kad Dollija vēl nebija atgriezusies, viņš sāka bažīties, izkāpa un skriešus devās uz vietu, kur pēdējo reizi bija Dolliju redzējis.

- Jēziņ! - viņš izdvesa, sakodis zobus. Ne Dollija, ne Vilks nekur nebija redzams. Viņš skrēja atpakaļ pie automašīnas brīdī, kad tai tuvojās viņa kolēģis Ričmonds, nesot divus čīz-burgerus un piena kokteiļus.

- Vai tu viņu redzēji? - Endrūss apjucis jautāja.

- Par ko tu runā? - Ričmonds attrauca, bet jau nākamajā mirklī visu saprata un nicīgi iesmējās. - Vai tiešām tu pazaudēji vecu kundzi un viņas šuneli?

- Vai tu domā, ka Rezniku interesē, kurš no mums viņu vēroja un kurš devās ārpuskārtas gājienā pēc burgeriem?

Ričmonds nekavējoties uztvēra mājienu, iemeta bīstamo ēdienu un dzērienu tuvākajā dārzā un steigšus iesēdās automašīnā. - Es stūrēšu, - viņš noteica. - Mēs viņu atradīsim.

*

Dollija un Vilks bija pievienojušies vecpuišu ballītes viesiem Bārnetrodas galā, un pēc tam viņa apturēja taksometru, lai aizbrauktu līdz Liverpūlstrītas stacijai. Kamēr viņa brauca uz dienvidiem, Ričmonda vadītā netrafarētā automašīna aiztraucās garām uz otru pusi, veicot apli pa tuvāko apkārtni. Dollija smaidīja un glāstīja Vilku sev blakus uz sēdekļa. Viņa juta, kā dzīslās strāvo adrenalīns. Tas stiprināja tuvību ar Hariju, un viņai tas patika.

Taksometra vadītājs spogulī vēroja, kā Dollija ar skatienu seko Ričmonda automašīnai. Viņš bija pārvadājis pietiekami daudz cilvēku, lai zinātu, ka šī sieviete vai nu ir nonākusi likumsargu uzraudzības lokā, vai arī atgriežas pie vīra pēc vakara, kas pavadīts kopā ar mīļāko, - un pasažieres vecums liecināja, ka viņa ir ķērusies pie noziedzības.

Nenojauzdama, ka tiek novērota, Dollija klusi runāja:

- Mēs viņam parādijām, Vilk, mīļumiņ, vai ne? Jā, mēs viņam parādījām!

Pie Liverpūlstritas stacijas Dollija samaksāja taksometra vadītājam precīzu summu, izmantojot naudu, ko laika taupīšanas nolūka bija ielikusi mēteļa kabatā. Turpmāk pats svarīgākais bija sagatavoties. Ātri pametusi skatienu apkārt un pārliecinājusies, ka neviens viņai neseko, Dollija nesa Vilku pa ieliņām līdz lielajām arkām aiz stacijas. Tur bija ierikota slēdzamu tehniskās apkopes boksu rinda. Pārsvarā tos izmantoja dzelzceļa kompānija, lai glabātu mantas, bet citus izīrēja mehāniķiem automašīnu remontam un tehniskajai apkopei.

Sāniela bija tumša un drūma, tajā nebija nekāda ārējā apgaismojuma, turklāt valdīja aukstums. Ēkas cita citai aizsedza dienasgaismu. Dollija gāja garām arkām. Viņa nesteidzās, jo baidījās kaut kur iekāpt, un acīm vajadzēja pierast pie tumsas. Viņa meklēja piecpadsmito numuru. Dažos boksos pavērās skats uz plašām velvēm, kur lāsoja ūdens. Telpas bija aukstas, mitras un oda pēc pagraba. Vecas, sadauzītas un rūsējošas automašīnas klusi vīdēja kā pagātnes rēgi. Vējstikli bija sašķaidīti, riteņi noņemti, durvis atstātas vaļā. Dollija pagāja garām vairākām šādām automašīnām, kļūstot arvien netīrāka, un uzplēsa zeķubikses uz veca, robaina bufera. Vienā no tukšajām arkām gulēja piedzērušies vīri, un viņiem blakus vecā atkritumu tvertnē dega uguns. Viņi pat nepamanīja Dolliju.

Beigu beigās Dollija apstājās pie zaļām bīdāmajām durvīm. Izņēmusi no mēteļa kabatas Harija atstātās atslēgas, viņa izmēģināja vienu no tām piekaramajā slēdzenē. Jau nākamajā brīdī viņa gandrīz izmeta no rokām Vilku; durvis piepeši par sprīdi pietuvojās viņai, un pret tām no iekšpuses triecās suns, kas biedējoši ņurdēja un spalgi rēja. Arī Vilks sāka riet, vēl vairāk sadusmojot lielāko suni. Dollija ar plaukstu apklāja Vilka purniņu; viņa dzirdēja, kā grab suņa ķēde, kamēr tas drudžaini metās pret durvīm. Viņa pacēla skatienu un apjauta, ka ir nokļuvusi pie trīspadsmitā numura. Steigšus aizsoļojusi pie nākamās arkas, viņa cerēja, ka suns nav piesaistījis nevēlamu uzmanību.

Tehniskās apkopes boksa lielajās koka durvīs bija izbūvēta neliela ieeja, un tās krāsojumā bija ieskrāpēts izbalējis, netīrs numurs "piecpadsmit". Harija slēptuve. Dollija izmēģināja vispirms vienu atslēgu, pēc tam citu, un nelielās durvis pavērās.

Lielajā, velvētajā telpā valdīja rēgains klusums, līdz to piepildīja augšā braucošo vilcienu rīboņas atbalss. Dollija iegāja iekšā un aizvēra durvis. Nolikusi Vilku zemē, viņa ieslēdza mazu kabatas lukturīti.

Blāvais stars ļāva uzmanīgi virzīties uz priekšu. Vilks ošņāja vecās automašīnas un kulstīja asti; Dollija bija pārliecināta, ka viņš saož Hariju. Suns šķita sajūsmināts par iespēju atkal satikt savu saimnieku. Vilks palūkojās uz Dolliju, it kā jautājot, kur ir Harijs, un viņai sažņaudzās sirds. Atkal uzvilnīja sēras.

Šī bija "vīrieša ala", pavisam citāda nekā viņu abu nevainojami kārtīgais un greznais mājoklis Potersbārā. Dollija gandrīz vai saoda sviedrus, smago darbu un testosteronu, iztēlojoties, kā Harija vīri dedzīgi uzklausa katru viņa vārdu. Likās, ka paiet mūžība, pirms Dollija spēja pakustēties. Viņa nekad nebija apmeklējusi šo vietu, un viņu biedēja doma par visu, kas varētu būt paslēpts tumsā. Dollija zināja, ka reiz uzzinās kādu noslēpumu par Hariju, bet vienmēr iedomājās, ka vainīga būs jaunāka mīļākā. Viņš bija neticami izskatīgs, un pat krietnākie vīrieši pasaulē nav vienaldzīgi pret glaimiem. Tomēr šis bokss... tas bija ļoti liels noslēpums.

Viņa virzījās uz priekšu, pievērsusi skatienu tālākajam tumšajam stūrim, un nepamanīja biezu, glumu, eļļainu dubļu lāmu. Sajutusi, kā brūnais ūdens iesūcas kurpē, viņa klusi nolamājās un palūkojās uz sabojātajiem apaviem. Vilks sēdēja lāmas vidū un luncināja asti. Viņa ķepiņām tagad bija melni, eļļaini "zābaciņi".

Dollija gāja tālāk pie lielām koka durvīm; arī tajās bija iestrādātas mazākas durvis. Tās atvērusi, Dollija ieslēdza neona lampas pie griestiem. Pamazām tās izgaismojās, un Dollija pārsteigta pamanīja, ka šī piebūve ir daudz tīrāka nekā pārējā tehniskās apkopes boksa telpa. Pie sienas bija piestumti vairāki veci grausti, un telpas vidū bija vidēja izmēra furgons, apklāts ar brezentu. Viņa to noņēma, bet plauksta paslīdēja; Dollija saviebās, jūtot, kā nolūst nags. Vilks paspruka zem furgona un sāka drudžaini atdarināt rakšanas kustības. Dollija nometās ceļos viņam blakus, atkal uzplēšot zeķubik-ses, un palūkojās uz vietu, ko suns kārpīja.

Zem betona plāksnēm bija koka dēlīši. Nocēlusi tos nost, Dollija ieraudzīja divas pēdas platu un vienu pēdu garu bedri zemē, un tajā bija brūnā maisaudumā ietīts sainis. Viņa to izcēla un atraisīja; skatienam pavērās divas bises ar apzāģētiem stobriem. Ieraugot Harija bankas seifā revolveri, Dollija pirmo reizi guva pierādījumus tam, ka vīrs lietojis ieročus, tomēr tas viņu nepārsteidza. Patiesībā viņas sirds iepukstējās straujāk, jo Harijs bija atstājis viņai aizsarglīdzekļus. Tomēr šie ieroči... tie bija citādi. Šos neizmantoja aizsardzībai; šie ieroči bija paredzēti bruņotām laupīšanām. Tobrīd Dollija jutās tuvāka Harijam nekā jebkad citreiz kopš viņa nāves. Viņš bija uzticējis sievai šīs noliktavas atslēgas un beidzot viņai atklāja visu patiesību. Tikai no Dollijas pašas bija atkarīgs, ko viņa darīs ar šo informāciju.

Nepieskaroties ieročiem, Dollija tos ietina un nolika atpakaļ bedrē. Viņa nesteidzīgi piecēlās. "Te ir viss," viņa nodomāja, lūkodamās apkārt. Viss, ko Harijs izmantoja savās laupīšanās: vieglās automašīnas, furgoni, griešanas instrumenti, cimdi, šaujamieroči. Tas viss tagad piederēja viņai. Dollija no mēteļa kabatas izņēma dienasgrāmatu un atvēra to lapā, kur bija rakstījusi šifrā pēc bankas apmeklējuma. Viss, kas Harijam būtu nepieciešams nākamās laupīšanas veikšanai, bija viņa kantorgrāmatās, Dollijas dienasgrāmatā un šajā noliktavā. Viņa iespieda pildspalvas vāciņu un uzzīmēja treknu kāsi blakus piezīmei "2 apz.b." - divas apzāģētas bises. Smaidot un aplūkojot šo kāsi, viņa gandrīz juta Hariju smaidām līdzās... "Malacis, mana meitene," viņš teiktu.

Dollija izgāja cauri velvētajam, drēgnajam boksam. Tas bija milzīgs. Viņa tuvojās nelielai telpai tālākajā galā; izskatījās, ka tā veidota no veciem juristu biroja nodalījumiem. Koks reiz bijis gludi pulēts, bet tagad tā virsma lobījās, un sasprēgājušos logus klāja zirnekļu tīkli un putekļi. Dollija pagrieza netīro durvju rokturi un iegāja iekšā. Palūkojusies uz roku, viņa ieraudzīja, ka zem viņas pirkstiem ir eļļaini nospiedumi, kas veido tādu pašu piecu punktu rakstu kā viņas roka. Dollija iztēlojās, ka viņas pirkstiem pieskaras Harija plauksta.

Kabinets bija iekārtots ļoti vienkārši. Tajā bija izlietne un neliela gāzes plītiņa, galds, divi nesaskaņoti koka krēsli un vairāki meiteņu attēli, kas piestiprināti pie sienas. Netīrās krūzes un sapelējušie, pusapēstie cepumi liecināja, ka šeit Harijs kopā ar savu komandu plānojis laupīšanu, kas beidzās tik traģiski. Dollija paņēma netīrās krūzes un pienesa tās pie notraipītās izlietnes. Viņa atgrieza krānus, un atskanēja nepatīkams troksnis, jo vairojās spiediens, cenšoties izgrūst ūdeni pa caurulēm. Piepeši no krāna izšļācās brūns, rūsas pilns šķidrums, kas atsitās pret izlietnes virsmu un izlija pār Dollijas mēteli. Viņa strauji atkāpās, un krūzes izkrita viņai no rokām izlietnē. Divas no tām ieplaisāja, bet trešajai nolūza rokturis. Trīs saplēstas krūzes - Harija, Terija un Džo krūze. Asaras, ko Dollija ilgi bija glabājusi sevī, atkal sanesās, un beidzot viņa ļāva tām brīvi plūst Harija nomaļajā kabinetā. Atvieglojums bija tik milzīgs, ka viņai noreiba galva, un viņa pieķērās pie izlietnes. Dollija mēģināja pretoties emocijām, tomēr veltīgi; slūžas bija vaļā, un tās vairs nevarēja aizvērt. Izmisuma pilnās skumjas, ko raisīja Harija zaudējums, izsūca viņas spēkus, un viņa tik tikko spēja saglabāt līdzsvaru, pieķērusies pie aukstās porcelāna izlietnes. Pieliekusi galvu, viņa redzēja Vilku sēžam pie saimnieces dubļainajam, eļļainajām kājām un piepeši atcerējās brīdi, kad Bokseris bija nolaidies zemāk nekā jebkad. Viņš dzīvoja notekā, un Harijs viņu no tās izvilka. "Es redzu tikai suņu mēslus," Bokseris dzērumā atzinās Harijam. "Lai kur es lūkotos, visur ir suņu mēsli." Harijs satvēra Bokseri aiz zoda, pavilka to augstāk un sacīja: "Pacel skatienu, Bokseri, mans vecais draugs. Ja galva ir nolaista, neko citu kā suņu mēslus tu nemaz nevari saskatīt. Tāpēc skaties uz augšu." Protams, Harijs nebija Boksera vecais draugs, tomēr viņš vienmēr prata atrast īstos vārdus.

Kad Dollija beidzot pacēla galvu, asaras bija rimušās, bet Vilks piecēlies un gaidīja viņas nākamo soli. Viņa vēl pēdējo reizi palūkojās uz trim saplēstajām krūzēm, paņēma suni rokās un cieši apskāva, kaut gan dzīvnieka vilna bija netīra, dubļaina un eļļaina.

- Labi, mīļais, - viņa nočukstēja. - Mammai vairs nekas nekaiš. Tagad viss ir labi.

7. NODAĻA

Linda ieradās veselības un spa centrā "Patvērums" Flo-ralstritā tieši desmitos un uzreiz saprata, ka pat vislabākais ietērps, ko viņa bija īpaši izgludinājusi pēc Dollijas zvana, nemaz nevar mēroties ar pārējo sieviešu lieliskajām drānām. "Viņas droši vien nekad mūžā nav strādājušas," Linda nodomāja un jau grasījās doties prom, bet vīzdegunīgā administratore painteresējās, vai viņa ir kluba biedra viešņa. Nosaukusi Rolinsas kundzes vārdu, Linda tika uzņemta ar atplestām rokām.

Kamēr darbiniece izvadāja viņu obligātajā apskatē, Linda nezināja, kur acis likt. Tik daudz puskailu sieviešu viņa nekad vēl nebija redzējusi, un viņai tas nepatika. Vissliktāk bija ģērbtuvēs, jo tur viss tika novilkts un cilvēki gluži vienkārši pastaigājās kā mājās. Patiesībā Linda pat mājās nestaigāja kaila, jo varētu būt, ka caur aizkariem viņu ierauga logu tīrītājs vai pie durvīm klauvē policisti.

Ēdināšanas zonā cenas bija milzīgas, un viņa gribēja ieiet kafejnīcā pretējā ielas pusē, lai paņemtu maizi ar šķiņķi un

kafiju, bet asistente paskaidroja, ka viņai tikai jānosauc Ro-linsas kundzes vārds un viss tiks pieskaitīts rēķinam. Linda paraustīja plecus. Viņa nebija radusi kaut ko saņemt bez maksas.

- Nu labi, - viņa noteica un norādīja uz sviestmaizi. Vajadzēs samierināties ar sieru uz tās.

Turēdama rokā maizīti, Linda sekoja pavadonei uz biedējošo ģērbtuvi, kur tika atstāta viena. Viņa stāvēja telpas vidū, pilnīgi apģērbusies, un jutās kā muļķe, mēģinot neskatīties uz dibeniem un krūtīm, kas šūpojās visapkārt. Ilgi viņa neizturēja un, galvu noliekusi, izgāja ārā.

Sporta zālē Linda palūkojās uz velotrenažieru pusi. Sākumā viņa gandrīz nepazina Šērliju, kas izskatījās ļoti kalsna un nomocījusies, tomēr tā bija viņa. Linda jau grasījās pieiet tuvāk, bet viņu apturēja darbinieks un paskaidroja, ka bez piemērota apģērba viņa nedrīkst ieiet vingrošanas zonā.

- Klau! - Linda uzsauca Šērlijai. - Vai ēst gribi? - Šērlija pagriezās, pazina Lindu un pārtrauca mīt pedāļus. Linda pagāja garām darbiniekam. Sievietes neapskāvās, jo neviena no abām nelikās pārliecināta, ka tā vajadzētu, tāpēc Linda vienkārši noteica: - Pagājis labs laiciņš, vai ne?

Viņas ātri vienojās, ka pēdējo reizi sarunājušās kokteiļvie-sībās apmēram pirms diviem gadiem. Lindas atmiņas bija daudz neskaidrākas, jo pasākumā tika pasniegti bezmaksas dzērieni, bet Šērlija palīdzēja aizpildīt baltos plankumus. Kokteiļviesības bija rīkojis Harijs Rolinss, un tagad Dollija Rolinsa bija negaidot piezvanījusi abām sievietēm un aicinājusi uz tikšanos "Patvērumā".

Ne Šērlija, ne Linda nezināja, kāpēc ir pasauktas, bet abas

cerēja, ka tas ir saistīts ar naudas piešķiršanu. Viņām nebija ne jausmas par to, kas vēl Dollijai varētu būt padomā.

- Lai kāds būtu iemesls, es izbaudīšu spa centra iespējas, kamēr varu, - šērlija noteica. - Iesim! - Viņa devās uz ģērbtuvi, un Linda kautrīgi viņai sekoja.

Šērlija ātri noģērbās un ietinās baltā, pūkainā dvielī, bet Linda tikmēr neveiksmīgi tēloja, ka jūtas ērti, un pētīja ap-skrambātos nagus. Viņa centās neskatīties nevienam acīs. Šērlija pasniedza viņai dvieli. - Nomierinies! Par visu maksā Dollija, - viņa laipni atgādināja.

Linda jau bija aizmirsusi, cik skaista ir Šērlija, cik nepiespiesta elegance un sievišķība viņai piemīt. Pat ietinusies taisnstūrainā dvieli, šērlija bija neticami pievilcīga, un viņai bija nevainojama frizūra un grims. Linda negribēja atklāt Šērlijai, cik nedroša jūtas, tāpēc centās pajokot.

- Negribu sajaukt puišiem prātu, atkailinot miesu, Šērlija.

- Te ir tikai sievietes.

Nācās atzīt sakāvi, un Linda izņēma dvieli Šērlijai no rokām. - Es nenovilkšu krūšturi un biksītes. Kāds tās varētu nozagt! - viņa asi paziņoja un iespiedās kabīnē, kur viņu neviens neredzēja. Linda noliecās, lai noautu kurpes, un ieraudzīja, ka Šērlija ir apsēdusies un viņu vēro. - Velns un elle! -Lindas skaņā balss piepildīja ģērbtuvi. - Kāda jēga no durvīm, kas beidzas divas pēdas virs zemes? - Viņa izslējās un atklāja, ka galva un pleci sniedzas virs durvju augšmalas. Šērlija nespēja apslāpēt smieklus. - Rodas iespaids, ka es pārģērbjos aiz pastmarkas! Tikpat labi varu būt ārā pie tevis! - Linda pārmeta rokas pār durvju augšmalu, un abas sievietes nevaldāmi smējās pirmo reizi kopš jaunumu uzzināšanas.

Pusdivpadsmitos Šērlija gremdējās džakuzi vannas pienai-najos burbuļos, aizvērusi acis, un Linda sēdēja uz malas. Viņa sildīja ūdenī pēdas un potītes. Virs baltā dvieļa malas vīdēja sarkanais satina krūšturis, un viņa bija nobirdinājusi ūdenī siera sviestmaizes drupačas, tomēr viņai bija vienalga.

- Kārtīga mīlēšanās ir tikpat kā stunda vingrošanas zālē. Vai zināji? Un par to nav jāmaksā gada abonēšanas maksa. -Linda pasmējās, apēda pēdējo sviestmaizes kumosu un nomazgāja rokas džakuzi ūdenī. - Protams, nevar jau vienkārši gulēt un skatīties griestos, ir šis tas arī jādara.

- Vai tu nekad nerunā ne par ko citu?

- Man tagad ir jāiztiek sausā, vai ne? Mēs ar Džo to darījām gandrīz katru vakaru. - Lindas oma sabojājās, jo viņa atcerējās vīru. - Tagad man jāpielāgojas jaunai dzīvei.

Šērlija atvēra vienu aci un nikna palūkojās uz Lindu. "Vai tiešām mēnesis celibātā bija ievērojamākā pielāgošanās dzīvei pēc tam, kad vīrs ir uzlaists debesīs pēc neveiksmīgas laupīšanas?"

Dienas vidū no Dollijas vēl nebija ne miņas, un Linda sāka dusmoties. Šērlija kaila gulēja solārijā, un Linda sēdēja viņai blakus, malkojot kafiju, ēdot šokolādi un žēlojoties par naudu.

- Ja viņa neparādīsies, es esmu iztērējusi sasodītu bagātību par ēdienu, ko nemaz negribēju! Tagad es esmu resnāka nekā tad, kad atnācu! Te nu bija spa centrs...

- Viņa atnāks. Runā klusāk, - šērlija nočukstēja. Viņa jau bija aizmirsusi, cik apkaunojoši mēdz uzvesties Linda pat tad, ja nav dzērusi. Šērlijai bija aizdomas, ka Linda slepus ielējusi degvīnu savā kafijas tasē, jo runāja arvien skaļak. Viņa

jau divas reizes bija izbarojusi cepumu gabaliņus papagaiļiem būros, kas iekārti milzīgās papardēs. Darbinieki lūdza tā nedarīt, bet Linda viņus neņēma vērā. Viņa izteica skaļas piezīmes un smējās par citu sieviešu augumiem, dēvēdama viņas par "sienāžiem".

Linda negribēja apkaunot Šērliju, bet juta, ka viņai tas ir izdevies. Patiesībā Linda šajā elegantajā vietā jutās pavisam neiederīga. Viņa palūkojās apkārt un secināja, ka visas šīs sievietes ir vīzdegunīgas, kalsnas maitas, kuras labprāt sevi lutina un kurām ir vairāk naudas, nekā iespējams iztērēt. Viņa jau grasījās doties prom, bet pamanīja Dolliju, kas nevērīgi tuvojās viņām, ietinusies vannas dvielī un apsējusi ap galvu turbānu. Dollija pamāja divām darbiniecēm, kāpjot augšā pa kāpnēm solāriju virzienā.

- Žēlīgā debess! - Linda iespurdzās, iebikstot Šērlijai ar elkoni. - Lana Tērnere ir sveika un vesela un dzīvo Londonā. Paskaties!

- Sveicināta, Linda, un sveicināta, Sērlija! Atvainojiet, ka nenosūtīju ziedus. Tas nebija paredzēts noteikumu grāmatā, - Dollija smaidot noteica. Linda iekoda apakšlūpā. Dol-lijas izsmalcinātā balss un nevērīgā atsaukšanās uz vīru bērēm viņu nekavējoties aizkaitināja. Nebija pieklājīgi tā sākt sarunu. Linda dotu priekšroku citam sveicienam, piemēram, "Labdien!", "Sen neesam tikušās!" vai "Man ļoti žēl, ka mans vīrs izraisīja tava vīra nāvi". - Ieiesim saunā. Tur mūs neviens netraucēs, - Dollija ierosināja un devās viņām pa priekšu. Šērlija un Linda sekoja Dollijai tikpat paklausīgi kā Vilks, it kā instinktīvi zinātu, ka sekošana ir izdevīgāka.

Linda nekad vēl nebija sēdējusi saunā. Viņa ļoti svīda un bažījās, ka sarkanā satina krūštura krāsa izspiedīsies caur nevainojami balto dvieli. Šērlija bija pieradusi pie saunām un nekavējoties nogūlās uz augšējās lāvas.

- Kā jums abām klājas? - Dollija jautāja, it kā šie vārdi būtu pavisam nevainīgi. Nekas, ko Dollija darīja, vairs nebija nosaucams par "nevainīgu"; ņemot vērā visu, ko bija uzzinājusi, viņa vispirms gribēja vairāk noskaidrot par šīm atraitnēm un tikai pēc tam atklāt savas ieceres. Arī Dollija atminējās kokteiļviesības pirms diviem gadiem. Tajās čumē-ja un mudžēja ļaundari no visām četrām Londonas debespusēm. Dollija patiesībā nemaz neatcerējās Šērliju, un šķita, ka viņa visa vakara gaitā nav bildusi ne vārda. Savukārt Linda bija iespiedusies atmiņā.

- Terijs neatstāja naudu hipotēkai, tāpēc, ja nākamnedēļ neiegūšu "Mis Pcdingtonas" titulu, man vajadzēs meklēt darbu. - Likās, ka šērliju tas patiesi satrauc. Nudien, viņa bija jauna meitene, nedaudz vecāka par divdesmit gadiem, un viņai nebija ne izglītības, ne prasmju izdzīvot. Par viņu vienmēr kāds bija rūpējies, un viņa pat nenojauta, kā izdzīvot pašai.

- Mana sirds asiņo, - Linda indīgi noteica. - Pamēģini strādāt trīs darbos vienlaikus. Man tā bija pēdējā reizē, kad Džo sēdēja aiz restēm. Un kas ir tā mis Pedingtona?

- Tas ir skaistumkonkurss! - Šērlija starojoši pasmaidīja. - Mamma pieteica mani. Sākumā es uz viņu dusmojos, jo nupat zaudēju Teriju. Bet pirmās vietas ieguvēja saņems tūkstoš mārciņas un atpūtu Maljorkā divām personām. Turklāt uzvarētāja piedalīsies nākamajā "Mis Anglijas” konkursā!

- Pēc tam droši vien startēs arī uz konkursu "Mis Pasaule"? - Dollija painteresējās, bet Šērlija nesaklausīja sarkasmu viņas balsī.

- Tieši tā. - Šerlijas acis aizmiglojās; viņa uzdrošinājās ļauties sapņiem. - Man tas varētu kļūt par sākumu kaut kam nozīmīgam.

Dollija pievērsās Lindai. - Kā šobrīd klājas tev?

- Nu, tu jau zini, kāds ir Džo. Kas viegli nācis, tas viegli aiziet. Velns, te ir tik karsts!

Tobrīd Dollija uzlēja oglēm ūdeni, un Lindai kļuva vēl sliktāk. - Sēdi zemāk. Ja stāvi vai guli uz augstākajām lāvām, gaiss ir karstāks. - Pieklājīgā papļāpāšana bija beigusies. Dollija ķērās pie iemesla, kāpēc bija aicinājusi abas sievietes. - Jūs zināt, ka brāļi Fišeri pārņēma Harija teritoriju, vai ne?

- Dzirdēju baumas, - Linda elsodama atbildēja. Viņai kļuva arvien karstāk.

- Vai viņi jums sagādāja kādas nepatikšanas?

- Viņi ne, - Linda atbildēja. - Toties policisti savandīja manu mājokli, un viņi ir īstas suņanaglas, jo nemitīgi slaistās ap spēļu zāli. Ja viņi neliksies mierā, mani atlaidīs.

Dollija palūkojās uz Sērliju un sarauca uzaci.

- Manu dzīvesvietu pārmeklēja četras reizes, - Šērlija atzina. - Toties Fišerus es neesmu manījusi.

Lindu pagaidām nemaz neinteresēja Dollijas jautājumi. Viņa domāja tikai par to, kā neizkust. - Ak Dievs, te tūliņ viss vārīsies! Vai tas patiešām nāks man par labu?

Bija maz tādu tematu, par ko Šērlija varēja sarunāties, tomēr par spa centriem viņa zināja daudz. - Saunas ir paredzētas tam, lai izsviedrētu no organisma visu nelāgo, - viņa paskaidroja.

- Es zinu kādu efektīvāku veidu... - Linda iesāka, bet Dollija pacēla roku, viņu pārtraucot.

- Klau, es vēlos ar jums abām aprunāties. Brāļi Fišeri un policisti meklē informāciju.

Linda vēl reizi mēģināja pajokot. - Man šķita, ka esmu viņiem iepatikusies... - Viņa pamanīja tik tikko jaušamu smaidu Dollijas lūpās. Tad tās atkal tika sakniebtas, un skatiens kļuva neizdibināms.

- Jūs zināt, kā rīkojās mans vīrs, - Dollija turpināja. - Viņš pierakstīja visu cilvēku vārdus, ar kuriem sadarbojās. Ziņotājus, ieroču pārdevējus, baņķierus. Uzskaitīja saņemto naudu, izmaksāto naudu. Viss tika reģistrēts un datēts. Viņš izmantoja savas kantorgrāmatas kā aizsardzību gadījumā, ja kāds viņu nosūdzētu vai apkrāptu.

- Man nav ne jausmas, par ko tu runā, Dolla, - Linda noteica. Viņa juta, ka galva karstuma dēļ nedaudz reibst.

- Tātad klausies! - Dollija atcirta. - Un nesauc mani tā. Man tas nepatīk. Brāļi Fišeri grib iegūt Harija grāmatas.

- Kāpēc? - Šērlija jautāja.

- Droši vien tāpēc, ka tajās ir minēti viņu vārdi un šaubīgie darījumi. Viņi baidās, ka sāksies nepatikšanas, ja grāmatas nokļūs policistu rokās.

- Pie ka ir tās grāmatas? - Tā kā Šērlijas prāts nebija spožākais šajā saunā, Dollija jutās patīkami pārsteigta, jo tieši viņa uzdeva vissaprātīgākos jautājumus.

- Pie manis, - Dollija rāmi atbildēja un sāka lēni, rūpīgi visu skaidrot, uzsvērdama katru vārdu, lai sievietes nevarētu viņu pārprast. Šērlija acīmredzami uzsūca visu Dollijas teikto, bet Linda atmeta galvu, aizvēra acis un klausījās, strauji velkot elpu. - Harijs mēdza teikt: ja ar viņu kaut kas notiks, ar mani visam jābūt kārtībā. Viņš gribēja, lai par mums visām parūpētos viņa ļaudis. Reiz viņš pajokoja, ka viņas nāves gadījumā pārējie varētu vadīt darbu bez viņa, ja vien puišiem būtu šīs kantorgrāmatas. Diemžēl Džo un Terijs aizgāja bojā kopā ar viņu, tāpēc tagad šis ir mans uzdevums. Es par mums parūpēšos. Par mums visām. Tieši tā, kā Harijs vēlējās. - Dollija, kuras āda bija gandrīz sausa, palūkojās uz nopietno Šērliju. Viņa nebija īsti pārliecināta, vai jaunā sieviete saprot, par ko ir runa. Tomēr bija skaidrs, ka Šērlija vismaz klausījās. Linda piepeši izslējās sēdus.

- Es vairs nespēju izturēt šo svelmi, man noies āda! - viņa iesaucās.

Dollija palūkojās uz Lindu, un viņas sejā pavīdēja negantas dusmas. Viņa bija atkailinājusi dvēseli, bet Lindai pietrūka pieklājības ieklausīties! Viņa piecēlās, aptina dvieli ciešāk apkārt un izsoļoja ārā no saunas, lai neizdarītu kaut ko muļķīgu... piemēram, neiegrūstu Lindu ar galvu oglēs.

- Ko es izdarīju? - Linda jautāja Šērlijai, kura izskatījās tikpat saniknota kā Dollija.

- Vai tu neredzi, ka viņa skumst? - šērlija noprasīja. - Viņa jūtas drausmīgi, pat vēl sliktāk nekā mēs. Viņas virs tika saplosīts gabalos un nav atpazīstams. Viņi bija precēti divdesmit gadus.

Linda pielēca kājās. - Tātad es neskumstu? Ja es kaut ko neizrādu, tas nenozīmē, ka neko nejūtu!

Lai kā Šērlija centās Lindu nomierināt, viņa neklausījās, tikai ātri soļoja šurpu turpu un draudēja pateikt Dollijai visu, ko domā. Viņa jebkurā mirkli varēja pamest saunu un sekot Dollijai, tāpēc Šērlija sprieda, ka tie ir tikai vārdi... lidz Linda piepeši pārstāja klaigāt un sabruka uz lāvas, apskāva ceļgalus un piespieda tiem pieri. Viņa apslāpētā balsi ierunājās:

- Šorīt es mazgājos dušā, un man acīs iekļuva ziepes. Es gribēju noņemt no durvju āķa savu dvieli, bet netīšām paņēmu viņa rītasvārkus. Tobrīd es viņu saodu, vēl joprojām sajutu viņa ķermeņa smārdu, it kā viņš būtu man blakus, bet tie bija tikai rītasvārki... - Linda apklusa un sāka šņukstēt.

Šērlijas lūpas notrīsēja. Viņa juta, kā acīs riešas asaras, un jau nākamajā mirklī ļāva vaļu šņukstiem, domājot par visām mantām dzīvoklī, kas viņai atsauca atmiņā Teriju.

Atgriezusies saunā, Dollija ieraudzīja, ka abas sievietes ir apskāvušās un gauži raud. Viņa centās savaldīties, tomēr arī sāka liet asaras. Tā bija pirmā reize, kad Dollija kāda klātbūtnē tiešām raudāja, bet viņai tobrīd bija vienalga. Likās pareizi dalīties savās bēdās ar abām pārējām atraitnēm; viņa nekautrējās un nebaidījās izskatīties vāja. Viņa instinktīvi uzticējās šīm sievietēm, un Dollijas dzīvē tas bija kaut kas ļoti reti sastopams. Uzticēšanās. Tieši tas viņai bija vajadzīgs.

Spriedze mazinājās, un Dollija atsāka sarunu.

- Kad jūs uzaicināju, es nebiju pārliecināta, cik daudz teikšu. Tagad man viss ir skaidrs. Runājot par Harija grāmatām, mums ir divas iespējas...

- Mums? - Linda viņu pārtrauca. Redzot Dollijas smaidu, viņa apklusa un ieklausījās.

- Harijs plānoja darbus ļoti savlaicīgi vairākiem mēnešiem, un viss ir pierakstīts. Ja Fišeri iegūtu grāmatas savā īpašumā, tad saglabātu savu vietu virsotnē. Tāpat kā Harijs. Pirmā iespēja ir pārdot grāmatas Fišeriem un saņemt daļu no visa, ko viņi nopelnītu. Otrā iespēja, ja grāmatas nepārdodam... - Dollija dziļi ievilka elpu, un Šērlija un Linda pieliecās tuvāk. - Mēs varam pastrādāt nākamo nozīmīgo darbu, kam gatavojās Harijs.

Linda sāka histēriski smieties, šērlija tikai sēdēja, pavērusi muti.

- Tu taču joko, vai ne? - Linda izstomīja.

- Ja jūs to nevēlaties, man nav iebildumu. Tomēr es neko nevaru paveikt viena, tāpēc man vajadzētu grāmatas pārdot. Fišeri ir skopi, melīgi ļaundari un noteikti mani piemānīs.

- Mēs nevaram sarīkot bruņotu laupīšanu, Dollija, - Šērlija čukstēja.

- Varam. Mēs varam paveikt to, ko iesāka mūsu vīrieši. Tas bija ideāls plāns, kas izdotos, ja viņi neizmantotu sprāgstvielas. - Linda un Šērlija saskatījās, nezinot, ko atbildēt. Vai Dollija bija sajukusi prātā? Vai bēdas iegrūdušas viņu bezdibenī? Dollija lēni, mierīgi turpināja runāt. - Es varēju pārdot grāmatas, jums nesakot, un izvairīties no naudas dalīšanas trijās daļās, tomēr es vēlos rīkoties taisnīgi pret jums, tāpat kā Harijs bija taisnīgs pret Džo un Teriju. Šis darbs ir lielisks. - Dollija izmantoja spēcīgāko ieroci. -Ja nevēlaties to darīt, es saprotu. Pacentīšos izspiest no Fišeriem dažus tūkstošus katrai no mums. Tad viņi varēs īstenot Harija ieceri un iebāzt kabatā miljonu mārciņu.

- Miljonu? - Šērlija iesaucās un izbijusies aizspieda sev muti.

Linda bija pieredzējusi, un viņas prāts bija ass kā adata; viņa zināja, ka dažas lietas izklausās pārāk labi, lai būtu patiesas. Viņas laulība ar Džo bija pietiekami ilga, lai viņa zinātu, ka darbs ar atalgojumu miljona apmērā ir bīstams. Viņa pasmaidīja un papurināja galvu. - Lūdzu, Rolinsas kundze, vai tiešām tu uzskati mūs par muļķēm?

- Nepavisam, - Dollija noteica. - Mums kopīgā ir vairāk nekā atšķirīgā, Linda. Es zinu, kā jūs šobrīd jūtaties, un zinu, kā situāciju mainīt. Pēdējais tas izrādījās darbs mūsu vīriešiem, toties mums tas būs kaut kas vairāk. Tev tā būs iespēja pamest darbu šaušanas zālēs, par ko maksā divtik mazāk, nekā tu esi vērta. Un tev... - Dollija pievērsās Šērli-jai. - Tev nebūtu jāstrādā nevienu dienu mūžā.

Šērlija pārbijusies ieminējās: - Es nevēlos pamest Londonu.

- Tev tas nebūs jādara, mīļā. Neviens nenojautīs, ka to paveicām mēs. Es zinu, kā mums jārīkojas. - Dollija redzēja, ka Šērlija un Linda svārstās, tāpēc pabīdīja abas tuvāk vēlamajam iznākumam. - Vai jūs domājāt, ka Terijs un Džo pameta jūs tukša? Tā nav. Viņi pameta jūs kopā ar mani, ar kan-torgrāmatām un nākamo darbu. Mēs nekad nebijām rātnās sievas, kas sēž mājās. Mēs zinām, ar ko un kāpēc viņi nodarbojās. Harijs norādīja man ceļu pie savām grāmatām tāpēc, ka viņam bija iemesls, un šis iemesls esam mēs. Viņš negribēja, lai esam vienas un cīnāmies par izdzīvošanu. Mēs esam to pelnījušas, dāmas. - Dollija piecēlās. - Padomājiet par to. Es to nebūtu ierosinājusi, ja neticētu, ka mēs to spēsim. Un pirms darba es samaksātu visus jūsu rēķinus skaidrā naudā. - Linda un šērlija sēdēja, muti pavērušas, bet klu-

L

sēja. Dollija gandrīz vai dzirdēja ritenīšus griežamies, kamēr viņas apsvēra visas iespējas. - Es ar jums sazināšos pēc divām dienām, - Dollija solīja. - Nemēģiniet vērsties pie manis. Policija mani vēro un varbūt noklausās manu telefonu. Viņu dēļ es te neierados vienlaikus ar jums. Es negribu, lai mūs redz kopā, tāpēc ejiet prom atsevišķi un vismaz divdesmit minūtes pēc manis.

Viņa nozuda.

Linda un Sērlija nekustīgi sēdēja, un abām sejā bija viena un tā pati stingā izteiksme. Šķita, ka paiet desmit minūtes. Linda beidzot ierunājās:

- Viņa ir jukusi.

- Vai mums vajadzētu kādam to pateikt?

- Neviens mums neticētu.

8. NODAĻA

Dollija braukāja apkārt jau veselu mūžību, tika līdz Vait-sitijai un atpakaļ, tomēr nespēja atrauties no policistiem ne-trafarētajā automašīnā. - Esiet nolādēti! - viņa uzsauca, atkal ielūkodamās atpakaļskata spogulī. Lai cik bieži viņa pagrieztos un brauktu pa sānceļiem, aizbēgt diemžēl neizdevās. Dažas dienas pēc spa apmeklējuma viņa bija piezvanījusi abām atraitnēm, un gan Linda, gan šērlija piekrita tikties un uzzināt kaut ko vairāk. Viņas bija izplānojušas tikšanos. Dollija negribēja nokavēt, tomēr tas bija neizbēgami. Ja nebija pilnīgas pārliecības par to, ka neviens viņai neseko, viņa nedrīkstēja riskēt un tikties vai jebkā sazināties ar atraitnēm.

Viņa atcerējās reiz redzētu filmu un pasmaidīja, prātojot, vai šāda viltība varētu palīdzēt ari viņai. Piespiedusi gāzes pedāli, viņa traucās pa Šeperdsbušas apli, tad pa Notinghil-geitu un Beisvoterrodu Marmora arkas virzienā. Policisti viņai sekoja. Dollija strauji lavierēja satiksmes straumē un nogriezās pa labi gar Haidparku, turoties kreisajā joslā. Spogulī

bija redzams, ka policisti ir četru automašīnu attālumā. Viņa apsteidza kravas automobili kreisajā pusē un strauji iegriezās "DorČesteras" viesnīcas piebraucamajā ceļā. Jau pēc brīža viņa izkāpa no automašīnas, iespiedusi Vilku padusē. Viņa pasniedza šveicaram atslēgas un desmit mārciņu banknoti.

- Novieto automašīnu, sirsniņ. Es atgriezīšos pēc stundas, kad paēdīšu vakariņas. - Un viņa iesoļoja viesnīcā.

Šveicars apsēdās pie Mercedes stūres un gatavojās iedarbināt dzinēju, kad aizmugurē ieraudzīja transportlīdzekli ar zilu, mirgojošu signāluguni pie restes. Endrūss izlēca no savas vietas, kamēr automašīna vēl nebija apstājusies, pieskrēja pie nelaimīgā šveicara un satvēra viņu aiz svārku atlokiem. - Kur viņa pazuda? Uz kurieni? - Pārbiedētais šveicars tikai norādīja uz viesnīcas durvīm.

Endrūss ieskrēja vestibilā un drudžaini meklēja Dolliju, bet viņas nekur nebija. Un neviens, pat administrators, nebija viņu pamanījis. Endrūss zināja, ka atkal saņems rājienu no Reznika; priekšnieks vēl joprojām bija pārskaities pēc atgadījuma ar hamburgeru.

Viņš atgriezās automašīnā, aizcirta durvis un sameklēja stāvvietu. Vēl varēja lolot cerību, ka Dollija ir kaut kur viesnīcā, tāpēc Endrūss nolēma palikt pie viņas automašīnas. Neko citu viņš nevarēja darīt.

*

Linda bija ieradusies pie Liverpūlstrītas dzelzceļa arkām piecpadsmit minūtes agrāk, nekā sarunāts. Bija ļoti auksts, un viņai sala. Viņa nebija iedomājusies, ka tur būs tik tumšs, tāpēc nepaņēma lukturīti un tagad bija grūti atrast piecpadsmito tehniskās apkopes boksu. Kad Dollija piezvanīja, Linda nejutās pārsteigta; lēmumu par atkārtotu tikšanos ar Dol-liju un Šērliju bija pavisam viegli pieņemt. Nebija nekā cita, kas liktu viņas sirdij iepukstēties straujāk. Kopš Džo nāves Lindas dzīve bija drausmīga, patiesi drausmīga. Viņa nespēja pierast pie pustukšās gultas, spēļu zāles apmeklētāji viņai riebās, un policija viņu uztvēra kā mēslu, kas pielipis kurpei. Vissliktākais bija tas, ka dzīve izrādījās neizturami garlaicīga, un Linda to nespēja izturēt. Nevarēja zināt, kas Dollijai padomā, bet Linda labprāt pievienotos, reizēm satiktos ar Šērliju un varbūt laika gaitā ari saņemtu no Dollijas naudu.

Viņa tuvojās kādām iespaidīgām koka durvīm, ielūkojās spraugā starp vērtnēm un gandrīz izlēca no kurpēm, kad viņai pieskrēja klāt milzīgs vācu aitusuns, kurš rūca un rēja. Linda ātri piegāja pie nākamā boksa, pacēla dūri, lai pieklauvētu, un...

- Tu esi ieradusies agri, - Dollija ieminējās, stāvot viņai aiz muguras.

- Es īsti nezināju, kur jāiet, un man nepatīk kavēt.

Aukstuma dēļ Linda bija saīgusi, un Dollija to nekavējoties sajuta. Par laimi, viņa bija labā omā pēc aizbēgšanas no End rūsa un ērtā brauciena taksometrā. Viņa atslēdza durvis un uzsmaidīja Lindai. - Prātīgi. - Iegājusi boksā, Dollija rāmi aizdedzināja cigareti. Linda tikmēr mīņājās, cenšoties sasildīties. Viņa būtu ar mieru nogalināt, lai dabūtu krūzi tējas, bet Dollija tikai apsēdās uz kastes, izņēma no somas melnu, ādā iesietā dienasgrāmatu un pārskatīja piezīmes, kamēr viņas gaidīja Šērliju. Lindai nepadevās aizkaitinājuma pilna klusēšana, un beigu beigās, noklausījusies viņas purpināšanu, Dollija ierunājās: - Tējkanna ir dibentelpā, mīļā. Es dzeru melnu kafiju bez cukura. Sasildies!

Linda saviebās un iegāja piebūvē, kur bija saliktas trīs jaunas krūzes, jauna tējkanna un neatvērta cepumu paciņa. - Nu, pastāsti man savu plānu! - viņa uzsauca.

- Pagaidīsim Šērliju, - Dollija noteica, nepacēlusi skatienu. - šovakar ir tas "Mis Pedingtonas" konkurss, tāpēc viņa būs pēc divdesmit minūtēm.

- Varēji jau man pateikt! - Linda uzkliedza, gatavojot tēju.

- Kāpēc? Vai tev bija ieplānots kaut kas svarīgs? - Tas bija sāpīgs dzēliens. Dollija zināja, ka Linda nebūtu darījusi neko īpašu. - Mēs esam vienota komanda, Linda. Pagaidīsim

Šērliju.

*

Šērlija sēdēja taksometrā blakus mātei un juta, ka vienai acij ir atlipušas pielīmējamās skropstas, bet viņai nebija spēka kaut ko labot. Viņai mugurā bija brīnišķīgs, melns, mirdzošs vakartērps, kājās augstpapēžu kurpes, mākslīgais iedegums uz ādas un matos pietiekami daudz lakas, lai nogremdētu kuģi. Pie pleca viņai vēl joprojām bija skaistumkonkursa dalībnieces numurs. Viņa izskatījās satriecoši - izņemot kosmētikas pēdas uz asarām notraipītās sejas.

Valdīja neveikls klusums. Beigu beigās Od rija nolēma ierunāties pirmā.

- Es negribēju norādīt, ka tu stāvi uz paneļa, mīļā, - viņa nočukstēja, cerot, ka šoferis viņu nesadzirdēs. - Tikai vēlējos noskaidrot, kur tu dabūji naudu tādai kleitai.

Šērlija lūkojās laukā pa taksometra logu, valdīdama asaras. Viņai konkursa laikā neizdevās koncentrēties notiekošo

šajam, kaut gan viņa bija daudz skaistāka par visām pārējām un pavisam vienkārši varētu uzvarēt. Odrija neticami lepojās un zināja, ka meitai viss izdosies, bet brīdī, kad šērlija novilka mēteli un atklāja skatienam jauno kleitu, Odrija izteica neveiklu piezīmi par to, ka meita acīmredzot ir prostitūta. Izpirkt vainu viņa centās, spēcīgi apskaujot Šērliju tieši pirms iziešanas uz skatuves. - Ej piesaisti visu uzmanību sev, meitēn. Tu esi skaista un burvīga, un tu uzvarēsi. - Pēc tam viņa pateica jau otro muļķību vakara gaitā. - Mēs ar Te-riju būsim pirmās rindas vidū. - Viņa bija gribējusi nosaukt Grega vārdu, bet pateica "Terijs". Odrija gribēja sev iespert, vērodama, kā šērlija iepleš acis un kā apakšlūpa ietrīsas. Viņa gribēja atvainoties meitai, bet nepaguva, jo vakara vadītājs Fredijs nosauca Šērlijas vārdu un aizkulišu pārzinis izgrūda viņu uz skatuves.

Brīdī, kad Šērlija iznāca starmešu gaismā, viņa prātā bija aizklīdusi tik tālu, ka uz Fredija jautājumu par viņas interesēm neskaidri attrauca kaut ko par dārzeņiem un grāmatām.

Odrija uzņēmās visu atbildību par šo izgāšanos. Šērlija viņai to ļāva, bet patiesībā bija domājusi par kaut ko citu. Kad Odrija izkāpa no taksometra, Šērlija pa ceļam uz Liverpūl-strītas staciju pamazām atguvās un prātā atkal atgriezās notikumos pirms nedēļas.

Viņa bija gaidījusi Rīdžentparka sieviešu tualetē jau vairāk nekā pusstundu, kad beidzot pa kāpnēm lejā nonāca Oollija un rāmi pielaboja kosmētiku, lūkojoties saplaisājušā, nosūbējušā sienas spogulī.

- Vai tu no viņiem atrāvies? - Šērlija jautāja, runājot par Dollijas pastāvīgajiem pavadoņiem no policijas.

1

- Ne, - Dollija atbildēja, uzklājot lupukrasu. - Endruss ir ārā un pieskata Vilku. - Dollija nolika savu kosmētiku somiņā un pasniedza Šērlijai pilnu aploksni. Tikmēr jaunākā sieviete vēl pūlējās aptvert, vai Dollija nejoko. - Ar šo pietiks hipotēkas maksājumam dažām nedēļām un vēl nedaudz. Tu saņemsi šādu aploksni katru mēnesi. Mēs tiksimies nākam-ceturtdien pec skaistumkonkursa. Informācija ir aploksnē.

- Klau, Dollija... - Šērlija iesāka. - Es nezinu, vai spēšu.

Uz mums šaus, vai ne?

- Viss būs labi. Ja tu neatnāksi, mēs zināsim, ka neesi tam gatava. Norunāts? - Šērlija saspieda aploksni un sataustīja naudas žūksni tajā. Dollija turpināja: - Tev tikai vajadzēs atmaksāt šo naudu. Nekādu problēmu. Labi, mīļā? - Viņas lūpās atplaiksnīja viltīgs smaids. Pēc tam viņa izgāja ārā.

Beidzot uzdrošinājusies pabāzt galvu ārā no tualetes, Šērlija tālumā saskatīja vīrieti, kurš devās pie savas automašīnas un dusmīgs skatījās uz Dolliju, kas aizgāja pretējā virzienā kopā ar Vilku. Šērlija nosprieda, ka Dollijai ir dzelzs nervi. "Varu saderēt, ka policists neko tādu neierakstīs savā

ziņojumā."

*

Linda dzēra jau otro tējas tasi, kad viņas ar Dolliju dzirdēja klauvēšanu pie boksa durvīm. Šērlija ieklupa iekšā, augstpapēžu apaviem klaudzot uz nelīdzenās grīdas. Viņa atsita savu ceļasomu pret visu, kas bija ceļā, un atvainojās par kavēšanos.

- Velns un elle, kas tev mugurā? - Linda brīnījās. - Paskaties, Dollija, viņa ir uzposusies ka Ziemassvētku eglīte!

Vai tev ir liekās skropstas?

Šērlija nometa ceļasomu uz grīdas tieši eļļainā lāmā, kas izšļakstījās uz viņas mākslīgi iesauļotajām kājām. Viņa atlēca atmuguriski, nolauza papēdi, sagrīļojās un smagi apsēdās uz netīrākā krēsla visā telpā. Acīs nekavējoties sariesās asaras.

- Es ieguvu astoto vietu! Uzvedos kā īsta muļķe un nejauki izturējos pret mammu.

- Astotā vieta nemaz nav slikta, Šērlija, - Linda šoreiz ierunājās jau sirsnīgāk. - Cik jūs bijāt?

- Desmit... - Šērlija žēli nomurmināja, un Linda ātri novērsās, slēpjot smaidu. Tad šērlija piecēlās un ar plaukstām noslaucīja dibenu. Palūkojusies uz roku, viņa secināja, ka tā ir notraipīta ar eļļu, un negribēja pat iztēloties, kā izskatās viņas dzeltenbrūnais mētelis. Pēdējais salmiņš bija nolauztais nags. Sāka plūst asaras, un viņa atzinās: - Es nemaz negrasījos nākt.

- Vai kāds tevi pamanīja? - Dollija jautāja, klusībā ļoti atvieglota par to, ka Šērlija ieradusies. Viņa gribēja ķerties pie darba.

- Nē, es izkāpu pie stacijas, kā liki.

- Vai tu kādu redzēji?

- Protams! Tā taču ir stacija darba dienas beigās, sasodīts! - Šērlija atcirta, bet tūlīt pat apvaldījās.

Dollija apsēdināja Šērliju, mierinoši glāstot viņai galvu, gluži kā mēdza ieskāt Vilku, un mudināja Lindu uzvārīt dzērienus.

- Es te sēžu jau visu vakaru un pagaidām tikai tēloju viesmīli, nolāpīts, - Linda noņurdēja un dusmīga aizslāja.

Pēc desmit minūtēm visas trīs sievietes sēdēja ap lielu

kasti, apgādājušās ar tēju, kafiju un cepumiem. Viņas pētīja Dollijas sagādātās kartes un zīmējumus. Linda košļāja cepumu, Šērlija kodīja nolauzto nagu, veidojot pieņemamāku formu, un atgaiņājās no Dollijas cigaretes dūmiem. Savukārt Doll ija liecās pār plāniem un rakstīja piezīmes savā dienasgrāmatā - visu, kas jānopērk, jāizdara, jāuzzina.

- Vissarežģītāk būs nogādāt smago nastu no Šejienes... -Dollija piezīmēja līniju Strendas tuneļa attēlojumam. - ...līdz šejienei. Te būs novietota automašīna, ko izmantosim bēgšanai. Jāskrien apmēram piecdesmit jardi. - Dollija pacēla skatienu un ieraudzīja, ka Linda ar zobiem izskrāpē no cepuma pildījumu. - Vai tu klausies? - Dollija jautāja.

Linda pārliecināta atkārtoja visu Dollijas teikto. - Nozagts mikroautobuss priekšā inkasācijas mašinai tunelī. Nozagts mikroautobuss aizmugurē, aizšķērsojot atpakaļceļu, šāvējs pieskata citas automašīnas. Otrs piespiež apsargus atvērt durvis. Tur ir somas, pilnas ar naudu.

- Ļoti smagu naudu, - Šērlija izlaboja.

- Ļoti smagu naudu, - Linda atkārtoja. - Jāskrien piecdesmit jardi līdz nozagtai automašīnai. - Viņa bija acīmredzami apmierināta ar paveikto.

"Nepakļāvīgā maita," Dollija nodomāja. "Vajadzēs viņu savaldīt pirms izšķirošās dienas." Pagaidām viņa nolēma nelikties ne zinis. - Vienai no mums jāiemācās izmantot mo-torzāģi, un tas ir ļoti smags, - Dollija turpināja.

- Man rokās nav ne kripatas spēka, - Šērlija sacīja. - Ar kājām viss ir labi, tāpēc es nesatraucos par naudas svaru.

- Tātad tu esi pārnēsājusi trešdaļu miljona banknotēs? -Dollija aizkaitinata atcirta.

šērlija apklusa. Viņa bija pārāk nogurusi, lai raizētos par to, cik svērs ši mītiskā trešdaļa no miljona, tāpēc mainīja sarunas tematu. - Kas notiks, ja kāds izlēks no aizmugurē esošajām automašīnām un uzklups mums?

Iejaucās Linda. - Vai tu neklausījies? Es nupat teicu, ka šāvējs pieskatīs automašīnas. Tā būšu es. Nelauzi savu glīto galviņu par to! Manā uzraudzībā neviens neuzdrošināsies tēlot varoni. - Viņa paņēma vēl vienu cepumu. - Kā ar sprāgstvielām? - Dollija uzmeta viņai ilgu, saltu skatienu, kurā viss bija izteikts. "Ja ar skatienu varētu nogalināt, es šobrīd saļimtu uz grīdas," Linda nodomāja. - Piedod, Dollija, - viņa atvainojās un mierinādama sniedza plaukstu pār kasti.

Dollija uzsita viņai pa roku un mainīja sarunas tematu.

- Es drīzumā sarunāšu tikšanos ar kontaktpersonu apsardzes uzņēmumā. Harija kantorgrāmatā ir informācija, ka furgona vadītājs vienmēr brauc pa tuneli, bet mainās laiki un izvēlētais maršruts. Reizi mēnesī tiek pārvadāta lielāka naudas summa. Mēs izvēlēsimies to pēc četriem mēnešiem. Kon-taktpersona paziņos konkrētu datumu un iedos mums maršruta karti, un mums būs nepieciešama katra minūte, lai sagatavotos.

Kamēr Dollija sniedzās pēc somas, Linda un Šērlija izteiksmīgi saskatījās. Divi mēneši, četri, seši... Vai Dollija patiesi uzskatīja, ka viņas spēj paveikt bruņotu laupīšanu?

Kad Dollija atkal izslējās, viņai rokā bija divas lielas, brūnas aploksnes. - Sameklējiet sev automašīnu, - viņa pavēlēja, sniedzot aploksnes abām sievietēm. - Maksājiet skaidrā naudā, parūpējieties par visiem nodokļiem un apdrošināšanu. Pēc darba paveikšanas mēs automašīnas pametīsim. -

Linda atvēra aploksni un skaļi norija siekalas, acīm iemirdzoties. Viņai pār miesu skrēja šermuļi; iekšā bija vismaz divi tūkstoši! Viņa plati smaidīja kā Češīras kaķis. Dollija pasniedza viņai tehniskās apkopes boksa atslēgu komplektu un tuvojās sarunas noslēgumam. - Turpmāk šis būs mūsu štābs. Uzmanieties, kad nākat šurp un aizejat. - Otru komplektu Dollija iedeva Šērlijai. - Šī ir tava iespēja, mijā, - Dollija noteica. - Tu piedalies vai nepiedalies? - Šērlija saspieda aploksni, palūkojās uz Lindu, kura dedzīgi māja... un pieņēma atslēgas. Dollija piecēlās, apmierināta ar veiksmīgo vakara gaitu. - Šodien beigsim, - viņa paziņoja. - Tikai viens zelta likums... nekad nezvaniet man uz mājām, es pati ar jums sazināšos, kad un kā būs nepieciešams. Aploksnēs ir ari saraksts ar visu, kas jums katrai jāpaveic. Mēs rīkosimies pakāpeniski. Pirmajā posmā parūpēsimies par transportu, bet tev, Šērlija, ir jāsagādā viss apģērbs, kas ir sarakstā. - Dollija negaidīja apstiprinošu atbildi, jo viņai tā nebija vajadzīga. Sievietes bija pieņēmušas naudu un atslēgas. Viņasprāt, tagad trijotne bija vienota komanda. "Es to vadīšu, bet pārējās pildīs manus norādījumus, tāpat kā Džo un Terijs vienmēr klausīja Harijam.” - Aizslēdziet boksu. Neejiet prom kopā, tāpat kā toreiz spa centrā. - Un viņa aizsteidzās prom, savukārt Vilks tecēja viņai pa pēdām.

Linda un šērlija palika sēžam pie kastes, uz kuras bija noliktas aploksnes ar naudu. Viņas klausījās, kā Dollijas soļu atbalss noklust aiz tehniskās apkopes boksa sienām, dzirdēja aitusuņa neprātīgos rējienus, un pēc tam iestājās klusums.

Pirmā ierunājās Šērlija:

- Vai tev ir bail?

- Ja es ticētu, ka viss tiešām ir domāts nopietni, es pieliktu bikses, mīlā. - Linda iesmējās un izņēma naudu no aploksnes, lai to saskaitītu.

Šērlija bija vienisprātis, bet māca patiesas bažas par Dol-liju. - Ar viņu viss nav kārtībā, vai ne?

- Nepavisam nav! Paklau, es nezinu, kāpēc viņa to dara, bet izskatās, ka tas viņai palīdz. Panāk to, ka viņa jūtas labāk. Un man jāatzīst - pēc šīm sarunām es jūtos kā dzīva, it kā viss kņudētu.

- Tātad tu vienkārši peldēsi pa straumi?

- Es neesmu lepna. Man vajag naudu. Džo mani atstāja pilnīgi izputējušu, un es zinu, ka Terijs ar tevi izrīkojās tāpat. Reiz Dollija nāks pie prāta, un mēs visas turpināsim dzīvot kā iepriekš, bet pagaidām es pieņemšu naudu, un Dollija varēs dzīvot savā sapņu pasaulē kopā ar mums. - Linda redzēja, ka Šērlijai nudien nav viegli piespēlēt Dollijai. - Mēs viņai palīdzam, Šērlija. Mēs viņu pieskatām, dodam viņai kaut ko tādu, uz ko tiekties... parūpējamies, lai viņa nenokļūtu Trafalgaras laukumā kaila ar satiksmes konusu uz galvas. - Linda pieskārās Šērlijas plaukstai.

Šērlija piepeši atskārta, ka Linda vairs nenēsā laulību gredzenu. Pēc tam viņa pievērsa skatienu saviem garajiem, slaidajiem pirkstiem. Tie drebēja, un zelta laulību gredzens mirdzēja. Viņa nejutās pacilāta, un viņai āda nekņudēja kā Lindai. Ja viss notiekošais bija daļa no Dollijas sērām, Šērlija jutās neticami vainīga. Bet, ja visas trīs atraitnes patiesi sapulcējās, lai paveiktu savu mirušo vīru ieplānoto laupīšanu, Šērlija jutās pārbijusies. Tomēr aploksne ar naudu, ko klāja viņas plauksta, bija dzīvības pavediens. Bez tas viņa zaudētu savu māju un visu tās iekārtojumu.

- Labi, - Linda noteica un palīdzēja Šērlijai piecelties.

- Dosimies mājās.

*

Ejot pa ielu uz viesnīcas "Dorčestera" pusi, Dollija redzēja Endrūsu sēžam automašīnā pie tās. "Viņš ir tieši tik paredzams, kā es iedomājos. Tikai ierindas kareivis, nekas vairāk." Soļodama garām, Dollija neizturēja un veltīja viņam nelielu smaidu. Kad šveicars atveda automašīnu, Dollija viņam pasniedza dzeramnaudu un aizbrauca, apmierināta kā jebkurš kaķis, kurš izlaizījis krējuma podu.

Mājās Dollija no ārpuses aizslēdza garāžas durvis, ļāva Vilkam nokārtoties parādes puses dārzā un devās pie miera. Parasti viņa ieietu mājā pa durvīm, kas savienoja garāžu un virtuvi, bet šoreiz gribēja parotaļāties ar Endrūsu, kurš bija novietojis automašīnu ierastajā vietā ielas malā. Tāpēc viņa atslēdza parādes durvis un smaidīja, prātojot par to, cik prasmīgi iemanījusies aizbēgt no policijas. Tomēr brīdī, kad Dollija attaisīja durvis, viņas smaids nozuda; no matu galiem līdz pat papēžiem izskrēja aukstas tirpas, un acīs iedzēla dusmu asaras. Viss bija saārdīts. Paklājs gaitenī bija pacelts un atmests, vāzes un statuetes apgāztas, mēbeļu pārvalki uzšķērsti, augi notriekti un zeme izbērta no podiem.

Pa atvērtajām viesistabas durvīm ieplūda gaisma, un Dollija klusi un lēni virzijās uz priekšu, apejot lauskas uz grīdas.

Noklikšķēja plate, kad to uzlika uz atskaņotāja ripas, un Dollija sastinga. Pēc brīža rēgaino klusumu pārtrauca dziesmas vārdi. "Kas gan ir mana dzīve bez tevis, kāda ir dzīve, ja tevis vairs nav?" Dollija nesteidzīgi atgrūda durvis un pacēla plaukstu pie mutes. Istaba bija izpostīta, no skaistā dīvāna karājās polsterējums, fotogrāfijas bija sadauzītas. Viņa tikai nesen bija visu sakārtojusi pēc policistu vandišanās... Un tagad šis! Pārņēma dusmas, un viņa iespēra pa durvīm tik spēcīgi, ka tās atsitās pret skapi aiz tām.

Bokseris Deiviss satrūkās un nometa ierāmēto Harija fotogrāfiju, ko turēja rokās. Viņa uzvalku un matus klāja dīvāna polsterējuma pūkas, un viņš izskatījās tik smieklīgs, ka Dollija piepeši vairs nebaidījās. Neteikusi ne vārda, viņa piegāja pie patafona un nocēla adatu no plates. Vilks iesmilkstējās, nezinot, ko iesākt, skraidīja pa istabu un sapinās ieplēstajos spilvenos.

- Es to neizdarīju, Dolla, tiešām! - Bokseris izbijies ievaimanājās.

Dollija pagriezās pret viņu un uzkliedza: - Neuzdrošinies mani tā saukt!

- Es neko nevarēju izdarīt. - Lūgdamies, lai sieviete viņu uzklausa, Bokseris gandrīz raudāja. - Man neizdevās viņu apturēt. Ja tu, Dollija, būtu šeit, viņš to pašu izdarītu ar tevi. Cik labi, ka tu biji izgājusi! Es patiesi priecājos!

- Kurš tas bija? - Dollija jautāja, sakodusi zobus.

- Tonijs Fišers. Viņš domā, ka tu zini, kur Harijs paslēpa kantorgrāmatas.

- Tu stāvēji blakus un ļāvi viņam rīkoties? Skatījies, kā viņš to nodara manām mājām?

Bokseris nedroši mīņājās blakus, jo kaunējās par notikušo, un vairākas reizes atkārtoja, ka nav ar to saistīts. - Es cenšos tev palīdzēt, meitēn. Mani māc raizes par tevi. Viņi vairs nepiedāvā naudu. Viņi grib grāmatas.

- Es tev jau teicu, ka nezinu, kur ir grāmatas! - Dollija apsēdās uz saplēstā samta krēsla, un Vilks uzlēca viņai blakus. - Teicu gan tev, gan policistiem.

- Viņi tev netic. Es tev ticu, Dollija, es saprotu, ka tu neko nezini. Bet grāmatām taču kaut kur jābūt, vai ne? Varbūt mēs abi varētu pameklēt? Un Tonijs Fišers grib apmeklēt ari pārējās atraitnes.

- Sasodīts, kāpēc viņam tas būtu jādara? - Dollija sajuta vēderu sažņaudzamies. - Ja es neko nezinu, viņas arī nezinās, vai ne?

- Tonijs tā nedomā, Dollija. Viņš tikai grib kādam nodarīt sāpes un saņemt kāroto.

Dollija ieslēpa seju plaukstās, izmisigi cenšoties saprast, vai Tonijs varētu zināt par viņas sarunām ar Šērliju un Lindu. Viņa vienmēr rīkojās ļoti piesardzīgi, tomēr tagad satraucās.

Bokseris bija notupies Dollijai pretī un pliķēja viņai pa ceļgalu kā liels pērtiķis, strauji mirkšķinot acis. Viņa gribēja Bokserim iesist. Kamēr nebija gatavs plāns, viņa nevarēja stāties preti Fišeriem, un viņai nebija neviena, pie kā vērsties. Bija vajadzīgs laiks un kaut kas tāds, kas neļautu Fišeriem ķerties pie pārējām atraitnēm. Viņai prātā viss virpuļoja.

- Kā Tonijs iekļuva manā mājā? - viņa noprasīja. Bokseris pasmaidīja, izņēma no jakas kabatas vecu plastmasas kar-titi un parādīja to viņai. Dollija bridi stingi skatījās uz viņu. - Tu zini, ka mani novēro policija, vai ne?

- Tu taču man nesagādāsi nepatikšanas, vai ne, Dolla? -

Bokseris acīmredzami satraucās. Viņš nebija to zinājis. "Vai Dollija panāks, ka mani arestē par ielaušanos?"

- Nesauc mani tā! Un man šķiet, ka tev jau pietiek nepatikšanu, vai ne? Darbs pie Fišeriem ir bīstams, Bokseri. Harijs bija gudrs, bet viņi tādi nav. Ja policisti pārmeklēja manu māju un neatrada grāmatas, kāpēc Tonijs Fišers uzskata, ka viņam paveiksies? - Bokseris tupēja un lūdzoši uzlūkoja Dolliju, gaidot kādu padomu. Viņa nabaga smadzenes nespēja aptvert, kā vienlaikus runāt un domāt. - Atstāj mani vienu, Bokseri. Atnāc rit, palīdzi man visu sakārtot, un mēs pamēģināsim atrast kādu paslēptuvi, ko policisti un Tonijs palaidis garām.

Bokseris iepleta acis un atplauka gluži kā bērns, kuram nupat pasniegts milzīgs saldējums. - Noteikti! - Viņš plati smaidīja un piecēlās. - Es atnākšu deviņos, labi?

- Septiņos.

- Septiņos ir vēl labāk. Jā, es atnākšu septiņos. Šovakar man ir jāziņo Fišeriem, tāpēc es viņiem pateikšu, ka tu esi ar mieru sadarboties, bet rīt mēs pameklēsim pienācīgi, un viss būs kārtībā.

Bija grūti aptvert to, cik lētticīgs ir Bokseris. Dollija vēroja, kā lielais vīrs iziet ārā pa parādes durvīm; katrs solis bija jauniegūtas enerģijas pilns. Tad Dollija aizbultēja un aizslēdza visas durvis un nedaudz sakopa virtuvi. Viss saldētavā glabātais ēdiens bija samests uz grīdas un atkusis, bet skaistie porcelāna trauki un galda piederumi bija sadragāti un visur izmētāti. Viņai nebija spēka ķerties pie ģenerāltīrīšanas, tāpēc viņa uzvārīja kafiju un apsēdās savā izpostītajā dzīvojamā istabā uz izpostītā dīvāna.

"Ir jāsāk domāt tāpat, kā to būtu darījis Harijs, tomēr ir grūti to darīt tagad, kad skatiens kavējas pie salauzītajām Kapodimontes porcelāna statuetēm." Tās viņai bija dāvinājis Harijs. Viņa palūkojās uz Vilku. - Klau, dārgumiņ, ko darītu Harijs? Ko darītu tētis?

Viņa atcerējās policistu automašīnu ārpusē, un viņu pārņēma kārdinājums piezvanīt Reznikam, lai paskaidrotu, ka viņa stulbie padotie sekojuši viņai uz viesnīcu "Dorčestera", nevis novērsuši Tonija Fišera un Boksera Deivisa ielaušanos un viņas skaistās mājas graušanu. Viņa piegāja pie loga un paraudzījās pa izplēsto caurumu biezajos samta aizkaros.

- Muļķi! - viņa bārās. - Jūs nupat vērojāt, kā Bokseris Deiviss iziet no manas mājas, un jums pat neienāk prātā pabrīnīties, kā un kad viņš te vispār nokļuvis!

Dollija pagriezās un pārlaida skatienu dzīvojamai istabai. Prātam neaptveramajā postažā skaudri izcēlās Harija ierāmētā fotogrāfija, ko Bokseris nosvieda un saplēsa. Sākumā Dolliju pārņēma skumjas, kad viņa redzēja Harija pievilcīgo smaidu caur saplaisājušo stiklu, bet nākamajā mirklī viņai radās sajūta, ka nelaiķis vīrs mēģina kaut ko pateikt.

- Kas tev ir padomā, Harij? Kā man rīkoties? - Dollija klusi jautāja. Viņa nometās ceļos uz grīdas un paņēma salauzto rāmi. Viņa lūkojās uz vīra seju, un pār lūpām izlauzās čuksts, kurā viņa ielēja visu sirdi un dvēseli. - Es tevi mīlēju. Neprātīgi mīlēju. Ak Dievs, Harij, es tevi mīlu vēl joprojām! Tu nemūžam nepieļautu, lai tie neģēļi Fišeri kaut ko tādu nodara.

Šķita, ka vīrs piepeši nostājas blakus, jo Dolliju pārņēma miers. Viņa bija pārliecināta, ka Harijs viņai palīdzēs dažu turpmāko mēnešu laikā, kamēr viņa sagatavosies laupīšanai. Galu galā, viņa tā rīkojās Harija dēļ. Dollija patiesi ticēja, ka vira gars par viņu parūpēsies un nepieļaus, lai notiek kaut kas slikts.

Tonakt, guļot blakus mazajam Vilkam uz Harija spilvena, Dollija baudīja labāko un dziļāko miegu kopš baiso ziņu saņemšanas.

9. NODAĻA

Dollija bija nomodā jau kopš sešiem un nodarbojās ar tīrīšanu un kārtošanu. Sākumā viņa nezināja, pie kā ķerties vispirms. Parasti viņa izmantoja putekļu sūcēju, bet torīt pat nevarēja saskatīt paklāju zem drazām. Lai strādātu, viņa bija uzvilkusi savas visvecākās drānas, apsējusi priekšautu un ap galvu - šalli.

Kad uz piebraucamā ceļa parādījās Bokseris, Dollija lika atkritumu tvertnē vienu no daudzajiem maisiem, kas bija pilni ar salauztām atmiņām. Septiņi no rīta Bokserim acīmredzami bija par agru. Šļūkājot garām Dollijai, viņš izskatījās pēc zombija, tomēr likās apņēmības pilns beidzot ķerties pie Harija kantorgrāmatu meklēšanas.

Otrais zombijs šajā ielā bija ļoti nogurušais jaunais policists, kurš sēdēja automašīnā sešas mājas tālāk. - Tu vispār nekam nepievērs uzmanību, vai ne? - Dollija noteica un palūkojās lejup uz Vilku. - Nabaga muļķa policists.

Bokseris bija iegājis dzīvojamā istabā un vērtējoši aplūkoja to.

- Kas man jādara vispirms? - viņš jautāja. Mājas kopšana, it īpaši pēc izpostīšanas, nebija viņam viegli paveicams darbs.

- Izmet ārā visu, kas vairs nav labojams, bet saliec maisos dīvāna spilvenus un aizkarus, jo tos var salāpīt, - Dollija pavēlēja. - Kad būs redzams paklājs, varēsi pastrādāt ar putekļu sūcēju. Tas ir skapī zem kāpnēm.

- Kā teiksi, Dollija! - Bokseris plati smaidīja. Saņēmis muļ-ķudrošus norādījumus, viņš jutās daudz labāk. - Jau pavisam drīz te viss spīdēs un laistīsies.

Dollija vēroja Bokseri, kamēr viņš salika maisos viņas pēdējās sadauzītās porcelāna statuetes. Postaža nemaz nebija tik liela, kā sākumā šķita, un pārsvarā bija atrodama pirmajā stāvā. Kad viss būs novākts, dīvānu droši vien varēs salabot, un Dollija zināja, ka spēs iztīrīt no paklāja visus dubļu un zāles traipus, kas sanesti no iekšpagalma dārza. Visvairāk viņu sāpināja tieši ielaušanās viņas dzīves telpā. Policisti un Fišeri domāja, ka var izturēties pret viņu tik nicinoši un nesaņemt par to sodu.

Otrajā stāvā veļa no gultām bija novākta, un mazgājamā mašīna darbojās jau trešo reizi. Kamēr Dollija sāka vākt izmētātās drēbes no grīdas, durvīs parādījās Bokseris.

- Vai kaut ko atradi? - viņš jautāja, smaidīdams tikpat dumji kā vienmēr. Viņš izturējās kā Dollijas labākais draugs, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viņš nemaz nebūtu atbildīgs par šo jucekli.

- Vispirms es glābšu, kas glābjams. Labi, Bokseri? Šobrīd es neredzu mežu aiz kokiem.

- Piedod, Dollija.

94

95

- Kamēr visu kārtosim, mēs pārmeklēsim katru spraugu un stūrīti. Nesatraucies. - Viņa kā iedrošinādama pasmaidīja, un Bokseris aizslāja uz kāpņu pusi. Tiklīdz viņš nozuda skatienam, Dollijas smaids nozuda. Viņa zināja, ka Bokseris neprot ne kārtot, ne tīrīt, tomēr bija apņēmusies viņam pielabināties. Viņai bija kaut kas padomā, un Bokserim šajā plānā bija paredzēta liela loma.

*

Linda ieradās laukumā ilgi pirms izsoles sākuma. Viņa šķirstīja bukletu un staigāja gar tirgojamo automašīnu rindām, pētīja citu pēc citas, bet pati nenojauta, ko meklē. Viņa šo to zināja par automašīnām - kā izskatās un izklausās labs dzinējs, kādas drošības pārbaudes jāveic pirms iegādes un kā iedarbināt automašīnu bez atslēgas. Džo bija viņai mācījis, kas notiek zem automašīnas dzinēja pārsega... un uz aizmugures sēdekļa.

Beigu beigās Linda nosprieda, ka viņai patīk lietots sarkans Ford Capri, un viņa uzrunāja pārdevēju, kurš izrādījās ļoti izpalīdzīgs un acīmredzami domāja, ka Linda ir valdzinoša sieviete un gatava kaut kam vairāk. Viņa smējās par pārdevēja sliktajiem jokiem un neiebilda, kad tas viņai aplika roku ap vidukli. Pārdevējs piekrita pārbaudīt dzinēju; Linda patrina krūtis gar viņu un pasmaidīja. Aizņemta ar Capri pētīšanu, viņa nepamanīja ierodamies Ārniju Fišeru sudrab-krāsas Jaguar markas automašīnā.

Arnijam rokā bija ādas portfelis, un viņš steidzās pa automašīnu labirintu uz izsoļu zāles pusi. Viņš bija nolēmis solīt par Rolls-Royce un ieraudzīja pret tā dzinēja pārsegu atspiedušos Karlosu. Tobrīd Ārnijs apstājās un sakārtoja savu zīda kaklasaiti. - Iekārojams kumosiņš... - viņš nočukstēja un piemiedza ar aci.

Karlosam patika brīži, kad Ārnijs neslēpti pauda savu pieķeršanos. Tad viņš jutās īpašs, un tādi cilvēki kā Ārnijs parasti gandrīz nevienu neuzskatīja par īpašu.

Mugurā Karlosam bija labs uzvalks. "Puika ātri mācās," Ārnijs nosprieda, piekalis viņam savu ledaini zilo acu skatienu. Ārnijam nepatika nekas raupjš; viņš deva priekšroku glītiem, kārtīgiem un nedaudz elegantiem puišiem... kaut gan Karlosam piemita arī kaut kas dzīvniecisks. Viņš secināja, ka jaunajam vīrietim ir pārāk daudz zelta kaklarotu, un nolēma aprunāties ar Karlosu par to vēlāk, kad abi būs divatā.

Runājot par Rolls-Royce ar mazo nobraukumu, Karloss atzina, ka tas ir viens no labākajiem, kāds redzēts. Lai automašīna būtu nevainojama, vajadzēja tikai to nedaudz piekrāšot un noregulēt dzinēju. Karloss pacēla dzinēja pārsegu un noliecās. Ārnijs neko nesaprata no dzinējiem, bet rīkojās tāpat, lai varētu pieglaust augumu Karlosam. Jauneklis bija arī papūlējies iztīrīt nagus. "Jā, Karloss sasniegs daudz." Viņam šis puisis bija iepaticies.

- Tur ir pietiekami, lai šo nopirktu. - Ārnijs pasniedza Karlosam portfeli un papliķēja pa vaigu.

- Cik daudz man solīt?

- Viss jau ir nokārtots, mīlulīt. Cena nepārsniegs rezervēto summu. Viņi zina, ka es to vēlos. Citu solītāju nebūs.

Ārnijam bija taisnība, un izsole notika ātri un paredzami. Karloss solīja, nopirka, samaksāja skaidrā naudā, un pēc pusstundas viņi jau devās pusdienās.

Linda ar sava ieinteresētā jaunā drauga palīdzību ieguva Capri par izdevīgu cenu. Kamēr viņa noskaitīja banknotes, pārdevējs pietuvojās viņai, glumi smaidīdams, un ievirzīja roku Lindai zem mēteļa. Viņa veltīja vīrietim ledainu skatienu.

- Atšujies, citādi es sākšu kliegt! - viņa nošņāca.

Vīrietis skaidri saprata mājienu. Turot rokā savas jaunās

automašīnas atslēgas, viņa aizgāja un vēl sadzirdēja pārdevēju nokurnam: - Sasodītā maita!

*

Gregs dievojās, ka viss ir likumīgi un viņš nav nozadzis šerlijai sagādāto automašīnu, tomēr viņa nejutās par to pārliecinātā, kaut gan cena bija laba un pirkums viņai patika. Odrija dzēra jau piekto tējas tasi un paziņoja, ka Gregs automobili noteikti nozadzis, jo sludinājumu vietnē bija redzams, ka tāds ir vērts divreiz vairāk. Gregs un Odrija skaļi strīdējās, līdz Šērlija nosvieda uz virtuves galda banknošu kaudzi. ЛЫ nekavējoties apklusa. Māte spēji ievilka elpu, cēla tasi pie mutes, bet netrāpīja, un tēja nopilēja viņai pār zodu. Brālis sniedzās pēc banknotēm, bet Šērlija paspēja pirmā un noskaitīja septiņsimt piecdesmit mārciņas, ko bija parādā. Pasniedzis māsai atslēgas un transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību, Gregs steidzās prom, pirms kāds paspēja viņu atkal norāt.

Šērlija zināja, par ko domā viņas māte. - Nauda bija čemodānā, kas piederēja Terijam, - viņa meloja. - Vai ari tev šķiet, ka es nedēļas laikā varu nopelnīt tūkstoti, guļot uz muguras?

- Tūkstoti? - Odrija iespiedzās. Šērlija nemācēja melot. - Čemodānā? Tātad policisti to nepamanīja?

- Jā! - Šērlija neatkāpās. - Nauda bija paslēpta aiz čemodāna oderes, un viņi bija pārāk aizņemti, ar mani koķetējot, lai to pamanītu.

- Kad tad tu atradi šo tūkstoti? Un kāpēc nepateici man?

- Tam nav nekāda sakara ar tevi, māt! - šērlija atcirta.

- Mums visiem ir grūtības, meitēn! Tā veļasmašīna, ko man atdevi, neatnāca pie manis pati ar savām kājām. Man vajadzēja noīrēt furgonu. Tie nemaksā grašus! Es tikai atgādinu, ka būtu priecājusies par to zināt. Galu galā, es esmu tava māte.

Šērlija izņēma piecdesmit mārciņās no banknošu žūkšņa un pasniedza tās Odrijai. - Piedod, ka mana veļasmašīna iecirta robu tev maciņā, māt. Patiešām, - viņa dzēlīgi noteica.

Ja Odrija būtu krietnāks cilvēks, tad aizietu, un Šērlija nokaunētos par to, ka uzskatījusi māti par viegli uzpērkamu. Tomēr viņa paķēra piecdesmit mārciņas.

- Izbrauksim līdz krogam ar tavu jauno automašīnu, - viņa ierosināja. - Tu varēsi izmaksāt, Šērlija.

*

Mazā Mini Estate dzinējs neiedarbojās ne pirmajā, ne otrajā reizē, bet trešajā beidzot ierūcās, iekāsējās, un automašīna spēji aizripoja. Šērlija ieminējās, ka bremzes šķiet pārāk stingras, un nolamājās, kad nokrita loga tīrītājs.

- Es ceru, ka Gregs to visu salabos! - viņa saniknota iesaucās.

- Varbūt vainojama tava vadītājas prasme, - Odrija iebilda.

- Terijs man iemācīja vadīt automašīnu, un es noliku eksāmenu jau pirmajā reizē, - Šērlija atcirta.

Apbraukusi apkārt kvartālam, Šērlija nosprieda, ka automašīna nemaz nav tik slikta. Viņa izlaida māti pie kroga un teica, ka dosies tālākā izmēģinājuma braucienā. Viņa bija piekritusi iegādāties šo automašīnu tāpēc, ka aizmugurē pietika vietas visam, kas nepieciešams laupīšanai, un neuzkrītošā krāsa vēlāk neizcelsies apkārtējā satiksmē. Ja izvēle būtu Šērlijas ziņā, viņa ņemtu kanārijdzeltenu automobili, bet to varēs izdarīt ar savu trešdaļu no miljona, šērlija klusi iesmējās. "Cik dīvaini ir pirkt automašīnu, lai tā derētu laupīšanai!"

Nesteidzīgi braucot uz priekšu, Šērlija pamazām sāka justies kā atguvusi sevi. Domas pievērsās friziera apmeklējumam. "Varbūt iekrāsot šķipsnas un izvēlēties gaišāku toni,

varbūt pat atļauties masāžu..."

*

Linda nospieda Capri gāzes pedāli un vēroja, kā spidometra bultiņas šaujas augšup. Septiņdesmit... septiņdesmit pieci... astoņdesmit. Viņa sajūsmināta ielūkojās spogulī un secināja, ka aizmugurē neviena nav, tāpēc nospieda pedāli vēlreiz. Astoņdesmit pieci... deviņdesmit. "Labs pirkums," viņa nosprieda, un piepeši no pārsega izplūda neliels dūmu mākonis, kas strauji izpletās, aizsedzot vējstiklu tā, ka Linda tik tikko varēja saskatīt brauktuvi. Viņa apturēja automašīnu ceļa malā, izkāpa, iespēra pa priekšējo riteni un nolamājās.

Apsēdusies uz dūmojošās automašīnas dzinēja pārsega, viņa nespēja apvaldīt smaidu. - Sasodīts, ko es daru? - viņa skaļi sev jautāja. Viens no Lindas pienākumiem Dollijas sarakstā bija apgūt vienkāršākos automašīnu apkopes darbus, un tagad viņa stāvēja ceļa malā, nupat iegādājusies nekam nederīgu Capri.

Garām pabrauca vairākas automašīnas, un vadītāji signalizēja, bet neapstājās, lai palīdzētu. Lindai nebija iebildumu. Tā sēžot ceļa malā, viņa jutās neticami izturīga; viņai galu galā bija nauda kabatā un tikko pirkta lietota automašīna. "Es iemācīšos to salabot, gluži kā Dollija ieteica." Tagad viņa apņēmās piezvanīt Džino un noskaidrot, kā sauc viņa draugu automehāniķi no kroga. Linda gribēja mācīties praksē, nevis no grāmatām, turklāt ātri un pareizi. Ne jau Dolli-jas muļķīgās, izsapņotās laupīšanas dēļ, bet gan sevis labad. Linda nevarēja atcerēties, kad pēdējo reizi ir kaut ko sasniegusi... Bet tas mainīsies.

10. NODAĻA

Bokseris sēdēja pie Dollijas notīrītā ēdamgalda un bāza mutē olas ar šķiņķi tik negausīgi, it kā nebūtu ēdis vairākas nedēļas. Viņš noslaucīja šķīvi ar maizes šķēli, ielika to mutē un skaļi iemalkoja tēju, noskalojot kumosu. Pēc tam viņš atlaidās krēslā un pagrūda šķīvi tālāk.

Dollija ienāca virtuvē, nesot vairākas vecas uzvalku žaketes, kas piederēja Harijam. - Piecelies! - viņa pavēlēja. Bokseris pielēca kājās un gaidīja pavēli atkal ķerties pie darba. Ieraudzījis, ka Dollija ir pacēlusi Harija veco žaketi mudina pielaikot, Bokseris uz bridi ļāvās emocijām un bija spiests apvaldīt asaras.

Kad žakete bija uzvilkta, Dollija ierastām kustībām notrausa putekļus no pleciem un parāva muguras daļu zemāk -gluži kā jau neskaitāmas reizes bija darījusi, palīdzot Harijam. Bokserim un viņas vīram bija līdzīga miesasbūve, bet Boksera vēders bija lielāks, un žakete izskatījās apspīlēta. Viņam pašam šķita, ka viņš izskatās satriecoši.

- īsta vilna! Ļoti labi, tiešām ļoti labi, - viņš teica Dolli-jai, laižot plaukstu pār audumu.

Dollija stingi uzlūkoja Bokseri sava nelaiķa vīra dārgajās drānās. - Man ir arī vairāki krekli un divi bikšu pāri, ja tos vēlies, - viņa sacīja, it kā viņai tas nebūtu svarīgi.

Bokseris brīdi klusēja un tad neveikli apsolīja: - Es par tiem ļoti rūpēšos.

- Man ļoti žēl, ka nevaru tev atdot viņa labākās mantas.

Šobrīd no Harija vērtīgākajām drānām šķirties viņa nevarēja, un tās karājās skapī, nupat izmazgātas un izgludinātas. Dollija pat bija nospodrinājusi Harija apavus un ielikusi tos skapī, it kā viņš tikai būtu devies komandējumā.

Tik tikko apvaldīdama spējās emocijas, Dollija ieslēdza tējkannu un pagatavoja tēju, lai atgūtu mieru un paveiktu nepieciešamo. Kamēr Bokseris rija ātri pagatavotās brokastis, Dollija kārtoja bērnistabu. Tonijs Fišers bija izsvaidījis zīdaiņa drēbītes pa mazo, zilo istabu un pastaigājies pa tām ar dubļainiem zābakiem. Gultiņa bija apgāzta, jaundzimušā autiņi saplēsti, bet fotoattēli sadragāti. Visai šai postažai pat nebija iemesla; tas bija tikai ļaunuma iedvesmots veikums, un doma, ka Fišeri pārņēmuši Harija teritoriju, iesvēla Dol-lijas sirdī neprātīgu niknumu. Aplūkojot bērnistabu, viņa pieņēma divus lēmumus.

Pirmkārt, vajadzēs sakravāt visas bērnistabas mantas kastēs un jau pēcpusdienā atdot klosterim, lai tās saņemtu nabadzīgie bērni un bāreņi. Pēc tam, kad dēls piedzima nedzīvs, Dollija guva daudz mierinājuma no reliģijas. Klostera durvis viņai vienmēr bija atvērtas, un viņa varēja tajā uzturēties dienu un nakti. Reizēm viņa tur pavadīja visu nedēļu.

Sāpēm pierimstot, Dollija viesojās klosteri arvien retāk, bet jau bija paguvusi iemīlēt šīs vides vienkāršību, kas bija pavisam citāda nekā haotiskā dzīve kopā ar Hariju. Viņa pavadīja daudzas stundas, zīmējot, gleznojot un rotaļājoties ar bērniem, kuri no viņas gribēja tikai mīlestību, un viņai tās bija daudz. Savukārt bērni mīlēja Dolliju. Pirmajos mēnešos pēc mazuļa zaudēšanas Dollija būtu ieslīgusi dziļa depresijā bez saviem draugiem klosterī; viņa tiem bija daudz parādā, un tie neko neprasīja. Tāpēc tagad viņa apņēmās pēcpusdienā aizvest klosterim ciemkukuli. Mantas turpmāk palīdzēs dzīvajiem, nevis godinās mirušos. Tas būs kāda posma noslēgums, un turpmāk viņa varēs virzīties uz priekšu bez kavēšanās. Dollija no sava dēla istabas paturēja tikai vienu mantu - nelielu baltu pūdeli.

Otrais Dollijas lēmums bija īstenot plānu, lai atbrīvotos no Fišeriem.

Bokseris sēdēja pie virtuves galda, apbrīnoja savu jauno žaketi un gaidīja tējas papildinājumu. Dollija pienesa tējkannu pie galda un piepildīja divas tases. Bokseris iebēra tējā trīs lielas cukura devas, un Dollija nosprieda, ka viņš ir gatavs uzklausīt runu, ko viņa bija izmēģinājusi visu nakti.

- Man ir kaut kas sakāms, Bokseri. Runa ir par kantor-grāmatām. Es tev meloju un zinu, kur tās ir. - Bokseris izskatījās apstulbis. - Saproti, - Dollija turpināja, tēlojot rūpes par šo lielo dumiķi savā virtuvē, - Harijs pirms nāves man pateica, ka grāmatās līdz ar citiem vārdiem ir minēts ari tavējais. Tas varētu tev sagādāt lielas nepatikšanas, pat cietumsodu, ja grāmatas nokļūs pie policistiem. - Bokseris juta tirpas pārskrienam pār muguru. Zaudējis valodu, viņš spēja

tikai klausīties Dollijas teiktajā. - Es secināju, ka Harijs laupīšanā izmantojis četrus cilvēkus. Viens bija priekšā, trīs aizmugurē. Tas ir vienīgais, kas šķiet loģiski. To zinu gan es, gan policisti. - Dollija nojauta, ka tālākais domu gājiens Bokserim nav jāskaidro. - Trīs ir miruši, bet ceturtais vēl kaut kur ir. Manuprāt, vai nu grāmatas ir pie viņa, vai arī viņš zina to atrašanās vietu. - Dollija apklusa, lai iemalkotu tēju un dotu Boksera nelielajām smadzenēm iespēju apdomāties un noformulēt pareizo jautājumu. Viņa negribēja visu atklāt uzreiz, jo tad saruna izklausītos iestudēta.

Beigu beigās Bokseris ierunājās:

- Kā tev šķiet, kurš ir ceturtais cilvēks?

Kādu mirkli Dollija klusēja un izlikās, ka saspringti apsver variantus. - Nevienam nestāsti, Bokseri. Ja es tev pateikšu, tam ir jāpaliek starp mums. Vai saproti? Tev varētu būt ļoti bīstami zināt to pašu, ko zinu es.

- Zvēru! Tu vari man uzticēties.

- Ceturtais vīrs... tas, kurš aizbēga no laupīšanas vietas... bija mans Harijs. - Dollija atkal apklusa, lai Bokseris varētu aptvert dzirdēto. Bija ļoti svarīgi, lai viņš tam noticētu. - Viņš nav miris, Bokseri. Es apglabāju citu bandas dalībnieku, patiesi ticot, ka tas ir Harijs, bet tagad es zinu, ka tā nav.

- Kā... kā tu vari to zināt? - Bokseris jautāja, manāmi drebēdams.

- Es redzēju viņu dzīvu. Harijs šobrīd no visiem slēpjas, bet grib, lai tu atkal strādātu pie viņa. Tāpat kā vecajos labajos laikos. - Bokseris instinktīvi izslējās uz krēsla gluži kā ierindnieks, kuram nupat pavēstīts, ka viņš ir izvēlēts sle-

penai misijai. Baiļu vietā viņa sejā parādījās nevaldāmi plats smaids. Dollija nosprieda, ka melot šim cilvēkam ir pārāk viegli un pat cietsirdīgi. - Klausies, kas tev jādara. Pieskati Fišerus, tomēr uzmanies. Harijs negrib, lai tu viņa dēļ riskētu. Tu būsi viņa acis un ausis, līdz viņš būs gatavs atgriezties un atkal pārņemt visu savās rokās. Tu ziņosi par uzzināto man, un es ziņošu Harijam. Neviens nedrīkst atklāt, ka viņš ir dzīvs. Vai apsoli?

Bokseris uzsita pa augšstilbu un skaļi iesmējās. - Es apsolu, Dollija! Vecais Harijs ir īsts gudrinieks. Viņš tiešām aizbēga! Vazāja mūs visus aiz deguna. - Viņš vairākas reizes papurināja galvu. - Cik negaidīts pavērsiens!

Dollija satvēra viņa roku, un Bokseris atkal pievērsās viņai. - Izpriecājies šeit. Tiklīdz iziesi no šīs mājas, tev jātur mute ciet. Vajag, lai tu būtu manā pusē. Harija pusē.

Saspiedis Dollijas plaukstu tik cieši, ka viņa gandrīz sāpēs iekliedzās, Bokseris lūkojās viņai tieši acīs un runāja pavisam nopietni: - Es vienmēr esmu bijis jūsu abu pusē. Tu taču to zini. Zvēru pie dzīvības, Dollija, es nevienam neteikšu ne vārda.

- Žaketes iekškabatā, - Dollija pačukstēja. Bokseris no turienes izņēma aploksni. - Divi simti no Harija. Tas ir tikai sākums.

Aploksni Bokseris neatvēra; tas nebija nepieciešams, ja Dollija teica, ka iekšā ir divi simti, tā arī bija. - Es atkal esmu ierindā, - viņš nočukstēja.

*

Dollija vēroja, kā Bokseris lepni soļo pa piebraucamo ceļu. Viņš izskatījās augstprātīgs, kad sakārtoja jauno žaketi un pamāja automašīnā dežurējošajiem detektīviem.

Atgriezusies dzīvojamā istabā, kas nu bija daudz tīrāka un kārtīgāka, Dollija saguma uz saplēstā dīvāna. Vilks steidzās viņai pievienoties. - Sveiks, mīļais, - viņa noteica, glāstot suņa vēderiņu, atbalstīja galvu pret atzveltni un brīdi veltīja pārdomām par sasniegto.

"Jau pēc divām dienām Bokseris noteikti kādam atklās, ka Harijs ir dzīvs. It īpaši tad, ja kārdinošā nauda iekškabatā novedīs viņu no ceļa un pamudinās aiziet uz tuvāko krogu. Tiklīdz paklīdīs baumas, tās uzzinās arī Fišeri. Cerams, ka šī ziņa nobiedēs brāļus, liks viņiem uzmanīties un netuvoties ne man, ne pārējām atraitnēm."

- Vēl ir jāpaveic ļoti daudz, mīļais, - viņa sacīja Vilkam. Noglāstījusi suni, viņa piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda un sameklēja dienasgrāmatu, kur turpināja rakstīt šifrētas piezīmes. Vajadzēja atgriezties bankā un vēlreiz ieskatīties kan-torgrāmatās. Tagad bija nepieciešams ceturtais cilvēks jaunajai laupīšanai, un viņa cerēja grāmatās atrast kādu, kuram varēs pilnīgi uzticēties. Tomēr Dollija apzinājās, ka būs grūti, ja šis ceturtais būs vīrietis. "Nāksies viņu pārliecināt ne vien pievienoties komandai, bet ari uzklausīt pavēles no manis." Otrais uzdevums sarakstā bija meklēt to laupītāju, kurš pēc negadījuma patiešām aizbēdzis no tuneļa. "Ja Fišeri viņu atradīs pirmie, būs skaidrs, ka es esmu melojusi par Harija izglābšanos, un tad Fišeri dosies pie manis." Dollija cerēja un lūdza Dievu, kaut šis cilvēks būtu aizbēdzis uz ārzemēm un neplānotu atgriezties. Vēl nepieciešams pateikt Šērlijai un Lindai, ko viņa iestāstījusi Bokserim. "Abām ir jāzina viss par maniem plāniem, lai viņas nezaudētu modrību un būtu drošībā."

cēlās un ieslīdēja brivaja istabā, bet Dollija vēl vairakas stundas pavadīja nomodā un smaidīja. Pat pēc divdesmit gadiem Harijam izdevās panākt, lai viņa mīlēšanās baudā trīsētu. Viņa lepojās ar vīra spēcīgo, muskuļoto augumu tikpat kvēli kā viņš pats. Harijam nebija ne collas tauku. Dollija slepus vēroja viņu, kad viņš mazgājās vai skuvās, un skatījās, kā viņa muskuļi saspringst un atslābinās.

Ļaudamās nomoda sapņiem, Dollija bija pateicīga par šo pēdējo kopā pavadīto nakti. Kopš Harija nāves tas bija viss, kam viņas haotiskajā dzīvē bija kāda nozīme. Viņi bija ļoti mīlējuši viens otru, un, atsaucot atmiņā Harija skatienus uz iecienīto rokaspulksteni, Dolliju atkal pārņēma sāpes. Nākamajā rītā Harijs pamodās agri, atnesa tasi tējas un saudzīgi pamodināja sievu ar skūpstu uz lūpām.

- Es atvados, mīļotā, - viņš sacīja. - Tiksimies vēlāk. Tomēr nekāda "vēlāk" nebija. Harijs neatgriezās mājās, un

policija vēl joprojām atteicās atdot viņa pulksteni.

*

Dollija palūkojās uz Vilku, kurš bija ieracies zem saplēstā auduma un iekārtojies dīvāna polsterējumā. Vēl bija daudz jāpaveic, lai šo namu atkal pārvērstu par mājām, bet - citreiz. Tagad vajadzēja doties uz klosteri, kā ieplānots, lai detektīviem nerastos aizdomas. Dollija bija prasmīgi apguvusi māku aizbēgt no izsekotājiem, bet zināja arī, ka jāuzmanās un nedrīkst likt šķēršļus policistiem: tie ir jāpārliecina, ka dzīve rit ierastajās sliedēs. Tas apgrūtināja plānošanu, tomēr interesantais darbs dāvāja viņai papildu enerģiju; Dollija atkal uzdrošinājās justies dzīva. Viņa pagriezās un uzsmaidīja fotogrāfijām, kurās bija redzama kopā ar Hariju; Bokseris bija salicis tās uz kamīna dzegas pareizā hronoloģiskā secībā. Dollija gandrīz vai juta Hariju sev blakus un aizvēra acis, lai redzētu viņu skaidrāk. Augums smeldza alkās pēc šī vīrieša skavām.

Viņa atcerējās, kā divas dienas pirms laupīšanas Harijs vakarā ienāca guļamistabā, un viņa nojauta, ka ir noticis kaut kas ļoti slikts. Dollija vienmēr zināja, kad Harijs ir noslēdzis sliktu darījumu vai arī - vēl ļaunāk - grasās ļoti riskēt. Viņš staigāja pa māju, iegāja istabās un izgāja no tām, apsēdās, atkal piecēlās, vārīja kafiju un bieži ielūkojās pulkstenī. Dollija bija pietiekami gudra, lai klusētu un neuzdotu jautājumus; virs viņai visu pateiks, ja un kad būs gatavs.

Harijs jau vairākus mēnešus nebija ar sievu mīlējies, bet tajā pēdējā vakarā, apgūlies viņai blakus, viņš izturējās kaislīgi un uzstājīgi un bija nedaudz rupjš. Dollijai nebija iebildumu; viņa dievināja Harija pieskārienus, ķermeņa aromātu un spēku.

Pēc tam viņa apskāva Hariju un aijāja kā bērnu. Viņš pie

Linda nostājās pie automehāniķu darbnīcas atvērtajām durvīm. Viņa bija redzējusi pietiekami daudz itāliešu, lai zinātu, ka puika netīrajā, ar eļļu un benzīnu notraipītajā kombinezonā nav Karloss - Džino draugs no kroga. Puika izrie-za krūtis, mēģinot atstāt iespaidu uz Lindu; viņas noraidošais skatiens uzreiz ļāva noprast, ka nav nekādu izredžu.

- Kārlos! Pie tevis atnākusi kaut kāda meiča! - viņš uzsauca un turpināja spodrināt labu Jaguar.

Karloss savā nelielajā kabinetā runāja pa telefonu ar Ār-niju Fišeru, vienojoties par Jaguar piegādi. Viņš palūkojās lau-

kā pa logu, bet nepazina Lindu. Ar plaukstu apklājis mikrofonu, viņš uzsauca, ka pēc brīža nāks.

Ar acs kaktiņu vērojot Karlosu, Linda nosprieda, ka redzētais viņai patīk. Karloss sabužināja biezos, melnos, sprogainos matus. Viņam mugurā bija vecs, brūns kombinezons, atvērts gandrīz līdz viduklim. Turpinot runāt pa telefonu, viņš pagriezās, un Linda varēja nopētīt katru sīkumu. Šis vīrietis bija gards kumoss ar lielām, tumšām acīm, lielisku augumu un neskūtu seju. Viņam piemita kaut kas loti raupjš un seksīgs. Abi nebija pārmijuši nevienu vārdu, bet Linda nosprieda, ka viņu iegūs.

Kad Karloss beidzot iznāca ārā, Linda nosauca savu vārdu - Linda Pirelli kundze. - Viņa nekautrēdamās koķetēja, lūdzot aplūkot jauno Capri.

- Piedod, meitēn, - Karloss noraidoši atbildēja. - Mēs apkalpojam tikai uzņēmumu vai pastāvīgo klientu automašīnas. - Pabīdījis Lindu nostāk, viņš nogūlās uz ratiņiem un ievirzījās zem paceltā Jaguar, lai to vēl pēdējo reizi pārbaudītu.

Linda piegāja tuvāk un notupās, parūpēdamās, lai svārki būtu virs ceļgaliem; viņa zināja, ka tā Karloss varēs ieskatīties viņai starp kājām, ko viņa tagad lēni pavēra. - Paklau, -viņa ierunājās. - Patiesībā es vēlos vairāk uzzināt par dzinējiem un remontu, lai pati varētu ar to nodarboties. Es samaksāšu, lai tu mani pamācītu...

Kad palīda ārā, Karloss varēja saskatīt sievietes sarkanās biksītes. Viņš brīdi lūkojās augšup. Sieviete bija nedaudz vulgāra, pat uzbāzīga, tomēr kaut kas viņam patika. Nepaguvis īsti attapties, viņš pavēlēja Lindai iesēsties Jaguar automašīnā, lai piedalītos pārbaudes izbraucienā. Viņš nolaida pacelāju, un Linda smaidot iekāpa pasažiera vietā. Karloss nespēja apvaldīt atbildes smaidu; šī būtne patiesi bija nerātna!

Linda piesprādzējās, bet Karloss ne, un abi milzu ātrumā aiztraucās pa M4 automaģistrāli. Viņa zināja, ka vīrietis cenšas viņu nobiedēt, tomēr tam vajadzētu vairāk nekā tikai simt divdesmit jūdzes stundā, un viņš acīmredzami bija prasmīgs vadītājs.

Pārslēdzot ātrumus, Karloss ik pa brīdim pieskārās viņas augšstilbam, un Linda nemaz necentās atvirzīt kāju. Viņš nelikās īpaši garš - varēja būt piecas pēdas un deviņas collas -, salīdzinot ar Džo, kura augums bija sešas pēdas un trīs collas. Tomēr Karloss izskatījās lieliski un šķita ļoti jauks. Lindai patika arī viņa odekolona vieglais aromāts. Kad viņš pieliecās tuvāk asajos līkumos, Linda to sajuta vēl labāk... jā, ar šo vīrieti viņai nebūtu iebildumu papriecāties!

Nākamo pārbaudes braucienā Karloss izveda Capri un pēc tam apmācīja Lindu vienkāršākajos remontdarbos. Viņš atzina, ka Linda ir iegādājusies normālu transportlīdzekli, kas tikai mazliet jāpalabo. Radiatorā bija caurums, ko viņš salaboja uzreiz. Viņš arī notīrīja aizdedzes sveces, kontaktu pārtraucēju, gaisa filtru un aizdedzes sadalītāja rotoru, paskaidrojot, kas ir kas, un ļaujot Lindai šo to paveikt arī pašai.

Viņa visu laiku stāvēja Karlosam pie elkoņa un notraipījās ar eļļu. Karloss labestīgi smējās par viņas alkām iespējami vairāk apgūt stundā, ko viņš bija nolēmis atvēlēt. Linda pat uzstāja, ka nogulsies uz ratiņiem un pabrauks zem pa-cēlāja kopā ar Karlosu. Viņš īsti nesaprata, kas Lindai pado-lll mā, - sieviete ar viņu uzkrītoši koķetēja, bet vienlaikus šķita arī patiesi ieinteresēta automašīnas dzinējā.

Pēc četrām stundām viņi vēl joprojām darbojās ar Capri dzinēju.

- Tagad tas murrā gluži kā apmierināts kaķēns. - Kar-loss ieberza plaukstās tīrīšanas līdzekli un noslaucīja tās ar lupatu, pētīdams Lindas visnotaļ glītās kājas, kas rēgojās ārā no automašīnas apakšas. Svārki bija sabāzti biksītēs, kas laikam bija no sarkana satina, un zeķu nebija. Nostājies viņai blakus, Karloss vēroja, kā Linda izvirzās ārā. Viņa pacēla galvu, pamanīja Karlosa iespaidīgo bikšupriekšu un ielūkojās tieši viņa brūnajās acīs.

- Ko es esmu tev parādā? - viņa jautāja.

- Tu runā par naudu vai kaut ko citu? - Abi iesmējās, un Karloss palīdzēja viņai piecelties.

šoreiz pie stūres sēdēja Linda un Karloss bija pasažieris. Kamēr viņi traucās uz Vaitsitijas pusi, viņš vēroja temperatūras rādītāju; kad Linda pārslēdza lielāko ātrumu, viņš pamāja, liekot nospiest gāzes pedāli ar visu jaudu. Automašīnas ātrums strauji palielinājās - deviņdesmit pieci, simt, simt desmit... Linda aši palūkojās uz Karlosu, bet viņa uzmanība bija pievērsta Lindas kājām, nevis spidometram.

Linda nožēloja, ka nav papūlējusies sakārtot dzīvokli. Kamēr Karloss bija vannasistabā, viņa ieslīdēja guļamistabā, savāca netīro veļu, iztaisnoja gultas pārklāju, aizrāva ciet guļamistabas aizkarus, izgāja šaurajā viesistabā un ielēja brendiju divās lielās glāzēs. Vienu no tām viņa aiznesa uz vannasistabu, kur Karloss jau bija novilcis kreklu un skuvās ar Džo skuvekli. Viņam bija lielisks, reljefs augums, un Lin-

da tīšām viņam pieskārās, noliekot glāzi uz izlietnes. Vīrietis nekā neatsaucās un neatbildēja. Linda apjuka un devās prom.

Iztukšojusi visu glāzi uzreiz, Linda ielēja sev vēl vienu devu. Viņa nezināja, kā tagad rīkoties, jo bija devusi Karlosam visus iespējamos mājienus, bet viņš pagaidām nepauda vēlmi noraut viņai drēbes. Tad viņa sadzirdēja troksni, pagriezās un ieraudzīja Karlosu vienās apakšbiksēs. Vīrietis atspiedās pret istabas durvju stenderi, turēdams rokā glāzi, un izskatījās pat labāk, nekā Lindai sākumā šķita. Karloss pacēla glāzi un malkoja brendiju, un Linda dzirdēja ūdeni šalcam vannā. Viņš patiesi te jutās kā mājās! Neteicis ne vārda, viņš atkal piepildīja glāzi un atgriezās vannasistabā.

Pēc mirkļa Linda viņam sekoja. Karloss pētīja vannas sāls iepakojumus.

- Kurš tev patīk? šis vai tas?

Linda paraustīja plecus. Patiesību sakot, viņai vannas sāls bija pilnīgi vienaldzīgs. Karloss izvēlējās sev tīkamāko, iebēra to ūdenī un pievirzījās Lindai tuvāk klāt.

- Vai tu gribi ar mani gulēt vai ne? - viņa aizvainota jautāja. Karloss klusēja, tomēr sāka pogāt vaļā sievietes blūzi.

"Beidzot!" viņa nodomāja un pierāva Karlosu sev tuvāk, vienlaikus cenšoties izkāpt no svārkiem. "Ak Dievs, kā es alkstu iegūt šo vīrieti!" Viņa atmuguriski virzījās ārā no van-nasistabas, raujot Karlosu līdzi, bet viņš nesekoja. Neteicis ne vārda, viņš piepeši pacēla Lindu un apģērbtu iemeta vannā, tad iesmējās, norāva sev apakšbikses un iekāpa ūdenī. Linda pamanīja šauru, baltu līniju vietā, kur viņš droši vien nēsājis mazās peldbiksītes. Viņš bija apbrīnojams.

Detektīvs inspektors Rezniks kopā ar Endrūsu un Fuleru brauca uz "Saulesgaismas maizes uzņēmumu". Viņi izmeklēja norādi par to, ka beidzot ir atrasta laupīšanā izmantota maiznīcas automašīna. Rezniks izskatījās ļoti nopietns un aizrāvies, jo viņiem beidzot bija kaut kas taustāms. Vairs nebija ne miņas no bravūras, ko viņš izmantoja kā pašaizsardzības mehānismu, un Fulers zem apsēstības pārņemtā grausta maskas pirmo reizi manīja policistu. Tomēr viņš vēl joprojām necieta šo iedomīgo, trekno nelieti.

Fulers netrafareto Kriminalizmeklešanas departamenta automašīnu vadīja kā veca tantiņa, un Rezniks beidzot zaudēja pacietību. - Nospied taču gāzes pedāli, Fuler, sasodīts! -viņš ierēcās. - Stūrē, kā vajag! Mēs vajājam lielāko noziedznieku bandu Londonā, nevis braucam uz pikniku!

Pie maizes ceptuves viņus gaidīja formastērpā ģērbies policists blakus aizdomās turētajai kravas automašīnai. Volijs Titeringtons no tiesu medicīnas ekspertīzes centra jau strādāja transportlīdzekļa salona, meklējot pirkstu nospiedumus, savukārt viņa kolēģis pa sēdekļiem meklēja šķiedras. Kad Rezniks viņiem tuvojās, Volijs pacēla skatienu. - Viņš laikam domā, ka ir nokļuvis režisora Sema Pekinpas filmā.

- Nu tā! - Rezniks skarbi vērsās pie ceptuves vadītāja. - Man nepieciešams kabinets, kur pratināt.

- Cik ilgi turpināsies šis traucējums? - Vadītājs dusmīgs jautāja. Viņš bija acīmredzami neapmierināts. - Ko tieši jūs vēlaties pratināt?

- Visus šoferus, mehāniķus, uzņēmuma darbiniekus un apmeklētājus, kas izmanto šo laukumu. Ari jūs. Visus, kas jebkad pietuvojušies šai automašīnai. Endrūss visiem noņems pirkstu nospiedumus izslēgšanas vajadzībām, - Rezniks nobēra un aizsoļoja prom.

Vadītājs koši pietvīka, un Fulers spēra soli uz priekšu.

-Šī ir ļoti nozīmīga lieta, un mēs pateicamies par jūsu palīdzību. Jo ātrāk visu noorganizēsim, jo ātrāk varēsim likt

jūs mierā.

*

Rezniks pārlaida skatienu sieviešu ģērbtuvei, iespriedis rokas gurnos, un ļoti ilgi vilka dūmu no cigaretes. Viņš mēģināja pajokot par to, ka nav saņēmis pieprasīto kabinetu.

- Ja paveiksies, vēl būsim šeit, kad viņas darbdienas beigās pārģērbsies. Vai ne, Endrūs? Iespējams, tu pirmo reizi ieraudzīsi kailu sievieti. - Detektīvs konstebls klusēja; melnā pirkstu nospiedumu tinte jau bija atstājusi traipus uz viņa krekla piedurknēm. - Paskaties taču uz sevi! - Rezniks nicīgi iesaucās. - Kā tev vispār no rīta izdodas apģērbties? Tu proti paņemt pirkstu nospiedumus, vai ne?

- Jā, - Endrūss žēlabainā tonī apstiprināja.

- Es jautāju tikai tāpēc, ka tu pat nemāki sekot vecai dāmai, kas izvedusi pastaigā savu pūdeli! - Rezniks pienāca konsteblam cieši klāt, un tuklā vīrieša ķermeņa aromāts bija tik spēcīgs, ka Endrūss norīstījās. - Iecirknī mēs saņēmām sūdzību no pensionāres; divi jauni huligāni esot iemetuši viņas dārzā burgerus un piena kokteiļus. - Endrūss sarāvās. - Ja vēlreiz notiks kaut kas līdzīgs, tu atgriezīsies patruļnieku rindās. Vai saprati?

- Jā, sapratu, - Endrūss atsaucās, aizturējis elpu.

Kad Rezniks bija aizgājis, Fulers iedrošinādams pamāja

End rūsam. Abi zina ja, ka Rezniks uzbrucis viegli ievainojamam mērķim, jo jutās apkaunots piešķirtās telpas dēļ.

*

Kamēr Dollija kāpa lejā uz Lindas dzīvokli pagrabstāvā, taksometrs viņu gaidīja. Viņa turēja durvju zvanu nospiestu, līdz ieraudzīja, ka guļamistabas aizkars tiek pabīdīts malā un logā parādās Linda.

Ieraudzījusi Dolliju, Linda gandrīz ļāvās panikai. Viņa palūkojās uz Karlosa skaisto, nosvīdušo augumu un jutās kā pusaudze, ko pieķērusi mamma. - Izturies klusi, - viņa nočukstēja un ietinās gultas pārklājā.

Dollija pat negaidīja durvju pilnīgu attaisīšanos un uzreiz iegāja iekšā.

- Sasodīts, kāpēc tu necel klausuli? - Dollija noprasīja. - Apģērbies! Man steidzami jārunā ar tevi un Šērliju. Tūlīt pat! - Guļamistabā kaut kas sakustējās. Dollija sastinga, palūkojās uz aizvērtajām durvīm un uzmeta Lindai neticības un dusmu pilnu skatienu. Pārsteidza tas, ka Linda ir kopā ar citu vīrieti tik drīz pēc Džo nāves, un sadusmoja biedējošā doma, ka dumjās, runīgās, iereibušās Lindas pļāpas gultā varētu skart arī viņu iecerēto laupīšanu. - Vai tur kāds ir? - Dollija klusi jautāja, sakodusi zobus.

Lindai nebija izvēles. - Viņš nav nekas īpašs, Dollija. Tikai mehāniķis, kurš palīdz man ar jauno automašīnu.

- Vai viņš mani redzēja? - Dollija cieši satvēra Lindu aiz plaukstas locītavas, pierāva tuvāk un iečukstēja ausī: - Sasodīts, vai viņš mani redzēja, stulbā padauza? - Tad Dollija saspieda Lindas roku vēl stiprāk un pagrieza, dusmās trīcēdama. - Tev ir piecas minūtes. Es gaidīšu taksometrā. - Un viņa aizgāja, aizcirtusi durvis.

Ģērbjoties Linda raudāja; viņa jutās netīra un apkaunota.

- Kas noticis? - Karloss jautāja, cenšoties viņu mierināt. - Kas tur bija? Kas tevi nobiedēja? Es varu palīdzēt.

- Man nav bail! - Linda iespiedzās, viņu atgrūžot. - Un nav tava darīšana, kas tur bija. Vienkārši ej prom, man ir jāsteidzas. Tūlīt pat.

- Tev ir draugs. - Karloss sadusmots secināja. - Tu viņu pārmācīji, guļot ar mani, vai ne? - Lindas sāpinātā sejas izteiksme liecināja, ka viņš ir maldījies, un Karloss atvainojās, tomēr bija jau par vēlu.

Lindai acīs bija asaras, un viņa sniedza Karlosam piecdesmit mārciņu banknoti. - Pateicos, ka palīdzēji ar automašīnu. Tagad vari iet.

- Lūdzu, es tā negribēju teikt! Es negribu pieņemt tavu naudu. - Karloss apkļāva Lindas pirkstus ap banknoti, maigi apskāva viņu un vēlreiz atvainojās.

Kvēli noskūpstījusi viņu, Linda ielūkojās viņam acīs.

- Man tiešām ir jāiet. Tev vajadzēs tikt laukā pašam. -Vēl nepabeigusi runāt, Linda jau pameta dzīvokli.

Karloss pabeidza ģērbties un pamanīja, ka uz naktsgaldiņa ir novietots rāmis ar fotogrāfijas pusi uz leju. Vīrieti tajā viņš nepazina, bet saprata, ka tas Lindai ir nozīmīgs. "Varbūt viņai tiešām ir draugs vai vīrs,” Karloss nodomāja. Šī iespēja viņam nepatika, tāpēc viņš nolika fotogrāfiju un jau steidzās prom, tad apstājās un palūkojās uz telefonu priekšnamā, paķēra pildspalvu un pierakstīja telefona numuru uz plaukstas virspuses.

"Vajadzēs apjautāties Džino un noskaidrot vairāk par Lindu."

Dollija sēdēja taksometra sēdekļa stūrī un lūkojās laukā pa logu. Ceļā uz tehniskās apkopes boksu viņa neteica Lindai nevienu vārdu.

Lindu mocīja nelāgas domas, un visas izjūtas bija nolasāmas viņas sejā; viņa līdzinājās aizvainotam bērnam, kurš apzinās, ka ir paveicis kaut ko sliktu. "Kāda tam vispār saistība ar Dolliju?" viņa prātoja. "Ja es gribu seksu, tad ar to nodarbošos, un Dollijai tur nekas nav sakāms.” Tomēr vienlaikus viņa arī jutās neticami vainīga un klusējot mocījās, bet pēc brīža atskārta, ka visskaudrāk izjūt kaut ko tādu, ko varētu nosaukt par līksmi. "Man ļoti patīk šis Karloss." Viņa sakrustoja kājas un sajuta iekšā Karlosa atstāto miklumu. Linda iesāņus uzmeta skatienu Dollijai. "Kad tu pēdējoreiz sasniedzi orgasmu?" viņa domāja. "Droši vien pirms divdesmit gadiem. Ko gan tāds ērzelis kā Harijs Rolinss bija saskatījis Dollijā? Kaut gan vecs, viņš bija izskatīgs vīrietis. Diemžēl reizēm viņš bija arī īsts neģēlis." Piepeši Linda nolēma, ka vairs nesamierināsies ar mutiskiem vai fiziskiem Dollijas uzbrukumiem ne par Karlosu, ne par jebko citu. "Turpmāk es atbildēšu ar to pašu, ko saņems..." Tikai žēl,

ka viņa jutās tik sasodīti vainīga.

*

Kad viņas satikās tehniskās apkopes boksā, Šērlija pamanīja spriedzi abu pārējo sieviešu attiecībās. Linda bija neparasti klusa un sēdēja, noliekusi galvu. Viņa ātri kustināja pēdu un bija uzmetusi lūpu, bet ar Dolliju nepārmija ne vārda, turklāt DolUjas klusēšana bija skarba.

Šērlija nolēma iesākt sarunu. Viņai mugurā bija kombine-

zons, kuru Dollija bija likusi iegādāties laupīšanas vajadzībām, tāpēc viņa pastaigājās abu sieviešu priekšā kā modele pa mēli. - Kombinezonus tirgoja ar atlaidi, - Šērlija smaidot atzinās. - Es nopirku ari sporta kurpes, kurās ir loti ērti skriet.

- Ak tā! Es kaut ko tādu tieši meklēju, - Linda noteica. Dollija nošņaukājās.

- Un trīs slēpotāju maskas, gluži kā tu lūdzi. - Šērlija parakņājās iepirkumu maisos. - Vienu melnu, otru zilu un trešo sarkanu, lai mēs zinātu, kurai ir kura maska. Sarkana būs tev, Linda, tavu melno matu dēļ.

- Paldies, Šērlija. Maska man ļoti noderēs ziemai spēļu zālē. Tur ļoti salst, kad durvis ir vaļā.

Dollija pārmaiņus uzlūkoja Lindu un Šērliju. Bija grūti noticēt, ka abas ir tik dumjas. - Sarkanu? Kurš bruņots laupītājs lieto sarkanu slēpotāja masku? Un tas kombinezons, kas tev mugurā, ir pārāk mazs.

- Tas man nevainojami der. - Šērlija pagriezās ar melno masku plaukstā un nogludināja ciešo tērpu pār savu slaido augumu.

- Es runāju par strādnieku kombinezoniem! Lieliem, netīriem, vaļīgiem kombinezoniem. Mums ir jāizskatās pēc vīriešiem. Patlaban es redzu katru auguma izliekumu. Un tavas sasodītās potītes!

- Kas tām kaiš? - Šērlija žēlabaini jautāja, nolaidusi skatienu. Viņa bieži bija teikts, ka viņai ir ļoti skaistas potītes.

- Sāksim ar to, ka es tās redzu! - Dollija atcirta. - Tu pat esi iešuvusi augšdaļu, lai izceltu krūtis, un iestrādājusi rāvējslēdzējus, sasodīts! Kam tie paredzēti? Lūpukrāsai? Es teicu, ka jāpērk vienkārši, melni kombinezoni vismaz trīs vai četrus izmērus par lielu, jo mums tos vajadzēs izpolsterēt. Apakšā mēs valkāsim savas drēbēs, un mums vajadzēs ātri nomest laupītāju drēbes. Šie kostīmi ir bezjēdzīgi, tie nekam neder.

Šērlija zināja, ka ir kļūdījusies, tāpat kā Linda apzinājās savu misēkli. Tomēr Linda aizvainota klusēja, bet Šērlija nekavējoties centās laboties un uzvilka lielo, melno slēpotāja masku. - Dollija, skat! Ko teiksi par šo? Tā ir melna un pietiekami liela, lai nosegtu matus.

Dollija norāva masku Šērlijai no galvas, izplēšot arī matu šķipsnu. - Acu atveres ir pārāk lielas, un es negribu masku ar atveri mutei. Es redzu tavu lūpukrāsu un mākslīgo iedegumu.

Viss Dollijas teiktais bija patiesība, un Šērlija iedūra skatienu grīdā lai gan bija pavadījusi divas dienas, meklējot šīs mantas. Viņa brauca uz Hārlovu, Vindzoru un pat uz ziemeļiem pa Ml ātrgaitas automaģistrāli. Šērlija novilka kombinezonu. "Divdesmit piecas mārciņās izmestas atkritumos," viņa nodomāja. "Nē, pat septiņdesmit piecas par visiem trim."

Kamēr Dollija ārdījās, Linda stāvēja virtuves durvīs un kodīja nagus. Kaut gan Šērlijas iepirkšanās acīmredzami bija muļķīgi un veltīgi izšķiests laiks, Dollijas noskaņojums bija tik nelāgs Lindas dēļ, un viņa jutās vainīga. Ne pietiekami, lai aizstāvētu Šērliju, bet tik un tā. Viņa nolēma pagatavot tēju.

Sapratusi, ka Šērlija jūtas sāpināta, Dollija nedaudz mīkstināja savu uzbrukumu. - Ja aizšūsi mutes atveri un nedaudz sašaurināsi acu atveres, maska derēs. Nokrāso pārējās melnas, un tērpa pirmā daļa būs gatava. Tomēr kombinezoni diemžēl nekam neder. Mums vajag tādus, kā es teicu. Kad nopirksi īstos, nogriez etiķetes un sadedzini tās, lai neviens nevarētu noskaidrot tērpu izcelsmi.

Šērlija atskārta, ka Dollija šādi atvainojas. - Ko darīt ar sporta kurpēm? - viņa jautāja.

- Nokrāso tās melnas, un būs labi. - Dollija aizdedzināja cigareti. - Labi, apsēdieties. Es jūs neaicināju šurp, lai apspriestu kombinezonus un apavus. - Tobrīd noklikšķēja tējkanna, un Linda grasījās ieliet tēju. - Nevajag! - Dollija uzsauca.

Steidzoties pie Šērlijas un Dollijas, kas sēdēja uz kastēm, Linda paklupa pār Vilku un iespēra tam pa muguru, lai pavirzītu suni malā. Dollija veltīja viņai nejauku skatienu un pasauca Vilku sev tuvāk. Viņa atvēra somu un izņēma bloknotu.

- Ir radušies sarežģījumi, - Dollija paziņoja. - Es tos izskaidrošu citu pēc cita, bet sākšu ar svarīgāko. Es daudz domāju par to, ko izlasīju Harija piezīmēs, un secināju, ka viņš laupīšanā iesaistīja četrus cilvēkus, nevis trīs.

- Četrus? - Linda atkārtoja. Abas ar Šērliju likās apmulsušas.

- Jā, četrus vīrus, un viens no tiem aizbēga. Pameta Džo, Teriju un Hariju vienus. - Linda un šērlija aizrautīgi klausījās, un Dollija turpināja: - Šis ceturtais droši vien tika pieaicināts, lai vadītu automašīnu. Viņš sēdēja pie kravas automašīnas stūres priekšā. Avīzēs par viņu nav rakstīts itin nekas. Tas nozīmē, ka vai nu policisti nav to izskaitļojuši... bet tas neizklausās ticami... vai arī medī viņu.

- Policisti nebūs vienīgie! - Linda iesaucās un saniknota pielēca kājās. - Tas neģēlis!

- Linda, - Dollija saudzīgi ierunājās, cenšoties viņu nomierināt.

- Nē! Man ir tiesības izteikties. Ja viņš atstāja manu Džo sadegt liesmās... ja varēja viņu glābt, bet to nedarīja... Es viņu nogalināšu, goda vārds! - Dollija vēlreiz mēģināja ap-kušināt Lindu, kura bija karstgalve un reaģēja tā, kā prata. Šos pūliņus Linda neņēma vērā. - Es viņu nogalināšu! Varbūt tev ir vienaldzīgs tavs vīrs, Dollija Rolinsa, bet es...

Dollija pielēca kājās un uzklupa Lindai tik strauji, ka tā pat nepaguva pabeigt teikumu. Pļauka pa vaigu bija tik smaga, ka viņa sagrīļojās.

- Nekad neuzdrošinies pieņemt, ka man ir vienalga! -Dollija uzkliedza. - Es redzēju, cik ļoti tev rūpēja vīrs šodien, tāpēc pārtrauc ārdīšanos, apsēdies un aizver muti!

Linda lēni atslīga uz kastes, pieglaudusi plaukstu pie smeldzošā vaiga. Viņa centās apvaldīt sēru, sāpju un kauna asaras.

Šērlija bija sastingusi kā sālsstabs. "Dollija gan spēj ātri aizsvilties! Es nekad neesmu redzējusi viņu tik negantu! Neticami." Toties Dollija jau bija apsēdusies, smēķēja un pārlasīja piezīmes, it kā nekas nebūtu noticis.

Nodūrusi galvu tā, ka acis slēpās zem melno matu viļņa, Linda klusi ierunājās: - Kāpēc es vienmēr esmu tā, kurai nav taisnība?

Dollija dziļi ievilka dūmu un atbildēja: - Tāpēc, ka tev ir divdesmit seši gadi, man četrdesmit seši un es par visu maksāju. - Viņa palūkojās uz Šērliju, kas bija pārbijusies un bāla.

- Pagatavo tēju, labi? - viņa palūdza. Šērlija klusējot devās uz virtuvi. Uz Lindas sarkanā vaiga bija labi redzami četru pirkstu nospiedumi. - Piedod, - Dollija atvainojās. - Man nevajadzēja tā darīt. - Linda piecēlās un atvirzījās tālāk, lai nepateiktu kaut ko tādu, ko visi nožēlotu. Pārējo sieviešu noskaņojums Dollijai bija vienaldzīgs, un viņa turpināja, it kā ar nevērīgo atvainošanos būtu atrisinātas visas problēmas. - Tu zini, ko tas nozīmē, vai ne? Mums būs jāpiesaista vēl kāds.

- Tikai ne vīrietis! - Šērlija uzsauca no virtuves. - Ja uzaicināsim vīrieti, par mūsu plāniem zinās puse Londonas.

- Vēlams, lai tas nebūtu vīrietis. Tieši tā. Kantorgrāma-tās nav neviena, kuru es pazītu pietiekami, lai uzticētos, tāpēc es par to padomāšu. Bet iespējams, ka vajadzēs atlikt darba izpildi, kamēr es atradīšu īsto sievieti.

- Jēziņ! - Linda nepacietīgi iesaucās. - Ja mums tikai vajag kādu sievieti, es to atradīšu.

- Sievieti meklēšu es, - Dollija atcirta. Viņa negrasījās pieļaut, lai kāds cits pieņem tik svarīgu lēmumu.

- Protams, priekšniece, - Linda dzēlīgi noteica.

- Ja tev tas nepatīk, tu zini, ko vari darīt! Atgriezties gultā pie tā sava ērzeļa. Varu derēt, ka viņš ir īsts sapņu princis. Ja nē, nākamais noteikti būs klāt kuru katru brīdi.

šērlija iznāca no virtuves. Viņai nebija ne jausmas, par ko Dollija runā, un viņa ari negrasījās jautāt. Linda spēra soli Dollijai pretī, un viņas acis kvēloja; bija skaidrs, ka viņa sasniegusi lūzuma punktu. Šērlija steigšus nostājās viņai priekšā, turot rokā tējas tasi, un Linda apstājās. Redzot lūgumu Šērlijas acīs, Linda padevās, pieņēma tasi un atkāpās no Dol-lijas. Šērlija apsēdās pa vidu abām.

- Tu teici, ka mums ir vairāki sarežģījumi, - Šērlija ieminējās, atgaiņājot Dollijas drausmīgos cigaretes dūmus.

- Brāļi Fišeri dvašo mums pakausī un negrasās atkāpties. Viņi jau uzklupa man un izpostīja manu māju; nākamreiz viņi ķersies pie manas sejas. Pēc tam viņi vērsīsies pie jums abām. - Atraitņu savstarpējie ķīviņi bija nieks, salīdzinot ar Fišeriem. Šī vēsts visu mainīja. Linda varētu aiziet no kompānijas, ja vairs neizturētu, un Dollija to pieļautu, bet Tonijs Fišers saplosītu gabalos cilvēku tikai par to, ka tas ir uzgriezis muguru. - Fišeri grib Harija grāmatas un neuzskata "nē" par atbildi, šis ceturtais dalībnieks, lai kas viņš būtu... nedomāju, ka viņš vēl te parādīsies. Domāju, ka viņš aizbēga jau pirms vairākām nedēļām. - Dollija lūkojās uz Lindu un redzēja viņas acīs kvēlojam naidu pret gļēvuli, kurš pameta viņas Džo tik lēnā un mokošā nāvē. - Mēs viņu izsekosim, Linda. - To sakot, Dollija neliekuļoja. - Un viņš saņems, ko pelnījis, bet pagaidām ir labi, ka neviens nevar viņu atrast. -Linda novērsās pirmā, iedurot skatienu netīrajā betona grīdā, iekams Dollija pamanīja asaras viņai acīs. - Mēs sarīkosim laupīšanu, un es nevēlos, lai kāda no mums ciestu. Jā, mēs neesam lieli, stipri vīrieši, mēs esam sievietes. Tomēr mums ir jāsāk domāt kā vīriešiem. Bokseris Deiviss tagad strādā pie Fišeriem, un es esmu ar mieru derēt, ka šobrīd atklāj brāļiem visu, ko zina. Dzirdējuši viņa stāstu, Fišeri liksies mierā. - Dollija apmierināta pasmīnēja. Gaidot turpmākos vārdus, Šērlija piepeši atcerējās tikšanos saunā, kad uzzināja par laupīšanu. Lai ko Dollija tagad teiktu, Šērlija zināja, ka tas viņu noteikti satrieks. Viņa nemaldījās. - Es pateicu Bokserim, ka ceturtais laupītājs, kurš aizbēga, bija

Harijs. Bokseris uzskata, ka Harijs vēl ir dzīvs; kad viņš to pateiks Fišeriem, brāļi nospriedīs, ka grāmatas ir pie viņa. Tā šobrīd ir mūsu labākā aizsardzība. Harijs vienīgais spēja savaldīt Fišerus, jo daudz par viņiem zināja, tāpēc mums vajag, lai Harijs atkal būtu dzīvs.

- Kāpēc tu esi pārliecināta, ka Bokseris viņiem to pateiks? -Šērlija jautaja.

- Viņš izpļāpāsies. Tā ir bijis vienmēr, it īpaši gadījumos, ja viņš ir dzēris. Es viņam iedevu Harija žaketi un divsimt mārciņas, tāpēc viņš noteikti jūtas neuzvarams. Vienalga, dzēris vai skaidrā. - Dollija iztukšoja tasi un pasniedza to Šērlijai. - Es ar jums sazināšos, tiklīdz atradīšu ceturto komandas biedru. - Dollija atvēra somiņu, izņēma no tās salocītu lapu un pasniedza Lindai. - Šis ir telefona numurs, uz kuru man var droši zvanīt. Tā ir nereģistrēta līnija klosterī, kurā es darbojos kā brīvprātīgā. Jebkurā laikā atstājiet ziņu, un man to nodos. Iegaumējiet numuru un sadedziniet lapu. - Dollija pacēla Vilku un devās prom.

Linda desmit sekundes pētīja numuru un pasniedza to Šērlijai. - Man vairs nav sērkociņu. Tev vajadzēs to apēst. -Šērlija arī aplūkoja numuru un jau grasījās ielikt papīru mutē, bet pamanīja Lindas sejas izteiksmi. - Es jokoju! Paklau, tas bija joks. - Savukārt Šērlijai nebija noskaņojuma jokoties. Šī diena bija pārāk nomācoša. - Reizēm es viņu nespēju izturēt, - Linda nočukstēja.

- Manuprāt, šīs izjūtas ir abpusējas, - Šērlija atcirta. Linda bija gaidījusi kaut ko mierinošāku un veltīja draudzenei nepatikas pilnu skatienu.

- Viņai nav tiesību runāt ar mums kā ar bērniem. Man šķiet, ka tu ideāli tiki galā ar tiem kombinezoniem.

- Nepavisam, Linda! Tie nekam neder, un tu to lieliski zini. Dollijai bija tiesības dusmoties.

- Viņai nav tiesību mūs norāt vai sist man. Viņa nav priekšniece.

- Ir gan. - šērlija runāja klusi, savaldīgi un ārkārtīgi nopietni. - Ja mūsu plāns patiešām īstenosies... viņa ir priekšniece.

*

Desmitos Linda jau bija pamatīgi piedzērusies un sēdēja savā kases nodalījumā Vestendas sarkano lukturu rajona spēļu automātu zālē, izplūdusi platā smaida. Tomēr, lai kādā reibumā būtu, viņa vienmēr izdeva pareizu atlikumu. Čārlijs stāvēja pie ieejas durvīm un ik pa brīdim bažīgi palūkojās uz kasi, kur viņa malkoja degvīnu no pudeles kakliņa un skaļi dziedāja. Viņš satraucās, ka varētu ienākt priekšnieks un ieraudzīt Lindas stāvokli. "Tādā gadījumā droši vien atlaistu arī mani." Čārlijs nopūtās un pasmaidīja. "Ja kaut ko nav iespējams atvairīt, labāk tam pievienoties." Viņš izlēja pēdējos kafijas malkus uz ielas, piegāja pie kases un caur stiklu palūkojās uz Lindu. Pagāja brīdis, līdz viņai izdevās fokusēt skatienu, bet pēc tam viņa veltīja Čārlijam visplatāko smaidu, uz kādu bija spējīga.

- Mans vecais mīlulis Čārlijs! Kā tev klājas? - Čārlijs pacēla tukšo krūzi un ar skatienu norādīja uz degvīna pudeli. - Atšujies, - Linda nočukstēja pie spraugas, pa kuru izsniedza klientiem atlikumu. - Visi gribēs savu tiesu. - Pēc tam viņa skaļi, gaudojoši iesmējās. Galva noslīga uz priekšu, un viņa ik pa brīdim ieelsās. Pēc brīža Čārlijs vairs nespēja noteikt, vai viņa smejas vai raud. Viņš jau grasījās pajautāt, vai Lindai nekas nekaiš, bet viņa spēji atmeta galvu. Acis bija skarbas, un viņa runāja caur sakostiem zobiem. - Vai zini, veco zēn Čārlij? Es sasodīti dievinu šo vietu. Paskaties uz to! Nepilngadīgos ar viltotām personības apliecībām vajā vietējais pedofils... Uz sliekšņa ir apmeties dzērājs... Narkotiku tirgotāju ir vairāk nekā lietotāju... Visvairāk darījumu slēdz padauzas, viņu suteneri un klienti. Man apkārt ir sabiedrības zieds. Jā, es daudz sasniegšu, Čārlij! Priekā! -Linda ar vienu malku iztukšoja atlikušo degvīnu.

Čārlijs atgriezās pie ieejas durvīm un pamanīja ienākam Bellu O'Railiju. Lindai bija taisnība, te darījumus slēdza prostitūtas, suteneri un klienti. Bella bija paņēmusi līdzi abus. Viņai bija skaidra, spīdīgi melna āda, svelmains skatiens un satriecošs apģērbs - cieši pieguļošs, dzeltens satīna krekliņš un apspīlēti melni džinsi. Pār vienu plecu viņa bija pārmetusi pieskaņotu jaciņu. Augstpapēžu kurpēs viņa izskatījās vēl garāka nekā patiesībā, kaut gan viņas augums sasniedza sešas pēdas. Nonākusi telpas vidū, Bella pārlaida skatienu zālei. To pašu darīja viņas suteners, kurš nostājās nedaudz aiz viņas. Eļļasgalva, kā viņu daudzi dēvēja, sāka apmainīties jokiem ar diviem ķīniešiem. Rokās viņš grozīja melnu platmali, un spēļu zāles spilgtajā apgaismojumā iemirdzējās viņa zelta gredzeni. Čārlijs zināja, ka suteners organizē narkotiku pārdošanu. Viņš jau bija brīdinājis Eļļasgalvu netirgoties spēļu zālē, bet suteners tikai iesmējās - spalgums bija pārmērīgas kokaīna šņaukšanas sekas. Diemžēl nekad nevarēja zināt, vai Eļļasgalva smejas kopā ar savu sarunu

biedru vai par viņu. Suteners bija īsts neģēlis, kuram patika braukāt ar Harley Davidson motociklu, un visas meitenes no viņa ļoti baidījās. Visas, izņemot labāko - Bellu O'Railiju.

Viņa sāka soļot gar automātiem kā pieredzējusi rokzvaigzne uz skatuves un pat pakavējās, lai aprātu divus skaļus jauniešus, kas viņai uzmācās. Lai ko viņa teiktu, tas iedarbojās. Abi puiši izskatījās pārbiedēti, dedzīgi atvainojās un steigšus aizgāja. Bella pamanīja Lindu kasē, plati pasmaidīja un pienāca klāt. Viņai nevajadzēja atvainoties, lai tiktu garām cilvēkiem; visi bažīgi atbrīvoja viņai ceļu.

- Bella! - Linda iesaucās. Bella neapstājoties sašūpoja gurnus un atbalstījās pret kases stiklu Lindai pretī.

Abas sievietes bija pazīstamas ļoti sen. Bella vienmēr izcēlās uz apkārtējo fona - bija pietiekami spēcīga, lai pati par sevi parūpētos, un ne no viena nebaidījās. Linda, atšķirībā no Bellas, nekad nebija strādājusi pie sutenera; viņa bija tikai amatiere, kas sniedza pakalpojumus ar roku vai muti, nevis īstu seksu, un tas notika ilgi pirms satikšanās ar Džo.

- Kā tu vari izturēt dzīvi šeit? - Bella jautāja.

- Te nenokļūst trokšņi, un degvīns palīdz, - Linda jokoja. - Man ļoti patīk tava frizūra. - Bellas skaistie mati bija nocirpti pavisam īsi kā dziedātājai Greisai Džonsai. Viņai bija arī zeltīta matu stīpa; lai gan tas bija lēts nieciņš, ko pārdeva tirgū, uz Bellas galvas tas izskatījās lieliski un piešķīra viņai Āfrikas princeses šarmu. - Ar ko tu pēdējā laikā nodarbojies? - Linda jautāja.

- Ar visu to pašu. Trīs maiņas pa nakti klubā "Z-Easy" un viss, ko varu ietilpināt pa vidu.

- Kāpēc esi atgriezusies šajā nostūrī?

- Tu jau mani pazīsti. Viss bija labi, bet reiz zaudēju savaldību un piekāvu vienu muļķi. Tas bija ārzemnieks, un es nesapratu ne vārda, ko viņš vervelēja. Viņš bāza rokas visur, bet nebija par to samaksājis, tāpēc es liku viņam rimties. Puisis neklausīja, tāpēc es viņam iegāzu. Tiesā es atzinu savu vainu, un Eļļasgalva samaksāja manu sodu.

- Tātad tu esi viņam parādā.

- Ļoti. Es atdošu viņam naudu un tad padomāšu, ko vēlos darīt. - Bella palūkojās uz Eļļasgalvu, kurš kaut ko čukstēja ķīnietim un rādīja uz Bellu. - Izskatās, ka man varētu būt klients. - Bella kļuva nopietna un tuvojās kases durvīm. Linda tās atvēra, lai turpmāko sarunu neviens nedzirdētu. - Es dzirdēju par to, kas notika ar Džo, un man ir ļoti žēl. Viņš bija lielisks cilvēks, un jums abiem kopā bija labi, drau-dzenīt. Ja tev vajag manu plecu, nedaudz naudas vai kaut ko citu, droši jautā. Es drīz pārcelšos uz veco dzīvokli, tāpēc būšu tuvumā un apciemošu tevi biežāk.

- Paldies, Bella. Man tas daudz nozīmē. - Tobrīd Eļļasgalva uzsvilpa Bellai, un viņa pacēla roku. Linda saudzīgi satvēra viņas plaukstas locītavu. - Tu vairs nelieto smagās devas?

Bella uz brīdi izskatījās nokaunējusies. - Tu esi kļūdījusies, mīļā, to darīja mans vecais. Viņš ieņēma nāvējošo devu pirms trīs mēnešiem. - Un viņa piebilda: - Tāpēc es saprotu, ko tu šobrīd pārdzīvo.

Linda zināja, ka Bella reiz lietojusi heroīnu, un uztvēra viņas noliegumu kā apliecinājumu, ka viņa no šī paraduma ir atbrīvojusies. Vismaz tāds iespaids radās. Patiesībā Bella izskatījās satriecoši. Viņa vēl reizi mierinot saspieda Lindas plaukstu un aizgāja.

Čārlijs nostājās blakus Lindai. - Es varētu tai melnajai meičai šo to parādīt, - viņš noteica, pakasīja kājstarpi un ākstīdamies paostīja padusi. Linda pasmējās par Čārlija naivumu.

- Viņa varētu šo to parādīt tev, bet tu pēc tam vairs nepieceltos. Ja kaut paskatīsies uz viņu, dabūsi pa ausi.

- Es tik un tā nemērcētu olekti tajā mucā, - Čārlijs aizstāvēdamies atcirta. - No viņas es droši vien dabūtu gonoreju. - Un viņš devās prom, vēl piebilzdams: - Turklāt viņa pārāk izskatās pēc veča.

Linda palūkojās uz Bellu, kas devās prom ar savu klientu ķīnieti. No aizmugures abi izskatījās ļoti līdzīgi - ar īsiem, melniem matiem un mēteli mugurā. Plati smaidot, Linda parāva galda atvilktni un izņēma no tās jaunu degvīna pudeli.

1 1. NODAĻA

Ārnijs Fišers ielēja šampanieti divās glāzēs un aiznesa tās pie ādas dīvāna, uz kura bija atgūlies Karloss un lasīja žurnālu. Apsēdies cieši klāt, Ārnijs viņam uzlika plaukstu uz augšstilba. Karloss pieņēma glāzi un pārmeta roku pār dīvāna atzveltni, tādējādi aicinot Arniju atbalstīties. Abi saskandināja un malkoja šampanieti.

Savā jaunajā krēmkrāsas zīda uzvalkā Ārnijs izskatījās ļoti elegants. Viņš piecēlās, apbrīnoja sevi spogulī, pagriezās un uzsmaidīja Karlosam. - Vai vēlies, lai tādu pašuj arī tev? -viņš painteresējās. - Tev ļoti piestāvētu. - Ārnijam patika ģērbt Karlosu gluži kā lelli vai klēpja sunīti, kam nav sava viedokļa. Karloss neiebilda; viņam patika šāda lutināšana. Viņš pavedinoši pamāja un malkoja dzērienu.

Glorija piezvanīja pie durvīm un ienāca, negaidot atbildi. Viņa bija uzposusies tā, ka milzīgās krūtis vēlās ārā no C izmēra krūštura. Sieviete atbalstījās pret durvju malu. - Bokseris ir pie durvīm un vēlas aprunāties. Vai man viņu ielaist?

Ārnijs dievināja Gloriju. Ja viņam patiktu sievietes, abi lieliski izklaidētos. Viņi labi sadzīvoja, Ārnijs varēja klaigāt un ārdīties, bet viņai bija vienalga. Glorija bija krietna meitene, strādāja pie viņa jau gadiem ilgi, agrāk sagaidīja viesus pirmajā stāvā, bet kļuva par vecu un pārcēlās augšā uz Ārnija kabinetu. Viņa vēl joprojām rakstīja ar kļūdām un nezināja gramatiku, bet kaut kā rūpējās par kārtību un labi izskatījās pie sekretāres galda.

Piegājusi pie šampanieša pudeles un ielējusi sev glāzi, Glorija nostājās blakus Ārnijam un apbrīnoja savu attēlu spogulī. Viņa uzskatīja Karlosu par satriecoši izskatīgu puisi un nesaprata, kā viņš pacieš Ārnija grābstīšanos. "Bet visi homoseksuāļi ir vienādi un iztiek ar to, kas ir dabūjams. Arī es ļautu Ārnijam grābstīties ap sevi, ja saņemtu zīda tērpus un labas automašīnas." Jā, Karloss ļoti veiksmīgi izmantoja Ārnija dāsnumu, it īpaši tāpēc, ka viņa remontdarbnīcai tika nodrošināts papildu darbs. Glorija gan nebija pārliecināta, cik ilgi tas turpināsies. Parasti Ārnija zēni neizturēja ilgāk ka divus mēnešus. Viņš bija untumains neģēlis, bet viņa attiecības ar Karlosu likās tikpat stipras kā iepriekš. Ja Ārnijs beigu beigās pametīs Karlosu, Glorija būs blakus un spēs viņu mierināt.

- Es dodos mājās, - Glorija paziņoja un iztukšoja glāzi. - Vai man ielaist Bokseri?

Karloss piecēlās, lai ietu prom.

- Paliec. Tas jau ir tikai Bokseris Deiviss, - Ārnijs noteica. - Sauc viņu iekšā, - viņš pavēlēja sekretārei.

Glorija izgāja, šūpojot gurnus, un Bokseris ienāca. Viņu ieraugot, Ārnijs nedaudz satrūkās. Bokseris bija apgriezis matus tā, ka celiņš veidojās sānos un mati piegūla ādai, izceļot ausis, bet tas vēl nebija viss. Bokserim mugurā bija gandrīz labs uzvalks.

- Nu, ko tu noskaidroji? - Ārnijs jautāja, aizdedzinot ci-gāru.

Bokseris steigšus paziņoja, ka bijis Rolinsa namā un kaut ko uzzinājis, un šī informācija ir ļoti vērtīga, bet privāta. Viņš palūkojās uz Karlosu.

Ārnijs pamāja Karlosam, liekot sameklēt vēl vienu šampanieša pudeli. Kad viņš nozuda, Bokseris apsēdās, nelūdzot atļauju. Tas bija pārsteigums. Bokseris nekad neriskēja aizvainot kādu no brāļiem Fišeriem, bet todien viņš izskatījās par kaut ko ļoti pārliecināts. Pagaidam Ārnijs izlikās nemanām šo necieņu. Viņu interesēja, kas lielajam lempim ir sakāms.

- Man ir jaunumi par Hariju Rolinsu, Fišera kungs. Es biju pie Dollijas, atguvu viņas uzticēšanos, un viņa man kaut ko atklāja. - Bokseris izteiksmīgi paklusēja. - Viņš ir dzīvs. Harijs Rolinss ir dzīvs.

Uz šo vēsti Ārnijs reaģēja dīvaini. Viņš apsēdās pie galda, atlaidās, noņēma brilles un piepeši sāka spalgi smieties. Pēc tam viņš pacēla galvu un salti uzlūkoja Bokseri, bet viņa sejas izteiksme kļuva ļauna. - Dzīvs! Viņa tevi māna, stulbeni!

- Nav nekādu melu, Fišera kungs. Harijs grib, lai es strādāju pie viņa. Piedāvāja man darbu. Dollija man atdeva viņa žaketi, jo viņš tā teica. Viņš grib, lai es izskatītos cienījams.

- Tu patiešām esi nožēlojams. Es piedalījos viņa sasodītajās bērēs kopā ar policistiem. Ko viņa cer apmuļķot? Es pats redzēju, kā viņu apglabā!

- Tas nebija viņš.

Ārnijs piecēlās, un Bokseris izbijies sarāvās. - Tas bija viņš! Un tu esi izgāzies, Bokseri. Pietiek! Vai dzirdi mani? Tev bija dota iespēja, un tu izgāzies. Novelc tās lupatas un atgriezies pie alus kastu tīrīšanas; nekam citam tu neesi derīgs. Turpmāk uzmanies! Tu runāji ar mani tik augstprātīgi, it kā te viss piederētu tev, un apsēdies neuzaicināts. Piesargies! Tagad ar to kundzīti runāšu es. Noskaidrošu, vai tas sasodītais Harijs Rolinss ir dzīvs. Ja vajadzēs, es viņu no zemes izrakšu!

Bokseris piecēlās, aizskarošā noraidījuma saniknots. Ārnijs bija iedomīgs āksts, kura dēļ Bokseris jutās netīrs un nekam nederīgs. "Tomēr es neesmu nederīgs. Harijs ir atgriezies, un kopā mēs aizmēzīsim prom šo zilo mēslu." - Es varu pateikt vēl kaut ko, Fišera kungs, - Bokseris paziņoja, cerot, ka runā rāmi un draudīgi. - Tonijs izpostīja viņa māju, un Harijam tas itin nemaz nepatika. - Bokseris turpināja runāt, vērojot Ārniju, un tikmēr istabā atgriezās Karloss ar otru šampanieša pudeli rokā. - Harijs ir saniknots. Tonijs pat sa-vandīja nelaiķa bērniņa istabu, tāpēc varat viņam pateikt, ka Harijs ir ļoti, ļoti dusmīgs. Ne jau man vajadzētu piesargāties. Mani uzmana Harijs, tāpēc ar mani viss būs kārtībā.

- Lasies! - Fišers nočukstēja caur sakostiem zobiem. Bokseris klusēdams aizgāja.

Karloss redzēja, ka Ārnija acis ir izspiedušās no dobuļiem. Viņš stāvēja istabas vidū kā lieka detaļa, rokā turēdams pudeli. Arnijs bija gatavs sprāgt, tāpēc Karloss nolika pudeli un apskāva viņu ap pleciem. Vispirms atstūmis viņu, Ārnijs uzreiz atguvās. - Ne tagad, mīļais. Nedusmojies. Ne tagad.

*

Kad Šērlija ieradās tehniskās apkopes boksā, Linda sēdēja uz apelsīnu kastes un izskatījās drausmīgi, jo sejas kosmētika bija stipri notecējusi. Šērlija pieskrēja viņai klāt. "Ja nu pie viņas bijis Tonijs Fišers, kurš nodarījis kaut ko pavisam nelietīgu?"

- Viss ir labi, man nekas nekaiš, - Linda sacīja, atvēcinādamās no Šērlijas. - Runā klusāk, labi? Man galvā viss dun.

- Kāpēc tad mēs esam šeit? Tu zini, ka mums nav atļauts rīkot sapulci, to dara tikai Dollija. Kas ir tik svarīgi, Linda?

Bella iznāca no kabineta un pasniedza Lindai kafijas tasi. Šērlija uz viņu lūkojās, pavērusi muti, un nezināja, ko teikt un kur verst skatienu. - Vai vēlies tēju? - Bella jautāja.

Sakarīgu atbildi Šērlija nespēja izdomāt. "Kas ir šī sieviete? Kāpēc viņa ir šeit? Un, pats svarīgākais, ko Linda viņai ir atklājusi?"

- Šī ir Bella, - Linda noteica, nevērīgi malkojot kafiju. - Mūsu ceturtais dalībnieks. - Šērlija pavēra muti vel platāk, un Linda iesmējās. - Nevajag, Šērlija! Es zinu, par ko tu domā, bet Dollija neiebildīs, kad būs viņu satikusi. Un, ja tomēr iebildis, pati nožēlos. Bella ir desmit tādu Dolliju vērta. - Linda piebikstīja Bellai, lai piesaistītu viņas uzmanību. - Viņai ir nauda, tāpēc patiesībā viņa droši vien ir desmit tūkstošu tevis vērta!

Beidzot Šērlija atguva valodu. - Viņa būs pārskaitusies, Linda, un tu to lieliski zini.

- Bellai ir tādas pašas tiesības pieņemt Dollijas naudu kā mums. Viņa ir pelnījusi nedaudz veiksmes... un viņa ir atraitne, tāpat kā mēs. Dollijai tas patiks.

Šērlija papurināja galvu, riebuma un neticīguma pārņemta, un viņas dzirdēja, kā Vilks uzrej aitusunim un tas atņurd pretī. Visas trīs sievietes palūkojās uz durvīm, un Šērlija aizsteidzās uz kabinetu, raujot Bellu sev līdzi.

- Runā ar viņu tu! - Šērlija uzsauca Lindai. - Tev būs nepatikšanas.

Linda ieslēpa seju plaukstās, ilgodamās pēc tā, kaut galvassāpes beigtos.

Dollija ieskrēja boksā, nolika Vilku zemē un piesteidzās pie Lindas. - Kas noticis? - viņa bažīgi jautāja. - Vai tev nekas nekaiš? Kas atgadījās? - Tiklīdz Linda pacēla galvu, Dollija saoda alkohola smārdu, tāpēc raizes pārvērtās par dusmām. - Tu esi piedzērusies! Paklau, vai tu sasauci ārkārtas tikšanos tāpēc, ka tev beidzās degvins?

Tikmēr šērlija vēroja notiekošo, stāvot virtuves un kabineta durvīs. Viņa nekad nebija redzējusi Dolliju tik nevīžīgu - bez kosmētikas, nemazgātiem matiem un pārgurušu, ar ļenganu un savītušu sejas ādu. Pirmo reizi Šērlijai likās, ka Dollija izskatās atbilstoši savam vecumam, pat vecāka par viņas māti. "Galu galā, viņa patiešām ir manas mātes vecumā."

- Es neesmu piedzērusies. Jā, es nedaudz iemalkoju, bet ne pārmērīgi.

Acīmredzot reibuma dēļ Linda nemanīja Dollijas kūsājošās dusmas. Šērlija redzēja asinsvadus izspiežamies uz Dollijas kakla. Pirms kāda paguva ierunāties, Bella iznāca no Šērlijas aizsega.

Bella bija gara auguma, iespaidīga un stalta sieviete, bet Dollija pat nesamirkšķināja acis. Plati pasmaidījusi, Bella tuvojās Dollijai un sniedza viņai roku. Šērlija atcerējās, kā

Dollija vel pirms dažam stundām uzklupa Lindai, bet tas bija citādi. Tobrīd viņa bija kā māte, kas iepļaukā bērnu. Tagad Dollija izskatījās skarbāka, un viņas kustībās jautās kaut kas gandrīz vīrišķīgs, it kā šīs situācijas risināšanai būtu vajadzīgs kāds papildu resurss. Pārmaiņus palūkojusies uz Bellu un Lindu, viņa nošņāca: - Pie velna, kas viņa ir?

Alkohols bija iedvesis Lindai drosmi, un viņa iepazīstināja savu draudzeni: - Šī ir Bella.

- Kāpēc viņa ir šeit? - Dollija izmisīgi centās savaldīties.

- Viņa grib piedalīties. Tu teici, ka mums vajag vēl kādu, tāpēc es viņai pastāstīju, un viņa...

- Pastāstīji? Ko tieši tu viņai pastāstīji?

Linda grīļodamās piecēlās kājās un turpināja: - Visu. Viņa ienāca spēļu zālē, un es viņai pastāstīju visu. Paskaties uz viņu, Dollija, viņa ir lieliski piemērota!

Dollija pārtrauca Lindu un uzkliedza Šērlijai, kas vēl stāvēja durvīs: - Vai tu arī esi iesaistīta?

- Kad viņa piezvanīja, es jau biju gultā. Neuzbrūc man, es esmu tikpat pārsteigta kā tu.

- Apklusti, mazā teicamniece, un ļauj man pabeigt! - Linda uzbrēca Šērlijai.

- Tu esi visu pabeigusi, Linda. - Dollija uzlika plaukstu uz gurna un kratīja pirkstu Lindai pie deguna, izmisīgi pretodamās vēlmei atkal viņu iepļaukāt. - Savāc savas mantas un lasies! Un savāc līdzi savu melno padauzu!

- Ļauj man paskaidrot.

- Paskaidrot? Vai to, kā tu visai pasaulei atklāji, kas mums padomā? Cik paklīdeņu tu vēl esi te uzaicinājusi? Ej prom! -Dollija satvēra Lindu aiz rokas un stūma uz durvju pusi, bet šoreiz, alkohola uzmundrināta, Linda cīnījās pretī.

- Tu pārāk bieži runā ar mani kā ar mēslu, Dollija! Pat pret suni tu izturies labāk nekā pret mani! - Jūtot acis sariežamies asaras, Linda meta savaldību pie malas un iekliedza Dollijai sejā: - Es atradu visu mūsu problēmu risinājumu, un tu nokritizē to, iedomīga kaza!

Bella piepeši atrāva Lindu no Dollijas un spēcīgi iepļaukāja draudzeni. Brīdi valdīja klusums. Dollija un Bella vērtējoši lūkojās viena uz otru, līdz Bella ierunājās:

- Ja jūs vēlaties sakauties, dariet to, bet ne jau manis dēļ. -Bellas dobjā balss bija rāma un savaldīga, bet acīs liesmoja brīdinājums. - Rolinsas kundze, es nupat aizmirsu visu, ko Linda man pateica. Man tas nav grūti. Pateicos par kafiju. -Bella paņēma rokassomiņu un devās uz durvju pusi.

Linda palūkojās uz Dolliju.

- Pagaidi mirkli, - Dollija noteica. Bella apstājās un pagriezās.

- Vai jūs runājat ar mani, Rolinsas kundze? - Bella pašapzinīgi lūkojās uz viņu. - Man ir vārds, un tas nav ne "padauza", ne "paklīdene". Mani sauc Bella. Es šeit neielauzos; mani aicināja. Viņas domā, ka jūsu plāns ir neprātīgs, bet man tā nešķiet. Es zinu, ko vēlaties panākt, un es šeit neierastos, ja neuzskatītu, ka varu tajā piedalīties. - Dollija uzmanīgi klausījās, nenovēršot skatienu no Bellas. - Kā jums liekas, cik daudz ir tādu meiteņu, kas būtu uz to spējīgas? Un cik no viņām būtu ar mieru? - Dollija klusēja, un Bella atkal virzījās uz durvju pusi. - Man nevajag to darbu, - viņa noteica.

- Pagaidi. Cik daudz viņa tev atklāja? - Dollija pajautāja.

- Neko, - Bella dzēlīgi atcirta. - Man ir ļoti slikta atmiņa. Ja gribi nākt man līdzi, Linda, es tevi pavadīšu līdz mājām.

Linda stāvēja starp Dolliju un Bellu kā bērns starp vecākiem, kuri strīdas. - Lūdzu, Dollija, es tikai gribēju, kā labāk. Man tiešām ļoti žēl. Neatcel visus plānus! Ne jau manis dēļ. Nelaid viņu prom, Dollija, viņai ir taisnība, tiešām!

- Vai tu atvēri savu milzīgo muti un runāji vēl ar kādu, Linda?

Viņa papurināja galvu. - Nē, goda vārds!

- Kā tev šķiet, Šērlija? - Dollija noprasīja.

šērlija bija pārsteigta, dzirdot, ka Dolliju interesē viņas viedoklis. Viņa nepazina Bellu un dusmojās, jo Linda rīkojusies viņām aiz muguras, tomēr uzticējās draudzenei. - Viņas izskats ir piemērots, - Šērlija pēc brīža atbildēja. - Tā kā viņa visu jau zina, tad var arī palikt.

- Vai esi precējusies? - Dollija vaicāja Bellai.

Bella tuvojās trijotnei. - Man nav nekādu tuvu saišu, Rolinsas kundze. Es tikai strādāju klubos un daru visu pārējo, ko varu.

- Vai viņa pateica, ka mēs izmantosim ieročus?

-Jā.

- Vai tu proti vadīt automašīnu?

- Jā. - Dollija un Bella atkal uzlūkoja viena otru, bet šoreiz viņas nebija divas barvedes, kas cinās par vietu. Tagad viņu skatienā bija jaušama cieņa. Bella beidzot pajokoja, gaisinot spriedzi. - Turklāt es lieliski spēlēju mutes harmonikas.

Dollija apvaldīja smaidu. "Bella ir stipra sieviete, kas neļauj nevienam sevi noniecināt, turklāt ir gudra un lieliski papildinās komandu."

Linda un Šērlija apskāvās, gaidot Dollijas lēmumu.

- Labi, Bella, - Dollija pēc brīža noteica. - Un vari uzrunāt mani vārdā.

12. NODAĻA

Eksperti pavēstīja Reznikam, ka maizes furgona aizmugurējais buferis ir pārveidots, ievietojot tajā smagu metāla stieni, ko varētu atpakaļgaitā ietriekt inkasācijas automobilī. Atrastās krāsojuma pēdas apliecināja, ka šis pavisam noteikti ir transportlīdzeklis, kas izmantots neveiksmīgajā laupīšanā.

Policisti piecas dienas intensīvi strādāja ražotnē, un šajā laikā visiem darbiniekiem tika noņemti pirkstu nospiedumi un salīdzināti ar tiem, kas atrasti maizes automašīnā. Process izvērsās ilgs un nogurdinošs, bet Rezniks bija apņēmības pilns.

Pagaidām viņiem neizdevās atrast nevienu, kam būtu krimināla pagātne, un visi pirkstu nospiedumi automašīnā piederēja uzņēmuma darbiniekiem. Tomēr kāds noteikti bija iedevis Rolinsam teritorijas un automašīnas atslēgas. Kāds bija pērkams. Laupīšanas nedēļā autoparka vadītājam bija paziņots, ka šī automašīna ir darbnīcā un tiek remontēta, tāpēc Rezniks sāka ar mehāniķiem. Abi noliedza savu saistību ar

г

šo lietu un neatzinās, ka fotogrāfijā pazītu Hariju Rolinsu, Teriju Milleru vai Džo Pirelli. Rezniks uzstāja, ka viens no viņiem melo.

- Tas ir redzams viņiem acīs, Fuler, un ķermeņa valodā. Tas nebūs nekāds noziedzības lielmeistars, tikai grūtībās iekļuvis, nobijies gariņš, kuram iedeva dažus simtus un kurš ir satrūcies kā diegs jau kopš brīža, kad laupīšana izgāzās.

- Manuprāt, - Fulers iebilda, noguris no Reznika instinktiem, - viņam ir tikai jātur mute ciet, jo Rolinss un pārējie bandas dalībnieki ir miruši un nav vairs neviena, kurš varētu viņu nodot.

- Ir vēl ceturtais, Fuler. Ceturtais var iegāzt visus, jo pie viņa ir kantorgrāmatas. Nē, vainīgais ir viens no mehāniķiem, un es noskaidrošu īsto.

*

Donalds Frenkss sēdēja pretī Reznikam un plaukstās burzīja eļļainu lupatu. Viņš acīmredzami par kaut ko satraucās. Rezniks ļāva Frenksam pasvīst, cik ilgi uzskatīja par vajadzīgu, un jau grasījās sākt iztaujāšanu, kad iezvanījās telefons.

- Ko vajag? - Rezniks ieauroja klausulē, bet viņa vaibsti uzreiz atmaiga un arī balss pieklusa. - Labi, Elisa, pateicos. Jā, es atgriezīšos ap četriem. Noteikti. Jā, Elisa. - Viņš beidza sarunu. - Pievērs uzmanību pulkstenim, Fuler, - viņš pavēlēja. - Četros man jābūt iecirknī.

Jau dažas minūtes pēc nopratināšanas sākuma Rezniks atklāja, ka Frenkss nav nobažījies par saistību ar Rolinsu. Atklājas, ka viņš izvairās no darba. Abi ar otru mehāniķi atzīmēja ierašanās laiku kopā, bet viens no viņiem pēc tam devās uz krogu, kur pavadīja visu dienu.

- Lūdzu, nestāstiet nevienam, - Frenkss izmisis sacīja. - Darbs vienmēr tiek paveikts. Vienkārši tā nepietiek mums abiem, un mēs nevaram atļauties ari zaudēt vietu.

- Ari? - Rezniks samiedza acis, jo saoda svarīgu pavedienu.

- Iepriekš mēs bijām trīs. Lēnu atlaida pirms tris mēnešiem. Mēs ar Bobu turamies pie darba pēdējiem spēkiem. Lūdzu, nestāstiet nevienam!

- Beidz čīkstēt! - Rezniks pavēlēja. - Man ir pilnīgi vienalga, ka jūs ar Bobu krāpjat savu priekšnieku, bet viņš visu uzzinās, ja tu nepastāstīsi man par savu draudziņu Lēnu.

Frenkss atklāja Reznikam, ka Lens Gulivers turēts aizdomās par zādzību; Frenkss šīm runām neticēja un uzskatīja tas par ātru veidu, kā atbrīvoties no neveļama cilvēka. Turpinot iztaujāšanu, Rezniks noskaidroja, ka visiem mehāniķiem ir pievīlētas teritorijas atslēgas, lai viņi varētu aizlavīties uz krogu, kad darba nav daudz. Tātad, ja neviens nezināja par Gu-livera rezerves atslēgām, droši vien viņam tās ir saglabājušās. Tas nozīmēja, ka viņš pavisam vienkārši varētu palīdzēt Ro-linsam nozagt maizes automašīnu. Rezniks pavēlēja sameklēt un arestēt Lēnu Guliveru. Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā viņam radās sajūta, ka darbs virzās uz priekšu. Viņš pat izturējās gandrīz patīkami un derēja uz desmitnieku, ka Lens Gulivers zinās ceturtā dalībnieka vārdu.

Kad policisti aizbrauca uz Gulivera māju, viņa sieva paziņoja, ka vīra nav, tomēr negribēja laist viņus iekšā. Rezniks nosprieda, ka viņa melo. Sieviete ilgi runāja par maizes ceptuvi, kas izturējusies pret viņas Lēnu pat sliktāk nekā pret suni.

- Viņš tur strādāja piecpadsmit gadus, un piepeši... viss! Viņš tiek padzīts. Priekšnieki izgudroja kaut kādas blēņas par to, ka viņš esot zadzis, bet nevienam jau neiedod divus simtus par klusu aiziešanu, ja domā, ka viņš zog, vai ne? Tā ir, vai ne?

Reznikam bija aizdomas, ka Lens Gulivers ir aizbēdzis un sieva viņu nenodotu. Viņš pat nepapūlējās pajautāt, kur Gulivers varētu būt, un jau grasījās aiziet, bet nolēma parādīt Gulivera sievai aizdomās turēto fotogrāfijas. Rezniks izbrīnījās, kad viņa pazina Džo Pirelli.

- Jā, viņš te bija, - sieviete naivi apstiprināja. - Viņam bija kaut kādas darīšanas ar manu vīru. Un šis... - Viņa norādīja uz Rolinsu. - ...gaidīja ārpusē. Es viņu redzēju pa virtuves logu. Viņš sēdēja tumši pelēkā Mercedes-Benz.

Detektīvs inspektors juta vēderu sažņaudzamies. Izskatījās, ka šī kundze patiesi neko nenojauš par sava vira noziedzīgajām darbībām. Viņš nespēja vien sagaidīt, kad atradīs Lēnu Guliveru.

- Kur tagad ir jusu vīrs? - viņš jautāja. Guliveres kundze sāka raudāt un norādīja uz ēdamistabu. Rezniks izbrīnīts pagāja viņai garām un atgrūda ēdamistabas durvis. - Esi sprukās, Len! - viņš ierēcās un iztrūcies sastinga. Uz galda bija zārks.

- Vēzis ieperinājās viņam kaklā, - sieviete paskaidroja. Viņai pār vaigiem ritēja asaras. - Par laimi, viss beidzās ātri

un viņam nebija ilgi jācieš.

*

Viņi bija atgriezušies sākumpunktā. Izejot no mājas, Fu-lers nespēja savaldīties. - "Esi sprukās, Len!" - viņš ņirgājās. - Zelta fonda cienīgi vārdi, patiešām.

Kad viņi iesēdās automašīnā, Endrūss pavēstīja Rezni-kam, ka Elisa zvanījusi divas reizes. Pirmajā viņa pateica, ka Rezniku meklējis ziņotājs Zaļzobis, bet pēc tam brīdināja -par inspektora atrašanās vietu interesējas Sonderss.

- Dieva dēļ! - Rezniks uzkliedza Fuleram. - Es teicu, lai aizved mani uz iecirkni līdz četriem!

- Vai runa ir par kaut ko svarīgu? - Fulers jautāja, iedarbinot dzinēju. Viņš lieliski zināja, ka Rezniks sarīkojis tikšanos, lai apspriestu savas iespējas saņemt paaugstinājumu, un kā ieganstu minējis lietas pārskatīšanu. Fulers līdz ar visiem pārējiem vienības vīriem domāja, ka Reznika izredzes ir tikpat niecīgas kā vienmēr. Tā kā viņš bija nokavējis tikšanos, izredzes kļūs vēl sliktākas. Ielūkojies atpakaļskata spogulī, Fulers pamirkšķināja Endrūsam.

Rezniks pavēlēja Fuleram braukt uz Rolinsu namu, lai viņš varētu aprunāties ar novērotājiem. Fulers nesteidzīgi pabrauca garām Dollijas mājai, kas grima tumsā aiz aizvilktiem aizkariem. Viņš apstājās pie novērotāju automašīnas, un Rezniks izkāpa. Hokss gandrīz izsprāga no automašīnas caur jumtu, kad pie loga pieklauvēja Rezniks. Viņiem nebija nekā, par ko ziņot, nekādu kustību, itin nekā... izņemot mēbeļu pārvadātāju furgonu, kas piebrauca pie Rolinsu īpašuma un aizveda mazuļa gultiņu un matraci, kā arī citas bērnistabas mantas. Nedaudz tālāk uz ceļa šo furgonu apturēja un pārmeklēja policisti, bet neatrada neko aizdomīgu.

- Ved mani atpakaļ uz iecirkni, - Rezniks izrīkoja. - Cerēsim, ka Zaļzobis man sarūpējis kaut ko noderīgāku nekā jūs.

г

*

Āmijs Fišers bija pievirzījis seju pavisam tuvu Tonijam un runāja ļoti lēni un rāmi. Tonijs zināja, ka prātīgāk ir mierīgi klausīties.

- Darbs bija pavisam vienkāršs. Tev vajadzēja nopirkt divdesmit tūkstošus vērtu dziru par divpadsmit tūkstošiem un atvest šurp. Nekādas vardarbības. Nekāda seksa ar darījumu partnera sievu. Kas tev ir galvā, dēls? - Ārnijs noprasīja, iebikstīdams Tonijam deniņos. - Kāpēc tev visu laiku jārīkojas tik dumji?

Tonijs nezaudēja mieru. - Viņa bija skaista blondīne ar lielām krūtīm un nesūdzējās, kad es viņu aptaustīju. - Tonija lūpās pamazām atplauka smaids. - Toties viņas neglītais cūka vīrs sūdzējās skaļi! Ja tu būtu redzējis, kā tas resnais ziemeļnieks nokrita! Pietika ar vienu sitienu, un viņš jau bija zemē.

- Kas notika pēc tam? - Ārnijs painteresējās.

- Nu jā... - Tonijs paraustīja plecus. - Es tiešām nedaudz apdauzīju tavu mašīnu, kad izbraucu no stāvvietas, bet es to vismaz apdauzīju pret tā muļķa BMW. Karloss salabos tavu Jaguar, tā nav problēma. Paklau, Ārnij, - viņš turpināja, ļaudams vaļu aizrautībai, - mani vajāja policija, sirēnas gaudoja, zilās ugunis mirgoja, un man izdevās no viņiem atrauties. Neviens necieta, furgons ar visu alkoholu veiksmīgi atgriezās Londonā, un es aizbēgu nenotverts. Par ko jāuztraucas?

- Par to, ka vīri no Mančestras droši vien vairs ar mums nesadarbosies, - Ārnijs atbildēja, pamazām zaudējot savaldību. - Un par to ir jāsatraucas. Viņi ir sasodīti labi klienti!

Tonijs atspiedās pret grozāmā ādas krēsla atzveltni. - Pie velna tos Mančestras ākstus! Tev nav jāsatraucas par sīkiem darījumiem ar ziemeļiem, draugs, tev vajadzētu domāt par lielajiem Rolinsa darījumiem tepat pie sliekšņa.

- Vai tu domā, ka es to nesaprotu? - Ārnijs atcirta. - Kā tev šķiet, kāpēc es tevi sūtīju uz Mančestru? Man nevajag, lai tu sāktu trakot šeit, Tonij. Man nepieciešams miers. Man nepieciešama stratēģiska domāšana un smadzenes.

Pēkšņi kļuvis nopietns, Tonijs pieliecās. - Ja policija atradīs tās grāmatas, Ārnij, mēs abi iesēdīsimies uz piecpadsmit gadiem vai pat vairāk. Mēs paveicām trīs lielas laupīšanas kopā ar to neģēli Rolinsu, un es varu derēt, ka viņš pierakstīja katru mūsu apgrozīto peniju.

- Neatgādini! - Ārnijs uzbrēca.

- Paklau, maiga pieeja nedarbojas, - Tonijs noteica un piecēlās kājās. - Es pārņemšu Boksera darbu. Gan tās atraitnes man atklās, ko vēlamies. - Ārnijs klusēja. - Kas noticis? -Tonijs jautāja.

- Bokserim izdevās kaut ko noskaidrot no Dollijas, - Ārnijs ieminējās. - Viņa pateica, ka Harijs Rolinss esot dzīvs.

Uz brīdi Tonijs pavēra muti un tad iesmējās. - Jēzus, tas taču ir joks! Viņa pati Hariju atpazina un apglabāja, tāpēc nevajag muldēt.

Amijs izskatījās nobažījies. Viņš apsēdās pie galda cm noņēma brilles. - Mēs nevaram būt pārliecināti, ka viņa patiešām muld.

Tonijs nopūtās. - Brāl, tās ir muļķības. Tu lieliski zini, ka tā ir. Atstāj visu manā ziņā. Es to nokārtošu. Nesatraucies ne par ko. Es parunāšu ar Bokseri un Dolliju Rolinsu un noskaidrošu patiesību.

- Nedari neko pārāk traku, - Ārnijs brīdināja, nervozi spodrinādams brilles. - Mums abiem šobrīd darījumos veicas labi. Parunā ar abiem, uzdod dažus jautājumus. Nevienu nevajag piekaut, un netuvojies pārējām sievām. No Pirelli un tas otras mēs neesam dzirdējuši ne pīkstienu, tāpēc liec viņas mierā.

- Šērlija, - Tonijs noteica. - Viņu sauc Šērlija. - Daudz netrūka, lai viņš sāktu siekaloties. - Glīta meiča.

- Jā, tieši tā, - Ārnijs piekrita. - Bet nepalaid rokas, Tonij, vai skaidrs?

Atvērās durvis, un ienāca Karloss. Tonijs viņam nekavējoties uzklupa.

- Tev ir jāklauvē, muļķi! Vai saprati? Klauvē, nevis vienkārši nāc iekšā!

- Es ierados remontēt mašīnu... atkal. Tev jābrauc uzmanīgāk, Tonij.

Tonijs mērķtiecīgi devās pretī Karlosam, bet Ārnijs uzsauca: - Mierīgāk! - Tonijs apstājās dažu pēdu attālumā no Kar-losa, kurš mierīgs lūkojās uz viņu, pārliecināts, ka Ārnijs viņu aizstāvēs. Tomēr Ārnijs noknikšķināja pirkstus, norādot uz dīvānu, un ar to pietika, lai Karloss atcerētos savu vietu.

Ārnijs pievirzījās tuvāk Tonijam un klusi brīdināja: - Uzmanies. Uz spēles ir likts ļoti daudz.

- Paklau, ziediņ, vari man ticēt, ka Harijs Rolinss ir miris, - vecākais brālis apgalvoja. - Par viņu mums nav jāsatraucas. Vienīgais, kas mums traucē, ir kantorgrāmatas, un, ja tu man ļautu rīkoties, tās jau būtu mums rokās. Vispirms es apciemošu to brālēnu Ediju Rolinsu, tad aprunāšos ar Rolinsa atraitni, bet pēc tam atvedīšu šurp to muļķi Bokseri, un mēs varēsim salīdzināt piezīmes pie tējas tases.

Tonijs ņirdzīgi savilka lūpas kā skūpstā, uzlūkojot Karlo-su, un aizsoļoja.

Karloss paraudzījās uz Ārniju. - Vai ir kādas nepatikšanas? - viņš jautāja, atverot šampanieša pudeli.

- Nekas tāds, par ko tev jāsatraucas, dārgumiņ. - Ārnijs nostājās aiz Karlosa, lai varētu noglāstīt tvirtos gūžas muskuļus. Ārnijs bija nedaudz īsāks, un viņam vajadzēja nedaudz pacelt zodu, lai to atbalstītu pret Karlosa plato, muskuļoto plecu. - Mums tikai šis tas jānokārto, - viņš turpināja. - Rolinsa, Millera un Pirelli izgāšanās ir atstājusi dažas pēdas, kas jāsatīra.

Pirelli uzvārds Karloss bija pazīstams, bet viņš klusēja un salēja šampanieti glāzēs. Ārnijs gribēja uzlabot noskaņojumu un mainīt sarunas tematu, tāpēc ar mājienu norādīja Kar-losam uz lielu, zīdpapīrā ietītu kasti, kas bija nolikta uz dīvāna. Iekšā bija glīti salocīts, balts zīda uzvalks. Karloss smaidīdams to pacēla.

- Es esmu sajūsmā, - viņš paziņoja. - Pirelli... - viņš pēc brīža nevērīgi ieminējās. - Kaut kur es jau esmu dzirdējis to vārdu.

Ārnijs rosījās, velkot žaketi Karlosam mugurā. - Jā, tas bija viens riebīgs maitasgabals. Viņa sieva strādā Soho spēļu automātu zāles kasē. īsta padauza. Bet Džo bija smag-svars. - Ārnijs atkāpās un apbrīnoja Karlosa augumu žaketē.

Karloss atcerējās fotogrāfiju, kas bija nolikta pie Lindas gultas ar attēla pusi uz leju. - Man ļoti patīk šis uzvalks,

Ārnij.

*

Sacēlis kājas uz galda, Edijs Rolinss sēdēja savā netīrajā, drēgnajā kabinetā. Та bija veca būdiņa automašīnu kapsētas vidū Kembervela. Vietām automašīnas bija sakrautas trīs vai četras cita uz citas. Edijs pārsvarā sēdēja kabinetā un lūkojās uz tām, sapņojot par debeszilo Rolls-Royce, ko reiz nopirks, kad pietiks naudas. Harijs pirms daudziem gadiem bija apsolījis iegādāties dārgu, modernu metāllūžņu presi, kas nodrošinātu efektīvāku darbu. Tas nekad nepiepildījās.

Edijs runāja pa telefonu ar draugu, kurš bija īpašnieks derību kantorim netālu no Epsomas. Viņš bija saņēmis norādi par zirgu skriešanās sacīkstēm Heidokā un uzlika pa piecām mārciņām uz katru rezultātu. Azartspēlēs Edijs rīkojās uzmanīgi, bet mēdza tērēt simt mārciņas par palaistuvi, kura prata viņu iekārdināt. Šķirstot avīzes un meklējot labus skrējējus, Edijs prātoja, ka pārsvarā viņa satiktās sievietes ir tikpat neuzticamas kā zirgi.

Telefonsarunas laikā Edijs dzirdēja, ka ārpusē piebrauc automašīna, un sastinga, tiklīdz ieraudzīja viesi. Vēderā viss sagriezās. Viņš nocēla kājas no galda, nolika klausuli un, mēģinot izturēties nevērīgi, izņēma skotu viskija pudeli no atvilktnes.

- Sveiks, Tonij! Esi tieši laikā uz pēcpusdienas iedzeršanu. Tu man piebiedrosies, vai ne? - Edijs piegāja pie dokumentu skapja, lai sameklētu glāzes, un ātri palūkojās pa noputējušo logu uz indīgi zaļo Ford Granada ārpusē. Tonijs Fišers vismaz bija ieradies viens. - Pār Edija lūpām plūda dažādu nieku straume. - Darbs te norit lēni, - viņš pļāpāja. - Neviens auto kapsētās šobrīd daudz nepelna. Kā klājas tev, Tonij? Tas klubs, ko jūs ar brāli vadāt, ir labs, ļoti labs. -Edijs lēja Tonijam glāzē dzērienu.

- Kas tev zināms par tava brālēna Harija kantorgrāma-tām, Edij? - Tonijs pieklājīgi apvaicājās.

Edijam notrīcēja roka, un viskija strūkla netrāpīja glāzē. Tonijs Fišers savā jomā bija ļoti prasmīgs. Daudzējādā ziņā viņš bija tieši tāds, kāds vēlējās kļūt Edijs: skarbs virs ar milzīgiem muskuļiem, bet labi ģērbts smalkās drānās un ar nevainojamu manikīru. Viņam bija neliels auskars ar briljantu. Tonijs apsēdās pretī Edijam un sakrustoja kājas, kurās bija uzautas nospodrinātas Gucci kurpes, un ar plaukstu notrauca puteklīšus no augšstilba. Ārnijs iemācīja Tonijam izskatīties eleganti, bet auskaru kritizēja. Tonijs savukārt iedomājās, ka tas padara viņu seksīgu; dažas sievietes bija vienisprātis, bet citām nepatika viņa šaudīgais skatiens.

Tonijs Fišers nekad neraudzījās cilvēkiem acīs; viņš runājot uzsvērti lūkojās otram pierē. Tagad viņš nesteidzīgi nopētīja netīro būdu, lieliski apzinādamies, kādu iespaidu atstāj uz Ediju, un izbaudīja sajūtu, ka no viņa kāds baidās.

- Tu pazīsti veco Bokseri Deivisu, vai ne? - Tonijs painteresējās, it kā tas būtu pavisam dabisks jautājums.

- Jā, - Edijs stomīdamies atbildēja, - viņš strādā pie tevis. Cilvēks, kuram darbu dod aiz žēlastības. Neesmu viņu saticis kopš bērēm.

- Viņš ir izpļāpājies par tavu brālēnu. Izstāstījis visai pasaulei, ka Harijs Rolinss ir dzīvs un vesels. Mēs abi zinām, ka tā nevar būt patiesība, vai ne?

- Dzīvs? - Edijs šķita apstulbis. - Harijs nav dzīvs, Tonij... es esmu viņa radinieks. Viņš vispirms pateiktu to man, nevis sasodītajam Bokserim Deivisam!

Tonijs iedrošinādams pasmaidīja, un Edijs acīmredzami nedaudz nomierinājās. Tad viesis izņēma no kabatas mutautiņu un pārliecās pār galdu, stiepjot roku pēc viskija glāzes. Piepeši viņa plauksta mainīja virzienu, un viņš satvēra Ediju aiz matiem, parāva un iestūma lakatiņu viņam mutē. Novilcis Ediju no galda, Tonijs trieca viņu pret sienu un ar galvu iesita viņam pa seju. Viss beidzās dažu sekunžu laikā. Edijs gandrīz zaudēja samaņu un noslīdēja gar sienu uz grīdas. Tonijs notupās, izņēma lakatiņu Edijam no mutes un saudzīgi noslaucīja vīrieša asiņaino degunu. Pievirzījis galvu tuvāk, viņš draudīgi nočukstēja: - Tagad pastāsti man visu, ko tu zini par Harija Rolinsa grāmatām!

Asarām līstot, Edijs žēlabaini sacīja: - Es neko nezinu par grāmatām, Tonij. Dievs ir mans liecinieks!

- Jūs taču esat radi, - Tonijs zobgalīgā tonī attrauca. - Viņš pateiktu tev, nevis sasodītajam Bokserim Deivisam, un, ja jau to zina Bokseris, arī tev ir jāzina.

- Nē! Tiešām ne! Harijs man neko nestāstīja. Es tikai centos noturēties līmenī, Tonij, tu taču zini, kā tas ir. Harijam piederēja viss, bet man bija... nu, šī mēslu bedre. Mēs ar Hariju nebijām tuvi, es viņam pat nepatiku. Viņš man tiešām neko nepateica. - Tonijs pacēla roku, lai pakasītu pieri, un Edijs tik spēcīgi sarāvās, ka gandrīz nokrita. - Lūdzu, nesit man vairs! - Edijs iesaucās.

- Klusē, mīkstpēdiņ, - Tonijs draudīgi noteica. Edijs turēja rokas paceltas, sargājot seju, un uz visiem jautājumiem tikai pamāja vai papurināja galvu. - Tātad Harijam piederēja viss? - Tonijs atkārtoja. - Tagad tas viss ir mans. Vai skaidrs? Tas pieder mums ar brāli. Mums ir pilnīgi vienalga, vai Harijs ir dzīvs vai miris, jo viņš vairs nekas nav. Tātad tu esi vēl niecīgāks par neko. Vai esam vienisprātis? -Tonijs pieglauda plaukstu Edijam pie vaiga. - Tātad turi ausis vaļā... - Tonijs spēcīgi trieca Edija seju pret grīdu. - ...un ziņo man, ja kaut ko dzirdi no Boksera Deivisa vai uzzini par Harijam grāmatām. - Tonijs vairākas reizes spēcīgi pa-pliķēja Edijam pa vaigu un piecēlās.

Edijs neuzdrošinājās pakustēties. Viņš gulēja uz netīrās grīdas, klusi raudāja, plakstus cieši aizmiedzis, un gaidīja zābaku sejā. Tikai tad, kad Tonijs iedarbināja automašīnu un aizbrauca, Edijs uzdrošinājās atvērt acis. Viņš piecēlās kājās, piespieda plaukstu pie sāpošās galvas un salauztā deguna un palūkojās laukā pa logu, lai pilnīgi pārliecinātos par Tonija

aizbraukšanu. Pēc tam viņš paķēra telefona klausuli.

*

Nelielā, graustam lidzigā Portobclorodas dzīvoklī uz zvanu atbildēja Bills Grānts. Viņš klausījās, kā Edijs spalgā, trīsošā balsī izklāsta visu nupat notikušo. Beigu beigās Bills vairs nespēja izturēt.

- Piever savu stulbo muti, Edij. Ko tu viņam pateici? -Bills jautāja.

- Neko es viņam neteicu! Tas viss ir dzirdēts no Boksera Deivisa, - Edijs sacīja.

- Kur viņš ir?

Edijs brīdi klusēja un aizvēra acis, jo zināja, ka tūlīt sagādās Bokserim nepatikšanas. Bills Grānts bija sliktāks par Toniju - patiesi skarbs nelietis, kurš pelnīja iztiku, nogalinot cilvēkus. Viss tika darīts atbilstoši klienta vēlmēm: ātri, lēni - un turklāt neuzkrītoši, atšķirībā no Tonija. Tieši tāpēc gandrīz neviens nenojauta, ka viņš ir atgriezies. Billam nepatika dižoties, viņš prata slapstīties un izvairīties no likumsar-giem. Izskats nebija iespaidīgs, tomēr viņš bija ārkārtīgi bīstams. Viņam nebija neviena tuva cilvēka un nekas nepiederēja, tāpēc nebija nekā, ko zaudēt... Un tāpēc viņš bija viens no bīstamākajiem cilvēkiem, kādus Edijs jebkad saticis. Bills nupat bija iznācis no cietuma pēc divpadsmit gadu soda izciešanas, bet nekavējoties atgriezās iepriekšējā dzīvē. Edijs atvēra acis, jo Bills atkārtoja jautājumu.

- Kur ir Bokseris Deiviss?

Kaunpilni nokāris galvu, Edijs centās sev iestāstīt, ka Boksera sejas stāvoklis ir absolūts nieks.

13. NODAĻA

Visas trīs sievietes rosījās tehniskās apkopes boksā. Stūri Šērlija rūpīgi nogrieza etiķetes pašas pirktiem tumši ziliem kombinezoniem un meta tās atkritumu grozā, lai vēlāk sadedzinātu. Bella un Linda pūta uz Ford Escort baltu krāsu. Abām sievietēm bija sejas maska, jo krāsa kodīgi dvakoja un Lindai asaroja acis. Viņu tumši zilie kombinezoni bija tikpat balti kā furgons.

- Nezinu, kā klājas tev, Bella, bet es esmu pārgurusi. Ma-nuprāt, mēs esam paveikušas pietiekami, šai kārtai ir jānožūst, un tikai tad var likt nākamo, - Linda paziņoja.

Bella pamāja un pabeidza krāsot savu daļu, tad atvienoja gaisa vadu pulverizatoram un noņēma masku. - Vai domā, ka viņa šovakar atnāks un iedos mums nedaudz naudas? -Bella uzdeva šo jautājumu negribīgi, tomēr viņa bija atteikusies no vairākām maiņām klubā, lai ierastos tehniskās apkopes boksā, un gribēja zināt, vai šī ziedošanās atmaksāsies.

Linda paraustīja plecus. - Cerams! Krasa bija dārga, un mēs te esam jau vairākas stundas. Kā tev šķiet, Šērlija?

- Es sapirku visas šīs mantas un iztērēju visu naudu. Tāpēc ļoti ceru, ka viņa atnāks.

- Mums vajadzētu par to aprunāties trijatā. - Bella apsēdās uz apelsīnu kastes un norāva biezos gumijas cimdus. - Linda, tu teici, ka mēs piespēlējam Dollijai naudas dēļ, bet tā vairs gluži nešķiet, vai ne? Iespējams, ka viņa aiz bēdām nudien ir zaudējusi prātu un neapzinās, ko dara, bet varbūt patiešām plāno laupīšanu, sasodīts.

- Tieši tā, - šērlija piekrita. - Kāpēc vajadzētu tērēt naudu par mums un visu aprīkojumu, ja viņa nerunā patiesību?

-Ja ideju varētu realizēt, mēs nopelnītu miljonus... - Bella ieminējās. Viņa izskatījās patiesi aizrāvusies.

- Vienu miljonu, - Šērlija atgādināja. - Sadalītu četrās daļās.

- Tad metam mieru un dodamies mājās! - Bella ļāvās sarkasmam. - Mēs taču negribam tā strādāt nieka ceturtdaļmil-jona dēļ, vai ne? - Visas brīdi klusēja un pēc tam sāka smieties. Bella turpināja: - Dollija ir pārliecināta, ka viss ir izplānots un mums tikai šī iecere jāīsteno. Kad skatos uz šo boksu un visu, ko esam paveikušas, mani pārņem priecīgs satraukums.

Šērlija kautri uzsmaidīja Lindai, ļaujot sev apsvērt domu, ka viņas varētu patiešām aplaupīt inkasentus, katra saņemt divsimt piecdesmit tūkstošus mārciņu un nekad vairs neraizēties par naudu. Bella beidzot bija ietērpusi šo iespēju vārdos, un tā izklausījās daudz interesantāka.

Linda, kā vienmēr, sprieda praktiskāk. - Ja tā vecā, slinkā ķēve būtu šeit, mēs varētu viņai pajautāt. Tomēr viņa nav šurp nākusi jau vairakas dienas. Mēs dzīvojām iedomu pasaulē, un mums vairs nav naudas. Varbūt viņa patiešām ir visu izplānojusi un mēs būsim bagātas, bet iespējams, ka viņas nervu sabrukums ir pārgājis un viņa aizmirsa to pateikt mums. Kāds tur brīnums, ja viņa šobrīd sēž mājās savā ziloņkaula tronī ar viskija glāzi rokā un kranci uz ceļgala.

- Tev trūkst ticības, Linda, - Bella pārmeta, šūpojot galvu. - Cilvēki var sagādāt pārsteigumu, ja vien viņiem to ļauj,

- Vai tiešām? Mani jau sen neviens nav pārsteidzis. Man pietiek, es dodos mājās. - Linda aizsteidzās uz durvju pusi, un Šērlija iemeta atkritumu grozā sērkociņu, lai sadedzinātu nogrieztās etiķetes.

Piepeši gaisā uzšāvās milzīga liesma. Šērlija kliedzot atkāpās, jo uguns apsvilināja matus viņai uz pieres.

- Jēziņ, Šērlija! - Bella iesaucās. - Ko tu tur ielēji?

- Puspudeli terpentīna!

Viņas atkal sāka smieties, bet Linda pacēla roku, jo blakus boksā ierējās suns.

- Mūsu vadone ir klāt, - Bella noteica.

Linda bija vistuvāk durvīm un stāvēja kā sastingusi. - Nav augstpapēžu kurpju. Un Vilka arī nav, - viņa nočukstēja. Bella un Šērlija lūkojās apkārt, meklējot paslēptuvi, bet nokavēja. Durvis čīkstot atvērās, un ienāca vīrietis impregnētā Barbour mēteli un žokejcepurē, šērlija iespiedzās un pielēca kājās, Bella paķēra lauzni, un Linda uzsauca: - Velns un elle, kas tu esi?

- Man prieks, ka es varu izlikties par vīrieti, - Dollija paziņoja un noņēma cepuri, izskatīdamās ļoti apmierināta ar sevi. - Piedodiet, ka nesazinājos ar jums. Pie manas mājas vēl joprojām stāv policijas automašina. Viņi mani novēro visu diennakti. Uzvāri ūdeni, Linda, man slāpst. Es lēcu pāri pagalmu žogiem, un Harija kurpēs to paveikt nebija viegli. Apavi ir ļoti smagi.

Visas trīs sievietes satriektas lūkojās uz Dolliju, kamēr viņa noņēma mugursomu un izlaida no tās Vilku. Suns nekavējoties pieskrēja pie nupat nokrāsotā furgona un laida strūklu uz riepas. - Nē! - trīs sievietes vienlaikus iesaucās un sāka skaļi smieties.

Dollija nepievērsa viņām uzmanību. "Droši vien viņas ir ļoti nogurušas." Dollija novilka mēteli, aizdedzināja cigareti un citu pēc cita izņēma no kabatām bloknotus. Linda devās uzvārīt kafiju, Bella meklēja motorzāģi, bet Šērlija vēroja, kā izdeg viņas nelielais ugunskurs.

Klusumu pārtrauca motorzāģis - Bella to iedarbināja un pacēla gaisā. Instruments bija smags.

- Lieliski, Bella, - Dollija atzinīgi noteica. - Kad uzklupsi inkasentiem, vicinot kaut ko tādu, viņi pavisam noteikti atbrīvos tev ceļu. Neviens nezinās, ka neesi vīrietis. Šērlija, kombinezoni izskatās ļoti labi. Linda, esi lieliski pastrādājusi ar furgonu.

Visas trīs pasmaidīja kā bērni, kurus māte paslavējusi. Neviena pat nesaprata, kāpēc radies šāds lepnums, tomēr sajūta bija lieliska.

Motorzāģa trokšņa dēļ viņas nesadzirdēja klauvējienus pie durvīm, bet Vilks sāka spalgi riet, un pēc brīža piebalsoja arī vācu aitusuns kaimiņos. Bella izslēdza motorzāģi, un Dollija pamāja sievietēm, liekot klusēt. Linda pievirzījās tuvāk paslēptuvei grīdā, lai paņemtu bisi, bet Bella viņu atturēja.

- Linda, Dieva dēj, nezaudē mieru, - Dollija nočukstēja. - Par ko tu sevi uzskati? Par Robiņu Hudu?

- Es katru dienu un nakti spēļu zālē sastopos ar šāvējiem, tāpēc zinu, ko daru, - Linda čukstus atcirta.

- Jā, bet tur tiek šauts ar lodītēm spēļu automātos, nevis ar skrotīm, sasodīts.

- Apklustiet! - Šērlija nošņāca, kad atkal atskanēja klauvējieni.

Dollija jau virzījās uz durvju pusi, un Vilks viņai sekoja, gatavs aizstāvēt saimnieci. Viņa izslēdza gaismas, gausi pavēra durvis sprīdi plata spraugā un palūkojas pa to. Meitenes stāvēja uz piebūves sliekšņa un klausījās.

- Mani sauc Bills Grānts, - viesis paziņoja. - Es esmu Harija Rolinsa draugs. Man ir bokss nedaudz tālāk. Jūs esat Ro-linsas kundze, vai ne?

- Ko jūs vēlaties? - Dollija jautāja, neapstiprinot pieņēmumu. - Es esmu ļoti aizņemta.

- Vai drīkstu ienākt? - Bills jautāja.

- Nē, - Dollija atcirta. - Es nedrīkstu atvērt durvis, citādi mans suns izskries ārā.

- Nekas, - Bills noteica. - Mani tikai interesēja... Tā kā Harijs... Man ļoti žēl, ka viņš ir miris, bet es gribēju jautāt, vai jūs šo boksu pārdosiet vai izīrēsiet. Ja jums kaut kas tāds ir padomā, es priecātos par pirmpirkuma tiesībām.

Dollija sarauca degunu. - Pateicos par līdzjūtības apliecinājumu, - viņa salti noteica. - Pabīdiet savu numuru zem durvīm, un es jums piezvanīšu, kad būšu paguvusi visu apsvērt. - Viņa aiztaisīja un cieši aizslēdza durvis. Nesteidzīgi soļojot pie pārējām sievietēm, Dollija rauca pieri un ievilka dūmus no savas mūžīgās cigaretes. Tos izpūtusi, viņa jautāja: - Vai kāda no jums ir dzirdējusi par Billu Grāntu?

Viņas saskatījās un paraustīja plecus, sekojot Dollijai uz iekšējo svētnīcu, kur viņa paņēma bloknotu un nodzēsa cigareti. - Iespējams, ir radušies sarežģījumi, - viņa noteica. - Šis cilvēks uzdevās par Harija draugu, kuram esot bokss tepat blakus. Viņš esot redzējis mani ienākam un gribējis zināt, vai viss ir labi.

- Kāpēc tas rada sarežģījumus? - Bella jautāja.

- Harijs nevienam neteica, ka šī vieta pieder viņam. Nevienam. Viņš to noīrēja uz sveša vārda.

Sievietes brīdi klusēja, aptverot, ko tas nozīmē.

- Ja nu viņu atsūtījuši Fišeri? - šērlija spalgi jautāja. - Varbūt mums ir daudz lielākas nepatikšanas!

Linda centās viņu nomierināt. - Tonijs Fišers nemūžam nesūtītu kādu citu mūs iebiedēt. Viņam patīk darboties pašam ar savām rokām.

- Ja nu viņš domāja, ka sastaps Hariju? Vai tas tev ienāca prāta? Harijs spētu iebiedēt Toniju, vai ne, Dollija?

- Pagaidiet mirkli, - iejaucās Bella, pūloties saprast, kas notiek. - Kāpēc lai Tonijs Fišers domātu, ka Harijs... runa ir par tavu Hariju, vai ne, Dollija? Kāpēc lai Tonijs Fišers domātu, ka viņš ir dzīvs?

Šērlija un Linda palūkojās uz Dolliju.

- Es pateicu Bokserim, ka Harijs laupīšanā izdzīvoja. Zināju, ka viņš to pateiks Fišeriem. Es gribēju, lai viņi liek mūs mierā, - Dollija rāmi paskaidroja.

- Laikam jau iecere izrādījās neveiksmīga, ja Tonijs atsūtīja šo vīru, - Bella dobjā, skaidrā balsī paziņoja. Viņa nenovērsa skatienu no Dollijas, kura intensīvi apdomaja visas versijas. - Kā tev šķiet, kurš viņu sūtīja?

Dollija aizdedzināja cigareti. - Nezinu. Varbūt tas bija ceturtais dalībnieks, bet es esmu gandrīz pārliecināta, ka grāmatās viņš nav pieminēts. Rīt atkal aiziešu uz banku un pārbaudīšu vēlreiz. Paņemšu ari skaidru naudu jums. - Kamēr Dollija pētīja bloknotus, pārējās saskatījās. Linda pamāja Bellai, it kā mudinot pajautāt, vai plāns tiešām tiks īstenots, bet Bella klusēja. Tā kā bija gaidāma nauda, viņa negribēja riskēt; jau sen nebija izdevies tik viegli nopelnīt naudu. Dollija pāršķīra lapu.

- Šērlija, tev jāsameklē lieli vates rituļi, kaut kas līdzīgs slimnīcas materiāliem, lai mēs varētu izpopēt kombinezonus.

Šērlija bija tā nogurusi, ka nespēja apvaldīt vēlmi pažēloties. - Kāpēc man vienmēr jāiepērkas?

- Tāpēc, ka tev tas padodas, mīļā, - Dollija nekavējoties atbildēja. - Mums jāpiepilda mugursomas ar smagumu. Linda, tas būs uzdevums tev!

Bella pacēla vienu no ķieģeļiem, kas bija sakrauti boksā.

- Mums vajadzētu parūpēties par sportisko formu, - viņa ierosināja.

Linda steidzās izmantot iespēju. - Mēs varētu atgriezties tajā "Patvērumā" un tur pacilāt īstus svarus. - Viņa gribēja sevi palutināt pēc visa smagā darba, un doma par saunu patika. Kopš viņai atkal regulāri bija sekss, Linda jutās daudz drosmīgāka.

Dollija sarauca pieri. - Nav runa par muļķošanos ar mazām hantelītēm, Linda. Mums būs smags ekipējums, un mums jāspēj uzcelt mugursomas uz pleciem un ātri skriet uz bēgšanai paredzēto automašīnu.

šērlija pētīja vīrieša apģērbu, kas Dollijai bija mugurā.

- Vai mēs visas valkāsim zābakus, nevis manis sagādātās sporta kurpes? - viņa bažīgi painteresējās.

- Nē, sporta kurpes derēs, - Dollija atbildēja.

- Man nav iebildumu. - Šērlija nokremšļojās, pirms uzdrošinājās turpināt. - Ja mēs tomēr valkāsim zābakus, varbūt sporta kurpes es drīkstu paturēt sev? Tās piestāv jaunajam bikškostīmam, ko es nopirku. Tam, ko mēs neizmantosim laupīšanā.

- Jā, tiešām! - Linda dedzīgi piebalsoja.

Dollija tik tikko spēja noticēt dzirdētajam. - Vai varam atgriezties pie ķieģeļiem? - viņa dzēlīgi piedāvāja.

- Piedod, Dollija, - Linda noteica, glaimīgi smaidot. Viņa vēl joprojām cerēja atgriezties spa salonā. - Cik daudz ķieģeļu jāsaliek katrā mugursomā?

- Dieva dēļ, tik daudz, cik varētu svērt miljons, sadalīts trīs daļās! - Dolliju pārņēma sašutums. - Lūdzu, apklustiet un sakoncentrējiet uzmanību! Mums būs tikai viena iespēja paveikt šo laupīšanu, un viss jāizmēģina tik bieži, līdz kļūs mums par otro dabu.

Viņa sameklēja karti, kurā bija attēlotas raktuves Londonas nomalē, un noklāja to uz skruvgalda. - Harijs piezīmēs raksta, ka izmantojis vecās raktuves treniņiem. Tās ir tālu un vairs netiek lietotas, tāpēc viņiem bija ideāli piemērotas.

Šērlijai acīs sariesās asaras, viņa piespieda plaukstu pie mutes un sāka raudāt. Linda viņu apskāva.

- Piedodiet. Nieki vien. Turpini, Dollija, - šērlija šņukstot lūdza.

- Nē, ja kaut kas nav labi, pastāsti mums, - Dollija uzstāja.

- Noliktā diena tuvojas, un mums jābūt tik stiprām, cik vien iespējams. Kas tevi nomāc?

- Es tikai kaut ko atcerējos. Nedēļu pirms... Terijs atgriezās mājās, un viņa bikses un kurpes bija klātas ar baltiem putekļiem. Vai domājat, ka viņš bija tur? Trenējās kopā ar Džo un Hariju?

Linda un Dollija saskatījās. Protams, Terijs bija savācis putekļus raktuvēs. Harijs nekad nepievazāja māju pilnu ar putekļiem, bet viņš bija daudz piesardzīgāks nekā Terijs. Linda noslaucīja Šērlijas asaras ar mutautiņu. - Mans Džo nekad neatnesa mājās baltus putekļus, bet es varu saderēt, ka viņa blondās maitas gulta bija pilna ar tiem. - Lindas balsī neskanēja dusmas; viņa runāja flegmatiski. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka Džo nekad nedodas tieši mājās uz viņas gultu, un bija pienācis laiks to pateikt skaļi. Sajūta bija laba.

- Es atradīšu citu vietu... - Dollija saudzīgi ieminējās.

- Nē, viss būs kārtībā. Tas bija muļķīgi.

- Mēs izmantosim citu vietu, Šērlija. - Dollija jau bija pieņēmusi lēmumu. - Šis ir mūsu darbs, un mums būs sava treniņu teritorija. - Viņa savāca mantas. - Rītdien atpūtieties. Mēs tiksimies deviņos no nta parīt un izmēģināsim laupīšanu posmu pēc posma, lidz viss būs pareizi. Es jums piezvanīšu no drošā tālruņa klosterī. - Sievietes vēroja, kā Dollija saliek visu somā, un Vilks tikmēr ošņāja viņas zābakus, acīmredzami samulsis, jo tajos sajaucas divi aromāti. - Dollija palūkojās uz savām meitenēm un juta kaklu aizžņaudzamies. Viņa neizsakāmi priecājās, ka ir kopā ar šīm sievietēm, kuras citu citu lieliski atbalstīja un pieskatīja. Jā, viņas ķīvējās, tomēr iemesls bija rūpes, nevis naids. Viņa atvēra muti, lai to pateiktu, tomēr iekoda mēlē. - Neaizmirsti ķieģeļus un mugursomas, Linda! Es atnesīšu visu pārējo. - Un Dollija devās prom.

Šērlija nošņaukājās un devās pārbaudīt, vai uguns grozā ir apdzisuši. Ielūkojusies tajā, viņa redzēja tikai pelnus, nevis etiķetes. Viņa nopriecājās, ka ir kaut ko izdarījusi pareizi, un ieminējās: - Dollija rīkojās laipni, mainot vietu, vai ne?

- Jā, tas bija laipni, - Bella piekrita. - Būtu vēl laipnāk, ja viņa vismaz vienu reizi paliktu un palīdzētu visu sakārtot. -Bella salasīja mugursomas, sakrāva kaudzē, lai Linda tās neaizmirstu, un ķērās pie tējas krūžu mazgāšanas.

Linda palika stāvam telpas vidū un lūkojās uz durvīm, ko Dollija aizvēra aiz sevis. - Es labprāt uzzinātu, kas ir tajās kantorgrāmatās.

- Es gan ne, - Šērlija attrauca. - Nevēlos zināt neko tādu, kas man nav jāzina.

- Kā tu vari zināt, kas tev jāzina? Ja nu grāmatās nav ne vārda, bet Dollija ir sajukusi prātā? Tas tev būtu jāzina, vai ne?

-Jau atkal! - Šērlija nopūtās un paņēma rokassomu.

- Man jāiet. Pēc divdesmit minūtēm rādīs jauno "Dalasas" sēriju.

Linda un Bella vēroja Šērliju aizejam. Abām vēlāk bija jādodas uz darbu, tāpēc nebija jēgas vispirms iet mājās.

Atkal vārot tēju un lejot to nupat izmazgātajās krūzēs, Linda turpināja sūdzēties. Bella viņai to neliedza, jo zināja, ka Lindai nepieciešams runāt par savām jūtām, kaut gan tādēļ viņa bija grūti paciešama. - Viņa pret mums izturas kā pret vergiem! - Linda žēlojās. - Rolinsa uzvārds nepiešķir viņai tiesības mūs visu laiku izrīkot. Ja esam komanda, tad - Noliktā diena tuvojas, un mums jābūt tik stiprām, cik vien iespējams. Kas tevi nomāc?

- Es tikai kaut ko atcerējos. Nedēļu pirms... Terijs atgriezās mājās, un viņa bikses un kurpes bija klātas ar baltiem putekļiem. Vai domājat, ka viņš bija tur? Trenējās kopā ar Džo un Hariju?

Linda un Dollija saskatījās. Protams, Terijs bija savācis putekļus raktuvēs. Harijs nekad nepievazāja māju pilnu ar putekļiem, bet viņš bija daudz piesardzīgāks nekā Terijs. Linda noslaucīja Šērlijas asaras ar mutautiņu. - Mans Džo nekad neatnesa mājās baltus putekļus, bet es varu saderēt, ka viņa blondās maitas gulta bija pilna ar tiem. - Lindas balsī neskanēja dusmas; viņa runāja flegmatiski. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka Džo nekad nedodas tieši mājās uz viņas gultu, un bija pienācis laiks to pateikt skaļi. Sajūta bija laba.

- Es atradīšu citu vietu... - Dollija saudzīgi ieminējās.

- Nē, viss būs kārtībā. Tas bija muļķīgi.

- Mēs izmantosim citu vietu, Šērlija. - Dollija jau bija pieņēmusi lēmumu. - Šis ir mūsu darbs, un mums bus sava treniņu teritorija. - Viņa savāca mantas. - Rītdien atpūtieties. Mēs tiksimies deviņos no rīta parīt un izmēģināsim laupīšanu posmu pēc posma, līdz viss būs pareizi. Es jums piezvanīšu no drošā tālruņa klosterī. - Sievietes vēroja, kā Dollija saliek visu somā, un Vilks tikmēr ošņāja viņas zābakus, acīmredzami samulsis, jo tajos sajaucās divi aromāti. - Dollija palūkojās uz savām meitenēm un juta kaklu aizžņaudzamies. Viņa neizsakāmi priecājās, ka ir kopā ar šīm sievietēm, kuras citu citu lieliski atbalstīja un pieskatīja. Jā, viņas ķīvējās, tomēr iemesls bija rūpes, nevis naids. Viņa atvēra muti, lai to pateiktu, tomēr iekoda mēlē. - Neaizmirsti ķieģeļus un mugursomas, Linda! Es atnesīšu visu pārējo. - Un Dollija devās prom.

Šērlija nošņaukājās un devās pārbaudīt, vai uguns groza ir apdzisuši. Ielūkojusies tajā, viņa redzēja tikai pelnus, nevis etiķetes. Viņa nopriecājās, ka ir kaut ko izdarījusi pareizi, un ieminējās: - Dollija rīkojās laipni, mainot vietu, vai ne?

- Jā, tas bija laipni, - Bella piekrita. - Būtu vēl laipnāk, ja viņa vismaz vienu reizi paliktu un palīdzētu visu sakārtot. -Bella salasīja mugursomas, sakrāva kaudzē, lai Linda tās neaizmirstu, un ķērās pie tējas krūžu mazgāšanas.

Linda palika stāvam telpas vidū un lūkojās uz durvīm, ko Dollija aizvēra aiz sevis. - Es labprāt uzzinātu, kas ir tajās kantorgrāmatās.

- Es gan ne, - šērlija attrauca. - Nevēlos zināt neko tādu, kas man nav jāzina.

- Kā tu vari zināt, kas tev jāzina? Ja nu grāmatās nav ne vārda, bet Dollija ir sajukusi prātā? Tas tev būtu jāzina, vai ne?

- Jau atkal! - Šērlija nopūtās un paņēma rokassomu.

- Man jāiet. Pēc divdesmit minūtēm rādīs jauno "Dalasas" sēriju.

Linda un Bella vēroja Šerliju aizejam. Abām vēlāk bija jādodas uz darbu, tāpēc nebija jēgas vispirms iet mājās.

Atkal vārot tēju un lejot to nupat izmazgātajās krūzēs, Linda turpināja sūdzēties. Bella viņai to neliedza, jo zināja, ka Lindai nepieciešams runāt par savām jūtām, kaut gan tādēļ viņa bija grūti paciešama. - Viņa pret mums izturas kā pret vergiem! - Linda žēlojās. - Rolinsa uzvārds nepiešķir viņai tiesības mūs visu laiku izrīkot. Ja esam komanda, tad esam komanda! Es nejūtos kā daļa no komandas, ja tikai mums visu laiku jāskraida apkārt. - Linda pasniedza Bellai karstu tējas krūzi. - Vai tev tā nešķiet?

Bella apkļāva krūzi ar plaukstām, lai sasildītos. - Mēs neesam komanda, Linda. Viņa ir priekšniece, un tas ari viss. Es nevaru apmaksāt Sērlijas hipotēku vai nopirkt tev automašīnu, vai ielikt sev kabatā pietiekami daudz naudas, lai vēl mēnesi vai divus varētu paturēt drēbes mugurā. Vai tu to vari? - Linda klusēja, un Bella turpināja: - Es negribu redzēt, kas ir tajās grāmatās, ja plāns ir īsts un kaut kas notiks, es visu noliegšu. Jo mazāk es zinu, jo labāk.

Linda pasmaidīja; viņai patika Bellas atklātība un skaidrais skatījums. Viņa paņēma savu tējas krūzi un sāka kraut ķieģeļus blakus mugursomām.

Tikmēr Bella palika stāvam pie virtuves galda. Viņai kaut kas nepatika Dollijas uzvedībā, bet viņa nespēja saprast, kas tas ir. Vajadzēja vien cerēt, ka šī sieviete neko neslēpj no pārējām, jo Bella patiešām vēlējās paveikt šo darbu. Viņa nolēma visu darīt pēc izstrādātā plāna, bet turpmāk uzmanīgi

vērot Dolliju Rolinsu.

*

Ieradusies spēļu automātu zālē, Linda jutās nogurusi, bet tieši pirms iešanas iekšā pamanīja Karlosu.

- Kurp tu dodies tik skaists? - viņa uzsauca.

Karloss apstājās un atplauka platā smaidā. Linda pieskrēja klāt un viņu noskūpstīja.

- Man jātiekas ar vīru, kuram pieder automašīnu noma. Varbūt viņš gribēs, lai apkalpoju visu viņa autoparku. Dabūšu daudz naudas, ja pierunāšu viņu piekrist.

г

Piepeši Karloss palūkojas Lindai aiz muguras uz spēļu zaļi. Pirmajā mirklī Lindu pārņēma kauns; viņa izskatījās drausmīgi, jo bija pavadījusi dienu tehniskās apkopes boksā. Karloss devās uz nozīmīgām darījumu pārrunām, bet viņa visu vakaru centīsies nepieļaut, lai veci izvirtuļi apgrābstītu bērnus pie spēļu automātiem. "Pie velna!" viņa nodomāja. "Es esmu tāda, kāda esmu." Un viņa noskūpstīja Karlosu visu acu priekšā.

Brīdi viņu nopētījusi, Linda plati pasmaidīja. Viņai bija grūti noticēt, ka šis vīrietis patiesi pieder viņai. Džo bija ļoti izskatīgs, tomēr paraupjš. Lindai patika raupjums, bet Karloss bija citāds. Viņam piemita viss - elegance, spēks, glīti vaibsti un arī nedaudz raupjuma.

- Tu kavē! - Čārlijs uzkliedza Lindai. - Es vēl neesmu bijis pārtraukumā.

Lindas smaids nekavējoties nozuda. - Pārtraukumā tu tikai stāvi uz ielas un pēti garāmejošo sieviešu pēcpuses. Tās visas būs tepat ari pēc desmit minūtēm, Čārlij, tāpēc liecies mierā.

Čārlijs sadrūmis palūkojās uz Karlosu. "Laikam tāpēc Linda ir tik priecīga," viņš nosprieda. "Šis laikam ir tas puisis, ar kuru viņa guļ." Čārlijs vēroja, kā abi norunā tikšanos nākamajā dienā; Linda noskūpstīja vīrieti uz atvadām, nekautri viņu noglāstot. Čārlijs jau gadiem ilgi centās savaldzināt Lindu, bet nekas neizdevās. Un Karloss ar kuplajiem, sprogainajiem matiem un gaišo uzvalku izskatījās pēc švīta. Čārlijs paspraucās Lindai garām un izgāja uz ielas, tāpēc viņai atlika vien iet iekšā un pārņemt kasi.

Pretējā ielas pusē Bokseris Deiviss ēda zivi ar kartupe-

ļiem. šajā Soho nostūri pēc tumsas iestāšanās kūsāja dzīvība; visur bija pieejamas ēdiena tirgotavas, klubi, krogi un spēļu zāles. Fišeru klubs bija iecienītākais, tomēr netrūka arī zemāk novērtētu iestāžu; visi varēja atrast sev kaut ko piemērotu. Cilvēku plusmu ielās veidoja eklektisks sajaukums -uzsvērti elegantie Karlosi, nošņurkušie, bezcerīgie Čārliji un vienkārši pakalpiņi, līdzīgi Bokserim. Uzņēmēji tikās ar naktstauriņiem, noziedznieki slēdza darījumus, vecpuiši un vecmeitas savās ballītēs piedzērās, cilvēki vecumā no astoņpadsmit līdz astoņdesmit kopā pavadīja laiku. Visiem bija sava vieta.

Bokseris bija redzējis Karlosu un Lindu skūpstāmies un vēl joprojām blenza, muti pavēris, kad Čārlijs pagāja viņam garām ēdiena meklējumos. - Sveiks, Čārlij! - Bokseris uzsauca. - Vai tu runāji ar Džo Pirelli sievu? Es pazinu viņas veco.

Čārlijs pamāja un devās tālāk. Viņš nebija saticis Bokseri veselu mūžību, un viņam šis vīrs nepatika, tāpēc viņš negribēja runāties. Pēc Čārlija domām, Bokseris bija dzērājs, kurš vienmēr meklē kādu žēlastības dāvanu. Palūkojies atpakaļ, Čārlijs secināja, ka Bokseris ir ģērbies jauna uzvalkā un beidzot izskatās ciešami. "Varbūt viņš kaut ko sasniedzis." Čārlijs nosprieda, ka ir vērts izturēties cienīgāk. - Uz tikšanos, Bokseri... ja tev kaut ko vajadzēs, es strādāju spēļu zālē.

- Tieši tā. - Bokseris atplauka smaidā un pamāja Čārlija m ar roku. - Tieši tā.

Negaidīti Čārlijs izjuta greizsirdības dzēlienu un sadusmojās. "Ja apskaud Bokseri Deivisu, ir laiks nošauties," viņš nodomāja. Iestājies rindā pie kartupeļu stenda, Čārlijs pa-

rakņājās kabatā un secināja, ka var atļauties tikai mazo porciju un zivs plācenīti. "Ak Dievs, kā es alkstu izkļūt no šis mēslu bedres!" Laiks bija vēsāks, tāpēc kāja sāpēja un viņš kliboja arvien manāmāk, jau bērnībā Čārlijs bija vājš; pēc tam viņu vienīgo visā skolā skāra poliomielīts, un kopš tā laika viņa kāja bija slima. Cieši sažņaudzis monētas miklajā plaukstā, viņš iebāza otru roku kabatā un saudzīgi satvēra sēkliniekus. Glāsts dāvāja mierinājumu, un viņš smaidīdams vēroja garām slidošos dibenus.

14. NODAĻA

Rezniks sparīgi soļoja pa iecirkņa gaiteni, alkdams kādam uzklupt, bet neviens netrāpījās pa sitienam. Viņš gribēja izlīgt mieru ar Sondersu pirms sarunas ar Zaļzobi, bet iecirknī nebija gandrīz neviena cita, izņemot krāsotājus un interjera dizainerus, kuri klīda pa gaiteņiem un tikai traucēja. Visapkārt valdīja juceklis. Priekšnieki lika Reznikam pārcelties uz daudz mazāku kabinetu, kamēr viņa telpas tika pārkrāsotas, un iepriekš pat neapspriedās ar viņu. Rezniks bija redzējis planus un zināja, ka viņam tiks piešķirts nodalījums ar stikla sienām. Doma, ka cilvēki redzēs viņu soļojam turpu šurpu, smēķējam un strādājam, viņu saniknoja. Rezniks bija noslēgts cilvēks un uzticējās ļoti nedaudziem, tāpēc viņa asinis vārījās, kad viņš apcerēja savu sēdēšanu akvārijā visu acu priekšā.

- Elisa! - Rezniks ieaurojās. - Eli...

Atsaucīgā sieviete pabāza galvu pa durvīm. Viņa rokās turēja kasti, kurā bija glīti sakārtotas visas mapes no Rezni-ka galda. Pašā augšā bija sviestmaize no ēdienu automāta.

- Tavs dokumentu skapis ir aizslēgts un novietots manā kabinetā. Atslēga ir pie manis. Šīs mapes būs mana galda atvilktnē, līdz tavu galdu aiznesīs, un Sonderss devās mājās, jo viņam sāp galva krāsas izgarojumu dēļ. Materiālu izskatīšanu viņš turpinās rīt, tāpēc tev jābut pieejamam. Tie ir viņa vārdi, ne manējie. - Elisa ar galvas mājienu norādīja uz sviestmaizi. - Siers un šķiņķis. Pieņemu, ka neesi ēdis.

- Pateicos, Elisa. - Rezniks paņēma sviestmaizi un devās uz tikšanos ar Zaļzobi.

- Kā pagāja tava diena? - Elisa viņam uzsauca.

- Maizes ražotnē mēs noskaidrojām, kurš palīdzēja Ro-linsam, bet es nevaru to vīru iztaujāt, jo viņš nomira.

Elisa nevarēja pateikt neko tādu, kas uzlabotu Reznika noskaņojumu, tomēr viņam bieži vien bija vajadzīgs tikai morāls atbalsts. - Cerams, Zaļzobis varēs pavēstīt kaut ko patīkamāku. Arlabunakti! - Viņa jauki pasmaidīja un aizsteidzās prom.

*

Jau pēc desmit minūtēm Rezniks sēdēja policijas automašīnas aizmugurē, uzlicis uz ceļiem atvērtu portfeli, un Fu-lers brauca uz Rīdžentparka pusi. Endrūss slepus pameta skatienu pār plecu uz Rezniku; vecā vīra sejas izteiksme bija spraigas intereses iemiesojums. Viņš strauji lasīja ziņojumus, meklējot jebko, kas norādītu ceļu pie Rolinsa kantorgrāma-tām. Atskaites par Dollijas Rolinsas novērošanu bija īpaši interesantas, jo tajās nemitīgi atkārtojās viens un tas pats - frizieris, spa, banka, frizieris, klosteris, banka, frizieris...

- Endrūs, pajautā novērotājiem, kur šobrīd ir Dollija Rolinsa.

- Mājā. Viņi ar mums sazinājās, kamēr bijāt iecirknī.

- Vai redzi, cik bieži viņa bijusi pie friziera? Nē? Un uz banku? Cik reizes viņa no tevis aizbēga, Fuler? Endrūs? -Abi klusēja. Endrūss vismaz izskatījās nokaunējies; Fulera sejā bija redzama tikai garlaikotība. - Endrūs, kā tev šķiet, viņa mūs tikai kaitina vai ari kaut ko perina?

- Man nav ne jausmas.

- Protams, mīkstais... - Rezniks bija pārāk noguris, lai turpinātu lamāt Endrūsu. - Ir vēl kāds jautājums, uz kuru tu nezināsi atbildi... Viņa ļoti prasmīgi izvairās no policijas, vai arī jūs visi izsekošanā esat neprašas? Laikam jau to nekad neuzzināsim, vai ne?

Rezniks aizdedzināja cigareti un dziļi ievilka dūmus plaušās. Fulers saviebās un gribēja atvērt logu, jo tika piekūpināts automašīnas salons. - Nevajag! - Rezniks skarbi uzsauca. - Aizmugurē ir auksts.

Nošvīkstēja bremzes, un automašīna strauji apstājās. Rez-nika papīri nokrita uz grīdas, un viņš bargi uzlūkoja Fuleru.

- Rīdžentparks, kungs, kā jau pieprasījāt, - Fulers noteica. Viņš lieliski prata nokaitināt priekšnieku.

Inspektors savāca dokumentus, salika portfelī un atvēra durvis. Viņš vēl reizi uzlūkoja savus tā saucamos labākos virus; Fulers skatījās tieši uz priekšu, dumji smaidot, bet Endrūss žāvājās. "Divi sasodīti āksti," viņš nodomāja un aizcirta durvis. "Varbūt sarunā ar Zaļzobi paveiksies. Man ir nepieciešamas kādas labas ziņas."

Iegājis parkā, Rezniks apsēdās uz sola un sāka mieloties ar sviestmaizi, kas todien bija pirmā ēdienreize. Viņš aizgrābts vēroja to, kā šūpojas koku zari; viņš bija neizsakāmi noguris. Nebija šaubu, ka Zaļzobis vērojis viņu ierodamies un iznāks no paslēptuves, tiklīdz būs gatavs.

Tiklīdz Fulers un Endrūss vairs nebija manāms, Zaļzobis pielavījās klāt Reznikam tikpat neuzkrītoši kā apmetnī ietinies ļaundaris no televīzijas pārraidēm. Viņš lūkojās uz sviestmaizi kā izsalcis suns. Rezniks pasniedza viņam atlikumu un gaidīja, kamēr Zaļzobis pabeidza ēšanu. Tikai tad viņš pajautāja: - Kādas svarīgas vēstis tev ir?

- Visapkārt kā slikta slimība izplatās baumas, - Zaļzobis noburkšķēja, nobārstot Reznika mēteli ar drupačām. Viņš pavirzījās nostāk un aizdedzināja cigareti. - Baumas par Hariju Rolinsu.

- Jā, cerams gan. - Rezniks notrauca no mēteļa mitrus siera un maizes gabaliņus.

- Ja kāds atrastu viņa kantorgrāmatas, tās būtu kā Ala-dina lampa, sasodīts! Vai saprotat, ko es gribu teikt?

- Pie kā ir grāmatas?

- Pie viņa. Pie Harija Rolinsa.

Rezniks nosodoši paklakšķināja ar mēli. - Vai es mēroju tik tālu ceļu, lai uzklausītu tik vecas blēņas?

- Nē, tas ir nopietni, - Zaļzobis iebilda.

- Nolādēts, kā tu vispār ieguvi tādu informāciju? - Rezniks saniknots jautāja. - Tu neesi Harija Rolinsa līmenī, draugs! Pat ja šīs ziņas būtu patiesas, tāda informācija pie tevis nenokļūst!

- Bokseris Deiviss svaidās ar desmitniekiem un nemitējas pļāpāt. Viņam mugurā ir Harija drēbēs.

Rezniks samiedza acis. "Bokseris Deiviss patiesi ir Zalzob-ja līmenī. Iespējams, viņš tiešām kaut ko ir dzirdējis.”

- Bokseris daudzus gadus strādāja pie Harija un patlaban visiem stāsta, ka dara to atkal. - Rezniks nometa cigareti zālē un piecēlās, lai ietu prom. - Pagaidi! - Zaļzobis iesaucās un satvēra viņu aiz rokas.

- Es nemaksāju par baumām. - Rezniks spēji izrāvās. - Neaiztiec manu mēteli. Paskaties, tu mani notraipīji ar sieru! Tev vajadzētu maksāt man par ķīmisko tīrīšanu.

Zaļzobis nošņaukājās un izurbināja maizes gabaliņu no zobiem. Rezniks pasniedza viņam piecas mārciņas un atgriezās pie automašīnas.

*

Trešo reizi braukdams apkārt parkam, Fulers palēnināja gaitu pie lielajiem vārtiem un pamanīja Rezniku atvieglojamies aiz koka.

- Paskaties! - Fulers riebuma pilnā balsi noteica. - Kā lai es saņemu paaugstinājumu, ja manas rekomendācijas atkarīgas no šī cilvēka?

Rezniks soļoja automašīnas virzienā, noslaukot rokas pret bikšu dibenu un tad aizdedzinot cigareti. Endrūss iesmējās.

- Tagad viņš novietos savu netīro pēcpusi uz taviem tīrajiem sēdekļiem un smēķēs tev sejā.

Tomēr Rezniks iesēdās automašīnā pavisam domīgs.

- Zaļzobis stāsta par Bokseri Deivisu, kas piepeši kļuvis ļoti naudīgs un apgalvo, ka strādā pie... - Viņš apklusa un vēlreiz apsvēra Zaļzobja vārdus. - Labi, nav jēgas. Tās noteikti ir muļķības.

- Kāpēc jūs apšaubāt informāciju? - Fulers jautāja. Viņš priecājās, ka ziņas ir nevērtīgas, tomēr gribēja noskaidrot, kādas tās ir, lai papildinātu Reznika kļūmju sarakstu.

Inspektors nopūtās. - Viņš apgalvo, ka strādājot pie Harija Rolinsa.

Endrūss paberzēja galvu. - Tiešām? Zaļzobis ir Rolinsa rokaspuisis?

Rezniks nicīgi iesmējās un izspļāva cigaretes nodeguli pa logu. - Ne jau Zaļzobis! Bokseris Deiviss, stulbeni! Viņš staigājot apkārt, uzcirties Harija dārgajā uzvalkā un apāvis viņa kurpes. Un viņam no kaut kurienes uzradusies nauda, ar ko svaidīties.

Turpinādams berzēt galvu, Endrūss savilka uzacis un pagriezās, lai uzlūkotu Rezniku. - Varbūt Bokseris strādā pie Dollijas? Viņš vairākas reizes tur viesojās.

- Cik muļķīga doma! - Rezniks atcirta.

Fulers sarauca pieri un paskatījās uz Endrūsu. - Nav iespējams, ka veca sieviete, kas visu laiku pavada frizētavā un pie mūķenēm, algo tādu vecu noziedznieku kā Bokseris Deiviss.

- Apklustiet taču! Fuler, brauc uz Soho. Pameklēsim Bokseri Deivisu. Ja viņš tur būs, tad aizturēsim.

- Ir jau gandrīz pusnakts! - Fulers iesaucās.

- Tātad izredzes viņu atrast ir lielas, vai ne? šie vecie noziedznieki neiet gulēt deviņos kā jūs, labie zēni.

Abi padotie saskatījās, un Fulers sāka braukt Soho virzienā.

*

Savā noplukušajā mājoklī Bokseris atgriezās, nesot līdzi zivs un kartupeļu porciju, un jau trešo reizi pārskaitīja naudu, kuru saņēma no Dollijas. Sakārtojot to glītās kaudzītēs uz gultas, viņš nespēja apvaldīt sajūsmu. "Dollija bija teiku-

si, ka Harijs vēl joprojām slēpjas un domā, ka arī man vajadzētu uz dažām nedēļām pamest pilsētu." Viņa iedeva Bokserim jauka viesu nama adresi laukos un solīja atnest vēl nedaudz naudas. "Kad pienāks īstais bridis, Harijs sazināsies ar mani viesu namā." Bokseris norija ēsmu kā nieku.

Paņēmis no naktsgaldiņa izbalējušu, neierāmētu fotoattēlu, viņš ilgi lūkojās uz sevi un dēlu. Puisēns sēdēja tēvam uz pleciem un māja kamerai. Bokseris paberzēja saplacināto degunu. "Puikam tagad laikam ir astoņi gadi." Viņš papurināja galvu, dusmodamies uz sevi, jo pat nevarēja atcerēties dēla vecumu, un prātoja, vai nevajadzētu sameklēt bijušo sievu Rūbiju, lai apraudzītu savu skaisto puisēnu. "Viņa priecātos, ka es neesmu atsācis dzert, un zēns varbūt pat apbrīnotu savu tēvu jaunajā uzvalkā un nospodrinātajās kurpēs."

Bokseris uzmanīgi atbalstīja fotogrāfiju pret naktslampu. Atšķirtība no dēla nomāca, bet citādi viņš bija patiesi priecīgs, papurināja galvu un pasmējās, iedomādamies par to, kā viņa senais draugs un priekšnieks Harijs Rolinss visus apmānījis. Viņš iemeta mutē aukstus, samirkušus kartupeļu salmiņus, bet tagad tie garšoja briesmīgi, tāpēc viņš tos izspļāva uz papīra, visu saburzīja un iemeta pārpilnajā atkritumu grozā. Tad viņš pārlaida skatienu apbružātajai, netīrajai istabai. - īsta mēslu bedre... - viņš noņurdēja, bet pēc brīža atplauka. "Tūlīt viss mainīsies uz labo pusi. Harijs Rolinss parūpēsies, lai man būtu normāls mājoklis, un labi samaksās.”

- Es virzos augšup, dēls, - Bokseris uzrunāja fotogrāfiju. - Un es labprāt ņemtu tevi līdzi. Cerams, tu ļausi man pamēģināt. - Iekārtojies padilušā atzveltnes krēslā, viņš aizvēra acis un domāja par Hariju. Viņš to redzēja skaidri un gaiši, it kā Harijs atrastos tepat un stāvētu viņam pretī.

Bokseris un Harijs Rolinss pirmo reizi satikās pie Jork-holas boksa ringa Betnalgrīnas rajonā. Kad Bokseris jau grasījās pacelt virves un iekāpt ringā, kāds pavilka viņa apģērba malu. Pametis skatienu atpakaļ, viņš ieraudzīja jaunu vīrieti, kuram mutē bija cigārs.

- Mani sauc Harijs Rolinss, - viņš paziņoja. - Un es esmu licis uz tevi tūkstoti, draugs. Notriec viņu zemē, un es tev piešķiršu divus simtus.

Cīņa beidzās trešajā raundā, un Harijs turēja doto vārdu. Bokseris nosprieda, ka viņš ir godājams zaglis, un tieši tas likās patīkami - vienmēr bija zināms, kas un kā notiks.

Pie durvīm kāds skaļi pieklauvēja, izraujot Bokseri no gremdēšanās atmiņās, un viņš spēji atvēra acis. Bija dzirdama skaļa elsošana.

- Bokseri, ei, Bokseri! Vai esi mājās? Bokseri, atver durvis! Dzirdi?

Klauvētāja bija Frena, tonnu smagā saimniece - milzīgā, spilgti uzkrāsotā Frānsisa Velenda ar slikto elpu. Bokseris neskaidri atminējās viņas uzmākšanos, kad viņš bijis piedzēries, un diemžēl varēja secināt, ka abi ir pārgulējuši. Viņš priecājās, ka seksu neatceras, toties bija saglabājušās atmiņas par pamošanos gultā Frenai blakus. Viņš zināja, ka Frena grib to atkārtot, bet bija apņēmies tālāku sakaru nepieļaut.

Rokturis nograbēja. - Bokseri! Es zinu, ka tu tur esi. Tev ir ciemiņš. Atver durvis!

Pavisam negribīgi Bokseris piecēlās kājās un atslēdza dur-

vis. Ciemiņš bija paslēpies aiz Frenas milzīgā auguma, tāpēc bija ieraugāms tikai mirkli, kad spēra soli uz priekšu. Bokseris atplauka.

- Edijs Rolinss, man senais draugs! Nāc iekšā! - Bokseris ierāva Ediju istabas vidū un aizcirta durvis Frenai deguna priekšā, plati smaidot. Viņš vienmēr smaidīja, jo negribēja, lai Frena viņu padzen no dzīvokļa. Piegājis pie nelielā virtuves stūra, Bokseris ielēja ūdeni tējkannā. - Ļoti priecājos tevi redzēt, Edij. Diemžēl neko daudz es nevaru piedāvāt, bet tēja man ir vienmēr.

- Nē, nē, nē, - Edijs uzstāja, - mums ir jāaprunājas, kā pienākas. - Viņš izņēma no mēteļa kabatas viskija pudeli, spēcīgi nolika uz galda un pajautāja: - Vai tev ir glāzes?

Alkas pēc alkohola atgriezās sekundes simtdaļas laikā. Bokseris iepleta acis, bet saņēmās un pasmaidīja. - Es vairs nelietoju stipros dzērienus. Pagājuši jau mēneši. Tomēr es neiebilstu, ja tu iedzersi. - Bokseris iedeva Edijam apskram-bātu, notraipītu krūzi, un abi apsēdās pie mazā galdiņa līdzās logam.

- Izbeidz, Bokseri! Iedzer mazu glāzīti kopā ar mani. Iedzersim par Hariju.

Bokseris pasmaidīja un pacēla plaukstas. "Edijs noteikti zina, ka Harijs ir dzīvs un vesels un plāno atņemt Fišeriem savu teritoriju." - Nu labi, gan jau maza glāzīte nekaitēs, -viņš piekrita. Sajūsma, kas viņu pārņēma, bija vēl varenāka; vecā komanda pamazām apvienojās.

Nolicis uz galda otru krūzi, Bokseris gaidīja, kamēr Edijs vienlaikus lēja un runāja. Vispirms viņš žēlojās par sievu un bērniem, pēc tam par automašīnu kapsētu un visu laiku papildināja dzērienu Boksera krūzē. Ik reizi, kad viņš Bokserim ielēja divas devas, sev viņš atvēlēja vienu, un pēc pusstundas Bokseris jau bija diezgan jūtami iereibis.

Edijs pļāpāja tik daudz, ka Bokseris nepaguva iestarpināt ne pušplēstu vārdu. Viņš izmisīgi gribēja apvaicāties par Hariju, bet sprieda, ka Edijs pats par viņu ierunāsies. Kad Edijs atkal gribēja ieliet viskiju, Bokseris apklāja krūzi ar plaukstu.

- Es sen neesmu tik daudz dzēris, Edij. Viskijs saskrējis man galvā. Man jāpierimst.

- Tikai mieru, mans senais draugs, - Edijs labestīgi noteica. - Es tevi pieskatīšu. - Bokseris noņēma plaukstu no krūzes, un Edijs iztukšoja pudeli.

Tiklīdz Bokseris iemalkoja, sāka džinkstēt maksas telefons kāpņu telpā. Viņš to ignorēja. - Kāds zvana Frenai, - viņš noteica, paraustījis plecus. Tomēr zvanīšana nerimās. - Viņa ir veca sliņķe.

Drīz vien atskanēja Frenas spalgais kliedziens: - Bokseri! Tev zvana! - Pat Edijs saviebās.

Jau pavisam piedzēries, Bokseris aizgrīļojās līdz durvīm un pa ceļam apgāza krēslu. Frena elsodama stāvēja kāpņu laukumā. Bokseris pieķērās pie margām, lai atbalstītos, un nedroši virzījās lejup.

- Es jau domāju, ka esi kļuvis kurls, - Frena paziņoja un sniedza viņam klausuli. Bokseris cieši apskāva Frenu un ilgi, spēcīgi noskūpstīja. - Oho! - viņa iesaucās un sāka ķiķināt. - Kad tavs draugs būs aizgājis, nāc pie manis. Istabā ir džina pudele, - viņa pačukstēja Bokserim ausī. - Un gultu silda elektriskā sega...

Bokseris pamāja Frenai, kad viņa aizgāja, un dumji smaidīja. Vērojot viņas milzīgo dibenu, Bokseris ļāvās alkoholiķa iekārei. Kad uz acīm bija viskija brilles, Frena izskatījās pievilcīga.

- Kas runā? - Bokseris šļupstēja klausulē un pēc brīža iesaucās: - Dolla! Kā sviežas?

- Vai tu esi dzēris? - Dollija noprasīja. Viņa gribēja pajautāt Bokserim, vai viņš ir sakravājies un gatavs doties uz viesu namu.

- Tikai mazliet, bet neuztraucies, viss tiek kontrolēts. -Bokseris nožagojās. - Esmu gatavs. Klau, uzmini, ko es redzēju Soho! Tu smiesies. Redzēju Džo Pirelli atraitni kopā ar itālieti Karlosu! Viņai patīk tie puiši no kontinenta, vai ne? Bet uzmini, kas viņš ir, Dollija! На, viņš ir Āmija Fišera mīļākais un vienlaikus mehāniķis! - Bokseris smējās tik skaļi, ka nesadzirdēja atbildi.

- Kāds Karloss? - Dollija bargi pārvaicāja. Viņa dzirdēja tikai Boksera klepu un sprauslāšanu. - Paklau, kāds Karloss?

Bokseris turpināja, it ka neko nebūtu dzirdējis. - Skaisti, Dolla, vai ne? Mēs ar to mazo palaistuvi esam parūpējušies, lai Arnijs pazaudētu visu, un viņš to pat nenojauš! - Atkal skaļi iesmiedamies, Bokseris nosvieda klausuli uz grīdas. Kad viņš bija to pacēlis un nedroši piecēlies, Edijs jau stāvēja uz kāpnēm viņam aiz muguras. - Klau, Dollija, tu neuzminēsi, kurš pie manis atnāca... - Edijs strauji pastiepa cimdoto roku un partrauca sarunu. Bokseris sašūpojās un griežoties paklupa, bet Edijs viņu notvēra.

- Nāc nu, nav laika pļāpāt, - Edijs sacīja, plati smaidot. - Es aizvedīšu tevi līdz Vestendai. Uz sava rēķina.

Un Bokseris steidzās izmantot iespeju.

*

Rezniks un Fulers sēdēja automašīnā pie Boksera Deivi-sa pēdējās zināmās adreses, ko viņš nosauca pirms sešiem mēnešiem, kad viņu arestēja par nepieklājīgu uzvedību dzērumā. Endrūss nosteidzās lejā pa noplukušā dzīvojamā nama kāpnēm un iesēdās automašīnā.

- Viņa šeit nav, bet saimniece man nosauca adresi Led-brukgrovā, kur viņš varētu būt.

Fulers iedarbināja dzinēju, un Rezniks novilka cepuri pār acīm. - Bokseris Deiviss ir šīs saliekamās mīklas nozīmīga daļa. Pieminiet manus vārdus! Liela, neglīta, dumja daļa. Viņš mums pastāstīs visu, kas mums jāzina. - Rezniks smaidīdams pievēra acis un jau pēc brīža skaļi iekrācās.

*

"Sporta klubā" Bokseris jau bija pilns kā mārks un tik tikko spēja salikt kopā dažus vārdus teikumā. Viņš stāvēja pie letes kopā ar Ediju, un viņu aplenca ziņkārīgie, kas klausījās viņa detalizēto stāstījumu par pēdējo cīņu. Pie sienām bija pensionētu bokseru un reslingistu izbalējušie fotoattēli, un to vidū bija arī Bokseris. Klausītāji zināja, kas viņš ir, bet zināja arī to, ka viņa ziedu laiki sen pagājuši un tikko aprakstītā cīņa notikusi vismaz pirms divdesmit gadiem. Lai nu kā, taču viņi klausījās; daži pat uzgavilēja un mudināja viņu turpināt. Bokseris jutās kā zivs ūdenī un traucās pa atmiņu takām, vicinot rokas, boksējoties ar gaisu, pieliecoties un griežoties. Vienubrīd viņš apcirtās un pagrūda aizmugure stāvošo tā, ka viņam izlija dzēriens. Tad Bokseris sparīgi atvainojās, aplika roku mazajam vīriņam ap pleciem un uzspieda siekalainu skūpstu uz kailā galvvidus.

Vienīgais, kurš neklausījās Bokseri, bija Edijs. Viņš vēroja bāra ieejas durvis, līdz ieraudzīja gaidīto. Slēpjoties ēnās, uz brīdi parādījās neuzkrītoši ģērbies vīrietis džinsos un jakā. Nācējs pamāja Edijam. Kaut gan seja nebija redzama, Edijs zināja, kas viņš ir, tāpēc atbildēja ar tādu pašu mājienu, un darījums bija noslēgts.

Bokseris atkal apcirtās un atsitās pret leti. Paplāte ar netīrajām glāzēm nolidoja uz grīdas. Bārmenim pietika, un viņš pavēlēja Edijam aizvest Bokseri prom pa sētas puses izeju. Viņš negribēja, lai dzērājs grīļotos ārā pa parādes durvīm un apvemtu pakāpienus.

Edijs un mazais vīrs ar kailo galvvidu, vēl joprojām mirkdams alū, izveda Bokseri sānieliņā. No bāriem plūda skaļa rokmūzika, abpus durvīm bija sakrauti atkritumi un alus kastes, un vienā no tvertnēm rosīgi rakņājās vecs klaidonis.

Sajutis pirmo aukstā nakts gaisa vēsmu, Bokseris nokrita uz ceļiem. Edijs ieraudzīja, ka nodziest un atkal iedegas automašīnas priekšējie lukturi. Tagad tikai vajadzēja tikt vaļā no nevēlamā liecinieka.

- Iesim uz striptīzklubiem, labi? - Edijs sacīja, tēlodams, ka ir iereibis. - Vai gribi uz klubu, Bokseri? Es maksāju. Tu ari, draugs... - Viņš pievērsās plikgalvim un uzsita pa kabatām. - Velns, es atstāju maku uz letes. Esi tik labs, ieej iekšā un paņem manu maku, kamēr es piecelšu viņu.

Plikgalvis dedzīgi ierikšoja klubā, domādams, ka varēs par brīvu aplūkot jaunas, sportiskas sievietes un dzert alu.

Tiklīdz svešais vairs nebija redzams, Edijs steigšus aizgāja automašīnai pretējā virzienā. Bokseris grīļodamies piecēlās, pieķērās atkritumu tvertnei un ievaidējās: - Pagaidi mani, Edij, pagaidi!

No automašīnas puses atskanēja signāls. Bokseris pagriezās un palūkojās turp, mēģinot saskatīt, vai vadītājs viņam ir pazīstams. Piepeši lukturi tika ieslēgti pilnā apjomā, un Bokseris sašūpojies aizsedza acis ar plaukstu. Nākamajā mirklī lukturi apdzisa, dzinējs ierēcās un automašīna traucās viņam pretī, apgāžot tvertnes un atkritumus. Spilgtās gaismas apžilbināts, Bokseris neko neredzēja un tikai dzirdēja straujo transportlīdzekļa tuvošanos, bet alkohola ietekmētās smadzenes nespēja nosūtīt impulsu kājām. Automašīna ietriecās viņā un uzsvieda Bokseri augstu gaisā; viņš aizlidoja pāri automašīnai un ar būkšķi atsitās pret zemi. Viņam apkārt griezās papīra gabali, tukšas pudeles, lietū izmirkušas kastes un citi atkritumi, un viņš centās sakustēties, piecelties, aizbēgt drošībā.

Automašīna apstājās ielas otrā galā, nočīkstēja bremzes. Atpakaļskata spogulī vadītājs ieraudzīja, ka Bokseris pieslejas četrrāpus. - Izturīgs maitasgabals, - viņš noņurdēja, ieslēdza atpakaļgaitas pārnesumu un pārbrauca Bokserim pāri nevis vienu, bet divas reizes, vienlaikus atsitot buferi pret sienu. Automašīna lēni pameta notikuma vietu, un sabojātie aizmugurējie lukturi ik pa brīdim izslēdzās.

Bokseris salauzts un asiņains gulēja starp mēsliem un atkritumiem. Viņš elpoja asi un sekli, plaušām izmisīgi cenšoties ievilkt gaisu. Viņš redzēja ielas spožās gaismas pavisam netālu, bet viņu neviens neievēroja tumšajā sānielā. Milzīgais alkohola daudzums organismā daļēji glāba viņu no sāpēm, un viņš vēl paguva aizrāpot dažas pēdas pretī gaismai, pirms bezsamaņā sabruka atkritumu kaudzē. No ielas viņu varētu tik tikko saskatīt, bet katrs nospriestu, ka tur guļ kāds dzērājs.

Plikgalvis izgrīļojās no ēkas. - Tavs maks nav... - Tomēr sāniela bija tukša. - Te nu bija mana nakts, - viņš novaidējās un atgriezās klubā. - Cerams, abi dabūs gonoreju.

15. NODAĻA

Dollija mizoja kartupeļus klostera virtuvē. Parasti viņa pasniedza bērniem vakariņas, bet šoreiz bija nolēmusi ierasties ātrāk un palīdzēt gatavošanā. Viņai bija tik daudz enerģijas, ka no daļas vajadzēja atbrīvoties.

Septiņos no rīta, kad piebrauca pie klostera, Dollija apjauta, ka Bella droši vien tikai tagad beidz maiņu. "Meitene smagi strādā un droši vien saņem ļoti maz, tomēr es neesmu sastapusi daudz cilvēku, kas būtu tikpat izturīgi. Linda droši vien vēl gulšņā - viņa nekad neievēro manus padomus. Toties Šērlija..." Dollija pasmaidīja, "šērlija pamazām pieslejas manam domāšanas virzienam."

Palīdzējusi bērniem saklāt gultas, Dollija devās uz mazuļu istabu, lai pabarotu zīdaiņus. Istabā viņai aizrāvās elpa, jo viņas ziedotajā gultiņa dusēja zēns. Viņa zināja, ka bērnistabas mantas ir te, un priecājās, jo tās tika lietotas, tomēr šis mirklis bija nepatīkams. Mūķene pasniedza Dollijai silta piena pudelīti un klusējot aizgāja.

Dollija vilcinādamās piegāja pie dēla gultiņas un lūkojās uz zīdaini. Pie gultiņas bija piestiprināta zīmīte: "Bens."

- Sveiks, Ben, - Dollija nočukstēja, un zīdainis, to dzirdot, izstaipījās un atvēra acis. Abi neilgu brīdi pētīja viens otru, līdz nosprieda, ka varēs saprasties. Dollijas sirdi plosīja pretrunīgas izjūtas, bēdas, jo neviens negribēja Benu, un lepnums, jo viņa būtu lieliska māte. Kopš sava dēla zaudēšanas Dollija bija barojusi daudzus zīdaiņus klosterī, bet šī bija pirmā reize, kad viņa liecās pār Harija pirkto gultiņu un no tās izcēla nevainojamu, skaistu puisēnu. Viņš apmierināts gulēja sievietes rokās, un šajā mirklī pagaisa visas pārdomas, kas bija saistītas ar viņas pašas un Bena pagātni, un viņa pievērsās tikai šim mirklim. - Mani sauc Dollija, - viņa paziņoja, uz plaukstas locītavas pārbaudot piena temperatūru, - un es tev pasniegšu brokastis.

Kad kartupeļi bija nomizoti, sagriezti un vārījās milzīgā katlā, Dollija sacepa malto gaļu un dārzeņus, iebiezināja mērci ar īpašām granulām un salika visu lielā cepeškrāsns traukā. Viņa sagrūda kartupeļus biezenī, uzklāja uz gaļas un ielika trauku krāsnī, lai ēdiens apceptos.

Lūkojoties uz bērniem, kas rotaļājās dārzā, Dollija sarīvēja lielu siera gabalu. Aiz žoga bija novietota automašīna, un tajā sēdēja divi garlaikoti policisti, kas vēroja klosteri. - Skatieties vien, zēni, - Dollija nočukstēja, rīvējot sieru. -

Es to paveikšu... tieši Reznikam deguna priekšā.

*

Pēc pusdienām Dollija beidzot pameta klosteri, aizbrauca uz Naitsbridžu un novietoja automašīnu Harrods veikala klientu stāvvietā. Iegājusi ēkā pa parādes durvīm, viņa šķērsoja vairākas nodaļas, tad apstājās, pielaikoja cepuri un pagrozījās šurpu turpu, lai ielūkotos spogulī un noskaidrotu,

cik tuvu ir policists. Viņa aprēķināja, ka pietiks laika izkļūt pa stūrī esošajām durvīm, iziet uz rosīgās ielas un nokāpt metro stacijā, pirms policists sapratīs, uz kuru pusi viņa devusies.

Stacijā viņa iegādājās avīzi, piegāja pie kases un nopirka biļeti atpakaļceļam uz Lesterskvēru. Viņa vēroja cilvēku atspulgus kases stiklā, bet nekur neredzēja policistu, kurš sekoja viņai Harrods veikalā. Lai nu kā, viņa nezaudēja modrību. Jebkurš apkārtējā pūlī varētu būt cits privātās drānās ģērbies policists, kurš gaida iespēju viņai sekot.

Izkāpusi no vilciena, Dollija devās uz banku, vairākas reizes mainot virzienu cm pārliecinoties, ka tiešām ir aizbēgusi no vajātājiem. Viņa apstājās pie "Armijas un jūras spēku veikala" Strendā un aplūkoja skatlogu, bet vairāk interesējās par atspulgiem, nevis precēm. Noskaidrojusi, ka ir drošībā, viņa devās uz banku. Vajadzēja ieskatīties kantorgrāmatās, meklējot Billa

Grānta vārdu, un viņa gribēja arī paņemt naudu meitenēm.

*

Šērlijas māte Odrija bija pārsalusi; pēdas bija nejutīgas, un pat zābaku iekšējā vilna nepalīdzēja tādā aukstumā. Viņa sita kājas pret zemi un pūta uz cimdotajām rokām. Dzeldīgā sala dēļ tirdzniecība neveicās, un viņa nebija pārdevusi neko jau kopš desmitiem. Odrija būtu gatava kādu nogalināt, lai dabutu kafiju, bet negribēja turpināt dzert, jo tad vajadzēja uz tualeti. Tādā gadījumā viņa bija spiesta lūgt, lai viņas leti pieskata vīrietis, kurš blakus tirgojās ar sēnēm. Tas nozīmētu ienākumu dalīšanu uz pusēm, un Odrijai būtu grūti paskaidrot augļu un dārzeņu veikala īpašniekam, kāpēc par preci saņemts tik maz naudas.

Izklaidēties viņa centās, vērojot cilvēkus, un drīz vien ieraudzīja Toniju Fišeru piebraucam spilgtā automašīnā. Odrija viņu pazina jau sen - abu mātes strādāja Koventgārde-nas tirgū vēl pirms tam, kad to pārcēla uz Nainelmsu. Cik Odrijai zināms, Tonija māte strādāja par apkopēju lielā firmā Oldvičas rajonā.

Viņa vēroja Toniju izkāpjam no automašīnas. Izskatīgais vīrietis bija labi ģērbies, un kašmira mētelis noteikti maksāja dažus simtus mārciņu. Odrija paraustīja plecus. "Nabaga vecā māte tīra birojus, bet puika dižojas apkārt kā modes žurnāla manekens!" Odrija papurināja galvu un izlīdzināja papīra maisiņu kaudzi.

Kas viņa pacēla skatienu, Tonijs tuvojās viņai. Apslēpjot bailes, Odrija viņam uzsmaidīja. Viņš pamāja. "Augstprātis droši vien pieprasīs bezmaksas ābolu vai kaut ko tamlīdzīgu," Odrija nosprieda. Kaut gan pazina Toniju visu viņa mūžu, Odrija neloloja ilūzijas par to, ka līdz ar to būtu pelnījusi īpašu attieksmi; viņai bija zināms, kāda ir Tonija slava. Viņa bažīgi pieskārās savai vilnas cepurei un atskārta, ka sēņu pārdevējs pārmaiņus uzlūko viņu un Toniju.

- Vai tev kaut kas nepatīk? - Tonijs gandrīz laipni painteresējās, un gļēvulis nekavējoties uzgrieza muguru. Odrija pamanīja, ka arī citi tirgotāji tuvumā uzmeta Tonijam vienu skatienu un pēc tam no viņa izvairījās. Visi saoda nepatikšanas. - Āboli izskatās gardi, Odrija, - Tonijs smaidīdams paziņoja. Jaunībā viņš bija diezgan nekaunīgs puika, bet tagad viņam piemita draudīgums, un bija grūti saprast viņa noskaņojumu. Odrija nospodrināja ābolu un ielika to turzā, velti cerot, ka tas ir viss, ko viņš vēlas. Tobrīd viņa nožēloja, ka nav izdzērusi daudz, daudz vairāk kafijas un devusies uz tualeti, lai ar Toniju vajadzētu runāt sēņu pārdevējam. Viņš iekodās ābolā un izskatījās apmierināts. Odrija atvieglota nopūtās, tomēr zināja, ka Tonijs nav ieradies viena ābola dēļ. - Ļoti salds, - Tonijs noteica, - tāpat kā tava Sēr-lija. - Odrijas smaids spēji nozuda. - Kur viņa tagad ir apmetusies?

Odrija zināja, ka tādi cilvēki kā Tonijs Fišers neierodas vienkārši draudzīgi papļāpāt; viņi kaut ko vēlas, un to parasti neviens negrib viņiem sniegt. Iedomājoties, ka viņš kaut ko grib no šērlijas, Odrijai pār muguru pārskrēja šermuļi.

- Mēs neesam tikušās kopš Terija bērēm. Viņa man teica, ka braukšot uz Spāniju un strādāšot par modeli, - Odrija nepārliecinoši paziņoja. Šērlijai piepeši bija daudz naudas. "Vai meitiņa iekūlusies nepatikšanās ar Fišeriem?"

Tonijs ieķērās letes malā. - Es tev jautāju par viņas dzīvesvietu.

- Viņa bieži pārvācas. Pārnakšņo pie draugiem. Tu jau zini, kā tas ir. - Pietika ar vienu Tonija rokas grūdienu, lai daži augļi noveltos no letes malas notekā, kas apjoza tirgu. - Lūdzu, nedari tā, Tonij.

- Pēc nākamā grūdiena viss būs uz zemes, un kāpēc gan, Odrija? Es tikai vēlos ar viņu aprunāties.

- Liec šērliju mierā. Viņa ir daudz pārcietusi...

Tonijs pamanīja, ka Odrija apklustot palūkojas viņam pār plecu un tik tikko redzami papurina galvu.

- Mammu, vai esi redzējusi to nekam nederīgo Gregu? Automašīna, ko viņš man sagādāja, sākusi laikoties, un es... -Šērlija ieraudzīja Toniju, un teikuma atlikusī daļa iestrēga viņai rīklē, bet no sejas atplūda visas asinis.

- Sveika, Šērlija! Kā veicās Spānijā? - Tonijs nesteidzīgi pagriezās un, draudīgi smaidot, lūkojās uz viņas pieri.

Odrija steigšus iejaucās. - Es stāstīju Tonijam, ka tu strādāji par modeli Spānijā. Viņš jautāja, kur esi.

Tonijs pārlaida skatienu pār Šērlijas augumu, ilgi nopētot krūtis. - Tu labi izskaties.

- Paldies, - Šērlija izstomīja. Viņai nebija ne jausmas, kā runāt ar Tonijam Fišeram lidzīgajiem.

- Es cerēju, ka mēs varēsim nedaudz aprunāties. Iesim pie tevis; tur būs mierīgi.

Atkal iejaucās Odrija, izmisīgi cenšoties saglabāt mieru: - Es jums iedošu kaut ko līdzi. - Viņa ietika papīrā burkānus un pasniedza šērlijai. - Pašlaik viņa dzīvo pie manis. Lūdzu, paņem. Apēdīsim launagā. Es tev dnz sekošu. Pavisam drīz. - Odrija zināja, ka nevar liegt Tonijam aiziet no tirgus kopā ar viņas meitu, bet cerēja, ka viņas mājās būs Gregs kopā ar saviem padumjajiem draugiem.

- Par ko tu gribi ar mani runāt? - Šērlija jautāja, nervozi burzot papīru apkārt burkāniem, un tas saplīsa.

Tonijs rupji sagrāba viņu aiz rokas. - Iesim. Parunāsim tavas mātes mājās. - Viņš veda Šērliju uz automašīnu, satvēris elkoni tik cieši, ka viņa nevarēja pretoties.

šērlija pameta skatienu uz Odriju, kas ar lūpām vien apsolīja sekot, bet nevienai no abām nebija ne jausmas, vai viņa pagūs. Tiklīdz Tonija automašīna vairs nebija redzama, Odrija pasvieda naudas somu sēņu pārdevējam un skrēja uz krogu, kur cerēja atrast kādu, kas aizvestu viņu līdz dzīvoklim. Ja neviens nevarēs palīdzēt, viņa bija nolēmusi visu ce-

ļu skriet kājām; viņai speķu piešķīra bailes par visu, ko tas

neģēlis varētu nodarīt viņas meitiņai.

*

Tonijs augstu cilāja kājas Odrijas virtuvē, laipojot gar netīro veļu un atkritumu maisiem uz grīdas. Gludināmais dēlis bija apkrauts ar saburzītām drēbēm, uz virtuves galda vēl bija netīrie brokastu šķīvji, bet nedēļas laikā sakrātie nemazgātie trauki bija salikti izlietnē un tai blakus. Skats izraisīja riebumu.

- Greg, vai esi mājās? - Šērlija uzsauca, bet neviens neatbildēja. - Man ar tevi jārunā par automašīnu! Nāc šurp, ja esi te!

Tonijs novilka savu kašmira mēteli, salocīja un nolika uz gludināmā dēļa. - Esam divatā, - viņš draudīgi nočukstēja. Atvilcis no virtuves galda divus krēslus, viņš iekārtojās uz viena no tiem, bet Šērlijai norādīja uz otru. - Apsēdies!

Šērlija drebēja. Viņa nebija tik gudra kā Linda un zināja, ka Tonijs redz viņas bailes. - Es uzvārīšu kafiju, - viņa ierosināja, būdama gatava uz visu, lai turētos tālāk no Tonija.

Šim vīrietim šērlija bija patikusi jau kopš pirmās tikšanās pirms pieciem gadiem, kad viņa vēl bija pusaudze. Viņš nesaprata, kāpēc šī meitene ir apprecējusies ar padumjo Teri-ju. Reiz Terijs bija atvedis draudzeni uz klubu, kur tika rīkotas privātas viesības; Šērlijai tobrīd bija tikai sešpadsmit vai septiņpadsmit gadi, bet viņai jau bija lielas krūtis, svaiga sejas āda un kārdinošs izskats. Tonijs sakrustoja kājas un nedaudz sakārtoja bikšupriekšu. Domas par variantiem, ko varētu ar Šērliju izdarīt, viņu uzbudināja.

Nevaldāmi trīcot, Šērlija drebošām rokām atvēra ledusskapi un izņēma piena pudeli. Tonijs vēroja, kā viņa pieliec skaisto galviņu un paosta pudeli.

Viņa saviebās. - Nāksies dzert melnu kafiju, - viņa bažīgi noteica un ieslēdza tējkannu.

Tonijs klusēja un vēroja Šērliju. Katra viņas kustība bija seksiga; jo vairāk viņa satraucās, jo kārdinošāka šķita un jo vairāk viņš uzbudinājās.

Lai tiktu pie kafijas, Šērlija bija spiesta paspraukties viņam garām. Tonijs piepeši viņu satvēra un norāva sev uz ceļgaliem. Viņa sēdēja, stingi izslējusi muguru, kamēr Tonijs pieliecās un paostīja viņas kaklu. Tas smaržoja pēc svaigiem citroniem. Tonijs sāka pogāt vaļā viņas blūzi.

- Tu noteikti zini, cik skaista esi. Vai tev patīk tas, ko nodari vīriešiem?

- Nē, - Šērlija stomījās. - Nezinu... Es neko nedaru tīšām. - Viņa centās Toniju apturēt un atstūma viņa plaukstas, tomēr viņš cieši satvēra Šērliju ap vidukli un ar otru roku atdarīja vēl vienu podziņu. Atlaidis viņas plaukstas locītavu, viņš jau grasījās ieslidināt roku aiz blūzes, bet Šērlija nolēca no viņa ceļgala un devās pie kafijas.

Smiedamies Tonijs vēroja to, kā viņa cenšas vienlaikus iebērt krūzēs kafiju, uzliet tai vārošu ūdeni un aizpogāt blūzi. Viņai drebēja rokas. Tonijs aizdedzināja cigareti un nostājās blakus, piespiezdamies cieši klāt, izņēma tējkannu Šērlijai no rokas un ielēja ūdeni krūzē. Šērlija centās atvirzīties, bet Tonijs aplika brīvo roku viņai ap vidukli. - Vai tagad varam aprunāties? - viņš painteresējās.

- Ja vēlies, - šērlija nedroši atsaucās.

- Vai tev ir kaut kas zināms par Harija Rolinsa kantor-

grāmatām? - šērlija papurināja galvu. - Vai Terijs tās nepieminēja? - Tonijs turpināja.

- Nekad, es neko par tām nezinu. Pat ne to, kas tās ir.

Tonijs iesūca dūmus un paturēja cigareti mutē, ar vienu

roku vēl joprojām vaļigi apskāvis Šērliju ap vidukli. Dūmi dzēla viņai acīs kā vienmēr, bet viņa bija tik izbiedēta, ka to tik tikko pamanīja.

Apskāviens ap gumu kļuva ciešāks, un Tonijs rāva Šērliju sev tuvāk. Viņš piegrūdās sievietei pie dibena, un Šērlija juta, kā viņš uzbudinās. Nebija šaubu, ka Tonijs grasās viņu izvarot: viņš nolika tējkannu un parāva viņas blūzi, nesaudzīgi iegrūžot plaukstu iekšā un apkļaujot krūti.

- Skaisti, - viņš nočukstēja, elpodams viņai virsū cigarešu dūmus.

- Ko tu gribi? - Šērlija centās savaldīt trīsas, bet nesek-mīgi.

- Visam savs laiks, - Tonijs atbildēja un turpināja viņu glāstīt. - Ļoti skaisti. Tvirtas un vienlaikus mikstas krūtis. -Šērlijas drebēšana bojāja viņam noskaņojumu. - Nomierinies, labi? Es tev pāri nenodarīšu. Mani tikai interesē grāmatas, mazā, tas arī viss.

- Es nezinu...

Šērlija nepaguva pabeigt teikumu, kad Tonijs jau bija piespiedis abas viņas rokas gar sāniem, izņēmis cigareti no mutes un pietuvinājis to krūtij tā, ka viņa sajuta kvēli.

- Ak Dievs, nē! Lūdzu, nē! - Šērlija iekliedzās.

- Tu piedalies skaistumkonkursos, vai ne? Varu derēt, ka tur tevi neviens nelaidīs, ja būs kaut neliels kropļojums, vai ne? Svētulīgie nelieši. Savukārt es tevi laistu visur, šērlija, par to vari nesatraukties. Tagad pastāsti, kur ir tas grāmatas!

- Nezinu, Tonij. Tiešām!

Tonijs virzīja cigareti tuvāk viņas gludajai ādai, un Šērlija iesita viņam pa plaukstu. Cigarete nokrita uz grīdas. - Maita! - viņš ierēcās un ar plaukstas virspusi spēcīgi iesita viņai pa muti. Šērlija sabruka uz grīdas. Viņas lūpa bija pāršķelta, un uz bālās ādas noritēja koša asiņu straumīte. Tonijs satvēra viņu aiz matiem, atvilka bikšu rāvējslēdzēju un tuvināja viņas galvu savai kājstarpei.

Gregam nekad nebija izdevies izvēlēties īsto mirkli, bet šoreiz viņš trāpīja desmitniekā. Virtuves durvis pavērās, un tajās nostājās viņš savā panka apģērbā un ar dzelkšņiem ausīs. Mati bija nokrāsoti sārti un dzelteni. Viņam sekoja draugi - Arčs ar panka frizūru un leoparda ādas raksta apdrukās kreklu un Frūtijs Tūtijs, kuram bija noskūta galva, melnas grima līnijas ap acīm un mugurā garš, melns ādas mētelis. Visi trīs izskatījās pēc sliktas šausmu filmas varoņiem. Tonijs Fišers steigšus aizvilka bikšu rāvējslēdzēju, un pirmajā mirklī Gregs nosprieda, ka pieķēris māsu intīmā brīdī. Viņš jau grasījās nokaunējies aiziet, bet pamanīja šausmas Šērlijas sejā un asinis uz zoda, un saprata, ka ir jāpaliek.

- Māsa, vai tev nekas nekaiš? - viņš jautāja, bet šķita pārbijies. Viņš zināja, kas ir Tonijs Fišers un kāda ir viņa slava.

No Grega draugiem parasti nebija nekādas jēgas, bet Frūtijs Tūtijs ieraudzīja Šērlijas pārsisto lūpu un galanti spēra soli uz priekšu, lai pārmācītu uzbrucēju. Viņš nepazina Toniju. Gregs viņu atturēja, papurinādams galvu. Tas būtu nelāgs solis. Nevarēja zināt, vai viņi trijatā spētu pieveikt Toniju.

Skaļi iesmējies, Tonijs uzmeta plecos mēteli, piegāja pie zēniem un ielūkojās tieši acīs Frūtijam. - Es labi iegaumēju sejas, - viņš noteica un pirms aiziešanas uzsita zēnam pa vaigu.

Frūtijam un Ārčam nebija ne jausmas, kas nupat noticis. Gregs nometās ceļos Šērlijai blakus un pirmo reizi daudzu gadu laikā apskāva māsu. Atvieglojuma pārņemta, viņa raudāja brāļa kaulainajās rokās. Viņa drebēja un turēja blūzi kopā, cenšoties apklāt miesu. Gregs apskāva viņu arvien ciešāk, līdz viņa vairs netrīcēja.

Beigu beigās Šērlija nomierinājās, un asaras pierima. Gregs palīdzēja viņai piecelties un veda uz guļamistabu, kad dzīvoklī iebrāzās māte. Odrija mirka sviedros un bija sarkana kā biete; viņa tiešām bija skrējusi līdz pat mājām. Sēr-lija palūkojās uz viņu un atkal sāka raudāt. Odrija apskāva savu mazo meitiņu. Pārsista lūpa bija nieks, salīdzinot ar visu, uz ko bija spējīgs Tonijs Fišers.

Odrija palūkojās uz Gregu. - Salabo māsai automašīnu. Tūlīt pat. Pasteidzies!

Gregs, Ārčs un Frūtijs klusi aizgāja, un Odrija apsēdināja Šērliju uz dīvāna dzīvojamā istabā.

- Vai tu esi sapinusies ar Fišeriem, mīļā? - Odrija runāja mierīgi, bet stingri. - Es viņus pazīstu jau sen un zinu, ka viņi nav lāga zēni. Nepavisam. - Šērlija papurināja galvu un pieglaudās mātes plecam. Viņa aizvēra acis un pataustīja pārsisto lūpu. - Es esmu tava māte, Šērlija, runā ar mani! Es nevaru palīdzēt, ja tu man nepastāsti, kas notiek.

Dziļi ievilkusi elpu, Šērlija norija siekalas. - Viņš man uzmācās, mammu, bet man viņš nepatīk! Es viņu atgrūdu, un viņš sadusmojās un iesita man par nepakļaušanos.

- Vai tas tiešām ir viss? - Odrija noglāstīja Sērlijas garos, skaistos matus. - Tev pēdējā laikā ir daudz naudas.

- Goda vārds, tas ir viss. Par naudu es teicu patiesību. Es to tiešām atradu Terija ceļasomā.

šērlija neprata melot, un Odrija zināja, ka meitas lietotais vārds "tiešām" nozīmē melus.

Pēc brīža Šērlija piecēlās un iegāja vannasistabā. Viņa apslacīja seju ar aukstu ūdeni, dziļi elpoja, lai nomierinātos, un spogulī aplūkoja pārsisto lūpu. Atspulgā Šērlija ieraudzīja spēku, kādu manīja pirmo reizi, vismaz savās acīs. Viņa bija to redzējusi Terija sejas izteiksmē, kad viņš meloja sievai, lai sargātu no patiesības par savu rīcību. Un tagad Šērlija tieši tāpat meloja savai mātei.

"Māte nedrīkst uzzināt, ka es saņemu naudu no Dollijas Rolinsas, un viņa nemūžam nedrīkst noskaidrot patiesību par ieceri aplaupīt inkasentus." Šērlijai bija grūti par to pat domāt, jo plāns izklausījās neticams.

Tomēr šērlija zināja, ka jāpastāsta Dollijai par Toniju Fi-šeru, turklāt steigšus. No viņas Tonijs nesaņēma kāroto, tāpēc noteikti dosies pie pārējām.

*

Lindai bija pavēlēts sākt darbu spēļu zālē daudz agrāk nekā parasti, jo iepriekšējā vakarā viņa nokavēja. Čārlijs acīmredzot bija pasūdzējies priekšniekam. "Ak Dievs, kā gribas viņiem paziņot, lai iesāla savu nožēlojamo darbu!" Linda prātoja.

Kad viņa atnāca, Čārlijs mīņājās pie ieejas un lūkojās uz neatliekamās medicīniskās palīdzības un policijas automašīnām, kas rindojās pie "Sporta kluba" sānielā.

- Tev vajadzēja ierasties agrāk, - Čārlijs sajūsmināts paziņoja, nenovēršot skatienu no kņadas.

- Es jau esmu ļoti agri!

- Nē, es nerunāju par tavu maiņu. Tu palaidi garām sirēnas un bākugunis.

- Mani neinteresē citu cilvēku problēmas, Čārlij, - Linda noteica un devās uz kases pusi.

- Vai Tonijs Fišers tevi interesē? - Linda sastinga un palūkojās uz Čārliju, kurš izskatījās noraizējies. - Viņš bija ienācis un jautāja, vai esi šeit.

- Kad? - Linda jautāja, mēģinot izlikties, ka Tonija Fišera ciemošanās ir pavisam ikdienišķa.

- Vakar tūlīt pēc tavas aiziešanas.

Linda atgriezās pie Čārlija, kurš atkal aizrautīgi vēroja rosību ielas otrā pusē. Viņa centās saglabāt nevērīgo toni. - Ko viņš teica?

- Es jau sacīju, ka jautāja, vai esi šeit.

- Un tu atbildēji...

- Kā tev šķiet? Teicu, ka neesi, jo tevis nebija. - Linda klusēja, cenšoties izdomāt, ko darīt. - Pat ja tu būtu šeit, es to neatklātu. Sasodītais Tonijs Fišers, Linda! Kas notiek?

- Es esmu viņam iepatikusies, Čārlij. Vai tevi tas pārsteidz? - Linda aizsteidzās prom, pirms Čārlijs paguva uzdot vēl kādu jautājumu.

Viņa apsēdās kasē un izlikās šķirojam sīknaudu, bet tas nepavisam nepadevās. Patiesībā viņa tikai lika monētas kaudzītēs, pat nenojaušot, cik kurā ir. Kad Čārlijs pienāca klāt un paziņoja, ka aizies līdz "Sporta klubam", Linda tā salēcās, ka visas monētas nokrita uz grīdas.

Pagāja desmit minūtes, bet Čārlijs neatgriezās; Lindai radās aizdomas, ka viņš nolēmis iedzert. Tomēr piepeši viņš jau skrēja Lindai pretī. Viņa nekad nebija redzējusi klibo Čārliju skrienam, bet tagad viņš traucās kā vējš un likās piesarcis.

- Bokseris! Bokseris Deiviss! - Čārlijs tvēra pēc elpas, piespiedis seju pie kases stikla. - Kāds to nabagu ir nogalinājis. Viņš izskatās pēc jēlas gaļas, es kaut ko tādu redzu pirmo reizi. Asinis uz sienas, asinis visur... Viņu atrada sānielā pie "Sporta kluba" zem atkritumiem, stīvu kā tādu koka gabalu, un ārsts teica policistam, ka Bokseris tur pavadījis visu nakti un dienu. - Čārlijs strauji elsoja, un stikls arvien vairāk norasoja.

Linda stingi lūkojās uz viņu, līdz pamazām aptvēra dzirdēto, un pār viņas augumu pārskrēja saltas tirpas, bet seja nobālēja. - Bokseris? Vai esi pārliecināts? - Linda aptvēra, ka jautājums bijis lieks; Čārlijs lieliski prata noskaidrot baumas.

- Protams, ka esmu pārliecināts, - Čārlijs atbildēja, lūkodamies uz Lindu. - Vakar viņš ēda kartupeļus otrā ielas pusē. Es nospriedu, ka viņš ir atgriezies labā maizē, jo izskatījās glīts, bija uzcirties labā uzvalkā un... - Piepeši Čārlijs likās satraucies.

- Un? - Linda nočukstēja, kaut gan atbildi pat negribēja dzirdēt. - Kas vēl, Čārlij?

- Viņš apjautājās par tevi.

- Ko tieši viņš jautāja?

- Neko īpašu, tikai pamanīja tevi un jautāja, vai tu esi Džo Pirelli sieva.

Neteikusi ne vārda, Linda izgāja no kases un devās uz izeju. Viņa nostājās blakus pārējiem skatītājiem un vēroja neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnu, kas bija novietota uz ietves. Apkārtējie sprieda par to, kas noticis. Varbūt mironis nokaitinājis kādu suteneru vai narkotiku tirgoni? Varbūt mīlējies ar kāda ietekmīga cilvēka sievu vai gluži vienkārši izvēlējies neīsto brīdi, kad iet pa sānielu? "Tās visas ir muļķības. Ja viņi zinātu!" Linda nodomāja.

Čārlijs nostājās viņai blakus. - Kāpēc Bokseris Deiviss un Tonijs Fišers par tevi apvaicājās vienā un tajā pašā dienā? -viņš jautāja. - Tu neesi sapinusies ar tiem ļaudīm, vai ne?

- "Tiem ļaudīm"? Netēlo, ka tu zini, kas ir "tie ļaudis”, -Linda atcirta. Viņa atskārta, ka izturas nejauki, bet šobrīd viņai tas bija nepieciešams un Čārlijs bija vistuvāk. - Es atgriezīšos darbā. Stāvi šeit, kamēr vari izbaudīt cita cilvēka nelaimi. Kamēr Bokseris guļ miris uz ielas, tu šeit neesi nožēlojamākais maitasgabals, vai ne, Čārlij?

- Viņš nav miris, - Čārlijs nomurdēja, kad Linda sparīgi aizsoļoja. Viņa apstājās kā iemieta.

- Kā, lūdzu?

- Viņš nav miris. Izskatās pēc jēla gaļas gabala, bet nav miris.

Linda atgriezās kasē un juta, ka viņai ir nelabi. "Ja spēļu zālē piepeši parādās Tonijs Fišers, tas ir saprotams, bet Bokseris, kurš uzdod jautājumus par mani tajā pašā vakarā un tagad cīnās par savu dzīvību žurku apsēstā sānielā... Tas ir par traku!" Linda bija pārbijusies; nebija neviena, ar ko aprunāties, neviena, kurš saprastu. Viņa gribēja sazināties ar Bellu, Dolliju un Šērliju, lai brīdinātu par... ko? Lindai nebija ne jausmas, ko tas viss nozimē, bet viņa pirmo reizi mūžā jutās tik apjukusi.

Viņa visu apdomāja gandrīz stundu, bet vienmēr prātā atgriezās pie Bellas. "Gan Bella zinās, kas jādara." Beigu beigās viņa saņēmās.

- Piesedz mani, Čārlij, labi? - Linda uzsauca, ar apņēmīgu kustību uzvelkot jaku.

- Nē! Tu nedrīksti aiziet, ja tikai nupat uzsāki savu maiņu! - Čārlijs attrauca.

To dzirdot, Linda apstājās. Viņa negrasījās neko Čārlijam paskaidrot, tomēr vajadzēja panākt šī cilvēka atbalstu. Dol-lija jau sākumā teica, ka visam jānotiek ierasti, lai neviens nenojaustu kaut ko nelāgu. Tagad Lindai ausīs skanēja trauksmes zvani, un viņai vajadzēja Čārlija palīdzību. - Neesi tik nejauks! Mēs allaž viens otru piesedzam.

- Nepavisam, - Čārlijs iebilda. - Es visu laiku piesedzu tevi. Mani piesegt nevajag, jo es vienmēr esmu šeit, kad tā jābūt. - Viņš izklausījās pēc aizvainota skolēna, par kuru paņirgājusies iecerētā meitene.

- Paklau, man tiešām ir jāiet, - Linda sacīja. - Es nevaru patlaban neko paskaidrot, tomēr es tev to atlīdzināšu, goda vārds. - Viņa pasmaidīja.

Čārlijs viņai nenoticēja. - Ja tu aiziesi, es par tevi ziņošu, un tevi atlaidīs.

- Kāpēc tu tā izturies? - Linda uzkliedza.

- Jo es acīmredzot esmu nožēlojamākais visā šajā ielā! Protams, izņemot jēlo gaļas gabalu otrpus ielai. Un tādi cilvēki

rīkojas nelāgi, piemēram, pieviļ draugus, kas izturas riebīgi.

- Vai zini, Čārlij? Ej ellē ar visu savu darbu! - Linda iesaucās. - Es nepalikšu.

Viņa aiztraucās prom. Čārlijs nolūkojās viņai pakaļ un vēl paguva ieraudzīt, kā aizcērtas neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas durvis. Tā lēni pabrauca garām pūlim, kas laiski pašķīrās, kaut gan automašīna izmantoja gan gaismas, gan skaņas signālu.

*

Kad Bella nokāpa no striptīzkluba skatuves, Linda ar soļiem mēroja viņas ģērbtuvi un bija bāla kā rēgs. Viņa sāka runāt, tiklīdz Bella ienāca. - Bokseris ir piekauts gandrīz līdz nāvei. Viņš spēļu zālē apvaicājās par mani, Tonijs Fišers arī, un...

Bella rīkojās tieši tik izlēmīgi, kā Linda gaidīja. - Nomierinies, Linda, es nesaprotu neko no tā, ko tu saki. Nomierinies un sāc vēlreiz.

Linda dziļi ievilka elpu un paklausīja. Kad Bella visu bija noklausījusies, Linda piebilda: - Dollija pastāstīja Bokserim pasaciņu par to, ka Harijs esot dzīvs. Un šīs ir sekas, manuprāt. Kā tev šķiet?

- Izklausās, ka viss strauji saasinās. Un Fišeri liekas nobijušies.

- Viņi ir nobijušies? Bella, sasodīts, es tūlīt pielikšu bikses! Dollijai tas ir jānokārto. Ja Bokseri piekāva Tonijs, padomā vien, ko viņš varētu nodarīt mums!

- Vai ir nepārprotami zināms, ka vainīgais ir Tonijs? - Bella jautāja, mēģinot domāt skaidri. Linda bija pieķērusies šai versijai, jo Fišers ar Bokseri vienā vakarā bija spēļu zālē. To-

mēr abi ari apjautājās par Lindu, un tas sagādāja raizes. Bella nesteidzīgi notrauca sviedrus no sejas un saviebās. - Es piezvanīšu uz klosteri un atstāšu ziņu Dollijai, lai viņa iespējami drīz satiktos ar mani šeit. Vai vari šo nakti pie kāda pavadīt? - Linda sāji pasmaidīja, tā paužot, ka viss bias kārtībā. - Piezvani viņam un palūdz, lai atbrauc tev pakaļ uz šejieni. Vai ir zināms, ka Šērlijai nekas nekaiš?

Smaids no Lindas sejas nekavējoties nozuda. Viņai pat nebija ienācis prātā, ka Tonijs varētu pievērsties Šērlijai.

- Piezvani draugam, - Bella atkārtoja. - Es piezvanīšu Dollijai un šērlijai. Neuztraucies. Iztērē nedaudz enerģijas.

Viss būs labi.

*

Dollija sēdēja uz sava saplosītā atzveltnes krēsla, malkoja brendiju un pārskatīja piezīmes, ko bija rakstījusi bankā. Uz kafijas galdiņa viņai pretī bija noliktas trīs aploksnes, pilnas ar skaidru naudu, un Vilks gulēja viņai pie gurna. Harija kan-torgrāmatās Bills Grants nebija pieminēts; tur nebija ne Viljama vārda, ne B. G. iniciāļu. "Jā, vīrs, kurš klauvēja pie boksa durvīm, varēja nosaukt izdomātu vārdu. Vajadzēs pajautāt Bokserim. Ja viņš kaut ko zina, es spēšu to izmānīt no viņa."

Iedžinkstējās telefons, un Dollija satrūkās. Tik vēlu vakarā neviens parasti nezvanīja. Viņa pacēla klausuli un secināja, ka traucētāja ir māsa Amēlija no klostera.

- Man ir ziņa no O'Railijas kundzes, - viņa sacīja. - Runa ir par jūsu kopējo draugu Fišera kungu. O'Railijas kundze teica, ka jums steidzami jāierodas viņas darbavietā. - Izklausījās, ka mūķene nav pārsteigta par viņai piešķirto starpnieces lomu.

Mieru Dollija nezaudēja; viņa pateicās Amēlijai un nolika klausuli. Iztukšojusi brendija glāzi, viņa palūkojās aiz aizkariem. Stāvvieta, ko parasti izmantoja policisti, bija tukša. Viņa nopētīja ielu, bet neredzēja nevienu svešu automašīnu. Varbūt policisti bija mainījuši taktiku, un Dollija nolēma, ka tik

un tā jauks pēdas.

*

Klubs, kurā strādāja Bella, bija tumšs un noplucis, un tajā oda pēc alus, cigaretēm un nosvīdušiem rešņiem. Neviens nepamanīja Dolliju ienākam, jo visi vēroja skatuvi. Viņa nostājās telpas aizmugurē, vēroja apmēram divdesmit gadus vecas meitenes uzstāšanos un klausījās vīru piezīmēs par to, ko viņi gribētu ar šo meiteni izdarīt. No vulgārajiem izteikumiem Dollijai sažņaudzās vēders, bet dzēruma ņirgas bija vēl sliktākas. Meitene pūlējās novilkt krūšturi un vienlaikus nenokrist no augstpapēžu kurpēm, un vīrieši neganti izzoboja viņu. Kad dziesma beidzās, viņa nogāja no skatuves, smieklu un lidojošu pudeļu apbērta.

Apavu zoles lipa pie netīrītā un no izlaistītā alus cietušā paklāja, kad Dollija centās aizspraukties tuvāk pie skatuves. Vīrieši domāja, ka viņa grib izcīnīt labāku skatu punktu, un nelaida viņu garām. Dollija piespieda somiņu sev klāt un sarāvās iespējami mazāka; vajadzēja sagaidīt pārtraukumu. Iespēja, ka vajadzēs pieskarties šiem vīriešiem vai paciest viņu pieskārienus, uzdzina šausmas. Daži bija iebāzuši rokas biksēs.

Kad sākās nākamais ieraksts, vīrieši skaļi uzgavilēja, un pēc tam iestājās gandrīz klusums. Dollija staipīja kaklu un beigu beigās atrada vietu, no kuras varēja saredzēt skatuvi.

Bella jau gāja pa mēli, un viņas ieeļļotais augums mirdzēja un līgojas kā elegantai panterai. Viņai mugurā bija melni ādas minisvārki, melns ādas krūšturis, kājās bija melni ādas zābaki, kas sniedzās līdz celim, bet rokā viņa turēja garu, melnu ādas pātagu, ko plīkšķināja virs galvas, šūpodamās mūzikas ritmā, viņa izstaroja mežonīgumu un spēcīgu jutekliskumu, augstprātīgi vērojot vīriešus. Viņa ielūkojās tiem acīs, un visi kļuva par viņas upuriem.

Dollija bija tikpat aizgrābta kā pārējie, bet pavisam cita iemesla dēļ. "Cik stipra ir Bella!" viņa nodomāja un juta sevī kaut ko līdzīgu - slēptu, gandrīz vīrišķīgu spēku, kas ļāva viņai kontrolēt Bokserim Deivisam līdzīgos. Tomēr Bellai piemita arī kaut kas pārāks. Dollija pārlaida skatienu zālei un redzēja, ka vīrieši nesarunājas, neraugās apkārt, nesmejas un nejoko. Nebija ne noniecinošu piezīmju, ņirgu, apvainojumu; viņi bija kā hipnotizēti. Tobrīd Dollija saprata, ka Bella ir īstā, kurai piešķirt ceturtās dalībnieces lomu. Vīrieši iztēlojās šo sievieti kailu, bet Dollija - ģērbušos kombinezonā un slēpotāja maskā un ar bisi rokā, nevis pātagu. Viņa pasmaidīja. "Inkasenti pieliks pilnas bikses," viņa secināja.

Bella turpināja deju, un Dollija satriekta ieraudzīja, kā pazūd krūšturis un svārki un paliek tikai šauras ādas string-biksītes. Zābakus Bella nenoāva un plati iepleta kājas, apļojot gurnus pirmās rindas virzienā. Vīrieši skaļi iegaudojās, sita pa koka skatuvi un atzinīgi svilpa. Gaviles pieņēmās spēkā, kad Bella nesteidzīgi pašūpoja galvu, aplaizīja lūpas un savilka tās ļaunā grimasē. Dollija ciešāk ieķērās somiņā. Bella šķita garlaikota un svešāda, bet pilnīgi valdīja pār zāli, kamēr visi vīrieši netīrajā telpā slienājās, vērojot viņas slaido, spēcīgo augumu. Radās iespaids, ka viņu nevar skart nekas un neviens. "Pēc mēneša vai diviem tev vairs nebūs te jāuzstājas," Dollija klusībā solīja.

Kad priekšnesums beidzās, vairākums klientu steidzās pie bāra letes, un Dollija izmantoja izdevību, lai tuvotos skatuvei. Kamēr Bella savāca izmētātās drēbes, parādījās trans-vestīts, ko apmeklētāji sagaidīja ar nievām un spalgiem svilpieniem.

- Bella! - Dollija uzsauca.

Dejotāja vēl joprojām bija gandrīz kaila. Viņa nostājās Dollijai pretī, iespriedusi rokas gurnos. - Mums ir nepatikšanas, - viņa paziņoja. - Tonijs Fišers ir izgājis uz kara takas. Vakar viņš ieradās spēļu zālē un taujāja par Lindu. Paldies Dievam, viņas tur nebija, un šobrīd viņa ir mājās, kur par viņu rūpējas kāds vīrietis. Es centos sazvanīt šērliju, lai noskaidrotu, vai viņai nekas nekaiš, bet viņa neatbild. Un vēl tas notikums ar Bokseri... Vai tu domā, ka Fišeri ir ar to saistīti?

- Kāds notikums ar Bokseri?

Neilgu brīdi Bella klusēja, aizpogājot krūšturi. - Man šķita, ka esi jau dzirdējusi. Bokseri vakar atrada sānielā pie "Sporta kluba". Viņš ir smagi piekauts. Dollija... Linda teica, ka tas bijis briesmīgi.

Kāds dzērājs no aizmugures uzgrūdās Dollijai virsū. Viņa pagriezās un tik spēcīgi iesita vīrietim, ka viņš aizstreipuļoja līdz vīriešu tualetes durvīm. Dollija atkal pievērsās Bellai un iesaucās: - Bokserim vajadzēja pamest pilsētu! Es viņam iedevu naudu un pateicu, kurp jādodas. Par visu es nevaru parūpēties un neesmu atbildīga par to, kas ar viņu notika.

Bella izbrīnīta lūkojās uz Dolliju. - Es neteicu, ka tu esi atbildīga... bet, ja jau to pieminēji... Tu ieģērbi Bokseri sava vīra vecajās drānās, iedevi naudu, lai viņš piedzertos, un paziņoji, ka Harijs vēl ir dzīvs, lai gan lieliski zināji, ka Bokseris nespēj turēt muti ciet. - Bella bija cienījama pretiniece pat tobrīd, ģērbusies tikai ādas apakšveļā.

Dollija neatbildēja uz šo pārmetumu, tikai pajautāja:

- Kurš rūpējas par Lindu?

- Viņa neteica, un es neprasīju, bet viņa vismaz nav viena pati. Man nav ne jausmas par šērliju, jo viņa neatbild uz zvaniem.

- Es mēģināšu sazvanīties ar Šērliju. Vai ar tevi viss būs labi? - Tiklīdz Dollija izteica šos vārdus, viņa zināja, ka tie nav nepieciešami.

- šērlija noteikti rīt atnāks, kā sarunāts. Tad pastāstīsim viņai par Toniju un Bokseri. Mums tas ir jāapspriež, - Bella nopietni piebilda. - Nevienai no mums notiekošais nepatīk, un problēma ir jāatrisina, pirms kāda no mums cieš.

Dollijai patika šāds atklātums. - Paklau, es necenšos izturēties vienaldzīgi pret to, kas notika ar Bokseri, vai pret Tonija Fišera ošņāšanos apkārt. Vari man neticēt, bet man galvenokārt rūp jūsu drošība. Mēs par to runāsim, bet jāņem vērā ari Lindas un Šērlijas raksturs. Viņas nelīdzinās mums abām. Rīt mums jāpievēršas darāmajam, nevis jādomā par Fi-šeriem vai vecu dzērāju, kurš varbūt tikai kādu nokaitinājis.

- Tu ne mirkli tam netici, Dollija Rolinsa, - Bella noteica. - Un tam neticēs ari neviens cits. - Tomēr viņa smaidīja.

Spraucoties ārā no kluba, Dollija juta, ka viņas sirds strauji sitas. Viņa izmisīgi mēģināja tikt svaigā gaisā, lauzās caur sviedru un alus smārdu un beidzot izkļuva ārā. Tur viņa atspiedās pret sienu un nomierinājās.

"Jāsavaldās. Ir jāsavaldās."

Bellai bija taisnība par Bokseri; Dollija zināja, ka piekaušana ir saistīta ar viņas meliem par Harija izdzīvošanu. Viņa zināja, ka tā ir viņas vaina.

Dollijai bija žēl Boksera, tomēr ne pārāk. Viņa nebija nežēlīga, tomēr Bokseris viņai nebija ne tuvu tik svarīgs kā atraitnes un viņu iecerētais darbs. Lai nu kā, viņa sev apsolīja aizlūgt par Bokseri Deivisu, kad tiks mājās.

16. NODAĻA

Rezniks sēdēja gaitenī pie Intensīvās aprūpes nodaļas zem smēķēšanas aizlieguma zīmes un smēķēja. Viņš bija paņēmis līdzi pelnutrauku no radiniekiem atvēlētās uzgaidāmās telpas. Tur viņš nepalika ilgi, jo nespēja paciest uzturēšanos bezpalīdzīgu cilvēku vidū. Viņam bija vajadzīgas atbildes, un tukšajā, klusajā gaitenī bija iespējams gremdēties pārdomās.

Vakara sākumā Rezniks bija devies uz Boksera dzīvokli, kur saimniece pavēstīja, ka Bokseris iepriekšējā vakarā kaut kur devies kopā ar kādu vīrieti un nav atgriezies. Viņa nespēja aprakstīt šo cilvēku vai arī, visticamāk, nealka iesaistīties. "Es negribu nepatikšanas," viņa vairākas reizes atkārtoja.

Rezniks jau grasījās doties mājās, bet saņēma ziņu, ka Bokseris ir piekauts un bezsamaņā guļ kādā Soho sānielā. Nolēmis nedoties uz nozieguma vietu uzreiz, Rezniks aizvilka Fuleru atpakaļ uz Boksera dzīvokli, lai vēlreiz nopratinātu saimnieci, pat ja viņa negribēja iesaistīties.

Parādes durvis bija atspertas vaļā. Frena gulēja uz grīdas kā krastā izskalots valis, viņas seja bija sasista zili melna, no deguna plūda asinis, un piere bija pāršķelta, tāpēc arī acīs strūkloja sarkanais šķidrums.

- Nevajag! Lūdzu, nevajag vairs! - viņa iekliedzās, kad dzīvokli iebruka Rezniks un Fulers. - Es nezinu, kur ir Bokseris, tiešām nezinu! Nesit mani vairs! - Aizritēja vairāki mirkļi, līdz viņa saskatīja Reznika seju un apjauta, ka ir drošībā.

- Viss ir labi, - Rezniks sacīja, noliecies pāri sievietei. - Mēs esam no policijas. Nesen vēl bijām šeit. Vai atceries? Tagad viss ir labi. Neatliekamā palīdzība jau brauc.

Frena tiešām atcerējās Rczniku un ātri nomierinājās, bet sparīgi noliedza, ka redzējusi savu pāridarītāju. Inspektors nepateica, ka Bokseris ir tuvu nāvei, tikai atkārtoja, ka viss ir labi. Kad Frena bija nedaudz mierīgāka, viņš sāka iztaujāšanu.

- Vai tas, kurš tevi piekāva, bija tas pats vīrietis, kurš vakar ieradās pie Boksera?

- Es nezinu! - Frena iegaudojās. - Man ir ļoti bail...

"Ja cilvēks ir tik spēcīgi piekauts, viņš noteikti redzējis uzbrucēja seju. Nelietis noteikti stāvēja dažu collu attālumā no viņas," viņš prātoja. Tomēr Frena negrasījās neko atklāt.

Gaidot neatliekamo medicīnisko palīdzību, Rezniks un Fulers aplūkoja Boksera netīro dzīvokli. Gulta bija apgāzta un visas mēbeles sadragātas. Kofera saturs bija izsvaidīts pa netīro paklāju, bet iekšā vēl bija daži satīti zeķu pāri; Bokseris grasījās kaut kur doties. Pa istabu bija izmētātas banknotes. Bokserim nauda turējās reti, un Rezniks atcerējās Zaļ-zobja atstāstītās baumas. Ja viņam bija taisnība par Boksera piepešo bagātību, varbūt bija taisnība ari par Harija Rolinsa izdzīvošanu.

Kad atbrauca mediķi, Rezniks jau bija saņēmis vēsti, ka Bokseris ir dzīvs, tomēr atrodas kritiskā stāvoklī, izliekoties nemanām Fulera garlaikoto sejas izteiksmi, viņš pavēlēja braukt uz slimnīcu.

Rezniks steidzās tieši uz Intensīvās aprūpes nodaļu, kur ārsts viņam paziņoja, ka Bokseris Deiviss pārspējis visas cerības. Tagad bija skaidrs, ka viņš nevis piekauts, bet gan sabraukts. Bokserim bija plaši iekšējie ievainojumi un lauzti gandrīz visi kauli. Visticamāk, viņš neizdzīvos; ja tomēr tas izdosies, viņš nekad vairs nestaigās.

- Paklau, tā nebija parasta sabraukšana, - Rezniks sacīja. - Mēs abi zinām, ka viņam uzbrukts vairāk nekā vienu reizi. Man ir ļoti svarīgi ar viņu aprunāties.

Ārsts paraustīja plecus. - Būs nepieciešama veiksme.

- Kaut kad jau vajadzētu paveikties... varbūt pat šovakar, - Rezniks noņurdēja.

Aizritēja stundas, bet Intensīvās aprūpes nodaļas gaitenis bija tukšs. Rezniks zināja, ka Bokseris nepamodīsies, tomēr nespēja piespiest sevi aiziet. Viņš nolēma palikt slimnīcā, kamēr vien Bokseris Deiviss elpoja. Viņš bija pārliecināts, ka tieši Boksera rokās ir atslēga. Prātā jaucās dažādi jautājumi. "Kāpēc Bokseris grasījās pamest pilsētu? Vai viņš baidījās? Varbūt baidījās kāds cits, kurš viņam samaksāja par došanos prom? Kas bija tas cilvēks, kura pavadībā Bokseris brīvprātīgi pameta savu dzīvokli iepriekšējā vakarā? Skaidrs, ka tas, kurš piekāva Frenu, nezināja par Boksera slepkavības mēģinājumu, tātad tas nebija cilvēks, kurš izgāja no dzīvokļa kopā ar Bokseri un ieveda viņu lamatās. Ir jāmeklē divi cilvēki. Un abi vēl ļaunu Bokserim. Kāpēc?"

Jau atkal Rezniks atcerējās sarunu ar Zaļzobi. Viņš apgalvoja, ka Bokseris svaidās ar naudaszīmēm un staigā Harija Rolinsa lietotajās drānās. Turklāt tiekot runāts, ka slavenās kantorgrāmatas varētu piedāvāt tam, kurš sola visvairāk. Rezniks aizkaitināts samiedza acis. Viņš sajuta, ka ir pavisam tuvu atrisinājumam, bet jau tūlīt zaudēs vienīgo, kurš varētu visu atklāt. Lens Gulivers nomira, nepaguvis neko pastāstīt, un tagad izskatījās, ka tas pats notiks ar Bokseri Dei-visu. "Nav iespējams, ka Harijs Rolinss ir dzīvs... vai ne?" Ar šo domu pietika, lai asinis saktu kūsāt Reznika dzīslās. "Lai nu kā, bet ir jāizdabū šī ārkārtīgi svarīgā informācija no nabaga Boksera sakropļotajām smadzenēm, pirms ārsti nolems viņu aizvadīt mūžībā un atbrīvot gultasvietu kadam citam."

Pēc paciņas cigarešu un astoņām kafijas krūzēm Rezniks vēl joprojām sēdēja uz krēsla, novilcis cepuri pār acīm. Sešos no rīta viņu pamodināja ārsts, saudzīgi papurinot aiz pleca. Nekas nebija jāsaka. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka Bokseris ir miris.

Rezniks devās prom, noliecis galvu un sakumpis plecos. Aiz viņa palika samīcītas kafijas glāzītes, cigarešu nodeguļi un miesas smārds. Ārsts vēroja viņu aizejam, pārsteigts par to, ka šis cilvēks vēl spēj paiet pēc tik daudzām stundām bez ēšanas un tādām nikotīna un kofeīna devām. Viņš cerēja, ka Rezniks iet uz mājām pagulēt karstā vannā un ieslīgt pelnītā miegā, bet saprata, ka tas ir maz ticami.

*

Atgriezies iecirknī, Rezniks sakņupa savā kabinetā un gremdējās pārdomās par neveiksmēm. Viņš apēda pusi paveca cūkgaļas pīrāga un pārējo iemeta atkritumu tvertnē. Atplēsis jaunu paciņu, viņš aizdedzināja cigareti un atvēra novērošanas ziņojumu mapi. Nekas jauns nebija iesniegts jau kopš vakardienas; Rezniks sadusmots nolēma izlamāt savus cilvēkus, kad tie no rīta ieradīsies darbā. Viņš negrasījās pieļaut neizdošanos tikai tāpēc, ka būs nekārtība dokumentos. Padotajiem bija likts meklēt ielās informāciju par uzbraukšanu Bokserim, un tas nozīmēja, ka neviens nebaudīs atpūtu nedēļas nogalē. Rezniks zināja, ka cilvēki būs neapmierināti, bet arī pats uzņēmās daļu papildu darba, tāpēc viņam bija vienalga. "Ja drīzumā nevarēs ar kaut ko iepriecināt priekšnieku, lietu man atņems, un tas nozīmētu ardievas jebkādām paaugstināšanas izredzēm. Izmeklēšanai ir jābūt nevainojamai, it īpaši tāpēc, ka es nokavēju tikšanos ar Son-dersu."

Rezniks atraugājās, sajuta mutē vecā cūkgaļas pīrāga garšu un spēcīgi iesūca cigaretes dūmus. Pabungājis pa galdu ar zīmuli, viņš secināja, ka tobrīd vienīgā lieciniece ir Boksera dzīvokļa saimniece Frena. Tomēr viņa likās tik nobijusies, ka diezin vai kaut ko stāstīs vai pat tikai aprakstīs savu uzbrucēju. Vajadzēs rīkoties stingrāk. Bokseris nomira, un šī lieta bija pārvērtusies par slepkavības izmeklēšanu. Bailes nebija pietiekams attaisnojums. Viņš nolēma atvest Fre-nu uz Skotlendjardu, tiklīdz viņa tiks izlaista no slimnīcas, un rādīt Fišeru un Harija Rolinsa bandas locekļu portretus, kamēr viņa norādīs uz to, kurš viņu piekāva.

Tad Rezniks atvēra viskija pudeli, ielēja lielu devu netīrā kafijas krūzē uz galda un gandrīz norija zaļo pelējumu, kas peldēja šķidrumā. Viņš saviebies mēģināja to izķeksēt un prātoja par lietas faktiem. Visu laiku domas atgriezās pie ceturtā dalībnieka, tā, kurš neskarts aizbēga no neveiksmīgās laupīšanas vietas un uzsprāgušā furgona. Beigu beigās viņš pārtrauca pelējuma medības, paņēma nedaudz tīrāku krūzi un ielēja viskiju tajā. Dzerot viņš piecēlās un lūkojās uz fotogrāfijām, kas bija saliktas pie kabineta sienām. Tie bija visi zināmie Harija Rolinsa bandas locekļi.

- Viens no jums ir mans ceturtais dalībnieks, - Rezniks ņurdēja. - Vai tāpēc vajadzēja apklusināt Bokseri? Vai viņš zināja, kas tu esi? Tas taču nevarētu būt Harijs Rolinss, vai ne?

Mulsināja nauda, kas bija izmētāta pa Boksera dzīvokli. "Bokseris visiem stāstīja, ka atkal saņem algu no Harija Rolinsa. Tādējādi varētu izskaidrot naudas esamību, bet... kāpēc neģēlis, kurš visu pārmeklēja un gandrīz nogalināja Fre-nu, atstājis naudu neskartu? Nauda viņu neinteresēja; viņš meklēja kaut ko citu. Vai viņš domāja, ka grāmatas ir pie Boksera?”

Inspektors bija pamanījis vēl kaut ko interesantu. Cilvēks, kurš liktenīgajā vakarā aizveda Bokseri izklaidēties, bija nomazgājis un noslaucījis vienu apdauzītu krūzi - to pašu, kuru tika lietojis. Tas bija vienīgais tīrais priekšmets visā dzīvoklī. Tātad noslēpumainais viesis bija kāds, ar ko Bokseris labprāt kopā iedzēra un devās uz klubu. - Piesardzīgi neģēļi ir piesardzīgi tāpēc, ka viņiem ir iemesls, - Rezniks nočukstēja. Viņš gāja gar fotogrāfiju rindu līdz trim mirušajiem laupītājiem un lūkojās uz Harija Rolinsa attēlu. Tas bija piesardzīgākais neģēlis, kādu Rezniks jebkad bija pazinis. - Vai tas biji tu, Rolins?

Visticamāk, Rolinss nebija noslēpumainais Boksera biedrs, resnās Frenas piekāvējs un nāvējošās automašīnas vadītājs. "Ja viņš patiesi ir dzīvs, tad nerīkotos atklāti. Bet viņš varētu samaksāt kādam citam... Boksera slepkavībā ir jūtams profesionāļa rokraksts, un Rolinss pazīst daudzus tādus."

Rezniks paņēma no galda trīs šautriņas, vienu no tām notēmēja un meta pret sienu. Tā atsitās, un viņš bija spiests palēkt malā, lai šautriņa netrāpītu pašam. Pacēlis to no grīdas, viņš svieda vēlreiz, šoreiz stiprāk, un šautriņa iestrēga sienā tieši virs Terija Millera attēla. Viņš pasmaidīja, ielēja vēl

vienu viskija devu un uzreiz to izdzēra.

*

Fulers ieradās darbā agri un ieraudzīja gaismu Reznika kabinetā. Neviena cita tuvumā nebija, un šī bija iespēja paust savu sašutumu par atceltajām brīvdienām. Viņš jau bija noorganizējis izklaidi kopā ar sievu un negrasījās laist to garām tikai tāpēc, ka tiešais priekšnieks centās glābt savu sagruvušo karjeru. Sparīgi soļojot pie Reznika, Fulers centās kontrolēt elpošanu; viņš nolēma sākt ar pieklājīgu lūgumu piešķirt brīvu nedēļas nogali.

Pieklauvējis pie durvīm, Fulers sagaidīja skarbo uzaicinājumu un iegāja nekārtīgajā kabinetā. Rezniks lūkojās uz trim fotogrāfijām pie sienas un tēmēja pa tām ar šautriņu, bet pagriezās un meta to šķērsām trajektorijai, pa kuru pārvietojās Fulers.

- Ja tev nav sakāms kaut kas labs, nemaz nepūlies atvērt muti, - Rezniks norūca.

- Runa ir par nedēļas nogales brīvdienām. Man ir kaut kas ieplānots.

Rezniks pavicināja plaukstu. - Tāpat kā mums visiem, Fuler.

- Es strādāju četrdesmit astoņas stundas! - Detektīvam seržantam bija apnicis, ka pret viņu izturas kā pret pakalpiņu.

- Mēs visi smagi strādājam, - Rezniks atcirta, - bet esam tuvu atalgojumam.

- Vai tiešām? - Fulers dzēlīgi painteresējās. Viņaprāt, lieta bija nolemta neveiksmei.

- Paklau, - Rezniks sacīja, izliekoties nedzirdam Fulera toni. - Rolinss uzbrukumā izmantoja četrus vīrus. Mēs zinām, kur ir trīs no tiem. - Viņš norādīja uz Rolinsa, Millera un Pirelli attēliem. - Bet ceturtā dalībnieka personība mums ir miglā tīta... vismaz bija līdz vakarvakaram. - Inspektors soļoja šurpu turpu. - Klīst baumas, ka Bokseris labi dzīvo, un Zaļzobis uzskatīja, ka grāmatas ir pie viņa vai arī viņš zina, kur tās ir. Viņš beidza savu dzīvi sānielā, un viņu nāvē ievilināja kāds paziņa. Darbs bija paveikts ļoti profesionāli. Pēc divdesmit četrām stundām mums vēl joprojām nav nekādu pirkstu nospiedumu no krūzēm viņa dzīvoklī, un saimniece ir pārāk nobijusies, lai runātu. Tomēr viņa ir viss, kas mums ir, Fuler. Rīt no paša rīta viņai jābūt šeit, un es gribu noskaidrot, kas viņu tā piekāva.

Kaut gan Fulers izskatījās apstulbis un viņa acis bija stiklainas, Rezniks zināja, ka viņš klausās. - Jūs domājat, ka vainojams ir ceturtais dalībnieks, - Fulers nesteidzīgi secināja.

- Beidzot esi sapratis, dēls. - Rezniks gandrīz vai pasmaidīja. - Beidzot saprati. - Viņš apsēdās pie galda, paņēma šautriņu, notēmēja un trāpīja Harijam Rolinsam tieši pa pieri. Fulers brīdi stāvēja, lūkodamies te uz šautriņu, te uz Rez-niku un atkal uz šautriņu. Viņš nedaudz pamīņājās. Visticamāk, Reznika teiktajā bija patiesības grauds, tomēr viņš negrasījās to atzīt. - Vai atnesīsi dažas skārdenes? Mēs esam to pelnījuši. - Tā Rezniks centās izrādīt laipnību. Protams, tas nenozīmēja, ka viņš maksās par alu. Vienīgais cilvēks, kam viņš jebkad nopircis alus kausu, bija Elisa... Kura toreiz palūdza džinu ar toniku, tomēr alu izdzēra, lai neaizvainotu priekšnieku.

Fulers pagriezās promiešanai un noteica: - Ir pieci no rīta.

- Klau! - Rezniks uzsauca. - Nogurums neattaisno sliktu policista darbu. Kad pārējie atnāks, pasaki, lai iesniedz novērošanas ziņojumus un atjaunina šo mapi.

Nopūties Fulers dziļi ievilka elpu. - Detektīvs galvenais inspektors Sonderss atcēla Rolinsu nama novērošanu. - Viņš raudzījās, kā Reznika seja lēni pietvīkst virzienā no kakla uz augšu. - Viņš par to grasījās aprunāties ar jums, bet jūs nokavējāt tikšanos.

- Novērošana tiek atsākta! - Rezniks nošņāca. - Vai dzirdēji, Fuler? Tā turpinās tūlīt pat.

Fulers pamāja. Viņš bija pārāk noguris un aizkaitināts šīs muļķīgās lietas dēļ, lai runātu pretī. Izejot no kabineta, viņš aizvēra durvis.

Rezniks palika sēžam viens, un viņam bija daudz nepatīkamu pārdomu par nupat notikušo sarunu ar Fuleru. Nomodā pavadītā nakts nebija vienīgais iemesls. Visvairāk viņu mulsināja tas, ka viņš vairs neatcerējās pēdējo reizi, kad dzirdēja vārdus: "Vai atnāksi uz vienu glāzīti, draugs?" Pirms avīžnieku uzbrukuma un Reznika atstādināšanas no amata neviens neizgāja no iecirkņa, neuzsaucot viņam atvadas. "Tagad es visiem esmu vienaldzīgs, un kļūs vēl ļaunāk pēc pār-vākšanās uz stikloto nodalījumu, kur visi mani redzēs. Sasodīts! Kā Sonderss uzdrošinājās atcelt novērošanu manā lietā, un kāpēc neviens no padotajiem mani nebrīdināja?"

Piepeši Rezniks sajutās neticami vientuļš. Viņa laulība bija novadējusies un tukša. Sieva ar viņu tik tikko runāja, un seksa nebija vispār, un Rezniks to nemaz negribēja. Viņš jau vairākus mēnešus gulēja viesistabā, jo atgriezās mājās vēlu un aizgāja agri - vismaz tāds bija iegansts. Patiesībā viņš nespēja gulēt blakus sievietei, kurai ir tik nepatīkams; viņš slēpās viesistabā, jo tā bija vienkāršāk.

Gausi ejot uz kabineta durvju pusi, viņš beidzot ļāvās noguruma varai. Pēdējo reizi uzlūkojis trīs nelaiķus, viņš devās uz vietējo kafejnīcu, lai brokastotu vienatnē.

17. NODAĻA

Motocikla riteņi uzjundīja smilšaino granti, izgraužot tajā dziļas rievas un aizslīdot uz priekšu. Vadītāja izbaudija iespēju ļauties piedzīvojumam un izmēģināt motocikla jaudu. Tam apstājoties, smiltis un oļi pašķīda pa klints malu.

Pludmale bija brīnišķīga. Daudzas jūdzes tukšuma - tieši tas, kas vajadzīgs. Bella noņēma ķiveri un sēdēja uz Eļļas-galvas motocikla, apbrīnodama skatu. F.ļļasgalva par narkotiku tirgošanu nesen iekļuva cietumā uz sešiem mēnešiem un lūdza Bellu paretam izbraukt ar motociklu, lai tas negulētu dikā. Viņš bija domājis, ka Bella tikai iedarbinās dzinēju reizi trīs vai četrās nedēļās, bet - motocikls bija lielisks, un viņa zināja, ka Eļļasgalva ir iekavējis maksājumus un zaudēs savu līzingā pirkto īpašumu vēl pirms iznākšanas no cietuma. Viņa nolēma to izmantot, iekams parādīsies atsavinātāji, muskuļus vingrinādami.

Savā melnajā ādas apģērbā braucot pa tukšajiem lauku ceļiem rīta agrumā, Bella kā sacīkšu braucējs noliecās zemu pār stūri un ļāvās sajūsmai.

Bella bija pirmā, kas ieradās Bērlingepā. Pludmale izrādījās tukša. Viņa nokāpa no motocikla un piegāja pie aizas malas. "Bēgums." Viņa pasmaidīja. "Dollija noteikti ņem vērā jūras ritmus. Dollija padomā par visu." Bella devās lejā pa nelielajām kāpnītēm līdz pludmalei. Tur puva vairākas vecas laivas, un divdesmit jardus tālāk bija pamests vecs, sarūsējis Morris Minor automobilis bez riteņiem. Sēdekļi bija saplēsti, un tos sedza jūras aļģes. Bella atkal pasmaidīja, prātojot par dumjiem tūristiem, kas atstājuši automašīnu pludmalē un devušies piknikā, bet pēc tam kļuvuši par paisuma upuriem un bēguši augšup pa kāpnēm. Šejienes jaunieši spēja demontēt automašīnu trīsdesmit minūšu laikā.

Pastaigājoties pa pludmali un elpojot svaigo gaisu, Bella novērtēja apmācību laukumu. Viņa priecājās, ka Linda vēl nav ieradusies; bija laiks koncentrēt uzmanību un sagatavot teritoriju, neklausoties Lindas stāstos par kaislīgo seksu, Toniju Fišeru vai Dollijas kaitinošajiem paradumiem. Bella savāca izskalotos koka gabalus, lai atzīmētu ceļu, kas būs jānoskrien ar naudu uz muguras. To gribējās paveikt pienācīgi, bez pārtraukumiem.

Kad ieradās Linda, smiltīs jau bija redzams ceļš no inkasentu furgona līdz bēgšanas automašīnai. Viņa strauji nobremzēja savu Capri, oļiem pašķīstot, un Bella pacēla skatienu un pamāja. Tad Linda izkrāva no bagāžnieka maisus un segas, lai varētu to visu nonest lejā.

Nokāpusi pludmalē, Linda sasvieda mantas smiltīs un jau sāka sūkstīties. - Nesaprotu, kāpēc viņa izvēlējās šo vietu. Laikam prātu zaudējusi! Ka mēs šeit trenēsimies?

Spirgtais vējš bija piešķīris sārtumu Lindas bālajai sejai un pūta tumšos, sprogainos matus uz visām pusēm. Lindai bija savādi vaibsti, izliekts deguns, augsti vaigukauli un tumšas, dzīvīgas acis. Viņa varēja būt gan pavisam vienkārša, gan pievilcīgi izteiksmīga. "Ja lielā mute ir ciet, viņa pat ir skaistule," Bella nosprieda.

- Es runāju ar Dolliju, - Bella paziņoja, izliekoties nedzirdam Lindas žēlabas. - Viņa ir informēta par Toniju Fišeru un Bokseri Deivisu. Es teicu, ka mums par to jāparunā šodien, pirms treniņiem.

- Vai tu saņēmi kādu ziņu no šērlijas? - Linda jautāja. Viņa šķita patiesi norūpējusies.

- Dollija par to parūpējās, kamēr es pabeidzu savu maiņu kluba, šērlijai nekas nekaiš. - Bellas nevērīgais apliecinājums likās tieši tas, kas Lindai bija nepieciešams. Iepriekšējā naktī viņa nespēja pilnvērtīgi pievērsties Karlosam, jo pārak satraucās, un viņi mīlējās tikai vienu reizi, nepavisam ne atbilstoši ierastajiem standartiem. Karloss izturējās ļoti saprotoši un bija ar mieru vienkārši apskauties. "Žēl, ka nabaga vecais Bokseris tā piekauts, bet par viņu vismaz vairs nevajag satraukties. Toties Tonijs Fišers..." Par viņu vajadzēja raizēties, turklāt ļoti.

- Klau, man kaut kas ienāca prātā! - Linda piepeši atplauka un pieskrēja pie mantu kaudzes. Viņa atnesa Bellai mugursomas, trīs spilvendrānas, divus plastmasas spaiņus un divas lāpstas. - Es nospriedu, ka nav jēgas stiept ķieģeļus, ja viss vajadzīgais mums ir šeit. - Linda piepildīja spilven-drānu ar smiltīm un ielika to mugursomā. - Man galva nav paredzēta tikai skaistumam, vai ne, Bella? - Linda paņēma segu un nolika to Bellas iezīmētās takas galā. Viņa sakrāva smiltis uz visiem segas stūriem, lai tā nekustētos.

- Kas tas ir? - Bella jautāja.

- Inkasentu furgons. Vēlāk to izmantosim piknikam. Divi zaķi ar vienu šāvienu, vai ne? - Bellai ļoti patika šī Lindas rakstura bērnišķīgā šķautne; kad vēlējās, viņa spēja būt ļoti uzjautrinoša.

Šērlija lēni un vienmērīgi apturēja automašīnu uz grants ceļa. Bella un Linda vēroja, kā viņa uzmanīgi laipo lejup pa nelīdzenajiem koka pakāpieniem līdz pludmalei. Viņa nesa mantas, saliktas dārgu preču veikalu iepirkumu maisiņos, un viņai mugurā bija sievišķīgais bikškostīms, ko Dollija noraidīja kā nekam nederīgu. Šērlija izskatījās tik eleganta, it kā nupat būtu iepirkušies Kensingtonhaistrītā.

- Jāpajautā, kur viņa dabūja to bikškostīmu. Man noteikti piestāvētu, - Linda izsmējīgi noteica.

Bella nolūkoja Lindu no galvas līdz kājām. Viņai kājās bija saplēsti džinsi un netīras sporta kurpes, bet mugurā liels džemperis, kas reiz piederējis Džo. - Nu, šajā apģērbā tu izskaties pēc putnubiedēkļa, - Bella smaidot piekrita.

- Es esmu ģērbusies atbilstoši situācijai, - Linda attrauca. - Šis ir mans tērps neprātīgas laupīšanas izmēģinājumam.

Šērlija sasniedza kāpņu apakšdaļu un uz pirkstgaliem gāja pa smiltīm, lai nenotraipītu tīrās sporta kurpes. Viņu ieraugot, abas sievietes pārstāja smaidīt. Šērlijas pāršķeltā apakšlūpa un zilums ap to bija redzams no desmit pēdu attāluma. Abas pasteidzās uz priekšu.

- Sasodītais Tonijs Fišers, - Šērlija paskaidroja.

Bella un Linda paņēma iepirkumu maisus un nolika tos uz vecā Morris Minor dzinēja pārsega.

- Žēl, ka nepaņēmu biezāku jaku, - Šērlija noteica. - Laikam līs.

- Nav svarigi! - Bella atcirta. - Kas notika?

- Lūdzu... Es gribu par to runāt tikai vienu reizi, tāpēc pagaidīsim Dolliju. - Šērlijai acīs sariesās asaras, un viņa pūlējās tās savaldīt. Viņa aizgāja līdz ūdens malai un lūkojās uz jūru. Bella un Linda lika viņu mierā un turpināja gatavot

pludmali treniņiem.

*

Kad atbrauca Dollija savā Mercedes automašīnā, pludmale jau bija gatava un lija lietus. Dollija nostājās kraujas malā un nopētīja piecdesmit jardus garo ceļu, ko Bella bija iezīmējusi ar izskalotajiem koka gabaliem. Viņai šķita, ka redz zīmējumu Harija grāmatā. Piknika sega attēloja inkasentu furgonu, un tam priekšā bija noliktas vairākas pamestas paletes, attēlojot bloķējošo transportlīdzekli. Savukārt vecais Morris Minor bija aizmugurē un simbolizēja to automobili, ar kuru viņas ieradīsies notikuma vietā. Uz tā dzinēja pārsega bija noliktas trīs pilnas mugursomas. Takas tālākajā galā bija salikti daži maisi, kas apzīmēja bēgšanai izmantojamo automašīnu. Linda un Šērlija sēdēja Morris salonā, glābjoties no lietus, un Dollija redzēja pietiekami, lai saprastu, ka Šērlijai mugurā ir sasodītais bikškostīms no modes skates. Viņa dzirdēja, kā abas smejas un spurdz, kamēr Bella klīda apkārt un lasīja kokus no mitrajām smiltīm.

Laupīšanas datums strauji tuvojās, un Dolliju pārņēma raizes. Linda vēl nebija atradusi pietiekami lielu transportlīdzekli inkasentu furgona apturēšanai, un Dollija ari nebija no Harija informatora uzzinājusi faktisko maršruta plānu un laikus. Aizā atbalsojās meiteņu smiekli, un Dollija prātoja, vai viņa vienīgā šo gatavošanos uztver nopietni. "Vai pārejās tikai izmanto mani kā bankomātu, lai atjaunotu garderobi, par velti baudītu spa piedāvājumus un papildinātu degvīna krājumus?”

Dollijas noskaņojums sabojājās, un viņa nesteidzīgi kāpa lejā. Līdzi paņemtais piknika grozs bija smags, tāpēc viņu aizkavēja. Viņai rokā bija arī lietussargs, un Vilks pinās gar kājām. Linda vēroja viņu nākam un aizkaitināta papurināja galvu. Viņas atkal bija paveikušas visu smago darbu, un Dollija cēli soļoja, tēlodama karalieni māti pastaigā pa Sen-dringemu.

- Bella! - Linda uzsauca un ar galvas mājienu norādīja uz Dolliju. Pagriezusies Bella pavēcināja ar lielu koka gabalu. Dollijai tas izskatījās ļoti līdzīgs apzāģētai bisei. Viņa pamāja Lindai, aicinot pievienoties. - Jā, kundze, - Linda nopurpināja, izkāpjot no Morris. - Jau steidzos, kundze. - Viņa palūkojās uz šērliju un piemiedza ar aci. - Vilks droši vien ir uztaisījis čupu, un viņa grib, lai es to satīru. - Šērlija vārgi pasmaidīja. Linda soļoja pretī Dollijai un piepeši sajutās nožēlojama. Mati bija izmirkuši, un Džo džemperis svēra divreiz vairāk nekā no rīta, kad viņa to uzvilka. Viņa bija pie-vilkusies ar ūdeni atšķirībā no Dollijas, kas likās tikpat nevainojama kā vienmēr savā lietusmētelī, kas bija pieskaņots zābakiem. Linda ielūkojās Dollijai acīs. - Bella tev pastāstīja par nabaga veco Bokseri, kuru piekāva, - viņa īgni noteica. Dollija pamāja, sniedza piknika grozu Lindai un turpināja iet. Linda viņai cieši sekoja. - Ko tu darīsi, Dollija? Tonijs Fišers ir jucis, un...

Piepeši Dollija apstājās un pagriezās. - Vai atceries, kā es tevi pieķēru ar to vīrieti gultā? Ar mehāniķi. Vai viņš bija pie tevis ari vakar? - Linda papurināja galvu. Viņa jutās nedaudz vainīga par meliem, bet tā galu galā nebija Dollijas darīšana. - Jūs vēl joprojām tiekaties, vai ne? - Dollija neatkāpās. Linda atkal papurināja galvu, bet šoreiz Dollija pienāca tuvāk. - Es par tevi bažījos. Tu pārāk daudz dzer un tādos brīžos nespēj novaldīt mēli. - Dollija runāja par nakti, kad Linda visu atklāja Bellai spēļu automātu zālē. - Man ir jābūt pārliecinātai, ka tu gultā nepļāpā ar kādu nezināmu cilvēku no ielas. - Dollija lieliski zināja, ka šis Karloss nav nekāds nejaušs paziņa; pēc īsās sarunas ar Bokseri viņa bija informēta, ka tas ir Ārnija draudziņš.

- Tici man, mēs nenodarbojamies ar runāšanos, - Linda pajokoja, cenšoties gaisināt spriedzi. Dollijas saltais skatiens vēstīja, ka viņai nav noskaņojuma smieties. - Paklau, tas bija vienas nakts sakars, nekas cits. Kopš tā laika mēs neesam tikušies, kā jau tu man liki. Es turos nomaļus no visiem. Neviena cita nav.

Dollija skarbi pētīja Lindu, cenšoties noteikt, vai viņa melo, bet Linda nenovērsās. "Vai vajadzētu pateikt, kas ir šis Karloss?" Dollija prātoja. "Vai pateikt, ka es zinu par viņu kopā pavadīto nakti, kad Tonijs Fišers sāka ārdīties? Nē, tādējādi tiktu izjaukti plāni. Šodien jāpievēršas būtiskajam." Dollija apgāja apkārt Lindai un tuvojās Bellai. Linda viņai sekoja, nespēdama savaldīties.

- Nemaini tematu, es tev uzdevu jautājumu, - viņa žēlojās. - Ko tu darīsi saistībā ar Fišeriem? Vecais Bokseris noteikti aiztraucās pie viņiem, un, lūk, kas ar viņu notika!

- Viņš bija muļķis, Linda. Muļķi nezina, kas viņiem nāk par labu. - Linda nosvieda grozu uz piknika segas. Apjautusi, ka visām trim sievietēm nepieciešams drošības apliecinājums, Dollija skaļi paziņoja: - Es viņam nevēlēju neko ļaunu, un nav zināms, ka viņam uzbruka tieši Fišeri. Tas varēja būt arī nelaimes gadījums; kad tovakar ar viņu runāju, Bokseris bija pilns kā mārks. Es labi apzinos, kādi mums ir sarežģījumi, bet šodien mums ir jāstrādā. Mans uzdevums ir rūpēties nevis par Bokseri, bet par jums.

Linda sakoda zobus, sasprindzinot žokļu muskuļus. - Arī šis uzdevums nav paveikts. - Viņa palūkojās uz Šērliju.

Šērlija bija noliekusi galvu, cenšoties slēpt pārsisto lūpu, bet Dollija to ieraudzīja, un viņas sejas izteiksme pamudināja Lindu uzvaras priekā pasmīkņāt. Likās, ka klusums ilgst mūžību, bet beigu beigās Dollija piegāja pie Šērlijas un satvēra viņu aiz zoda.

- Kas notika ar tavu lūpu, mīļā? - viņa klusi jautāja.

īsu brīdi šērlija vilcinājās. - Nekas īpašs. - Viņa atkal nolaida skatienu. Dollija atkārtoja jautājumu. Šērlijai acīs sanesās asaras. - Tonijs Fišers sagrāba mani uz ielas un aizveda pie manas mātes. Viņš teica, ka gribot zināt par tava Harija grāmatām. Es biju pārbijusies un sacīju, ka neko nezinu. Viņš piedraudēja apdedzināt mani ar cigareti un uzstāja, ka es noteikti kaut ko zinu. Es atkārtoju, ka tā nav. Viņš sadusmojās un iesita man pa muti. Ak Dievs, viņš visur bāza savas rokas, man aiz drēbēm un... - Šērlija ļāva vaļu emocijām un šņukstēdama sabruka Dollijas skavās.

- Vai viņš... Mīļā, ko viņš izdarīja?

- Atnāca Gregs kopā ar diviem draugiem. - Šērlija atguva savaldību. - Tonijs būtu mani izvarojis, par to es esmu pārliecināta. Bet es viņam neko par mums neatklāju, Dollija. Nepateicu ne par Harija grāmatām, ne par mūsu plāniem. Goda vārds!

Dollija sameklēja mutautiņu un noslaucīja Šērlijas asaras.

- Es tev ticu, mīļā, - viņa pavēstīja. - Neraizējies. Man ir ļoti žēl, ka tas neģēlis tev to nodarīja, un viņš saņems pēc nopelniem. - Dollija palūkojās uz Bellu un Lindu. - Tas paliek starp mums, labi? Nekādas policijas, nekādu seku. Ar mums viss būs lieliski. - To pateikusi, Dollija no Morris aizmugures sēdekļa paņēma vienu mugursomu. - Ši ir pārāk smaga; izberiet daļu smilšu. Mēs nesīsim banknotes, nevis zelta stieņus. - Saruna bija beigusies. Linda nespēja tam noticēt, bet Šērlija izlēca no automašīnas un izpildīja pavēli. - Domāju, pietiks ar ceturtdaļu, - Dollija ieteica.

šērlija uzsmaidīja Dollijai, un Linda atskārta, ka viņai ir vajadzīga šī pievēršanās praktiskiem jautājumiem. Savukārt Bella saprata ari to, ka Dollija kaut ko slēpj, proti, bailes. Dollija satraucās. Bella nolēma neko neteikt un pievērsās darbam.

- Mēs nospriedām, ka treniņos varētu izmantot šo Morris kā aizmugurē braucošo furgonu, - Bella sacīja. - Izmēģināsim iekāpšanu un izkāpšanu. Tas nav ideāls risinājums, tomēr labāks par piknika segu. Vēlāk es varēšu to sagriezt gabalos, pamācīties rīkošanos ar motorzāģi.

- Laba doma, - Dollija piekrita. - Motorzāģis un veseris ir manas automašīnas bagāžniekā. Nevarēju atnest visu uzreiz.

- Nesatraucies, - Linda dzēlīgi noteica. - Mēs jau tikai izmēģinām bruņotu laupīšanu. Kam vajag motorzāģi un veseri, ja tu atnesi cūkgaļas pīrāgu un sviestmaizes?

- Un kam gan vajag bloķējošo furgonu, ja tu atnesi piknika segu? - Dollija atcirta. - Man vismaz ir motorzāģis un veseris. Vai furgonu jau atradi, Linda? Es tev vairākas reizes lūdzu to nokārtot, tāpēc saņemies un ķeries klāt. Mums ir jāzina izmēri, lai mēs varētu pastiprināt aizmugures buferi ar tērauda stieni.

Lindu pārņēma dusmas, tomēr Bella pieskārās viņas rokai, un viņa iekoda mēlē. Vairākas reizes dziļi ievilkusi elpu, viņa atbildēja: - Es zinu, ko meklēju. Ir vairākas iespējas, bet es gribu pagaidīt vēl nedēļu. - Viņa runāja rāmi un savaldīgi. - Drīz tu dabūsi savu furgonu. - Dollija devās apstaigāt piecdesmit jardu celiņu kopā ar Bellu, un Linda klusi vērsās pie šērlijas: - Es neriskēšu nokļūt cietumā par veca, sagrabējuša furgona nozagšanu tikai tāpēc, ka viņa izlolojusi kaut kādu muļķīgu iedomu par bruņotu laupīšanu.

Šērlija pataustīja pāršķelto lūpu. Tā sāpēja līdz ar katru izteikto vārdu, un pietika ar smaidu, lai āda pārplīstu. - Es ceru, ka tā nav iedoma, Linda, - Šērlija nopietnā tonī paziņoja.

Bella un Dollija aizgāja līdz takas beigām, sperot lielus soļus, lai pārliecinātos par attāluma atbilstibu.

- Izskatās pareizi, - Dollija noteica un grasījās doties atpakaļ, bet Bella palika stāvam. Dollija pagriezās. - Kas tevi satrauc?

- Sajūta, ka viss notiek pa īstam.

- Tā arī ir, - Dollija noteica. - Vienmēr ir bijis.

- Jā, tev, - Bella sacīja. - Es nebiju pārliecināta. Es pat nezināju, kas tu esi, Dollija Rolinsa. Varbūt tu esi ekscentriska večiņa, kas sēro par nelaiķa vīru, cenšas saglabāt viņa piemiņu, īstenojot pasākumu, kas būtu viņa lielākais sasniegums. - Bella piegāja viņai klāt. - Bet tagad tu esi mani pārliecinājusi. Es esmu gatava un atbalstīšu tevi no visas sirds, un mēs patiešām nozagsim miljonu mārciņu. - Bella ielūkojās dziļi Dollijai acīs un veltīja viņai neviltotas cieņas pilnu smaidu. Dollijai uz pleciem bija smaga nasta, un Bella gribēja pavēstīt, ka ir gatava palīdzēt.

Dollijas sejas izteiksme bija bezkaislīga. Viņa viegli pamāja ar galvu, pagriezās un tuvojās pārējām. - Nelieto vārdu "večiņa", - viņa pār plecu noteica un, atgriezusies blakus Lindai un Šērlijai, ķērās pie darba. - Sāksim strādāt. Linda, tu vadīsi furgonu aiz inkasentu mašīnas, un mēs ar Šērliju sēdēsim aizmugurē. Tas vecais Morris šodien būs mūsu furgons, tāpēc pietiks ar kustību attēlojumiem, lai mēs varētu uzņemt laiku.

Linda iespurdzās un palūkojās uz sarūsējušo graustu.

- Nebiju plānojusi braukāt ar to pa visu pludmali.

- Bella, tu vadīsi bloķējošo furgonu priekšā. To pašu, kuru Linda, cerams, mums sagādās, kad beidzot...

- Labi, tu savu esi pateikusi, - Linda viņu pārtrauca. - Nav jāatkārtojas.

- Jūs abas, - Dollija vērsās pie Bellas un Lindas, - atnesiet motorzāģi un veseri. Paskatīsimies, cik gatavas mēs esam. - Kad viss bija sakārtots, Dollija sapulcināja pārējās sievietes, lai dotu norādījumus. Šērlija purināja kājas, iesildot muskuļus, savukārt Linda sēdēja, atbalstījusies pret automašīnas dzinēja pārsegu. - Vispirms mēs izmēģināsim izkļūšanu no automašīnas un motorzāģa iedarbināšanu. Pārbaudīsim, kā tas strādā, griežot šī grausta sānu...

- Pag, motorzāģi darbinās Bella. Tas ir viņas darbs. Tu teici, ka es vadīšu furgonu.

Dollija ar kāju pabungāja pa mitrajām smiltīm un papurināja galvu. - Es pārdomāju, - viņa noteica. - Bella vadīs priekšējo furgonu, bet es aizmugurējo.

- Tas taču ir muļķīgi, - Linda neatlaidās. - Bella ir vienīgā no mums, kas spēj noturēt zāģi. Es tik tikko spēju to pacelt... Un man likās, ka tu būsi priekšējā automašīnā un bloķēsi inkasentu mašīnu.

- Es pārdomāju! - Dollija agresīvi atkārtoja un nopūtās, savelkot un atlaižot pirkstus. - Kad inkasenti būs aiz priekšējās automašīnas, Bella ar bisi izkāps un atvairīs apsargus, kamēr mēs iekrausim naudu. Viņai būs jādodas prom pēdējai. Ja es nepavēlēšu kaut ko citu, viņai jāieņem šī pozīcija. Vai skaidrs?

- Man nav iebildumu, - Bella nepacietīgi piekrita. Viņa gribēja ķerties pie darba.

Lietus bija pierimis, un Dollija novilka mēteli. Zem tā bija sārts treniņtērps. Šērlija un Linda nolieca galvu, slēpjot spurdzienu. Viņa izskatījās pēc neglītiem velūra aizkariem. Linda iztēlojās viņu aerobikas nodarbībā, kur viņa svīda kā ļumīga cūka. Dollija neko nemanīja. Viņa izņēma no kabatas hronometru, pasniedza to Bellai, kārtīgi salocīja mēteli un nolika uz piknika segas.

Šērlija un Linda sekoja Dollijas priekšzīmei un uzcēla smagās mugursomas plecos. Linda mēģināja pacilāt motorzāģi, bet bija skaidrs, ka viņai tāds svars ir par lielu. - Mēs velti šķiežam laiku, - viņa nopurpināja. - Ir acīmredzams, ka zāģis jānes Bellai!

Tikmēr Šērlija savilka mugursomas siksnas ciešāk, lai tā skrējienā nešūpotos. - Klausīsim Dollijai un sāksim mēģinājumu. Pagaidām mēs vēl neko droši nezinām.

Bella piemiedza Lindai ar aci un iekārtojās uz piknika segas, lai vērotu viņas izpildām operācijas pirmos posmus.

Dollija apsēdās pie automašīnas stūres, bet Šērlija un Linda, kuras sejas izteiksme bija salta kā akmens, iekārtojās aizmugurē. Linda uz ceļgaliem turēja zāģi un sūkstījās par tā svaru.

- Labi, mums ir četras minūtes no sākuma līdz beigām, -Dollija paskaidroja. - Pārbaudīsim, cik daudz laika vajag, lai izkāptu un iedarbinātu motorzāģi. Vai esi gatava, Bella? -Uzrunātā pacēla īkšķus. - Trīs divi, viens... sākam! - Dollija izlēca no vadītāja vietas, skrēja uz automašīnas aizmuguri un ar Bellas sagatavoto koka gabalu, kas līdzinājās bisei, norādīja tālumā, šērlija iztrausās no aizmugures sēdekļa un nostājās pie piknika segas, ar savu bisi norādot uz inkasentiem. Un Linda... bija iestrēgusi sēdeklī un sita motorzāģi pret durvju rāmi kā suns, kas cenšas izkļūt ārā pa durvīm, turot mutē garu koka kārti.

- Tas ir par garu, lai tiktu ārā pa šīm sasodītajām durvīm! - viņa aizkaitināta uzsauca.

- Iekšā tu ar to veiksmīgi tiki, tātad jātiek arī ārā! - Dollija atkliedza.

Beigu beigās Linda ievirzīja motorzāģi tā, ka tas bija uz blakus sēdekļa, un izkāpa ārā, velkot zāģi līdzi. Viņa satvēra startera auklu, parāva to daudz spēcīgāk, nekā vajadzētu, un nevilšus nosvieda zāģi sev uz kājas. - Pie velna, es to negrasos darīt! - Linda sauca, lēkājot uz vienas kājas. Viņa nometa mugursomu smiltīs un atteicās spert kaut soli. Dol-lija rīkojās tik mērķtiecīgi, it kā uzbrukums patiešām notiktu; viņa piesteidzās pie Lindas, pacēla motorzāģi, iedarbināja to un piegrūda pie automašīnas durvīm.

Šērlija apbrīnoja Dollijas apņemšanos neciest sakāvi. Linda cerēja, ka vecā kaza nometīs zāģi un nogriezīs sev kāju. Savukārt Bella pacietīgi sēdēja uz piknika segas un skaitīja laiku. Zāģis iegrauzās metālā ar šausminošu troksni, "inkasenti furgonā pārbīsies kā diegi, to dzirdot," Bella nodomāja. "Un būs mīksti kā māls, kad ieraudzīs četrus maskētos uzbrucējus."

Aizritēja piecpadsmit minūtes, kamēr Dollija pārgrieza automašīnas sānu. Vainojams nebija zāģa trulums; viņai gluži vienkārši trūka speķa, lai to izgrūstu cauri metālam. Linda sēdēja uz segas malas blakus spilvendrānām ar smiltīm ur. jutās vainīga, vērojot sviedru lāses Dollijai uz pieres.

Kad bija izgriezts gabals no automašīnas durvīm, Dollija pieskrēja pie segas un pacēla spilvendrānu. Linda instinktīvi pielēca stāvus, un Dollija ielika maisu viņai mugursomā.

- Gatavojies sākt atskaiti vēlreiz, Bella, - smagi elpojot, uzsauca Dollija.

Bella piecēlās kājās, un Linda iebāza vienu smilšu maisu Dollijas somā, bet otru - Šērlijas.

Darbojoties Linda jautāja: - Kāpēc mēs vēl joprojām uzņemam laiku? Policisti jau būtu atbraukuši, tad devušies iedzert tēju, atgriezušies un mūs visas arestējuši, bet mēs naudu nepagūtu pat paostīt.

- Sākam! - Dollija iesaucās un pirmā skrēja pa piecdesmit jardus garo ceļu. Jau pēc brīža Šērlija un Linda viņu apsteidza un sacentās savā starpā, kamēr Bella bez piepūles rikšoja viņām blakus.

Ceļa galā trīs jaunākās sievietes gaidīja Dolliju, līdz viņa, kāsēdama un elsdama, šķērsoja līniju un nokrita uz ceļgaliem. - Vēlreiz, - viņa izdvesa, tik tikko velkot elpu.

- Nē, - Bella iebilda, pārņemot vadības grožus savās rokās. - Iedzersim tēju. Atkārtosim pēc divdesmit minūtēm.

Dollija pietrausās kājās. - Mēs atkārtosim tūlīt! - viņa iesaucās. Salīkusi zem mugursomas svara, Dollija blakus elegantajam Bellas augumam izskatījās vēl sīkāka.

- Tagad mēs zinām notikumu secību un apzināmies, ka spējam to paveikt, - Bella rāmi noteica. - Tomēr viss notika divdesmit minūtes ilgāk, nekā vajadzētu. Ja atkārtosim tūlīt, mēs neko nepanāksim. Tev jāatgūstas. Iedzersim tasi tējas un tad turpināsim.

Brīdi valdīja klusums. Četras sievietes nesteidzīgi gāja atpakaļ starp kārtīgi saliktajiem koka gabaliem līdz vecajai automašīnai, piknika segai un grozam.

- Šērlija, es jau sen gribēju pajautāt, - Linda ieminējās, pārtraucot spraigo klusēšanu. - Kur tu atradi šo skaisto bikš-kostīmu?

18. NODAĻA

Tcrijs Millers pamestajās raktuvēs bija pavadījis jau divas stundas, kārtodams automašīnas. Kādreizējais sacīkšu autobraucējs Džimijs Nanns bija sens Terija draugs un pārcieta grūtus laikus, jo tika diskvalificēts - cik ironiski! - bīstamas braukšanas dēļ. Džimijs bija precējies un saņēma valsts pabalstus, un viņam izmisīgi vajadzēja darbu. Terijam šķita, ka viņš varētu būt lieliski piemērots ceturtā dalībnieka lomai, -kaut gan pats nemūžam neuzdrošinātos pieņemt tādu lēmumu bez Harija Rolinsa piekrišanas.

Pirms trim mēnešiem Terijs aizveda Džimiju uz krogu un iepazīstināja ar Hariju, kaut gan Džimijs nenojauta šis tikšanās iemeslu. Harijs gribēja iepazīt jauniņos, pirms sāka ar tiem sadarboties vai atklāja savus plānus. Todien raktuvēs Harijs bija ieradies, lai pavērotu Džimiju darbā. Ja redzētais viņam iepatiksies, viņš pateiks, kāds darbs ir paredzēts, un atvēlēs Džimijam šofera pienākumus. Autobraucējs bija izskatīgs, apmēram trīsdesmit trīs gadus vecs un sešas pēdas garš vīrietis ar spēcīgu miesasbūvi, turklāt viņam nekad ne-

bija noņemti pirkstu nospiedumi. Viņš jau iepriekš bija piedalījies vairākās banku laupīšanās kā šoferis, tāpēc viņam bija labas atsauksmes, bet pārsvarā viņa prasmīgā vadītāja slavu nodrošināja riskantie veikumi sacīkšu laukumā.

Džimijs pārbaudīja maizes furgona dzinēju; Lens Gulivers pēc Džo Pirelli lūguma bija nozadzis šo automašīnu no maiznīcas. Furgons izrādījās labs, stūrains, ar divvērtņu durvīm aizmugurē. Džo bija piemetinājis buferim smagu metāla stieni, kas varētu uztvert triecienu, kad inkasentu furgons tajā ietrieksies. Džo arī parūpējās par šofera drošību. Džimijs nospieda gāzes pedāli un apmeta loku ap raktuvēm. Dzinējs izklausījās nelāgi, tomēr pec remonta viss mainīsies. Atgriezies pie Harija un Terija, Džimijs izlēca no salona, parāva augšup motora pārsegu un noliecās, lai kaut ko noregulētu. Harijs viņu atzinīgi vēroja.

Tikmēr Džo Pirelli bija mežā pie vecajām raktuvēm un izmēģināja savas apzāģētās bises, šaujot pa baložiem un fazāniem. Džo bija profesionālis un fanātiski sargāja savus ieročus, regulāri tos tīrot un ieeļļojot. Pēdējos trīs gadus Džo un Terijs cieši sadarbojās, un Terijs cienīja biedra pašpārliecinātību un dzelzs nervus. Ātrā rakstura dēļ Džo mēdza kļūt vardarbīgs, bet Terijs un pārējie vienmēr zināja, cik tālu drīkst iet. Ja biedra tumšajās acīs kaut kas savādi uzdzirkstīja, tas bija brīdinājums... Tādos brīžos Džo Pirelli bija nāvējošs. Visi cienīja cits citu, bet nebija tuvi draugi un ārpus darba nekad nepavadīja laiku kopa. Tas bija priekšnieka noteikums. Strādājot pie Harija, visus viņa norādījumus vajadzēja izpildīt bez iebildumiem.

Džo soļoja atpakaļ uz raktuvēm. Vienā rokā viņš nesa ie-

ročus garā, melnā koka futrālī, kas bija izoderēts ar sarkanu filcu. Otrā rokā bija beigts fazāns. Terijs vēroja, kā Džo pieiet pie savas automašīnas un ievieto gan šaujamieroci, gan putnu bagāžniekā. Džo bija gara auguma, vismaz sešas pēdas un trīs collas garš, slaids, ar izteiksmīgiem vaibstiem un savādas krāsas acīm - varbūt tās bija riekstbrūnas, bet varbūt arī ne -, un viņam piemita tumsnēja itālieša pievilcība. Skarbs vīrs un pārņemts ar fizisko sagatavotību, un Terijs priecājās, ka abi ir līdzbiedri.

Terijs pamāja Džo virzienā, un abi ielūkojās pulkstenī un pievērsās inkasentu furgona maketam. Harijs Rolinss gribēja, lai pirms viņa ierašanās viss būtu gatavs, un Džo kopā ar Teriju rūpīgi pārbaudīja katru sīkumu. Viņi nosvēra naudas maisus, precīzi nomērīja automašīnu pozīcijas atbilstoši tam, kur tās būs laupīšanas laikā. Pēc mēģinājuma viņu uzdevums bija notīrīt automašīnas un maizes furgonu un aizvest visu atpakaļ uz tehniskās apkopes boksu.

Maizes furgona dzinējs beidzot darbojās vienmērīgi. Dži-mijs izkāpa no vadītāja vietas un parādīja paceltu īkšķi Džo un Terijam. Abi vīrieši viesa viņā nemieru, bet Džo viņu biedēja vairāk nekā Terijs. Viņš nezināja, kāds darbs ir paredzēts, un apjauta, ka vēl nav to dabūjis, bet apbrīnoja Hariju Rolinsu un gribēja kļūt par viņa komandas locekli.

Harija sudrabotais Mercedes darbojās tik klusi, ka šķita slīdam virs grants ceļa. Neviens nedzirdēja to atbraucam, bet Terijs un Džo, ieraudzīdami to apstājamies un Hariju izkāpjam, nostājās gandrīz vai miera stājā kā ierindnieki, kurus tūlīt pārbaudīs virsnieks. Harijs Rolinss bija ģērbies dzeltenbrūnā kašmira mētelī un nevainojami pašūtā tumši zilā uz-

valkā. Rokā viņam bija melns portfelis, uz acīm tumšas brilles, un viņš vairāk līdzinājās baņķierim nekā cilvēkam, kurš grasās izmēģināt inkasentu furgona aplaupīšanu. Viņš piegāja pie Džo un Terija.

- Džimijs panāca, ka maizes automašīna murrā kā liels kaķis. Tā vairs nesagādās problēmas, - Terijs solīja.

Tad Harijs palūkojās uz BMW, kas bija paredzēts bēgšanai, un pamāja Džimijam.

Šī bija Džimija lielā iespēja. Viņš pieskrēja pie BMW, ielēca tajā, iedarbināja dzinēju un, riteņiem nokūpot, neticamā ātrumā apmeta loku ap raktuvēm. Pār viņa pieri lija sviedri. Traucoties garām trim vīriešiem, viņš parāva rokasbrem-zi, pagrieza automašīnu par simt astoņdesmit grādiem un atkal aizjoņoja prom. Atpakaļskata spogulī bija redzams, ka Terijs smaida un paceļ īkšķus.

Tikmēr Harijs piegāja pie savas automašīnas un novilka mēteli. Viņš rūpīgi pārģērbās, salokot drēbes uz aizmugures sēdekļa. Jebkurš cits izskatītos smieklīgs, šādi stāvot puskails, bet viņa kustībās, kamēr viņš uzvilka treniņtērpu, bija kaut kas kārtīgs un labi organizēts.

- Mēs izmēģināsim sprāgstvielas, - Harijs paziņoja un noliecās, lai aizsietu sporta kurpju auklas.

Terijs pienesa nelielu paraugu pie inkasentu furgona maketa, iestiprināja sprāgstvielas tam sānā un aizdedzināja īso degli, pagāja malā, un - Bums! Viss notika dažu sekunžu laikā, un automašīnas sānā palika apaļa dūres lieluma atvere. Terijs smaidīdams atgriezās pie pārējiem.

- Kad izmantošu īsto daudzumu, caurums būs pietiekams, lai pa to izlīstu mana vecmāmiņa, - viņš solīja. - Un viņa ir milzene, Harij.

Harijs klusi, bet precīzi un detalizēti izklāstīja norādījumus pārējiem. Kad viņš bija beidzis, katrs paķēra savu mugursomu, un Džo paņēma bisi. Harijs pasniedza Džimijam hronometru.

- Laupīšana nedrīkst ilgt vairāk par četrām minūtēm, -viņš bridināja.

Visi trīs furgoni bija savas vietās. Maizes furgons bija priekšā, inkasentu furgona makets vidū, bet Terija atvestā automašīna stāvēja pēdējā - it kā uzbrukuma objekts jau būtu iesprostots Strendas tuneli. Džimijs mīņājās pie maizes furgona, lai redzētu Harija mājienu un nospiestu hronometru. Harijs sēdēja pie stūres, bet Džo un Terijs bija aizmugurē.

- Viņš neizskatās gatavs, - Džo sacīja, norādot uz Džimiju.

- Ir gan. Goda vārds, viņš ir īstais, - Terijs noteica.

- Ja kāds nervozē, rādītājpirksts uz mēlītes sāk drebēt, un piepeši... bladāc! Mums visiem draud mūža ieslodzījums par slepkavību.

- Tieši tāpēc mēs šodien esam šeit, - iejaucās Harijs. - Viņš skaita sekundes, līdz es došu pavēli. Vai viņš nervozē un kļūst nelietojams, vai arī ir ledaini mierīgs? Tūlīt noskaidrosim. - Harijs pacēla plaukstu, un Džimijs atbildot pavicināja hronometru.

Kad Harijs nolaida roku, Džimijs iedarbināja ierīci, un ikviens sāka zibenigi rīkoties. Džo izlēca no furgona un nostājās, tēmējot ar bisi pa iztēlotajām automašīnām aizmugurē. Terijs spēji piespieda sprāgstvielas pie inkasentu furgona sāna, bet Harijs uzkāpa uz dzinēja pārsega, tēmējot ar bisi uz iztēloto šoferi un pavadoni. - Ārā no furgona! - viņš uzkliedza, dobjajai balsij pārskanot visas raktuves. Vajadzēja panākt, lai abi apsargi izkāpj un apguļas priekšā Džo.

Nogranda sprādziens, un inkasentu furgona sānos parādījās caurums Harija lielumā. Harijs un Terijs ierāpās iekšā, Harijs ātri sabāza Terijam somā precīzi nosvērtus maisus un nokliedza: - Uz priekšu! - Terijs un Džo apmainījās vietām, Terijs notēmēja uz neesošajām automašīnām un iztēlotajiem inkasentiem, bet tikmēr tika piepildīta Džo soma. Pēc tam Džo piekrāva Harija somu, un visi trīs steidzās pie bēgšanai paredzētās automašīnas tieši piecdesmit jardu attālumā.

Operācija bija lieliski izplānota. Džimijs vēroja viņus skrienam un nespēja vien sagaidīt, kad uzzinās par darbu

kaut ko vairāk.

*

Malkodama tēju no termosa vāciņa, Dollija klausījās, kā Linda un Sērlija strīdas par pēdējo vistas gaļas sviestmaizi. Šērlija uzskatīja, ka Linda apēdusi divas cūkgaļas pīrāga šķēles, tāpēc pēdējā sviestmaize pieder viņai, bet Linda iebilda, ka nevar salīdzināt pīrāgu ar sviestmaizi. Kamēr viņas ķīvējās, Bella paķēra maizi un apēda to.

- Pieverieties! - viņa pavēlēja.

Dollija nebija ēdusi neko. Viņa piecēlās, pasniedza Šērli-jai nūju, kas kalpoja kā bise, un otru paturēja sev. - Izmēģināsim tikai skrējienu; noskaidrosim, cik ilgs tas ir. - Bella pielēca stāvus un ar hronometru rokā aiztraucās uz pludmales tālāko galu. Kad Linda pieslējās augšā, bija acīmredzams, ka viņai sāp kāja, uz kuras viņa uzmeta motorzāģi.

- Es nedomāju, ka spēšu, Dollija, - viņa žēlabaini ieminējās.

- Vai to pašu tu teiksi, ja īstajā dienā kaut kas notiks? -Dollija painteresējās. - Vai tomēr skriesi, cik spēj?

Linda apklusa, un visas trīs sievietes sagatavoja mugursomas un gaidīja Bellas mājienu.

No piecdesmit jardu attāluma Bella nosprieda, ka viņas izskatās pēc mātēm sporta dienā pirms skriešanās sacīkstēm, turot olu uz mutē iespraustas karotes. Dollijai mugurā bija koši sārts treniņtērps, Šērlijai elegantais bikškostīms, bet Linda izskatījās pēc klaidones. Bella papurināja galvu. - Uzmanību! - viņa uzsauca. Dollija pacēla īkšķus. - Gatavību! Starts!

Katrā skrējienā Dollija atpalika. Viņai nebija ne tik daudz enerģijas, ne tādas sportiskās sagatavotības kā pārējām, un viņa sāka tvert gaisu jau pēc pirmajiem divdesmit jardiem. Ik reizi, kad viņas sasniedza finiša līniju, Dollija apstājās, pieķērās pie sāna, smagi elpoja un interesējās par minūšu skaitu. Bija skaidrs, ka viņa nekad nespēs paveikt skrējienu tik ātri, cik nepieciešams. Tomēr Dollija nepadevās; viņa allaž pagriezās un aizsoļoja atpakaļ pie vecās automašīnas. Pēc ceturtās kārtas Linda nosprieda, ka vajadzētu kaut ko pateikt.

- Tam nav jēgas, Dollija. Es varu paskriet, šērlija ari. Kāpēc mums visām trim jāskraida turpu šurpu tikai tāpēc, ka tu to nespēj? Tu vienīgā mūs aizkavē. Atpūties un pamēģini atkal viena pati.

Dollija aizsoļoja, iespriedusi dūres sānos un nolaidusi galvu. Viņa tuvojās lūzuma punktam, tomēr atteicās atzīt sakāvi. Nostādamās pie sarūsējušās automašīnas, Dollija pacēla roku un ziņoja Bellai, ka ir gatava skriet vēlreiz.

Bella sakrustoja pirkstus un nočukstēja: - Uz priekšu! Tev izdosies.

Tagad viņa iekļāvās laikā, bet bija drausmīgi vērot, kā viņai uz kakla izspiežas dzīslas. Dažus jardus pirms finiša līnijas viņas ķermenis brīdināja, ka vairs nevar izturēt slodzi. Kājas saļodzījās, bet viņa turpināja skriet, šķērsoja līniju un sabruka zemē, trokšņaini sēcot. Atbalstījusies četrrāpus, viņa izstomīja: - Nocel nost mugursomu, Bella!

Lūgums tika izpildīts. Linda pasmīnēja un pašūpoja galvu. Šērlija veltīja viņai pārmetošu skatienu un nometās ceļos blakus Doll ija i.

- Piedod, bet nekas nesanāks, - viņa nočukstēja. - Tu nevari paskriet.

Pamazām Dollija sāka elpot vienmērīgāk. Viņa pēdējo reizi smagi nopūtās un piecēlās kājās. Paņēmusi mugursomu, viņa to pasniedza Bellai, kura atdeva Dollijai hronometru. Bella novilka motociklista bikses, zem kuram bija skrējēja šorti, uzcēla vienu mugursomu plecos, Šērlijas somu paņēma rokā un aizsoļoja prom.

- Skatieties vien, - Linda mudināja. - Skolā viņa piedalījās skriešanas sacīkstēs.

Šērlija apvaldīja vēlmi viņai iesist; reizēm Linda spēja būt ļauna. Dollija klusēdama vēroja, cik nevērīgi Bella nes smagās somas.

Sasniegusi automašīnu, Bella izkravāja smilšu maisus no Šērlijas mugursomas; tie viņai būs vajadzīgi, kad Dollija uzņems laiku. Paņēmusi zāģi, viņa to iedarbināja un ieklausījās rūkoņā. Linda nebija zāģi sabojājusi. Bella iekāpa sarūsējušajā automašīnā ar mugursomu plecos un motorzāģi rokās.

Tiklīdz Bella izlēca no automašīnas, Dollija ieslēdza hronometru.

Viņas klusējot vēroja, kā Bella ar vienu rāvienu iedarbina zāģi un izgriež automašīnas durvīs caurumu, pa kuru varēja iebāzt bisi. Pēc tam Bella pieskrēja pie piknika segas un pacēla smilšu maisus, lai noskaidrotu, cik ilgi vajadzētu piepildīt vispirms Lindas un pēc tam Šērlijas mugursomu. Viņa strādāja kā robots. Kad Bella aiztraucās pa pludmali, Linda vairs nespēja valdīt satraukumu un sāka lēkāt, vicinot rokas.

- Uz priekšu, draudzene! Ātrāk, ātrāk, ātrāk! - Linda sauca.

Dollija pārmaiņus lūkojās uz Bellu un hronometru. Bella nepiespiesti skrēja, it kā nemaz nemanītu svaru uz muguras.

Beigu beigās Dollijai nemaz nevajadzēja nosaukt patērēto laiku, jo bija acīmredzams, ka Bella uzdevumu ir izpildījusi vislabāk. Kamēr Linda un Šērlija apskāva Bellu, Dollija viena pati atgriezās pie automašīnas.

- Tagad izmēģināsim visu no sākuma līdz beigām, - viņa uzsauca un uzsvilpa Vilkam, kurš vārtījās pa mirušas kaijas

atliekām.

*

Viņas trenējās vēl stundu. Kamēr Dollija sakravāja piknika grozu, Bella un Linda aiznesa motorzāģi un mugursomas uz Mercedes bagāžnieku. Šērlija izbēra no spilvendrānām smiltis un ar acs kaktiņu vēroja Dolliju, kura bija sakniebusi lūpas un vēl joprojām dusmojās uz sevi par nespēju turēties līdzi pārējām. Pasmaidīdama šērlija mēģināja viņu uzmundrināt, bet atvērās brūce pāršķeltajā lūpā, turklāt Dollija gluži vienkārši izlikās viņu nemanām. Dollija bija skarba un izturīga. Šērlija nemitīgi domāja par savu vājumu, kad viņai uzbruka Tonijs Fišers. "Es izturējos nožēlojami," viņa sadusmota prātoja. "Bet tā vairs nebūs."

Pēdējais izmēģinājums bija visveiksmīgākais un tika izpildīts ar krietnu laika rezervi. Dollija nolēma pārdalīt lomas. Tagad viņa vadīja bloķējošo furgonu priekšā, Bella darbojās ar zāģi, bet Linda vadīja aizmugurējo furgonu. Izrādījās, ka lēmums ir pareizs un visu sieviešu spējas tiek izmantotas pilnvērtīgi. Viņas beidza dienu labā noskaņojumā - nogurušas, netīras, sāpju mocītas, tomēr spara pilnas. Pirmo reizi plāns šķita reāls, pavisam īsts. Savācot mantas pludmalē, Šērlija pacēla nūju, ko izmantoja kā bisi, un pasmaidīja. Dollija bija uzgriezusi muguru, tāpēc Šērlija vēl pēdējo reizi notēmēja un aizmeta "ieroci" kāpās.

Dolliju neuztrauca pieņemtais lēmums par sēšanos pie vadošā furgona stūres, tomēr viņa negribēja ciest vēl vienu neveiksmi pārējo meiteņu priekšā, šīs sievietes no viņas gaidīja norādes, stabilitāti un vadoņa cienīgu izturēšanos, un viņai vajadzēja uzņemties šo lomu. "Nedrīkst pieļaut, lai viņas uzskatītu mani par vāju."

Kad Šērlija un Dollija beidzot bija gatavas doties prom, Linda un Bella jau gandrīz bija sasniegušas kāpņu apakšu. Lūkodamās uz savām trim meitenēm, Dollija ievēroja neslēpto iesāņus skatienu, ko Linda veltīja pārējām. Viņas vairs nešaubījās, ka pašas spēs visu paveikt, tomēr viņu sejas izteiksmē bija manāms, ka viņas apšauba Dollijas spējas.

Viņa pacēla veseri. - Es neizmēģināju savu darbu, vai ne? -viņa līksma atgādināja, nostājās dažu pēdu attālumā no automašīnas, iepleta kājas, stingri satvēra rokturi un savicinā-ja instrumentu. Dzīslas uz viņas kakla izspiedās, un gaisu pāršķēla tāds kā dobjš kliedziens, kas šķita izplūstam viņai no vēdera. Viņa atlaida veseri, un tas svilpdams ietriecās automašīnas vējstiklā un to sašķaidīja tūkstoš gabalos. Lauskas nosēja sēdekļus. Vienu acumirkli automašīnas salons izskatījās pēc sniega lodes, un ainu varēja raksturot kā gandrīz vai skaistu.

Veseris nokrita uz aizmugures sēdekļa, un visas trīs sievietes sastingušas lūkojās uz to.

- Ak Dievs! - Linda ierunājās visu vārdā. - Gluži kā pirmo reizi dzirdēt savu māti pasakām rupju vārdu!

Dollija paraudzījās uz viņām, šķelmīgi smaidot. - Es zinu, kas ir mana stiprā puse. Un zinu arī jūsējās, - viņa pateica un atguva nopietnību. - Mums izdosies, meitenes. Mums izdosies, sasodīts! - Un viņa piebilda kaut ko tādu, ka pat Lindai pakrūtē sažņaudzās kamols. - Es jūs nepievilšu. - Biedreņu skatienos vairs neredzēja nekādas šaubas; tur bija tikai cieņa. Viņas zināja, ka Dollija spēj vadīt, un viņa

savukārt zināja, ka sievietes viņai sekos.

*

Pēc Harija trešā skrējiena bija skaidrs, ka viņš aizkavē pārējos. Viņš gluži vienkārši nebija pietiekami ātrs, un situācija neuzlabojās arī pēc vairākiem mēģinājumiem.

Neviens neteica ne vārda, un Harijs pārdomāja visas iespējas. Viņa sejā vidēja dusmas, un žokļu muskuļi ik pa brīdim saspringa. Visi redzēja, ka Harija niknums ir vērsts pret viņu pašu, tāpēc godbijīgi lika viņu mierā. Beigu beigās Harijs pasniedza savu mugursomu Džimijam.

- Paskatīsimies, kā tu skrien, puika, - viņš noteica.

Pār Harija koši sarkano seju ritēja sviedri, un Džimijs tikmēr veica skrējienu neticami īsā laikā. Jaunībā šis skrējiens Harijam būtu nieks, bet viņš bija pietiekami gudrs, lai saprastu, kur slēpjas komandas stiprās puses, un skriešana vairs nebija viņa priekšrocība.

- Atgriezieties sākuma pozīcijās, - Harijs pavēlēja. - Es uzņemšu laiku visai operācijai.

Vērodams, kā Terijs, Džo un Džimijs soļo pie aizmugurējā furgona, Harijs ļāvās sāpēm - gan fiziskām, gan garīgām. Viņš vienmēr bija ieņēmis vadošo lomu, un iespēja, ka vajadzēs no tās atteikties, plosīja viņa sirdi.

Džo un Terijs iekāpa furgona aizmugurē, bet Džimijs aizkavējās un piesita pie pulksteņa.

- Kas noticis? - Harijs jautāja.

- Nekas. - Džimijs negribēja izskatīties muļķīgi vai sagādāt nepatikšanas. - Tikai mans pulkstenis. Laikam esmu to uzvilcis pārāk stipri.

Harijs noņēma savu zelta Rolex pulksteni un pasniedza Džimijam. - Lūdzu, ņem šo, - viņš noteica. - Kad viss būs paveikts, es nopirkšu jaunāku modeli. - Viņš iekāpa maizes furgona šofera vietā.

Džimijs iesēdās pie aizmugurē braucošā furgona stūres, kas tagad bija viņa vieta, un apbrīnoja Harija pulksteni ar briljantiem uz stikliņa. Viņš nekad nebija redzējis tik skaistu pulksteni un nolēma, ka vairs to nenoņems.

19. NODAĻA

Fulers bija pavadījis visu nedējas nogali darbā un rādījis Boksera Deivisa dzīvokļa saimniecei Resnajai Frenai vairākus simtus fotogrāfiju. Viņa solīja darīt visu, ko spēs, lai Fu-leram palīdzētu, bet viņam radās aizdomas, ka sieviete tikai mānās, lai saņemtu bezmaksas ēdienu, kā arī karstus un aukstus dzērienus, ko nemitīgi pieprasīja. Reizēm viņa uz kādu norādīja un teica: "Man šķiet... es neesmu pārliecināta, bet tas varētu būt viņš... Atnesiet tēju un kādus cepumus, kamēr es padomāšu." Fulers datorā pārbaudīja Frenas izvēlēto personu un atklāja, ka tas ir cietumā vai miris. Tomēr vajadzēja turpināt ar viņu strādāt, jo pagaidam Frena bija viņu vienīgā iespēja. Katru reizi, kad viņa nosauca kādu vārdu, Fulcra sirdī modās cerība, bet pārsvarā tie bija seni mīļākie, un viens pat bija viņas vīrs. "Sasodīts," Fulers īgni nosprieda, "tādai smirdīgai resnulei bijuši daudzi vīrieši." Beigu beigās Frena atzinās, ka gluži vienkārši neatceras, kāds izskatījās uzbrucējs.

Endrūss pavadīja rītu pie tiesu medicīnas ekspertiem

Viņš lūdza pārbaudīt nozagtu automašīnu, kas tika atrasta Šāftsberi avēnijas sānielā. Uz šasijas bija asinis, kas pēc grupas atbilda Boksera asinīm. Abi buferi bija bojāti, un bija sadauzīts viens lukturis; līdzīgas lauskas uzgāja ielā, kur tika sabraukts Bokseris. Speciālisti drīz vien apstiprināja, ka saplēstajā lukturi ieķērušās auduma šķiedras ir no Boksera uzvalka, un arī notikuma vietā palikušie stikli atbilda nozagtajai automašīnai. Rezultāts bija pozitīvs, bet nekā nepalīdzēja; automašīnā nebija aizdomīgu pirkstu nospiedumu, un ādas cimdu atstātās pēdas liecināja, ka Boksera slepkavam ir krimināla pagātne un viņš nevēlas tikt pieķerts. Policija atkal bija strupceļā.

Fulers cītīgi spieda taustiņus, rakstot rūpīgas piezīmes, un nožēloja, ka nevar tā dauzīt pa Reznika galvu. Iepriekšējā naktī Meifērā notika liela mēroga dārgakmeņu laupīšana, un par to runāja visi iecirkņa darbinieki. Fuleram vajadzētu izmeklēt šo lietu, bet viņš bija piesiets Rolinsam. Tāpēc viņš nevis izsekoja īstus, dzīvus noziedzniekus, bet gan apkalpoja Resno Frenu un neko nesaņēma pretī. Viņam bija apnikusi Reznikam padota peramā zēna loma, un viņu kaitināja arī pārējie policisti. Visi zināja, kā viņam riebjas Rezniks, un jokoja par abu nešķiramo draudzību. Kolēģi smējās, ka Fulers pieņemoties svarā un sākot ost pēc pelnutrauka, jo lēnām pārvēršoties par savu priekšnieku. Fulers aizvainots pabeidza ziņojumu un izrāva to no rakstāmmašīnas, steigā pārplēšot papīru uz pusēm. Viņš pacēla skatienu pret griestiem, pavēlēja sev nomierināties un atsāka darbu.

Ari Endrūss bija nikns. Priekšnieks viņu izlamāja, jo viņš pieprasīja ekspertiem prioritārā kārtā pārmeklēt nozagto automašīnu, kas bija izmantota uzbrukumā Bokserim Deivi-sam, un tādējādi apgājis Meifēras lietu. Endrūsam nācās stāvēt un trīcēt kā ļenganam salātam, kamēr viņš uzklausīja pārmetumus, ko vajadzētu saņemt Reznikam. Tagad viņš ar soļiem mēroja telpu un vēroja, kā Fulers dauza rakstāmmašīnas taustiņus. Sitieni bija tik spēcīgi, ka aparāts lēkāja uz galda.

- Klau, Fuler, kā klājas tavam draudziņam Reznikam? -painteresējās detektīvs seržants Hokss, plati smaidot.

- Liec mieru, - Fulers atcirta.

- Labprāt, - Hokss noteica. - Man vairs nav jāstrādā ar šo lietu, Ričmondam ari, un mūs pārcēla uz Meifēras komandu. Mēs vairs nešķiedīsim laiku, novērojot Rolinsa sievu.

- Kāpēc jūs pārcēla, bet mani ne? - Fulers saniknots jautāja.

- Priekšnieks laikam ir apkopojis visus liekēžus vienā komandā, lai neaptraipītu pārējos iecirknī, - Hokss ņirgājās.

Fulers bija pārskaities. Viņš apdomāja, vai lūgt detektīvam galvenajam inspektoram iespēju izmeklēt Meifēras lietu, bet saprata, ka būtu jau saņēmis aicinājumu, ja priekšnieks to gribētu. "Ja nu Reznika neprasmīgums tiešām saindē arī manu dzīvi?" Viņš bargi paskatījās uz Hoksu.

- Vai Rezniks to zina? - viņš jautāja.

- Nav ne jausmas. Neesmu viņu saticis, un man ir vienalga. Lēmumu pieņēma galvenais inspektors, - Hokss līksmi paziņoja un aizvēra durvis, atstājot Fuleru vārāmies niknumā.

Pēc piecām minūtēm ienāca Elisa. Viņa bija saņēmusi rīkojumu pārcelties uz arhīvu un jutās atvieglota; tur spriedzes bija daudz mazāk.

- Jūs šodien atgriezīsieties savā kabinetā, - viņa atgādināja Fuleram un Endrūsam. - Dizaineri ir labi pastrādājuši. Viss ir tīrs un svaigs, un visas iekārtas ir jaunas. - Viņas balsī varēja saklausīt gan labestīgas mātes, gan bargas direktores toni.

Fulers jau bija parūpējies par to, lai viņa mantas un mapes būtu sakravātas un pārnestas. Endrūss aizlavījās uz ēdnīcu, pirms kāds paguva viņam uzticēt biroja iekārtu pārvietošanu.

- Vai Rezniks jau atnāca? - Fulers jautāja Elisai, uzmanīgi izvelkot ziņojumu no rakstāmmašīnas un paņemot pēdējos dokumentus no galda.

- Nē, un es esmu pārskaitusies, jo viņš savā kabinetā neko nav sakravājis! Es viņam iedevu kastes, kurās salikt mantas, bet pat to viņš nav spējis izdarīt. - Elisa bija visu vecāko virsnieku sekretāre, bet Rezniks izturējās tik valdonigi, it kā būtu viņas vienīgais priekšnieks.

- Un ko gan tu gaidīji? - Fulers labestīgi painteresējās.

Viņa veltīja Fuleram skarbu skatienu, kaut gan labi saprata, par ko tiek runāts. Rezniks nepievērsa uzmanību praktiskām lietām; viņš zināja, ka atliek vienīgi kaut ko pietiekami ilgi pamest novārtā, lai Elisa to paveiktu viņa vietā. Reiz viņa pieķēra Rezniku smejamies par to kopā ar kādu kolēģi. "Kāpēc riet pašam, ja ir suns?" viņš jautāja, dziļi aizvainojot Elisu, kaut gan viņa nojauta, ka patiesībā Rezniks tā nedomā. Viņš bija slinks tāpēc, ka Elisai patika par viņu rūpēties, nevis otrādi. Lai nu kā, viņa Rezniku aizstāvēja. -Viņš ir ļoti aizņemts, detektīv seržant Fuler. Viņam nav laika šādām sīkām rūpēm.

Fillers uzsmaidīja Elisai, paņēma savu pēdējo mantu kasti un devās prom. - Viņam ir paveicies, ka tu viņam esi, Elisa. Diemžēl to pašu es nevaru pateikt par tevi.

- Vai tu zini, kad viņš atgriezīsies? - Elisa uzsauca viņam pakaļ.

- Nav ne jausmas. Un man ir vienalga! - Fulers attrauca.

Elisa mēroja ceļu pa tukšo gaiteni un nostājās pie Rezni-

ka bijušā kabineta. Saplaisājušās durvis bija remontētas ar līmlenti. Viņa paraustīja rokturi. Kā parasti, kabinets bija aizslēgts. Klusumu pārtrauca durvis telpas galā, kas atveroties noblīkšķēja, un parādījās Rezniks. Ejot garām detektīvu jaunajam kabinetam, viņš skaļā balsī pasauca Fuleru un Endrū-su un jau grasījās aicināt arī Elisu, bet ieraudzīja viņu gaidām.

- Labrīt, ziediņ, - viņš pasveicināja, atslēdza kabineta durvis un sāka klepot.

Kabinetā valdīja tāds pats juceklis kā vienmēr; viņš nebija papūlējies pat sākt kaut ko kravāt. Nometis apbružāto portfeli uz galda, viņš pacēla klausuli.

- Telefons vairs nedarbojas, - Elisa pacietīgi atgādināja. - Šodien te sāks strādāt dizaineri, un jums bija jāpārvācas stāvu augstāk uz jauno kabinetu.

Rezniks nometa klausuli. - Kāpēc tu man neko neteici? -Elisa to bija pieminējusi jau piecas reizes, bet klusēja. Rezniks pasniedza viņai kabineta atslēgas. - Neko neizlaid no acīm, - viņš brīdināja un sirsnīgi palūkojās uz Elisu. Viņš nevienam neuzticējās tik ļoti kā šai sievietei.

- Protams, - viņa tikpat nopietni atbildēja. Un Rezniks aizgāja.

Elisa palika stāvam baisajā juceklī, ko veidoja Reznika profesionālā dzīve, ja šis kabinets piederetu jebkuram citam, viņa uzticētu šo uzdevumu kādai mašīnrakstītājai. Tomēr Reznika darba telpa bija kaut kas cits. Viņš bija pasniedzis Elisai sava patvēruma atslēgas, un viņa apņēmās nepazaudēt nevienu papīra lapiņu. Elisa skaļi nopūtās. "Kāpēc es vienmēr ļauju tev tā izrīkoties ar sevi?" viņa nodomāja. Rezniks katru dienu ievirpuļoja viņas dzīvē un aiztraucās prom gluži kā viesulis, un Elisa katru vakaru savāca visu, ko viņš aiz sevis pameta. Viņš nekad neklausījās Elisas teiktajā, ja vien viņa neatbildēja uz kādu jautājumu, un bieži vien aizejot uzsauca: - Pasveicini savu tēvu! Iedod viņam karstu viskiju, tas dziedē visu. - Kaut gan Elisa neskaitāmas reizes bija atgādinājusi, ka viņas tēvs ir miris.

Tomēr Elisa zināja, kāpēc skraida pakaļ Reznikam un viņa labā dara visu iespējamo. Viņa jau piecpadsmit gadus Rezniku mīlēja.

20. NODAĻA

Linda sēdēja pie kases spēļu zālē un kodīja nagus. Pulsējošā mūzika izraisīja galvassāpes. Viņa domāja par sapulci tehniskās apkopes boksā pēc treniņiem pludmalē, un rezultāts viņai nepatika.

Pēc sekmīgajiem mēģinājumiem viņas jutās pacilātas, bet drīz vien noskaņojums sabojājās. Viss sākās, kad Bella pajautāja Dollijai, kur viņa pēc uzbrukuma noglabās naudu.

- Jums es to neteikšu, - Dollija lietišķi atbildēja. - Jūs nevarat izpļāpāt to, ko nezināt. Pavisam vienkārši. Nauda būs drošībā. Tas ir viss, kas jums jāzina.

- Vai tu mums neuzticies? - Linda jautāja aizvainojuma pilnā balsī.

- Ja tevi tas neapmierina, tu zini, kur ir durvis.

Visas trīs drūmi klusēja, un Dollija viņām pasniedza vēl vienu kontrolsarakstu. Pēc uzbrukuma meitenēm vajadzēja atsevišķi doties uz Hītrovas lidostu un kāpt lidmašīnā, lai ceļotu uz Rio. Laikus un datumus vajadzēja precizēt pēc Dol-lijas tikšanās ar kontaktpersonu apsardzes firmā, bet pagaidām visas saņēma norādes par ceļu uz lidostu un izturēšanos lidojuma laikā. Beigu beigās Dollija katrai pasniedza aploksni ar naudu, lai varētu apmaksāt viesnīcas rēķinu.

Šērlija staroja. Notiekošais viņu vienlaikus iejūsmināja un biedēja. - Kurp tu dosies pirms Rio?

- Nekur, - Dollija asi atbildēja. - Man ir jāatrod īstais bridis, lai noglabātu naudu, un jāiekārto Vilks suņu viesnīcā. Ja visas pazudīsim vienlaikus, radīsies jautājumi. Es paņemšu līdzi lielu skaidrās naudas daudzumu, lai mēs varētu padzīvot Rio. Mums pietiks vismaz diviem mēnešiem. Jo ilgāk būsim prom, jo drošāk mums visām.

Linda atvēra muti, lai uzdotu jautājumu, kas bija prātā visām, bet iejaucās Bella. Viņa negribēja kārtējo aso vārdu apmaiņu. - Un lielākā daļa naudas? Tikai tu zināsi, kur tā ir noglabāta? - viņa pieklājīgi painteresējās.

"Meitenēm vajag apliecinājumu, ka es zinu, ko dara un kāpēc." Tas Dollijai likās saprotams. - Mēs darbojamies tāpat, kā to darīja Harijs. Neviens no viņa komandas biedriem nezināja, kur ir noglabata nauda, un viņš nevienu neapkrāpa. Tie viņam uzticēja savu... - Dollija nolaida skatienu, lai nevajadzētu ielūkoties acīs Lindai vai Šērlijai, un nožēloja izvēlētos vārdus. - Visi viņam uzticējās. Viņi bija krietni vīri, bet Harijs zināja, ka viņi gribēs uzreiz tērēt naudu. Citi tam pievērš uzmanību... it īpaši likumsargi. - Dollija brīdi klusēja. - Es jūs nenodošu un nepazudīšu ar visu naudu.

- Ja nu ar tevi kaut kas notiks? Piemēram, tevi pieķers vai arī tu pakļūsi zem autobusa? - Bella bažīgi jautāja.

- Mēs paliktu Rio vienas pašas bez naudas. - Linda nespēja savaldīties. - Mums ir jāzina viss.

Dollija jutās sāpināta - nevis dusmīga - par tādu neuzticēšanos un uzklupa visām trim.

- šobrīd, - viņa caur sakostiem zobiem sacīja, turot īkšķi un rādītājpirkstu apmēram collas attālumā, - es esmu pavisam tuvu tam, lai visu atceltu un dotos prom. Varat man atmaksāt katru peniju, ko esmu jums devusi. Līdz šim jūs tik daudz naudas nekad neesat redzējušas vienkopus! Kā jūs uzdrošināties šaubīties par mani? Ja domājat, ka varat laupīšanu paveikt vienas pašas, uz priekšu! Mēģiniet bez manis, un tad redzēsiet, cik tālu tiksiet! Man ir apnikusi jūsu svār-stīšanās. Jums visām tūlīt pat jāpieņem lēmums. Vai gribat atkāpties? Gribat visu darīt pašas? Sakiet tūlīt! Tūlīt pat!

Šērlija nebija bildusi neko tādu, kas sadusmotu Dolliju, tomēr vainīgi nolaida galvu, jo bija ļāvusies sliktām domām par Dolliju. Lindu skarbie vārdi ietekmēja mazāk, tomēr viņa zināja, ka bez kantorgrāmatām un sabiedrotā apsardzes firmā viņas nemūžam nevarētu paveikt darbu pašas.

Beigu beigās saprātīgā vidutāja lomu uzņēmās Bella.

- Mums nav jāzina, kur ir noglabāta nauda, Dollija. Mēs tev uzticamies. Nav citas izejas.

Dollija paraustīja plecus. Bellas kompliments bija dažādi uztverams, tomēr pagaidām ar to pietiks. Pacēlusi Vilku uz rokām, viņa aizgāja, lai nepateiktu kaut ko tādu, ko vēlāk nožēlotu.

Kad durvis aiz viņas aizvērās, Bella pievērsās Lindai un Šērlijai. - Es nezaudēju vīru viņas dārgā Harija ieceres dēļ kā jūs abas, bet jums ir jāzina... ja viņa mēģinās mūs piekrāpt, es viņu nogalināšu. Es uz spēles esmu likusi savu dzīvību, jo es ticu viņas solījumiem. Man vēl nekad nav bijis

tik daudz, ko zaudēt. Ja kāds man to atņems, tad to rūgti nožēlos.

Šērlija bija satriekta; viņa juta, ka Bella nejoko. Linda kodīja pēdējo nagu, līdz āda sāka asiņot. Tāpat kā Bella, arī viņa nespēja piespiest sevi pilnīgi uzticēties Dollijai. Viņām nāksies lidot uz otru pasaules malu, kamēr Dollija vienīgā varēs piekļūt visai laupīšanas laikā iegūtajai naudai. Un viņas pat nezinās, cik daudz ir nolaupījušas!

Tagad Linda jau bija pavadījusi vairākas stundas savā nodalījumā spēļu zālē, pārdomājot tehniskās apkopes boksā notikušo, un viņu pārņēma neizmērojamas dusmas. Ielējusi kafijas tasē vēl vienu degvīna porciju, viņa visu izdzēra. Viņai riebās sajūta, ka Dollija pār viņu valda; viņai nepatika justies kā bērnam; un viņa necieta apziņu, ka vairs nav savas dzīves noteicēja. "Vai tiešām ideja par to, ka mēs ar Bellu

un šērliju varētu paveikt darbu pašas, ir tik neiespējama?"

*

Šērlija ielūkojās augstajā spogulī un pasmaidīja. Viņa jutās apmierināta ar redzēto. Jaunā sejas maska bija paveikusi brīnumu, un āda svaigi mirdzēja. Viņa sāka griezt un vīlēt nagus. Treniņš pludmalē bija tos sabojājis. Tiklīdz viņa beidzot sajutās mierīga, atskanēja durvju zvans. Šērlija pamatīgi satrūkās.

Sirds strauji sitās. "Ja nu uz sliekšņa stāv Tonijs Fišers? Es esmu viena pati! Tonijs varētu izlauzt durvis, piekaut mani un šoreiz arī izvarot, varbūt pat nogalināt." Šērlija paraudzījās pulkstenī; tas rādīja piecpadsmit minūtes pēc vieniem naktī. Viņa bija pārbijusies un sastinga, neizdvešot ne skaņu.

Linda stāvēja aiz durvīm un turēja pirkstu uz zvana po-

gas. Šērlijas guļamistabā dega gaisma, tātad viņa bija mājās. Linda iespurdzās. "Būtu tik jocīgi, ja es pieķertu mazo svētuli ar vīrieti blakus!"

Džinkstēšana nemitējās. Šērlija sprieda, ka vēlais viesis nevar būt Tonijs Fišers. Viņš jau būtu izlauzis durvis vai vismaz uzkliedzis, lai viņa ver tās vaļā. Piezagusies pie durvīm, viņa trīsošā balsī jautāja: - Kas tur ir?

- Tā esmu es, dumjā zoss! - Linda nemaz neapjauta, cik vēls ir un cik bailīgi skan Šērlijas balss. - Ver vaļā.

Viņa nepacietīgi gaidīja, kamēr Šērlija atdarīja vairākas slēdzenes. Izklausījās pēc īsta cietokšņa ar bultām, ķēdēm un sarežģītiem drošības mehānismiem. Kad durvis beidzot attaisījās, Šērlijas sejā vīdēja atvieglojums.

- Sasodīts, Linda, tu mani tā pārbiedēji! Ko tu gribi?

- Aprunāties par Dolliju, - Linda sacīja un iedzēra malku no degvīna pudeles.

Viņa iegāja dzīvojamā istabā, kamēr Šērlija atkal aizslēdza durvis. Viņa bija pārsteigta. Šērlijas dzīvoklis līdzinājās žurnāla fotogrāfijai, visur bija maigas, gaišas krāsas, biezi paklāji, elegantas mēbeles un skaista priedes kumode. Lindu pārņēma skaudība. Lai iekārtotu šo mājvietu, noteikti iztērēta vesela bagātība. Terijs acīmredzot daudz nopelnījis, strādājot kopā ar viņas Džo un Hariju. "Protams, Džo saņēma tikpat lielu daļu; kāpēc viņš tik maz tērēja man un mūsu dzīvoklim?" Viņš nebija skops, tomēr izrādījās krietni dāsnāks pret radiem, kam meklēja dzīvesvietu, apmaksāja lidmašīnas biļetes no Itālijas, maksāja par īri un visu laiku nodrošināja finansiālu atbalstu. Linda atzina, ka Džo šķērdējis naudu arī klubos, ļāvies azartspēlēm un izmaksājis dzērienus visiem un jebkuram. Un bija arī blondās skaistulītes, ar kurām viņš niekojās... Linda juta sevī mostamies nemieru un dusmas, vērojot Šērliju, kas dārgā zīda naktskreklā grozīja centrālās apkures slēdzi, šērlija ne pie kā nebija vainīga, tomēr Lindai nebija noskaņojuma izturēties saprātīgi.

- Vai iedzersim? - viņa jautāja.

Šērlija redzēja, ka Linda jau ir dzērusi pietiekami. "Droši vien degvīnu," viņa nodomāja. Par to liecināja Lindas sejas izteiksme, kas vedināja iztēloties nīgru sesku. Viņai nebija degvīna, tāpēc viņa ielēja bagātīgu brendija devu smalkā kristāla glāzē un pasniedza draudzenei.

Linda ievēroja, cik skaista ir glāze, bet klusēja un virpināja to, izliekoties pašpārliecināta. Viņa apsēdās uz biezā, baltā paklāja un atbalstījās pret trīsvietīgo dīvānu. Iemalkojusi brendiju, viņa ķērās pie galvenā. - Vai domā, ka Dollija ir atklāta pret mums?

- Protams, ka viņa ir atklāta. - Šērlija stāvēja pie kamīna. Viņa bija nogurusi, un Lindas aizdomas viņu kaitināja.

- Mēs ar Bellu runājām... - Linda iesāka.

- Un dzērāt, - šērlija iestarpināja.

- Apklusti uz mirkli, labi? Tās baumas, ko Dollija izplatīja par sava vīra izdzīvošanu... un to ceturto, kurš aizbēga. Mums ienāca prātā, ka tā varētu būt patiesība. Ja nu Harijs Rolinss ir dzīvs, ja nu viņš aizbēga un atstāja mūsējos sadegam dzīvus?

- Neesi taču dumja! - Šērlija skarbi uzsauca. Linda vēl nekad nebija pateikusi kaut ko tik muļķīgu.

- Viņa sūta mūs uz Rio, bet mēs nezinām, kur ir nauda un Dollija. Ja nu tas ceturtais kaut kur tepat slēpjas un piesavināsies visu guvumu? Varbūt tas ir Harijs, un Dollija viņam palīdz! Viņa savu vīru sasodīti mīl, Šērlija. Harija dēļ viņa būtu gatava uz visu.

Šērlija saspringa, vaigiem pietvīkstot, un savilka rokas dūrēs, lai nezaudētu savaldību. Viņa nekad vēl nebija dzirdējusi tik nepateicīgas, spīta pilnas aplamības. Linda bija piecēlusies un bikstīja Šērliju ar apkodīto pirkstu. Šērlija atgrūda viņu un izslējās, iespriedusi rokas gurnos. Viņa nekliedza. Balss bija rāma, tomēr tajā skanēja saltas dusmas.

- Vai tu doma, ka Dollijas sāpes nebija īstas? Vai domā, ka tā satikšanās saunā, kad viņa mums izklāstīja savu ieceri, bija daļa no lielāka plāna, kurā patiesībā mēs neesam iekļautas? Harijs ir miris! Tāpat kā miris ir tavs Džo un mans Terijs. Es negrasos noticēt, ka viņas sēras nebija tikpat īstas kā manējās. Tu esi atguvusies, bet tas nenozīmē, ka ar mums ir tāpat!

- Labi, labi, nelec uz ecēšām! Var jau būt, ka Harijs nav dzīvs, bet viņa tik un tā varētu mūs piemānīt. Kāpēc viņa negrib mums atklāt, kur noglabās naudu?

- Viņa jau paskaidroja! - Šērlija iepleta acis, un viņas balss skanēja saspringti. - Linda, ja tev ir kaut kas sakāms Dolli-jai, saki to viņai pašai. Jūs ar Bellu varat domāt, ko vēlaties, bet es neticu, ka viņa mūs gatavojas piekrāpt. Dollija negribēja vadīt priekšējo automašīnu, tomēr to darīs. Tā ir bīstamākā vieta, un viņa to ieņēma, jo tā mums visām būs labāk.

Linda centās neatkāpties. - Mēs ar Bellu...

- Mēs ar Bellu? - šērlija saniknota iespiedzās. - Mēs ar Bellu! Tu viņu iesaistīji, un tagad jūs abas gribat uzjundīt nepatikšanas un iejaukt tajā arī mani. Tas nenotiks. Dollija nav mūs pievīlusi, un es neticu, ka tas ir gaidāms. Tīšām viņa nekad tā nerīkosies.

- Labi, atvaino. Atvaino, - Linda samiernieciski noteica.

Tomēr Šērlija negrasījās pieļaut, ka viņa tik viegli tiek cauri sveikā. - Nē, es negrasos tevi atvainot. Tu atnāci nakts vidu un centies sākt dumpi, kaut gan Dollija ir tikai rūpējusies par mums. Tavā dzīvē nekad nav bijis tik labs posms, Linda! Un tev neuzbruka Tonijs Fišers. Tas nelietis nemēģināja nosvilināt tev krūtis! Tu mani biedē, Linda, vai saproti? Tu mani biedē. - Linda saprata, ka ir kļūdījusies, ierodoties šeit. Viņa pasniedzās pēc brendija, lai nomierinātu nervus. Šērlija paķēra pudeli. - Esi jau pietiekami izdzērusi. Tev jāiet prom.

Sagumusi Linda iebāza rokas džinsu kabatās un nolaida galvu kā nogrēkojusies skolniece. Šērlija nopūtās, atskrūvēja pudeles vāciņu un ielēja nelielu devu glaze. Linda to pienesa pie bufetes un aplūkoja fotogrāfijas, kas bija saliktas rindā uz tā. Viņa iemalkoja dzērienu un norādīja uz attēlu.

- Vai tā ir tava mamma? - viņa jautāja.

Šērlijai nebija noskaņojuma ielaisties pieklājīgās sarunās, tomēr izskatījās, ka šādi Linda cenšas atvainoties, tāpēc viņa atbildēja: - Jā. Kopā ar manu brāli un tēvu.

Linda bija uzgriezusi Šērlijai muguru, un viņai pār vaigiem ritēja asaras. Tikai tad, kad Linda ierunājās, Šērlija saprata, ka viņa raud.

- Mans tēvs aizgāja, kad man bija trīs gadi. Pēc tam mamma atstāja mani bāreņu patversmē un neatgriezās. Es viņu vairs neatceros; pat seju ne. - Linda iztukšoja glāzi. - Skaista ģimene, - viņa noteica. - Tev ir paveicies, Šērlija. - Viņa

piepeši atkal smaidīja un painteresējās: - Vai tev jau ir kāds draugs?

- Nē, protams, - Šērlija atbildēja. Viņa cerēja, ka Linda nesāks uzvesties tik piedauzīgi kā parasti, kad bija piedzērusies. Tomēr Linda izturējās diezgan pieņemami.

- Man ir draugs, - viņa atzinās. - Man nevajadzētu ar viņu tikties, jo Dollija to neatbalsta. Bet man viņš patīk, Šērlija, patiešām. Viņš ir maigs. Un viņam ir nākotnes izredzes, daudz labākas nekā Džo. Viņam ir sava remontdarbnīca. Viņš grib kļūt par sacīkšu braucēju, - Linda lepna piebilda.

- Ak Dievs! - Šērlija iepleta acis, it kā būtu ieraudzījusi rēgu. Viņa nometās ceļos, atrāva bufetes apakšējās durvis, izņēma fotogrāfiju albumu un drudžaini to šķirstīja. - Tas noteikti ir viņš! Tam jābūt viņam! Paskaties! - Viņa bija atradusi meklēto. Satvērusi aiz rokas, viņa norāva Lindu uz grīdas sev blakus un norādīja uz momentuzņēmumu, kurā Terijs bija aplicis roku ap pleciem kādam vīrietim, kam mugurā bija balts mehāniķa kombinezons. - Tas ir Džimijs Nanns! - viņa satraukta sacīja. - Sacīkšu braucējs. Linda, tas varētu būt ceturtais dalībnieks! Terijs varēja iesaistīt viņu komandā. Tāpēc viņš nav pieminēts Harija grāmatās un Dollija nevar uzzināt viņa vārdu. Viņš bija jauniņais!

- Kā tu to zini?

- Es atceros, ka Terijs par viņu runāja. Viņš esot lielisks, neviens nespējot viņu panākt trasē. Manuprāt, viņš vadīja priekšējo automašīnu. Tas izklausās saprātīgi. Kā gan citādi izskaidrot to, ka nevaram viņu atrast? Viņš bija jauniņais.

Piepeši Linda šķita atskurbusi un izņēma attēlu no albuma. - Pagaidām neko nesaki Dollijai, - viņa lūdza. - Vispirms mums par to jāpārliecinās. Es gribu viņu atrast, Šērlija. Pēc tam pateiksim Dollijai.

- Kā tu viņu atradīsi? - Šērlija nejutās pārliecināta, bet Linda likās aizrāvusies.

- Lūdzu! - Linda atkārtoja. - Ļauj man šo lietu nokārtot. Es visu izdarīšu pareizi, tiešām.

šērlija negribīgi pamāja, un Linda aizsteidzās prom. Džimijs Nanns... Viņa bija apņēmības pilna atrast nelieti, kurš pametis viņu vīriešus mirstam. Tomēr vēl vairāk viņa gribēja pierādīt Dollijai, ka viņai ir smadzenes un viņa ir komandas dalībniece.

*

Detektīvs galvenais inspektors Sonderss bezkaislīgi uzklausīja Fulera sūdzību. Viņš ik pa brīdim pacēla skatienu no saņemtās mapes, ātri pamāja seržantam, tādējādi apliecinot, ka vēl klausās, un atkal iegrima lasīšanā.

Fulers dedzīgi runāja, gribēdams atklāt visu, kas bija sakrājies. - Es nevēlos radīt iespaidu, ka sūdzos, priekšniek, bet jums ir jāzina, kā detektīvs inspektors Rezniks izmeklē lietu. Manuprāt, Meifēras gadījumā nepieciešams vairāk izmeklētāju, un tur es varētu būt noderīgs. Tā vietā es sēžu pie miroņa mājas un sekoju viņa sievai uz frizētavu vai klosteri un skatos, kā viņa izved pastaigā suni. Piedodiet, priekšniek, bet tā ir resursu izšķiešana. Un nedēļas nogalē... Par to būs jāmaksā virsstundu likme, rezultāta nav, un notikušais pasliktina komandas noskaņojumu.

Kamēr Fulers turpināja izgāzt dusmas, Sonderss piegāja pie kabineta durvīm un tās atvēra. Fulers nekavējoties apklusa.

- Neviens neprasa, lai tev viņš patiktu, - Sonderss noteica, - bet jums ir kopā jāstrādā. - Fulers piecēlās un pasniedzās pēc dokumentu mapes, ko bija atnesis. - To es paturēšu, - Sonderss sacīja.

Viņš aizvēra durvis aiz Fulera un dziļi ievilka elpu. Detektīvs seržants bija labs un čakls izmeklētājs, bet neprata strādāt komandā. Turklāt viņš būtu pārsteigts, ja zinātu, cik augstu viņu vērtē Rezniks. "Viņš ir sīks vīzdegunis un domā, ka ir labāks par visiem pārējiem," Rezniks bija teicis Son-dersam, "un man saceļas spuras gaisā, kad viņš apgalvo, ka darbs ar kājām viņam ir par prastu, jo viņš ir patiešām gudrs. Turklāt tik sīkumains, ka gandrīz neko nepalaiž garām. Viņam vairāk jāieklausās savos instinktos, bet tas notiks. Un viņam varētu būt taisnība, viņš tiešām ir prasmīgāks nekā pārējie komandā."

Sonderss sprieda, ka Fuleram svarīgākais ir viņš pats un karjera, bet Rezniks tā nebija domājis nekad. Rezniks bija īsta skabarga, bet tikai tāpēc, ka nekad neatkāpās, ja viņam prātā ienāca kāda ideja. Un parasti viņam izrādījās taisnība. Sonderss, tāpat kā vairākums pārējo iecirkņa darbinieku, uzskatīja, ka Rezniks ir ļāvis vaļu emocijām, medījot Hariju Ro-linsu, bet viņš tomēr bija netaisnīgi apmelots, tāpēc neviens nespēja viņu vainot. Tieši Reznika aklums pret visu apkārtējo reiz kļūs par iemeslu, kāpēc viņu aizsūtīs pensijā; Son-dersam vajadzēja tikai pasniegt viņam lāpstu, ar ko Rezniks pats izraks sev bedri. Un Fulera sagādātā mape bija tieši tāda lāpsta.

Nogaidījis pienācīgu laika sprīdi, Sonderss sekoja Fuleram uz jauno kabinetu, lai aprunātos ar Rezniku. Jaunajā, skaistajā nodalījumā Reznika galds bija pilnīgi tukšs. Sonderss atgriezās vecajā kabinetā un tur ieraudzīja Elisu, kas lika mapes kartona kastē.

Sekretāre sastinga. - Detektīvs inspektors Rezniks kravāja mantas, kā bija pavēlēts, bet es viņu diemžēl atrāvu no darba, tāpēc viņš ir iepalicis. - Viņa prata pārliecinoši melot. - Es apsolīju sakravāties viņa vietā, jo pati esmu vainīga, ka viņš kavējas.

Sonderss labestīgi uzsmaidīja Elisai. Viņš apbrīnoja sekretāres padevību un vienmēr bija domājis, ka viņa varētu kļūt par izcilu policisti. Sonderss izņēma no kastes kādu mapi. Tā bija nepilnīga un vairākus mēnešus veca. Pēc tam viņš palūkojās uz Reznika galda kalendāru. Visas lapas bija tukšas, un nekas neliecināja par viņa atrašanās vietu. Sonderss piesarka, redzot, ka Rezniks nemaz neciena policijas darba noteikumus un nosacījumus.

- Kad detektīvs inspektors Rezniks atnāks, paziņo viņam, ka es vēlos ar viņu parunāt savā kabinetā, - Sonderss salti pavēlēja. - Nekavējoties. Un lai šoreiz nebūtu nekādu attaisnojumu, Elisa!

21. NODAĻA

Linda jutās ļoti apmierināta ar sevi. Pietika ar zvanu uz Brendshečas sacīkšu mototrasi, pakoķetēšanu un nelielu pa-meklēšanu, un viņa bija noskaidrojusi Džimija Nanna adresi. Izrādījās, ka neviens viņu jau sen nav redzējis; runātīgais mehāniķis apgalvoja, ka justos pateicīgs, ja viņa Džimijam atgādinātu par aizdotajām piecdesmit mārciņām. "Varu derēt, ka Nanns ir meistarīgs valdzinātājs," Linda nosprieda, jo atcerējās, kā Džo izmantoja savu valdzinājumu un pierunāja daudzus "aizdot" viņam nelielas summas, lai aizvestu Lindu dārgā atpūtā.

Nu Linda sēdēja "Grieķu kafejnīcā" Oldkomptonstrītā un lūkojās laukā pa logu, gaidot Dolliju. Kad viņa piezvanīja uz klosteri, abate sēdēja tikai dažu jardu attālumā un Dollija nevarēja izprašņāt Lindu par šādu aicinājumu tikties divatā, turklāt neslēpjoties. "Dollija noteikti gandrīz mirst no vēlēšanās uzzināt, kas varētu būt tik svarīgs," Linda nodomāja un apmierināta smaidīja, šoreiz viņa gaidīja tikšanos ar nepacietību. "Tagad man ir kaut kas piedāvājams, un es bušu tā, kas jāuzklausa, tāpat kā dienā, kad es atvedu pie meitenēm Bellu." Linda jutās ietekmīga.

Kad pie kafejnīcas piebrauca Dollija savā Mercedes automašīnā, Linda pamāja īpašniekam, lūdzot atnest vēl divas kafijas tases. Viņa vēroja, kā Dollija pasit padusē Vilku, iemet monētas stāvvietas automātā un lūkojas pāri ielai uz mazo kafejnīcu. "Nāc vien iekšā, iedomīgā kaza, tas būs brauciena vērts!"

Dollija apsēdās pretī un salti uzlūkoja Lindu. Viņa necieta smagnējo eļļas un cepta ēdiena smārdu, un viņai riebās šo taukaino ēstuvju aromāts, kas iesūcās drēbēs. Grieķis atnesa kafiju, izlejot nedaudz šķidruma uz apakštasītēm, un noslaucīja rokas nekārtīgā priekšautā. Mūzikas automātā sāka skanēt Demisa Rūsa dziesma "Mūžīgi mūžos"; lētajos skaļruņos ieraksts skanēja čerkstoši.

Uzmetusi nepatikas pilnu skatienu espreso krūzītes netīrajai malai, Dollija gaidīja, kad Linda sāks runāt.

- Vai tu pazīsti Džimiju Nannu? - Linda jautāja, zinot, ka atbilde noteikti būs noliedzoša.

- Nekad neesmu par tādu dzirdējusi, - Dollija noteica.

Linda nosprieda, ka jāķeras pie lietas bez kavēšanās.

- Manuprāt, viņš bija ceturtais dalībnieks. Tas, kurš aizbēga un pameta mūsējos likteņa varā. - Dollija klusēja un gaidīja turpinājumu. Linda piebīdīja Dollijai tuvāk salocītu papīra lapu, kurā bija ielikta Džimija Nanna fotogrāfija, ko viņa izņēma no Šērlijas albuma. - Viņš ir kādreizējais sacīkšu braucējs un Terija draugs. Lūk, viņa adrese. Man šķita, ka tu gribēsi kaut ko par viņu noskaidrot. Pēc tam mums visām vajadzētu satikties, vai ne?

- Satikšanās laikus nosaku es, - Dollija atgādināja. - Un šī saruna visu acu priekšā var nākt mums par sliktu, Linda.

- Tu jau esi iemanījusies atrauties no policijas, vai ne? -Linda atgādināja.

Dollija izlikās to nedzirdam. Viņa izlasīja Džimija Nanna adresi, palūkojās uz fotogrāfiju un ielika abus dokumentus mēteļa kabinetā.

- Es neklauvēju pie viņa durvīm un nerunāju ar kaimiņiem, - Linda stāstīja. - Tikai aizbraucu līdz viņa mājai un to nedaudz pavēroju, bet neredzēju viņu ne atnākam, ne aizejam. Esmu ar mieru saderēt, ka viņš ir tevis meklētais ceturtais vīrs, Dollija. Viņš ir tas nelietis, kurš atstāja mūsējos mirstam. - Viņa atlaidās krēslā un gaidīja, kad Dollija kaut ko pateiks... piemēram, paslavēs viņu par labi paveiktu darbu.

- Viesmīli! - Dollija pasauca kafejnīcas īpašnieku. - Atnesiet cepumus, lūdzu. - Kad vīrietis tos sagādāja, viņa pieliecās un sāka barot Vilku.

"Velns!" Linda nodomāja. "Vai pļāpīgā Šērlija jau pastāstījusi Dollijai par Džimiju Nannu, jo viņš bija saistīts ar Te-riju?"

Dollija nolauza cepuma gabaliņu, iedeva to sunim un palūkojās uz Lindu.

- Tu neesi vienīgā, kas tēlo detektīvu, - Dollija noteica. - Kāpēc tu man meloji?

Pietika ar sekundes simtdaļu, lai vara atgrieztos Dollijas rokās. Linda juta, ka nosvīst plaukstas. - Es nemeloju, - viņa sacīja. - Mēs ar Šērliju atradām Džimija Nanna attēlu vecā albumā un...

- Nav runa par Džimiju Nannu, - Dollija viņu pārtrauca. - Par viņu es parūpēšos. Runa ir par tavu jauno draugu. Viņu sauc Karloss, vai ne?

Lindu tas pārsteidza pilnīgi nesagatavotu. Vaigos iesitās karstums, un āda koši pietvīka.

- Tu neesi viņam stāstījusi par mums, vai ne? Par mūsu nodarbošanos? - Dollija noprasīja.

- Viņš ir nevis mans draugs, bet gan tikai mehāniķis, ar kuru es paniekojos, kad nopirku automašīnu, - Linda sacīja. - Nekā nopietna.

Dollijas skatiens šķita ieurbjamies Lindai dvēselē. Tajā bija savijušās dusmas un vilšanās. - Tu stāvēji pludmales smiltīs, lūkojies man acīs un paziņoji, ka ne ar vienu netiecies.

- Tā nebija tava darīšana, - Linda atcirta un aizdedzināja cigareti. Spēcīgi ievelkot dūmu, viņa nožēloja, ka vispār piezvanījusi Dollijai. "Kāpēc viņu vairāk interesē Karloss, nevis Džimijs Nanns?"

- Kā tev šķiet, kāpēc es par viņu jautāju? - Dollija vaicāja. - Vai domā, ka mani interesē tava gultas dzīve? Vai ari es cenšos tevi aizsargāt? Nē, aizsargāt mūs visas.

Smaids no Lindas sejas nozuda. Viņa zināja, ka tūlīt saņems rājienu, un atkal nebija to gaidījusi. Viņa lūkojās uz Dol-liju un gatavojās triecienam.

- Karloss strādā pie Arnija Fišera, - Dollija sacīja. - Tavs mīlnieks, Linda, ir mīkstais, kurš no tavas gultas lec Arnija pēļos. Viņš ne vien kalpo Ārnijam Fišeram par prostitūtu, bet ari labo viņa automašīnas. Viņš ir sasmērējies... visos iespējamos veidos.

Linda stingi klusēja. Prātā atbalsojās Arnija Fišera vārds.

No domas, ka viņš guļ ar Karlosu, Lindai kļuva fiziski nelabi. Mute izkalta, un viņa nepamanīja, ka cigaretes pelni krīt uz galda. Dollija iedeva sunim cepuma gabalu un nogaidīja, kamēr Linda aptvers dzirdēto.

Beigu beigās Linda atguvās. Viņa mēģināja pasmaidīt un ievilka dūmu. - Es neticu nevienam tavam vārdam. - Tomēr, kaut gan reizēm Dolliju ienīda, Linda zināja, ka viņa nekad nav melojusi. Ne reizi.

- Man to pateica Bokseris Deiviss, - Dollija pavēstīja. - Pirms tā negadījuma. Kad es tev pludmalē pajautāju par Karlosu un tu apgalvoji, ka jūs vairs netiekaties, es zināju, ka tu melo. Es nolēmu neko neatklāt, jo mums bija gaidāma grūta diena un es cerēju, ka tu pati pieņemsies prātā... tomēr tas nenotika. Tu pieņem vienu idiotisku lēmumu pēc cita, vai ne? - Dollija brīdi klusēja, un Lindai šī pauze kļuva mokoša. - Kādā automašīnā tu sēdēji, kad biji pie Dži-mija Nanna dzīvokļa? - Dollijas trieciens trāpīja mērķī. Lindai acīs sariesās asaras. - Varbūt pati savā? Tajā, ko palīdzēja saremontēt Karloss? Tajā, ko viņš redzēja pie tava dzīvokļa un darbavietas un arī pie šīs kafejnīcas, uz kuru tu mani pasauci, lai visa pasaule redzētu mūs kopā? Vai tā bija tā pati automašīna? - Linda ilgojās, kaut zeme atvērtos zem kājām un viņu aprītu. Tomēr Dollija neatlaidās, kaut gan Lindai pār vaigiem ritēja asaras. - Tu uzvedies kā stulba palaistuve, bet tas ir beidzies. Vai skaidrs? Ir sasodīti labs iemesls, kāpēc noteicēja esmu es. Pirms pateikšu, kas turpmāk jādara, es tev uzdošu jautājumu. Reiz to jau uzdevu, un šoreiz tu atbildēsi. Vai tu kaut ko pateici Kar-losam par mūsu plānu?

- Nē, itin neko. Goda vārds. Zvēru pie savas dzīvības... -(Jn Dollija zināja, ka tā ir patiesība.

- Tev jātiek no tā Karlosa vaļā.

Uz bridi Lindai šķita, ka Dollija izskatās un runā kā mafijas boss, kurš pasūta slepkavību. - Kādā ziņā? - viņa nobijusies painteresējās.

Dollija nožēloja, ka nevar saņemt Lindu aiz skausta un iedauzīt viņai veselo saprātu galvā. - Nav runa par nogalināšanu, ja tev bija padomā kaut kas tāds. Viņš ir Fišeru mehāniķis, skaidrs? Viņa darbnīca noteikti ir pilna ar zagtām automašīnām.

- Tu vēlies, lai es viņu nosūdzu policijai? - Linda pavēra muti.

- Pietiks ar vienu zvanu. Galvenais, lai likumsargi pārmeklē viņa teritoriju, šodien pat. - Dollija piecēlās un pasita Vilku padusē. - Nekad vairs nemelo man. - Viņa pagriezās un jau grasījās doties prom, bet apstājās un palūkojās uz Lindu, kura sēdēja, noliekusi galvu, un raudzījās uz cigaretes pelniem aukstajā kafijā. Viņa izskatījās sagrauta. Dollijai viņas vēl joprojām nebija žēl, tomēr Lindai vajadzēja saņemties un atbrīvoties no Karlosa. - Pateicos par Džimija Nan-na adresi, - viņa sacīja. - Es ķeršos pie izmeklēšanas.

Linda palika viena pati pie galda. No otras kafejnīcas malas viņu pētīja grieķis un trīs tumsnēji celtnieki. Viņa jutās netīra. Dumja un netīra. Dollijai pietika ar piecām minūtēm, lai Lindas mūža labāko bridi pārvērstu par kaunpilnāko. "Ak Dievs, kā es ienistu Dolliju Rolinsu! Tā ir drausmīga, drausmīga sieviete. Drausmīga, jo viņai nav sirds un viņa salauza manu sirdi vienas sarunas laikā. Nevajadzēja saukt Karlosu

par prostitūtu," Linda nodomāja. "Viņa tā rīkojās, jo ir nožēlojama, naidpilna, veca ragana."

Viņa pacēla labo roku un sataustīja zelta kaklarotu ar Strēlnieka zīmes piekariņu. To viņai dāvināja Karloss. Viņš palūdza Lindu aizvērt acis, aplika rotu viņai ap kaklu, saudzīgi noskūpstīja uz lūpām un ieguldīja piekariņu kakla bedrītē. Lindai dāvana ļoti patika. Un viņa mīlēja dāvinātāju. Viņi mīlējās stāvus, vērojot viens otru spogulī. No rīta Karloss aizgāja, pirms viņa pamodās, un zīmītē solīja tikties pēc darba. Bet tagad Linda ar gara acīm redzēja tikai Karlosu, kurš ar savām kārdinošajām itālieša lūpām skūpsta Ārniju.

"Maita, riebīgā maita!" Lindas sāpes bija neizturamas. Lai kā viņa mēģināja aizgaiņāt Ārnija un Karlosa apveidus no prāta, tas neizdevās. Viņa parāva kaklarotu, un zelta ķēdīte saplīsa. Pār kaklu noritēja neliela asins strūkliņa, jo Strēlnieka loks ieskrāpēja ādā, un Linda sāka raudāt.

22. NODAĻA

Dollija ieskatījās Lindas uzrakstītajā adresē. Viņa bija apturējusi automašīnu ielā ar apdrupušām, nekoptām mājām. Pa ietvi ar skrituļdēli brauca mazs zēns, un Dollija attaisīja logu, lai varētu viņu pasaukt.

- Vai zini, kas dzīvo trīsdesmit devītajā numurā? - viņa jautāja.

Zēns palūkojās uz māju, atkal pievērsās Dollijai un papurināja galvu.

- Nav ne jausmas, kundze. Kāpēc gribat to zināt?

- Es apciemoju senu draugu. - Dollija izkāpa no automašīnas.

- Tad jau jums par tiem cilvēkiem ir jāzina vairāk nekā man, - puika atbildēja, nerātni smaidot.

Dollija palūkojās apkārt. Viņas automašīna šādā ielā bija iekārojama balva. - Pieskati manu braucamo, un es tev iedošu trīs mārciņas, - viņa solīja zēnam.

Puikam iedegās acis. - Par piecām mārciņām es visu izdarīšu.

Tāda saruna Dollijai patika. Viņa pasmaidīja. Abi sarokojās, un Dollija devās uz Džimija Nanna māju.

Tā bija sadalīta četros dzīvokļos, un parādes durvīm bija krampis. Iekšā izrādījās vēl sliktāk, nekā Dollija pirms tam iztēlojās, - priekšnams bija pilns ar skrejlapām, melniem atkritumu maisiem, saplēstām piena pudelēm, bezmaksas avīzēm un lietotiem ēdiena iepakojumiem. Gaismas slēdzis nedarbojās, un viņa pamanīja, ka lampā nav ieskrūvēta spuldze. Apspīdinot ceļu ar šķiltavām, Dollija devās augšā. Otrajā kāpņu laukumiņā smaka vairs nebija tik neciešama. Viņa apstājās, pietuvināja šķiltavas durvīm, ieraudzīja ceturto numuru un pieklauvēja. Atskanēja bērna raudas. Pagaidījusi viņa pieklauvēja vēlreiz, un bērns ieraudājās vēl skaļāk.

- Kas tur ir?

Dollija atkal pieklauvēja.

Durvis nedaudz pavērās, un spraugā parādījās jauna sieviete. - Es neko negribu pirkt.

Viņa grasījās aizvērt durvis, bet Dollija viņu apsteidza.

- Vai neiebilsti aprunāties? Neko citu es nevēlos, - Dollija paskaidroja un aizspraucās sievietei garām, iekļūstot nelielā, ar lētām mēbelēm iekārtotā istabā. Viņa aizdedzināja cigareti. Meitenes smaržas bija šķebinoši salkanas. - Es meklēju Džimiju Nannu. Vai viņš ir mājās? - Meitene klusēja, un bija acīmredzams, ka viņai nav ne jausmas, kas ir Dollija. - Es esmu Harija Rolinsa kundze, - Dollija paskaidroja, izpūšot dūmus caur sakniebtām lūpām. - Tavs vīrs strādāja kopā ar manējo. Kā sauc tevi?

- Trūdija, - meitene negribīgi atbildēja. Harija Rolinsa vārds viņai laikam bija zināms. - Džimiju es neesmu redzē-

г

jusi jau vairākus mēnešus. Viņš teica, ka janokarto darīšanas, aizgāja, un es vairs neesmu ar viņu runājusi.

Dollija pētīja istabu, zīdaiņa drēbītes uz radiatora, netīrās un apbružātas mēbeles, kā arī Trūdiju pašu. Meitenei piemita lēts, uzkrītošs skaistums - labs, valdzinošs augums, skaisti, gaiši mati, pilnīgas lūpas un lielas, nevainīgas, plati ieplestas acis. Dollija nosprieda, ka no šādas meitenes izvilināt informāciju būs viegli. Tikai jāizturas laipni. Viņa piedāvāja Trūdijai cigareti, bet meitene papurināja galvu un noteica, ka nesmēķējot.

"Tātad pelnutrauku uz atzveltnes krēsla blakus Trūdijai ir piepildījis kāds cits. Šī seksbumba nesmēķē, bet kāds cits šeit kūpina," Dollija nosprieda. Trūdijai rokās bija zīdainis, bet Dollija turēja Vilku. Nolikusi suni uz grīdas, Dollija uzmanīgi apsēdās Trūdijas noplukušajā dīvānā un aizdedzināja vel vienu cigareti. Vilks uzlēca uz krēsla un ošņādamies sāka skrāpēt spilvenu. Viņš rīkojās tik drudžaini, ka pelnutrauks nokrita.

- Zemē! - Dollija viņu norāja, un dzīvnieks paklausīja un apsēdās Dollijai pie kājām, asti luncinādams. Viņa necentās pacelt pelnutrauku vai izmētātos cigarešu galus. Tas nekā nemainītu istabas vispārējo stāvokli. Viņa izņēma no rokasso-mas fotogrāfiju. - Vai šis ir Džimijs?

Trūdija palūkojās uz fotogrāfiju, kura bija Džimijs un Te-rijs, un pamāja. - Vai viņš ir jums parādā naudu?

Dollija piecēlās, notrauca netīrumus no svārkiem un pasniedza Trūdijai papīra lapiņu, uz kuras bija uzrakstīts tālruņa numurs. - Ja viņš parādīsies, paziņo, ka es vēlos ar viņu aprunāties. Lai viņš sazinās ar mani pa šo numuru. Es esmu Rolinsas kundze, - viņa atkārtoja.

- Es dzirdēju jūsu vārdu, - Trūdija noteica.

"Cik naiva un dumja meitene!" Dollija nodomāja. "It īpaši tāpēc, ka ir uzkrāvusi sev kaklā bērnu. Nemitīgi čīkstošu bērnu." Viņai nāsīs atkal iesitās Trūdijas lēto, smagnējo smaržu aromāts. Varbūt tāpēc bērns raudāja? Patiesībā viņš bija piemīlīgs, apmēram sešus mēnešus vecs zīdainis. Dollija viegli papliķēja viņam pa vaigu, un Trūdija bažīgi spēra soli atpakaļ. Atvērusi rokassomu, Dollija sameklēja piecas čaukstošas desmit mārciņu banknotes. Vilks atkal uzlēca uz krēsla un plosīja spilvenu. Dollija izlikās viņu nemanām.

- Lūdzu, tas bērnam, - viņa teica Trūdijai un pasniedza naudu. - Kad Džimijs ar mani sazināsies, saņemsi daudz vairāk.

Trūdija palūkojās uz suni, kurš plosīja viņas krēslu.

- Vilk! - Dollija uzsauca. - Zemē! - Viņa pacēla dzīvnieku rokās un pamanīja, ka spraugā starp krēsla spilvenu un

rokas balstu kaut kas iemirdzas. - Atvaino... - viņa noteica

/

un izlikās, ka uzbužina spilvenu. Pagriezusies ar muguru pret Trūdiju, viņa izvilka no spraugas zelta Dunhill šķiltavas, tieši tādas, kādas pirms daudziem gadiem uzdāvināja...

Šķita, ka Trūdijas balss skan no liela attāluma. - Ja tā automašīna lejā pieder jums, Rolinsas kundze, jums vajadzētu iet ārā. - Dollija steigšus iemeta šķiltavas atpakaļ aiz spilvena. Viņa izmisīgi gribēja tās pagriezt un pārliecināties, vai aizmugurē ir iegravēti iniciāļi "H. R.", bet Trūdija atkal ierunājās: - Tai apkārt pulcējas bērni. Izskatās, ka jūs jau pazaudējāt spoguli.

Dollija aizgāja. Viņa neatskatijās, jo baidījās no tā, ko varētu ieraudzīt.

*

Trūdija pa logu vēroja, kā Dollija skriešus šķērso ceļu un uzsit pa ausi vienam no puikām, kas stāvēja pie automašīnas. To redzot, Trūdija plati pasmaidīja. - Izturīga večiņa, vai ne? - viņa noteica. Virtuves durvis nedaudz pavērās. - Tu nemūžam neuzminēsi, kas notika, mīļais. Viņa man iedeva piecdesmit mārciņas, lai es tās tērētu mūsu bērnam.

23. NODAĻA

Linda atkal sēdēja pie kases spēļu automātu zālē un turēja dūrē sažņaugtu Karlosa dāvāto kaklarotu. Viņa bija to salabojusi, jo Karloss pamanītu, ja viņa piepeši to vairs nevalkātu. Prātā atbalsojās Dollijas teiktais. Linda vēl joprojām nespēja to izprast; bija grūti noticēt, ka viņas Karloss guļ ari ar vīriešiem. Viņš bija tik maigi skāvis Lindu un ar viņu mīlējies... Pacēlusi skatienu, viņa juta, ka sirds sažņaudzas. Karloss soļoja viņai pretī un plati smaidīja. Mugurā viņam bija elegants krēmkrāsas uzvalks, kas izskatījās pašūts no zīda un ļoti dārgs. Linda nespēja ielūkoties viņam acīs un sāka drudžaini skaitīt naudu.

- Ko teiksi? - Karloss jautāja, nostājies pie kases lodziņa, un ap viņu izplatījās izteiksmīgs odekolona aromāts.

Vīrietis norādīja uz savu uzvalku un smaidīja. Viņa tum-snējās, glītās sejas apakšdaļa bija svaigi noskūta. Lindai ļoti patika viņa skaistās, tumšās acis, bet viņa nespēja tajās ielūkoties. Ne šobrīd. Viņa novērsās. - Vai dosies uz kādu smalku vietu, ja jau esi tā uzposies? - Viņas balss drebēja.

- Paredzētas lietišķas vakariņas, - viņš nevērīgi attrauca. - Atver durvis, lai es varētu tevi apskaut.

Trīcošām rokām Linda atslēdza kases nodalījumu. Karloss aplika rokas viņai ap vidukli, pierāva viņu tuvāk un noskūpstīja. Linda bija saspringta, un viņš to sajuta.

- Man diemžēl nav laika. - Linda atrāvās. Karloss viņu apskāva un pieskārās zelta piekariņam; par viņas ādu pārskrēja trīsas.

- Tev piestāv, un mani pārņem lepnums, kad redzu tevi to nēsājam. Varbūt tiksimies pēc manām lietišķajām vakariņām?

- Man ir vēlā maiņa. Būšu nogurusi.

Karloss pieliecās tuvāk un satvēra Lindu aiz zoda. - Vai kaut kas noticis? Tu izturies pavēsi.

Linda atrāva galvu un nervozi grozīja piekariņu pirkstos. - Nē, man jāstrādā. Es esmu tā nogurusi, ka vēlētos tikai doties mājās un gulēt.

Viņš atkāpās un palūkojās uz Lindu, kura izvairījās no šī skatiena. Tad viņš nedaudz paraustīja plecus, brīdi klusēja un noteica: - Kā vēlies. - Viņš strauji pagriezās un devās uz durvju pusi.

- Divpadsmitos, - Linda piepeši izgrūda. - Es atbrīvošos divpadsmitos. - Viņa pati nesaprata, kāpēc ir to pateikusi.

Karloss smaidot pagriezās un piemiedza viņai ar aci. - Es vēl atgriezīšos!

Linda bridi pagaidīja, kodīdama nagus, un pasauca Čār-liju. - Ņem, - viņa noteica un pasniedza sargam kases atslēgas. - Es tūlīt būšu atpakaļ. - Un viņa aizsteidzās prom, iekams Čārlijs paguva pajautāt, kurp viņa dodas.

Baltā uzvalka dēļ Karlosam sekot bija viegli. Linda turējās pienācīgā attālumā ielas pretējā pusē un ik pa brīdim apstājas pie veikalu durvīm gadījumam, ja viņš pagrieztos. Viņa vēroja, kā Karloss apstājas pie skatloga, pieglauž matus un sakārto kaklasaiti, tad turpina ceļu pa Vordorstrītu un iesteidzas mazā franču bistro.

Ieeju sedza sarkans aizkars. Linda pacēlās uz pirkstgaliem un saskatīja, ka viesmīlis ved Karlosu šķērsām pāri restorāna zālei. Kāda gaišmate uzsmaidīja un pamāja. "Labi. Ja viņš mani krāpj, tad vismaz ar sievieti..." Linda prātoja. Tomēr gaišmate māja viesmīlim, nevis Karlosam.

Sasniedzis galdu un divus solus restorāna tālākajā galā, Karloss apstājās un sāka ar kādu runāt. Linda neredzēja šo cilvēku, toties ieraudzīja roku, kas saspieda Karlosa dibenu. Pēc tam svešais pieliecās un noskūpstīja Karlosu uz vaiga. Linda uz vienu sekundes simtdaļu skaidri saskatīja vīrieša seju. Ar to pietika. "Tā ir patiesība! Ak Dievs, tā ir patiesība. Arnijs Fišers un Karloss ir mīļākie."

Galvai reibstot, Linda skriešus šķērsoja Vordorstrītu un pat nepalūkojās sānis, tāpēc automašīna strauji pagriezās un gandrīz ietriecās autobusa pieturā. Viņa traucās uz telefona būdiņas pusi, iegāja iekšā, brīdi meklēja sīknaudu džinsu kabatās un tad atcerējās, ka zvani uz ārkārtas numuru ir bez

maksas.

*

Naktī Lindai bija sekss ar Karlosu. Viņa to nevēlējās, tomēr Karloss nedrīkstēja nojaust, ka ir noticis kaut kas slikts. Kad viņš aizmiga, Linda izkāpa no gultas un pasoļoja pa istabu un apsēdās pie tualetes galdiņa.

Karloss tikai tēloja, ka guļ. Viņš pavēra acis un pētīja Lindas skaisto, kailo augumu, kamēr viņa sēdēja un lūkojās uz sevi spogulī. Starp viņas krūtīm slīga piekariņš. Viņa sarauca pieri, paņēma vates plāksnīti, izspieda uz tās kosmētikas noņēmēja pilienu un noslaucīja seju. "Ar viņu kaut kas notiek," Karloss nosprieda. "Spēļu zālē viņa uzvedās savādi, un sekss nebija tik mežonīgs un kaislīgs kā parasti." Kad viņa atgriezās gultā, Karloss izlikās pamostamies, aplika roku Lindai apkārt, maigi noglāstīja, uzvēlās viņai virsū, un abi atkal mīlējās. Pēc tam Linda novērsās.

- Kas noticis? - Karloss čukstus jautāja.

- Nekas, - Linda atbildēja. - Es tikai esmu nogurusi.

Karloss atkal saspieda viņas plecus un noskūpstīja viņu

uz skausta. Viņš nekad nebija atzinies Lindai mīlestībā, bet tobrīd gribēja to pateikt. Atbalstījies uz elkoņa, viņš nočukstēja Lindas vārdu, bet viņa jau bija iemigusi. Karloss saudzīgi atglauda matu šķipsnu viņai no vaiga, pagriezās un arī pats iegrima snaudā.

Linda tumsā atvēra acis un lūkojās uz aizkariem. Viņai šķita, ka krūtīs sirds vietā ir akmens. "Vai augstprātīgā kaza Dollija varētu kļūdīties? Varbūt Karloss tikai cenšas izvilināt naudu no Ārnija Fišera un nemaz ar viņu neguļ?" Tomēr Linda saprata, ka tveras pie veltām cerībām.

*

Karloss pamodās un apģērbās pirmais. Viņš nometās ceļos uz gultas un papurināja Lindu. - Piedod, es kavēju darbu. Vai tu varētu mani aizvest?

Linda jutās atvieglota, ka viņš neko citu nevēlas, un piecēlās.

Braucot viņa klusēja. Karlosa zīda uzvalks bija saburzīts, kaklasaite nomesta uz paneļa, un vaigus un zodu sedza rugāji, tāpēc viņš izskatījās melnīgsnējs. Ieslēdzis radio, viņš nolika roku uz vadītāja sēdekļa galvas balsta. Linda juta vainas apziņas dzēlienu sirdī, sasniedzot darbnīcu kompleksu.

- Izlaid mani šeit, - Karloss lūdza. Viņš izkāpa, ieliecās atpakaļ salonā un noskūpstīja Lindu uz vaiga. - Vai tev nekas nekaiš? - viņš jautāja, satvēris viņas zodu plaukstā.

Linda papurināja galvu, un Karloss svilpodams aizsoļoja, sabāzis rokas kabatās. Piepeši viņa pamanīja Karlosa kaklasaiti uz paneļa. Neizslēdzot dzinēju, Linda izkāpa un steidzās viņam pakaļ. Viņa nevēlējās savā tuvumā nekādu liecību par attiecībām ar Karlosu, jo bija iespējams, ka likumsargi šo cilvēku arestēs.

Jaunais māceklis Džonijs darbnīcā sēdēja starp diviem formastērpā ģērbtiem policistiem. Viņa rokas bija saslēgtas dzelžos. Trīs detektīvi tikmēr pārskatīja grāmatas un dokumentu skapjus. Dzirdot Karlosa svilpošanu un soļus, policisti saspringa un ieņēma poziciju. Karloss ārpusē sameklēja atslēgas.

- Policija, Kārlos! - Džonijs iesaucās.

- Uz priekšu! - viens no policistiem nokliedza rācijā saviem kolēģiem, kuri gaidīja automašīnā aiz stūra. Karloss zibenīgi pagriezās un skrēja uz otru izeju. Netrafarētais policijas transportlīdzeklis pajoņoja garām Lindai. Viņa nosvieda kaklasaiti un skrēja atpakaļ uz savu automobili.

Aizcirtusi durvis, viņa no visa spēka spieda gāzes pedāli, pat nesaprotot, uz kurieni brauc. Viņa tika līdz ceļa ga-lam un griezās pa kreisi, bet pie nākamā pagrieziena dzirdēja skaļu būkšķi, kliedzienu un bremžu čīkstoņu.

Lindai pretī bija otrā ieeja darbnīcu kompleksā. Viņa apturēja automašīnu un ieraudzīja uz ietves sarkanu pasta furgonu, kas bija ietriecies laternas stabā. Vadītājs klupdams izkāpa un saķēra galvu; no plīsuma virs labās acs pilēja asinis.

Karloss nekur nebija manāms. Ap furgonu jau pulcējās policisti. Viens no tiem runāja rācijā.

Lai arī Linda zināja, ka vajadzētu braukt pretējā virzienā, viņai izmisīgi gribējās zināt, vai Karloss ir ticis prom. Viņa gausi pabrauca garām furgonam, un policists spēra soli uz priekšu un pamāja, liekot viņai virzīties tālāk. Tobrīd viņa ieraudzīja Karlosu.

Viņš bija iespiests starp pasta furgonu un laternas stabu, un baltais uzvalks mirka asinīs. Seja bija saviebta sāpēs, acis atvērtas, no mutes plūda asinis, un pie kājām uz ietves bija satecējuši dziļa lāma, tikpat sarkana kā pasta furgons. Policists, kurš rokā turēja rāciju, papurināja galvu, un cits uzsedza Karlosa ķermeņa augšdaļai tukšu pasta maisu. Linda nenovērsa skatienu, un Karlosa skaistais, baltais uzvalks kļuva arvien sarkanāks.

*

Klauvējieni pie durvīm bija tik skaļi un vienmērīgi, ka Bella jau gaidīja policistus. Pienākot tuvāk, viņa dzirdēja Lindas šņukstus un kliedzienus ar pieprasījumiem ielaist viņu iekšā. Kad Bella atvēra durvis, Linda iekrita viņas skavās.

- Es viņu nogalināju! Bella, es viņu nogalināju! Palīdzi man, lūdzu! Ak Dievs, es viņu nogalināju!

Linda sāka rīstīties, it kā grasītos vemt, un Bella ātri pieveda viņu pie izlietnes vannasistabā.

- Labi, nomierinies, - viņa sacīja. - Kas ir noticis?

- Viņš mirka asinīs, - Linda histēriski šņukstēja. - Nekas nav labi, Bella! Es viņu nogalināju!

Bella spēcīgi aizspieda viņai muti. - Izbeidz! - viņa pavēlēja. - Citādi visi kaimiņi tūlīt klauvēs pie durvīm. - Linda sabruka uz grīdas pie vannas un šņukstēja. Bella ieveda viņu guļamistabā, ielēja glāzē viskiju un turēja to, palīdzot Lindai dzert. Piepildījusi glāzi vēlreiz, viņa apsēdās uz gultas draudzenei blakus un mudināja: - Pastāsti, kas notika.

Linda grozīja pirkstos Strēlnieka zīmes piekariņu. - Viņš ir miris, Bella. Miris.

- Jā, to es sapratu. Kurš ir miris?

- Viņa teica, ka man tas jāizdara. Teica, ka man ir jāzvana policijai un jāpastāsta par viņa darbnīcu un zagtajām automašīnām. - Linda piepeši norāva ķēdīti no kakla un aizsvieda. - Maita! - viņa iegaudojās. Bella glāstīja viņas muguru un gaidīja. - Viņa runāja briesmīgus vārdus. Bella. Bet es nezināju... goda vārds, es nezināju. Mēs bijām kopā visu nakti... Es lūkojos uz viņu, uz viņa daiļo seju un augumu, un nespēju noticēt, ka viņai ir taisnība. Kā tas iespējams, ja viņš gulēja man blakus? Es biju pārliecināta, ka viņa ir kļūdījusies... bet tobrīd jau bija par vēlu. Zvanu policijai es vairs nevarēju atsaukt. Policisti viņu gaidīja šorīt, kad viņš ieradās darbā. Viņš metās bēgt un... - Linda ieslēpa seju plaukstās. Asarām līstot, viņa turpināja, jo izmisīgi gribēja visu pastāstīt Bellai. - Viņu notrieca furgons, un viņš bija miris uz ceļa, un visur bija asinis!

- Tātad tas bija negadījums, - Bella ieminējās.

- Es biju vainīga! - Linda iesaucās un pielēca kājās. Asaras, vainas apziņa un sēras bija atņēmušas viņai visus spēkus. - Es ienīstu Dolliju. - Lindas balss skanēja tik kaismīgi, ka Bella satrūkās, jo neko tādu vēl nebija dzirdējusi.

- Jā, es zinu. - Bella piecēlās, tuvojās draudzenei un izstiepa rokas, un Linda iekrita viņas skavās. Turpmākās minūtes Bella auklēja viņu kā mīloša māte mazu bērnu. Linda atbalstīja galvu Bellai uz pleca un stingi lūkojās tālumā.

- Viņa ir ļauna, Bella. Nežēlīga un cietsirdīga. Viņa panāca to, ka es jūtos sīka un dumja, un viņas dēļ es ienīdu Kar-losu. Es ienīstu Dolliju. Viņai turpmāk jāpiesargās.

24. NODAĻA

Dollija gaidīja savā automašīnā restorāna Little Chef stāvlaukumā netālu no A23 šosejas uz Braitonu. Vilks gulēja uz pasažiera sēdekļa. Viņa bija izvēlējusies vietu tālākajā malā, bet tik un tā varēja pārskatīt ieeju un visu teritoriju. Dolliju pārņēma nepacietība; viņa gaidīja jau pusstundu, un viesis kavējās. Bažīgi bungodama ar pirkstiem pa portfeli sev klēpī, viņa lūkojās apkārt. "Vai viņš vispār atnāks?"

Meklēdama kādu nodarbi, viņa izņēma no somas piezīmes un šķirstīja tās, pārlasot pēdējos laupīšanas plāna sīkumus un vēl paveicamo darbu sarakstu. Viņa nopūtās. Linda joprojām nebija sameklējusi piemērotu furgonu bloķēšanai. Dollija saprata, ka informācija par Karlosu ir sagādājusi Lindai nepatīkamus brīžus. "Tomēr viņa ir pietiekami gudra, lai uztvertu lietas nopietnību." Pilnīgi pārliecināta par kādu no meitenēm Dollija nekad nevarēja būt, bet šoreiz bija spiesta uzticēties Lindai. "Interesanti, vai viņa ir iedomājusies pārveidot balsi, zvanot policijai un nosūdzot Karlosu..."

Piepeši viņa ar dūri uzsita pa portfeli, pamodinot Vilku.

- Sasodīts, kur tu esi? - viņa uzkliedza. - Pasteidzies, mai-tasgabal! Harijs nekad nebija spiests tevi šādi gaidīt. - Diemžēl, ja šī tikšanās tiks atcelta, arī laupīšana neizdosies; pavisam vienkārši. Viņa bija piezvanījusi Braienam Māršalam un paziņojusi, ka darbojas Harija Rolinsa vārdā. Kaut gan Harijs bija miris, Dollija ievāca parādus no visiem, kas ģimenei bija parādā. Telefona sarunā izklausījās, ka Māršalu māc šaubas, tomēr viņš negribīgi piekrita satikties. Viņš gan tikpat labi varētu aizbēgt, un Dollijai nebūtu ne jausmas, kā viņu sameklēt.

Kamēr Dollija prātoja, ko teikt pārējām, stāvvietā iebrauca Land Rover un apstājās otrā pusē. Dollija pagaidīja, lai pārliecinātos, ka automašīnai neviens neseko; viņa vienmēr baidījās no lamatām.

Līdz iebraukšanai stāvvietā Braiens Māršals jau bija iztukšojis pusi brendija blašķes, bet tik un tā drebēja un lūkojās apkārt. Viņam nebija ne jausmas, ko gaidīt un kas ir kon-taktpersona. Dollijai par laimi, viņš bija nolēmis, ka neierašanās viņam nenāktu par labu. Pasniedzies kabatā pēc brendija blašķes, viņš iedzēra vēl vienu malku un izjuta riebumu pats pret sevi.

Dzeršana gāja rokrokā ar azartspēlēm, un pirms desmit gadiem Braiens Māršals no likumīgajām spēļu zālēm pārgāja uz Arnija Fišera klubu, kur viņu pievilināja augstās likmes. Tur viņš iepazinās ar Hariju Rolinsu, kas bija valdzinošs, vienmēr draudzīgs un interesējās par Braienu un viņa darbu. Kādā alkohola apdvestā sarunā Braiens atklāja, ka viņa sievas brālim pieder "Samsons" jeb viens no lielākajiem apsardzes uzņēmumiem valstī. Kopš tā brīža Braienam

draudēja lielas nepatikšanas, kaut gan viņš pats to neapzinājās.

Rolinss turpināja tēlot Braicna draugu, aizdeva naudu, iedrošināja spēlēt uz likmēm, kas tālu pārsniedza viņa iespējas. Braienam ilgi nebija ne jausmas, cik bīstams ir Harijs, bet reiz viņš dzērumā ļāva, ka Harijs Rolinss samaksā viņa septiņu tūkstošu mārciņu parādu Ārnijam Fišeram. Kopš tā brīža Braiens piederēja Harijam.

Izrādījās, ka Rolinss ir pacietīgs. Tikai pēc gada viņš pieprasīja, lai Māršals atmaksā parādu, kaut gan zināja, ka viņam šādas naudas nav. Tad Rolinss apsolīja dzēst parādu un vēl papildus samaksāt septiņus tūkstošus, ja Braiens sagādās informāciju par inkasācijas furgonu maršrutiem un pārvadājamām summām. Uzņēmums bieži mainīja maršrutus, rūpējoties par drošību, un tas bieži notika pēdējā brīdī. Rolinss apsolīja likt Māršalu mierā uz visiem laikiem, ja viņš palīdzēs veikt šo vienu darbu.

Māršals dzīvoja vienās bailēs, bet viņam nebija ne laika, ne ari citu iespēju. Viņš izmisīgi cerēja, ka Rolinss turēs doto vārdu un pēc laupīšanas vairs viņu netraucēs. Izlasot par neveiksmīgo uzbrukumu un Rolinsa nāvi, viņš atvieglots nopūtās - bet pēc tam saņēma zvanu... Braiens bažījās, ka noslēpumainā sieviete uz tikšanos ir aicinājusi saistībā ar kaut ko daudz nelāgāku par parādu, un pieskārās aploksnei, ko bija paslēpis aiz sēdekļa. Viņš bija gatavs. Pasažiera puses durvis tika atvērtas, un viņš satrūkās. Automašīnā iekāpa sieviete ar tumšām brillēm uz acīm un portfeli rokās.

Alkoholu Dollija saoda uzreiz. Viņa uzmeta riebuma pilnu skatienu Māršala sarkanajai sejai, kurā vīdēja gadiem ilg-

stošas pārmērīgas dzeršanas pēdas. Svītrainā uzvalka apkakli sedza blaugznas.

- Es neesmu ieradusies pēc septiņiem tūkstošiem, - viņa paziņoja, lūkodamās uz priekšu.

Braiens Māršals aizvēra acis. Ja viņa negribēja naudu, viņai padomā bija kaut kas daudz sliktāks. - Es zināju, ka tas notiks atkal, - viņš žēli smilkstēja. - Apsardzes uzņēmums pieder manam svainim. Tas viņu izputinās!

Dollija nezaudēja savaldību. Māršals acīmredzami no viņas baidījās, un tā vajadzēja turpināties, lai viņa iegūtu kāroto. Viņa pamanīja bērna sēdeklīti automašīnas aizmugurē un secināja: "Maršala kungs darīs visu, ko viņam liks."

- Šeit ir desmit tūkstoši, - viņa paziņoja un atvēra portfeli sev uz ceļgaliem. Māršals iepleta acis, redzot banknošu rindas. Dollija aizcirta vāku. - Iepriekšējā reizē jums piedāvāja mazāk.

- Man toreiz apsolīja, ka tā būs pēdējā reize, - Māršals iebilda. - Rolinss deva savu goda vārdu! Viņš teica, ka es vairs nebūšu parādā un...

- Rolinss ir miris. - Dollijas sirds sažņaudzās, bet viņa nedrīkstēja izrādīt, cik ļoti šie vārdi viņu sāpina. - Kaut gan trīs cilvēki gāja bojā, jūs saņēmāt septiņus tūkstošus. Un Harijs Rolinss apmaksāja jūsu parādu.

- Jūs teicāt, ka neatnācāt septiņu tūkstošu dēļ!

- Nē, ja pildīsiet savu norunas daļu. Ja to nepildīsiet...

- Muļķības! - Māršals viņu pārtrauca un palūkojās uz salto sievieti sev blakus. Viņš nezināja, kas viņa ir un pie kā strādā, bet izjuta pamatīgu nepatiku. Brendijs iesvēla vīrietī pārliecību par sevi. - Manas kabatas ir tukšas, tāpēc varat

prasīt naudu, cik vēlaties; man tās nav. Un es vairs nevaru noskaidrot naudas pārvadāšanas maršrutus, jo mans svainis pastiprināja drošības pasākumus. Ko jūs varat man padarīt?

Dollija lūkojās uz Braienu, nemirkšķinot acis. - Ja nepildīsiet savu norunas daļu, - viņa paziņoja, it kā Māršals nemaz nebūtu runājis, - parāds tiks pārdots brāļiem Fišeriem. Jūs pazīstat brāļus Fišerus, vai ne, Māršala kungs? - Drosme nekavējoties nozuda, un asinis atplūda no Māršala sejas. Viņš nebija personiski pazīstams ar Fišeriem, bet pietika ar viņu slavu. Dollija turpināja: - Noskaidrojiet man maršrutu, un jūsu septiņu tūkstošu parāds pazudīs. Pēc darba veikšanas saņemsiet desmit tūkstošus skaidrā naudā. Priecājieties, ka es jums dodu šo iespēju. Fišeri nebūs tik labestīgi. - Viņa atvēra pasažiera puses durvis un izkāpa, paņemot portfeli līdzi. Vēl viņa uzkrītoši palūkojās uz bērna sēdeklīti un aizcirta durvis.

Maršalam trīsēja lūpas, un viņš cieši saspieda ādas stūri. Dollija rāmi, vienmērīgi aizsoļoja prom; viņai Māršalu ģimene bija pilnīgi vienaldzīga. Braiens Māršals uzlika roku uz atslēgas aizdedzē. "Būtu pavisam vienkārši notriekt šo maitu, nozagt portfeli un nozust uz visiem laikiem." Šī ideja pazibēja prātā un nozuda. Māršals bija gļēvulis.

Izņēmis no kabatas blašķi, viņš to iztukšoja, domādams par sievu un bērniem. Acīs sariesās asaras, un spiediens galvā sagādāja sāpes. Pēc tam viņš izdzirdēja iekšējo balsi, kas atskanēja vienmēr, kad viņš iedzēra. "Viss ir labi, svainis ir apdrošināts, es esmu alkoholiķis, par kuru jāapžēlojas. Ja kāds uzzinās, ko esmu izdarījis, neviens nejutīsies pārsteigts.

Un man izmisīgi ir nepieciešama šī nauda! Desmit tūkstoši mārciņu... Ar to varētu atmaksāt visus parādus un varbūt pat sākt savu uzņēmumu."

Dollija atgriezās pie savas automašīnas, bet viņas sirds sitās tik strauji, ka viņa baidījās zaudēt samaņu. Dievam vien zināms, kā viņai izdevās tik rāmi šķērsot stāvlaukumu, bet viņa nedrīkstēja izrādīt Māršalam savas bažas. - Turies taisni, Dollija, - viņa klusi pavēlēja sev. - Turies taisni. - Sasniegusi automašīnu, viņa nolika portfeli uz jumta un atbalstījās ar muguru pret durvīm. No Māršala skatpunkta liksies, ka viņa ir mierīga un gaida atbildi. Patiesībā viņa balstījās pret automašīnu, lai nenokristu. Vilks vēroja Dolliju no pasažiera sēdekļa, droši vien brīnīdamies, kāpēc viņa nesēžas blakus.

Tikmēr Māršals otrā stāvlaukuma galā nekustējās. "Nu taču!" Dollija nodomāja. "Nu taču... Vai es izturējos pārāk draudīgi? Nepietiekami draudīgi? Ja nu viņš nenoticēs blefam un aizbrauks? Varbūt labāk būtu pierunāt Māršalu palīdzēt, izturēties labestīgi, melot, pateikt, ka Harijs viņu ir cienījis? Nu taču, Māršal, saņemies!"

Iedarbojās Land Rover automašīnas dzinējs. Dollija aizturēja elpu; nākotne bija atkarīga no tā, kurā virzienā Māršals brauks. Viņš pameta savu vietu un tuvojās Dollijai, tāpēc viņa atvieglota nopūtās un izslējās. Lielā automašīna apstājās viņai blakus, un Māršals pasniedza Dollijai aploksni, ko bija paņēmis līdzi.

- Tur ir visi nākamā mēneša maršruti, datumi un laiki, bet es gribu saņemt portfeli ar naudu jau tagad līdz ar solījumu, ka azartspēļu parāds ir aizmirsts.

Dollija pieņēma aploksni un pasniedza portfeli Maršalam.

- Ja visa informācija aploksnē ir pareiza un policija neuzzinās par šiem plāniem, Fišeru parāds paliks pie manis un jums nekas nekaitēs. Apsolu.

Kad Māršals bija nozudis skatienam, Dollija iesēdās automašīna un ļāvās sajūsmai. Plāns bija viņas rokās! Viņa uzspieda skūpstu uz Vilka mazās galviņas. Suns atbalstīja priekšķepas saimniecei pret krūtīm un klausījās. - Tētis ar mums ļoti lepotos, mīļais. Ļoti lepotos! Un meitenes tā priecāsies! Viss notiek, Vilk. Viss notiek, kā bija iecerējis Harijs. - Vārdi iespriedās Dollijai kaklā. "Patiesībā nekas nenotika tā, kā to bija iecerējis Harijs. Nepavisam."

Viņa cieši apskāva Vilku un brīdi ļāvās apcerei par to, kāpēc Harija iecere piedzīvoja tik drausmīgu neveiksmi. Dollijai pietika spēka un motivācijas pabeigt vīra iesākto. Viņa atvairīja visas sliktās domas un pievērsās meitenēm. "Finiša līnija ir tuvu... Jā, Lindai vēl bija jāatrod bloķējošā automašīna, un vēl vajadzēja pierast pie ieročiem, polsterētajiem kombinezoniem un motorzāģa. Tagad vajadzēs arī iemācīties no galvas maršrutu, kādu izmantos inkasentu furgons uzbrukuma dienā. Tomēr mēs nepavisam vairs neesam vājas, raudošas, sērojošas atraitnes, kuras pirms vairākiem mēnešiem tikās saunā. Tagad mēs esam komanda." Dollija pasmaidīja. Par spīti viņu trūkumiem, garastāvokļa svārstībām un niecīgajai pieredzei viņas bija komanda. "Mana komanda. Nekas un neviens mūs vairs neapturēs."

25. NODAĻA

Rezniks un Endrūss jau kopš deviņiem sēdēja automašīnā pie Resnās Frenas mājas. Tagad bija piecpadsmit minūtes pēc desmitiem. Kaut gan salonā bija ieslēgts sildītājs, vēl joprojām valdīja aukstums, un šaurajā telpā krājās cigarešu dūmi. Endrūss bija sarkans un tik tikko spēja paelpot. Tiklīdz viņš atvēra logu, lai ielaistu svaigu gaisu, Rezniks skarbi pavēlēja to aizvērt. Endrusam ļoti nepatika strādāt divatā ar šo cilvēku. Ja blakus bija Fulers, viņam vismaz bija kāds atbalsts. Vienatnē nekas viņu nesargāja no detektīva inspektora lamām. Iecirknī valdīja haoss pēc laupīšanas Meifērā un neveiksmīgā iebrukuma Karlosa darbnīcā, kā ari pakaļdzīšanās, kuras finālā viņš nomira. Tik daudzi policisti rakstīja atskaites, apstrādāja pierādījumus un apstaigāja lieciniekus, ka arī kādam no Reznika ļaudīm vajadzēja palikt pie galda un palīdzēt ar dokumentiem. Endrūss iztēlojās Fuleru sēžam siltā kabinetā bez dūmiem un malkojam tēju.

- Rau! - Endrūss norādīja laukā pa automašīnas logu. Resnā Frena gāzelējās viņu virzienā. Ik pēc desmit jardiem

viņa apstājās, nolika iepirkumus, nedaudz atpūtās un tad turpināja ceļu uz priekšu gliemeža ātrumā. Somās džinkstēja pudeles.

- Velns un elle! - Rezniks iesaucās. Frenas milzīgās krūtis gandrīz izvēlās no blūzes, kad viņa pieliecās, lai sakārtotu noslīdējušās zeķubikses. - Aizver acis, Endrūs. Šis skats nav piemērots tādam jaunulim.

- Es jau esmu redzējis krūtis, priekšniek, - Endrūss neapdomīgi atcirta.

- Tikai ne šādas. - Rezniks atvēra automašīnas durvis, nometa cigaretes galu uz ielas un soļoja pakaļ Resnajai Frenai. Viņi sekoja sievietei, kamēr viņa nogriezās uz noplukušās, aizaugušās takas, kur atvērtie vārti karājās sarūsējušā eņģē. Atbalstījusies pret parādes durvīm, viņa sameklēja atslēgu. - Klau! - Dzirdot Reznika balsi, Frena parāva galvu atpakaļ. - Mums ar tevi vēlreiz jāaprunājas, Frena.

*

Resnās Frenas dzīvoklī valdīja neizturams smārds - tā oda kaķi, novadējies alus, pārtikas atlikumi un nemazgāts ķermenis. Dzīvojamā istaba bija noputējusi un tumša. Radās iespaids, ka smagie, kožu saēstie aizkari nav pavērti vairākus gadus. Rezniks palīdzēja viņai novilkt mēteli, bet Endrūss tikmēr pacēla alkohola pudeles no grīdas un nolika pie ēdamzonas durvīm.

- Apsēdies. Kā tev klājas? - Rezniks jautāja. Viņam Frenas sajūtas bija absolūti vienaldzīgas, bet viņš gribēja panākt, lai sieviete ar viņiem sadarbojas. Viņš kārtīgi salocīja mēteli, pārlika to pār krēsla atzveltni un apsēdās uz mīksta soliņa iepretī zemajam krēslam, kurā bija atlaidusies Frena.

Viņas labā acs vēl joprojām nebija vesela, bet tagad āda bija dzeltenīgi violeta, nevis koši zilganmelna kā pirms dažām dienām. Griezumus sedza plāksteri, tāpēc viņas seja izskatījās vel sliktāk nekā iepriekš, un galva vienā sānā bija noskūta, lai mediķi varētu aizšūt brūci.

Endrūss ielūkojās pulkstenī. Ja Rezniks ķērās tēlot labo policistu, tad pārinieks vienmēr uzņēma laiku. Tas, kurš redzēs viņu izturam ilgāk nekā sešdesmit sekundes, saņems desmit mārciņas no pārējiem.

- Paklau, dārgumiņ, vai nebūtu beidzot jāpastāsta, kurš tev to nodarīja, lai varam viņu ieslodzīt un parūpēties par tavu drošību? - Rezniks saudzīgi painteresējās.

Frena pasmaidīja un papliķēja inspektora plaukstu. - Tu esi labsirdīgs vīrietis, - viņa noteica. Vēsie, nosvīdušie, sardelēm līdzīgie pirksti kutināja Reznika delnas virspusi, un viņš izmisīgi vēlējās atraut roku. - Žēl, ka es nevaru tev neko prātīgu pateikt, - Frena turpināja, - jo es tiešām neatceros. Es tev nemeloju. Man iesita pa galvu. Es nemaz nevaru to cilvēku iztēloties. Laikam jau esmu paslēpusi atmiņas aiz sienas. Ārsts teica, ka traumu gadījumos tā mēdz notikt. Tiek paslēpts viss, ko cilvēks nevēlas atcerēties.

- Pie tā nav vainojama tava niecīgā trauma, Frena. To panāk nauda. Kur tu dabūji naudu, lai nopirktu tik daudz alkohola?

Endrūss pārtrauca laika uzskaiti. Piecpadsmit sekundes!

- Man ir savs uzņēmums. Es varu nopelnīt naudu! - Frena iebilda.

- Ko tu darīsi, ja viņš atgriezīsies? Ieliesi viskiju?

- Viņš neatgriezīsies! - Frena pārbijusies iekaucās. - Kāpēc lai viņš atgrieztos?

Reznikam bija izdevies iedvest Frenai šaubas. - Tu taču ieradies iecirkni pēc savas gribas... un tagad mēs esam šeit, vai ne? Ja nu viņš tevi novēro? - Sievietes acīs bailes pieņēmās spēkā. - Viņš nešķiet īpaši iecietīgs. Ja viņš domā, ka tu mums kaut ko stāsti, varbūt viņš ieradīsies vēlreiz. Bet, ja nosauksi mums viņa vārdu, mēs aizvāksim viņu no ielām un iesēdināsim aiz restēm. Pēc tam tu varēsi sēdēt savā mazajā, jaukajā dzīvoklītī un dzert, droši zinot, ka viņš tuvākajā laikā neklauvēs pie tavām durvīm.

Kad Rezniks beidza savu runu, Frena jau šņukstēja kā bērns, un viņas vēders raustījās, kamēr viņa izspieda gaisu no plaušām ar asiem, īsiem vilcieniem. Endrūsam viņas kļuva tik žēl, ka viņš pasniedza savu mutautiņu. Frena skaļi izšņauca degunu, un Rezniks spēji piecēlās, apgāžot mīksto soliņu.

- Aizturi viņu par policijas darba traucēšanu, - Rezniks pavēlēja Endrūsam. - Nu, mīlulīt, celies vien kājās. Man ir apnikuši tavi meli.

Frena iekaucās un sniedza roku Endrūsam, kurš neapdomājies to satvēra. - Nē, nevediet mani uz policiju! Es jums pateicu visu, ko zināju. Neko citu es neatceros, goda vārds! -Endrūss atrāva roku un pūlējās uzraut smago sievieti augšā. - Lūdzu, nevediet mani prom! - Frena vaidēja. - Kaut šeit būtu Bokseris! Viņš par mani parūpētos. Kur ir Bokseris? Es gribu Bokseri!

- Bokseris ir miris, - Rezniks izspļāva. - Viņu nogalināja tas pats cilvēks, kurš tevi piekāva gandrīz līdz nāvei. Ja Bokseris tev nav vienaldzīgs, pasaki man, kurš tev to nodarīja! - Frenas vaimanas ieguva spalgāku toni. Endrūss atkāpās, lai glābtu bungādiņas. Reznikam pietika smalkjūtības, lai viņš brīdi apklustu un ļautu sievietei sērot. Kad viņa bija pietiekami ilgi raudājusi, Rezniks atkal notupās viņai pretī. - Uzklausi mani, - viņš skarbi pavēlēja. - Ja tev ir samaksāts par mutes turēšanu, mums abiem būs ļoti nepatīkama saruna.

- Es neko...

- Aizveries un klausies, jo mana pacietība tūliņ beigsies! Es zinu, ka tu esi cietusi, bet citi ir cietuši vēl vairāk. - Rezniks pielēca kājās, satvēra iepirkumu somu, kurā bija alkohola pudeles, un pieliecās tuvāk Frenai. - Kurš tev iedeva naudu, lai tu varētu to visu nopirkt? Es zinu, ka ar istabu izīrēšanu šajā blusu midzenī tu neko daudz nenopelni. Kurš tas bija? Atbildi, Frena! Kurš tas bija? - Rezniks pavicināja smago somu, un rokturis saplīsa. Pudeles sakrita uz grīdas, un pār paklāju aizplūda brūns, putojošs alus. Frena atkal iegaudojās un metās uz priekšu.

- Mans alus! Mans alus! - Viņa paslēpa seju plaukstās un raudāja.

Rezniks bija koši piesarcis un pārskaities, jo nespēja pārvarēt Frenas pretošanos. - Pasaki man, kurš tev uzbruka un iedeva naudu, lai tu klusētu!

- Es nezinu! Nezinu! Es to teicu jau tūkstošiem reižu. Atnāca pieklājīgs vīrietis un gribēja runāt ar Bokseri, un es viņu uzvedu augšā. Otrs atnāca vēlāk... tas, kurš mani sita. Es nevienu no abiem nepazinu. Goda vārds! Neko citu es neatceros.

- Mēģini! - Rezniks uzrēja.

- Es biju ļoti nogurusi. Jau teicu tai sievietei...

- Kādai sievietei? - Rezniks viņu pārtrauca.

- Tai, kura zvanīja. Es teicu: "Viņš ir izgājis."

- Pagaidi mirkli! - Rezniks pieķērās jaunajai informācijai. - Bokserim zvanīja sieviete?

- Jā, es taču nupat to pateicu.

Endrūss vēroja, kā Reznika balss tonis atkal mainās.

- Kad, Frena? - viņš jautāja. - Kad viņa zvanīja?

- Divas reizes. Pirmajā reizē viņa runāja ar Bokseri. - Frena atkal aizklāja seju. Viņa bija nogurusi un pinās savos vārdos.

- Un otrajā reizē? - Rezniks bridi gaidīja, ļaujot Frenai padomāt, un saudzīgi uzmudināja viņu. - Paklau, tas ir ļoti svarīgi. Ko tu darīji, kad viņa zvanīja otrreiz?

- Skatījos televīziju.

- Ko tur rādīja?

Frena pacēla skatienu. - Seriālu "Kronēšanas iela".

- Laba meitene. Tātad sieviete zvanīja šī seriāla laikā. Ko viņa teica?

- Apgalvoja, ka pirmajā reizē zvans pārtrūcis. Bet nu jau Bokseris bija aizgājis kopā ar pirmo vīrieti, to pieklājīgo, tāpēc viņa vienkārši nolika klausuli. Ak Dievs, Bokseris! - Frena nočukstēja. - Es vairs nekad neredzēšu savu Bokseri.

- Palīdzi man atrast viņa slepkavu, Frena, - Rezniks mudināja. - Ja Bokseris tev nebija vienaldzīgs, palīdzi man!

Frena ieķērās Reznikam rokā. - Viņš atnāca uz slimnīcu, -sieviete nočukstēja. - Lai Dievs man palīdz! Viņš atnāca uz slimnīcu un solīja mani nogalināt, ja es kaut pušplēstu vārdu pateikšu policijai.

"Un es tevi nogalināšu, ja tu to nepateiksi," Rezniks nodomāja. Skaļi viņš solīja: - Es tevi aizsargāšu.

- Viņš bija gara auguma tumšmatis ar caururbjošu skatienu un ledusaukstām acīm. Ne jau kāds prasts noziedznieks, inspektora kungs, bet smalks vīrs. Salts, nežēlīgs, neģēlīgs, taču smalks vīrs!

Reznikam aizrāvās elpa. Viņš izņēma no žaketes iekškabatas A4 formāta fotoattēlu un parādīja sievietei. - Vai tas ir viņš?

Frena pastūma fotogrāfiju tālāk, lai varētu to nopētīt, un Endrūss ieraudzīja Harija Rolinsa attēlu, kas iepriekš bija piestiprināts pie sienas kabinetā. Pierē rēgojās šautriņas izplēstais caurums. Rezniks svīda, un viņa seja bija sarkana kā biete.

- Tas nav viņš, - Frena sacīja.

- Paskaties vērīgi. Paskaties! - Rezniks uzsauca, vicinādams Harija Rolinsa attēlu Frenai gar degunu. - Tas bija viņš, vai ne?

- Nē.

- Jā! Tas ir viņš! Tevi piekāva Harijs Rolinss. Runā! Es zinu, ka tas bija viņš! - Endrūss jau gatavojās kaut ko iebilst, bet iesprakšķējās rācija. - Vācies ārā! Kā viņa var koncentrēties? - Rezniks uzrēca. Endrūss negribīgi izgāja no dzīvokļa. Kad viņš atgriezās, Rezniks vēl joprojām purināja Harija Rolinsa fotogrāfiju un kliegdams atkārtoja vienu un to pašu jautājumu: - Vai tas bija viņš? Vai tas bija viņš?

Endrūss brīdi apsvēra, ka varētu izsaukt Fuleru, kas nomierinās inspektoru, bet tad iecirknī visi ņirgātos, jo viņš nav spējis savaldīt trakojošu pensionāru. Bija skaidrs, ka Fre-nas apraksts atbilda Harijam Rolinsam, bet vienlaikus arī pusei Londonas iedzīvotāju. Endrūss nesaprata, kāpēc Rezniks ir tik pārliecināts, ka nelaiķis ir atdzīvojies un piekāvis Fre-nu līdz nemaņai. Viņš uzlika roku detektīvam inspektoram uz pleca.

- Atvainojiet, man nupat paziņoja par svarīgu pavērsienu...

-Aizveries, Endrūs! - Rezniks noņurdēja un nokratīja pārinieka plaukstu. - Frena tūlīt apstiprinās, ka viņai uzbruka Harijs Rolinss. Vai ne, Frena?

Sieviete palūkojās uz Rezniku, un viņas sejā pavīdēja šausmas par iespējamām sekām. - Nē, kungs. Tas nebija Harijs Rolinss. Tas bija... tas bija Tonijs Fišers.

*

Viņi klusējot brauca atpakaļ uz iecirkni, un Endrūss ik pa brīdim iesāņus palūkojās uz Rezniku, prātojot, vai vajadzētu ziņot priekšniekam par viņa savādo uzvedību. Inspektors izskatījās noguris un sakauts, it kā būtu padevies. Viņš pat nesmēķēja, kaut gan vienmēr kūpināja cigareti automašīnā. Kad viņi pagriezās ap pēdējo stūri ceļā uz iecirkni, Endrūss saņēma drosmi.

- Mums zvanīja Fulers. Jauneklis, kuru šorīt sabrauca pasta furgons, bija Fišeru automehāniķis Karloss Moreno.

Rezniks neapliecināja, ka ir dzirdējis Endrūsa vārdus. Viņš tikai lūkojās laukā pa logu.

26. NODAĻA

Ar rīta cēlienā paveikto Fulers bija apmierināts - viņam izdevās daudz izdarīt, kad pakausi neelpoja Rezniks. Viņš plati smaidīja, domājot par to, kāds šis rīts bijis Endrūsam. Visticamāk, atbaidošs.

Savukārt Fulers bija sagatavojis Reznikam detalizētu ziņojumu par visiem pierādījumiem, kas atrasti Karlosa darbnīcā. Izskatījās, ka beidzot varēs izvirzīt brāļiem Fišeriem kādu apsūdzību. Viena no atsavinātajām automašīnām bija brūns Jaguar ar bojājumiem priekšā un viltotām numurzī-mēm bagāžniekā. Pārbaudot numurzīmes, atklājās, ka brūns Jaguar nesen bijis iesaistīts uzbrukumā Mančestrā, kur policija to vajāja un pazaudēja no redzesloka. Fulers lika pārbaudīt pirkstu nospiedumus automobilī un plati smaidīja, kad uzzināja, ka atrasti abu brāļu Fišeru un Karlosa nospiedumi, bet viltotās numurzīmes bija tīras, šis bija īsts policista darbs, nevis rēgu vajāšana, un Fulers jutās apmierināts. Fišeri bija sveiki un veseli, un tūlīt viņus varēs arestēt.

Fulcrs jau bija runājis ar detektīvu galveno inspektoru Sondersu un pavēstījis gan par Karlosa nāvi, gan Fišeru pirkstu nospiedumiem uz Jaguar. Viņš vēl joprojām gribēja pārcelties uz Meifēras laupīšanas komandu un cerēja, ka šī vēsts palielinās viņa izredzes. Sonderss apsveica Fuleru ar paveikto darbu, bet pēc tam atkal pievērsās sasodītajam Džordžam Reznikam.

- Kur ir tavs priekšnieks? - Sonderss jautāja. - Vai atkal ķer vēju laukā?

- Nezinu, - Fulers atbildēja.

- Tiklīdz abi atgriezīsies, es gribu runāt ar Rezniku un Endrūsu savā kabinetā, bet atsevišķi, - Sonderss pavēlēja. - Neļauj viņam aiziet prom, kamēr neesam tikušies.

Pašapmierināti smaidīdams, Fulers atgriezās pie sava rakstāmgalda. Viņš zināja, kur ir Rezniks, un zināja, ka Rezniks cenšas piespiest Frenu apsūdzēt uzbrukumā nelaiķi, jo En-drūss bija viņam to pateicis pa rāciju. Fulers cerēja, ka En-drūsam pietiks drosmes nosūdzēt Rezniku.

Kabinetā ienāca Rezniks un Endrūss, un Fulers pacēla skatienu. "Viss," viņš nodomāja. "Šodien Rezniks saņems vilka pasi." Viņš nespēja apvaldīt smmu, un Rezniks to pamanīja.

- Kāpēc tu izskaties tik sasodīti priecīgs?

- Es atradu Fišeru automehāniķi. Vai Endrūss jums nepateica?

Rezniks vienaldzīgi paraustīja plecus. - Nav svarīgi. Es panācu, lai Frena atzīst, ka viņu piekāva Tonijs Fišers.

Fulers apjucis samirkšķināja acis. Endrūss sarauca uzacis un papurināja galvu.

- Viņa ir tā pārbijusies, ka nemūžam neliecinās pret viņu, -

Endrūss brīdināja. - Jūs varētu aizturēt Toniju Fišeru, bet mēs visi zinām, ka viņš nemūžam neatzīsies. Ja nav Frenas liecības, kāpēc vispār pūlēties? Viņš tajā pašā dienā izkļūtu brīvībā, atgrieztos un vēlreiz piekautu to nabaga sievieti... vai arī nogalinātu.

Detektīvs inspektors nezināja, ko atbildēt; viņš nekad nebija dzirdējis tik garu runu no Endrūsa.

- Ja mēs varētu apcietināt Toniju Fišeru par citu noziegumu, Frena justos drošāk un varbūt sāktu runāt, - Fulers ierosināja.

- Vai tu runā par savu spīdošo veikumu Karlosa darbnīcā? - Rezniks smīnēdams noprasīja. - Kur ir šie pierādījumi, kas atbrīvos Londonu no Fišeriem?

- Uz jūsu galda, - Fulers atbildēja un norādīja turp. Ja viņa ziņojums bija pietiekami labs Sondersam, tas bija labs arī Reznikam. Nogaidījis, līdz Rezniks paņem dokumentu, Fulers piebilda: - Starp citu, Endrūs, ar tevi grib runāt Sonderss.

- Kāpēc? - Rezniks skarbi jautāja.

- Nav ne jausmas, - Fulers atbildēja. Endrūss paraustīja plecus un aizgāja.

Rezniks iesteidzās savā jaunajā stikla nodalījumā, pagriezās un uzreiz izskrēja ārā. - Es pieprasīju žalūzijas, sasodīts, lai nevajadzētu visu dienu lūrēt uz jūsu neglītajiem ģīmjiem! Kur tās ir? - viņš auroja. - Sazinies ar Elisu; viņa ir vienīgā, kas šeit spēj kaut ko paveikt. - Kamēr Fulers devās Elisas meklējumos, Rezniks apsēdās pie galda, atvēra Karlosa Moreno lietu un sāka lasīt, nemitīgi urbinot degunu. Kad Fulers pēc piecām minūtēm atgriezās, Rezniks pieklauvēja pie

stikla, pasmaidīja un aicināja viņu uz kabinetu. - Interesants ziņojums, Fuler, ļoti detalizēts un pilnīgs, - Rezniks noteica, apsēdās un nolika ziņojumu uz galda.

- Pateicos, - Fulers atbildēja. - Kā redzat, es atklāju pierādījumus, kas varētu nodrošināt Fišeriem cietumsodu par automašīnu zādzībām un varbūt arī saistīt viņus ar nelegālu alkohola tirdzniecību Mančestrā. Tādā gadījumā jums būs iespēja pierunāt Frenu liecināt pret Toniju Fišeru tai uzbrukuma lietā. Ja viņš jau būs aiz restēm, Frenai nebūs jābaidās.

Rezniks papurināja galvu un ar pirkstu pieskārās ziņojumam. - Tu esi pieļāvis lielu kļūdu! Kad jūs izņēmāt automašīnu, tai virsū bija īstās numurzīmes, un tas ir reģistrēts kā Fišeru kluba īpašums, tāpēc viņu pirkstu nospiedumi ir nevērtīgi.

- Bagāžniekā bija viltotās numurzīmes... - Fulers piesarka. - Un tās atbilst brūnam Jaguar, ko izmantoja Mančestrā.

- Nu un? Fišeriem ir ļoti dārgs advokāts, kurš saplosīs tavus pierādījumus gabalos. Karlosa Moreno aizbēgšana un nāve zem pasta furgona riteņiem nodrošināja viņiem ideālu alibi. Ja man tas ir jāpaskaidro sīkāk, Fuler, tu esi dumjāks, nekā man šķita. Fišeri var visu uzvelt Karlosam un mazgāt rokas nevainībā.

Fulers jutās neizsakāmi vilies. Reznikam bija taisnība. Automašīna bija atvesta remontēšanai, tāpēc Fišeriem vajadzēja tikai paziņot, ka uz Mančestru ar to devies Karloss, lai iepirktu nelegālo alkoholu. Karloss bija miris, tāpēc neviens nevarēja iebilst Fišeru apgalvojumiem.

Pazemojumā piesarcis, Fulers pagriezās, lai ietu prom.

- Pagaidi, - Rezniks sacīja un vēlreiz atvēra ziņojumu. - Te ir teikts, ka norāde par Moreno darbnīcu bija anonīma un to deva sieviete. - Fulers pamāja. - Kāda nezināma sieviete piezvanīja arī Bokserim Deivisam uz dzīvokli viņa nāves vakarā. - Rezniks uzsita knipi. - Ielūkojies tajā kastē, kur ir manas mantas. Tur jābūt ziņojumiem par telefona noklausīšanos!

Pārmeklējis Elisas sakravāto kasti, Fulers atrada ziņojumu un pasniedza Reznikam.

Kamēr Rezniks šķirstīja neskaitāmās lapas, kurās bija uzskaitīti zvani uz Dollijas Rolinsas telefonu un no tā, Fulers pamanīja Endrūsu izslīdam no Sondersa kabineta. Viņš izskatījās nomākts. Fulers atplauka. "Beigas pamazām tuvojas. Visi Reznika izmantotie īsceļi, neprofesionālā rīcība un vairīšanās no dokumentu sakārtošanas, neprātīgā apsēstība ar Rolinsa lietu - tas viss ir nonācis atklātībā un kļūs par iemeslu viņa atstādināšanai. Endrūss noteikti ir pateicis Son-dersam par Harija Rolinsa attēlu, ko Rezniks visu laiku nēsāja kabatā. Sondersam būs skaidrs, ka inspektors ir apsēsts dīvainis."

Endrūss pieklauvēja pie Reznika atvērtajām durvīm. - Detektīvs galvenais inspektors Sonderss aicina jūs pie sevis.

Rezniks izlikās viņu nedzirdam un turpināja virzīt pirkstu pār veikto zvanu numuriem, meklējot Boksera numuru vai arī anonīmo zvanu policijas iecirknim vakarā pirms Karlosa nāves. Trešās lapas beigās numuru saraksts piepeši aprāvās - vairs nebija nekādu ierakstu, nekādu piezīmju, nekādas informācijas. Rezniks pielēca kājās, apgāza krēslu un aizcirta mapi.

- Cerams, ka Sonderss man pateiks, kas te notiek, sasodīts. Izskatās, ka viņš man kaut ko ir noklusējis, un es to necietīšu! Vispirms viņš apturēja novērošanu, bet tagad ari telefona noklausīšanos! Kāda jēga no manas būšanas šeit? -Viņš saniknots aizsoļoja pie priekšnieka.

Detektīvs konstebls Endrūss līdzinājās nopērtam sunim.

- Ko tu pateici Sondersam? - Fulers jautāja.

Endrūss nopūtās un iebāza plaukstas kabatās. - Runāja tikai viņš. - Fulers piedzīvoja vilšanos. Viņš bija cerējis, ka Endrūss izstāstīs par Reznika neprātīgo uzvedību pie Fre-nas. Konstebls turpināja: - Rezniks ir slikti raksturojis manu darbu. Sonderss apgalvoja, ka es neesmu ieguvis atbilstoši novērtējumu, tāpēc no nākamā meneša atgriezīšos sīko noziegumu nodaļā. Nespēju tam noticēt! Es vienmēr strādāju tikpat daudz kā visi pārējie, pildīju rīkojumus un ne reizi nepievīlu Rezniku.

Fuleram bija aizdomas, ka End rūsu gatavojas atlaist; viņam bija žēl kolēģa, un viņš to pateica, taču patiesība izrādījās skarba. Endrūss bija krietns puisis, bet bruņoto laupīšanu izmeklēšana viņam nebija pa spēkam. Tikt galā ar zādzībām un huligānismu būs vieglāk. - Nesatraucies. Šis darbs ir kā veiksmes rats, - Fulers aizejot sacīja un pēc tam nočukstēja: - Es ceļos augšup, bet tu krīti lejā.

Kad Sondcrsa kabinetā notika sprādziens, visi jaunajā nodalījumā dzirdēja Reznika balss dārdoņu, jo viņš kliedza, cik jaudāja. Visi palūkojās uz detektīva galvenā inspektora kabinetu, kur aiz stikla bija redzams Rezniks, dusmās piesarcis. Viņš ar dūri sita pa Sondersa galdu un, pagriezis galvu, ieraudzīja, ka viņu vēro Fulers, Endrūss un pārējie. Viņš atrāva vaļā kabineta durvis un izgāja gaitenī.

- Vai tagad jūs esat pamielojuši acis un ausis? Nu?

Visi piepeši izlikās ļoti aizņemti, steidzās šurpu turpu un vāca papīrus, mašīnrakstītājas drudžaini klabināja taustiņus, bet kāds ķēra pēc klausules, lai veiktu piepeši ļoti steidzamu zvanu. Tikai Fulers lūkojās Reznikam acīs vismaz piecas sekundes un tad novērsās.

- Vai zini? - Endrūss ieminējās, vērojot Fulcra ļaunā prieka pilno sejas izteiksmi. - Tu esi vēl neciešamāks neģēlis nekā viņš. Rezniks nepieņem apzinātu lēmumu izturēties nelietīgi. Atšķirībā no tevis.

Rezniks atgriezās Sondersa kabinetā, atbalstīja abas dūres pret viņa galdu un pieliecies dusmīgi glūnēja uz viņu. Sonderss ielūkojās piezīmju bloknotā un uzsita pa to ar aso zīmuļa galu.

- Es atcēlu Rolinsas tālruņa noklausīšanos, kad par to uzzināju pirms dažām dienām. Pirmkārt, tu nepalūdzi apstiprinājumu ne man, ne citam augstākstāvošajam, tātad noklausīšanās bija nelikumīga. Nemaz nerunāsim par naudu, kas jāmaksā, ja policists dienu un nakti pieraksta visu izejošo un ienākošo zvanu numurus! Novērošanu es atsaucu tā paša iemesla dēļ. Es nevarēju pieļaut, ka divi policisti sēž pie Ro-linsu mājas, kamēr Boksera Deivisa slepkava ir brīvībā.

- Kāpēc jūs man neteicāt, ka atsaucāt noklausīšanos? -Rezniks jautāja, cenšoties savaldīties. - Varbūt tieši Dollija Rolinsa zvanīja Bokserim Deivisam un nosūdzēja Karlosu Moreno. To izdarīja sieviete. Viņa zvanīja Bokserim Deivisam divas reizes vakarā, kad viņš nomira.

Sonderss izbrīnīts atlaidās krēslā. - Man vajadzēja tev kaut ko pateikt? Džordž, vai tu zini, cik reižu esmu devies

tevi meklēt un uzzinājis, ka tu klīsti kaut kur apkārt? Es atstāju šī ziņojuma kopiju uz tava galda. Ja tu to neizlasīji, tā nav mana problēma.

- Es esmu pavisam tuvu.

- Kam? - Sonderss painteresējās. Rezniks ievilka elpu, cenšoties apvaldīt dusmas. Viņš jau vienu reizi bija sakliedzis un zināja, ka ir robeža, aiz kuras Sonderss sitīs pretī. Abi jau tik sen bija draugi... Galvenais inspektors nolika zīmuli, pieliecās un iegrūda nazi dziļāk brūcē. - Rolinsa lieta ir slēgta, Džordž. Tev un tavējiem ir jāpalīdz Meifēras laupīšanas izmeklēšanā. Tur ir vairāki labi pavedieni, un viņiem vajag papildspēkus.

- Nē, nē, nē, lūdzu, vēl tikai divas nedēļas. Pēc divām nedēļām man kaut kas būs, - Rezniks lūdzās, atklājot senajam draugam visas savas kārtis. - Mēs zinām, ka laupīšanā piedalījās ceturtais, un es pavisam drīz viņu atradīšu. Kad tas notiks, es ar vienu rāvienu atrisināšu četras lietas. Viņš ir saistīts ar tām! Es zinu, ka Rolinss ir ar tām saistīts. Loģiski, ka tas pats attiecas arī uz ceturto bandas locekli.

- Kā tev šķiet, kurš tas ir? - Sonderss jautāja.

- Es esmu pavisam tuvu. Dodiet man laiku. Tikai vēl mazliet laika. Ceturtais loceklis un šī sieviete, kura visiem zvana... viņi abi ir atslēga.

- Man šķita, ka atslēga ir Frena. Pirms nedēļas tas bija Bokseris Deiviss. Vēl pirms tam bija Lens Gulivers. - Sonderss papurināja galvu. Viņš bija dzirdējis pietiekami un negrasījās atkāpties. - Es pildu augstākās vadības rīkojumus, Džordž. Tava lieta ir slēgta.

- Jūs atsakāties no manis! - Rezniks iesaucās.

Sonderss pārlauza zīmuli uz pusēm un caur sakostiem zobiem izspieda: - Kā tu uzdrošinies? Sasodīts, kā tu uzdrošinies? Tu saņēmi Rolinsa lietu pēc mana ieteikuma. Es biju vienīgais, kurš uzskatīja, ka tu esi uz to spējīgs. Es par tevi cīnījos un panācu, lai lietu uztic tev. Lietu, ko tu esi gribējis atrisināt visu savu mūžu. Tomēr tu esi atradis tikai strupceļus, Džordž. Nav nekādu noderīgu pavedienu vai pierādījumu. Man nav citas izejas.

Rezniks nokāra galvu, cīnīdamies ar kaunu un izmisumu. Viņš pārzināja policijas sistēmu pietiekami labi, lai saprastu Sondersa rīcības iemeslus, tomēr tik un tā bija dusmu pārņemts.

- Es zinu, ko tas neģēlis Harijs Rolinss tev nodarīja, - Sonderss turpināja, - bet tu esi pārāk aizrāvies ar savu personisko naidu. Atsakies no tā, Džordž, un virzies tālāk sevis paša...

- Kādu personisko naidu? - Rezniks noskaldīja.

- Tu lieliski saproti, par ko es runāju.

- Tas cilvēks ir sasodīts ļaundaris un... - Rezniks noliecās pār galdu un atkal uzsita pa to ar dūri.

- Viņš ir miris! - Sonderss ierēcās tik skaļi, ka Rezniks pārsteigts apklusa. - Endrūss man pastāstīja, kas notika ar Frenu. Pastāstīja par Harija Rolinsa fotogrāfiju. Tu kļūdījies, jo cietusī atzina, ka viņai uzbruka Tonijs Fišers. Es ļoti negribu to teikt, Džordž, bet tu esi apsēsts un tev jāieskatās patiesībai acīs. Rolinss ir miris un apglabāts. - Rezniks atvēra muti, bet Sonderss pacēla plaukstu, viņu apklusinot. - Ja negribi pieslēgties Meifēras lietas izmeklēšanai, ierosinu tev nedaudz atpūsties. Galvenais superintendants parakstīs dokumentus par tavu atvaļinājumu.

To dzirdot, Rezniks bridi uzlūkoja Sondersu. - Izklausās, ka jūs esat par to pārliecināts. Jūs jau vērsāties pie viņa, vai ne? - Viņš nenovērsa skatienu no Sondersa. - Viņš droši vien apstiprinās arī manu pārcelšanu, ja es to vēlētos, vai ne?

- Viņš to apstiprināja pirms vairākiem mēnešiem, Džordž. Es cīnījos, lai paturētu tevi šeit, tavas kārotās lietas izmeklēšanā. Reiz tu biji izcils.

- Biju? - Šis Sondersa lietotais vārds ievainoja Rezniku gluži kā duncis. - Tātad ir bezjēdzīgi prasīt, vai superinten-dants ir izlasījis manu paaugstināšanas lūgumu?

Sonderss izlikās nedzirdam pēdējo jautājumu un turpināja runāt par to, cik labs policists viņš ir un ka šoreiz noteikti saņems paaugstinājumu, varbūt kādā klusākā iecirknī, kur varēs godīgi nokalpot atlikušo laiku. Viņš arī atzina, ka būtu taisnīgi, ja Džordžs sēdētu viņa vietā.

- Kāpēc tā nav? - Rezniks asi pavaicāja.

- Sasodītās Rolinsa lietas dēļ, Džordž! Tā ir personiska...

- Nē, nav! Viņš ir ļaundaris, kas pelnījis sodu.

- Miris ļaundaris, - Sonderss atgādināja.

- Miris vai dzīvs, bet viņš ir atbildīgs par vairākiem desmitiem neatklātu laupīšanu, un es esmu pavisam tuvu tam, lai tās visas atrisinātu, - Rezniks atkārtoja. Tomēr viņš bija dzirdējis pietiekami. Viņš nespēja paciest šādu tēvišķu gādību. Piecēlies kājās, viņš norādīja ar pirkstu ar Sondersu. - Tev ir taisnība, puis. Man jau sen vajadzēja sēdēt tavā vietā. Gan tu, gan es un visi pārējie šeit zina, ka to novērsa Harijs Rolinss. Tev taisnība, lieta bija personiska; citādi nevarēja būt. Bet tā vairs nav. Tagad runa ir par rūpīgu policista darbu. Es gribu izlasīt viņa kantorgrāmatas, gribu atrast ceturto dalībnieku un to sievieti, kura zvanīja. Ir jāsatīra Londona! Un, starp citu, tie cilvēki, kuri ieklausās un šo to dzird, neuzskata, ka Rolinss ir miris.

Rezniks dziļi ievilka elpu, cenšoties nomierināties, tad no kabatas izvilka dienesta aplicibu un nosvieda Sondersam uz galda. - Iebāz manu paaugstinājuma pieteikumu dziļāk. Es aizeju no policijas.

Sonderss nopūtās un piecēlās. Viņš nebija gribējis šādu iznākumu, bet Rezniks pārkāpa robežu, un Sonderss vairs nevēlējās viņam izdabāt. - Labāk vērsies ar atlūgumu pie galvenā superintendanta.

- Es vēršos pie tevis! Tie, kuri zina... Atceries! Bokseris, Zaļzobis, es... Fišeri baidās no kāda spēcīgāka un ļaunāka par sevi! Piemini manus vārdus, ka Harijs Rolinss vēl liks par sevi manīt. Viņš ir kaut kur šeit, dzīvs un vesels... es to zinu. Un ne jau pār mani nāks viņa ļaunie darbi, bet gan pār tevi!

Detektīvs galvenais inspektors secināja, ka šis cilvēks sāk zaudēt prātu. - Lūdzu, Džordž, ej mājās un atpūties. Nepieņem pārsteidzīgus lēmumus.

- Mans atlūgums rit no paša rīta būs uz tava galda. Tieši to tu gribēji panākt, vai ne? Es ceru, ka tev un visiem pārējiem galva ripos, kad izrādīsies, ka man bija taisnība. - Un

Rezniks izsoļoja no kabineta.

*

Nokāpis pirmajā stāvā, Rezniks tuvojās izejas durvīm, bet apstājās, lai izklepotos. Bija grūti elpot, sirds sitās tik strauji, ka likās - tā tūlīt izlēks no krūtīm. Viņš atbalstījās pret sienu, gaidot sirdslēkmi, un ieraudzīja Elisu nākam pretī. Redzot, kādā stāvokli ir Rezniks, viņa piesteidzās klāt.

- Elpojiet dziļi, lēni un dziļi. - Elisas saudzīgais atgādinājums nomierināja, lai gan Rezniks zināja, kas šādos brižos darāms. Sekretāre pagaidīja, līdz Rezniks atguvās, un piedāvāja atnest ūdens glāzi.

- Nē, viss būs labi, - Rezniks noteica. - Bet man no tevis nepieciešams kāds pakalpojums, Elisa. Uzraksti vēstuli manā vietā.

- Es nevaru... - Elisa iesāka, mēģinot pateikt, ka vairs nestrādā viņa nodaļā.

Vēl viens pārkāpts noteikums vairs nekaitēs ne viņam, ne Elisai. - Nē, man tas patiešām ir vajadzīgs, - Rezniks lūdza. - Tā ir mana atlūguma vēstule.

- Ak... - Elisa nezināja, ko citu piebilst.

- Man atņēma lietu, tāpēc es aizgāju. - Rezniks izskatījās neizturami nelaimīgs un, galvu nolaidis, klusi izstāstīja vēlamo vēstules saturu.

Elisa neklausījās - kā jau vienmēr, kad Rezniks diktēja vēstules. Viņa parasti pierakstīja to, ko Rezniks teiktu, ja viņam pietiktu laika apsvērt visu. Tāpat viņa grasījās rīkoties arī šoreiz un iztēlojās sevi sakām: "Es aiziešu kopā ar tevi, Džordž. Mēs abi esam paredzēti kaut kam labākam." Jau iedomājoties par iespēju uzrunāt viņu vārdā, Elisai kaklā iespriedās kamols, un viņa cerēja, ka pagaidām neko nevajadzēs teikt. Rezniks bija īgņa, tomēr viņas īgņa. Gražīgais, ģeniālais, pretīgais, apņēmīgais policists, ar kuru prot apieties tikai Elisa.

Pabeidzis runāt, Rezniks pacēla skatienu. - Kad vāksi naudu pensijas dāvanai, nepērc tējas vārītāju, labi? - Elisa pūlējās pasmaidīt, bet viņai gribējās tikai raudāt. Rezniks pielie-

Cas un maigi noskūpstīja viņu uz vaiga. - Pateicos par visu, Elisa. Un paldies, ka mani pacieti.

Elisa vēroja, kā Rezniks aiziet ar kožu saēsto portfeli ro-Jcā, vecajam mētelim plīvojot, un beidzot salūza. Viņa nešaubījās, ka ir grūti izprotamas jūtas pret vīrieti, kurš ārēji ir tik nepatīkams. Tomēr Elisa zināja savu lomu Reznika dzīvē, zināja, ka dod viņam iespēju strādāt tik labi, cik vien iespējams, un panāca to, slepus viņam palīdzot, uzklausot viņa žēlabas, mierinot, kad viņš svārstījās, aizsargājot viņu no... pārsvarā no viņa paša. Tagad Elisa bija viņu pievīlusi. Rezniks piešķīra jēgu viņas dzīvei, un neviens cits vīrietis nebija to spējis. Šim cilvēkam nebija ne jausmas, cik kvēli Elisa viņu mīlēja, un nu viņš to nekad neuzzinās.

27. NODAĻA

Bella noņēma krāsotāja masku un atkāpās, lai ieelpotu svaigu gaisu. Pār pieri un vaigiem ritēja sviedru lāsītes. Lepnuma pārņemta, viņa aplūkoja Ford Escort automobili, kuru viņas izmantos bēgšanai. Bella vēl nekad nebija krāsojusi automašīnu ar strūklu, toties bija nopūtusi striptīzdejotājas kluba aizkulisēs ar mākslīgo iedegumu, un tas bija gandrīz tas pats.

Pirms divām nedēļām, kad Dollija nopirka furgonu uz izdomāta vārda un par skaidru naudu, tas bija sarkans. Tagad tas bija mirdzoši balts. Dzinējs likās pavārgs, bet pie tā ķērās Linda, un tagad tas darbojās daudz jaudīgāk. Linda pazina Karlosu tikai dažas nedēļas, bet bija daudz no viņa iemācījusies, un vissvarīgākais guvums bija prasme izjust dzinēju. Viņš bija teicis, ka var lasīt rokasgrāmatas, ja ir tāda vēlme, bet tās neaizvieto intuīciju. Karlosam tas acīmredzot derēja, bet Linda izlasīja arī rokasgrāmatas, it īpaši tās, kas bija paredzētas Dollijas boksā esošajām automašīnām. Ja kaut kas salūzīs, viņas nokļūs cietumā. Pavisam vienkārši.

Bella piegāja pie Šērlijas, kura dungodama krāsoja magnētiskās zīmes piestiprināšanai pie bēgšanas automašīnas.

- Furgons ir gatavs un gaida tevi, - Bella noteica.

šērlija pacēla skatienu. - Vai tev šķiet, ka zīmes derēs? -

Viņai bija svarīgs Bellas viedoklis.

- Ļoti profesionāli. Kad uzliksim šīs zīmes un viltotās nu-murzīmes, automašīna izskatīsies pēc īsta GLC modeļa.

Linda nobālējusi sēdēja uz kastes boksa tālākajā galā un tīrīja apzāģētās bises. Skatiens ik pa brīdim pievērsās izejai. Sakniebtām lūpām viņa gaidīja Dolliju.

- Vai viss kārtībā, Linda? - Bella jautāja, noraizējusies, ka Linda zaudēs savaldību pēc Dollijas ierašanās. Vienubrīd viņa centās pierunāt draudzeni doties mājās, bet neveiksmīgi. Linda nudien līdzinājās nospriegotai virvei, kas gatavojas plīst. Bella pieliecās un iečukstēja viņai ausī: - Es zinu, ka tu pārdzīvo par Karlosa nāvi, bet uzbrukums Dollijai viņu neatdzīvinās. Pagaidi, lidz darbs ir pabeigts, saņem savu daļu, un tad varēsi viņu nosaukt visos iespējamos vārdos. Varēsi pat viņai iesist, ja tā jutīsies labāk. Vai dzirdi, Linda?

- Man ir grūti, Bella, - Linda atzinās. - Es jūtos tik nelāgi, it kā viņa būtu izrāvusi man sirdi no krūtīm... bet es pacentīšos turēt muti ciet. Negribu visu sabojāt tev un Šērlijai.

Bella papliķēja viņai pa plecu un devās piestiprināt pie Ford Escort viltotās numurzīmes.

Pēc desmit minūtēm boksā iesoļoja Dollija un nometa uz grīdas iepirkumu maisu. Viņa vēl joprojām bija pacilātā noskaņojumā un alka pastāstīt meitenēm par savu rītu. - Es noskaidroju inkasentu furgona maršrutu un laikus, - viņa paziņoja, starojoši smaidīdama.

Šērlija un Bella sajūsminātas apsveica viņu. Dollija pamāja Lindai, aicinot viņu pievienoties, un atbrīvoja vietu uz galda, lai varētu uz tā uzlikt Braiena Māršala sagādāto karti. Viņa aizdedzināja cigareti. Bella gribēja pajautāt, kur Dollija dabūjusi karti, bet zināja, ka tas tiktu pateikts, ja vajadzētu.

- Es pavadīju pēcpusdienu, braucot pa šo maršrutu, -Dollija iesāka. - Septiņas reizes. Es uzņēmu laiku un meklēju labāko vietu, kur novietot bloķējošo automobili pirms iebraukšanas tunelī, un tamlīdzīgi. - Dollija ātri pāršķirstīja dokumentus. - Mums ir zināms precīzs datums un laiks... divas nedēļas pirms ieplānotā.

- Kāpēc? - Linda jautāja, lai pakaitinātu Dolliju.

- Tāpēc, ka šis datums un laiks nodrošina labāko līdzsvaru starp skaidrās naudas daudzumu un iespēju paveikt darbu ātri un veiksmīgi. Mums ir jāņem vērā sastrēgumi, ceļu remonti, skolu brīvlaiki un tā tālāk. Es par visu parūpējos, Linda, neraizējies. - Dollijas noniecinošais tonis, kā parasti, Lindu saniknoja, tomēr viņa iekoda mēlē. - Iegaumējiet maršrutu, un pēc tam mēs karti sadedzināsim, - Dollija turpināja. - Brauciet pa to, cik bieži uzskatāt par vajadzīgu, lai apgūtu visus sarežģītos pagriezienus, luksoforus, apļus, gājēju pārejas, visas vietas, kur kaut kas varētu notikt. - Augšā aizrībēja vilciens, un kaimiņu boksa lielais suns ierējās. Vilks sāka ķiukstēt. Linda juta, ka dusmas pieņemas spēkā. - Es kartē atzīmēju arī punktu, kur būs novietots bēgšanai paredzētais automobilis, tāpēc iegaumējiet ari to. Aizbrauciet ar to līdz stāvvietai, kur būs jūsu pašu transportlīdzekļi, ar kuriem tiksiet uz lidostu. Uzņemiet laiku, trenējieties, kamēr varēsiet uzdevumu paveikt ar aizsietām acīm. Vai esat sagatavojušās brīvdienām? - Dollija jautāja.

Viņas māja ar galvu; plāniem nevajadzētu radīt nekādas aizdomas. Linda grasījās aiziet no darba spēļu zālē vai panākt, lai viņu atlaiž, un Bella gribēja pamest darbu striptīz-klubā. Neviens nedrīkstēja iedomāties, ka viņas ir kaut kā sazinājušās. Šērlija jutās neērti, melojot savai mātei, tomēr bija gatava to darīt. Nebija citas izejas.

- Lūdzu, jūsu biļetes uz Rio. Vai jums ir pase? Tajā dienā ir divi reisi, tāpēc es nopirku Bellai un Lindai biļetes uz pirmo. Šērlija, tu izlidosi vēlāk tajā pašā dienā. Turieties cita no citas tālāk, - Dollija turpināja. - Iegaumējiet reisa laiku un numuru, kā arī atļautās bagāžas svaru. Mēs nedrīkstam pieļaut, lai kādu aptur smagas somas dēļ! - Dollija iesmējās, un Bella un Šērlija pieklājīgi ieķiķinājās, kaut gan nedaudz nokavēja. Dollija likās priecīgāka nekā citreiz un savā dārgajā piezīmju bloknotā atzīmēja visu pārrunāto. - Nu tā! -viņa līksmi iesaucās. - Paskatīsimies, ko jūs esat paveikušas.

Viņa bija apmierināta ar redzēto. Krāsojums un zīmes bija ļoti labas, un numurzīmes bija nokopētas no balta Ford markas automobiļa, ko viņas redzēja braucienā uz pludmali pie Braitonas. Bella parādīja, cik ātri var nolobīt zīmes un uzlikt īstos numurus.

Dollija piegāja pie Lindas, kas pārbaudīja dzinēja sveces.

- Vai esi sameklējusi vadošo automašīnu? Tā taču vēl ir jānozog, un mums jāpasteidzas.

Linda nespēja ielūkoties Dollijai sejā. - Es esmu nolūkojusi lielu veļas mazgātavas furgonu, - viņa noteica. - Tas būs lieliski piemērots un viegli nozogams.

- Cik liels tas ir? Vai ietilpst šeit? Vai ari vajadzēs to pa* slēpt citur?

Pirms Linda paguva kaut ko atcirst, iejaucās Šērlija.

- Mammas dzīvokļu kooperatīvā ir liela automašīnu novietne. Vari atstāt tur. Tirgus furgoni tur brauc visu laiku, tāpēc nevienam neradīsies aizdomas.

- Vai vari to sadabūt šonedēļ? - Dollija turpināja lūkoties uz Lindu.

- Jebkurā brīdī, - Linda atcirta, cenšoties savaldīt dusmas. Viņa atvirzījās tālāk.

- Mums tas nepieciešams ātri, Linda! - Dollija pacēla balsi, sekojot Lindai uz telpas tālāko galu. - Ir jānomaina numur-zīmes un jāpastiprina aizmugurējais buferis... Vai esi pārliecināta, ka veļas furgons izturēs smaga inkasentu furgona triecienu? - Linda izlikās viņu nedzirdam un paņēma bisi no instrumentu ratiņiem. Viņa labprāt to pavērstu pret Dolliju un nospiestu mēlīti. - Kas Lindai noticis? - Dollija jautāja Bellai, kura tikai paraustīja plecus un ķērās pie viltotajām nu-murzīmēm, noslaukot no tām pirkstu nospiedumus. Dollijai bija aizdomas, ka Bella lieliski zina, kas ir atgadījies. Viņa palūkojās uz Lindu. Vilks ošņājās ap Lindas kājām, un nākamajā mirklī viņa dzīvniekam iespēra tā, ka sunītis sāpēs iesmilkstējās. Tas bija pēdējais piliens. - Nekad vairs viņam nesper! - Dollija iesaucās, piesoļoja pie Lindas un pakratīja pirkstu viņai pie deguna.

- Turi to kranci tālāk no manis, - Linda atbildēja.

- Nu tā... runā! Kas tev kaiš?

- Nekas, - viņa nočukstēja un nolieca galvu.

- Vai tu dusmojies, jo es tev lūdzu tikt vaļā no tava mehāniķa?

Linda palūkojās uz Dolliju. - Es izpildīju rīkojumu. Viņš vairs nesagādās problēmas.

- Ļoti labi, - Dollija salti atbildēja. - Vai viņš kaut ko nojauta?

- Tam nav nozīmes. Viņš ir miris.

Dollija satriekta klusēja. Uz brīdi ienāca prātā doma, ka Linda tikai cenšas iedvest viņai vainas apziņu, tomēr dusmas un skumjas Lindas acīs liecināja, ka viņa runā pavisam nopietni. - Man ir ļoti žēl. Kas notika?

- Es visu redzēju, Dollija. Tas notika manu acu priekšā. Vai tevi interesē visi sīkumi - vai ari pietiks ar "viņš ir miris”?

- Man ir ļoti žēl, Linda. Patiešām. Vajadzēja man to pateikt, tiklīdz tas notika.

- Kāpēc? Kā tu palīdzētu man mazināt sāpes par to, ka liki nogalināt draugu? Tieši tā tas notika, Dollija. Tu liki viņu nosūdzēt, policisti iebruka viņa darbnīcā, un viņš bēga... līdz paskrēja zem furgona riteņiem. - Linda aizsoļoja prom, lai neizdarītu kaut ko tādu, ko vēlāk nožēlotu.

Dollija jau grasījās sekot, bet Bella viņu apturēja un klusi paskaidroja:

- Viņa atnāca pie manis uz dzīvokli un bija briesmīgā stāvoklī. Linda redzēja viņu guļam asiņu lāmā zem furgona riteņiem, tāpēc liec viņu mierā, labi? Pieņem viņas dusmas. Ļauj, lai viņa izgāž to visu pār tevi. Ļauj, lai viņa vaino tevi, jo citādi spēs vainot tikai sevi pašu. Tu vari to izturēt, bet viņa ne. Ja vēlies, lai laupīšana notiek, samierinies ar viņas naidu. - Bella iegāja kabinetā, kur Linda tikmēr ar drebošām rokām centās uzvārīt tēju un apskāva viņu ap pleciem.

To redzot, Dollija nožēloja, ka nevar izdarīt tāpat. Viņa labprāt vēlreiz atvainotos, tomēr zināja, ka Linda viņu nekad neuztvers kā draudzeni. Dollija varēja tikai nodrošināt Lindai pietiekami daudz naudas, lai viņa dzīvotu tā, kā pati vēlas. "Nāksies mainīt dienas plānu." Dollija bija gribējusi ātrāk sākt treniņu, bet tagad nolēma dot Lindai laiku tējas dzeršanai.

Gaidot viņa pacēla bisi un mēģināja atvilkt aizslēgu, bet pirksts paslīdēja un tika saspiests. Dollija apslāpēja kliedzienu un tikai iestenējās: - Au! Velns un...

Linda kabinetā nicīgi iespurdzās. Dollija aizkaitināta palūkojās uz viņu, bet uztvēra Bellas brīdinošo skatienu un savaldījās. Viņa atbrīvoja pirkstu un kratīja to, līdz sāpes mazinājās. Uz ādas jau veidojās liela, sarkana tulzna. Viss!

- Labi, uzvilksim kombinezonus, uzliksim maskas un ķersimies pie trenēšanās! - Dollija uzsauca. Šoreiz viņa gribēja izmēģināt atbrīvošanos no siksnām, kā arī bises un vesera pacelšanu. Bella darbosies ar motorzāģi, Linda ar bisi, pēc tam arī Bella ar bisi. - Mums viss ir jāatkārto tik ilgi, līdz varēsim to izdarīt nedomājot, - Dollija sacīja. - Es nevēlos, lai ar kādu no mums notiktu kaut kas slikts. - Viņa vairījās no Lindas skatiena.

Sievietes izgāja lielajā, netīrajā telpā. Veca mēbeļu pārvadāšanas automašīna bez riteņiem un vienām durvīm kalpos kā vadošā automašīna mēģinājuma laikā. Šērlija jau bija salikusi siksnas uz vadītāja sēdekļa un tās atsprādzējusi. Tur Dollijai bija jāsēž brīdī, kad viņa nospiedīs bremžu pedāli un panāks, ka inkasentu furgons ietrieksies bloķējošajā automobilī priekšā. Siksnām bija jābūt pietiekami izturīgām, lai trieciena brīdi Dollija paliktu sēdekli, un tik vienkāršām, lai tās varētu uzreiz atsprādzēt. Viss bija jāizdara pareizi. Dollijai ar savu rīcību vajadzēja sākt laupīšanu. Ja viņa nespēs atbrīvoties, pārējās kļūs par stāvošu mērķi.

Dollija ielika veseri automašīnā tieši pie aizmugures durvīm. Bise bija piestiprināta pie pašgatavotas jostas ap vidukli. Viņa iekāpa vadītāja sēdeklī un iesprādzējās siksnās. Šērlija vēroja katru viņas kustību, pārliecinoties, vai siksnas nav sagriezušās, savilktas pārāk stingri vai atlaistas vaļīgi.

- Tiklīdz Linda atdzīs veļas mazgātavas furgonu, es iestrādāšu siksnas tajā, un tu varēsi visu izmēģināt īstajā vidē, - Šērlija solīja.

Siksnas izturēja, kad Dollija strauji pavirzījās sēdeklī uz priekšu un atpakaļ. Viņa parādīja Sērlijai paceltu īkšķi un noteica:

- Labi. Es esmu priekšējā furgonā, Lindas veļas mazgātavas automašīnā, un esmu iesprādzēta, man blakus ir bise, veseris ir pie aizmugures durvīm. Inkasenti ir aiz manis, un jūs visas braucat aiz viņiem. Bella, tev būs motorzāģis un bise, Šērlija, tev būs bise, Linda, tu sēdēsi pie stūres. - Dollija palūkojās uz meitenēm, kuras bija saplcējušās pie viņas automašīnas sānu durvīm un klausījās. - Pagaidām esiet pie šī furgona aizmugures durvīm. Izmēģināsim visu no apstāšanās līdz brīdim, kad es atvēršu tās durvis. - Šērlija, Linda un Bella sastājās rindā. - Vai esat gatavas? - Dollija uzsauca.

- Jā! - Bella atbildēja. - Es uzņemu laiku.

- Pie divdesmit jardu atzīmes es nospiežu bremžu pedāli, inkasentu furgons ietriecas man aizmugurē, es braucu uz priekšu un triecu automašīnu atpakaļ, un viņi ir iesprostoti starp manu mašīnu un jūsējo.

Šērlija uzbudināta iejaucās: - Es pieskrienu pie inkasentiem un nogriežu antenu, lai viņi nevarētu izsaukt palīdzību.

- Apklusti, Šērlija! - Bella nočukstēja. - Pagaidām tu to nedari, jo Dollija nav pabeigusi savu daļu.

Neklausoties Bellā un šērlijā, Dollija turpināja: - Es atsprādzēju siksnas...

Piepeši iestājās klusums. Meitenes saskatījās. Viņas tuvojās furgona durvīm un dzirdēja, kā Dollija noņurd: - Sasodītais mēsls! - Bella apturēja hronometru, un viņas gaidīja.

Šērlija ieminējās: - Vai palīdzēt ar...

- Nē! - Viņas dzirdēja, kā sprādze nokrīt uz grīdas. Bella atkal iedarbināja hronometru. Dollija sauca: - Es atsprādzēju siksnas, virzos pie aizmugures durvīm un... - Pēc spēriena tās atsprāga vaļā, un tur stāvēja Dollija, plati iepletusi kājas kā vīrietis. Viņa vicināja veseri virs galvas. Viena durvju puse atsitās Šērlijai pret plecu tā, ka viņa aizlidoja, un smagā vesera dēļ Dollija krita atmuguriski.

Bella atkal apturēja hronometru. - Nevicini to pāri galvai, - viņa ieteica. - Vicini no lejas, tāpat kā pludmalē.

Dollija pietrausās kājās. - Vēlreiz. No sākuma.

Trīs sievietes stāvēja un klausījās, kā Dollija atkal skaļi komentē savas darbības. Šoreiz viņa atspēra durvis, pavēzēja virzīja veseri no lejas uz augšu un palaida vaļā. Veseris aizlidoja pāri visai telpai, un sievietes bija spiestas mesties uz grīdas, lai no tā izvairītos. Pēc tam Dollija pacēla bisi pie gurna, norādīja uz iztēloto inkasentu furgonu un uzsauca: - Nekustēties!

Gulēdama uz grīdas, Bella ieaurojās: - Sasodīts, Dollija! Tu neteici, ka palaidīsi veseri vaļā!

- Es to metu pret inkasentu furgona vējstiklu! Protams, ka man tas ir jālaiž vaļā.

- Ne jau tagad! - Bella piecēlās un palīdzēja arī Lindai un Šērlijai.

Dollija palūkojās uz viņām, vēl joprojām stāvēdama furgonā. - Kā izskatās? - viņa jautāja.

- Nu, - Linda sacīja, - izskatītos daudz pārliecinošāk, ja tu noņemtu bisei drošinātāju.

- Velns parāvis! - Dollija palūkojās uz šaujamieroci. - Man vienmēr iestrēgst pirksts. Tu man palīdzēsi, Linda.

Linda nedomājot tuvojās viņai un pa posmiem parādīja, kā noņemt drošinātāju. Bella vēroja, kā Linda pacietīgi un mierīgi pamāca Dolliju; brīžos, kad tas patiešām vajadzīgs, viņas spēja saprasties. Piepeši Bella saprata, ko tieši redz. "Spēļu automātu zāles darbiniece māca klostera brīvprātīgajai apieties ar bisi..." Viņa papurināja galvu, pacēla plaukstu pie mutes un iespurdzās. Reizēm bija grūti noticēt tam, ko viņas darīja.

Kad Dollija bija apguvusi visu par bises drošinātājiem, Linda atgriezās un nostājās blakus Bellai un šērlijai. - Labi, paklausīsimies, ko tu grasies teikt, - viņa sacīja.

Dollija strauji pacēla bisi pie gurna un uzkliedza: - Nekustieties! Lai aizmugurē sēdošais piebāž seju pie lūkas!

Uz Dolliju lūkojās trīs mulsuma pilni acu pāri. - Tas ir tavs teksts? - Šērlija jautāja.

- Ko tad citu man teikt? "Rokas gaisā, šī ir laupīšana!"?

- Labi, izdomājiet tekstu pašas. Man jāiet uz darbu, - Bella noteica un izslēdza hronometru.

Linda atkal spēra soli uz priekšu, lai palīdzētu. - Nav runa par tekstu; problēmas rada tava balss. Tu izklausies pēc

Bembija! Inkasenti ne vien pārsmiesies zaļi, bet ari atpazīs sievietes balsi, un policisti mūs nekavējoties turēs aizdomās.

- Varbūt vari runāt dobjāk? - Šērlija ierosināja. - Reiz es piedalījos skaistumkonkursā, kur vajadzēja sacensties dziedāšanā. Es mācījos dziedāt par pustoni zemāk nekā parasti...

- Sastingt! - Dollija ierēcās.

Bella papurināja galvu. - Vēl joprojām Bembijs, tikai skaļāks. Paņem kaut ko mutē un mēģini vēlreiz.

Šērlija pasniedza Dollijai baltu mutautu, kam stūri bija ar sarkaniem diegiem izšūts burts "Š". Dollija ietūcīja to mutē; šoreiz viņas vārdi bija nesadzirdami, un viņa gandrīz aizrijās.

- Šovakar liksimies mierā, - Dollija noteica un izspļāva mutautu uz grīdas. - Bellai tik un tā ir jāiet prom.

Kamēr Bella uzģērba motociklista ietērpu, meitenes runāja par Karlosu. Dollija viņas vēroja - trīs draudzenes, kas apmainījās ar tenkām un mierinājuma vārdiem, lieliski sapratās. Viņai sirdi iedzela skaudība, tomēr viņa zināja, ka jāturas tālāk.

Dollija deva pēdējos rīkojumus. - Klausieties! Viss tuvojas noslēgumam, tāpēc turēsimies iespējami tālāk cita no citas, labi? Protams, jums gribas izrunāties, bet ir jāpagaida, līdz jūs būsiet kopā Rio.

- Mēs, - Bella izlaboja. - Līdz mēs visas būsim Rio.

- Tikai nesāc atkal, - Dollija brīdināja un paņēma savu tvīda mēteli un rokassomu.

Bella tomēr turpināja: - Tas ir vienīgais plāna posms, pret kuru man vēl ir iebildumi, Dollija. Tomēr to ir pavisam viegli mainīt.

Dollija nosvieda somu. - Paklau, Bella, nerunā aplinkiem! Tu negribi lidot prom pāri visai pasaulei... jo? Jo nezināsi, kur ir noglabāta nauda, vai ne?

- Tieši tā, - Bella piekrita.

- Un tev šī informācija ir nepieciešama, jo tu man neuzticies, vai ne? Vēl joprojām! Es esmu atdevusi jums gandrīz septiņus tūkstošus savas naudas, uzticot to jums. Pēc laupīšanas, kad mēs katra dosimies uz savu pusi, pie kuras tobrīd būs nauda, Bella? Vai pie manis? Nē. Pie jums. Nauda būs bēgšanai paredzētās automašīnas bagāžniekā, bet es tikmēr sēdēšu sasodītajā veļas mazgātavas furgonā, kas vēl joprojām nav nozagts. Vai es kaut reizi apšaubīju jūsu godīgumu un žēlojos par iespēju, ka jūs aizbēgsiet ar visu naudu tūlīt pēc laupīšanas? Nē! Es jums to nenodarītu. Es nepieņemu lēmumus tikai sevis dēļ; es tos pieņemu, lai sargātu jūs visas. - Dollija spēra soli pretī sievietēm. Šērlija un Linda pavirzījās aiz Bellas, meklējot aizstāvību. - Es jūs pazīstu daudz, daudz labāk, nekā jums šķiet, - Dollija turpināja. - Kā jums šķiet, vai pēc dažām glāzītēm Linda spētu noturēt muti ciet, ja zinātu, kur atrodas nauda? Vai Šērlijai nerastos kārdinājums slepus iedot mātei dažus simtniekus? - Dollija uz brīdi apklusa, gaidot, vai kādai pietiks drosmes iebilst, bet tas nenotika. - Es jums neatklāju naudas paslēptuvi tāpēc, ka pietiks ar vienu neuzmanīgi pateiktu vārdu un mūs vajās ne vien policija, bet arī visi Londonas ļaundari, tostarp Fišeri, kuri patlaban ir nogājuši pagrīdē. Bokseris ir miris, Karlosa darbnīcā ieradās policija, tāpēc brāļi Fišeri turas tālāk no visu acīm. Viņi ir nobijušies, apjukuši un nesaprot, kas notiek. Viņi zina tikai to, ka ir kāds, kurš viņus medī, un nesaprot, kurš tas ir. Viņiem šķiet, ka vainīgais ir Harijs. Ļoti labi!

- Skaists priekšnesums, - Bella noteica. - Tomēr nav runa par uzticēšanos. Mums ir jāzina, kur ir nauda, jo ar tevi var kaut kas notikt.

Dollija dusmās un aizvainojumā piesarka. - Vai tev šķiet, ka es pēc visa pārdzīvotā neesmu par to parūpējusies? Mans advokāts glabā trīs vēstules, pa vienai jums katrai, ko saņemsiet manas nāves gadījumā. Vēstulēs ir informācija, kuru tik izmisīgi kārojat. - Sievietes izskatījās pārsteigtas, uzzinot šo jaunumu, tomēr tas izklausījās pēc izdevīgiem meliem. Dollija redzēja šaubas viņu acīs. - Varat man ticēt vai neticēt, -Dollija gurdi noteica. - Tikai paveiciet laupīšanu, kā plānots.

Kad Dollija pieliecās, lai paņemtu rokassomu, Šērlija ierunājās: - Es tev ticu.

Uzvilkusi cimdu pār savainoto pirkstu, Dollija sarāvās, bet palūkojās uz Šērliju un pasmaidīja. - Pateicos. - Viņa devās uz durvju pusi, sperot īsus, gausus soļus; viņa izskatījās nogurusi un veca. - Aizbēgt ar visu naudu? - Dollija iesmējās. - Kā es viena pati iztērētu miljonu?

Bella paraustīja plecus un plati pasmaidīja. - Vispirms mums tā jādabū.

- Tieši tā. Un tas šobrīd ir atkarīgs no jums. Ziņojiet man par savu lēmumu. Nāc, Vilk!

Suns bija ieritinājies uz biroja krēsla un miegā nedzirdēja Dollijas pavēli. Bella viņu pacēla, panāca Dolliju un sniedza Vilku viņai.

- Labi, - noteica Bella, ielūkojusies Dollijai acīs. - Iecere

paliek spēkā.

*

Dollija nesteidzīgi virzījās uz izejas pusi, gribēdama tikt prom, iekams meitenes ieraudzīs asaras viņas acīs. Patiesībā viņa nebija atstājusi advokātam vēstules; tie bija meli, izdomāti, lai meitenes viņai uzticētos. Tomēr viņa apņēmās šīs vēstules uzrakstīt gadījumam, ja ar viņu kaut kas notiktu. Bella un Linda viņu nenovērtēja un neuzticējās viņai - pēc visa, kas abu labad izdarīts! Dollija apskāva sunīti, meklējot mierinājumu, un noskūpstīja uz galvas. - Iesim mājās, mazulīt. Iesim mājās, - viņa nočukstēja un uzmanīgi laipoja pa bruģakmeņiem tumsā, un Vilks palūkojās viņai pār plecu, dobji ierūkdamies. Pametusi skatienu atpakaļ, Dollija ieraudzīja žurku nozūdam kādā no boksiem. - Kuš, kuš, Vilk. Tā bija tikai žurka. - Tomēr Vilka acis, kas līdzinājās lielām, tumšām apakštasītēm, lūkojās uz kaut ko citu.

*

Desmit minūtes pēc Dollijas devās prom ari Bella. Viņai sekoja Linda, un pēdējā bija Sērlija. Aizpogājot mēteli, Šērli-ja piepeši iedomājās, ka lielais suns kaimiņu boksā nebija rējis, pārējām aizejot. Tomēr viņa atvairīja šo domu kā nenozīmīgu, piegāja pie lielajām durvīm un izslēdza augšējās gaismas. Plašajā boksā kaut kur pilēja ūdens, bet viņa nepievērsa šai skaņai uzmanību. Šērlija jau grasījās atvērt durvis, bet izdzirda troksni, kaut kādu švīkoņu, kas it kā nāca no ārpuses. Viņa piespieda ausi pie durvīm un sāka drebēt. Ieslēgusi kabatas lukturīti, viņa virzīja staru pa tumšo telpu.

Bills Grānts piespieda vaigu pie vēsās sienas un pa spraugu ielūkojās telpā. Likās, ka gaišmate skatās tieši uz viņu. Lukturīša stars tuvojās, un Bills uz brīdi atkāpās, jo bija iespēja, ka acs baltums gaismā iespīdēsies. Kad stars aizvirzījās garām, Grānts atkal ieņēma novērošanas pozīciju. - Tu esi daiļa, - viņš čukstēja. - Es varētu tevi sargāt no tumsas, mīļumiņ. Man blakus tu būtu drošībā.

šērlija beidzot uzdrošinājās atvērt durvis un iziet ārā. Viņa apstājās, pagaidīja, līdz acis aprada ar tumsu, un gandrīz skriešus devās uz ceļa pusi.

- Pēdējā nupat aizgāja, - Grānts paziņoja un novērsās no atveres sienā. Viņš iesmējās; tie bija dobji smēķētāja smiekli ar neķītru pieskaņu. Atbalstījies pret sienu, viņš sakrustoja rokas. - Kurš to būtu domājis? Meitenes tiešām grasās to paveikt. - Viņš izslējās un notrausa putekļus no mēteļa piedurknes. šis bokss bija ļoti līdzīgs Dollijas telpai, tikai daudz netīrāks, un tajā atradās noputējušas, sadragātas un baloži mēsliem aplipušas automašīnas. Grāntam sejā iespīdēja lukturīša stars, un viņš pacēla plaukstu pie acīm. - Klau, viņas ir prom, un tagad var ieslēgt gaismu.

Lukturītis apdzisa.

Harijs Rolinss turēja lielo vācu aitusuni aiz skausta un atraisīja lupatu, ko bija apsējis tam ap žokļiem kā uzpurni. Suns sāka riet un rūkt; no garajiem, baltajiem ilkņiem pilēja biezas siekalas. Harijs piepeši palaida suni vaļā, un tas metās virsū Grāntam, kurš pārbijies atkāpās. Ķēde sunim ap kaklu nospriegojās tikai dažu collu attāluma no Grānta, paraujot dzīvnieka galvu atpakaļ un apturot viņu. Harijs iesmējās.

- Velns un elle! - Grānts iesmējās. Viņš nevaldāmi drebēja. I Iarijs pats izskatījās pēc dzīvnieka un bija atiezis zobus ļaunā smīnā.

- Viņa atdarina manus plānus mats matā, - Harijs noteica. - Tātad viņa vienīgā zinās, kur nauda noglabāta pēc darba paveikšanas. Luk, kad mēs izdarīsim savu gājienu, Bili. Tas būs tikpat viegli kā atņemt konfekti mazulim.

28. NODAĻA

Linda satraukta stāvēja Voringtonkresentā netālu no viesnīcas "Kolonāde", nelielas, elegantas Viktorijas laikmeta celtnes Meideveilā. Bija agrs otrdienas rīts neilgi pēc saullēkta, un viņai sala, kaut gan mugurā bija biezs, sarkans džemperis un jaka.

Londonas ziemeļrietumi nebija Lindas ierastā teritorija; šajā rajonā neviens viņu nepazītu un pat nepamanītu. Dažu pēdējo nedēļu laikā viņa te bija viesojusies piektkārt. Otrajā reizē viņa ievēroja "Leilenda veļas mazgātavas" furgonu, divās nākamajās - noskaidroja, ka tas regulāri brauc uz šo viesnīcu. Un šī bija lielā diena.

Linda pavisam reti par kaut ko satraucās, bet tagad ik pa brīdim slaucīja nosvīdušās plaukstas pret biksēm un juta, ka sirds krūtīs strauji sitas. Viņa bija nobijusies, bet arī priecīgi saviļņota. Iepriekš Linda nesaprata, kāpēc Džo acis mirdz, kad viņš dodas paveikt kādu darbu, bet tagad viņai tas bija skaidrs. Viņa ielūkojās pulkstenī. "Furgons parādīsies pēc desmit minūtēm." Linda jutās neuzvarama. Vadītā-

jam nebija ne jausmas, ka viņa to vērojusi un vēro arī tagad, un viņš nenojauta, ka tūlīt zaudēs savu automašīnu. "Nabaga nelga," Linda nodomāja.

"Leilanda veļas mazgātavas" furgona vadītājs apturēja automašīnu pie viesnīcas sētas puses ieejas tāpat, kā bija to darījis iepriekš. Linda noraudzījās, kā viņš pilda visas ierastās darbības, sakraujot tīrās veļas grozus uz ratiņiem un vedot tos pie durvīm. Bezrūpīgi svilpodams, vīrietis piezvanīja un tika ielaists. Lindai bija trīs minūtes laika nozagt furgonu, pirms viņš atgriezās ar netīrās veļas maisiem.

Linda piegāja pie furgona - ne par ātru, ne par gausu -un nožēloja, ka Dollija viņu neredz. Rūpīgā plānošana, precīzā laika uzskaite - jā, Dollija to novērtētu atzinīgi. Viņa nevērīgi pameta skatienu apkārt un iekārtojās vadītāja sēdeklī. Izņēmusi no jakas kabatas nelielu skrūvgriezi, viņa mēģināja iedarbināt dzinēju ar to, bet neveiksmīgi. Tomēr Linda neļāvās panikai; viņa zināja, kas darāms. Viņa neskaitāmas reizes bija redzējusi, kā Džo iedarbina automašīnu bez atslēgas, lai tiktu mājās pēc izklaidēs pavadītas nakts. Arī Linda pati to bija trīs vai četras reizes darījusi. No aizdedzes atslēgas aizmugures tika izrauti pareizie vadi, ko atlika vien savienot, un dzinējs iedūcās. Viņa apmierināta pasmaidīja... Gluži kā senajos laikos.

Tad Linda brauca tieši uz pazemes autostāvvietu, kuru Šērlijas māte un citi tirgotāji izmantoja savu automašīnu, stendu, galdu un produktu glabāšanai. Divas jūdzes tālais ceļš bija skurbinošs; Linda nemitīgi šaudīja skatienu no ceļa uz sānu spoguli, pēc tam uz atpakaļskata spoguli un atkal uz ceļu. Viņa bija ļoti modra un ievēroja katru sīkumu, pat divus patruļniekus, kas bezmērķīgi gāja pa savu teritoriju. Linda pasmaidīja; viņi neko pat nenojauta.

Sasniegusi tirgus teritoriju, Linda nesteidzīgi brauca garām kravas automašīnām un furgoniem, kas piegādāja tirgotājiem augļus un dārzeņus. Šērlija atradās pie autostāvvietas un drudžaini māja. Viņa bija pamanījusies dabūt divus mātes atslēgas dublikātus un novākusi vecas kastes, atbrīvojot furgonam teritoriju tālākajā stūrī. Linda atmuguriski iebrauca tajā, un šērlija piesita pie aizmugures durvīm, kad vajadzēja apstāties.

Linda apmierināta izrādīja Šērlijai furgonu. - Tas ir lieliski piemērots, ļoti plašs un liels. Paskaties uz šo aizmugures buferi! Tas izturēs pat tanka triecienu. - Šērlija klusēja, atbīdot vadītāja puses durvis, un ļāva Lindai izbaudīt mirkli. - Sēdeklis ir viens, tāpēc Dollija varēs ātri sasniegt aizmugures durvis... kad iemācīsies izkļūt no siksnām, protams!

- Tu esi atradusi labu automašīnu, - Šērlija atzinīgi noteica un pamanīja bojāto aizdedzi. - Kas tad šeit noticis?

- Vadītājs jau negrasījās pasniegt man atslēgas, vai ne? -Linda sacīja. - Salabot varēs pusstundas laikā. - Patiesībā Linda neko tādu nebija darījusi, bet bija redzējusi, kā to paveic Džo. Izskatījās vienkārši, un tagad, kad furgons bija drošībā, pietiks laika remontam.

Abas sievietes pārmeta furgonam pāri brezentu, lai noslēptu logotipu uz sāniem, un Linda apjautājās Šērlijai par viltotajām numurzīmēm.

- Protams. Un ari aerosola krāsu, lai varētu nopūt logotipus, kā lūdzi. - šērlija pasniedza Lindai atslēgu. - Ar to

var attaisīt piekaramo slēdzeni pie vārtiem. Aizejot parūpējies, lai viss būtu aizslēgts, un nogaidi desmit minūtes pēc manas aiziešanas.

- Protams, Dollija, - Linda ķircinājās, un abas pasmējās, atbrīvojoties no spriedzes. - Labi, ej, - Linda vēlēja. Viņa pacēla pārsegu un aplūkoja dzinēju. - Dodies prom un ļauj man strādāt.

Tomēr Šērlija palika, nostājās Lindai pie pleca un palūkojās uz dzinēju. - Vai tas darbojas labi? - viņa bažīgi jautāja.

- Normāli, - Linda atbildēja. - Tomēr man vispirms ar to nedaudz jāpadarbojas, lai saprastu, kas ir kas. Tāpēc, ja ļausi man ķerties klāt...

- Izklausījās, ka dzinējs tūlīt beigs darboties. Vai tiešām domā, ka viss ir labi?

- Es par dzinējiem zinu daudz vairāk nekā tu, Šērlija. Kad pabeigšu to regulēt, dzinējs dūks kā bitīte.

Šērlijai bija apnicis tas, cik strauji Lindai mainījās noskaņojums no labestīga uz īgnu. - Nav jau par ko! - Šērlija uzsauca, sparīgi aizsoļojot. - Nevajag pateikties par atslēgas pievīlēšanu, par krāsas atnešanu, par gaidīšanu aukstumā visu rītu un...

- Paldies! - Linda nokliedza viņai pakaļ, plati smaidot. Šērlija apklusa teikuma vidū, bet tik un tā devās prom aizvainota. Linda atkal ķērās pie dzinēja, un viņas smaids pamazām nozuda. "Sasodīts, šis furgons atšķiras no pārējiem..."

*

Pēcpusdienā Šērlija ieradās mātes dzīvoklī un vēl joprojām bija apvainojusies. Viņa atslēdza durvis un uzsauca Od-rijai, kura atkliedza, ka ir guļamistabā un tūlīt iznāks. Pirmajā brīdī Šērlijai likās, ka viņa kļūdījusies un iegājusi nepareizajā dzīvoklī. Visapkārt valdīja tīrība un kārtība, nekur nebija redzama neviena netīra krūze. Piepeši virtuvē iesteidzās Odrija. Viņa bija uzposusies, rūpīgi nogrimējusi seju, sapūtusi matos laku tā, ka tic atgādināja ķiveri. Šērlija gandrīz sagrīļojās, kad viņai sejā iesitās Revlon smaržu Intimate mākonis.

- Kā tev patīk mana kleita? Nopirku to zem letes; maksāja tikai piecīti! - Odrija izrādīja Šērlijai savu krimplēna vakarkleitu, kas bija nošūta ar spožām krellītēm.

Šērlija mēģināja apslēpt šausmas, ko viņā iedvesa krāsa, piegriezums un viss pārējais. Odrija bija tā aizņemta ar virpuļošanu, ka nepamanīja meitas izplestās acis, un, kad viņa apstājās, Šērlija jau bija savaldījusies.

- Ļoti skaista, - viņa meloja. - Kur ir Gregs? Viņam jāsalabo mana automašīna, ātruma pārslēga galva visu laiku krīt nost.

- Nerunā ar mani par savu brāli! Ja tu zinātu, ko viņš darīja, kad viņu pieķēru!

- Vai tiešām atkal redzēji viņu gultā ar kādu?

Odrija atvēra virtuves skapīša durvis, un no tā izkrita gludināmais dēlis, netīras veļas kaudze, kurpes un maiss, pilns ar atkritumiem. Viņa bija nevis sakārtojusi dzīvokli, bet gan paslēpusi visu lieko. Pēc brīža viņa uzgāja meklēto.

- Tavs brālis ostīja līmi, uzlicis galvā šo, - viņa noteica, paslēpojot seju aiz vecas gāzmaskas. - Kad viņu atradu, viņš bija pilnīgi zaudējis prātu. Es nezināju, ko ar viņu iesākt!

Šērlija stingi lūkojās uz māti. Odrijas balss aiz maskas iz-

klausījās zema un dobja, un tai bija savāda pieskaņa. Viņa satvēra masku un novilka to mātei pār galvu. - Tas ir šausmīgi, - šērlija noteica, kaut gan viņu notikušais itin nemaz nesatrauca. - Patiesi šausmīgi. - Viņa cieši turēja masku rokā. - Es tikšu no šīs vaļā, mammu. Nesatraucies, Gregs to vairs nedabūs.

- Ļoti labi! - Odrija iesaucās un pamanīja savu atspulgu virtuves logā. Maskas dēļ viņas mati bija sajaukti. - Velns un elle! Vajadzēs atkal veidot frizūru. Vai zini to vīru no tirgus? - viņa smaidot jautāja. - Viņa svaiņa draugs vakar mani ieraudzīja un teica, ka gribot iepazīties. Viņš izklausās loti jauks, Šērlija. Un viņam ir nauda.

- Tas nepavisam neizklausās jauki, mammu. Un nauda nav viss. Es par tevi parūpēšos.

- Ne jau vienmēr. Man pašai jācīnās par sevi. Viņš mani vedīs uz restorānu "Zelta tīrradnis".

- Vai tu viņu vispār pazīsti?

- Tas ir aklais randiņš. Nu, daļēji aklais. Viņš ir redzējis mani, bet es viņu ne. Tomēr tas vīrs no tirgus apgalvo, ka viņš esot ļoti izskatīgs. Man jāsakarto mati, Šērlija. Ko šovakar darīsi tu?

Šērlija vēl joprojām pētīja gāzmasku. Dollijai tā lieliski noderētu. Viņa gribēja ātrāk to aiznest un parādīt. - Es gatavojos tam ceļojumam, par kuru tev stāstīju, mammu.

- Jā, jā, es atceros. Dažas nedēļas Spānijā tev nāks par labu. Varbūt vaigos atgriezīsies sārtums. Mums visiem tāds noderētu. Izmanto katru izdevību!

Odrija runāja par bagāta virieša atrašanu Spānijā; šērlija domāja par laupīšanu. Tā bija vienīgā izdevība, ko viņa turp-mako nedēļu laikā grasījās izmantot. Viņa noskūpstīja māti uz vaiga. - Vēlu veiksmi ar noslēpumaino vīrieti! - Un viņa

devās prom.

*

Linda bija noliekusi galvu pār veļas mazgātavas furgona dzinēju un piepeši juta kaut ko paskrienam gar kāju. Viņa salēcās un atsita galvu pret pārsegu. Vilks sēdēja viņai pie kājām un lūkojās uz augšu, luncinot muļķīgo astes strupuli.

- Automašīna vēl nav gatava, - Linda brīdināja, kad gar furgona sānu iznāca Dollija.

- Izskatās ļoti labi, Linda, - Dollija noteica. - Malacis.

Pat šī uzslava Lindu aizkaitināja. Dollija izklausījās pārsteigta, it kā būtu pieņēmusi, ka Linda noteikti nozags kaut ko nederīgu.

- Es tev palīdzēšu, - Dollija ierosināja. Viņa novilka mēteli un novietoja to uz kaudzē sakrautām ābolu kastēm laukuma stūrī. Pirms Linda paguva iebilst, Dollija paņēma aerosolu, pārliecinājās, ka neviens viņas nenovēro, un atsedza logotipus uz furgona sāna. - Pēc divām stundām mēs tiksimies ar abām pārējām meitenēm, - Dollija atgādināja. - Pabeidz darāmo. Es tikmēr nokrāsošu furgonu un nomainīšu numurzīmes.

- Man pietiek laika visam. Tu vari pievērsties savām lietām, - Linda skarbi noteica. Furgons bija viņas teritorija.

- Man būs jāsēžas šai automašīnai pie stūres, Linda, tāpēc man arī jāpārbauda, vai viss ir kārtībā, - Dollija atcirta. Bridi klusējusi, viņa iesāka: - Paklau... - Teritorijā ienāca kāds tirgotājs. Dollija norāva brezentu pāri furgona logotipam un paslēpa aerosolu. Vīrietis pamāja, pacēla dārzeņu kasti un aizgāja. Linda gaidīja, kad Dollija pabeigs teikumu. - Es neesmu atnākusi kaut ko pārbaudīt, Linda. Es tikai... es tikai gribu, lai mēs šo pēdējo mozaīkas posmu saliktu kopīgi. Viss ir gatavs, un es vēlos pārliecināties, vai mūsu attiecības ir civilizētas.

Linda stingi uzlūkoja Dolliju. Viņai šī sieviete nepatika un droši vien nekad neiepatiksies, tomēr ne jau tas Dollijai bija vajadzīgs. Viņa tikai gribēja zināt, vai komanda vēl joprojām ir vienota. Linda nemācēja skaisti izteikties, tāpēc gluži vienkārši pacēla viltotas numurzīmes. - Tu krāsosi, es piestiprināšu šīs.

Tas arī bija viss, ko Dollija vēlējās.

Lai apslēptu melno logotipu, vajadzēja trīs krāsas slāņus. Linda pamanījās novārtīt savu melno jaku ar baltu krāsu, pieliecoties furgona aizmugurē un nostiprinot numurzīmi, bet viss pārējais izskatījās labi.

Dollija iesēdās vadītāja vietā, kur jau bija piestiprinātas siksnas.

- Vispirms dzinējam vajag daudz jaudas, bet pēc tam galvenais ir neforsēt, - Linda brīdināja.

Dzinējs ierūcās uzreiz. - Kur sēdēsi tu? - Dollija jautāja. Linda iekāpa aizmugurē un iekārtojās tīru, baltu palagu grozā; veļa droši vien piederēja kādai no Londonas greznākajām viesnīcām. Dollija iesmējās, un viņas devās izmēģinājuma braucienā uz boksu.

Ceļā furgons divas reizes apstājās, un Dolliju tas satrauca, tomēr vainojams nebija dzinējs, ko Linda bija izcili noregulējusi. Izrādījās, ka ir atvienojušies pirmīt savītie vadi, bet pietika ar izolācijas lentes kārtu, lai tinumu nostiprinātu, un vairs furgons neapstājās.

*

Kad Dollija un Linda ieradās boksā, gaisā valdīja spriedze. Bella gatavoja un pārbaudīja visus instrumentus un bises, kas būs nepieciešami, lai paveiktu laupīšanu. Šērlija tik daudz reižu bija aplūkojusi kombinezonus un maskas, ka pārzināja katru collu un tagad vēl reizi pārbaudīja pases un lidojumu biļetes un salika tās ceļasomās. Visas, izņemot Dolliju, bija sakravājušas mantas. Bella bija iesniegusi atlūgumu striptīzklubā, Linda bez piepūles panāca, ka viņu atlaiž no spēļu automātu zāles, bet Šērlija paziņoja mātei par došanos atpūtā.

Sievietes runāja maz. Tas vairs nebija nepieciešams. Visas precīzi pārzināja savu lomu laupīšanas laikā. Pēdējie sagatavošanās darbi viesa līksmu satraukumu; viņas bija gatavas.

Bella jau bija novietojusi motorzāģi tā furgona aizmugurē, kam pie stūres sēdēs Linda. Tagad viņa ievietoja apzāģēto bisi un veseri hokeja somā, aiztaisīja to un ielika veļas mazgātavas furgona aizmugurē. Nākamajā dienā Dollija novietos veseri pie aizmugures durvīm un turēs bisi priekšā sev blakus.

Dollija iesēdās pie veļas mazgātavas furgona stūres, sasprādzēja visas siksnas, un Linda tās tikmēr savilka ciešāk, lai pielāgotos Dollijas polsterētā ķermeņa aprisēm. - Vai derēs? - Linda jautāja.

- Lieliski.

- Labi, tagad mēģini atsprādzēties. - Dollija neskatoties sataustīja sprādzi, nospieda atbilstošo vietu un piecēlās kājās, pirms Linda pabeidza teikumu. Linda pasniedza viņai tirgus stāvvietas atslēgu.

- Es aizvedīšu furgonu atpakaļ un nolikšu turpat, kur tas bija iepriekš. Aizdedzes atslēga būs riteņa arkā uz riepas.

- Vai tajā pazemes stāvvietā furgons būs drošībā? - Dol-lija jautāja.

- Būs, ja es iekārtošos tam aizmugurē, - Linda smaidīdama atbildēja. - Un atceries... lai sāktu, vajag daudz jaudas, pēc tam neforsē.

Šērlija salika somā Dollijas kombinezonu, masku, sporta apavus un gumijas cimdus un pasniedza to viņai. Pārējās mantas viņa sarindoja glītās kaudzītēs uz darbagalda un pievienoja trīs zīmītes ar sieviešu vārdiem. Beigu beigās viņa ievietoja trīs ceļasomas sava Mini Estate bagāžniekā.

Piegājusi pie Dollijas, Šērlija parādīja viņai gāzmasku.

- Ar to tu varēsi pārveidot balsi. - Dollija uzlika masku, un Šērlija piebilda: - Varbūt tā nedaudz ož pēc līmes.

- Līmes? - Linda iesmējās. - Ar ko tu nodarbojies?

- Ne ar ko! - Šērlija aizstāvējās. - Man nācās salabot mutes daļu, jo tā nedaudz ļodzījās.

Dollija paņēma dzelzs stieni, notēmēja ar to kā ar bisi, nostājās boksa vidū un iesaucās: - Nekustieties!

- Sasodīts! - Bella noteica. - Tu vairs neizklausies pēc Bembija.

Tad Dollija parāva masku augšup, atbalstīdama to pret galvvidu. - Vai ir noprotams, ka es esmu sieviete?

- Nekādā ziņā, - Linda apliecināja.

Pēc tam Dollija nolika masku veļas mazgātavas furgonā blakus pārējām mantām. Skatienam pievēršoties kreisajai plaukstai, viņa pirmo reizi vairāku nedēļu laikā pamanīja savu laulības gredzenu. Viņa to pagrieza un noņēma, nepamanījusi, ka blakus nostājas Bella.

lr

- Mēs esam gatavas, - Bella klusi noteica.

- Vai tev šķiet, ka mums izdosies? - Dollija strauji samirkšķināja acis un ieķērās Bellai rokā.

Izbrīnījusies Bella satvēra Dollijas plaukstu un pasmaidīja. - Ja mūs vadi tu, mums nevar neizdoties.

Dollija pasmaidīja. - Pieskati Lindu. Neļauj viņai pārāk aizrauties. Es nevēlos, lai viņa tiešām izšauj.

Bella paraustīja plecus. - Lindas bisē es nomainīju patronas pret tukšajām, ko dabūju no Eļļasgalvas drauga, - viņa pačukstēja, viltīgi smaidot. - Ja viņa tiešām nospiedīs mēlīti, atskanēs skaļš blīkšķis, bet neviens necietīs.

- Šērlija būs pārbijusies, bet viņa ir gatava un visu izdarīs, kā vajag. - Dollija bažīgi grozīja gredzenu pirkstā. - Atbalsti viņu, Bella, parūpējies, lai viņa neļaujas vājumam. Vai saproti?

Tādi vārdi satrauca, tomēr Bella pamāja. "Vai spriedze beidzot ir viņu salauzusi? Dollija vadīs veļas mazgātavas furgonu, no kura ir atkarīga visa laupīšanas gaita. Ja viņa zaudēs drosmi, uzbrukums neizdosies."

- Es saprotu, ka mums ir vieglāk, Dollija. Mēs būsim aizmugures furgonā un atbalstīsim cita citu. Tev būs grūti vienai pašai priekšā. Tomēr tev izdosies. No mums visām tieši tu spēsi to paveikt vislabāk.

Dollija samiedza acis. - Par mani neraizējies. Es jūs nepievilšu. - Viņa pagriezās un ieraudzīja, ka Šērlija un Linda lūkojas uz viņu, it kā gaidīdamas kaut ko. Dollija nokremšļojās. - Tas mirklis ir klāt, - viņa noteica. - Viss ir gatavs; jūs esat gatavas. Es zinu, ka būs grūti, bet mēģiniet atpūsties pirms izšķirīgās dienas. - Pēdējos vārdus viņa pateica

tikai tad, kad jau gandrīz bija izgājusi pa durvīm, lai nesāktu raudāt. - Es ar jums visām lepojos, - viņa paziņoja.

Viņa neatskatoties pasauca Vilku un aizsteidzās.

29. NODAĻA

Lūkodamās Dollijai pakaļ, visas tris sievietes apzinājās, ka redz viņu pēdējo reizi līdz laupīšanai. Palikušas vienas, viņas apskāvās. Neviena neteica ne vārda.

Viņas tikai turējās cita pie citas.

Laupīšanas rītā Linda ieradās tehniskās apkopes boksā un ieraudzīja, ka šērlija rīstās un vemj nelielā papīrgrozā.

- Vai ar tevi viss labi? - Linda jautāja.

- Nē! Es esmu tā satraukusies, ka viss iekšā griežas, - Šērlija atbildēja un iznāca no kabineta. Viņa bija bāla kā rēgs, un acis likās trīsreiz lielākas nekā parasti. Pie krūtīm viņa spieda pilno grozu.

- Sasodīts, šērlija! Vai tu apēdi kaut ko nelāgu?

- Manuprāt, vainīga tā laupīšana, kurai gatavojamies! -Šērlija atcirta. Viņa zināja, ka arī Linda noteikti ir pārbijusies.

Uz Šērlijas kombinezona vīdēja vēmekļi. Viņa bija nosaitējusi savas apaļīgās krūtis, tāpēc ķermeņa augšdaļa izskatījās muskuļota. Rokas bija polsterētas tā, ka tām bija izspīlēti bicepsi, un arī augšstilbi šķita apjomīgi. No kakla uz leju Šērlija līdzinājās labi trenētam vīrietim.

Linda paostīja gaisu. - Vai tu smēķēji? - viņa jautāja.

- Nokūpināju dažas cigaretes, lai nomierinātos.

- Tu taču nesmēķē! Tu vienmēr aizgaiņa Dollijas dūmus, jo tev no tās smakas ir nelabi. Skaidrs, kāpēc tu vem, zoss! - Linda paspraucās garām Šērlijai, paķēra dvieli, samitrināja stūri izlietnē un steidzās notīrīt vēmekļus no Šērlijas kombinezona. Viņa redzēja, cik satraukta ir Šērlija. - Kad tavu galvu segs maska, es varētu tevi iekārot, - viņa paziņoja, piemiedzot ar aci.

Šērlija izrāva dvieli Lindai no rokām, un abas iespurdzās.

- Tagad ir tava kārta, - Šērlija noteica.

Linda izģērbās, uzvilka kombinezonu līdz viduklim un sasēja piedurknes kopā, kamēr Šērlija tina apsēju viņai ap krūtīm un augšdelmiem.

- Vai esi darījusi kaut ko vēl dīvaināku? - Linda painteresējās, un abas atkal iespurdzās. Neviena nezināja, par ko tieši smejas, tomēr sajūta bija lieliska.

Boksā ienāca Bella un paostīja gaisu. Vainīga droši vien bija Šērlija. - Labrīt! - Bella smaidot sveicināja. - Jūs abas esat piecēlušās agri, vai ne? Gaidāt brīdi, kad būsiet ceļā? -To dzirdot, šērlija atkal izvēmās papīrgrozā.

- Vai viss ir kārtībā? - Bella jautāja, bet Šērlija vārgi ievaidējās.

Linda gribēja novērst draudzenes domas no sliktā, sameklēja divus cimdu pārus, pasniedza tos Bellai un Šērlijai un tad uzvilka cimdus arī pati. - Labi, kopš šī brīža lietojam cimdus. Neko neaiztieciet bez cimdiem. Es visu noslaucīju, lai pēc mūsu aizbraukšanas te nebūtu ne miņas no mums.

- Cik ir pulkstenis? - Šērlija jautāja, pacēlusi galvu no papīrgroza.

- Gandrīz septiņi, - Bella atbildēja. - Vai pazaudēji pulksteni?

г

- Tas uzvedas dīvaini. Vai mums nevajadzētu saskaņot pulksteņus?

Bella saudzīgi pasmaidīja. - Mēs visas būsim vienā furgonā, dārgumiņ. Nesatraucies par laiku! Vienkārši turies

man blakus.

♦

Septiņos no rīta Dollija devās pa sānielu līdz tirgotāju au-tostāvlaukumam. Kombinezona un biezā polsterējuma dēļ viņa ejot gāzelējās. Mati bija saeļļoti un pieplacināti pie galvas, un uz galvvidus viņa nēsāja sarullētu slēpotāja masku, šādi tā izskatījās pēc parastas vilnas cepures, bet viņa jebkurā mirklī varēja to zibenīgi paraut lejup.

Divi vīri, kas izkrāva kastes, nepievērsa viņai nekādu uzmanību, un cits garāmejot viņu pasveicināja: - Labrīt, draugs! - Tātad viņš domāja, ka iet garām vīrietim. Lieliski!

Dollija noņēma brezentu no furgona un iemeta to aizmugurē. Viņa ievirzīja plaukstu zem labā riteņa arkas, meklējot atslēgu, bet uzreiz to nesataustīja. "Vai Linda aizmirsusi to atstāt?" Viņa nometās uz ceļiem un ielūkojās dziļāk, bet neko neredzēja. Abi vīrieši paraudzījās uz viņas pusi. Dollija centās apvaldīt paniku, laižot plaukstu pār riteni, līdz pamanīja metāla atspīdumu uz zemes pie riteņa ass. Viņa atvieglota nopūtās un paņēma atslēgu.

Iesēdusies furgonā, Dollija dziļi ieelpoja un atvēra hokeja somu, nolika veseri uz veļas kaudzes blakus aizmugures durvīm un bisi novietoja zem šofera sēdekļa. Pēc tam viņa iekārtojās pie stūres, pārvilka siksnas pār pleciem un cieši sasprādzēja. Viņa pašūpojās uz priekšu un atpakaļ, pārbaudot, vai nekas nekustas.

Dollija ielika atslēgu aizdedzē un pagrieza, bet dzinējs neienācās. Viņa mēģināja vēl divas reizes, bet nesekmīgi. - Nu taču, nu taču... - Dollija čukstēja. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka divi tirgotāji palūkojas viņas virzienā, bet neuzdrošinājās skatīties pretī, lai tie nenāktu palīgā. Dollija pielieca galvu, lai atgūtu savaldību. "Linda... ja dzinējs nesāks darboties, es tevi nogalināšu." Iemesls dzinēja klusēšanai tomēr skaidrāks nekļuva.

- Parauj čoku un nospied gāzi, draugs! - viens no tirgotājiem uzsauca. Dollija atcerējās Lindas teikto.

Dzinējs iedarbojās nekavējoties un rāmi rūca. Dollija pateikdamās pacēla roku. Ieslēgusi pirmo ātrumu, viņa pārāk steidzīgi nocēla kāju no sajūga, un furgons parāvās uz priekšu. Viņa dzirdēja vīru smieklus. - Muļķis! - viens no tiem uzsauca. Dollija izlikās to nemanām. Viņa gribēja tikai izkļūt

ārā no laukuma.

*

Tikmēr Bella tehniskās apkopes boksā pacēla motorzāģi, lai to vēl reizi izmēģinātu. Viņa bija salikusi uz pleciem tik daudz polsterējuma, ka izskatījās pēc svarcēlāja, kurš lieto steroidus. Brīdī, kad viņa pavilka auklu, instruments izslīdēja viņai no rokas. Iepriekš Bella nebija mēģinājusi iedarbināt zāģi ar gariem gumijas cimdiem, un plaukstas iekšā ļoti svīda. Vēl pēc pāris mēģinājumiem viņai jau izdevās labāk. Viņa atskārta, ka Linda palūkojas uz viņas rokām.

- Tu esi apsēsta, sieviete! Man ir cimdi, Dieva dēļ! Tie ir man rokās, - Bella noteica un ielika motorzāģi furgona aizmugurē.

Linda palūkojās uz Šērliju. Viņa vēl nebija uzvilkusi dm-dus, tomēr Lindu sadusmoja kaut kas cits. - Tu esi uzkrāsojusi acis! Sasodīts, tev ir uzkrāsotas acis!

- Nepavisam! - Šērlija atcirta. - Vainojams bezmiegs un vemšana, tāpēc es tā izskatos.

Bella pagāja garām Lindai un pačukstēja: - Liec viņu mierā, labi? Vajadzēs tikai dažas sekundes, lai to noslaucītu.

- Tā nav kosmētika! - Šērlija atkārtoja un pietuvojās Lindai, lai parādītu seju tuvplānā. - Liec mani mierā. Vienkārši liecies mierā! Es neesmu dumja.

- Klusu! - Bella nostājās starp abām. - Jūs nedusmojaties viena uz otru, tas ir tikai satraukums. Tomēr paklusējiet, labi?

Linda gādīgi uzlika plaukstu šērlijai uz pleca; nekādi citi vārdi vairs nebija vajadzīgi.

Atvērusi durvis vadītāja pusē, Linda iekāpa un paslēpa bisi zem sēdekļa.

- Mums ir jādodas. - Bella apskāva Šērliju ap pleciem. - Dollija jau brauc uz savu sākuma pozīciju. Nu tā, dāmas! Vai esat gatavas?

Šērlija un Linda pamāja.

- Uz priekšu!

Bella un Šērlija atstūma boksa durvis, lai Linda varētu izbraukt, pēc tam tās aizvēra un aizslēdza. Pašas viņas ielēca furgona aizmugurē. Neviena nepamanīja vaļējās kaimiņu boksa durvis, aiz kurām parasti mājoja suns, un neredzēja arī tumšmataino vīrieti sēžam BMW automašīnā un vērojam viņas.

*

Tieši pirms astoņiem mēnešiem Terijs Millers, Džo Pirelli un Džimijs Nanns furgonā izbrauca no šī paša boksa, lai dotos aplaupīt inkasentus.

- Uz priekšu! - Terijs uzsauca. Džimijs pacēla īkšķi, pavēstot, ka viss ir gatavs. Kamēr Džimija roka bija gaisā, Terijs ieraudzīja uz viņa plaukstas locītavas Harija pulksteni. - Sasodīts! Labs pulkstenis!

Džimijs pagriezās un pasmaidīja. - Viņš teica, ka pirks jaunāku modeli. Man piestāv, vai ne? - Džimijs pagrieza plaukstu pret gaismu, lai saules stari apspīdētu briljantus.

Terijs un Džo saskatījās, un abi pasmīnēja. - Tas nav vienīgais modelis, ko Harijs pēc šī darba mainīs. - Terijs nicīgi iespurdzās, ar galvas mājienu norādot uz Džimiju, kurš neko nenojauta. - Viņa sieviete ir karstasinīga, un viņš nevar turēt līdzi. Toties Harijs spēj...

Džo iesmējās, vērojot, kā Džimijs izbrauc no boksa.

- Pulkstenis pret sievieti. Izklausās pēc laba darījuma.

30. NODAĻA

Nepagāja ilgs laiks, līdz Dollija tika no tirgotāju pazemes autostāvlaukuma līdz savam sākuma punktam divu minūšu brauciena attālumā no apsardzes firmas depo. Viņa bija novietojusi furgonu sānielā, bet dzinēju neizslēdza. Netālu bija redzama ieeja depo; smagie dzelzs vārti atvērās, un viņa zināja, ka inkasentu furgons tūlīt izbrauks ārā, pagriezīsies pa labi, pēc tam ceļa galā atkal pa labi... uz viņas pusi. Debesis bija skaidras, ceļi tukši - viss šķita lieliski. Rīta sastrēgumu veidotāji tikai nupat kāpa ārā no gultas, un Londonai nebija ne jausmas, kas tūlīt notiks.

Pareiza laika izvēle bija ļoti būtiska. Attālums starp inkasentu furgonu un priekšējo automašīnu palielinājās; tur bija jāiespraucas Dollijas veļas mazgātavas furgonam.

No inkasentiem viņu šķīra četrdesmit jardi, pēc tam trīsdesmit. Kad attālums bija divdesmit jardi, Dollija mierīgi izbrauca uz ceļa. Viņa bija izvēlējusies īsto mirkli. Apsardzes furgona vadītājs pat nebija spiests piebremzēt, lai viņu izlaistu.

Braucot pa Jorkrodu uz Vaterlo tilta apli, Dollija apjauta, cik svarīgi bijis uzzināt maršruta plānu. Jau pēc dažām minūtēm viņi pagriezīsies pa kreisi un stūrēs uz ziemeļiem pāri Vaterlo tiltam uz Strendas tuneļa pusi. Dollija sirsnīgi cerēja, ka meitenes jau izbraukušas no boksa un atroda savā vietā.

Lai pavērtos labāks skats spogulī, Dollija nedaudz pavirzījās uz sāniem. Linda brauca aiz inkasentiem. Dollija atkal iebrauca joslā un samazināja ātrumu līdz divdesmit jūdzēm stundā, lai priekšā braucošās automašīnas atrautos tālāk. Pēc tam viņa spēji nospieda gāzes pedāli un vēroja spidometru.

Veļas mazgātavas furgons palielināja ātrumu straujāk, nekā viņa bija domājusi: trīsdesmit, trīsdesmit piecas, četrdesmit jūdzes. Jau bija klāt tunelis. Dollija ielūkojās spogulī; inkasentu furgons viņai sekoja. Viņa atkal nospieda gāzes pedāli; spidometra bultiņa sasniedza piecdesmit jūdžu atzīmi, un viņa tuneļa galā ieraudzīja gaismu. Novilkusi masku pāri sejai, Dollija pameta acis atpakaļskata spogulī, secināja, ka atstatums starp abiem furgoniem ir piemērots, un spēji nospieda bremžu pedāli. Inkasentu furgons ietriecās viņas furgona aizmugurē, un tā priekšpuse tika saspiesta kā akordeons. Sitiena spēks pasvieda Dolliju uz priekšu, bet siksnas viņu glāba no traumām.

Ieslēgusi pirmo pārnesumu, viņa strauji pavirzījās dažas pēdas uz priekšu un strauji ieslēdza atpakaļgaitu, iespiežot veļas mazgātavas furgona aizmugures buferi sadragātajā inkasentu automašīnā. Nošvirkstēja metāls, plīsa stikls, un šņāca tvaiks no furgona radiatora. Viņa pateicās Dievam par siksnām, jo trieciens bija tik spēcīgs, ka šķita - ribas lūzīs.

Atsprādzējusies viņa paķēra gāzmasku no ātrumu pārslēga un metās furgona aizmugurē. Pēc brīža viņa jau bija uzlikusi gāzmasku un rokā satvērusi veseri. Bise karājās pie jostas. Dollija atspēra vaļā durvis un svieda veseri tieši pa inkasentu furgona vējstikla vidu. Bruņustikls pat neieplaisāja. Dollija spēji pacēla bisi krūšu augstumā un notēmēja uz abiem pārsteigtajiem, panikas pārņemtajiem vīriešiem.

- Nekustēties! - viņa uzbļāva. Balss izklausījās dobja, izkropļota un biedējoša.

Inkasenti pacēla rokas virs galvas. Viens no tiem uzsauca sargam aizmugurē: - Viņi ir bruņoti!

Tieši tajā brīdī Šērlija atvēra otra furgona durvis un svieda divas dūmu granātas pret automašīnām aizmugurē. Nekavējoties šņākdami izplūda dūmi, kas aizsedza skatu. Viņa uzkāpa uz inkasentu furgona jumta, izņēma no kabatas knaibles un pārgrieza radioantenu.

Paķērusi zem sēdekļa palikto bisi, Linda ieņēma savu vietu automobiļa aizmugurē. Kāds vīrietis kāpa ārā no sava Fiat, bet Linda pacēla un pavicināja ieroci, un viņš nekavējoties atgriezās automašīnā, kurā pēc brīža ietriecās cits transportlīdzeklis. Otrā vadītāja ieslēdza atpakaļgaitu, bet dzinējs noslāpa. Linda pieskrēja klāt un ar bises laidi izsita vējstiklu. Pārbiedētā sieviete iekliedzās un aizklāja seju, tāpēc Lindai pietika laika izraut atslēgu no aizdedzes un aizsviest to. Viņa atgriezās savā vietā un pacēla bisi, stāvot ar ieplestām kājām.

Bella izlēca no furgona tūlīt pēc Šērlijas, pieskrēja pie inkasācijas furgona sāna un iedarbināja motorzāģi. Tas ieslīdēja metālā kā sviestā, un pašķīda karstas dzirksteles.

Troksnis furgona aizmugurē bija apdullinošs, un vīrietis pārbijies trīcēja un vēroja, kā caur sienu parādās zāģis. Viņam nebija ne jausmas par to, kas ir otrā pusē un kas tūlīt notiks ar viņa dzīvību.

Nepagāja ne trīsdesmit sekundes, līdz Bella jau bija izgriezusi pietiekami daudz, lai metālu varētu atlocīt. Šērlija pasniedza Bellai savu bisi, un viņa to iegrūda izgrieztajā atverē. Viņa pamāja ar stobru aizmugures durvju virzienā, un vīrietis tās atvēra.

Bella iegāja iekšā, un pārbiedētais inkasents atslēdza naudas skapi. Viņa izgrūda vīrieti no furgona. Linda notēmēja uz viņu un ar mājienu lika apgulties zemē. Inkasents trīcēja un nekavējoties paklausīja.

Šērlija iekāpa furgonā un ar knaiblēm ķērās pie iekšējā stiepļu režģa. Tas bija lēnākais process, un pēc dažām sekundēm Bella pagrūda Šērliju malā, atkal iedarbināja zāģi un ar vienu kustību nogrieza nost pietiekami lielu režģa daļu, lai tiktu pie naudas saiņiem, šērlija lika tos Bellas atvērtajā mugursomā; tiklīdz soma bija pilna, viņa uzsita Bellai uz pleca.

Pārbiedētie cilvēki savās automašīnās vēroja, kā Bella ieņem Lindas vietu. Nenolaižot ieroci un smagi elpojot, Linda skrēja pie furgona, lai Šērlija varētu piepildīt viņas mugursomu. Slēpotāja maska ik pa brīdim pielipa pie mutes. Šērlija bāza naudu somā, un Linda juta, kā tā kļūst smagāka. Kad soma bija pilna, viņa sameta atlikušo naudu Šērlijas mugursomā.

Brīdī, kad Linda un Šērlija izlēca no furgona, šērlijas mugursoma aizķērās aiz durvīm, un viņa karājās kā lupatu lelle. Linda jau skrēja uz tuneļa izeju Strendas pusē, bet Bella

steidzas pie Šērlijas. Kad viņa bija brīva, abas sekoja Lindai,

cik ātri vien spēja ar trešdaļu miljona mārciņu uz muguras.

*

Dollija vēl joprojām stāvēja veļas mazgātavas furgona aizmugurē, un sirds strauji sitās, kamēr viņai garām paskrēja vispirms Linda un pēc tam Bella. Viņa palūkojās ārā no furgona un ieraudzīja divus vīriešus, kuri ātri sekoja Šērlijai. Viens izklupa uz priekšu un notrieca Šērliju zemē tā, ka atskanēja smagnējs būkšķis. Polsterējums mīkstināja sitienu, bet viņa izmežģīja potīti.

Rīkodamās zibenīgi, Dollija izlēca no furgona un izšāva gaisā. Abi varoņi nokrita uz vēdera un ar plaukstām apklāja galvu, jo pār viņiem nobira sašķaidītās tuneļa griestu flīzes. Lauska ieurbās vienam no vīriešiem kaklā, un viņš sāka kliegt, ka esot sašauts.

Šērlija pietrausās kājās un neveikli skrēja uz izejas pusi. Viņai izdevās spert tikai dažus soļus - potīte bija nekavējoties pietūkusi. Tomēr viņa klibodama turpināja ceļu un neatskatījās.

Dollija palūkojās uz postažu, ko viņas bija radījušas, un pateicās Dievam, ka neviens nav būtiski ievainots. Viņa nekad mūžā nebija jutusi tādas šausmas. Cilvēki gulēja uz automašīnu priekšējiem sēdekļiem; inkasents gulēja zemē tāpat kā tie, kas uzbruka Šērlijai. Varas sajūta bija reibinoša, bet viņai vajadzēja steigties prom.

Viņa palūkojās uz izejas pusi, lai noskaidrotu, cik tālu tikusi Šērlija. Viņa bija pavisam tuvu un pievilka ievainoto kāju, savukārt Lindu un Bellu vairs nevarēja saskatīt. Inkasenti jau vēra vaļā durvis, lai izkāptu. Dollijas bisē bija vēl viens

lādiņš, un, ielēkusi sava furgona aizmugurē, viņa to izšāva virs inkasācijas transportlīdzekļa jumta. Abi vīrieši pieliecās un skrēja prom pa tuneli virzienā, no kura bija iebraukuši.

Linda un Bella bija sasniegušas bēgšanai paredzēto automobili ar neīsto GLC logotipu uz sāniem, bet no Šērlijas nebija ne miņas. Viņas iesvieda mugursomas automašīnas aizmugurē, un Bella ierāpās pie tām, bet Linda ielēca vadītāja sēdeklī un iedarbināja dzinēju. Sākumā Bellai šķita, ka Linda brauks prom bez Šērlijas. - Turies cieši! - Linda uzsauca un traucās šķērsām pāri ceļam. Automašīnas spēji nogriezās, trāpīja uz ietves un ietriecās cita citā, bet Linda stūrēja pāri sadalošajai joslai un traucās uz tuneļa pusi. Šērlija izkliboja no tā; Linda spēji parāva rokasbremzi, un automobilis slīdēdams pagriezās par simt astoņdesmit grādiem tā, ka aizmugure bija tieši pretī Šērlijai. Bella atmeta vaļā durvis, satvēra Šērliju un ierāva iekšā. Riepām nošvīkstot, Linda brauca projām.

Dollija sekoja Šērlijai savā furgonā un jau gatavojās viņu uzņemt, kad ieraudzīja Šērliju iekrītam Bellas skavās. Viņas

bija drošībā! Dollija nospieda gāzes pedāli un traucās prom.

*

Tālumā bija dzirdamas policijas sirēnas, un Dollija zināja, ka draud nepatikšanas. Viņa bija nedaudz aizkavējusies Šērlijas dēļ. Šis bija izšķirīgais mirklis. Sasniegusi sānielu, Dollija palēnināja gaitu, paķēra savu nelielo somu, atbīdīja furgona durvis un izlēca ārā.

Furgons sagriezās šķērsām pār ietvi un iebrauca tieši veikala vitrīnā. Stikls pašķīda, un pircējas bēga, glābjot dzīvību. Dollija skrēja pa sānielu, norāva gāzmasku un cimdus un

iesvieda tos atkritumu tvertnē. Tuvojoties ielas galam, viņa pārgāja soļos un cerēja, ka pirms iziešanas arā un iejukšanas pūlī elpošana būs rimta. Viņa uzrotija maskas malu, un tā atkal izskatījās pēc parastas vilnas cepures. Tālāk viņa devās uz pazemes tualetēm netālu no Transporta muzeja Ko-

ventgārdenā.

*

Linda brauca pa Kingsveju un pagriezās pa kreisi nelielā Strendas sānieliņā, virzoties uz daudzstāvu autostāvvietu. Viņa apturēja automašīnu Floralstrītā netālu no Koventgār-denas tirgus, kur valdīja mierīga gaisotne. Linda un Šērlija pasniedza Bellai savas maskas, un viņa tās ielika melnā atkritumu maisā kopā ar savējo. Bella izlēca pa aizmugures durvīm, palūkojās visapkārt, pārliecinājās, ka neviens neskatās, un norāva magnētiskās GLC zīmes no automobiļa sāniem. Pārlauzusi uz pusēm, viņa iemeta zīmes maisā. Pēc tam viņa noņēma abas viltotas numurzīmes, un arī tās nokļuva maisā. Tad Bella to aizsēja un uzsvieda uz atkritumu kaudzes, kas drīz jāizved. Tuvumā bija tikai daži cilvēki, un likās, ka neviens neko nemana. "Labi, ka visi esat iegrimuši savā dzīvē," viņa nodomāja un iekāpa blakus Lindai.

Šērlija gulēja aizmugurē starp mugursomām un šņukstēja tik neganti, it kā viņai plīstu sirds. Bella pagriezās uz sēdekļa, izstiepa roku un viegli saspieda cietušās plaukstu.

- Mums izdevās, Šērlija, mums izdevās. Tiešām!

*

Tuvojoties tualetēm, Dollija tvēra pēc elpas. Viņa pieķērās pie metāla margām un steidzās lejup pa kāpnēm, ieskrēja kabīnē un apsēdās uz poda. Viņa neizturami svīda, un šķi-

ta, ka tuvojas sirdstrieka. Elpošana kļuva lēnāka, bet galva tā sareiba, ka viņai vajadzēja ar plaukstām atbalstīties pret kabīnes sienu, lai nezaudētu samaņu. Dollija aizvēra acis un domāja par elpošanu. Ķermenis pamazām norima, bet prāts kliedza: "Man izdevās! Ak Dievs, Harij, man tiešām izdevās!"

Dollija vairākas reizes dziļi ieelpoja, lēni izelpoja, nogaidīja, kamēr sirds atgūst normālo ritmu. Pēc tam viņa piecēlās un noņēma masku, novilka kombinezonu un sporta kurpes. Zem kombinezona viņai mugurā jau bija tumšs džemperis un bikses. Atvērusi somu, viņa no tās izņēma kurpes, plānu jaciņu, kas sniedzās līdz viduklim, un šalli. Apģērbusies Dollija izņēma rokassomiņu un uzlika to uz pleca. Ielūkojusies pulkstenī, viņa cerēja un lūdza Dievu, ka pārējās ir tikušas līdz daudzstāvu autostāvvietai. Viņu pārņēma

kārdinājums doties turp, tomēr bija jārīkojas pēc plāna.

*

Linda iebrauca trīsstāvu novietnē, bažīgi prātodama, vai Dollija ir tikusi prom neskarta. Bella pamanīja raižpilno izteiksmi viņas sejā.

- Netērē laiku bailēm par Dolliju. Viņa ir izturīga kaza.

Par to Linda pasmaidīja. Reizēm Bella prata lasīt domas.

Izlaidusi Sērliju pirmajā līmenī pie viņas automašīnas Mini Estate, Linda apstājās netālu no Dollijas Mercedes augšējā līmenī, un abas sakrāva mugursomas bagāžniekā, uzmeta pēdējo skatienu naudai un devās uz Lindas Ford Capri.

- Mēs viņu tā nomocījām, Bella, - Linda vainīgi noteica. - Bet nauda ir pie mums. Mēs to varējām ielikt arī manā bagāžniekā, nevis pie viņas. Dollija ne reizi mūs neapšaubīja, un es jūtos...

- Viņa to zina.

Abas sievietes pacēla Lindas Ford Capri bagāžnieka vāku, izņēma drēbes no savām ceļasomām un nokāpa līdz dāmu tualetei pirmajā stāvā, lai pārģērbtos. No Šērlijas nebija ne miņas, tāpēc viņas secināja, ka biedrene ir izmetusi kombinezonu un devusies prom drēbēs, kas viņai bija

mugurā zem tā.

*

Dollija atguva savaldību un izgāja no tualetes. Viņai paveicās, jo atkritumu izvedējs bija aizkavējies sastrēgumā. Nevērīgi ejot garām tā aizmugurei, Dollija iemeta savu somu iekšā. Šķērsojusi tirgus laukumu, viņa gāja pa Džeimsstrītu uz Koventgārdenas metro staciju, kurā jau drūzmējās agrīnie braucēji uz darbu. Viņa nopirka dienas biļeti un nesteidzīgi devās lejup pa garajām kāpnēm uz platformu. Tur rībēja vilcieni. Bija patīkami beidzot vairs neskriet.

*

Linda ātri pārģērbās un bija gatava, kaut gan roka tā trīcēja, ka viņa notriepa vaigu ar lūpukrāsu un divas reizes laboja paveikto. Bella un Linda cieši apskāvās un aizsteidzās katra uz savu pusi. Bellai mugurā bija elegants mētelis un galvā tikpat smalka cepure; viņa izgāja no stāvvietas ar ceļasomu rokā un galvenajā ielā apturēja taksometru. - Uz Lu-tonas lidostu, mīļumiņ, - viņa pavēlēja, apsēdusies aizmugurē.

Taksometra vadītājs tik tikko spēja noticēt savai veiksmei.

- Es labprāt izraušos no pilsētas, jaunkundz, - viņš atzina. - Rīts bija drausmīgs! Jau pašā agrumā kaut kas notika Strendas tunelī. Sākās milzīgi sastrēgumi...

*

Dollija izkāpa no metro pēc divām pieturām pie Pikadilli laukuma, šķērsoja platformu un ielēca nākamajā metro vilcienā uz Koventgārdenu. Viņa nostājās pie kāpnēm un bridi lūkojās augšup, bet tad nosprieda, ka prātīgāk būtu izmantot liftu; viņai pietika fizisko aktivitāšu. Tikusi ārā, Dollija nevērīgi devās uz autostāvvietas pusi, ik pa brīdim apstājoties pie kāda skatloga. Pa Longeikru šurpu turpu nesteidzīgi braukāja policijas automašīnas, bet citur satiksme bija apstājusies. Dolliju tas nesatrauca. Viņai nekur nebija jābēg.

Viņa bija tikai ikdienišķa sieviete, kas izgājusi iepirkties.

*

Izbraucot no stāvvietās gar pirmo līmeni, Linda ieraudzīja šērlijas automašīnu, apstājās un izkāpa, lai noskaidrotu, kas noticis. Šērlija sēdēja pie stūres, vēl joprojām ģērbusies kombinezonā un sāpēs saliekusies. Linda sapīkusi atvēra automašīnas durvis. Šērlijai jau sen bija jābūt ceļā. Viņām vajadzēja paspēt uz reisu.

- Es zinu, ka tev sāp, bet pagaidām ir jāsaņemas, - Linda mudināja. - Vismaz novelc kombinezonu. Kad sasniegsi lidostu, varēsi pārģērbties tualetē. - Šērlija iztrausās ārā un atbalstījās pret jumtu, kamēr Linda palīdzēja novilkt kombinezonu un ielika to atkritumu maisā. - Es šo izmetīšu, -Linda apsolīja. - Kusties ātrāk. Jārīkojas pēc plāna. - Šērlija atkal iesēdās automašīnā, atvēra cimdu nodalījumu un izņēma no tā kosmētiku. Asarām ritot pār vaigiem, viņa palūkojās uz Lindu un vārgi pasmaidīja. Linda iesmējās. - Lai kas notiktu, tev vienmēr jāizskatās lieliski, vai ne? - Viņa atgriezās pie sava transportlīdzekļa un aizbrauca.

Dollija ieraudzīja Lindas automašīnu uz ielas. Atvieglojums bija tik spēcīgs, ka viņai vajadzēja ļoti savaldīties, lai neskrietu pie sava Mercedes. Nokļuvusi augšējā līmenī, viņa atvēra bagāžnieku un pasmaidīja. Visas trīs mugursomas bija kārtīgi saliktas cita citai blakus. Dollija apsēdās pie stūres, izņēma parūku un tumšas saulesbrilles no cimdu nodalījuma un jau otro reizi dienas laikā mainīja savu izskatu.

Promceļā viņa gandrīz ietriecās Šērlijas automašīnā. Šērlija neveikli izstūrēja no sava nodalījuma, apstājās un atkal brauca uz priekšu, trāpīdama pa sienu. Buferis ieliecās. Dollija spēji nospieda bremžu pedāli, izlēca ārā un skrēja pie Šērlijas, kas attaisīja logu. Pār viņas vaigiem plūda asaras.

- Mana potīte, - viņa vaidēja. - Es nevaru turēt sajūgu nospiestu, man pārāk sāp. Es nezinu, kā man...

Dollija nenogaidīja teikuma beigas, attaisīja durvis, palīdzēja Šērlijai izkāpt un pabalstīja viņu ceļā līdz savam Mercedes, kur iegrūda aizmugures sēdeklī. Šērlija sāpēs sarāvās.

- Tur ir pārklājs. Paslēpies! Kur ir tavas lidmašīnas biļetes? - Dollija jautāja.

- Manā rokassomā zem vadītāja sēdekļa... un man nupat nokrita kurpe.

Dollija pieskrēja pie Mini Estate, paņēma Šērlijas somiņu un kurpi un nosvieda viņai blakus.

- Atslēgas, Dollija, atslēgas! Tās ir aizdedzē. Un mans čemodāns!

- Tavam čemodānam nepietiek vietas, un mums ir jābrauc. - Dollija aizcirta durvis un apsēdās pie stūres. - Apklusti un apsedzies!

Šērlija paklausīja un šņukstēdama gulēja, kamēr Dollija

brauca uz lidostu. Visapkārt Koventgārdenai gaudoja sirēnas; satiksmes plūsma bija apstājusies. Dollija saprata, ka nespēs drīzumā aizvest Šērliju līdz lidostai, turklāt viņas kāds varēja pamanīt. Nebija citas iespējas - atlika vien doties uz

Dollijas mājām un tur izdomāt turpmākās rīcības plānu.

*

Kad Dollija beidzot iestūrēja Totridžleinā, bija jau deviņi un četrdesmit piecas minūtes. Uz ielas nebija neviena, tikai dažas atstātas automašīnas. Sirdij strauji pukstot, viņa piebrauca pie savas mājas. Izkāpusi no automašīnas, lai atslēgtu garāžas durvis, viņa čukstus pavēlēja Šērlijai neņemt pārklāju nost un klusēt. Šērlijai nebija ne jausmas, kur viņa ir.

Kad viņas bija aiz garāžas durvīm, Dollija atvēra pasažiera puses durvis. - Vari kāpt ārā.

Dollija palīdzēja šērlijai, bet aiz durvīm iegaudojās policijas sirēna, un abas sastinga. Troksnis tuvojās.

-Ak Dievs, policija! Viņi mūs ir atraduši, Dollija... Ko mēs darīsim? - Šērlija iesaucās, un viņas balss līdz ar katru vārdu kļuva spalgāka.

Par spīti kārdinājumam šērliju iepļaukāt, Dollija tikai maigi piespieda plaukstu viņas lūpām. - Kuš! - viņa brīdināja. Palūkojusies pa šauro lodziņu garāžas durvīs, viņa ieraudzīja policijas automašīnu apstājamies pie mājas. Mirgoja zilā bākuguns. No automašīnas izkāpa divi policisti formastērpā un divi privātās drānās, un viņa pazina detektīvu seržantu Fu-leru. Pieskrējusi pie Šērlijas, Dollija nogrūda viņu atpakaļ uz aizmugures sēdekļa. - Apsedzies, nekusties un neizdves nevienu skaņu, - Dollija čukstēja. Viņa norāva parūku un tumšās brilles, ko uzmeta Šērlijai virsū, un apsedza viņu.

Vajadzēja rīkoties ātri. Dollija atslēdza durvis, kas veda uz virtuvi, novilka džemperi, iesvieda veļas grozā un parakņājās tajā, līdz atrada netīros rītasvārkus, ko atstāja iepriekšējā dienā. Vilks izlēca no sava groziņa un pauda sajūsmu par atkalsatikšanos, riedams pinās viņai ap kājām un līksms lēkāja. Dollija ieslēdza kafijas automātu. Pēdējoreiz tas bija izmantots sešos no rīta, un viņa zināja, ka krūze vēl ir gandrīz pilna. - Ne tagad, mīļumiņ, - viņa vērsās pie Vilka.

- Mammai ir jādomā. - Viņa atvēra virtuves skapīti, izņēma brokastu pārslas, izbēra bļodā, sameklēja ledusskapī piena pudeli un uzlēja uz pārslām.

Pie durvīm piezvanīja. Kāds neatlaidīgi turēja pirkstu uz zvana pogas. Dollija bija ar mieru derēt, ka vainīgs ir iedomīgais pusaudzis Fulers. Vilks skrēja pie durvīm un lēkādams aprēja ēnas, ko redzēja aiz krāsainā stikla.

Dollija atplēsa cepumu iepakojumu, dziļi ieelpoja, izelpoja un nokoda kumosu. Zvanīšana nerimās. Mēģinot palēnināt elpošanu, Dollija uzsauca: - Labi, labi, es jau nāku! Es nāku! - Izgājusi priekšnamā, viņa pacēla Vilku uz rokām un beidzot atvēra durvis. Uz sliekšņa nudien stāvēja Fulers, kam aiz muguras pārējie gaidīja pavēles.

Fulers pagāja Dollijai garām, pat nepapūlēdamies parādīt kratīšanas orderi. Viņš gandrīz ar varu iestūma Dolliju dzīvojamā istabā, kamēr viens policists kāpa augšā, bet abi pārējie sāka pārmeklēt telpas pirmajā stāvā.

- Apģērbieties vai uzvelciet mēteli, Rolinsas kundze. Jūs brauksiet uz iecirkni, - Fulers paziņoja.

- Jums nav tiesību! Nekādu tiesību. Jums nav pat ordera!

- Dollija kliedza, vicinot rādītājpirkstu viņam gar degunu.

Apmierināts Fulers pasmaidīja un izņēma kratīšanas orderi no mēteļa iekškabatas. - Vai vēlaties saderēt? - viņš painteresējās un devās uz virtuves pusi.

Ja Fulers ieies virtuvē, tikai vienas durvis šķirs viņu no garāžas. No Šērlijas. Bet Dollija zem saviem rītasvārkiem bija pilnīgi apģērbusies. Nebūtu iespējams to izskaidrot.

- Ko jūs šoreiz meklējat? - Dollija jautāja, apturējusi Fu-leru priekšnamā.

- Pateiksim iecirknī, tāpēc ģērbieties... ja vien nevēlaties braukt mums līdzi rītasvārkos.

Sirdij mežonīgi sitoties, Dollija skrēja augšā pa kāpnēm uz guļamistabu. "Kaut Fulers nepārmeklētu automašīnu! Viņš atrastu ne vien Šērliju, bet arī mugursomas ar nozagto naudu. Ja es nemitēšos lamāt policistus, mani aizvedīs prom ātrāk." Viņa paķēra mēteli un noskrēja lejā brīdī, kad Fulers jau satvēra garāžas durvju rokturi.

- Ko tas viss nozīmē? - Dollija uzsauca. - Es panākšu, lai jums atņem policista žetonu! Vediet mani uz iecirkni tūlit pat. Lai tas ātrāk beidzas. Nu, iesim taču! Ja vispār ejam.

Fulers izlikās viņu nedzirdam; viņš atvēra garāžas durvis, pieliecās un ielūkojās aiz tām. Kad viņš pacēla roku pie sienas, meklējot gaismas slēdzi, Dollija iesaucās: - Nu labi! -Un viņa sparīgi soļoja uz parādes durvju pusi.

Seržants strauji pagriezās. - Uz kurieni jūs ejat?

- Izvedīšu pastaigā suni! - Dollija atkliedza. - Ja nenāksiet tūlīt pat, es došos prom.

Fulers aizcirta garāžas durvis un steidzās pakaļ Dollijai.

- Jūs neiesit nekur citur, tikai uz iecirkni, Rolinsas kundze.

Tagad uz parādes durvju pusi devās Fulers, un Dollija

viņam sekoja, bārstīdama indīgas frāzes.

- Man jūs visi esat apnikuši! Jo ātrāk uzdosiet savus stulbos jautājumus, jo ātrāk es tikšu mājās pie darbiem. Es ceru, ka vismaz atvedīsiet mani atpakaļ!

Atverot parādes durvis, Fulers pavēlēja: - Nolieciet zemē suni. Viņu mēs neņemsim līdzi.

*

Kad Fulers atvēra garāžas durvis, Šērlija dzirdēja viņa balsi. Baidoties izdvest kaut skaņu, viņa spēcīgi iekodās plaukstā, gandrīz uzplēšot ādu. Viņa gulēja un klausījās trokšņos, kas bija aizvirzījušies līdz piebraucamajam ceļam.

Dollija vēl joprojām gānīja policistus. - Ja viņš piečurās paklāju, es nosūtīšu tīrītavas rēķinu jums! - viņa kliedza. - Un uz kuru iecirkni mums jābrauc šoreiz?

- Uz lielāko, - Fulers atbildēja. - Uz Skotlendjardu.

šērlija piesardzīgi izkāpa no automašīnas, piekliboja pie

garāžas durvīm un ieskatījās šaurajā lodziņā tāpat kā Dollija pirms desmit minūtēm. Policists sēdināja Dolliju automašīnā, un viņi aizbrauca. Piepeši iestājās klusums. Šērlija atbalstījās pret automašīnu, krūtīm strauji cilājoties. Mirklis bija ļoti bīstams. Ja policisti pieskartos Dollijas Mercedes dzinēja pārsegam, tad zinātu, ka Dollija nupat atgriezusies. Šēr-lijas prāts strauji darbojās, apstrādājot visu notikušo un pūloties atrast izeju. Dollija nupat izglāba viņas ādu, uzvedoties tik skaļi, nikni un kaitinoši... varbūt pat upurējot sevi. Diemžēl Šērlija nesaprata, kā policisti tik ātri šurp

tikuši. "Kāpēc? Kāpēc viņi arestēja un aizveda Dolliju?"

*

Edijs Rolinss nogaidīja, līdz policijas automašīna aizbrauca, un atkal piecēlās sēdus. Bills bija piezvanījis un pavēlējis steigties uz Dollijas māju, kur jāgaida viņas atgriešanās. Kad Bills paskaidroja, ka Dollija īstenos Harija plānoto uzbrukumu, Edijs smejoties gandrīz pieslapināja bikses. - Kā sieviete grasās kaut ko tādu paveikt? - Tomēr, kad Bills ieminējās, ka Dollijai ir Harija katrogrāmatas ar plāna uzmetumu, Edijs dzirdētajam noticēja.

Vērodams, kā aiz stūra nozūd policijas automašīna, Edijs mēģināja saprast, kas notiek. "Kā un kāpēc likumsargi tik ātri ieradušies pie Dollijas? Kas viņai neizdevās?" Edijs pakasīja rugājiem apaugušo zodu. "Laikam jau varētu būt, ka viņu kāds nosūdzējis. Bet policisti ilgi nepalika un noteikti neiznesa ārā naudas somas. Vai iespējams, ka viņi tās nepamanīja? Vai nauda vēl ir mājā vai kaut kur citur?" Edijs ilgi domāja, kā tagad rīkoties... bet viņš neprata pieņemt svarīgus lēmumus. "Varētu sameklēt taksofonu un piezvanīt Billam vai arī ielavīties mājā un noskaidrot, vai Dollija kaut kur atstājusi mētājamies miljonu mārciņu." Edijs deva priekšroku vieglāk īstenojamai izvēlei.

Šērlija dzirdēja Vilku gaudojam virtuvē. Viņa iekliboja iekšā, lai nomierinātu sunīti, bet izdzirda burbuļojošu skaņu un apcirtusies ieraudzīja, ka vārās ūdens kafijas automātā. "Ak Dievs, cik es esmu nervoza!" Šērlija noliecās, lai paceltu Vilku, bet suns spēji pagrieza galvu pret aizvērtajām virtuves durvīm, aiz kurām bija priekšnams, un sāka riet. Šērlija centās viņu nomierināt, bet suns nerimās.

Edijs nolēma, ka nošaus divus zaķus ar vienu šāvienu. Viņš ielauzīsies Dollijas mājā, ātri visu apskatīs un, ja kaut ko atradīs vai arī neatradīs, piezvanīs Billam no Dollijas telefona. Nevajadzēs meklēt taksofonu.

Viņš nesteidzīgi un klusi atmūķēja stikla durvis dzīvojamā istabā un devās uz virtuvi, lai tiktu līdz garāžai un Mercedes. Ja Dollija patiesi nupat atgriezusies pēc rīta agrumā paveiktas bruņotas laupīšanas un nav izmetusi naudu kaut kur ceļā, nauda varēja būt tikai automašīnā.

Lai Vilks viņu pazītu, Edijs nedaudz pavēra virtuves durvis. Viņš zināja, ka pat mazākie suņi spēj būt ļoti nikni, ja nobīstas, bet Vilks viņu riedams sveicināja. Edijs atvieglots attaisīja durvis plaši vaļā un pārsteigts ieraudzīja gaišmatainu sievieti pie kafijas automāta. Panikā Edijs pacēla rokas un metās virsū svešiniecei. Sieviete bija redzējusi viņa seju, un tas viņam nepatika.

Šērlija jutās tāpat kā brīdī, kad viņai grasījās uzbrukt Tonijs Fišers. "Ne šoreiz, neģēli," viņa nodomāja un, spalgi iegaudojusies, no visa spēka sita Edijam ar labo roku.

Edijs senāk bija nodarbojies ar cīņu, trenējoties kopā ar Hariju. Viņš pacēla kreiso roku, sargājoties no sitiena, un vienlaikus sita ar labo. Roka trāpīja Šērlijai pa žokli. Viņas potīte bija tik nestabila, ka viņa sagrīļojās uz augstpapēžu kurpēm un krita atmuguriski taja pašā bridi, kad Edija dūre skāra viņas seju, tāpēc sitiens bija viegls. Šērlija nekavējoties uzklupa viņam, skrāpēja acis un spēra ar veselo kāju, cik vien spēja. Edijs cieši satvēra viņas plaukstu locītavas un turēja rokas izplestas.

- Kur ir nauda, maita? - viņš ierēcās, atlaida vienu roku un spēcīgi iecirta Šērlijai pļauku.

Sākumā Vilks domāja, ka cilvēki rotaļājas, un riedams pacēlās uz pakaļkājām. Tomēr dusmas Edija balsī, pliķis un Šēr-lijas spalgais kliedziens bija pēdējais piliens mazā sunīša pa-

cietības kausā. Viņš iecirta zobus Edijam kājā. Sīko zobiņu ieurbšanās ādā nemaz nesāpēja, bet pārsteidza Ediju nesagatavotu, un Šērlija izmantoja šo mirkli, lai izrautos no tvēriena. Pagriežoties pret virtuves leti, viņa izdzirda, ka Vilks žēli iekaucas.

Sieviete paķēra kafijas kannu, norāva vāku un ielēja verdošo brūno šķidrumu Edijam acīs. Viņš sāpēs iekliedzās; kafija apdedzināja seju un kaklu. Gandrīz zaudējis redzi, viņš izskrēja priekšnamā, atsizdamies pret galdu un apgāzdams ziedu vāzi.

Šērlija dzirdēja, kā saplīst vāze, atsitoties pret koka grīdas dēļiem priekšnamā; pēc tam atvērās parādes durvis, un Edijs smagiem soļiem aizskrēja pa grantēto ceļu. Ierūcās automašīnas dzinējs, un tā aizbrauca. Iestājās regains klusums. Šērlija sabruka uz virtuves krēsla un pacēla plaukstas pie deniņiem. Viņai sāpēja žoklis, potīte smeldza, bet galva reiba. Viņa sāka šņukstēt, baiļu un atvieglojuma pārņemta. "Kas tikko iebruka Dollijas mājā? šis cilvēks acīmredzami meklēja naudu, tātad zināja par laupīšanu. Cik žēl, ka Dollijas nebija blakus!"

Noslaucījusi acis, Šērlija palūkojās apkārt. Sienu klāja kafijas traipi, tie bija tikuši pat uz griestiem pie atvērtajām priekšnama durvīm, bet viņa nedomāja, ka Dolliju tas satrauks. Nākamaja mirklī Šērlija atskārta, ka valda klusums.

- Vilk? - viņa čukstēja. - Vilciņ? - Tad viņa grīļodamās pietrausās kājās. Varbūt Vilks sekojis vīrietim uz ielas? Bet viņa palūkojās uz virtuves stūri un saprata, ka viss ir daudz, daudz sliktāk. - Ak nē, nē, nē... lūdzu, Dievs, nē...

Vilks nekustīgs gulēja uz grīdas, šērlija noslīga viņam blakus, klusībā lūdzoties, kaut sunītim nekas nekaitētu... Viņa pieskārās mazajam ķermenītim, bet tas neatsaucās. No Vilka mutes tecēja asins stīdziņa. Šērlija apsēdās uz virtuves grīdas blakus Dollijas mīļotā pavadoņa līķim un raudāja. Glāstot Vilka balto, mīksto kažociņu, viņa apjauta, kādu mierinājumu viņš sniedzis Dollijai ik reizi, kad tā turēja dzīvnieku rokās. "Kā Dollija izturēs bez Vilka? Tagad viņai nav neviena, kurš viņu mīlētu."

31. NODAĻA

Ārnijs Fišers ielēja bisodola devu plastmasas trauciņā, kas bija pievienots pudelei, visu norija un skaļi atraugājās. Kar-losa nāve viņu bija satricinājusi. Vainīgas nebija viņa patiesās jūtas pret Karlosu, bet gan baumas, kas strauji izplatījās. Un ne tikai par viņa saistību ar Karlosu; paklīda runas arī par Tonija uzbrukumu Šērlijai Millerei. Ārnijs centās iegrožot brāli, bet tagad juta, ka viss pamazām sabrūk.

Viņš sāka svīst. Visvairāk viņu biedēja iespēja, ka varbūt Bokseris Deiviss nemeloja par Hariju Rolinsu. Ja izrādītos, ka Harijs Rolinss ir dzīvs, bija gaidāmas nelāgas sekas. Ārnijs daudzus gadus strādāja pie Rolinsa, tirgojās ar zagtām mantām un piedalījās dažādās krāpnieciskās shēmās un laupīšanās. "Jā, vajadzēja savaldīt savu trako brāli."

Tonijs izvēlējās tieši šo mirkli, lai atspertu vaļā Ārnija kabineta durvis. - Rau! - viņš iesaucās un parādīja brālim Evening Standard izdevumu. - Pirmajā lapā ir virsraksts "Pārdrošs uzbrukums inkasentiem". - Viņš nosvieda avīzi Ārnijam uz galda. - Tas ir skandāls. Četri maskēti vīri, kas nolaupījuši vairākus simtus tūkstošu. Vienalga, vai tev tas patīk vai ne, bet nolādētā Dollija Rolinsa ir ar to saistīta. Es aiziešu un pārgriezīšu tai maitai rīkli...

Ārnijs piecēlās un svieda brālim ar lielu papīra presi. Tā aizlidoja garām. Viņš apgāja apkārt galdam un svīzdams satvēra Tonija krekla apkaklīti. - Klausies, - viņš satraucies sacīja. - Mums ir jāatkāpjas un jānolien pagrīdē. Tu jau centies viņu iebiedēt, un es nepieļaušu, lai tas neģēlis Harijs Rolinss pārgrieztu rīkli man. - Atgrūdis brāli, Ārnijs atgriezās pie galda, atslēdza atvilktni un izvilka no tās biezu banknošu žūksni. - Ņem sēdies pirmajā reisā uz Spāniju. Paliec tur un gaidi ziņu no manis. Šoreiz, Tonij, klausi man, citādi piedzīvosi tādu pašu likteni kā Bokseris Deiviss. Tas Kungs ir mans liecinieks!

Tonijs pasmīnēja, pasniedzās pēc naudas un ielika to mēteļa iekškabatā. - Priekšnieks esi tu, - viņš noteica.

- Tieši tā, - Ārnijs klusi piekrita. - Un es cenšos tevi aizsargāt. Nerādies šeit, kamēr neesmu atļāvis. Es parūpēšos, lai Spānijā tev nekā netrūktu.

Iepriekš Tonijs vienmēr bija varējis strīdēties ar brāli, bet pirmo reizi redzēja Ārniju tik apņēmīgu. Viņš gandrīz vai saoda brāļa bailes. - Es izlidošu jau šovakar, - viņš apsolīja.

- Malacis. - Ārnijs vēroja brāli aizejam. Viņš cerēja, ka šoreiz Tonijs paklausīs. Arī pats viņš grasījās šo to nokārtot un steigšus sekot brālim uz Spāniju. Tad Ārnijs paņēma avīzi un stingi lūkojās uz virsrakstu. Līdz ar Harija Rolinsa nāvi Ārnijs bija atbrīvojies no viņa un bēdīgi slavenajām kan-torgrāmatām. "Ja Harijs Rolinss ir dzīvs..." Ārniju pārņēma sajūta, ka viņam ir piespriests nāvessods.

*

Dollija sēdēja Skotlendjarda pratināšanas telpā un gaidīja Fuleru. Viņa jau bija izpētījusi noziedznieku fotoattēlu kaudzi uz galda un saņēmusi jautājumu, vai pazīst kādu no tiem kā sava nelaiķa vīra sabiedroto. Viņa negrasījās neko teikt pat tad, ja kāds viņai būtu pazīstams. Varbūt ar sadarbošanos viņa pielabinātos policijai, tomēr negribēja izpelnīties sev nodevējas birku. Dollija ielūkojās pulkstenī. Tas rādīja pus-divpadsmit. Viņa sita ar pēdu pie grīdas, cerot aizkaitināt policisti, kura stāvēja pie durvīm. Dollijai ļoti nepatika sievietes neizteiksmīgā seja un saltās acis.

- Vai es varētu dabūt kafiju? - Dollija painteresējās, bet nesaņēma atbildi. Policiste pačāpstināja muti. - Klau, Uri Geller, ja turpināsi tā blenzt, tavi rokudzelži salieksies! -Dollija dzēlīgi pajokoja, pieminot slaveno burvju mākslinieku. Policiste nereaģēja. Aizdedzinājusi nākamo cigareti, Dollija atkal ielūkojās pulkstenī. - Mani satrauc suns. Viņš šobrīd jau noteikti jūk prātā un nevar turēt kājas kopā mūžīgi. Starp citu, tāpat kā es. Klau! Es ar tevi runāju! Vai nezini, cik ilgi mani šeit turēs? Un par ko vispār ir runa? - Dollija pavicināja cigareti, norādot uz noziedznieku fotogrāfijām sev priekšā un nevērīgi apbārstot tās ar pelniem. - Es jau teicu, ka nevienu no šiem cilvēkiem nepazīstu. Ko vispār ir nodarījis tas melnais, kuru jūs meklējat?

Policiste klusēja. Dollija sāka svilpot melodiju no kāda populāra seriāla par likumsargiem.

Telpā ienāca detektīvs seržants Fulers un apsēdās viņai pretī. Žurnālisti ārdījās kā negudri un gribēja zināt, ko dara policija, lai atklātu laupīšanu, prašņāja, vai viņiem ir kādi aizdomās turamie un vai notikušais ir saistīts ar līdzīgu laupīšanu, kurā savulaik gāja bojā trīs vīri. Fulers mēģināja kaut ko noskaidrot no detektīva galvenā inspektora Sondersa, bet veltīgi; priekšnieks līdzinājās meža zvēram, kurš apžilbināts mežā. Iecirknī valdīja haoss.

Dollija smēķēja. - Cik ilgi jūs mani šeit turēsiet?

Fulers palūkojās uz Dolliju. - Cik ilgi vien vajadzēs.

Durvis atkal atvērās, un uz sliekšņa parādījās Sonderss. Viņš pasauca Fuleru, un abi čukstus sarunājās. Dollijai šķita, ka viņi min kaut ko par apsardzes firmas darbinieku arestu gadījumā, ja laupīšanā izmantota iekšējā informācija, bet nekas nebija skaidri dzirdams.

- Atvainojiet, - Dollija tēloti pieklājīgi vērsās pie Sondersa. - Nevēlos pārtraukt jūsu sarunu, bet es izskatīju fotoattēlus, un nav neviena, kuru es pazītu vai būtu iepriekš redzējusi. Ja neiebilstat, mani mājās gaida suns.

Sonderss piegāja pie Dollijas. - Vai jūsu vīram bija kāds melnādains paziņa? Kāds draugs vai algots darbinieks?

Dollija brīdi klusēja, it kā apdomātos. - Nē, nevienu tādu es neatceros.

- Viss, Rolinsas kundze, esat brīva, - Sonderss noteica, pārsteigdams Dolliju un aizkaitinādams Fuleru. Viņš pagriezās pret policisti. - Aizvediet Rolinsas kundzi līdz izejai, -viņš pavēlēja.

Brīdī, kad policiste atvēra durvis, viņas kolēģis ieveda vīru, kas bija sēdējis pie inkasācijas furgona stūres. Uz vaiga viņam bija nelielas grieztas brūces. Viņš pagāja Dollijai garām dažu collu attālumā, un viņa atkāpās, atbrīvojot ceļu.

Pēc Dollijas aiziešanas Fulers nolika noziedznieku fotoattēlus uz galda pretī apsardzes firmas pārstāvim. - Vai kāds no šiem vīriem piedalījās rīta uzbrukumā?

Apsargs trīcēja. Viņš spēja pateikt tikai to, ka viens no vīriem varbūt bijis melnādains, jo par to liecinājusi viņa acu krāsa zem slēpotāja maskas. Fulers nopūties apsēdās un atkal sāka iztaujāt cietušo no paša sākuma, bet zināja, ka tas ir bezcerīgi. Inkasents vēl nebija atguvies no pārdzīvotā, turklāt visi aizdomās turamie nēsāja masku.

*

Mājup Dollija aizbrauca ar taksometru, samaksāja par braucienu un gandrīz palēkdamās devās pie durvīm. Viņa jutās sasodīti lieliski. Atvērusi parādes durvis, viņa uzsauca Šērlijai, nepacietīgi gribēdama pavēstīt, ka viņas ir drošībā.

- Es esmu atpūtas telpā, - Šērlija atsaucās.

Dollija steidzās pie viņas, nemitīgi runādama, stāstīdama par visu notikušo, par policijas uzdotajiem jautājumiem un to, ka viņi jau saista laupīšanu ar kādu iespējamu Harija Ro-linsa sabiedroto. - Viens no inkasentiem bija blakus, Šērlija, tieši man blakus. Tikpat tuvu kā tu šobrīd... un viņš pat acis nepamirkšķināja. - Dollija aplūkoja frizūru greznajā, apzeltītā rāmī iestrādātajā spogulī virs kamīna. - Sasodīts, es izskatos drausmīgi! - Viņa iesmējās. - Policistiem ir aizdomas, ka viens no laupītājiem ir melnādains... tāpēc man ir ārkārtīgi žēl visu melnādaino noziedznieku, kas šobrīd ir Londonā.

- Ļoti labi, - Šērlija klusi noteica. Viņa sēdēja, noliekusi galvu un pavērsusi to tā, lai Dollija neredzētu nobrāzto aci un vaigu. Viņa zināja, ka jāpastāsta par Vilku, bet nespēja pārdabūt vārdus pār lūpām.

Vispirms Dollija ielēja sev glāzē lielu brendija devu. - Vai gribi, Šērlija?

- Nē, pateicos. Tomēr man ar tevi ir jāparunā.

- Lieliski. Vai kaut kas ir noticis? - Dollija jautāja, bet iezvanījās telefons un pēc diviem signāliem apklusa. - Pagaidi, Šērlija... - Dollija pacēla roku. Pēc brīža telefons iezvanījās vēlreiz, un tagad viņa pacēla klausuli. Otrā galā kāds ilgi runāja, un tad Dollija atbildēja: - Šērlijas lidojumu atcēla, tāpēc viņa jums pievienosies nedaudz vēlāk. Nav ne par ko jāsatraucas. Izbaudi brīvdienas... jā, jā, šeit viss ir labi. -Dollija nolika klausuli. - Zvanīja Linda. Viņa izgājusi pasu kontroli, un drīz viņas lidmašīna pacelsies gaisā. Viss būs... -Dollija pagriezusies ieraudzīja nobrāzumu, ko Šērlijas skaistajā vaiga ādā bija uzplēsis Edija gredzens, un tam apkārt izplūdušo zilumu. Spēji nolikusi glāzi uz telefona galdiņa, Dollija steidzās pie viņas. - Ak Dievs, kas ar tevi notika? -viņa jautāja un apsēdusies satvēra Šērlijas trīsošo roku.

- Kāds ielauzās... - Šērlija sastomījās. - Gribēja zināt, kur ir nauda...

Dollijas sejā parādījās bažas. - Vai tu viņu redzēji? - Šērlija pamāja. - Vai tu viņu pazini? Mīļā, vai viņš tevi savainoja?

Šērlija papurināja galvu. - Ne īpaši.

- Nauda... Vai viņš paņēma naudu?

- Nē, tā vēl joprojām ir tavā automašīnā. - šērlija ielūkojās Dollijai acīs.

Visa Dollijas izturēšanās piepeši mainījās. Viņa kļuva skarbāka un nekavējoties atguva iepriekšējo pārliecību. - Sasodīts, kā viņš te iekļuva? Vai tu viņu ielaidi?

- Nē! Viņš ielauzās pa stikla durvīm sētas pusē.

Telefons nozvanīja trīs reizes, apklusa un pēc divām sekundēm iezvanījās atkal. Dollija pacēla klausuli. Divi zvani Lindai, trīs zvani Bellai - par šādu signālu viņas bija vienojušās. Arī Bella grasījās sēsties lidmašīnā un gribēja noskaidrot, vai Dollijai nekas nekaiš. - Viss ir labi. Šērlija nepaspēja uz lidmašīnu savainotās potītes dēļ. Viņa ir pie manis un izlidos pēc dažām dienām. Izklaidējies! - Dollija nolika klausuli, pirms Bella paguva uzdot vēl kādu jautājumu, un ielēja sev jaunu brendija devu.

- Es zvēru, ka redzēju viņu pinno reizi, Dollija! - Šērlija apgalvoja. - Viņš uzbruka man un pēc tam iespēra..: - šērlija tomēr nespēja pabeigt teikumu, nolieca galvu un paslēpa seju.

Dollija atkal apsēdās blakus un uzlika plaukstu Šērlijai uz ceļgala. - Labi, mīļā, vienkārši nomierinies, un mēs visu apspriedīsim. Lūdzu, iemalko manu brendiju. - Dollija satvēra Šērlijas plaukstas un aplika tās ap kristāla glāzi. - Nomierini nervus. Es ātri izvedīšu ārā Vilku, lai viņš nesadomā aplaistīt visus augus.

šērlija zināja, ka ir kaut kas jāsaka, pirms Dollija sasniegs durvis. - Man ir ļoti žēl. Ļoti, ļoti žēl. - Dollija sastinga. - Viņš mani aizstāvēja pret to vīrieti, iekoda viņam un... Es to īsti nesaskatīju, bet Vilks bija tieši kautiņa vidū, koda un rēja, un tad... - Šērlija izplūda asarās. Viņa nekad vēl nebija redzējusi Dolliju šādu, līdzīgu izbiedētam, apjukušam bērnam.

- Lūdzu, saki man, ka viņam nekas nekaiš. - Dollija plūkāja atrisušu diegu bikšu vīlē. Viņa spēja tikai stingi lūkoties uz šērliju. - Kur viņš ir?

- Es viņu noguldīju grozā, - Šērlija izmisusi atzinās.

Viņa sekoja Dollijai uz virtuvi un vēroja, kā viņa nometas ceļos blakus sastingušajam sunim. Viņa pacēla ļengano ķermcnīti, piespieda sev cieši klāt un auklēja rokās. Tas vēl bija silts; Dollija to sajuta, piespiedusi seju dzīvniekam pie kakla. Sēru pilnā balsī viņa čukstēja: - Mans mazulītis, mans nabaga mazulītis...

Apmēram divas minūtes Dollija atvadījās no Vilka, un Šērlija tikmēr klusējot stāvēja virtuves durvīs. Kad pienāca īstais mirklis, Dollija acīmredzami saspringa; viss viņas augums kļuva stīvs, lūpas cieši sakniebās. Viņa maigi noguldīja Vilku grozā un noglāstīja suņa galvu. Pēc tam viņa piecēlās, atvēra atvilktni un izņēma no tās mežģīņu galdautu, ko noklāja uz virtuves grīdas. Viņa saudzīgi ievīstīja Vilku tajā gluži kā bērnu kristību drānā, pacēla sunīti uz rokām un pievērsās šērlijai.

- Apglabā viņu dārzā kopā ar grozu, bļodiņām un pavadām. Visas viņa mantas, ko ieraugi, liec viņam kapā. - Dollija noskūpstīja Vilku uz galvas, pasniedza suni Šērlijai un paņēma automašīnas atslēgas.

- Uz kurieni tu dodies, Dollija? Nepamet mani vienu! -Šērlija lūdzās.

- Man ir šis tas jāpaveic, bet es ilgi nekavēšos. Mēs izbrauksim no valsts pēc dažām dienām abas kopā. Man vairs nav iemesla šeit palikt, jo mans mazulis ir aizgājis. Kad aizbraukšu, aizver garāžas durvis.

Dollija jau bija pametusi virtuvi un iegājusi garāžā, pirms Šērlija paguva uzdot vēl kādu jautājumu. Viņa piekliboja pie groza, noguldīja Vilku tajā, pēc tam ielika suņa bļodiņu un pavadu un iznesa visu dārzā.

Atvērusi garāžas durvis, Dollija nostājās pie automašīnas

un vairs nespēja apvaldīties. Sāpes un notrulinošās skumjas bija tādas pašas kā todien, kad slimnīcā nedzīvs piedzima viņas zēns. Harijs toreiz bija devies "darīšanās", un Dolliju aizveda uz slimnīcu neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnā, jo viņai sāpēja vēders. Līdz plānotajam dzemdību datumam vēl bija vairākas nedēļas. Dollija atcerējās, kā labestīgā vecmāte pasniedza viņai mirušā dēla ķermenīti, kas vēl bija silts. Viņš bija skaists. Bālā āda bija nevainojama. Viņa ar mazo pirkstiņu pieskārās dēla plaukstai un sāka šņukstēt tik neganti, it kā viņai lūztu sirds. Dollija neizsakāmi lepojās ar dēlēnu, kurš tik ļoti centies; viņš bija paveicis gandrīz neiespējamo, tiekot tik tālu, un viņa pateicās bērnam par kopā pavadīto laiku. Viņa mazajam pastāstīja, ka viņš ir mantojis sava tēva vaibstus un ka viņai ir ļoti skumji, jo nav izdevies viņu pazīt ilgāk. Zaudējuma sāpes pastiprināja gulēšana palātā kopā ar sievietēm, kuras maigi šūpoja savus jaundzimušos.

Tobrīd Dollija nezināja, kā pateikt jaunumus Harijam, kad viņš beidzot ieradīsies slimnīcā. Viņš ārkārtīgi priecājās, kad Dollija kļuva grūta; viņu mīlestība pieņēmās spēkā, un viņš izturējās ļoti maigi, solīdams lieliski parūpēties par abiem. Harijs lepojās ar iespēju kļūt par tēvu, it īpaši dēlam, un Dollija daudzējādā ziņā vairāk bēdājās Harija, nevis sevis dēļ. Viņa alka sniegt Harijam visu, ko viņš vēlējās; viņa ļoti mīlēja savu vīru. Mirkli, kad Harijs ieradās slimnīcā, Dollija sajuta, iekams viņš bija ienācis pa dzemdību nodaļas durvīm.

Viņa baidījās no nepieciešamības pavēstīt traģiskos jaunumus, bet skumjas Harija sejā apliecināja, ka ārsti jau visu ir pateikuši. Harijs nemēdza atklāti paust savas emocijas, bet toreiz viņš nevilcinājās. Abi kopā raudāja un apskāvās tik cieši, ka Dollija vēl joprojām atcerējās Harija spēcīgo roku pieskārienu saviem pleciem un arī vīra balsi, kad viņš čukstēja ausī: "Nekad vairs, Dollija. Es vairs nespēju viņus zaudēt." Un tajā mirklī izgaisa Dollijas cerības uz ģimeni.

Kad abi atgriezās mājās, Harijs vairākas nedēļas negāja uz darbu. Viņš cītīgi aprūpēja sievu, līdz viņa fiziski atveseļojās, nesa viņai pie gultas paplātes ar ēdienu un dzērieniem un pat uzkopa māju... vismaz centās.

Dollija atbalstīja galvu pret automašīnas jumtu un atcerējās, kā Harijs palīdzēja viņai sadzīvot ar traģisko zaudējumu; viņa atminējās dienu, kad Harijs atnesa mājās sīciņu, baltu pūku kamolu un uzmanīgi ielika viņai klēpī.

- Manuprāt, mums viņš jānosauc par Vilku, - Harijs paziņoja, gādīgi smaidīdams. Tomēr viņa skatienā jautās cits vēstījums. Tur bija lasāms: "Šīs ir beigas. Lūk, tavs bērns. Temats ir slēgts." Viņš bija nevis nežēlīgs, bet tikai lietišķs. Dzīvei bija jāatgriežas ierastajās sliedēs, jāturpinās, un tas nebija iespējams šādā skumju un sēru gaisotnē.

Todien Dollija šūpoja sīciņo kucēnu gluži kā zīdaini. Tas saritinājās un gandrīz uzreiz iemiga. Vilks bija apmierināts... un viņa arī. Bet tagad... tagad viņa juta, kā ķermeni caurstrāvo zaudējuma sāpes. No viņas krūtīm izlauzās dobjš izmisuma un dusmu vaids. Dollija pagriezās un trieca ar dūri pa garāžas sienu. Atskanēja nepatīkams būkšķis. Viņa sita vēl un ari trešo reizi. Tikai ieraudzījusi asiņainos traipus uz sienas un savus sarkanos pirkstu kauliņus, viņa apjauta, ko dara, un mitējās. Sāpes no krūtīm pamazām aizplūda uz roku un liedza viņai saritināties uz grīdas un nomirt.

32. NODAĻA

Rezniks ar maizes šķēli uzslaucīja pēdējo olas dzeltenumu, paviļāja maizi pa muti, norija kumosu un kārtīgi salika nazi un dakšiņu uz šķīvja. Viņš iedzēra tēju un pārlaida skatienu tīrajai, uzpostajai virtuvei. Netīrā panna un šķīvis bija vienīgais, kas te neiederējās. Augšstāvā skanēja Terija Voge-na balss - Reznika sieva Ketlīna bija ieslēgusi radio. Rezniks nopūtās un nodomāja: "Ak Dievs, cerams, ka es labi protu spēlēt golfu."

Kopš pēdējās spēles bija pagājis ilgs laiks, tāpēc viņš devās meklēt nūjas skapī zem kāpnēm. Lai tiktu pie komplekta, viņš bija spiests izvilkt gumijas zābakus, saliekamo krēslu un vecu putekļsūcēju. Vairākas nūjas izrādījās ierūsējušas, un uz golfa kurpēm bija pelējums, tomēr to varēs notīrīt. "Ja atstāšu kurpes uz virtuves galda, paklājis apakšā avīzi, un blakus nolikšu pulēšanas līdzekli un suku, Ketlīna apavus notīrīs." Tā parasti notika ar viņa apaviem.

Nolicis tējas krūzi sāniski uz priekšnama grīdas, Rezniks izņēma no somas vienu nūju un četras bumbiņas un izmēģināja sitienu. Pagaidām nekas neizdevās, bet viņš bija noliecis galvu un rūpīgi centās, un pēc briža pasmaidīja, jo kaut kas beidzot novērsa viņa domas no darba.

Ketlina dzirdēja golfa bumbiņas atsitamies pret priekšnama grīdu. Viņa saknieba lūpas un uzsauca: - Džordž! Sasodīts, Džordž, ko tu dari?

Rezniks spēcīgi uzsita pa nākamo bumbiņu, un tā ielidoja tējas krūzē tik sparīgi, ka krūze aizvirpuļoja pa grīdu un saplīsa. - Jā! - Rezniks iesaucās.

- Džordž!

Krūze apstājās. Uz sāniem bija uzraksts: "Labākais boss." Tā bija anonīma Ziemassvētku dāvana, ko viņš saņēma pirms septiņiem gadiem kolektīva loterijā. Rezniks zināja, ka dāvanu sagatavojusi Elisa, jo tā bija piepildīta ar viņa iecienītajām šokolādes konfektēm un papildināta ar nelielu viņa iecienītā viskija pudeli. Tādā ziņā šī sekretāre bija lieliska; Rezniks kaut ko garāmejot pieminēja, piemēram, savu dzēriena mārku, un viņa to atcerējās. Kādu brīdi Rezniks lūkojās uz krūzi, pēc tam uz dēli aiz tās un pārējo priekšnamu. Tas bija tik vienmuļš! Šur tur manīja kādu sievišķīgu akcentu, bet krāsojums un iekārtojums bija garlaicīgs un nemīlēts.

Viņš paņēma nūju un golfa bumbiņu un kāpa augšā.

Ketlīna zvilnēja uz gultas, un viņai blakus bija laikraksti un rīta tējas paplāte. - Es pārkrāsošu priekšnamu, - Rezniks paziņoja, novietoja golfa bumbiņu uz paklāja un gatavojās pirmajam sitienam guļamistabā.

Sieva pat nepacēla skatienu, tikai pāršķīra laikraksta lapu. - Vispirms saģērbies, mīļais, - viņa paķircinājās.

- Ne jau tieši tagad. Vajadzēs visu saplānot.

- Vai tu šobrīd ar to nodarbojies? Plāno darbus?

- Es atsākšu spēlēt golfu! - Rezniks lepns paziņoja.

- Svaigs gaiss tev noderēs, - Ketlīna piekrita. - Un tu nemaisīsies man pa kājām, - viņa tik tikko dzirdami nopurpināja.

Rezniks spēcīgi iesita pa bumbiņu. Tā atsitās pret grīdlīsti, aizlidoja šķērsām pāri istabai, trāpīja pa drēbju skapi, pēc tam pa tualetes galdiņu un ieripoja Ketlīnas čībā.

- Pirmā bedrīte! - Rezniks iesaucās un uzvaroši pavicināja dūri.

Ketlīna nepievērsa viņam uzmanību. Vīrs tikai centās viņu tracināt. Garlaicība padarīja viņu neciešamu. - Kādā tonī tu grasies pārkrāsot priekšnamu?

- Baltā? - Rezniks minēja. "Gan jau Ketlīna pateiks īsto."

- Persiku krāsa būtu skaista, - viņa sacīja. - Tā piestāvēs abažūram, ko nopirku. Ja tu pieķertos arī atpūtas telpai, persiku tonis labi izceltu aizkarus.

- Lai būtu persiki, - Rezniks piekrita. Viņam bija pilnīgi vienalga, kādā nokrāsā ir priekšnama vai atpūtas telpas sienas. Izmakšķerējis golfa bumbiņu no Ketlīnas čības, viņš novietoja to uz paklāja, pacēla nūju, piepeši ieraudzīja bargo sievas skatienu pār brillēm un atbalstījās pret nūju kā pret spieķi. - Kas tev šodien ieplānots? - viņš painteresējās.

Ketlīna nolika avīzi, noņēma brilles un uzsmaidīja Rezni-kam. Tas vīrieti satrauca, jo sieva smaidīja reti. - Droši vien ieviesīšu kaut ko līdzīgu kārtībai skapī zem kāpnēm. Pēc tam nomazgāšu tavus brokastu traukus. Vēlāk noteikti tīrīšu tavus golfa apavus... un turpmāko dienas daļu pavadīšu pie Mārdžerijas, ja jau tu grasies pārkrāsot sienas. - Ketlīna atkal uzlika brilles un pievērsās laikrakstam.

Rezniks palūkojās uz sievu. Viņa sirdi pret Elisu bija maigākas un patiesākas jūtas nekā pret Ketlīnu. Elisa izturējās pret viņu labi un pacieta viņa nelāgos ieradumus daudz mierīgāk nekā Ketlīna, turklāt bija labestīga. Rezniks nevarēja atcerēties, kad Ketlīna pārtrauca izturēties labestīgi. "Varbūt viņa tāpat domā par mani?" Uz brīdi Rezniku pārņēma kauns, jo viņš nebija pamanījis, ka laulība ir beigusies. Kauna sajūta neieilga, jo viņam šīs attiecības bija vienaldzīgas.

Piepeši Rezniks pieklupa pie gultas un pagrieza radioaparāta skaļuma pogu.

"Turpinās izmeklēšana, kas saistīta ar bruņoto uzbrukumu inkasācijas furgonam šorīt Strendas tunelī. Četri maskēti vīri nolaupījuši vairāk nekā miljonu mārciņu. Policija meklē baltu "Leilenda veļas mazgātavas" automašīnu, kas izmantota laupīšanā, un baltu GLC, kurā aizdomās turētie aizbēga..."

Rezniks norāva pidžamas augšdaļu un sāka ģērbties.

*

Harijs Rolinss nelielā uztvērējā klausījās to pašu pārraidi. Viņš zināja, ka reportieri mēdz pārspīlēt, lai ieinteresētu sabiedrību, un apšaubīja versiju, ka nolaupīts miljons. Droši vien laupītāji ieguvuši sešus vai septiņus simtus tūkstošu. Tomēr viņš tik un tā dusmojās, ka nenojauš, kur šī nauda ir. Niknuma lēkmes pārņemts, Harijs ar plaukstu notrauca radio no galda, un tas sašķīda gabalos pret sienu.

Trūdija salēcās. Viņa stāvēja pie virtuves galda un ar vates plāksnītēm un dezinficējošu līdzekli tīrīja Edijam seju. Verdošās kafijas radītie apdegumi bija pārvērtušies par sāpīgām tulznām, un skrambas uz plakstiem un ausīm, ko radīja Šērlijas skaisti manikirētie nagi, bija koši sarkanas. Edijs saviebās, kad Trūdija pieskārās viņa vaigam, bet nenovērsa skatienu no brālēna.

Harijam bija sprādzienbīstams noskaņojums. Viņš aizdedzināja cigareti, dziļi ievilka dūmus plaušās un lēni izpūta tos caur degunu, ļauni uzlūkodams Ediju.

- Viņa man uzbruka gluži kā meža kaķe, Harij. Neko tādu es nebiju redzējis! Un es nezinu, kas viņa ir.

Spriežot pēc Edija sniegtā apraksta, Harijs lieliski zināja, kas bijusi šī sieviete, bet neko neteica. Viņš ielūkojās lētajā pulkstenī, ko nēsāja uz rokas, un atkal pievērsās Edijam. - Tava seja izskatās nelāgi. Noteikti ir sāpīgi, draugs.

- Jā gan, Harij, tā govs cietis, kad tiks manos nagos. Pamatīgi cietīs.

Trūdija paraudzījās uz Hariju. Viņa jutās neveikli, kad vīrieši runāja par vardarbību, it īpaši pret sievietēm. Guļamistabā piepeši ieraudājās bērns. Šķita, ka Harijs vairs nespēj savaldīties. Viņš ar asu galvas kustību lika Trūdijai iet un parūpēties par bērnu, bet viņa turpināja tīrīt Edija vaigu. Harijs piecēlās, ar kāju apgāza krēslu un spēra soli tuvāk viņai. Jau nākamajā mirklī Trūdija iesteidzās guļamistabā un klusi aizvēra durvis.

- Vai esi pārliecināts, ka policija neatrada naudu? - Harijs jautāja, noliecies pār galdu tuvāk Edijam.

Brālēns norija siekalas un drebošā balsī atbildēja: - Gandrīz pārliecināts, Harij. Viņi tur ilgi neuzkavējās, iesēdināja Dolliju automašīnā un aizbrauca. Tā sieviete skaļi gānījās, un nevienam rokā nebija somas. Viņi vispār neko nenesa.

Harijs piegāja pie loga, apdzēsa cigareti pirkstos un ar knipi aizlidināja to uz izlietnes pusi. Izsmēķis nokrita uz grīdas. Viņš atbalstīja pieri pret vēso stiklu un savilka plaukstas dūrēs. Harijs jutās neizturami bezspēcīgs. Viņš bija pieradis pie absolūtas varas. Stikls remdēja viņa dusmas, un muskulis vaigā noraustījās. Laupīšana bija vīriešu darbs, un tāpēc viņu kaitināja doma, ka Dollija to paveikusi un laikam pat veiksmīgi.

Gribējās tikai savākt naudu un pazust. "Nauda pieder man, nevis Dollijai; tie ir mani plāni, manas kantorgrāma-tas, mani sakari, manas smadzenes... bet viņa piesavinājās visus nopelnus." Harijs sarauca lūpas smaida. Viņš nespēja atvairīt apbrīnu. "Šobrīd Dolliju noteikti virza tikai adrenalīns, un jācer, ka viņa spēs to apvaldīt.” Vēl joprojām atspiedis pieri pret stiklu, Harijs skaļi iesmējās. "Sasodītā Šērlija Millere!" viņš nodomāja. "Tātad iesaistīta ir arī Linda Pirelli. Neticami." Beigu beigās viņš skaļi noteica: - Sievietes! Vai ne, Edij? - Viņam nebija ne jausmas, par ko Harijs runā, tāpēc viņš klusi un piesardzīgi pasmējās. Harijs pagriezās pret Ediju un apsēdās uz palodzes. Viņš runāja klusi, it kā vairāk vērstos pie sevis. - Policisti noteikti pārmeklēja māju. Ja viņa runāja tik nicīgi, tas nozīmē, ka nauda jau ir kaut kur paslēpta. Pat ja tā nav, drīz tā blondīne, kura tevi apdedzināja, viņai pateiks, ka naudu kāds meklē... Tu esi rīkojies ļoti neapdomīgi, Edij. - Piepeši Harijs šķērsoja istabu un spēcīgi trieca dūri Edijam pa degunu. Viņš sāpēs iekliedzās un nokrita no krēsla uz grīdas. Harijs slējās viņam pāri kā draudīgs milzis. Edijs sarāvās, gaidot sitienus, bet tos nesaņēma un atvieglots nopūtās, kad Harijs atgriezās pie loga. Deguns sāpēja, un viņš noslaucīja to piedurknē, ieraudzīja asinis un nosprieda, ka ir lauzts kauls. - Sameklē Billu. Un vēro Dol-liju kā vanags. Nepārtraukti, - Harijs pavēlēja. - Neizlaid

viņu no acīm!

/

- Varbūt pagaidīsim, līdz viņa dosies prom, un pārmeklēsim māju? - Edijs ierosināja.

- Vai es tā teicu? - Harijs apcirtās apkārt. - Vai es teicu, lai pārmeklē māju? Vai tiešām? - Edijs nolieca galvu un aizvēra muti. - Novēro Dolliju. Seko viņai. Pagaidām viņa visu ir darījusi saskaņā ar plānu. Ar manu plānu, tāpēc es zinu, kā viņa rīkosies tālāk. Viņai jāatmazgā nauda. Grāmatās ir kontaktpersonas, kuras viņa varētu izmantot. Viņa to darīs tikai tad, kad būs pārliecināta, ka ir drošībā,, jo vajadzēs naudu kaut kur nest. Tobrīd mēs viņai uzklupsim. Ja viņa drīzumā neizdarīs savu gājienu, es pats viņu apciemošu. -Harija acīs iegailējās nelāgs spīdums.

- Viņa domā, ka tu esi miris!

Harijs pasmaidīja. - Tas viņai būs pārsteigums, vai ne? Labi, ej prom.

Edijs devās uz durvju pusi; viņu māca bailes par lietām, uz ko būtu spējīgs Harijs. - Es nevēlos viņai kaut ko nodarīt. Ne jau Dollijai. To es nespētu. Jau tā es jūtos nelāgi sasodītā suņa dēļ, bet... cilvēkam? Turklāt sievietei?

- Kas notika ar suni? - Harijs noprasīja.

Nu Edijs sastinga un nožēloja, ka ir atvēris muti. - Kad blondīne man uzbruka, - viņš stomījās, - es... es īsti nezinu, bet laikam tam uzkāpu. Suns man iekoda, un viņa skrāpēja man seju; es iesitu viņai un spēru... Suns rēja un rēja, un tad piepeši apklusa.

Naids Harija sejā bija tik spēcīgs, ka Edijs atmuguriski izgāja no dzīvojamās istabas un pagriezās, lai bēgtu, bet Harijs jau zibenigi bija viņu panācis, satvēra viņu aiz apkakles, pagrieza un trieca pret sienu.

- Es labprāt tevi nogalinātu, nožēlojamais tārps! - Harijs šņāca brālēnam sejā. - Bokseri Deivisu nogalināt tu nespēj, bet pūdeli gan. Tas visu izsaka par tevi, Edij. Tikai atceries, ka tu ievedi Bokseri tajā sānielā, ar tavu palidzibu viņš nonāca Billa automašīnas priekšā. Ja Dollija tagad kļūdīsies, jo zaudējusi suni, un viss sabruks, tieši tevi apsūdzēs Boksera nāvē.

Edijs pārbijās. "Kāpēc Harijs izturas tik draudīgi?" - Tas bija tikai suns, - viņš nočukstēja.

Harijs trieca dūri Edijam vēderā un nošņāca: - Tevis dēļ viņa tagad sēro. Un tādā stāvoklī cilvēki pieļauj kļūdas. -Viņš izgrūda brālēnu ārā pa durvīm tik spēcīgi, ka tas paklupa un nokrita uz muguras. Harijs veltīja viņam riebuma pilnu skatienu. - Pasauc Billu. Vēro Dolliju. Neko citu nedari. - Un viņš aizcirta durvis.

Satvēris galvu rokās, Harijs soļiem mēroja dzīvojamo istabu un centās apvaldīt emociju vētru. Viņš ienida Dolliju, kurai izdevies tas, kas neizdevās viņam. Gribējās atņemt viņai visu, lai parādītu, kurš ir īstais pavēlnieks... "Ak Dievs, ja Vilks patiesi ir miris!" Ideja par to, ka varētu Dollijai visu atņemt brīdi, kad viņa ir adrenalīna jūsmas pārņemta, Hariju ne bridi nemulsināja. Viņa bija stipra un atgūsies. Bet rīkoties tā, ja viņa nupat zaudējusi savu bērnu... Tādu vainas apzjņu Harijs nespēja paciest, tāpēc viņš gribēja nogalināt Ediju.

Jau pirms neveiksmīgās laupīšanas Harijs zināja, ka pametīs Dolliju/ tāpēc savu rokaspulksteni Džimijam Nannam atdeva, ne mirkli nevilcinādamies. Viņš grasījās doties uz Spāniju kopā ar Trūdiju un bērnu un tur arī palikt, bet tam vajadzēja naudu, turklāt daudz. Liktenīgajā dienā aizbraucot no liesmām Strendas tunelī, viņš pat nenojauta, ko turpmāk darīt. Dollija gandrīz zaudēja prātu no bēdām un pēc tam nolēma īstenot viņa izplānoto laupīšanu, un tā bija piepeši sagādāta izeja no strupceļa. Tagad vajadzēja tikai piesavināties naudu.

Trūdija atgriezās dzīvojamā istabā. - Kāpēc tu viņam iesiti? - viņa jautāja. Harijs izlikās to nedzirdam un iegāja guļamistabā. Sieviete sekoja. - Nevajadzētu viņu pārāk tracināt, - Trūdija sacīja. - Ja nu viņš tevi nodos un visu izpļāpās Dollijai? Ko viņa tad izdarīs? - Harijs vēl joprojām klusēja un pogāja vaļā kreklu. - Es varu pateikt, ko viņa izdarīs, -Trūdija neatkāpās. - Viņa aizbēgs ar visu naudu, un tu viņu nekad vairs neredzēsi. - Harijs paraustīja plecus, novilka kreklu, nosvieda stūrī un atgūlās, veltīdams Trūdijai juteklisku, aicinošu smaidu. Todien viņš vairs negribēja runāt. - Apsoli, ka nedarīsi neko muļķīgu, - Trūdija lūdzās, bet viņas uzmanību novērsa Harija spēcīgais, labi trenētais augums. Viņa juta pamostamies kaisli; Harijs viņu šādi ietekmēja jau kopš pirmās tikšanās reizes.

Abi iepazinās vairāk nekā gadu pirms tam, kad viņas vīrs Džimijs Nanns sāka strādāt kopā ar Hariju. Viņai bija meiteņu pasākums kopā ar Sērliju Milleri, un viņas apmeklēja Fišeru klubu, lai nedaudz uzspēlētu ruleti. Harijs tur bija viens pats, un Šērlija, kas ar viņu bija pāris reižu satikusies, abus iepazīstināja. Trūdijai nekavējoties iepatikās šis vīrietis, un viņa to nekautrējoties izrādīja. Šērlija ieteica viņai atkāpties, jo Harijs bija precēts, turklāt pārāk bīstams. Trūdijai bija vienalga; viņa gribēja Hariju, un nekādi šērlijas vārdi nevarētu viņai liegt iegūt kāroto.

Harijs sēdēja pie blekdžeka galda, kad Trūdija iekārtojās viņam blakus un ar augšstilbu pieskārās viņa kājai. Viņš palūkojās uz Trūdiju, un viņa pavedinoši smaidīja. Vēlamais iespaids tika panākts. Harijs pabāza roku zem galda, uzmanīgi saspieda viņas augšstilbu un laida rādītājpirkstu pār tā iekšpusi. Saldās trīsas, kas pārņēma Trūdijas augumu, bija kairi mokošas; viņa negribēja, lai tās rimtos. Kad Harijs grasījās nocelt plaukstu, viņa to satvēra un pievirzīja tuvāk kājstarpei. Viņš raisīja Trūdijā tādas izjūtas, ka viņa būtu ar mieru viņam atdoties turpat uz blekdžeka galda.

Šai nejaušajai tikšanās reizei sekoja slepena, kaislīga seksa pārņemtas dienas un naktis, pārsvarā pavadītas lētās viesnīcās, uz automašīnas aizmugures sēdekļa, mežā - kur vien bija maza iespēja tapt pieķertiem. Viņa visur un vienmēr bija kā māls šī vīrieša rokās.

Viņa atcerējās Harija sejas izteiksmi tajā īpašajā pēcpusdienā kādā nolaistā viesnīcā, kad viņa paziņoja, ka laidīs pasaulē bērnu. Sākumā viņš šaubījās un jautāja, vai tas varētu būt Džimija bērns. Viņa apliecināja, ka tā nav; viņa jau mēnesi nebija gulējusi ar Džimiju. Harijs viņu cieši apskāva, skūpstīja un pēc tam noguldīja galvu viņai uz vēdera. Trūdija neredzēja viņa seju, bet zināja, ka acīs ir asaras.

Pēc bērna piedzimšanas Harijs sēdēja savā automašīnā pie slimnīcas un gaidīja, līdz Džimijs aizies. Kad tas notika, Harijs ielavījās palātā. Viņš bija kluss, it kā viņu kaut kas nomāktu, un Trūdija viņa skatienā uztvēra dievināšanu. Šis bija zēns, kuru Dollija nespēja viņam dāvāt. Tomēr viņš to ne reizi neteica skaļi.

Harijs cieši piespieda bērnu sev klāt un noskūpstīja zīdaini mīksto galviņu, bet nākamajā mirklī viņa smaids nozuda un acis samiedzās.

- Kāpēc šeit bija Džimijs, ja bērns nevarētu būt no viņa? -Harijs jautāja aizdomu pilnā tonī.

- Es viņam meloju, - Trūdija paskaidroja. - Visu grūtniecības laiku mānījos par to, kurā nedēļā esmu. Goda vārds, Harij, zvēru pie savas dzīvības, viņš ir tavējais...

Tobrīd Harijs nomierinājās, bet viņa nekad neaizmirsa ļauno izteiksmi viņa sejā, kad viņš noglāstīja bērna galviņu.

- Ja es uzzināšu, ka esi man melojusi, tu to nožēlosi, -viņš čukstēja.

Trūdija iznira no atmiņām, tiklīdz Harijs norāva viņu uz gultas un ieslidināja plaukstu aiz rītasvārkiem pie krūts. Viņš uzvilka Trūdiju sev virsū un nolaida rītasvārkus pār pleciem, līdz viņa bija kaila. Kad Harijs gribēja seksu, smaids pārvērta visu viņa seju, un acis kļuva maigākas. Trūdijai bija grūti noticēt, ka šis pats vīrietis vēl pirms divām minūtēm nobiedēja viņu un iesita Edijam.

Harijs piecēlās sēdus, sāka skūpstīt viņas kaklu un lēni virzījās lejup līdz krūtīm. Trūdija apvija kājas viņam ap vidukli un cieši saspieda; viņas augums sāka trīsēt un kņudēt. Neviens cits no viņas mīļākajiem nespēja viņā izraisīt tādus erotisku izjūtu uzplūdus kā Harijs. Viņš noguldīja Trūdiju uz muguras un skūpstīja katru viņas ādas sprīdi. Vairākas nedēļas kopš Harija "nāves" viņi bija pavadījuši četrās sienās, bet tas nemazināja Trūdijas vēlmi pēc viņa. Pietika ar pieskārienu, un viņa jau alka sajust šo vīrieti sevi. Mīlējoties Harijs neteica ne vārda. Tas nelikās nepieciešams, jo sekss bija lielisks... bet Trūdija gribēja, kaut viņš vismaz reizi atzītos mīlestībā.

33. NODAĻA

Nokļuvusi klosteri, Dollija zināja, ka viņai nav daudz laika tukšajā klases telpā. Drīz bērni atgriezīsies no pusdienām. Viņa atvieglota ieraudzīja, ka spilgti nokrāsotie skapīši, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem un ko viņa bija uzdāvinājusi klosterim, ir nolikti paredzētajā vietā un tiek izmantoti. Visi, izņemot augšējos, jo bērni nevarēja aizsniegties tiktāl un salikt tur savus mēteļus vai rotaļlietas. Tieši tur Dollija izlēma paslēpt laupīšanā iegūto naudu. "Abate būs labākā iespējamā uzraudze."

Ceļā uz klosteri Dollija piebrauca arī pie tehniskās apkopes boksa. Tas bija riskants gājiens, bet viņai vajadzēja vietu, kur sadalīt naudu četrās vienādās daļās un piepildīt četras vienādas somas. Dollija izņēma no katras arī nedaudz skaidras naudas, veidojot piekto, mazāko, daļu - tēriņiem dažu turpmāko nedēļu laikā.

Viņa iegrūda visas četras somas skapīšos, un sviedri lija no pieres tā, ka acis smeldza. Katram skapītim bija atsevišķa atslēga - pa vienai gan viņai, gan Bellai, Lindai un šērli-г

jai. Kad skapīši bija ciet un visas atslēgas droši noglabātas Dollijas kabatā, viņa ķērās pie lieliem bērnistabas plakātiem. Kad tie nosegs durvis, neviens pat nenojautīs, ka aiz tiem ir skapīši.

Brīdī, kad vēl bija atlicis viens plakāts, Dollija dzirdēja zvanu, kas liecināja par pusdienlaika beigām. Viņa steigšus iemērca otu līmes podiņā, kas bija nolikts uz galda, un izzieda līmi pa loksni.

- Sveiki, Rolinsas kundze! Jūs vēl neesat devusies brīvdienās? - jautāja māsa Terēze, straujā solī ienākusi pa durvīm. Viņa šķita pārsteigta.

Dollija netīšām nometa otu no galda un pieliecās, lai to paceltu. - Es izlidošu pēc dažām dienām, - viņa līksmā balsī noteica. - Tikai gribēju pirms tam izrotāt skapīšus ar bērnu skaitāmpantiņu plakātiem... - Dollija pamanīja uz grīdas mazāko somu. Tā bija atvērta, un iekšā vīdēja banknošu pakas. - Ak Dievs... - viņa nočukstēja nedaudz skaļāk, nekā bija iecerējusi.

- Vai varu kaut kā palīdzēt? - māsa Terēze jautāja.

Tikmēr Dollija aiztaisīja somu un piecēlās. - Man tikai jāpielīmē pēdējais plakāts, un viss būs izdarīts. - Māsa Terēze palīdzēja, un viņas abas atkāpās, apbrīnojot veikumu.

- Plakāti ir lieliski, Rolinsas kundze. Cik laipni! Tie palīdzēs bērniem iemācīties skaitāmpantiņus, - māsa Terēze jūsmoja.

"Lieliski," Dollija nodomāja un apmierināta pasmaidīja. Augšējā rindā nebija redzams neviens atslēgas caurums vai eņģe. Nemaz nevarēja saskatīt, ka tur ir skapīši.

Klasē saskrēja smejoši, pļāpājoši bērni. Kāda īpaši piemī-liga meitenīte, vārdā Izabella, apvija rokas Dollijai ap kāju; viņa tā darīja vienmēr. Izabella runāja maz, bet viņas beznosacījumu pieķeršanās tagad Dollijai atgādināja par mazo Vilku. Viņai pietrūks šo bērnu - un mūķeņu nesavtīgā dāsnuma...

Pēcpusdienu Dollija pavadīja, mācot Izabellai un citiem bērniem ābeci. Viņa izbaudīja šo nodarbību; tā būs viņai pēdējā. Klosterī pavadītais laiks sagādāja patiesu prieku - tas bija šķīsts, nesarežģīts un tīkams. Bērni no Dollijas gribēja tikai viņas laiku, un to viņa dāvāja labprāt. Viņa ilgosies pēc klostera dzīves vienkāršās noteiktības.

Puspiecos Dollija izgāja no klostera un devās uz tuvāko ceļojumu aģentūru. Tur viņa rezervēja biļeti pirmajā klasē uz Rio nākamā rīta reisā. Kad viņai jautāja, vai vajadzēs arī biļeti atpakaļceļam, Dollija atbildēja, ka vēl nezina, cik ilgi tur paliks, un nokārtos šo jautājumu Rio. Pēc tam viņa aizbrauca jūdzi tālāk uz citu ceļojumu aģentūru, kur izlikās par Šēr-liju Milleri un rezervēja biļeti uz Rio ekonomiskajā klasē tajā pašā reisā.

*

Rezniks visu dienu pavadīja mājās, ik pa brīdim apsēdās un piecēlās, soļoja pa dzīvojamo istabu un nemitīgi smēķēja, nepacietīgi gaidot Sondersa zvanu. Pelnutrauks dzīvojamā istabā bija pilns, bet viņš vēl iespieda tajā pēdējo cigaretes galu un aizdedzināja nākamo.

Viņš ielūkojās pulkstenī. Tas rādīja seši vakarā, un viņš saoda aknas ar šķiņķi, ko Ketlīna gatavoja vakariņās. Telefons iezvanījās, un viņš paķēra klausuli, bet zvanīja sievas bridža partnere Margarita.

- Piedod, bet Ketlīnas nav mājās - Rezniks ātri sacīja. - Man diemžēl jāpārtrauc saruna, jo es gaidu ļoti svarīgu zvanu. - Aiz muguras nostājās Ketlīna un atņēma viņam telefonu. Viņš veltīja sievai pārmetošu skatienu, bet viņa to nelikās manām. - Nerunā ilgi, - Rezniks brīdināja.

Ketlīna pastūma viņu uz virtuves pusi. - Ej nodarbini sevi, Džordž. Pieskati vakariņas. Ej, ej!

Pēc piecām minūtēm Ketlīna pabeidza sarunu un atgriezās virtuvē, kur Džordžs mielojās ar šķiņķa gabaliņiem, ko zvejoja ārā no aknu mērces. Ketlīna uzsita viņam pa roku un saknieba lūpas.

- Nebaksties! Un nemelo manām draudzenēm tikai tāpēc, ka gaidi iztēlotu tālruņa zvanu. - Viņa samaisīja mērci un redzēja, ka vīru viņas vārdi ir apbēdinājuši, tomēr viņa uzskatīja, ka ir jāsaka patiesība. - Džordž, tu esi pensijā. Ej spēlē golfu vai pārkrāso priekšnamu, kā solīji. - Rezniks līdzinājās pamestam sunim. - Tu esi tik ietiepīgs! - Ketlīna iesaucās. - Piezvani viņiem, ja vēlies.

- Lieta ir manējā. Viņi man piezvanīs.

- Nē, Džordž, lieta nav tavējā. Vairs nav. - Ketlīna nolēja kartupeļu ūdeni un izvilka no atvilktnes piestu. Rezniks to viņai atņēma un izgāza savu nepacietību pār kartupeļiem, nežēlīgi spaidot tos. Ketlīna viņu vēroja. Viņai jau sen nepatika vīra darbs. Viņš nebija tāds cilvēks, kurš spētu atstāt darbu iecirknī; viņš nesa to mājup kā kuņģa čūlu, un reizēm ar viņu bija neiespējami sadzīvot. "Tomēr Džordžs, kurš vairs nestrādā policijā, ir daudz sliktāks par Džordžu policijā," viņa nodomāja. Viņai bija nepatīkami redzēt vīru tik niknu, tomēr vairs nebija noskaņojuma Džordžu mierināt.

Sparīgi šķaidot kartupeļus, Rezniks uzsauca Ketlinai: - Es viņiem teicu! Es jau teicu, ka visas laupīšanas ir saistītas. Tās visas izplānoja viens un tas pats cilvēks. Sasodītais Rolinss! Es viņus brīdināju nenovērtēt Rolinsu par zemu. Nekad nedrīkst noniecināt Hariju Rolinsu.

- Harijs Rolinss! Harijs Rolinss! - Ketlīna kliedza pretī. - Tas ir viss, ko dzirdu jau gadiem ilgi. Jebkas un viss, kas tev karjeras gaitā neizdevās, vienmēr bija sasodītā Harija Ro-linsa vaina! Tā taču nevarēja but tava vaina, vai ne, Džordž? Nē! Vainojams ir nelaiķis. - Rezniks iesvieda piestu izlietnē, nošķaidot flīzes ar kartupeļu gabaliņiem, un strauji izsoļoja priekšnamā, lai paņemtu cepuri un mēteli. - Tev tas viss ir jāaizmirst, Džordž! - Ketlīna viņam uzsauca. - Es nepalikšu, lai vērotu, kā tu pāragri iedzen sevi kapā. Vai dzirdēji? Es to nedarīšu.

- Labi, nedari! - Rezniks uzkliedza un aizcirta parādes

durvis aiz sevis.

*

Viņš iesēdās vecajā, apskrambātajā Granada automobilī un brauca uz Rolinsa māju. Iemeslu tādai rīcībai viņš nezināja, šķita, ka automašīna pati ripina uz to pusi. Sirds dziļumos viņš nojauta, ka no iecirkņa neviens viņam nezvanīs. Kāpēc gan? Rezniks bija pagātne; viņa viedoklim jau vairākus gadus nebija nozīmes. Viņš cerēja, ka Skotlendjardā valda haoss un Sonderss dabūs pamatīgu spērienu. Domājot par priekšnieka pazemojumu, Rezniks apmierināts pasmaidīja.

Piepeši ienāca prātā versija, ka Sonderss un pārējie gribējuši panākt viņa aiziešanu, lai pārņemtu lietu un piesavinātos visu atzinību, kad atradīs un arestēs Hariju Rolinsu.

г

Jo vairāk Rezniks to apsvēra, jo vairāk pārliecināja sevi par to, ka viņam ir taisnība. "Pārējie tīšām lika šķēršļus man ceļā, jo gribēja mani padzit! Tagad es visiem parādīšu, kur vēži ziemo. Es pats visu nokārtošu!" - Šim vecajam sunim vēl netrūkst spara, - Rezniks noņurdēja. - Hariju Rolinsu arestēšu es. Viņš pieder man.

34. NODAĻA

Edijs noregulēja Džimija Nanna automašīnas sānskata spoguli. Bills Grānts bija sakņupis uz pasažiera sēdekļa viņam blakus un skaļi krāca. Piecdesmit jardus aiz viņiem piebrauca automašīna un apstājās. Vadītājs izkāpa, aizdedzināja cigareti un nesteidzīgi tuvojās viņiem pa ielas pretējo pusi. Viņš gāja pārāk lēni un šķietami bezmērķīgi, un Edijs jutās nobažījies. Viņš piebikstīja Billam.

- Kāds aiz mums vēro Harija māju. Vēl neredzu viņa seju...

- Lūkojies taisni uz priekšu, - Bills pavēlēja. - Pavirzi sānskata spoguli, lai es viņu redzētu zem nākamās laternas. Pasteidzies! - Edijs paklausīja. - Velns! - Bills nočukstēja, kad vīrieša seja uz bridi tika izgaismota. - Velna Rezniks! Viņš mani pēdējoreiz iesēdināja. Un viņš vienmēr kā traks ir gribējis notvert Hariju.

- Vai braukt prom? - Edijs jautāja.

- Nē. Noliecies, lai viņš neredzētu tevi.

*

Rezniks pamanīja, ka vadītājs pastiepj roku un sakustina spoguli, bet nepazina automašīnu. Ejot garām, viņš apstājās

▼

un palūkojās uz kurpes zoli, it kā būtu iekāpis suņa mēslos. Saskatīt Rezniks paguva tikai pasažiera profilu; tas šķita pazīstams, tomēr viņš šo cilvēku neatcerējās. Toties vadītājs īsi palūkojās uz Reznika pusi, un viņš bija pārliecināts, ka tas ir Edijs Rolinss. Rezniks iegaumēja automašīnas numuru un turpināja ceļu garām Rolinsa mājai. Guļamistabā bija ieslēgta gaisma, bet pārējās telpas grima tumsā.

Apmetis loku ap kvartālu, Rezniks atgriezās ielā, kur bija novietota Edija un Bil la automašīna, iekāpa savējā un stūrēja prom. Aiz stūra viņš piestāja ielas malā un pierakstīja numuru. - Kas tev ir padomā, Edij? - Rezniks čukstēja. - Pie kā tu strādā? Vai es viņu pazīstu? - Viņš iesprauda cigareti starp smaidā izstieptajām lūpām un aizdedzināja to.

X-

- Mums jāpazūd. Viņš varētu atgriezties kopā ar citiem, -Edijs žēlabaini ieminējās, kad Rezniks aizbrauca.

- Ko viņš var izdarīt? Arestēt mūs par sēdēšanu automašīnā? Es iešu parunāt ar Hariju. Viņš pateiks, kas darāms. -Bills izkāpa un izstaipīja muguru, kauliem nokrakšķot. - Turies tālāk un gaidi mani atgriežamies.

- Ņem taksometru, citādi ilgi kavēsies.

- Mērot kājām vairākas jūdzes tālu ceļu ir greznība, kādas man nav bijis daudzus gadus, draugs. Neraizējies. Es atgriezīšos Trūdijas automašīnā.

Edijs vienatnē nejutās droši, tomēr tā būs mierīgāk nekā sabiedrībā ar cilvēku, kurš sadragāja Bokseri Deivisu līdz nāvei, pat aci nepamirkšķinot.

X-

Pēc gājiena uz ceļojumu aģentūru Dollija nopirka ēdienu un devās mājās tieši pirms tumsas iestāšanās. Viņa bija tā pārgurusi, ka nepamanīja Ediju sēžam pie viņas mājas Dži-mija Nanna automašīnā. Kad ieradās Rezniks, viņa bija pagalma dārzā kopā ar Šērliju.

Abas sievietes aplūkoja nelielo zemes uzkalniņu, uz kura bija bambuskoka krusts un zieds. - Es nezināju, vai viņam patika ziedi... - Šērlija ieminējās, nezinādama, ko īsti teikt.

- Viņam patika tos aprasināt, - Dollija noteica un sarauca lūpas tik tikko jaušamā smaidā. - It īpaši kaimiņu rozes.

- Vai man vienu no tām nozagt? - Šērlija piedāvāja.

Dollija palūkojās uz Šērliju. Reizēm viņa izgrūda kaut ko

patiesi muļķīgu, tomēr tieši tāpēc Dollija viņu mīlēja. - Nē, pietiks ar šo. Pateicos, ka parūpējies par viņu manā vietā. Es nemūžam nespētu viņu aprakt.

- Ir jau labi. - Brīdi klusējusi, Šērlija iejautājās: - Vai es varētu ieiet vannā? Pēc visas tās rakšanas es nedaudz ožu un esmu netīra.

Deviņos vakarā viņas bija pārgurušas. Pēc vannas Šērlija pārģērbās naktsterpā un rītasvārkos, ko viņai aizdeva Dollija, un guļamistabā pa nelielo spraugu starp aizkariem palūkojās laukā.

Tobrīd Dollija iznāca no savas vannasistabas un piegāja pie gultas. - Vai viss ir aizslēgts?

Šērlija pamāja. - Es aizbultēju visus logus un durvis. Un uzsildīju tev pienu. - Viņa norādīja uz skapīti pie gultas. Dollija paņēma glāzi, izkratīja miegazāļu tableti no pudelītes, ko allaž glabāja augšējā atvilktnē, un to norija.

- Vai gribi? - viņa piedāvāja. - Tā tev palīdzēs iemigt; potīte noteikti sāp.

- Jā... - Šērlija apklusa, vēl joprojām vērdamās laukā pa

logu. - Kopš tavas atgriešanās es šeit skatos jau trešo reizi, un tur joprojām stāv BMW, kurā sēdēja divi vīrieši, bet tagad palicis tikai viens. Ir pārāk tālu, lai saredzētu sejas. Kā tev šķiet, vai tā ir policija vai...

- Tie noteikti ir policisti. - Dollija nostājās Šērlijai blakus. - Tātad iebrucējs vairs neatgriezīsies, mīļā. - Viņa negribēja biedēt Šērliju, bet zināja, ka šī automašīna nepieder likum-sargiem. - Labi. Jāguļ, - viņa noteica un iekāpa gultā. - Ja nepagulēšu, man nekas neizdosies. Iedzer tableti un aizmirsti par visu līdz pat rītam!

Šērlija apsēdās uz Dollijas gultas malas un iedzēra tableti, iemalkojot Dollijas silto pienu. Viņa pamanīja uz galdiņa nolikto laulātā pāra fotoattēlu. Abi izskatījās laimīgi un iemīlējušies; Dollijai mugurā bija skaista, dizainera veidota kleita, un Harijs bija ļoti pievilcīgs elegantā, ārkārtīgi dārgā uzvalkā. Labāki laiki...

- Tu šodien lieliski pastrādāji, - Dollija noteica, uzsmaidīdama Šērlijai. - Biji drosmīga un stipra. Es ar tevi ļoti lepojos. Tagad ej uz gultu un baudi miegu.

Piena glāzi Šērlija pasniedza Dollijai, bet viņa papurināja galvu un aiztaisīja acis. Šērlija malkoja pienu un lūkojās uz draudzeni. Šķita, ka šīs dienas laikā viņa novecojusi par desmit gadiem, jo izskatījās ļoti nogurusi un panīkusi. Viegli pieskārusies Dollijas rokai, Šērlija nočukstēja: - Lai Dievs tevi svētī!

Dollija uz brīdi cieši satvēra Šērlijas plaukstu - tik cieši, ka viņai sāpēja, - un atlaida to.

Tad šērlija aiznesa piena glāzi uz viesu guļamistabu un novietoja uz naktsskapīša. Ši telpa bija lielāka par viņas istabu mājās un skaisti iekārtota; it visur bija attēli ar Dolliju

un Hariju atpūtā, viesībās un kopā ar draugiem. Baudot pēdējos piena malkus, viņa apstaigāja istabu. "Cik interesanta bijusi Dollijas dzīve..." viņa nodomāja, bet piepeši apstājās, vērojot fotogrāfiju uz tualetes galdiņa. Sirdij strauji pukstot, viņa to pagrāba un skrēja atpakaļ uz Dollijas guļamistabu.

- Mosties! - viņa sauca, ieslēdza naktslampu un papurināja Dolliju. Pagāja ilgs brīdis, kamēr Dollija pamodās, atvēra acis un ieraudzīja paniku Šērlijas sejā. Ar to pietika, lai miegs piepeši izgaistu. - Kas ir šis vīrietis vidū, kurš apskāvis jūs ar Hariju? Kas viņš ir, Dollija? - Šērlija drebēja.

Dollija paberzēja acis un bridi pagaidīja, līdz varēja skaidri saskatīt norādītos cilvēkus. - Tas ir Edijs, - viņa sacīja. - Edijs Rolinss. Harija brālēns. Kāpēc tu jautā?

- Tas ir viņš, Dollija! Viņš ielauzās šeit un uzbruka mums ar Vilku!

- Vai esi pārliecināta? - Dollija piecēlās sēdus un izķēra attēlu Šērlijai no rokām.

- Es neko neizdomāju. Tas tiešām bija viņš! Es zinu, ka tas bija viņš. Sākumā Vilks izturējās mierīgi, it kā viņu pazītu, un tā ari bija! Ja nu ārā tai automašīnā sēž viņš? Ja nu viņš atgriezīsies?

Dollija satvēra šērlijas roku. - Pēc tā, ko tu viņam nodarīji, Edijs te nemūžam vairs neatgrieztos. Nauda ir drošībā. Mēs esam drošībā. Arā ir policisti, kā jau teicu. Uzticies man, Šērlija. Tu man uzticies, vai ne? - Draudzene pamāja. Viņa bija gatava nodot savu dzīvību šīs sievietes rokās. Dollija aizveda Šērliju uz viesu guļamistabu un apguldija. - Es par tevi parūpēšos, mīļā. Par tevi, Lindu un Bellu. Lūdzu, nesatraucies tik ļoti. Es zinu, ka tev tas viss ir jauns, bet es jau daudzus gadus dzīvoju saspringumā, tāpēc, tici man, viss bus labi. - Viņa izslēdza naktslampu un palika sēžam, līdz Šērlija aizmiga.

Atgriezusies savā guļamistabā, Dollija pacēla Šērlijas atrasto fotoattēlu, piegāja pie loga, nedaudz pabīdīja malā aizkaru un lūkojās uz automašīnu. Bija pārāk tumšs, lai saskatītu salonu, tāpēc Dollija pacietīgi gaidīja. Garām pabrauca cita automašīna un uz brīdi izgaismoja vadītāja seju. Šķita, ka viņai sirdī ieduras lāsteka. - Ak, Edij! - viņa izdvesa. - Nabaga muļķa Edij! - Dollijai acīs sariesās asaras, un domas joņoja. Edijam nepietika drosmes rīkoties pašam, nemaz nerunājot par ielaušanos viņas mājā, uzbrukumu Šērlijai un nabaga Vilka nogalināšanu. - Kurš rausta tevi aiz aukliņām kā marioneti? - viņa čukstēja, bet diemžēl jau zināja atbildi.

Liecinieces bija zelta šķiltavas Dunhill Džimija Nanna dzīvoklī.

Boksera Deivisa nežēlīgā slepkavība.

Bills Grānts, kurš uzradās tehniskās apkopes boksā un zināja, kas viņa ir.

Edijs Rolinss, kurš pildīja kāda pavēles viņas mājā un tagad ari pie tās.

Dollija sabruka uz gultas malas, satvērusi plaukstās savu nabaga nogurušo, apjukuma nomākto galvu. - Tās bija baumas, - viņa sacīja, cenšoties pārliecināt sevi. - Baumas, ko es pati palaidu pasaulē. Nevis patiesība. Tā nekad nav bijusi patiesība! - Kaut gan doma bija neticama, šausminoša un sāpinoša, Dollija nespēja to atvairīt. - Nē, nē, nē, nē! Es redzēju tavu pulksteni. - Jebkādas cerības uz miegu bija zudušas. Acis bija plaši atvērtas, un šķita, ka sirds raustās krampjos. - Bet es redzēju tavu pulksteni, - viņa skaļi iesaucās. - Es redzēju tavu pulksteni!

35. NODAĻA

Ketlīna Reznika dzirdēja Džordža soļus pirmajā stāvā. Viņa ielūkojās pulkstenī pie gultas; bija gandrīz pusnakts. Vīrs noteikti bija piedzēries un tagad staigās šurpu turpu, vienā rokā turot viskija glāzi, otrā cigareti, šāds viņš pēdējo reizi bija tolaik, kad avīžu virsraksti vēstīja par viņa atstādināšanu no amata. Tad viņš dzēra līdz nemaņai, iemiga ar cigareti rokā un gandrīz nodedzināja māju.

Uzmetusi plecos rītatērpu, Ketlīna nokāpa lejā, lai sabārtu vīru. Priekšistaba bija pilna ar cigarešu dūmiem. Ketlīna jau grasījās ierunāties, bet viņš pacēla roku. Džordžs žņaudza klausuli starp plecu un ausi, bet rokās turēja piezīmju bloknotu un pildspalvu. Šis cilvēks nebija piedzēries, nepavisam. Viņš bija enerģijas pilns.

- Jā, es esmu Skotlendjarda detektīvs galvenais inspektors Sonderss. Es novēroju aizdomās turēto, un man ir jāzina, kam pieder automašīna, kuras numuru jums nupat nosaucu. Tas ir ļoti steidzami.

"Kas gan viņam ir padomā?" Ketlīna šķērsoja piedūmoto istabu un nostājās vīram blakus, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Lai ko viņš darītu, tas acīmredzami nebija nekas legāls.

- Kā, lūdzu? Kāds Džeimss? Nanns... un adrese? - Rezniks pierakstīja informāciju bloknotā. - Pateicos. Jūs rīkojāties ļoti laipni, un es to novērtēju. - Džordžs nolika klausuli un atvēra adrešu grāmatu blakus telefonam.

- Kāpēc tu izliecies par Sondersu? - Ketlīna noprasīja.

Rezniks šķirstīja lapas. - Man vajadzēja pārbaudīt automašīnas īpašnieka vārdu policijas datorā, tāpēc piezvanīju uz vietējo iecirkni. Nevarēju taču nosaukt savu vārdu, vai ne? Kur ir Elisas mājas numurs? Tam vajadzēja būt adrešu grāmatā.

Ketlīna nespēja noticēt dzirdētajam. - Tu nevari zvanīt nabaga sievietei nakts vidū!

Džordžs pacēla galvu, un skatiens, ko viņš veltīja sievai, bija skarbs un nežēlīgs. - Varu gan. Ar Elisu es varu runāt arī šajā nakts stundā. Tāpēc ej atpakaļ uz gultu ar visiem saviem pārmetumiem, lai es varu paveikt savu darbu. - Viņš atrada Elisas numuru un atkal pacēla klausuli.

Ketlīna saniknota kāpa uz otro stāvu un aizejot uzsauca:

- Tev nav darba!

Rezniks gaidīja savienojumu un ielūkojās pulkstenī. "Varbūt sievai ir taisnība... Tomēr es nedrīkstu gaidīt, jautājums ir pārāk svarīgs." - Elisa?

- Kas noticis? - Elisa nedusmojās par modināšanu pēc pusnakts; viņa bažījās, ka Rezniks iekļuvis nepatikšanās.

- Nekas slikts. Klau, man vajag, lai rīt no paša rīta tu man nedaudz izpalīdzētu.

Elisa sēdēja pie sava tualetes galdiņa, vienā rokā turot pildspalvu un papīra lapu, otrā - klausuli. Pierakstot Rezni-ka norādījumus, viņa pamanīja sevi spogulī. "Jēziņ, es pārāk līdzinos savai mātei!" Seju klāja bieza krēma kārta, un viņai mugurā bija naktskrekls, kas varētu nobiedēt jebkuru vīrieti. Viņa pateicās Dievam, ka Rezniks piezvanījis, nevis ieradies pie viņas.

36. NODAĻA

- Tu nedrīksti pieļaut, lai tevi pieķer, Elisa. Vai saprati? Tu esi vienīgā, kurai varu to lūgt. Vai tu man palīdzēsi?

Elisa ielūkojās savā šausminošajā atspulgā un pasmaidīja.

- Protams, es jums palīdzēšu.

Trūdija bija ielaidusi Billu dzīvoklī, un tagad viņš gaidīja Hariju. Viņš sarauca degunu. Mazajā, netīrajā dzīvoklītī oda pēc zīdaiņa urīna. Kamēr viņš šņaukājās, no guļamistabas iznāca Harijs, tinot dvieli sev ap vidukli.

- Es nolēmu pavēstīt tev jaunumus, - Bills paziņoja, plati smaidot. Viņam šķita smieklīgi, ka viņš iztraucējis Hariju un Trūdiju gultas prieku momentā. Harijam sejā nebija ne miņas no smaida. - Dollija vēl joprojām ir iekšā, - Bills turpināja. - Viņa atbrauca tūlīt pēc tumsas iestāšanās un nav izgājusi laukā. Es piezvanīju Ašajam Rejam, bet viņš nebija dzirdējis, ka Dollija censtos kaut ko darīt ar naudu. Lai nu kā, viņš šur tur apjautāsies.

Harijs pielika pirkstu pie lūpām un devās uz virtuvi. Bills viņam sekoja un aizvēra durvis, savukārt Harijs ieslēdza tējkannu.

- Kad viņa atgriezās mājās no policijas iecirkņa, gaišmate noteikti pastāstīja par Edija viesošanos, - Harijs noteica. - Cerams, viņa tikai aprakstīja "kaut kādu vīrieti", nevis manu stulbo brālēnu. Nedomāju, ka blondīne un Edijs ir tikušies, tāpēc iespējams, ka tiksim cauri sveikā. Bet tu teici, ka pēc tam Dollija kaut kur aizbrauca? - Bills pamāja. - Tātad viņa paslēpa naudu. - Harijs saspringti domāja. - Kur tā varētu būt?

Bills pamīņājās. Viņam bija apnikusi nebeidzamā gaidīšana, un viņš nesaprata, kāpēc Harijs neļauj apciemot Dolliju un noskaidrot patiesību ar varu. - Uzradās Rezniks un kārtīgi nopētīja māju, - viņš piebilda. - Viens pats. Uzkavējās tikai vienu vai divas minūtes.

- Par viņu neraizējies. - Harijs iesmējās. - Tas stulbenis spēj atrast tikai bērnus, kas zog saldumus veikalā. - Viņš pasniedza Billam tējas tasi un soļiem mēroja virtuvi, iegrimis pārdomās. - Ja līdz sešiem nekas nebūs noticis, atbrauc man pakaļ, un mēs trijatā dosimies iekšā. Es tikšu galā ar Dolliju, bet jūs ar Ediju apklusināsiet blondīni. Edijs ir viņai parādā spēcīgu pļauku par visu, ko viņa nodarīja nabadziņa sejai.

- Vai gribi zināt manu viedokli? - Bills pakodīja lūpu un iedzēra tēju. - Mums jau pirms vairākām stundām vajadzēja kārtīgi aprunāties ar dāmām. Visa šī vilcināšanās palīdzēja tavai sievai noslēpt naudu un...

Kamēr Bills runāja, Harijs sasēja dvieli ap gurniem ciešāk, metās pāri visai virtuvei, sagrāba viņu aiz apkakles un trieca pret sienu. Harijs jau zināja Billa viedokli; viņš zināja, kas notiek šī cilvēka samaitātajā prātā. - Lēmumus pieņemu es, vai dzirdi? Un tu dari visu, ko es lieku!

Bills stāvēja pie sienas un vairījās ielūkoties Harijam acīs. Viņš nebaidījās no šī cilvēka, jo spēku samēri bija līdzīgi, bet

г

Harijs bija vadonis un Bills to atzina. Harijam bija nauda, smadzenes, reputācija un vara. Billam nebija nekā no tā visa, un viņš turēja mēli aiz zobiem. Viņam patika dzīvot ēnās, bet tie nedaudzie, kas viņu pazina, nešaubījās, ka viņš spēj paveikt visu nepieciešamo. Ātri un klusi. Tāpēc cilvēki viņu nolīga. Bills nekad nebija nevienu nodevis un negrasījās to darīt, bet trīs reizes bija pabojājis kādam seju pēc vadoņa pavēles, un nekas nesaistīja Hariju ar pašu notikumu. Par šādu diskrētumu bija vērts maksāt, un Harijs maksāja labi.

Brīdī, kad Harijs palaida Billu vaļā, virtuvē ienāca Trū-dija ar raudošo zīdaini uz rokām. Harijs saniknots pievērsās viņai.

- Sasodīts, kas tev tagad vajadzīgs? - viņš uzkliedza, zinot, ka Trūdiju tikai moka ziņkāre. Bills izmantoja šo izdevību, lai aizlavītos pa atvērtajām durvīm.

Trūdija izskatījās nobijusies. - Tikai tējas tase un piens

bērnam. Nekas cits.

*

Rezniks gaidīja pie Džimija Nanna dzīvokļa. Viņš bija apturējis automašīnu pavisam netālu aiz vairākiem citiem transportlīdzekļiem un visu redzēja, bet pats nebija redzams. No dzīvojamās mājas iznāca kāds vīrietis, un Rezniks pazina pasažieri, kurš bija sēdējis automobilī pie Dollijas mājas; tajā pašā, kam pie stūres bija Edijs Rolinss.

Kad vīrietis pagāja garām laternai, Rezniks viņu uzmanīgi aplūkoja. - Es tevi pazīstu, - viņš čukstēja, ar pirkstu bikstīdams pie pieres un pavēlēdams sev atcerēties vārdu. - Kā es tevi pazīstu?

Vīrietis iekāpa Ford Granada modeļa automašīnā un devās prom. Rezniks nolēma sekot, un drīz viņi atkal bija Dollijas Rolinsas mājas tuvumā. "Domā, domā, domā..." Nezinādams, kā rīkoties turpmāk, Rezniks apturēja automašīnu aiz stūra, pievēra acis un prātā pārskatīja visus gadu gaitā arestētos noziedzniekus. Viņš ik pa brīdim papurināja galvu, dusmodamies, ka atkal trāpījis strupceļā, un piepeši attaisīja acis. - Velns! Grānts! - viņš izdvesa, paberzēja acis, vilka plaukstas lejup pār seju, uz brīdi izkropļojot vaibstus, un tikmēr smadzenes drudžaini darbojās, cenšoties saprast, kas notiek. Vajadzēja ar kādu parunāt... Rezniks nemūžam nebūtu ticējis, ka reiz tā teiks, bet tobrīd vēlējās, kaut blakus sēdētu Fulers. "Jā, viņš ir paštaisns mēsls, tomēr arī labs policists un ieklausās manī. Pretstatā Endrūsam, kurš savu augstāko virsotni bija sasniedzis satiksmes regulētāja postenī." - Nu tā, - Rezniks noteica, it kā Fulers būtu blakus. - Bills Grānts. Kāpēc viņš novēro Rolinsu māju? Kāpēc pie viņa ir Džimija Nanna automašīna? Kā viņš pazīst Ediju Rolinsu? Tu strādā kāda uzdevumā, Bili Grānt... es tevi pazīstu... tu pakalpo tam, kurš maksā visvairāk. - Rezniks nožēloja, ka nevar izsaukt papildspēkus, nožēloja, ka nevar arestēt Ediju Rolinsu un Billu Grāntu un pēc tam pārmeklēt Džimija Nanna dzīvokli.

Ap stūri piepeši parādījās Ford Granada automašīna. Rezniks noliecās un pacēla galvu pēc brīža - pietiekami, lai pamanītu vadītāju. Tas bija Edijs Rolinss. Tātad Bills Grānts tobrīd sēdēja Džimija Nanna BMW pie Dollijas Rolinsas mājas. Tā bija komandas īstenota novērošana - divas automašīnas, divi ierindnieki. "Kurš dod pavēles?" Protams, dziļi sirdī Rezniks zināja atbildi.

*

Dollija nespēja iemigt un bija devusies uz viesu guļamistabu. Gribējās labāk aplūkot ielu. Edijs sēdēja savā BMW viens pats. "Jānoskaidro, vai tiešām mājā ielauzies viņš."

Lai pamodinātu draudzeni, Dollija vispirms papurināja viņu aiz pleca un pēc tam norāva segu. - šērlija, mosties! -viņa bargi pavēlēja. Beigu beigās šērlija atvēra acis, un Dollija viņai palīdzēja piecelties.

Abas paraudzījās pa aizkaru spraugu tieši brīdi, kad piebrauca Bills Grānts un apmainījās vietām ar Ediju. Šērlija drebēja kā apses lapa. Bija acīmredzams, ka Edijs viņu biedē. Dollija aplika roku viņai ap pleciem.

- Tas ir Edijs Rolinss, Harija brālēns. Gļēvulis. Nekam nederīgs vīrietis, kurš iepļaukā sievietes un nogalina suņus. Viņš ir niecība. Vai dzirdi? Un tev viņš vairs nenodarīs pāri. To es varu apsolīt.

Vārdi skanēja tik patiesi, ka šērlija jutās drošībā; viņu sajūsmināja šī Dollijas spēja. "Kaut mana māte būtu tikpat stipra!"

Šērlija nepazina otru vīrieti, bet Dollija bija viņu redzējusi. Šis cilvēks reiz pienāca pie boksa durvīm un nosauca sevi par Billu Grāntu. Dollija samiedza acis un nočukstēja:

- Muļķe! - Grānts varēja novērot katru kustību tehniskās apkopes boksā. Ja viņš visu zināja no paša sākuma, bija skaidrs, kāpēc Edijs ienāca mājā un meklēja naudu...

Dollijai bija jāpadomā, kā aizlavīties prom brīdī, kad Bills Grānts viņas vēroja, un kā pēc tam no viņa aizbēgt, ja viņš sekos. Ja atgriezīsies Edijs, būs jāizvairās no diviem sekotājiem atsevišķās automašīnās. Dollija bija fiziski un emocio-

nāli pārāk nogurusi, lai varētu skaidri spriest, un jutās nobijusies. "Tas ir kaut kas jauns. Cik žēl, ka Šērlija nepaspēja uz savu reisu! Tādā gadījumā es vismaz varētu ļauties nervu sabrukumam vienatnē. Tomēr Šērlija ir šeit un viņu vajag pastāvīgi mierināt kā bērnu."

šērlija devās pagatavot kaut ko ēdamu, un Dollija tikmēr staigāja šurpu turpu. Viņa nebija izsalkusi, tomēr gribēja palikt vienatnē, lai padomātu. Viņa ielūkojās pulkstenī. Tas rādīja gandrīz divi, un lidojums no Hītrovas bija gaidāms tikai dienas vidū. Viņām vajadzēja nokļūt lidostā ne vēlāk kā desmitos, un ceļš turp nebija ilgāks par stundu. Dollija nopūtās. Iziet no mājas dienasgaismā nebija prātīgi, un viņa apzinājās - jo ātrāk viņas izkļūs ārā tumsas aizsegā, jo lielāka būs iespēja atrauties no sekotājiem.

Pēc brīža Dollijai prātā iešāvās ideja. Pagaidām tas bija tikai daļējs plāns, turklāt diezgan pārdrošs, bet viņa galu galā šo dažu mēnešu laikā bija pieradusi pie pārdrošas rīcības. Viņa devās uz virtuvi.

- Es nolēmu pagatavot sacepumu, Dollija. Vai gribēsi...

- Mums jātiek no šejienes prom laikā no četriem līdz puspieciem, - Dollija pavēstīja. - Vai tu vari uzticēties savai mātei?

Šērlija izslēdza plīti. - Jā, protams.

- Vai viņa prot vadīt automašīnu?

- Jā, - šērlija atbildēja, gaidot, kad Dollija atklās savu ieceri.

- Un tev ir brālis, vai ne?

- Gregs. Viņš dzīvo kopā ar mammu.

- Nu tā, - Dollija noteica un pavērsa pirkstu pret Šērliju.

- Liec Gregam doties uz stāvlaukumu Koventgārdenā un paņemt tavu automašīnu. Pasaki, lai viņš to novieto Mauntklo-sā; tā ir strupceļa iela pie otrās šķērsielas uz priekšu, ejot tieši no mana piebraucamā ceļa. Lai Gregs atstāj vadītāja puses durvis neaizslēgtas, noliek atslēgas zem sēdekļa un piezvana mums, kad būs visu izdarījis.

Sērlijas sejā parādījās bažas. - Divos naktī viņš vai nu piedzēries kaut kur vāļāsies, vai gulēs gultā kā miris. Ja viņš ir mājās, es pierunāšu mammu viņu pamodināt. Bet, ja viņš ir kaut kur izgājis...

- Cerēsim, ka viņš ir gultā. Ja automašīna ir nozagta, lai viņš liek lietā iztēli un sameklē mums kaut ko citu. Bet man katrā ziņā vajag automašīnu, jebkuru automašīnu, un tai jā-būt novietotai strupceļa ielā ne vēlāk kā četros. Par to viņš saņems simt mārciņas. Un palūdz, lai arī māte iespējami ātri atbrauc šurp. Es viņai iedošu naudu, kas jānogādā tavam brālim. Vai saprati?

- Sapratu, - Šērlija apstiprināja. Viņa izņēma no skapja šķīvi, uz kā salikt brokastis no pannas.

Dollija strauji šķērsoja virtuvi, paķēra no maizes groza divas šķēles un sparīgi nolika tās uz šērlijas šķīvja, atstājot baltumā dziļus pirkstu iespiedumus. - Pagatavo sviestmaizi! -

viņa bargi pavēlēja. - Un ēd, kamēr zvani.

*

Pēc piecām minūtēm Dollija pārliecās pār margām un uzsauca Šērlijai, kura iznāca no virtuves, rokā turot sviestmaizi.

- Neviens neceļ klausuli, - Šērlija ziņoja. - Es mēģināšu vēl... - Pagāja piecas minūtes, un Dollija atkal noliecās. Viņai rokā bija šķēres. - Pagaidām nekā, - Šērlija sacīja. - Varbūt brālis ir pie draudzenes, un man nav viņas numura, bet mamma nakti reizēm lieto ausu aizbāžņus...

- Neatlaidies! - Dollija sacīja, norādīdama uz Šērliju ar šķērēm.

- Vai tu apgriez matus? - Šērlija jautāja.

- Kā, lūdzu?

- Lai maskētos. Man taču nav jānogriež mati, vai ne?

- Dieva dēļ, Šērlija, es tiešām nesaprotu, kā darbojas tavas smadzenes. Tu labprātāk nokļūtu cietumā vai nogrieztu savas skaistās, gaišās cirtas? Izvēlies! - Šērlija saglauda matus un pārdomāja, kā izskatītos ar zēngalviņu. Dollija pacēla skatienu pret griestiem un dusmīga kāpa augšā. - Mēs negriezīsim matus! Zvani mātei!

Jau atkal Šērlija zvanīja uz mātes numuru, un šoreiz klausuli kāds pacēla, bet tajā valdīja klusums. - Mamma, vai tā esi tu? - Šērlija uzsauca.

- Nē, es... - Gregs nošļupstēja. - Kāpēc tu tik agri zvani uz mājām? - Viņš bija dzēris un droši vien arī kaut ko ostījis, bet ātri atskurba, kad Šērlija pieminēja simt mārciņas.

Šērlija uzsauca Dollijai: - Es apģērbšos! Gregs izdarīs, ko liki, un mamma brauc šurp.

Dollija aizvēra acis un izgrūda neviltota atvieglojuma pilnu nopūtu. Viņa bija savā guļamistabā un metāla papīrgrozā no Harija kabineta dedzināja kantorgrāmatu pēdējās lapas. Ādas vāki nedega, un viņa tos sagrieza ar šķērēm.

Pēc savas pēdējās viesošanās bankā Dollija bija pārnesusi grāmatas mājās; viņu māca šaubas par šo lēmumu, bet tagad viņa priecājās, ka to paveikusi, jo citas izdevības to izdarīt vairs nebūtu. Sargājot meitenes, viņa noklusēja kantor-grāmatu atrašanās vietu; galu galā, ja viņas kaut ko nezināja, tas nevarēja viņām kaitēt...

Dollija nostājās pie tualetes galdiņa un pasmaidīja, palūkojās uz dārgo kosmētiku un dizaineru smaržu pudelītēm un ar vienu asu, skarbu rokas vēzienu notrauca visu uz grīdas. Viņa bija gatava un jutās lieliski.

Tad viņa paraudzījās uz pelniem metāla groza. Harija vienīgā iespēja pasargāt sevi un šantažēt citus noziedzniekus bija zudusi. "Gan es kaut kā parūpēšos, lai paklīst runas par to."

Pārlaidusi skatienu guļamistabai, Dollija pievērsās fotoattēlam uz naktsgaldiņa, kurā bija redzama kopā ar Hariju. Viņa nolika to uz grīdas ar attēlu uz augšu un spēcīgi ietrieca tajā papēdi un ilgi grozīja, līdz stikla lauskas uzplēsa papīru. - Nelietis! - viņa caur sakostiem zobiem nošņāca. Pēc tam viņa paņēma abas ceļasomas un pēdējo reizi izgāja no savas guļamistabas.

Somas Dollija nonesa lejā, apsēdās dzīvojamā istabā, sameklēja rokassomā lidmašīnas biļetes un pēc tam atvēra vienu no čemodāniem. Tajā bija saliktas vīriešu drānas; daļu no tām viņa izcēla ārā un sakrāva glītā kaudzītē uz krēsla roku balsta.

Šērlija uzkrāsoja lūpas un aplūkoja matus tualetes galdiņa spoguli. Pat bija agrā stundā viņa izskatījās pievilcīga. Viņa nokāpa lejā, un brokastu aromāts saplūda ar Dollijas spēcīgajām smaržām. Dzīvojamā istabā Šērlija ieraudzīja Dolliju un abas sarkanās ceļasomas; viena no tām bija atvērta. Varēja redzēt banknošu rindas. - Šeit ir vairāk nekā simt tūkstoši mārciņu, - Dollija paskaidroja. - Nauda tēriņiem Rio.

Pietiekami, lai mēs labi dzīvotu divus mēnešus. Apsēdies, es gribu, lai tu uzmanīgi klausies. - Šērlija padevīgi apsēdās. - Tev ir divas vienādas ceļasomas. Vienai ir sarkana etiķete, otrai zila.

- Jā, - Šērlija piekrita, raucot pieri. Ceļasoma ar sarkano etiķeti bija atvērta.

- Tā ir ļoti rūpīgi notīrīta gan no iekšpuses, gan no ārpuses, tāpēc uz tās nav mūsu pirkstu nospiedumu. Neviena. Ja pieskaries šai somai, tev rokās jābūt cimdiem. - Dollija pasniedza Šērlijai ļoti skaistu krēmkrāsas zīda cimdu pāri.

- Sarkanā ceļasoma ar sarkano etiķeti un naudu ir tīra. Es nedrīkstu tai pieskarties bez cimdiem, - Šērlija atkārtoja. - Starp citu, tie ir brīnišķīgi, - viņa piebilda.

- Uzskati tos par dāvanu, - Dollija atbildēja. - Soma ar zilo etiķeti ir manējā. Otrajai apakšā būs nauda, bet virsū saliktas vīriešu drēbes.

- Sapratu, - šērlija apliecināja. - Laikam...

- Tu paķersi ceļasomu ar naudu un savu somu...

- Ja nu mana automašīna ir nozagta? - Šērlija izbiedēta iejaucās.

- Tad nopirksim tev citu. Un arī drēbes, ko tajā salikt. Bet tava automašīna būs savā vietā. Neticu, ka sevi cienošs zaglis aizdzītu to veco lūzni. Vai tu klausies? Nu tā. Es paņemšu sarkano ceļasomu ar zilo etiķeti, kur ir manas drē-bes, un reģistrēšos lidojumam kā parasti. Tu tikmēr stāvēsi reģistrācijas zonā un meklēsi kādu vīrieti uzmanības novēršanai.

- Peramo zēnu! - Šērlija iesaucās.

- Apmēram. Tam noteikti jābūt vīrietim.

Г

- Jā, es saprotu. Vīriešu drēbes, vai ne? Ja muitnieki piepeši kaut ko nojautīs, uz somas būs tikai viņa nospiedumi. Man taisnība, vai ne? - Šērlija lepojās, ka tik ātri uztvērusi ieceri.

- Tieši tā. Tu meklē vīrieti, kuram ir niecīga bagāža. Paskaidro, ka nezināji par svara ierobežojumu, tēlo dumju blondīni, stāsti, ka divas ceļasomas pārsniedz šo ierobežojumu un tu nevēlies piemaksāt par otro. Paplivini skropstas un panāc, lai viņš reģistrē naudas somu uz sava vārda.

Šērlija košļāja zīda cimdā ieslēpto rādītājpirksta galu.

- Nekošļā! Man šos cimdus uzdāvināja jubilejā! - Dollija iesaucās.

- Atvaino, - Šērlija noteica un piespieda sevi nolaist rokas gar sāniem, klusībā atkārtodama plānu.

- Kad nolaidīsimies Rio, - Dollija turpināja, - naudas soma...

- Sarkanā etiķete, - Šērlija čukstēja.

- Un mana ceļasoma...

- Ar zilo.

- Abas būs uz bagāžas lentes. Es paņemšu naudas somu un iznesīšu to cauri muitai.

- Tātad man ir jāpaņem tava soma? - Šērlija apjukusi jautāja.

Dollija tik tikko valdījās, tomēr vajadzēja saglabāt mieru. - Nē, ne jau uzreiz. Atstāj to uz lentes un vēro mani. Ja muitnieki mani apturēs un atvērs somu, es tēlošu pārsteigumu, ka iekšā ir vīriešu drēbes, un būšu vēl vairāk izbrīnīta, ja viņi aizraksics līdz naudai. Es teikšu, ka acīmredzot paņēmu nepareizo somu, atgriezīšos pie lentes un paņemšu somu ar zilo etiķeti. Savu somu ar manām drēbēm. Noliegšu, ka jebko zināju par otru somu. - šērlija bija salikusi rokas kopā starp krūtīm, kas smagi cilājās, un dziļi elpoja. Viņa izskatījās pēc truša, kas lūkojas pretī braucošās automašīnas lukturos. Tomēr viņa klausījās, turklāt ļoti uzmanīgi. Caur istabu varētu izskriet virpuļviesulis, bet Šērlija nenovērstu skatienu no Dollijas. - Ja es tieku cauri muitas zonai sveikā... Tikai tad! Paņem manu somu. Ja tevi apturēs, nekādu problēmu nebūs, jo abās tavās somās ir sieviešu drēbes, - Dollija pabeidza runāt un uzvaroši smaidīja. Viņas iecere bija ģeniāla!

Šērlijai galvā valdīja juceklis. Viņa sabruka krēslā. - Es nemūžam to neatcerēšos!

Apslāpējot dusmas, Dollija apsēdās uz roku balsta. Viņa nepavisam nevēlējās, lai šērlija zaudētu drosmi. - Protams, tu visu atcerēsies, mīļā. Paskat tik, ko jau esi paveikusi! Ceļasomu apmaiņa ir nieks, salīdzinot ar laupīšanu. Nesteidzies un visu atkārto, lai pārliecinātos, ka saprati.

Kamēr Šērlija runāja, Dollija vēroja pulksteni. "Kur kavējas tā sasodītā Odrija?" Šērlija atkārtoja visu plānu, bet Dollija tikmēr piecēlās, piegāja pie loga un pavisam nedaudz parāva malā aizkaru. Bills Grānts vēl joprojām lūkojās uz mājas pusi.

- Es nesaprotu, kāpēc mēs tā riskējam, - Šērlija sāka žēloties. - Kāpēc mums jāņem līdzi tik daudz naudas? Tas ir neprāts! Mums to visu nevajag. Ja nu tevi pieķers?

Dollija savilka plaukstas dūrēs un sakoda zobus. - Riskēju tikai es! - viņa atcirta. - Es iznesīšu naudu cauri Rio muitai, nevis tu. Tev nav jādara nekas, tikai jāpaņem sava

un mana soma. Ja muitnieki man nenoticēs, tad arestēs mani, tāpēc aizver muti un dari, ko tev liek! - Šērlija gandrīz raudāja; ne jau tāpēc, ka Dollija uz viņu kliedza, bet gan neizturamās spriedzes dēļ. Jebkas varētu kļūt par pēdējo pilienu. Viņa sameta Harija drēbes ceļasomā. - Vai tā cilvēki kravā mantas atvaļinājumam? - Dollija noprasīja. Šērlija sastinga un papurināja galvu. - Lūdzu, saliec visu pareizi. Ja muitnieki atvērs somu, viņiem nedrīkst rasties aizdomas.

Šērlija izņēma Harija drēbes no ceļasomas un visu salocīja un salika atpakaļ somā virsū naudai. - Ko mēs darīsim, ja tevi arestēs? - viņa klusi jautāja, notupusies uz grīdas. - Mums ar Bellu un Lindu nebūs naudas un iespējas atgriezties mājās.

Piepeši Dolliju pārņēma neizsakāmas dusmas. Viņa iztērēja vairākus tūkstošus mārciņu, lai plāns izdotos, bet tagad Šērlija domāja tikai par sevi un abām parējām meitenēm. "Viņas uztver mani kā banku, kas tikai dod naudu, kad viņām tā vajadzīga. Viņas nesaprot, ka man pašai nekādas naudas nebija, vismaz ne tādas, ko varētu ātri dabūt. Ja mani arestētu, pārējām būtu lielas nepatikšanas - bet viņas vismaz pārciestu tās pie liela peldbaseina."

Nebija šaubu, ka Šērlija ir nobijusies, turklāt vismazāk domā par sevi, salīdzinot ar citām meitenēm. Viņa nekad nejautāja, kur ir noglabāta nauda un kad viņas saņems savu daļu. Šērlija tikai baidījās un gribēja zināt, ka viss būs labi. Dollija runāja ar viņu sirsnīgi.

- Pirms Bella un Linda aizbrauca, es abām iedevu daudz naudas. Ar to pietiks, lai jūs izdzīvotu gadījumā, ja mani pieķers.

- Pazīstot viņas abas, ir skaidrs, ka nauda jau ir iztērēta. -Šērlija klusi iesmējās.

- Iespējams, tev ir taisnība, - Dollija atzina. - Paklau, mīļā, ja man būtu atlikusi nauda, es tev to iedotu, bet šobrīd man vairs nav nevienas liekas banknotes. Izņem dažus tūkstošus no somas un ieliec savā rokassomiņā gadījumam, ja nekas neizdosies. Ko tu teiktu par šādu iespēju?

Šērlija pacēla Harija drēbes un aplūkoja naudu. Dvēseli plosīja pretrunīgas izjūtas. Viņa zināja, ko teiktu Bella un Linda, ja būtu blakus. Pēc brīža viņa ierunājās: - Ši nav tikai tava nauda, Dollija. Tā pieder mums visām četrām. Varbūt nav pareizi riskēt un zaudēt simt tūkstošus? Varbūt mums abām vajadzētu tikai paņemt dažus tūkstošus līdzi rokassomiņā?

Dollija valdījās. Viņa izprata šērlijas bažas, tomēr jaunā sieviete nebija īpaši gudra. Savus apsvērumus Dollija bija gatava skaidrot, cik reizes vien vajadzēs, kamēr parādīsies Odrija, jo Šērlijai turpmāk bija jārīkojas saprātīgi.

- Mums vajadzēs daudz naudas, daudz vairāk nekā dažus tūkstošus, jo mēs ilgi neatgriezīsimies Anglijā, - Dollija paskaidroja. - Jānogaida, līdz šeit viss norims. Jo vairāk izvedīsim, jo drošāk dzīvosim.

Šērlija saknieba lūpas un turpināja kravāties. Pēc brīža viņa pajautāja Dollijai, vai viņa nevēlas tēju vai kaut ko ēdamu. Dollija neatbildēja, tikai piegāja pie dzērienu skapīša, ielēja sev glāzē brendiju un apsēdās.

- Piezvani mātei vēlreiz, - viņa pavēlēja. - Ja viņa pacels klausuli, pajautā, kāpēc viņa vēl nav izgājusi no dzīvokļa.

Kamēr Šērlijas nebija, Dollija ieurba papēdi biezajā krēm-

krāsas paklājā un aplūkoja telpu. Viņa zināja, ka saņems labu maksu par māju, nemaz nerunājot par visām mēbelēm un senlietām. Viņa pagrozīja papēdi, ieminot to dziļāk paklājā, un iztēlojās, ka zem kājas ir saplēstā Harija un viņas fotogrāfija no guļamistabas. Pēc brīža spiediens tika atslābināts, un acīs sariesās asaras; viņa gandrīz fiziski juta Vilka silto ķermenīti pie potītes. Skumjas pārvērtās par dusmām, un Dollija zibenīgi pieņēma lēmumu. "Viss tagad pieder man. Ja jau man jātēlo sērojoša atraitne, tad es pavēlēšu juristiem visu pārdot."

Dollija piecēlās, iegāja Harija kabinetā un ielūkojās galda atvilktnē. Atradusi mājas īpašumtiesību dokumentus, viņa tos salocīja un ielika rokassomiņā, šis galds bija tik kārtīgs, tik neizmantots un tik... sterils. Tas bija skaists un grezni rotāts, bet varētu piederēt jebkuram. Nekas uz šī galda neliecināja, ka to lieto Harijs Rolinss. Nebija personisku lietu, nekādu liecību par saimnieku. Mājas pārējās telpas ļoti lielā mērā atainoja viņus kā pāri, bet tagad Dollija saprata, ka to panākusi viņa pati. Viņa piepildīja namu ar skaistām mantām un radīja mājīguma gaisotni. Tieši viņas personība bija jaušama katrā telpā. Harijs Rolinss nebija atstājis nekādas pēdas. Viņš palika noslēpumā tīts. - Kāpēc tu tik ilgi biji neglābjami stulba? - Dollija čukstus sev jautāja.

Prātu atkal pārņēma apskaidrība. Dollija parakņājās nelielajā skapī Harija kabineta stūri un atrada gan vīra testamenta kopiju, gan pēdējos bankas ziņojumus. Viņa visu salika somiņā kopā ar mājas īpašumtiesību dokumentiem. Dollija bija vienīgā mantiniece, kas minēta Harija testamentā, un likuma priekšā viņš bija miris un apglabāts. Kad ad-

vokāti būs pārdevuši māju, viņa liks visu naudu pārskaitīt uz Rio banku. Par māju vien viņai vajadzētu saņemt vismaz simt piecdesmit tūkstošus mārciņu.

"Tiklīdz būšu iekārtojusies Rio, es likšu apturēt visus liekos naudas pārskaitījumus. Pirmo es atcelšu rīkojumu apmaksāt ikmēneša īri par Airisas Rolinsas dzīvokli Sentdžon-svudā!" Dollija negrasījās sūtīt naudu sievietei, kuru ienīda. "Airisai vajadzēs pašai par sevi parūpēties, un ceru, ka viņa būs spiesta pārdot dzīvokli un mitināties aprūpes namā." Pietika ar šo domu, lai Dollija pasmaidītu. Tomēr viņa iztēlojās, ko teiktu Harijs, ja uzzinātu, ka Airisa dzīvo pansionātā, un smaids nekavējoties pazuda. Dollijas turpmākās darbības bija neatgriezeniskas, "ja Harijs un Airisa kļūs par nabadzīgiem bezpajumtniekiem, viņš nogalinās mani. Protams, ja vēl kādreiz satiks."

Dollijai smeldza sirds; viņa atcerējās laiku, kad jutās laimīga un neko nezināja par vīra nodevību. Harijs ļāva viņai ticēt, ka ir miris, ļāva sērot un apglabāt svešinieku. "Tas droši vien bija Džimijs Nanns. Galu galā, ja Harijs mitinās Trū-dijas dzīvoklī, Džimijs nevar atrasties turpat. Un mazulis... Vai tas ir Harija bērns?" Dollija samiedza acis, cenšoties izgrūst šo domu no prāta. Tomēr tā nekur nepazuda.

Asaras izlauzās caur cieši aizmigtajiem plakstiņiem un ritēja lejup pār vaigiem. Ja Harijs izvēlētos kopdzīvi ar citu sievieti un aizietu no Dollijas, viņa spētu piedot. Protams, viņai lūztu sirds, tomēr viņa saprastu vīra rīcību, jo ari viņa būtu gatava uz visu, lai dibinātu ģimeni. Tomēr Harijs neaizgāja pie citas sievietes; viņš vienlaikus saplosīja Dolliju ar saviem meliem, viltu un cietsirdību. "Kā lai es tagad saprotu, kas ir bijusi patiesība un kas - meli?"

*

Šērlija stāvēja pie kabineta durvīm un atkārtoja teikto jau trešo reizi. Dollijas domas bija kaut kur tālu prom. - Mamma neatbild, tātad viņa ir ceļā.

Dollija iztukšoja brendija glāzi. Šķidrums izplatīja siltumu pa visu ķermeni. Viņa ielūkojās pulkstenī. Gandrīz piecpadsmit minūtes pēc trijiem.

Abas atgriezās dzīvojamā istabā. Dollija atkal piepildīja brendija glāzi un apsēdās pretī Šērlijai, kura brīdināja viņu nedzert tik daudz, jo nebūtu labi ierasties lidostā iereibušai. Dollija pārsvieda kāju pār kāju, ar kurpes purngalu piesita pie paklāja un aizdedzināja cigareti.

- Iedod vienu man, Dollija, - Šērlija lūdza.

Dollija svieda cigareti kā šautriņu, un tā nokrita Šērlijai klēpī. - Vēl pavisam nesen tev riebās dūmu smaka, - viņa atgādināja.

- Mēs visas šo mēnešu laikā esam mainījušās. Būtu grūti nemainīties.

Iezvanījās telefons, un Dollija gandrīz palēcās. Abas sastingušas klausījās - viens signāls, divi, trīs, četri. - Laikam Gregs, - Šērlija noteica un piesardzīgi pacēla klausuli, bet pēc brīža nomierinājās. Vairākas reizes pateikusi "jā" un pamājusi, viņa nolika klausuli. - Gregs ir novietojis manu automašīnu strupceļa ielā pie piecpadsmitā numura, atslēgas ir zem sēdekļa. Viņš piekodināja, lai neaizmirstam iedot mammai naudu. - Dollija ievilka dūmu un iemalkoja brendiju. - Jocīgi, ka Gregs tā uztraucas par simt mārciņām, ja man tagad ir tik daudz naudas. - Šērlija pasmaidīja. - Kā tev šķiet, Dollija, cik mēs nopelnījām?

- Tev pieder apmēram divsimt piecdesmit tūkstoši, mīļā. Es paņēmu sev to, ko līdz šim jums devu no savas kabatas... bet atlikums vēl joprojām ir iespaidīgs. - Dollija piecēlās un palūkojās aiz aizkariem. - Velns! - viņa iesaucās. - Edijs ir atgriezies. - Šērlija nostājās viņai blakus, un abas vēroja, kā Bills un Edijs sačukstas. - Ja viņi ir divi, viss kļūst sarežģītāk.

- Kāpēc? - Šērlija jautāja, iepletusi acis.

Dollija novērsās. Viņa nesaprata, kā Šērlija tik ilgi izdzīvojusi, ja ir neglābjami dumja. "Laikam viņu vienmēr aprūpējis Terijs." Dollija apsēdās un no izsmēķa aizdedzināja jaunu cigareti. Kāja nevaldāmi raustījās.

Abas klusēja, un pulkstenis uz kamīna dzegas tikšķēja. Šērlija ar acs kaktiņu vēroja Dolliju, kam lūpas kustējās, it kā viņa sarunātos ar sevi. - Ko mums darīt? Kā aizbēgt no viņiem?

- Velns un elle, kur ir tava māte? - Dollijai bija apnicis atbildēt uz muļķīgiem jautājumiem.

šērlija atkal piegāja pie loga. Bills iekārtojās uz BM W dzinēja pārsega, un Edijs stāvēja viņam blakus. - Kas liedz viņiem iebrukt mājā? - Šērlija jautāja. - Kas liedz viņiem ielūkoties somā un atrast naudu?

"jautājumi! Mūžīgie jautājumi!" Dollija gribēja atcirst šēr-lijai. - Harijs! Harijs liedz viņiem iebrukt mājā! - Bills un Edijs noteikti bija saņēmuši pavēli tikai novērot māju. Protams, šīs instrukcijas varēja mainīties acumirkli, bet pagaidām visi nogaidīja.

- ja viņi ieraudzīs šo naudu, tad gribēs arī pārējo! - Šērlija nespēja rimties. - Viņi gribēs visu. Grūti pat iztēloties, ko viņi izdarīs, lai to iegūtu.

- Nevajag iztēloties! - Dollija viņai uzkliedza. - Nestāvi un nedomā par to, kas varētu notikt! - Viņa dziļi ievilka elpu. Vajadzēja Sērliju nomierināt. - Nauda ir drošībā, mīļā. Viņi to nemūžam neatradīs.

- Tikai tu zini, kur tā ir. Ja kaut kas ar tevi notiks, ko mēs iesāksim? - Dollija aizvēra acis un novērsās, bet šērlija uzkurināja sevi arvien vairāk. - Kāpēc viņi tikai vēro? Kāpēc neko nedara?

- Pietiek.

- Pietiek? Kā tu spēj būt tik rāma? Tik salta? Auksta kā akmens. Ko tu man nestāsti?

Dollija nespēja noticēt, ka šērlija izvēlējusies šo mirkli, lai iegūtu mugurkaulu un pārvērstos par Lindu. - Kas ir tas vīrietis blakus Harija brālēnam? Vai vēl kāds radinieks?

- Ak Dievs! - Dollija iesaucās. - Tavas smadzenes piepeši darbojas paātrinātā režīmā.

- Tevi nemaz nebiedē iespēja, ka viņi varētu jebkurā mirklī iebrukt šeit un mūs abas nogalināt! Jo tu zini, ka viņi to nedarīs, vai ne? Tu zini. Kā? Jūs esat noslēguši vienošanos! - Likās neiespējami, ka Dollijas sejas izteiksme varētu kļūt vēl skarbāka, tomēr tas notika. Viņa saknieba lūpas, un žokļa muskuļi saspringa. Šērlija turpināja, baiļu mudināta. - Vai jums ar Ediju ir kopīgi plāni? Vai iepriekšējā reizē viņam bija paredzēts paņemt naudu, bet es viņu aizkavēju? Es jūtos palikusi viena pret visiem, Dollija, un tūlīt pat gribu zināt, kur ir pārējā nauda! -Dollija bija cieši sakrustojusi rokas, lai neiesistu Šērlijai tā, ka viņas tukšā galva nolidotu no pleciem. Tomēr Šērlija vēl pēdējo reizi atvēra muti. - Ja tu gatavo Ediju iekāpšanai sava Harija kurpēs, es vispirms gribu saņemt savu naudu!

Nevaldāmu dusmu pārņemta, Dollija metās viņai virsū un spēcīgi iesita pa vaigu. Šērlija pat nesarāvās un atbildēja ar to pašu tik stipri, ka Dollijai vajadzēja atkāpties, lai nenokristu.

- Mani vārdi par tavu vienošanos ar Ediju bija pārsteidzīgi, - šērlija atvainojās. - Tomēr man ir jāzina, kur atrodas nauda. Man tas jāzina sevis, Lindas un Bellas dēļ.

Dollija bija sasniegusi lūzuma punktu. Viņai vairs nebija vēlmes strīdēties vai attaisnot savu rīcību. Ja kaut kas notiktu, viņa gribēja būt vienīgā, ko policisti varētu iztaujāt par naudu... bet šobrīd viņai jau bija vienalga.

- Nauda ir klosterī, - Dollija noteica. - Bērnu rotaļu istabā ir jauni skapīši. Priekšā četriem augšējiem, ko viņi nevar aizsniegt, ir skaitāmpantiņu plakāti. Nauda ir tur. Četri skapīši, četras somas, četras vienādas daļas. Viss ir gatavs brīdim, kad varēsim droši atgriezties mājās. - Viņa apsēdās uz dīvāna un atvēra rokassomiņu. - Katrai no jums ir sagatavota atslēga. Kad vajadzēs paņemt somas, vienkārši nosauciet manu vārdu. - Dollija piecēlās un ielūkojās Šērlijai acīs, citu pēc citas pasniedzot atslēgas. - Lūk, Lindas atslēga. Bellas. Un tavējā. - Dollijas skatienā vīdēja tāda vilšanās, ka Šērlija nezināja, ko teikt.

Klusumu pārtrauca durvju zvans.

- Laikam mamma, - Šērlija nočukstēja.

Tagad pienāca brīdis rīkoties atbilstoši plānam. Viņas viena otrai bija vajadzīgas. Viss pārējais varēja pagaidīt.

*

Edijs vēroja sievieti, kura stāvēja uz Dollijas durvju sliekšņa, ģērbusies nonēsātā mētelī, apāvusi zābakus un apsējusi

ap galvu šalli. Durvis atvērās, viņa iegāja iekšā, un Bills ar Ediju saskatījās.

- Varbūt uzkopēja? - Edijs minēja.

- Noteikti, - Bills dzēlīgi piekrita. - Mana uzkopēja arī ierodas darbā četros no rīta. Varbūt tā ir kāda cita no laupītājām. Es došos paziņot par to Harijam. - Viņš iekāpa BMW automašīnā un aizbrauca.

Edijs iesēdās Ford Granada modeli un turpināja vērot māju.

*

Kad Šērlija ieveda Odriju dzīvojamā istabā, Dollija jau bija atguvusi savaldību un smaidīja, rokā turēdama brendija glāzi.

- Tu jau pazīsti Rolinsas kundzi, māt.

- Jums ir ļoti skaista māja, - Odrija tēloti cienīgi paziņoja, mēģinādama izlikties, ka šī nav viņas pirmā viesošanās tādā namā.

- Apsēdieties. - Dollija norādīja uz atzveltnes krēslu un sameklēja savu somiņu. - Lūdzu, simt mārciņas Gregam un divi simti jums par pūlēm.

- Velns un elle! - Odrija iesaucās un paņēma naudu. Šērlija pavīpsnāja; māte ļoti ātri bija atmetusi centienus tēlot eleganci.

- Odrija, tu varētu sēsties pie mana Mercedes stūres, braukt uz Londonu un pēc tam uz dienvidiem caur Kroido-nu un pa A23 šoseju līdz Getvikai, - Dollijai paskaidroja, it kā tas būtu pavisam normāls lūgums svešam cilvēkam četros naktī.

- Es nezinu, vai pareizi saprotu... - Odrija lūkojās uz Dol-liju, pavērusi muti tik plati, ka gandrīz noslienāja mēteli.

- Mammu! - Šērlija iejaucās, velkot dūmu no nupat aizdedzinātās cigaretes. - Vienkārši izpildi Dollijas uzdevumu. Lūdzu.

- Kopš kura laika tu smēķē? - Odrija iesaucās.

- Mammu!

- Ir vēl kaut kas, Odrija, - Dollija turpināja. - Tev droši vien sekos kāds, kurš sēž Ford Granada modeli. Vislabāk būtu no viņa atrauties kaut kur Kroidonas apvidū. - Viņa piecēlās. - Lūdzu, atvainojiet mani uz mirkli.

Dollija izgāja no istabas, un Odrija pielēca kājās. - Šērlija, sasodīts, kas te notiek? Vai tu brauksi prom kopā ar viņu? Kāpēc?

- Lūdzu, mammu! Viņai seko bīstami cilvēki, un es viņai izpalīdzu. Tas arī viss.

- Viss? Tas ir viss? Ar to pietiek, meitēn. Viņa ievelk tevi savās nepatikšanās, vai ne? Mēs varam aiziet tūlīt pat...

- Nē, mammu. - šērlija nolieca galvu, atcerējusies savu pirmītējo strīdu ar Dolliju. - Viņa ir mana draudzene, un es gribu braukt prom kopā ar viņu.

Odrija atņēma meitai cigareti, dziļi ievilka dūmus un izpūta tos gredzenā, pārlaižot istabai apbrīnas pilnu skatienu. - Mercedes'. - Odrija iesmējās. - Tu noteikti viņai nepateici,

ka es vēl neesmu nokārtojusi autovadītāja eksāmenu.

*

Dollija atgriezās, rokās turēdama dizainera veidotu kleitu, dārgas ādas kurpes un ap galvu sienamu šalli. - Pie parādes durvīm ir ģērbtuve. Ieej tur un pārvelc drēbes.

Prasības samulsināta, Odrija tomēr to izpildīja šērlijas labad. šādi uzposusies, Odrija bija pārsteidzoši līdzīga Dolli-

jai, it ipaši no aizmugures. No priekšas viņa vēl joprojām izskatījās pec tirgussievas, bet ar Dollijas šalli, kosmētiku un brillēm pietiks, lai piemuļķotu Ediju.

Odrijas mētelis izskatījās drausmīgi un bojāja visu iespaidu, tāpēc Dollija izņēma no skapja garu, melnu ūdeļādas kažoku, ko viņai astoņpadsmitajā kāzu jubilejā bija dāvinājis Harijs. Edijs piedalījās šajās svinībās un slavēja kažoku. Tas viņu noteikti apmānīs.

- Ak, cik skaists! - Odrija iesaucās, pilnīgi aizmirsusi visu pārējo un ieslidinājusi rokas piedurknēs. - Vai ne, Šērlija? - Šķita, ka viņa pieskaras zīdam. Tā bija lieliska sajūta.

Šērlija un Dollija atkāpās un nopētīja Od riju no kāju pirkstiem līdz matu galiņiem. Telpā valdīja saspringta gaisotne, tomēr viņas zināja, ka šim plāna posmam ir jānorit nevainojami. Ja Edijs sāktu šaubīties par to, ka Odrija ir Dollija, tad nesekotu viņai un viņas nevarētu aizbēgt.

"Nudien, Dollija ir savāda sieviete," Odrija nodomāja. "Ļoti skaidri domājoša, tomēr nemierīga." Arī Šērlija šķita ļoti nervoza. Viņa nesaprata, kāpēc meita kaut kur dodas kopā ar daudz vecāko Dolliju Rolinsu. Nesaprata, kā un kāpēc viņas sadraudzējušās vai vispār iepazinušās. Odrija zināja, ka viņu mirušie vīri bijuši pazīstami, bet sievietes pašas nekad nebija pavadījušas laiku kopā. Visvairāk Od riju interesēja jautājums par to, kas seko Dollijai un kāpēc Šērlija ir gatava pakļaut briesmām sevi. Savukārt Odrijas loma tajā visā... viņa būtu gatava dejot kaila uz vietējā policijas iecirkņa sliekšņa, lai saņemtu divsimt mārciņas, tāpēc ūdeļādas kažoks un tik dārgas automašīnas vadīšana bija īsts baudījums.

Dollija un Šērlija pamāja viena otrai. Odrija bija tik gata-

va, cik viens iespējams. - Vari paturēt kažoku, - Dollija pasniedza Odrijai automašīnas atslēgas. - Šērlija, atnes man no tualetes galdiņa atvilktnes saulesbrilles! - Tikmēr Dollija palūkojās uz Odriju. - Lūdzu, izdari man vēl vienu pakalpojumu. - Viņa iedeva Odrijai aploksni. Redzot, kā iedegas dumjās sievietes acis, viņa nedaudz pieliecās tai pretī. - Uzlīmē šai aploksnei mārku un nosūti pa pastu. Šodien.

Bija acīmredzams, ka Od rija ir vīlusies, tomēr viņa ielika aploksni ūdeļādas kažoka kabatā un pasmaidīja. ”Es nosūtīšu vēstuli un par savām pūlēm saņemšu kažoku," viņa nodomāja. "Dienas veikums nav slikts, Odrija. Nepavisam."

Odrija nezināja, ka vēstulē ir mājas īpašumtiesību dokumenti, Harija testaments un Dollijas vēstule advokātiem, kurā viņa lika pārdot māju ar visu iekārtu. Pēc tam advokāti noguldīs naudu jaunā bankas kontā. Šis bija izšķirīgais Dollijas solis. Atpakaļceļa vairs nebija.

*

Šērlija iegāja Dollijas istabā. Gaiss vēl joprojām oda pēc deguma, kaut gan nekur nebija redzama uguns vai kaut kas sadedzināts. Pa grīdu mētājās dažādas mantas. Nagu lakas pudelīte bija sašķīdusi pret sienu netālu no garderobes, un plūmju krāsas šķidrums izplūdis uz paklāja. Šērliju satrieca šis skats nevainojami kārtīgajā mājā, un viņa nosprieda, ka Dollija atkal ļāvusies dusmu lēkmei. Pārmeklējot atvilktnes, viņa beidzot atrada tumšās brilles un jau grasījās doties prom, kad pamanīja uz paklāja kādu auduma strēmeli. Viņa vilcinādamās pavēra garderobes durvis un spēji ievilka elpu. Itin visi Harija apģērba gabali bija sagraizīti skrandās. Pat kurpes bija sadurtas vai aplaistītas ar dažādas krāsas na-

gu lakām. Dollija noteikti cieta milzu mokas, ja rīkojās tik iznīcinoši, un bija ārkārtīgi stipra, ja spēja to noslēpt no pārējiem. Šērlija saprata, ka Dollijas Rolinsas prātā notiek

daudz kas tāds, ko viņa nespēj pat iztēloties.

*

Atgriezusies dzīvojamā istabā, Dollija pasniedza Odrijai viņas noskrandušo mēteli un siltos zābakus. - Saliec to visu automašīnas bagāžniekā, - Dollija norādīja.

- Varbūt man vajadzēs zābakus. Es nemāku lietot sajūgu, ja kājās ir augstie papēži.

- Sajūga nav, - Dollija atbilda. - Ir automāts.

- Kas?

"Ak Dievs!" Dollija nodomāja. "Man vēl vajadzēs mācīt šai dumjajai sievietei, kā vadīt automašīnu!" - Nāc uz garāžu. Es tev palīdzēšu. - Viņa izturējās tik pacietīgi, cik vien spēja gandrīz puspiecos no rīta, kad vajadzēja tikt prom, lai nenokavētu lidojumu uz Rio.

Odrija apsēdās pie stūres, un Dollija izskaidroja divu pedāļu un pārslēga sistēmu. Bija redzams, ka Odrija jauc labo pusi ar kreiso, tāpēc Dollija spēcīgi iedunkāja viņas kreiso

augšstilbu. - Neizmanto kāju, kura sāp. Vai skaidrs?

*

Viņas atgriezās mājā, un Šērlija pasniedza mātei tumšās brilles, papildinot maskēšanās tērpu. Odrija dziļi ievilka elpu; viņai nekad vēl nebija lūgts izdarīt kaut ko tik aizraujošu.

- Atpūties labi, - viņa novēlēja Šērlijai. - Tiksimies, kad būsi atpakaļ. - Odrija pieliecās, lai noskūpstītu meitu uz vaiga, bet Šērlija viņu apskāva un cieši piespieda sev klāt.

- Uz redzi, māt, - Šērlija nočukstēja.

- Pasteidzieties. Mums ir jāiet. - Dollija negribēja raisīt Odrijā aizdomas, ka noticis kaut kas nelāgs.

- Es tevi mīlu, - Šērlija piebilda un steigšus novērsās. Viņa izgāja pa parādes durvīm, lai atvērtu garāžas durvis no

ārpuses un Edijs viņu redzētu.

*

Od rija ieslēdza atpakaļgaitu un virzījās ārā pa piebraucamo ceļu. Šērlija viņai pamāja no lieveņa pakāpieniem. -Tiksimies vēlāk, Dollija! - viņa uzsauca un vēra ciet garāžas durvis. Satrauktā Odrija nedaudz par stipru nospieda gāzes pedāli, un automašīna iztraucās uz ceļa. Lai kļūdu labotu, Odrija steidzās nospiest bremžu pedāli un vienlaikus pagrieza stūri. Automašīna iekaucās; aizmugurējie riteņi paslīdēja pa labi, un Odrija panikā ieslēdza braukšanas režīmu. Mercedes rāvās uz priekšu un strauji aizjoņoja pa nepareizo ceļa pusi, bet Odrija atguvās, iestūrēja īstajā joslā un aizbrauca.

Edijs to visu vēroja. Tiklīdz iedūcās Dollijas automašīnas dzinējs, Edijs iedarbināja arī savējo. Parasti viņa nebrauca tik neveikli, bet Edijs nosprieda, ka neuzmanība pieļauta steigas dēļ. "Varbūt viņa vairs nespēj izturēt spriedzi," viņš prātoja. "Tādā gadījumā atņemt viņai naudu būs tikpat viegli kā atņemt konfekti mazulim." Edijs pasmaidīja, domājot par naudu, ko sadalīs viņi ar Billu un Hariju. - Muļķe, - viņš noņurdēja, sekojot Dollijas automašīnai. - Tu paveici visu

smago darbu, bet augļus nebaudīsi. Jo tagad nākam mēs!

*

Šērlija dzīvojamā istabā vēroja, kā Edija automašīna no-

zūd aiz stūra. Viņai blakus stāvēja Dollija, gatava doties ceļā, un turēja rokās ceļasomas.

- Viņš aizbrauca. - Šērlija paņēma vienu no somām, un abas gāja uz parādes durvju pusi.

- Pasteidzies! Tava māte brauc tā, ka mums varētu nepietikt laika. - Dollija un Šērlija skrēja pa ceļu uz strupceļa ielu, kur bija novietota automašīna Mini Estate. - Vai vēl esi aiz manis? - Dollija uzsauca, nepagriežot galvu atpakaļ.

- Jā, tepat vien esmu, - Šērlija atbildēja. Katrs solis potītei sagādāja mokošas sāpes. Pēc brīža iedarbojās adrenalīns, un viņa sāka skriet ātrāk, samazinot atstatumu līdz Dollijai. Sasniegušas automašīnu, viņas iemeta abas vienādās somas bagāžniekā uz kofera.

Tad Šērlija noliecās un zem vadītāja sēdekļa meklēja atslēgas. Dollija nepacietīgi bungoja ar roku pa automašīnas jumtu.

- Ātrāk, mīļā! - Dollija mudināja. - Tava māte droši vien jau ir kaut kur ietriekusies, un Edijs sapratis, ka tā neesmu es.

- Nevaru atrast... - Šērlija sastinga. - Ko viņš mammai nodarīs?

- Neko. - Dollija saprata, ka šis joks ir bijis kļūda. - Patiešām. Viņš ir gļēvulis.

- Iepriekš tu viņu nosauci citādi, - Šērlija atgādināja. - Tu teici, ka viņš ir niecība, kurš pļaukā sievietes un nogalina suņus. Mana māte ir sieviete, Dollija, un, ja viņš kaut pirkstu viņai piedurs... - Šērlija izslējās, rokā turot atslēgas.

Dollija tās paņēma un mierinoši sacīja: - Es zinu, mīļa. Tu viņu nogalināsi.

Šērlija lūkojās uz Dolliju. Ilgi un skarbi. - Nē, ne jau vi-

ņu. - Šērlija apgāja automašīnai apkārt, lai sasniegtu pasažiera puses durvis, un Dollija stingi lūkojās tālumā. "Droši vien es jau esmu zaudējusi šērlijas pieķeršanos. Es izmantoju Odriju un Gregu, lai iegūtu to, ko gribēju. To, kas man ir vajadzīgs. Gregs būtu varējis nokļūt cietumā, un Odrija vēl joprojām var iet bojā. šērlija, kura reiz bija uzlūkojusi mani kā māti, tagad mani ienīst."

Tomēr Dollija apņēmās vērst visu par labu. "Kad mēs būsim drošībā, es vērsīšu visu par labu."

37. NODAĻA

Elisa zināja, ka pieķeršanas gadījumā viņai draudēs nepatikšanas, varbūt pat darba zaudēšana, tomēr viņa rīkojās, jo tā lūdza Džordžs Rezniks.

Viņa bija ieradusies darbā jau sešos; tik agri te nebija neviena cita no administratīvajiem darbiniekiem, kas redzētu, ar ko viņa nodarbojas. Paņēmusi no galda dokumentu mapes un sadrukātās piezīmes, viņa visu salika plastmasas maisiņā un steigšus pameta iecirkni. Kad viņa gāja garām nakts-maiņas policistiem, neviens uz viņu pat nepaskatījās.

Rezniks gaidīja ēstuvē aiz stūra, kā bija sarunāts. Kad Elisa ieradās, viņš dzēra kafiju un ēda sviestmaizi ar desiņām un olu, kas bija aplieta ar brūni mērci. Elisa apsēdās, un viņš pamāja viesmīlei. - Priecājos tevi redzēt, meitēn. - Viņš pasmaidīja, un Elisa pamanīja desiņas ādas paliekas viņam starp zobiem.

- Abpusēji, - Elisa atbildēja, nopētīdama mērci, kas pilēja no Reznika pirkstiem. Ja viņš notraipīs dokumentus, visi zinās, kurš tos ir šķirstījis. Rezniks bieži aplēja svarīgus ma-

teriālus ar ēdienu, un uz visām viņa mapēm bija kafijas gredzeni, ko atstāja netīrā krūze.

Viesmīle atnesa Elisai tēju, un Rezniks plati smaidīja. Elisai negaršoja tēja, bet viņa to pateicīgi pieņēma; Rezniks ļoti reti kādam kaut ko izmaksāja. Viņa piecēlās, paņēma vairākas salvetes no letes un pasniedza tās Reznikam. Tikai tad, kad viņš bija paklausīgi noslaucījis netīrās rokas, Elisa viņam iedeva pirmo mapi. Pēc tam viņa izklāstīja svarīgāko informāciju.

- Par Džimiju Nannu tur nekā daudz nav. Viņam nav noziedzīgas pagātnes, tāpēc es izmantoju viņa sociālās apdrošināšanas numuru, lai šo to noskaidrotu. Viņš cerēja kļūt par sacīkšu autobraucēju un ir saņēmis divus sodus par pārgalvīgu braukšanu un ātruma pārsniegšanu. Precējies ar Trūdi-ju, ir viens bērns, sešus mēnešus vecs. Saņēma bērna pabalstu, nav nodokļu maksātājs, bija bezdarbnieks divus gadus. Attiecīgā iestāde apgalvo, ka viņš pabalstu nav pieprasījis jau divus mēnešus.

- Kāpēc, Elisa? - Rezniks jautāja. - Vai viņš nokļuva cietumā? Nē. Varbūt devies ceļojumā? Diezin vai, ja viņam ir sešus mēnešus vecs bērns. Sācis strādāt? Nedomāju vis, ja divus gadus dzīvojis kā liekēdis. Miris? - Viņš pacēla skatienu.

Sekretāre pasniedza Reznikam otru mapi, kas bija biezāka. - Viljams Grants pirms deviņiem mēnešiem iznāca no Brikstonas cietuma, - viņa ziņoja. - Notiesāts par miesas bojājumu nodarīšanu, laupīšanu un dedzināšanu.

- Kā ar slepkavībām? - Rezniks jautāja.

Elisa ielēja sev tēju. - Apsūdzību nav. Bet lietā ir redzams, ka viņa noziegumi ir... kā lai to pasaka?

- Nesaistīti? - Rezniks ierosināja.

- Tieši tā. Bieži vien nav nekādas saistības ar upuri, nekas nav nozagts... it kā viņš pildītu pavēles un tādējādi pelnītu naudu.

Rezniks atkal pasmaidīja. Viņam patika tas, ka Elisa bieži vien domāja līdzīgi viņam. Šai sievietei piemita lieliska intuīcija. - Tev taisnība. Viņš ir algotnis. Kad viņu pēdējoreiz iesēdināju, viņš klusēja kā mēms. - Rezniks palūkojās uz fotoattēlu. Tajā pavisam noteikti bija redzams vīrietis, kurš izgāja no Džimija Nanna mājas.

- Un vēl... - Elisa pasniedza Reznikam trešo mapi, kurā bija apkopoti dokumenti par jaunāko uzbrukumu inkasentiem.

"Viss liecina par Harija Rolinsa rokrakstu," Rezniks secināja. "Vainojams ir sasodītais Harijs Rolinss!" Viņš nespēja apvaldīt smaidu. - Tas nelietis ir man rokā, Elisa. Mēs esam atraduši to maitasgabalu!

Elisa ielūkojās pulkstenī. Kuru katru mirkli ieradīsies dienas maiņas darbinieki, lai apēstu brokastu sacepumu. - Jūs taču nedarīsiet neko muļķīgu, vai ne? - viņa iejautājās.

Rezniks aizvēra mapi un pasniedza to Elisai, kura salika visas mapes atpakaļ maisā. Viņš pasmaidīja. - Es gatavojos atgriezties, Elisa. Visi maldījās, domājot, ka Harijs Rolinss ir miris. Tagad es viņiem to pierādīšu. - Viņš paraudzījās uz bažām Elisas sejā un viņas lielajām plaukstām, ar kurām viņa žņaudza plastmasas maisu pie krūtīm. Pārliecies pār galdu, viņš uzspieda lielu, slapju skūpstu Elisai uz vaiga. - Nesatraucies par mani. Zini, man nepatīk redzēt tevi satraukušos, it īpaši manis dēļ.

Elisai izdevās vāri pasmaidīt, tad viņa piecēlās un izgāja no kafejnīcas. Sirds strauji pukstēja - gan tāpēc, ka Rezniks grasījās viens pats uzklupt Harijam Rolinsam, gan atmiņās

par silto, lipīgo lūpu pieskārienu vaigam.

*

Bills Grānts bija nolēmis nebraukt pie Harija uzreiz, lai ziņotu par noslēpumainās sievietes ierašanos Dollijas mājā. Vispirms viņš devās uz boksiem pie Liverpūlstrītas. Viņš sprieda, ka sieviete noteikti ir viena no laupītājām. Harijs grasījās parādīties atklātībā un runāt ar Dolliju viņas mājā. "Ja nauda ir tur, es saņemšu savu nožēlojamo daļu, bet Harijs - lauvastiesu. Toties, ja nauda ir boksā un es to atradīšu viens pats... Nu, tādā gadījumā Harijs Rolinss var iet ellē."

Pārmeklējot katru stūri un sprīdi, viņš pat nepamanīja, kā paskrien laiks. Viņš neko neatrada un, ielūkojies pulkstenī, atskārta, ka ir jau pāri septiņiem. Bills kavēja stundu; Harijam pakaļ vajadzēja aizbraukt sešos...

Nokļuvis pie Trūdijas mājas, Bills novietoja automašīnu, uzskrēja pa kāpnēm uz dzīvokli un pieklauvēja. Viņš strauji elpoja.

Durvis atvēra Trūdija un ar skatienu nomēroja Billu gluži kā nicināmu niecību. - Nāc iekšā, - viņa atļāva. - Harijs tevi gaida jau stundu.

Dzīvojamā istabā Bills uzsita pa pulksteņa stikliņu. - Atvaino, Harij, šis verķis atkal ir sabojājies. Tavā mājā nekas tik un tā nenotiek; viņas ir kā lamatās iedzīti trusīši.

- Vai tiešām? - Harijs painteresējās. - Tātad kāds melo. -Viņš bija ģērbies zilos džinsos, baltā kreklā, zilā džemperī un apāvis sporta kurpes.

- Kādā ziņā? - Bills bažīgi jautāja.

Harijs tuvojās Billam, draudīgi viņu izlūkodams. - Kur tu biji? Ar ko tu nodarbojies?

- Kad pametu Ediju, es nedaudz nosnaudos. Es esmu pārguris, Harij. - Bills neuzdrošinājās atzīties, ka ir bijis tehniskās apkopes boksā. Viņš redzēja zvērojošās dusmas Harija acīs. - Kas notika?

- Kamēr tu krāci, Dollija jūs abus izvazāja aiz deguna! Pierunāja kādu pārģērbties par viņu un sēsties pie Mercedes stūres. Tas nelga Edijs uzķērās uz āķa, un tagad mums nav ne jausmas, kur ir Dollija. Un vari būt pavisam drošs, ka naudas šobrīd mājā nav.

Bills pamazām atskārta, ka ir pieļāvis ļoti lielu kļūdu.

- Kur ir Edijs?

- Nesen zvanīja. Automašīna salūza, tāpēc viņš brauc ar autobusu. Kad viņš ieradīsies, mēs visi dosimies uz māju un pārmeklēsim katru sprīdi. Ir jābūt kādai norādei, kurp Dollija aizbēgusi vai kur noglabājusi naudu.

*

Dollija apturēja automašīnu pie Viktorijas rajona autoostas, lai izlaistu šērliju, kura uz Hītrovu grasījās braukt ar autobusu. Tādējādi nevienam nerastos aizdomas, ka viņas ceļo kopā. Ielā valdīja rosība pat tik agrā rīta stundā, un nepieciešamība spiesties svešinieku pūlī un turēt rokā ceļasomu ar simt tūkstošiem izraisīja šērlijā paniku.

- Es to nespēju, Dollija, un gribu palikt pie tevis. - Visa viņas iepriekšējā drosme bija izgaisusi.

Savukārt Dollija bija atguvusi pilnigu varu pār notiekošo. - Arī es labprāt paliktu kopā ar tevi, - viņa meloja. - Bet tu zini, kāpēc mums jāšķiras. Mūs nedrīkst redzēt ierodamies lidostā vienā automašīnā. Neviens nedrīkst iedomāties, ka mēs vispār esam pazīstamas. - Viņa izkāpa no automašīnas, atvēra bagāžnieku un izcēla gan Šērlijas ceļasomu, gan naudas somu. Šērlija pasažiera sēdeklī bija noliekusi galvu un raudāja. "Sasodīts! Tikai tas man vēl ir vajadzīgs!" Dolli-ja nodomāja. Viņa iesēdās automašīnā un mierinoši sacīja:

- Kāp ārā, mīļā. Jau pēc dažām stundām mēs būsim gaisā. Rīt ap šo laiku mēs sēdēsim pie baseina kopā ar Lindu un Bellu un malkosim... Nu, kaut ko tādu, ko dzer visi Rio. -Šērlija bēdīga lūkojās uz viņu. - Labi, - Dollija noteica. - Vari palikt pie manis. Iecel somas atpakaļ bagāžniekā.

Tiklīdz Šērlija bija ārā, Dollija izsvieda ārā viņas rokassomiņu, aizcirta pasažiera puses durvis, iedarbināja dzinēju un jau bija aizbraukusi, pirms Šērlija apjauta, kas notiek. Viņa jau grasījās skaļi nolamāt Dolliju... bet palūkojās apkārt un nolēma, ka paklusēs. Iespēja piesaistīt sev uzmanību bija

vēl biedējošāka nekā brauciens uz Hītrovu vienatnē.

*

Edijs ieradās Džimija Nanna dzīvoklī pārguris un nosvīdis. Autobuss neieradās, un viņš bija spiests skriet vairāk nekā jūdzi. Harijs attaisīja durvis un aiz šalles ievilka brālēnu dzīvoklī. Tvēriens bija tik ciešs, ka Edijs gluži vai nozilēja. Viņš vārgi pagrūda radinieka spēcīgo plecu, bet Harijs pat nesakustējās.

Viņa balss bija rāma un klusa. - Tu esi nekam nederīgs mēsls, Edij. Vai zināji? Ja es tevi šobrīd nogalinātu, kurš pēc tevis ilgotos? Ko? Tikai totalizatoru īpašnieki. Un arī tikai varbūt. - Edijam izspiedās acis, seja kļuva violeta, un viņš sažņaudza Harija džemperi dūres. Harijs lūkojās Edijam acis un gaidīja, kad viņš vairs nekustēsies.

Aiz muguras ierunājās Bills. - šī nav piemērota vieta, no kuras aizvest līķi. Pārāk rosīga satiksme. - Harijs atlaida šalli, un Edijs sabruka uz grīdas, cīnoties pēc elpas. Bills palīdzēja viņam apsēsties uz dīvāna un pats iekārtojās blakus.

Dziļi elpodams un cenzdamies nomierināties, Harijs soļoja šurpu turpu. - Ja viņa ir nozudusi... ja nozudusi ir nauda... es nogalināšu jūs abus. Sākot ar tevi. - Harijs norādīja uz brālēnu.

Edijs izskatījās pārbijies. Pār viņa lūpām izspruka skaņa, līdzīga ķiķināšanai. Harijs metās viņam virsū, gatavs piekaut brālēnu līdz nāvei. Bills piecēlās, nostājās starp abiem un ar visu savu spēku atgrūda saniknoto vīru atpakaļ.

- Es teicu... ne šeit! - Bills ieaurojās, cerot, ka Harijs ieklausīsies. - Es cenšos tev palīdzēt, Harij! Jā, viņš ir nekam nederīgs mēsls, bet šīs ir tavas mājas. Tepat ir tava meitene un bērns. Ja gribi viņu nogalināt, labi, es pats to izdarīšu, kad viss būs beidzies. Kad nauda būs pie mums un Dollija būs saņēmusi pelnīto atmaksu par to, ka atstājusi tevi muļķa lomā. Tu niknojies uz viņu, nevis uz Ediju. Viņš nav nekas.

Dusmas norima, Harijs pamazām nomierinājās un uzgrieza bralenam muguru, lai nepadotos kārdinājumam. Bills palūkojās uz Ediju un piemiedza ar aci. Edijs sajutās neomulīgi, it kā būtu ieraudzījis krokodila smaidu tieši pirms došanās peldēties.

- Mēs brauksim uz māju. - Harijs sacīja, - un izārdīsim to līdz pēdējam akmenim! - Viņš paķēra mēteli. - Ātri!

Trūdi ja izskrēja no guļamistabas un satvēra Harija roku.

- Lūdzu! Ir diena. Lūdzu, neej ārā. Ja kāds tevi ieraudzīs, visam būs beigas.

Harijs pieklupa klāt Edijam un satvēra viņa šalli. Edijs gandrīz pieslapināja bikses, bet brālēns tikai apsēja šalli sev ap kaklu un parāva to augšup, nosedzot degunu un muti.

Billam uz bridi bija ienākusi prātā ideja, ka viņi ar Ediju varētu nostāties pret Hariju, kurš nespētu cīņā pieveikt abus reizē. Šī doma ātri nomira, kamēr Edijs drebēdams paberzēja sāpošo kaklu un mēģināja iet taisni. Abi vīrieši sekoja Harijam ārā no dzīvokļa.

Trūdija piesteidzās pie loga un paguva ieraudzīt, kā trijotne iesēžas Džimija BMW automašīnā. Vērodama Billu aizbraucam, viņa pamanīja, ka tajā pašā brīdī sakustējās arī cits transportlīdzeklis. Ceļa galā BMW nogriezās pa kreisi, aiz tā braucošā automašīna griezās pa labi, bet aizdomīgais sekotājs nogaidīja, līdz tam garām aiztraucās furgons, un iekārtojās aiz BMW.

To redzot, Trūdija uzsita ar abām plaukstām pa logu. Viņa neko nevarēja izdarīt. Viņa pat nezināja, kur Harijs dzīvojis kopā ar Dolliju.

Guļamistabā ieraudājās bērns. Trūdija zināja, kā viņš jūtas: arī viņai gribējās plaši atvērt muti un izkliegt savas sāpes. Nekas nenotika tā, kā vajadzētu. Harijs ilgi izturējās ļoti piesardzīgi, bet sasodītā Dollija Rolinsa piepeši paveica vienu no viņa laupīšanām! "Dumjā kaza. Dumjā, vecā, neglītā kaza!"

Trūdija ieskrēja guļamistabā un iebrēcās: - Aizveries! -Bērns sēdēja savā spēļu manēžā, kliedzot bez jebkāda acīmredzama iemesla, un tagad ieraudājās vēl skaļāk. Trūdijai šķita, ka viņas pasaule tūlīt sabruks, un viņa piepeši neizturēja un spēcīgi iesita bērnam pļauku. Šausmu un kauna pārņemta, viņa pacēla dēlu uz rokām un cieši saspieda. Pļaukas iztrūcināts, bērns apklusa, un Trūdija tikmēr šņukstēja

kā nopērta.

*

Šērlija nervozēdama gaidīja Hītrovā, kamēr autobusa vadītājs izcēla no bagāžas nodalījuma somas. "Nu pagaidi, kad mēs tiksimies!" viņa saniknota domāja. "Es tev pateikšu visu, kas man ir uz mēles! Un pateikšu meitenēm, ka tu atstāji mani uz ielas. Linda tevi ienīdīs vēl vairāk!" Viņa apjauta, ka izklausās pēc gražīga bērna, bet tobrīd dusmas palīdzēja viņai saglabāt savaldību.

Viņa sameklēja bagāžas ratiņus, uzlika uz tiem abas somas, iegāja lidostas zālē un ziņojumu dēlī sameklēja Rio lidojumam atvēlēto reģistrēšanās galdiņu. Aizstūmusi ratiņus līdz rindai, Šērlija dziļi ieelpoja un sāka meklēt piemērotu vientiesi. "Jauns vīrietis, maz bagāžas..." viņa klusībā atkārtoja. Doma, ka vajadzēs valdzināt pilnīgi svešu cilvēku, ie-svēla viņā šausmas. Tāda valdzināšana Šērlijai padevās pārsteidzoši slikti; viņa prata koķetēt tikai ar tiesnešiem skaistumkonkursos. Viņa veltīja brīdi tam, lai sakopotu domas, un izmēģināja skropstu plivināšanu.

Pagāja divdesmit minūtes, un viņai kļuva neomulīgi. Visiem rindā stāvošajiem bija lieli čemodāni, un viņa nekur neredzēja Dolliju. "Ja nu plāns izgāzīsies jau pie pirmā šķēršļa, jo es nevaru atrast vientiesi, kurš ceļojot neņem līdzi bagāžu?"

Šērlija stūma ratiņus uz priekšu un atpakaļ, vēroja un nogaidīja. Aizritēja vēl piecpadsmit minūtes, bet rindā neiestājās neviens piemērots kandidāts. Viņu pārņēma nemiers. "Varbūt vajadzēs riskēt un vest somu pašai, maksājot par papildu bagāžu ar skaidro naudu." To viņa nevēlējās darīt, jo banknošu sērijas numurus varēja izsekot.

Piepeši viņa pamanīja iespējamo mērķi. Rindas galā bija nostājies nedaudz apbružāts jauneklis ar mugursomu plecos un skatījās savos lidojuma dokumentos. Šērlija izņēma no somiņas biļeti un pasi, ātri aizstūma ratiņus līdz vīrietim un ar riteni aizķēra viņa papēdi.

- Ak vai, lūdzu, piedodiet! Es negribēju jūs pagrūst. Vai šī ir rinda uz Rio? - Tēlodama apjukumu, viņa izlaida no rokām biļeti un pasi. Vīrietis pieliecās, lai paceltu abus dokumentus, un sniedza tos viņai. - Man tā muļķīgi ir sanacis, - Šērlija sacīja, brīnišķīgi tēlojot dumju blondīni. - Es esmu modele un lidoju uz pirmo fotosesiju žurnālam. Man nebija ne jausmas, ka bagāžai ir noteikts svara ierobežojums, bet es paņēmu līdzi divas somas, pilnas ar kleitām un peldkostīmiem. Tagad es satraucos, ka esmu pārsniegusi atļauto svaru, un nesaprotu, ko man dant, jo man nav naudas maksai par papildu bagāžu. Man tiešām ir vajadzīgi visi septiņpadsmit bikini un...

Viņai pat nevajadzēja pabeigt teikumu. - Es jums palīdzēšu, - jauneklis piedāvāja un pasniedzās pēc Šērlijas somas. Viņa pieskārās vīrieša plaukstai.

- Otra ir nedaudz smagāka, - viņa sacīja. - Ja neiebilstat...

Vīrietis acīmredzami neiebilda. Viņš piemiedza Šērlijai ar aci, paņēma naudas somu un virzījās uz priekšu.

r

Šērlija jutās ļoti apmierināta ar sevi un turpināja pieklājīgi čalot, gaidot rindā. Viņš oda pēc sasvīdušas miesas, izskatījās nemazgājies un nekopts, bet balss liecināja par labu izglītību, kaut gan radās iespaids, ka viņš neko nezina par dzīvi. Šērlija atviegloti vēroja, kā viņas jaunais draugs Čārlzs reģistrējas lidojumam un novieto naudas somu uz lentes. Darbiniece aplika ap rokturi bagāžas uzlīmi, un Šērlija nolūkojās, kā viņas simt tūkstoši dodas uz lidmašīnu.

Kad šērlijai vajadzēja reģistrēties, viņa čukstus vērsās pie darbinieces: - Lūdzu, nesēdiniet mani blakus tam vīrietim! -Sieviete palūkojās uz Čārlzu, saprotoši pasmaidīja un sievišķās solidaritātes vārdā piešķīra Šērlijai vietu desmit rindas tālāk no viņa.

Čārlzs kavējās viņai blakus gan pasu kontroles laikā, gan uzgaidāmajā zāle. Viņš stāstīja par saviem ceļojumiem uz dažādām pasaules vietām un braukšanu ar autostopiem, ainavu vērošanu un dažādiem darbiem, ko veicis naudas pelnīšanas nolūkā. Čārlza vecāki bija turīgi, bet viņš nevēlējās to izmantot un vienmēr atrada lētāko un ekonomiskāko ceļošanas veidu. "Ak Dievs, cik viņš ir garlaicīgs!" Šērlija domāja, malkojot Čārlza izmaksāto šampanieti. Beigu beigās viņa atvainojās un teica, ka ir jāpiezvana aģentam pirms kāpšanas lidmašīnā.

Šērlija ielūkojās visos restorānos, burgerrūcās, krogos un vīna bāros, pat labierīcībās, bet Dollijas nekur nebija. Radās iespaids, ka viņa nemaz nedosies lidojumā uz Rio. Šērlija zināja, ka atpakaļceļa nav, jo naudas soma jau bija lidmašīnā. "Vajadzēs lidot uz Rio un pateikt Bellai un Lindai, ka mēs visas esam apkrāptas!" Viņa dziļi elpoja, apdomājot turpmākās darbības. "Ar nākamo reisu vajadzēs atgriezties Londonā, doties uz klosteri un... Ak Dievs, ja nu naudas tur nebūs? Ja nu tā nekad nav tur bijusi? Ja nu..." Šcrlijai šķita, ka galva tūlīt uzsprāgs, bet viņa piepeši pamanīja vienīgo zonu lidostā, kuru nebija pārmeklējusi. Un tieši tur - pirmās klases atpūtas telpas logā - bija redzama Dollija Rolinsa, kura

ēda brokastis.

*

Bills Grānts no jauna pagrieza spoguli un palūkojās uz aizmuguri. - Tā nav policijas automašīna, bet viņš gādā, lai starp viņu un mums būtu viens braucamais.

- Klasisks gājiens, - Edijs pārbijies sacīja.

Harijs palūkojās uz automašīnu, atkal apsēdās taisni un papurināja galvu. - Dažreiz mušu var aizgaiņāt neskaitāmas reizes, bet tā vienmēr atgriežas. - Harija balsī skanēja patiess naids. Abi pārējie neko vairāk nejautāja.

- Vai man turpināt ceļu? - Bills painteresējās. Dollijas mājas apmeklēšana dienas laikā bija slikta doma, it īpaši, ja viņiem kāds sekoja.

- Nekas nav mainījies, - Harijs noņurdēja. Viņš atkal ielūkojās atpakaļskata spogulī, lai pārliecinātos, ka aizdomas atbilst patiesībai, un caur sakostiem zobiem nošņāca: - Velns un elle, es biju pārliecināts, ka esmu viņu sakropļojis un iznīcinājis jau pirms vairākiem gadiem! Viņš man ilgi sekoja kā asinssuns, kurš saodis savu lielāko medījumu, un piekļuva tuvu, pavisam tuvu.

- Un tagad viņš ir atgriezies... - Bills noteica.

Harijs nesaprata, kā Rezniks viņu atklājis. "Kā viņš uzzināja, ka es vēl esmu dzīvs? Varbūt Rezniks to nemaz neno-

jauš un tikai vēro Ediju un Billu, turot viņus aizdomās par Boksera Deivisa slepkavību?" Harijs pavilka šalli augstāk pāri degunam. Viņš jutās pārliecināts, ka, izejot no Džimija dzīvokļa, neviens viņu nav redzējis. Bija pagājuši daudzi gadi, un Rezniks diezin vai spētu viņu pazīt tikai pēc acīm. Viņš pasmaidīja šalles aizsegā. "Ja Billu un Ediju aizturēs par Boksera slepkavību, tā nebūs mana problēma."

Bills vairs nespēja klusēt. - Tātad viņš ir no policijas?

- Mums seko pats bēdīgi slavenais detektīvs inspektors Džordžs Rezniks.

- Velns! Harij, ko darīsim? - Edijs vārgā balsī noprasīja.

- Tikai mieru, dēls, Reznika veiksme nupat beidzās uz visiem laikiem, - Harijs noteica.

Automašīnu Bills apturēja piecdesmit jardu attālumā no Dollijas mājas, un Rezniks bija spiests pabraukt garām. Viņš grasījās apmest loku ap kvartālu, atgriezties un apstāties drošā attālumā - maldīgi uzskatīdams, ka nav pamanīts. Tomēr brīdī, kad Rezniks brauca garām, Harijs pakaitināja veco vīru, novelkot šalli līdz zodam un atklājot seju. Automašīnas salonā bija pārāk tumšs, lai Rezniks justos pārliecināts par redzēto, bet sirdsdarbības paātrināšanās liecināja, ka tas bijis Harijs Rolinss.

Harijs ātri noskaldīja pavēles. - Edij, atver garāžu. Bili, viņš ir tavā rīcībā. - Edijs paklausīgi steidzās pāri ielai; Bills izkāpa no automašīnas un paslēpās aiz dzīvžoga. Harijs pārsēdās vadītāja sēdeklī un iebrauca BMW garāžā.

Novietojis automašīnu iepretī mājai, Rezniks sēdēja un skatījās uz to. Viņš žņaudzīja stūri; brīdī, kad viņš to atlaida, plaukstas trīcēja kā želeja. Tobrīd Edijs aizvēra vienu ga-

rāžas durvju pusi. No garāžas iznāca kāds cits, lai aiztaisītu otru pusi. Viņš apstājās, palūkojās tieši uz Rezniku un aizdedzināja cigareti. Liesma uz bridi izgaismoja katru viņa sejas vaibstu; tas bija cilvēks, kam Rezniks dzina pēdas jau daudzus gadus. - Rolinss! - Rezniks nočukstēja, un viņa sejā atplauka plats smaids. "Man bija taisnība! Man vienmēr ir bijusi taisnība!"

Nākamajā mirklī Rezniks tika pārsteigts pilnīgi nesagatavots; vadītāja puses durvis atsprāga vaļā, un pār viņu seju nobira sitienu krusa. Bills izmantoja kasteti, lai sitieni būtu spēcīgāki. Rezniks bija iesprostots aiz stūres un nevarēja ne aizbēgt, ne aizstāvēties. Viņš pacēla rokas, lai mēģinātu atvairīt mežonīgo uzbrukumu, bet nokavēja. Galva spēji sašūpojās uz priekšu un atpakaļ, kāds viņu satvēra aiz matiem un vairākas reizes trieca ar seju pret stūri. Viņš gandrīz jau zaudēja samaņu, un gar acīm pazibēja gaismas - sarkanas, zilas, dzeltenas, dažnedažādas. Bija dzirdams, kā salūst deguns, kad dūre atkal trāpīja viņam sejā. Un Rezniks spēja tikai gaidīt, kad ieslīgs bezsamaņā un drausmīgās sāpes pierims.

Beigu beigās viņš saguma un noslīga sānis, ķermeņa augšdaļai izslīdot no automašīnas. Bills atkāpās un no visa spēka iespēra Reznikam pa galvu tā, ka viņš atkrita uz pasažiera puses sēdekļa. Pārlaidis skatienu ielai, Bills aizcirta automašīnas durvis, iemeta kasteti kabatā un nevērīgi atgriezās pie mājas. Nežēlīgais uzbrukums Reznikam ilga tikai trīsdesmit sekundes.

Kaut gan Billam šķita, ka viņš ir aizcirtis durvis, tajās iestrēga Reznika labā roka. Pār pirkstiem plūda asinis, arī se-

ja asiņoja, tomēr viņš nejuta sāpes, tikai vēso gaisu, jo durvis pamazām, pamazām atvērās un atbrīvoja viņa sadragātos pirkstus. Viņš nespēja pakustēties, nespēja iesaukties, nespēja atvērt pietūkušās, asiņojošās acis. Rezniks tikai sēdēja un gaidīja, kad viņu kāds atradīs.

Bills skriešus šķērsoja ielu un nozuda Dollijas tumšajā garāžā, bet kāds vīrietis, kurš bija izvedis pastaigā suni, devās uz Reznika automašīnas pusi.

*

Kad Bills ielavījās garāžā, Edijs jau nodarbojās ar meklējumiem.

- Harijs ir otrajā stāvā, - viņš pavēstīja.

Dzīvojamā istabā Bills atvāza nazi un sāka graizīt dīvānu un spilvenus - tos pašus, ko reiz jau sagraizīja Tonijs Fišers un ko Dollija glīti sašuva. Uz auduma nokļuva Reznika asinis, bet Bills nosprieda, ka tam nav nozīmes.

Harijs stāvēja tukšās bērnistabas durvīs. Telpā nebija nevienas mēbeles; tikai gaišzilās tapetes ar dejojošiem lācīšiem liecināja, ka tur bijusi viņa dēla guļamistaba. Nāsis iepletās, un dvēselē ielija savādas, smeldzīgas dusmas. Lai kur Dollija būtu, tagad bija skaidrs, ka viņa nekad negrasās atgriezties. Šī istaba nozīmēja visu. Vilks nozīmēja visu. Viņš nozīmēja visu. Un tas viss bija zudis. Viņai vairs nebija nekā tāda, kā dēļ būtu vērts braukt atpakaļ.

Nesaklātā gulta viesu guļamistabā liecināja, ka blondīne pavadījusi nakti pie Dollijas. Viņš meklēja, bet neko neatrada. Sirdī kūsāja dusmas; vajadzēja ātri kaut ko atrast, jebko, kas norādītu ceļu pie naudas. Dollija bija viņiem aizsteigusies priekšā un labi sajauca pēdas. Ja neizdosies atrast kādu mājienu par to, kur viņa nozudusi, visi pūliņi būs vējā un viņam vairs nepaliks nekā.

Lielajā guļamistabā valdīja deguma smārds, un viņa skatienam pavērās iznīcības aina - izmētāta kosmētika, sadragāts un samīdīts fotoattēla ietvars. Dollija parasti bija nevainojami kārtīga. Harijs šo istabu pazina kā savu kabatu, bet tagad nezināja, vai kaut kas nav savā vietā, jo viss bija izsvaidīts. Viņš pacēla tukšu sejas krēma pudelīti un nolika uz tualetes galdiņa, bet pēc tam pacēla fotoattēla ietvaru un nolika uz galdiņa blakus gultai Dollijas pusē. Tad viņš piegāja pie sievas garderobes, atvēra to un secināja, ka ir pazudušas drēbes un apavi. Pēc tam viņš devās pie savas garderobes un atklāja, ka viss ir sagraizīts, saplēsts vai apliets ar nagu laku. - Maita! - viņš nošņāca. "Pie velna drēbes! Bet Dollija, iznīcinot man tik mīļos dizaineru radītos apģērbus, ir jutusi pamatīgu naidu pret mani. Tā ir nodotas, sāpju mocītas sievietes rīcība, un šai sievietei vairs nav nekā, ko zaudēt. Dollija zina, ka es esmu dzīvs."

Viss, kas bija palicis no Harija iepriekšējās dzīves, tagad bija sadriskāts un rēgojās viņam acu priekšā. Viņš aizcirta garderobes durvis, un spogulis pie tām saplīsa.

- Septiņi gadi sliktas... - Edijs, stāvēdams guļamistabas durvīs, aizvēra muti pats, pirms to viņam palīdzēja izdarīt Harijs.

Saodis deguma smārdu, Harijs piegāja pie metāla papīrgroza un ieraudzīja tā dibenā apdegušo papīru. Nevarēja pateikt, kas tas bijis, tomēr sagrieztie ādas vāki liecināja tikai par vienu. Viņš iesniedzās grozā, satvēra saujā pelnus un izbēra tos starp pirkstiem kā melnu sniegu. "Manas kantor-

grāmatas. Tās ir zudušas." Harijs savilka plaukstas dūrēs, tik tikko valdīdamies, lai nekliegtu no visa spēka. Viņam vairs nebija nekā, bet Dollijai bija viss. "Kā viņa uzdrošinās? Sasodīts, kā viņa uzdrošinās kaut ko tādu izdarīt?" - Es tevi nogalināšu, - viņš čukstēja. - Dievs ir mans liecinieks, es tevi nogalināšu pats ar savām rokām.

Edijs nedzirdēja Harija vārdus un pat nenojauta, ko brālēns nupat atradis. - Es turpināšu meklēt, labi? - viņš ieminējās. - Nesatraucies par nekārtību, Harij. Tava Trūdija visu ātri satīrīs. Un bērnistabu beidzot varēs izmantot...

Harijs ļāva vaļu neprāta dusmām un iespēra Edijam pa kājstarpi tā, ka tas sabruka uz ceļiem. Viņš gribēja nogalināt Ediju, gribēja izraut tam sirdi un pašam izbarot, bet sīkā zebiekste nebija tā vērta. Apcirties Harijs skaļi ierēcās un trieca dūri pret garderobes durvīm, izsitot caurumu kokā. Plaukstā iedūrās skabargas, bet viņš neko nejuta.

Sabrucis uz paklāja, Edijs šņukstēja, un pa kāpnēm uzskrēja Bills.

- Nāc paskaties... - Bills sastinga, redzot, kā Harijs stāv, plecus uzrāvis, un smagi elpo, bet no viņa pirkstu kauliņiem lāso asinis. Acīs, pār kurām smagnēji slīga plakstiņi, zalgoja velnišķīgs niknums. Varēja secināt, ka Harijs sasniedzis lūzuma punktu, un tādā gadījumā Bills negrasījās uzkavēties. Viņš bija piesardzīgs noziedznieks un nekad nenogalināja vai nesakropļoja kādu dusmās, vardarbība vienmēr bija kontrolēta. Tomēr viņš paziņoja: - Es kaut ko atradu dārzā. Tur kaut kas ir aprakts. Tevi tas interesē? Vai arī tu gribi tikai visus nogalināt?

Harijs samirkšķināja acis, un stingums nozuda. Viņš jau

paspēra soli pāri Edijam, kurš vēl joprojām bija uz grīdas un turēja plaukstas priekšā kājstarpei, kad iezvanījās telefons. Nesteidzoties viņš šķērsoja guļamistabu, un pēc diviem signāliem telefons apklusa. Harijs apstājās. Telefons atkal ie-džinkstējās un šoreiz nemitējās. Viņš stāvēja blakus, izstiepis roku uz aparāta pusi. "Tā noteikti ir Dollija; nekas cits nav iespējams." Viņš negribēja sagādāt viņai tādu prieku un atbildēt, tomēr citas izejas nebija. Harijs apsēdās uz gultas un gausi pacēla klausuli. Neviens nerunāja, tomēr rēgainajā klusumā bija sajūtama Dollijas klātbūtne. - Vai tā esi tu, Dolla?

Atskanēja pīkstieni.

Harijs izrāva telefonu no elektrības rozetes un svieda pāri visai istabai.

38. NODAĻA

Rokām drebot, Linda nolika klausuli uz viesnīcas istabas tālruņa aparāta. Viņu pārņēma stingums, un matiņi uz rokām sacēlās, it kā viņa piepeši būtu nokļuvusi ledaina gaisa plūsmā. Linda palūkojās uz Bellu, kas stāvēja vannasistabas durvīs, ģērbusies atkal jaunā tērpā, ko iepriekšējā vakarā iegādājās viesnīcas veikaliņā. Šoreiz tā bija zaļa un balta zīda kleita, un viņa no galvas līdz kājām bija ievīstījusies pieskaņotā ķermeņa šallē, tāpēc izskatījās pēc grieķu dievietes.

- Nu tā, Linda, saki atklāti, vai man apmainīt šo kleitu pret zilo vai arī palutināt sevi un nopirkt abas?

Linda stingi lūkojās uz sienu. "Šī balss... Es to pazīstu..."

Neko īpašu nemanīdama, Bella un uzlika galvā ar spožām krellītēm nošūtu cepuri, piešķiebjot to nerātnā leņķi.

- Kā tev šķiet? Vai cepure piestāv tērpam?

Viņas bija pavadījušas Rio tikai dažas stundas, bet Bella jau neprātīgi tērēja naudu viesnīcas veikalā. Dollijas iedotā nauda pagaisa vienā acumirklī, un visu viņas gultu klāja apģērbu kastes, rokassomiņas, apavi un peldkostīmi. Viesnīcas darbinieki jau izturējās pret Bellu kā pret Šērliju Besiju, un tas bija pamatoti, jo pagaidām viņa bija iztērējusi vairākus tūkstošus un nemaz negrasījās pierimt.

Bella palūkojās uz Lindu. Šī sieviete viņu sāka tracināt.

- Vai tu atkal zvanīji uz Londonu? Šērlija ieradīsies tad, kad ieradīsies. Neuztraucies tik ļoti. Ja vēlreiz zvanīsi, es iemetīšu telefonu baseinā.

Kamēr Bella apreibinājās, tērējot naudu, Linda to pašu darīja ar alkoholu. Viņa bija izdzērusi visas minibāra pudelītes un iepriekšējā vakarā zvanīja apkalpošanai numurā tik bieži, ka viņai neviens jau nejautāja, ko viņa vēlas, tikai atgādāja "parasto pasūtījumu". Viņa visu nakti dzēra, gulēja pavisam maz un tagad sāka satraukties, iztēlojoties dažādas šausmas, kas notikušas ar Šērliju.

- Beidz nervozēt! - Bella pasvieda Lindai vienu no saviem jautajiem peldkostīmiem, un tas trāpīja pa galvu. - Dol-lija man teica, ka Šērlijai sāp potīte un viņa izlidos vēlāk. Mums vajadzīga rīta pelde; vakar pie baseina bija daži pievilcīgi puiši.

Linda izskatījās apjukusi. - Man Dollija stāstīja, ka Šērli-jas reiss ir atcelts; viņa neminēja, ka Šērlija nevarētu izlidot potītes dēļ. Kāpēc tik atšķirīgas versijas? Kaut kas ir noticis.

- Piemēram... kas? - Bella dzēlīgi painteresējās.

- Piemēram... es nezinu. Bet tagad es patiešām par viņu uztraucos.

- Nemuļķojies, Linda. Izdzertais alkohols ir sajaucis tev smadzenes. - Bella izģērbās, lai uzvilktu vienu no jaunajiem bikini, un parādīja to Lindai. - Kā tev šķiet? Niecīgs un seksīgs, bet vienlaikus elegants un grezns, vai ne? - Atbildes nebija. - Paklau, mīļā, ja mēs izskatīsimies pēc divām turīgām bagātniecēm, visi pret mums atbilstoši izturēsies. Ja tu izskatīsies pēc nabadzes, tevi ignorēs. Izbaudīsim šo laiku, papeldēsim, vēlāk pavakariņosim jumta terases restorānā.

- Es nupat zvanīju Dollijai uz mājām, - Linda ieminējās. - Atbildēja vīrietis. Viņš teica... "Vai tā esi tu, Dolla?"

Bella bija satriekta. - Tas nav iespējams, - viņa izdvesa.

- Tikai viņš dēvēja Dolliju par Dollu. Viņa pati to stāstīja.

- Hm... - Bella izmisīgi centās domāt saprātīgi. - Vai tu esi dzirdējusi viņa balsi? Padomā, Linda, vai esi dzirdējusi Hariju Rolinsu runājam?

- Skaidrā ne... tas ir, es nebiju skaidrā, nevis viņš. - Linda vārgi iesmējās, mēģinot atcerēties. - Viņa balss bija dobja, samtaina. Džo mēdza teikt, ka Harija balss varētu izkausēt šokolādi. Tas bija viņš, Bella! Es zinu. "Vai tā esi tu, Dolla?" Pavisam mierīgi. Tas neģēlis ir dzīvs, un Dollija ir pie viņa.

- Un kur ir Šērlija? - Tagad Bella bija tikpat nobažījusies.

Linda pielēca kājās. - Tu esi tāda muļķe, Bella! Tava istaba ir pilna ar smalkām mantām, kuras nevari paņemt līdzi, bet naudas nav! Mums jātiek prom!

- Pagaidi, pagaidi!

- Pagaidi? Šērlija varbūt ir mirusi un apglabāta Dollijas pagalmā. Vai arī vēl sliktāk... viņa varētu būt policijā. Pratināšanā viņa neizturēs pat divas minūtes! Mums draud nepatikšanas. Labi... ja man ir jāsēž, tad ne jau Rio cietumā. -Linda strauji piegāja pie guļamistabas loga, pēc tam pie durvīm, pie minibāra, kas bija tukšs, pie paplātes ar kupolveida vāku. Viņa to pacēla, bet alkohola vairs nebija.

- Linda! - Bella iesaucās. - Izbeidz! Ja Dollija sadarbojās ar Hariju un visus piekrāpa, kāpēc viņš ir mājā un atbild uz zvanu tādiem vārdiem, it kā nezinātu, kur viņa ir? Kāpēc viņi nebēg uz otru pasaules malu? Tas nevarēja būt Harijs. Tur noteikti sēž policisti. Sēž kā muļķi, jo nezina, ko citu darīt. Dollija un šērlija noteikti jau ir ceļā. Gan redzēsi. - Piepeši Linda sāka raudāt. Bella viņu apskāva. - Klau, mīļā, ja pēc dienas vai divām viņas neieradīsies, mēs aizbēgsim. Tāpat kā no tā indiešu restorāna, kad bijām jaunas un bez graša kabatā.

- Ak, Bella, mums nav lemts būt veiksmīgām, vai ne? -Linda smagi atbalstījās pret viņas plecu un nopūtās. - Es gribēju tikai kļūt par sacīkšu autobraucēju un pirmo sievieti, kas iegūst pasaules čempiona titulu. Es gribēju labi pārmācīt Džeimsu Hantu gan sacīkšu laukumā, gan ārpus tā.

Bella iesmējās, un Linda viņai piebalsoja, nedaudz atbrīvojusies no spriedzes. Aiz atvērtā balkona loga sāka spēlēt baseina muzikanti, un gaisā uzvijās Aika un Tīnas Tērneru dziesmas "Dziļa kā upe, augsta kā kalns" melodija. Linda pirmā sāka dziedāt līdzi, vispirms klusi, bet pēc tam arvien

skaļāk.

/

Viņai pievienojās Bella, un kāpinājumu viņas sasniedza kopā, dziedot pilnā balsī, lēkājot ritmā un vicinot rokas. Dziesmai beidzoties, viņas pierima un ilgi nespēja atgūt normālu elpu. Visvairāk viņas nomocīja neziņa.

- Ar mums abām viss būs labi, vai ne? - Linda jautāja.

- Ar mums visām. - Bella prata mierināt paranojas plosītus dzērājus. - Pasauksim apkalpošanu numurā.

Gaidot atbildi, Bella pārstāja smaidīt. Vīrietis, kurš pacē-

la klausuli Dollijas mājā, viņu ļoti satrauca. "Ja tas bija Harijs, tad Dollija mūs noteikti ir apkrāpusi. Ja atbildēja policisti, tas nozīmē, ka Dollija un Šērlija jau ir cietuma kamerā. Ja runātāju ir algojuši Fišeri... tad Dievam vien zināms, kur ir Dollija un Šērlija." Lai kā būtu, Bella nolēma aiznest visas jaunās mantas uz veikalu un saņemt naudu atpakaļ. Viņa grasījās dot Dollijai un Šērlijai vēl vienu dienu, bet pēc tam bija gatava bēgt kopā ar Lindu.

39. NODAĻA

Policisti bija novietojuši automašīnas abās ielas pusēs, bloķējot kustību ap Dollijas māju. Vietējais iedzīvotājs cieši apskāva savu suni un vēlreiz atkārtoja stāstu Sondersam. Viņš bija atradis smagi ievainoto vīrieti automašīnā; cietušais ik pa brīdim zaudēja samaņu, bet nomurmināja, ka strādā policijā. - Vai viņš ir miris? - garāmgājējs jautāja.

- Nē, - Sonderss ātri attrauca. Viņam nebija laika sarunām. - Ejiet līdzi policistiem, lūdzu, un viņi pierakstīs jūsu liecību. - Viņš norādīja vīrietim ceļu pie tuvākās trafaretās automašīnas.

Palūkojies uz tumsā slīgstošo ielu, Sonderss saskatīja Fu-leru, nometušos ceļos pie Reznika automašīnas durvīm. Detektīvs galvenais inspektors novērsās, gandrīz vai nokaunējies. Lai cik smagi piekauts, Rezniks pat tagad izdvesa tikai vienu vārdu: "Rolinss." Sonderss bija par to pārliecināts. Varbūt Rezniks murgoja, redzēja halucinācijas, varbūt viņa smadzenes bija cietušas... Tāpēc Sonderss nolēma vispirms iegūt pierādījumus un tikai pēc tam kādam kaut ko atkārtot.

Kamēr Sonderss centās saņemt drosmi, lai atgrieztos pie Reznika, viņš saķēra aiz rokas kādu formastērpā ģērbtu policistu. - Detektīvam inspektoram Reznikam ir jābūt prom no šejienes un drošībā vēl pirms tam, kad mēs ieejam Ro-linsu namā. Sazinies ar to sasodīto neatliekamo palīdzību un piekodini, lai neieslēdz ne sirēnu, ne gaismu! Jābrauc klusi.

Rezniks sakņupis gulēja uz vadītāja sēdekļa, un asinis no neskaitāmām dziļām brūcēm ritēja pār seju. Viņš skaļi gārdza, nevis elpoja.

Sonderss ieliecās automašīnā. - Mediķi jau tuvojas, Džordž. Vai dzirdi? Viņi tuvojas, tāpēc turies. - Krūtīs Reznikam kaut kas iesvelpās, un viņš centās ievilkt elpu, bet vienlaikus ari tik tikko jaušami pamāja. Sonderss papurināja galvu, atkāpās un čukstus vērsās pie Fulera: - Kāpēc viņš šeit bija viens un tēloja superpolicistu?

Fulers nevēlējās atbildēt. Un tas arī nebija nepieciešams. Abi zināja, kāpēc Rezniks bijis viens pats, - tāpēc, ka viņi iedzina veco policistu strupceļā.

Jau atkal Rezniks mēģināja runāt, bet svelpieniem tikai sekoja asiņu burbuļošana mutē un klepus. Vējstiklu pārklāja asiņu lāsītes. Sonderss sarāvās.

- Atbrīvo viņa elpceļus, Fuler. Paskaties, vai viņam nav mākslīgo zobu. Nepieļauj, lai viņš aizrijas un nosmok. Ne jau uz ielas. Paliec pie viņa; ja viņš kaut ko teiks, pieraksti to. Kāds par šo tiks uzvilkts pie kāķa, un tas nebūšu es.

- Protams... priekšniek, - Fulers atbildēja. Vilcināšanās pirms uzrunas liecināja par tādu pašu nicinājumu, kādu seržants reiz bija paudis Reznikam. Sondersam aizejot, Fulers pašūpoja galvu, un viņu pārņēma riebums. "Inspektoram taisnība; Sonderss ir lišķīgs nelietis un trīc par savu ādu."

Fulers atkal nometās ceļos un lūkojās uz salauzīto, nožēlojamo Reznika augumu. Viņš sen bija ienīdis šo cilvēku, bet tagad lūkojās nevis uz ienaidnieku, bet gan uz upuri. Varmācīgi piekautu upuri, kurš ir pelnījis cieņu un aprūpi. Fulers izņēma no pirmās palīdzības komplekta sterilu marli un ieliecās salonā.

Nedaudz pavērtām acīm Rezniks raudzījās uz Fuleru caur sarkano asiņu miglu.

- Priekšniek, - Fulers ierunājās. - Es iztīrīšu jums muti, lai atvieglotu elpošanu. Vai jums ir mākslīgie zobi? - Reznika m izdevās mazliet pamāt, tāpēc Fulers ievirzīja pirkstu viņam mutē un pataustīja smaganas. Piepeši Reznikam uz ceļiem nokrita divi īstie zobi, kas bija izsisti uzbrukuma laikā. Fulers uzmanīgi izņēma plastmasas platīti. Pie tās bija piestiprināti divi dzerokļi. - Es ielikšu visu jums kabatā. Mākslīgie pagaidīs, līdz būsiet gatavs; īstos varat palikt zem spilvena, lai tos paņem zobu feja. - Fulers pasmaidīja un būtu gatavs apzvērēt, ka vecā vira acis nedaudz samiedzās. Varbūt viņš smaidīja, bet varbūt sāpēs viebās. - Fulers novilka mēteli, saudzīgi uzlika to Reznikam uz pleciem un krūtīm un gādīgi noteica: - Mēs taču negribam, lai jūs nosaltu, vai ne? - Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Piedod, Džordž. Ar tevi strādāt ir sasodīti grūti, bet tas, kas ar tevi noticis, nav paciešams. Un man ir ļoti žēl. Es parūpēšos, lai viņš atbild par nodarīto. Lai kurš tas būtu, es viņu notveršu.

Sēkdams Rezniks centās pagriezt galvu pret seržantu un pacēla salauzto plaukstu, kuras pirksti bija zili melni, un asinis iesūcās mēteļa piedurknē. Viņš norādīja uz savām krūtīm kreisajā pusē un mēģināja runāt, bet Fulers neko nesa-

prata. Reznikam izdevās pacelt roku nedaudz augstāk, un viņš piesita ar to pie krūtīm divas reizes.

- Vai tu rādi uz sirdi? Tev ir sirdslēkme? - Fulers jautāja.

Rezniks parāva Fulera mēteli zemāk un ar pirkstu norādīja uz sava mēteļa iekškabatu. Šīs darbības nogurdināts, viņš saguma uz sāniem un zaudēja samaņu.

Fulers no Reznika mēteļa iekškabatas izņēma saburzītu papīra lapu. Viņš jau grasījās to lasīt, bet ieraudzīja, ka viņam pretī skrien neatliekamās medicīniskās palīdzības sanitāri ar nestuvēm. Atkāpies viņš ielika papīra lapu kabatā. Otrā ielas galā Sonderss pacēla īkšķi, norādot visiem, ka ir laiks

doties uz Rolinsu māju.

*

Harijs stāvēja aiz Billa, kurš ar lāpstu ierakās mīkstajā zemē zem vītola. Neviens nebija pamanījis bambusa krustu, kas nokritis horizontāli un tagad bija apbērts ar augsni. Nepagāja ilgs laiks, un Bills ieraudzīja baltu galdautu. - Tikai sieviete pirms miljona aprakšanas to glīti iesaiņos! - Viņš iesmējās un pārplēsa galdautu, izmisīgi alkdams tikt pie banknotēm.

Edijs piepeši saprata, kas ir aprakts galdautā, un atkāpās.

- Velns! - Bills iesaucās, pārrāvis galdautu un saņēmis tieši sejā līķa smakas vilni. Viņš pielēca kājās; plaukstas bija klātas ar zemi un mēsliem.

Jau nākamajā mirklī Harijs pacēla Vilka līķi aiz skausta un tuvināja Edijam; viņa acīs gailēja niknums. - Paskaties, ko viņa tevis dēļ darīja! Tevis dēļ viņa apglabāja savu bērnu! Atkal! - Harijs grūda mirstīgās atliekas brālēnam sejā, notraipīdams viņa vaigu. Edijs atkāpās un izvēmās krūmos.

Piepeši viņi dzirdēja, kā parādes durvis ietriecas veseris.

- Policija! Atveriet! - Bills skrēja uz virtuvi, lai mēģinātu izcīnīt ceļu līdz automašīnai. Edijs sastinga, bet pēc tam metās pakaļ Billam.

Neļaudamies panikai, Harijs steigšus devās uz dārza tālāko stūri un ielavījās aiz kazeņu krūmiem. Ik solis nozīmēja jaunus skrāpējumus, jo ērkšķi iedūrās katrā atklātās miesas sprīdī, tomēr Harijs neizdvesa ne skaņu. Viņš nostājās pie septiņas pēdas augstās sienas un atmeta galvu, pacēla rokas, ieliecās ceļgalos un lēca. Plaukstas pieskārās stikla lauskām, ko viņš bija iecementējis mūra augšpusē pirms daudziem gadiem, un ķermeni caurstrāvoja sāpes. Gribējās kliegt, tomēr viņš turpināja karāties, piespiedis pieri pie ķieģeļiem un cieši aizmiedzis acis.

Aiz viņa parādījās Edijs; viņš skrēja pa dārzu. Harijs zināja, ka policisti sekos, tāpēc vilkās uz priekšu, pārvarot sāpes. Brīdī, kad Harijs sasniedza mūra augšmalu, Edijs viņu ieraudzīja. - Harij! - viņš kliedza. - Harij, palīdzi man! -Edijs lūkojās uz brālēnu, tāpēc nepamanīja Vilka līķi uz zemes un paklupa pār sunīti, iekrita dubļos, un policisti viņu panāca.

Harijs klusi laipoja ap stikliem, cik vien varēja, un palūkojās lejup uz Ediju, kurš bija tik tikko redzams zem trim policistiem. Viņš veltīja skatienu Vilka līķim un pasmīnēja. "Atriebība ir salda, vilcēn..." Harijs nolēca un pazuda sānielas tumsā.

Tikmēr Bills bija izskrējis uz ielas, uzvilcis pirkstos kas-teti un cīnījās uz dzīvību vai nāvi. Viņam bija pārāk daudz, ko zaudēt; viņš negrasījās pacelt rokas un ļauties, lai viņu noķer. Gandrīz bez piepūles viņš atvairīja divus policistus. Pat tad, kad viņiem pievienojās vēl divi, Bills nepadevās. Beidzot vienam no pretiniekiem paveicās, un viņš trāpīja Bil-lam pa deniņiem, apdullinot viņu pietiekami ilgi, lai pārējie varētu viņu savaldīt. Nākamajā mirklī Bills jau bija zemē un saritinājās embrija pozā, ar rokām apklājot galvu, un četri policisti sita viņam ar steku.

Kad likumsargi veda asiņojošo, piekauto Billu Grāntu uz furgona pusi, viņš bija saslēgts rokudzelžos, bet turpināja pretoties un lamāties. Fulers viņu vēroja, stāvot pie neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas, kur tika aprūpēts segās ietītais Rezniks. Seržants bija izvēlējies palikt pie inspektora. Ja viņš kaut ko teiktu, Fulers gribēja pārliecināties, ka šie vārdi tiks pienācīgi reģistrēti. Viņš negrasījās pieļaut, lai Sonderss kaut ko sagrozītu vai uzgrūstu vainu Rez-nikam par to, kas nav pelnīts; šajā haotiskajā izmeklēšanā bija daudz kā tāda, pie kā Rezniks tiešām bija vainīgs...

Viens no garāmejošajiem policistiem pasniedza seržantam Billa Grānta kasteti. Uz tās bija sažuvušas asinis un mati, nedaudz saplacināti Billa kabatā, bet vēl saskatāmi. Fulers palūkojās uz jauno, sportisko, nenogurdināmo vīrieti, kuru valdīja četri policisti, un uz veco, resno, sēcošo vīru mediķu automašīnā. Viņu piepeši pārņēma nevaldāmas dusmas un vienlaikus ari vainas apziņa. Katru citu sava mūža dienu viņš bija skurinājies un žēlojies par izredzēm sēdēt piedūmotā automašīnā kopā ar Rezniku, bet šoreiz... šoreiz viņš nožēloja, ka nav bijis vecajam policistam blakus. Rezniks nebija pelnījis šādu piekaušanu. To nebija pelnījis neviens.

Pat nepaguvis apdomāties, Fulers uzvilka pirkstos kaste-

ti, piegāja pie Granta un spēcīgi trieca dūri viņam pa nierēm. Izdevās vēl daži sitieni, un tad viņu atrāva nost.

Iekāpjot neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas aizmugurē pie Reznika, Fulers ieraudzīja Ediju, kuru citi policisti veda uz savu furgonu. Viņš neganti klaigāja:

- Man ir tiesības šeit būt! Tā ir mana brālēna māja! Es to pieskatu pēc viņa lūguma. Neko sliktu es neesmu izdarījis!

Rezniks pagrieza galvu uz Fulera pusi, kad tas apsēdās blakus. Ap muti un degunu melnēja asinis. Viņš lūkojās uz Fuleru ar ievainota zvēra skatienu.

- Es parūpējos, lai viņš tevi pieminētu, - Fulers noteica. - Tas, kurš tev to nodarīja. Viņš to atcerēsies ilgi.

Tomēr šķita, ka Reznikam tas nerūp. Viņš atkal mēģināja ierunāties, bet no mutes izsprāga asinis. Mediķis uzlika viņam uz mutes skābekļa masku, un Rezniks aizvēra acis.

*

Harijs Rolinss gaidīja, zemu notupies aiz sava kaimiņa dārza biezā dzīvžoga. Viņš bija izrāvis bikšu kabatas un uzvilcis tās uz saplosītajām rokām, ko savilka dūrēs, lai apturētu asiņošanu. Tik un tā dziļi ādā bija jūtamas sīkās stikla lauskas. No savas paslēptuves viņš vēroja, kā aizbrauc neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna, pēc tam policijas furgons, kam seko pārējie transportlīdzekļi. Izklīda arī vērotāji, un drīz iela bija tukša. Pat tad Harijs nogaidīja vēl pusstundu, jo pastāvēja iespēja, ka policija atgriezīsies. Beigu beigās viņš jutās pārliecināts, ka nekas vairs nedraud, un izgāja uz ielas. Izņēmis no mēteļa kabatas Edija šalli, Harijs aptina to ap kaklu un pārvilka pār muti un degunu. Pēc tam viņš sabāza rokas mēteļa kabatās un nevērīgi aizsoļoja prom.

40. NODAĻA

Šērlija iekāpa lidmašīnā un žņaudza biļeti roka. Nezinādama, kur ir viņas vieta, viņa pagriezās pa kreisi. Stjuarte jautāja, vai viņa ceļos pirmajā klase, un Šērlija parādīja biļeti. Stjuarte uz to palūkojās, māksloti pasmaidīja un paskaidroja, ka ekonomiskās klases sēdvietas ir labajā pusē. Viņa pieklājīgi veda Šērliju ekonomiskās klases virzienā, un Šērlija ieraudzīja Dolliju pie loga pirmajā klasē, kur viņa malkoja šampanieti un lasīja žurnālu Vogue. - Kā parasti, - Šērlija nopurpināja.

Viņa saīga vēl vairāk, kad atklāja, ka viņas vieta ir ejas pusē, kur visi grūstīs viņas plecu. Vēl sliktāk - blakus sēdēja Čārlzs.

- Es apmainīju vietu, lai būtu tev blakus! - Viņš plati smaidīja. - Tagad mēs varēsim iepazīties tuvāk.

Pēdējo reizi ēdusi Šērlija bija pirms daudzām stundām, tāpēc ar baudu notiesāja piedāvāto maltīti. Pēc tam viņa uzlika austiņas un iekārtojās, lai skatītos filmu; tā viņu īpaši neinteresēja, bet jebkas bija labāk nekā klausīties Čārlza nebeidzamajos stāstos par visām apmeklētajām valstīm.

Filmas laikā Šērlija iemiga, taču kāds atkal atsitās pret viņas plecu. Viņa norāva austiņas un jau grasījās bārties, bet ieraudzīja, ka blakus stāv Dollija - atvainojās, it kā Šērlija būtu svešiniece, un devās uz tualetes pusi. Pārbaudījusi, ka visas kabīnes ir tukšas, Dollija izņēma no rokā turētās paciņas cigareti un aizdedzināja. Šērlija pievienojās viņai, un austiņas karājas viņai ap kaklu. Sarunājoties sievietes smaidīja, it kā gluži vienkārši kavētu laiku.

- Ir problēma, - Dollija klusi sacīja. - Rio muitas sistēma atšķiras no mūsējās. Nav zaļās un sarkanās zonas; visi dodas caur vienu un to pašu izeju. Muitnieki vienkārši izvēlas kādu, ko pārmeklēt, un klūp tam virsū. Tomēr mums ir jāriskē. Vai neiebilsti?

- Iebilstu gan! - Šērlija nošņāca. Viņai sažņaudzās sirds.

- Tā riskēt ir neprāts! Brazīlijas muitnieki vēros mūs, meklējot kaut niecīgāko satraukuma pazīmi, un tu zini, kā es mēdzu nervozēt.

- Riskēšu es, nesot naudas somu, - Dollija atgādināja.

- Bez tās mums drīz vien vairs nebūs iespēju izdzīvot Rio... vai pamest to sasodīto valsti, ja vajadzēs. Ja tu redzēsi, ka muitnieks mani aptur, tev tikai jāsarīko kaut kas tāds, kas novērsīs uzmanību. - šērlija bažīgi grozīja pirkstos austiņu vadu. Protams, ka Dollija riskēja visvairāk, tātad viņu vajadzēja atbalstīt. - Tava klusēšana nozīmē piekrišanu, vai ne?

- Kā es varu novērst uzmanību?

- Tu kaut ko izdomāsi. Tavā rīcībā vēl ir sešas stundas, -Dollija noteica un devās prom.

Šērlija iegāja tualetes kabīnē, satvēra galvu plaukstās un cīnījās ar nelabumu. Kad viņa atgriezās savā vietā, filma jau beidzās. Ļaundari bija notverti Kostabravā līdz ar nolaupīto naudu. Šērlija pasūtīja lielu brendija glāzi, lai nomierinātos un apskaidrotu smadzenes. Aizvērusi acis, viņa izlikās

guļam.

*

Harijs klusi staigāja pa tumsā slīgstošo guļamistabu, cenšoties nepamodināt Trūdiju. Rokas vairs neasiņoja, bet sāpes nerimās, kamēr viņš sakravāja mantas somā un atvēra tualetes galdiņa atvilktni. Izņēmis no tās savu pasi, viņš meklēja piecdesmit mārciņas, ko Dollija bija iedevusi Trūdijai kā dāvanu bērnam. Domājot par Dolliju, viņš juta sirdi sažņaudzamies naidā. "Reiz es atriebšos sievai par visu! Atradīšu viņu un piespiedīšu ciest pat pēc tam, kad viņa būs atdevusi naudu." Harijs taustījās pa atvilktni un sāpēs saviebās, kad atsita plaukstu pret matu suku. Kāds lielāks plēsums atvērās, viņš ievilka gaisu caur sakostiem zobiem un klusi nopūtās.

Trūdija pamodās un redzēja tikai tumšu stāvu, kas kaut ko meklēja tualetes galdiņā. Harijs spēji pieklupa pie gultas un apklaja viņas muti ar plaukstu. - Tas esmu es, - viņš nočukstēja, un sieviete nomierinājās. Satvērusi Harija roku, viņa to atvirzīja no sejas, bet juta kaut ko mitru pie mutes. Viņa ieslēdza naktslampu un ieraudzīja asinis. - Klusē, turi muti ciet, nepamodini bērnu, - Harijs brīdināja, noslaukot viņai seju.

Tad Trūdija palūkojās uz Harija rokām un ieraudzīja daudzās brūces. - Kur tu biji? Es tevi gaidīju stundām ilgi! Ko tu izdarīji?

Harijs piecēlās. - Kur ir tās piecdesmit mārciņas, ko viņa

tev iedeva? - Trūdija pavēra muti, lai uzdotu jautājumu, bet Harijs ar plaukstu norādīja, lai viņa apklust.

- Tu neatradi naudu, vai ne? - viņa atskārta. - Kur ir Edijs un Bills?

To Harijs izlikās nedzirdam, atrada viņas somiņu un no tās izņēma gan piecdesmit mārciņas, gan pārpalikušo bērna pabalstu. Viņš sabāza visu sev kabatā un paķēra sava naktsgaldiņa atvilktni. Zem tās bija pielīmēta viltotā pase, ko viņam sagādāja Bills. Viņš to iemeta somā un izgāja no istabas.

- Uz kurieni tu ej? - Trūdija izkāpa no gultas un sekoja viņam. - Harij? Kurp tu ej? Tu mani nepametīsi, vai ne? -Harijs papurināja galvu, bet Trūdija pieskrēja pie durvīm un nostājās tām priekšā. - Vai tu atgriezies pie Dollijas? Vai tu vēl joprojām mīli viņu? Vai arī tā rīkojies tikai naudas dēļ?

Piepeši Harijs pievirzīja seju pavisam tuvu Trūdijai un nošņāca: - Nepiemini viņas vārdu! Viņa ir zudusi... uz mūžiem!

Trūdija ieķērās viņam roka. - Nauda! Kas notika ar naudu? - Harijs viņu atgrūda un atrāva durvis vaļā. Trūdija cieši turējās pie viņa. - Es tevi tā mīlu, Harij! Lūdzu, paliec. Man tevi vajag šeit, man blakus... Es tevi mīlu.

Harijs viņu cieši apskāva un noguldīja viņas galvu sev uz pleca, kad viņa sāka raudāt. Viņš satvēra Trūdijas zodu, ielūkojās viņai acīs un nočukstēja: - Es zinu, bet nevaru palikt. Mēs devāmies uz māju. Tur nav ne Dollijas, ne naudas. Ieradās policija, un sākās elle. Ediju un Billu arestēja, un mēs abi zinām, ka Edijs neturēs muti ciet, kad būs nedaudz apbružāts kamerā. Man nav izejas. Ir jādodas prom. - Trūdija ievaimanājās, un Harijs aizspieda viņai muti. - Es atgriezīšos pēc tevis, apsolu, bet man kādu laiku jāslēpjas vienam.

Viņš izgāja kāpnēs. Trūdija šņukstēdama ieķērās viņa mētelī un rāva viņu atpakaļ. Harijs apstājās un ar roku viņu atvairīja.

- Es tevi nelaidīšu prom, nelaidīšu! - viņa sauca un raudāja tik rūgti, ka drebēja no galvas līdz kājām.

Harijs ar abām plaukstām apkļāva viņas vaigus un tos cieši saspieda. - Bērns ir manējais, vai ne? Vai ne?

Trūdija sarāvās, jo tvēriens kļuva arvien ciešāks. - Jā, protams, ka tavējais, - viņa apstiprināja, lūkodamās Harija skarbajās, nežēlīgajās acīs.

- Lai tā būtu; viņam jābūt manējam! Es atgriezīšos pēc jums abiem. - Viņš pagriezās. Trūdija viņu turēja tik cieši, ka viņš bija spiests spēji atraut roku, un viņa gāzās atmuguriski.

Jau nākamajā mirklī viņš skrēja lejup pa kāpnēm, un Trūdija krītot atsita galvu pret sienu, bet viņš neatskatījās. Trūdijai kļuva nelabi, un viņa pierāpoja pie margām.

- Tu esi nelietis, Harij! - viņa kliedza, piecēlusies kājās. - Skrien pie viņas, skrien! Skrien pie viņas! Galu galā viņa visu šo laiku bija tavas smadzenes, bet tu to pat nenojauti! -Trūdija sabruka uz kāpnēm un raudāja vēl skaļāk.

Obebegas kundze iznāca no sava dzīvokļa stāvu zemāk un pacēla skatienu. - Nannas kundze, vai viss ir kārtībā? Nannas kundze, kas ir noticis? - viņa jautāja un tuvojās Trūdijai.

Apakšā parādes durvis ar būkšķi atsitās pret iekšsienu, pašķīda koka atlūzas, un kāpnēs rībēja strauji soļi.

Iebrukumu vadīja detektīvs seržants Fulers. Džimija Nan-na adrese bija tik tikko salasāma uz asinīs mērcētās papīra lapas, ko viņam iedeva Rezniks. Redzot Trūdiju uz grīdas, Fulers parādīja viņai kratīšanas orderi un paskrēja garām.

- Kur viņš ir? Saki tūlīt pat, kur viņš ir? - Fulers pār plecu noprasīja.

- Prom... prom... un tagad vācieties! - Trūdija kliedza, ļaudamās histērijai.

Cilvēki iznāca no saviem dzīvokļiem, un ēku pārpludināja policisti formastērpos. Fulers piecēla Trūdiju, paraudams aiz rītasvārkiem, un likumsargi iesteidzās viņas priekšnamā. Viens no tiem ar kāju atspēra guļamistabas durvis un pamodināja zīdaini, kurš sāka raudāt.

Fulers turēja Trūdiju aiz rokas un vilka uz dzīvokļa durvju pusi. - Kur ir Džimijs? Iesaku jums tūlīt pat man pateikt, kur viņš ir, Nannas kundze, citādi es arestēšu arī jūs.

Trūdija dzirdēja savus smieklus; tie izklausījās neprātīgi. Viņa kā iestrēgusi plate tikai atkārtoja: - Es neko nezinu, es neko nezinu, es neko nezinu.

41. NODAĻA

Rio lidostā rindas pie pasu kontroles zonas bija garas. Dollija un Šērlija stāvēja dažādās rindās un ne reizi pat ne-palūkojās viena uz otru. Gaidot daži pasažieri kļuva īgni un viegli aizkaitināmi, bet, kad viņi sāka sūdzēties, Brazīlijas imigrācijas dienesta darbinieki vilcinājās vēl vairāk.

Dollija un Šērlija atsevišķi gāja uz bagāžas saņemšanas zonu, kur daži pasažieri jau stūma un nesa savus koferus uz muitas kontroles pusi. Gaisa kondicionētāju dēļ plašā telpa bija auksta, visu laiku skanēja sambas mūzika, un līdz ar brazīliešu jūsmīgo tērgāšanu un garo lidojumu tāda atmosfēra šķita ļoti nogurdinoša.

Pāri apkārtējiem Šērlija varēja saskatīt tikai Dollijas gaišos matus. Netālu no vienīgās izejas bija salikti koka galdi; tiem katrā galā stāvēja pa muitniekam, un vēl divi gaidīja pie izejas durvīm. Visi bija bruņoti un vēroja pasažierus kā ērgļi. Šērlija juta sviedrus līstam pār pieri, pūlēdamās tikt līdz bagāžas lentei.

Gaidīdama savas somas, Šērlija palūkojās uz galdiem, pie

kuriem rindā gaidīja pasažieri. Viņai sažņaudzās sirds; muitnieki pārmeklēja itin visus koferus. Uz garajiem galdiem bija izmētāti apģērbi, un pasažieri skaļi strīdējās ar muitniekiem. Šērlija lauzās tuvāk Dollijai, līdz izdevās nostāties aiz viņas un iečukstēt ausī: - Viņi pārmeklē visus. Neņem somu.

Dollija nepagriezās. - Tu zini, kas jādara. Atkāpies no manis.

Parādījās viena no sarkanajām somām, bet viņas nevarēja saskatīt etiķetes krāsu. Kamēr viņas gaidīja, lai soma pieslīdētu tuvāk, kāds pastiepa roku un noņēma somu no lentes. Dollija jau grasījās spert soli uz priekšu, bet Šērlija uzmina viņai uz kājas.

Čārlzs, uzcēlis mugursomu uz pleca, uzsmaidīja šērlijai.

- Tava soma, vai ne? Vai vēlies, lai to panesu tavā vietā?

- Nē, paldies. Man vēl jāgaida otra.

Viņš pievirzījās Šērlijai tuvāk; aromāts, kas no viņa plūda, pēc ilgā lidojuma bija kļuvis vēl sliktāks. - Man nav iebildumu pagaidīt kopā ar tevi... Varbūt vēlies kopā paēst vakariņas, aplūkot pilsētu vai vienkārši pabūt kopā?

Šērlija juta, ka jātiek no viņa vaļā, tāpēc klusi, bet nepārprotami paziņoja: - Nē. Atšujies!

Jauneklis negaidīja tik spēju atraidījumu un atkāpās, uzmīdams kādai tuklai sievietei uz kājas. Viņa iespiedzās un spēcīgi pagrūda Čārlzu. Viņš jau gāzās atmuguriski, pagriezās, lai atgūtu līdzsvaru, un ar mugursomu iesita citai sievietei, kura sāka lamāties portugāliski. Čārlzs visiem atvainojās un aizgāja, zemu nokāris galvu.

Tad šērlija pagriezās, lai ieteiktu Dollijai atstāt somu. Viņas tur nebija, toties soma bija blakus. Šērlija nespēja to pa-

celt, bet nākamajā mirkli ieraudzīja zilo etiķeti. Kamēr visi skatījās uz Čārlzu, Dollija bija nocēlusi no lentes otru sarkano somu, apmainījusi to pret naudas somu un mierīgi aizso-ļojusi.

Mute Šērlijai izkalta un plaukstas svīda. Viņa palūkojās uz rindu pie galdiem un ieraudzīja tur stāvam Dolliju ar naudas somu pie sāniem. Šērlijai šķita, ka viņa zaudēs samaņu. Dollija izskatījās pavisam mierīga, virzoties tuvāk muitniekam, un ik pa brīdim paspēra naudas somu uz priekšu. Ja jau Dollija nebija somu pacēlusi, tas nozīmēja, ka viņa netiks pārmeklētā nākamā. Šērlija pievērsās lentei, lai mēģinātu nocelt savu ceļasomu, bet tā bija paslīdējusi viņai garām jau otru reizi.

Čārlza mugursoma bija uz galda blakus Dollijai. Divi muitnieki runāja ar jauno vīrieti, izpētīja katru viņa apģērba vīli, meklējot narkotikas, un pēc tam nolēma vest viņu uz pārmeklēšanu.

Kāds muitnieks norādīja uz Dolliju un viņas somu. Pūlēdamās neizrādīt, cik smaga ir soma, viņa to uzcēla uz galda un nolika sāniski, bet pēc tam ātri uzlika virsū nelielo somiņu un turēja plaukstas uz tās. Muitnieks skatījās uz viņu, pastiepa roku un uzsita knipi.

- Pasi!

Dollija to pasniedza; viņš ātri nopētīja dokumentu un nolika to sev blakus. - Vai jums ir kaut kas deklarējams? - viņš jautāja.

Dollija jauki pasmaidīja un papurināja galvu.

- Vai līdzi ir pārtika vai augi? - muitnieks prasīja, nenolaižot skatienu.

- Nē, bet mazajā somā ir džina pudele un cigaretes no beznodokļu zonas veikala. Vai vēlaties tās apskatīt?

- Jā. Kāpēc atbraucāt? Darba darišanas vai atpūta? - Šķita, ka viņš meklē kādas nervozitātes izpausmes.

- Atpūta, - Dollija mierīgi atbildēja, gausi atvelkot mazās somas rāvējslēdzēju. Viņai nevaldāmi reiba galva, un viņa sasprindzināja katru ķermeņa šūnu, lai ne ar vienu kustību neradītu muitniekam vēl lielākas aizdomas. Viņai nebija ne jausmas, kas notiek aiz viņas un kur ir Šērlija, bet viņa lūdza Dievu, kaut draudzene pasteigtos un īstenotu izdomāto uzmanības novēršanas plānu.

Šērlija bija paņēmusi savas somas un stāvēja muitas rindā. Palūkojusies uz Dolliju, viņa ieraudzīja, ka muitnieks izņem no mazās somas alkoholu un cigaretes un parakņājas vēl. Tad viņš pasniedza mazo somu Dollijai un jau grasījās apgriezt sarkano somu tā, lai slēdži būtu tuvāk. Šērlija zināja, ka šis ir izšķirošais mirklis. Viņa atvilka rokassomas rāvējslēdzēju, iebāza roku iekšā un sāka kliegt.

- Palīdziet! Lūdzu, palīdziet! Kāds nozadzis manu pasi! - Viņa drudžaini rakņājās pa rokassomu un pagāza to uz sāniem, izpurinot mantas uz zemes. - Tās šeit nav, nekur nav! Mani ir aplaupījuši. Aplaupījuši!

Visi sastinga un pievērsās Šērlijai. Abi muitnieki pie izejas durvīm panāca uz priekšu, lai noskaidrotu, kas notiek, vīrietis rindā aiz Dollijas izmisis pacēla rokas, sāka klaigāt portugāliski un rādīt uz savu rokaspulksteni. Muitnieks, kurš pārmeklēja Dollijas somas, lika viņam apklust, bet vīrietis nerimās, un pat Dollija zināja, ko nozīmē viņa lietotais vārds idiota.

r

Muitnieks saniknots pasniedza Dollijai pasi, aizstūma viņas sarkano somu un ar mājienu lika viņai doties tālāk. Pēc tam viņš pievērsās vīrietim aiz viņas un trieca delnu pret galdu.

Dollija nocēla somu no galda. Bīstamais mirklis bija garām. Visi vēl joprojām skatījās uz Šērliju, kura spalgi vaimanāja un rāpoja pa grīdu, drudžaini pārmeklējot rokassomas saturu. Tikmēr Dollija saplūda ar pūli un lēni izsoļoja caur automātiskajām izejas durvīm.

Tikai tad, kad durvis aiz Dollijas aizvērās, Šērlija pavicināja pasi virs galvas, norādot, ka ir to atradusi. Muitnieki aizveda viņu uz citu telpu līdz ar somām, lai ar viņu aprunātos. Dollija bija prom, un Šērlija vairs nebaidījās; viņai nevienā no somām nebija nekā slēpjama vai deklarējama.

Šērlija nezināja, ka blakus kabīnē muitnieki iztaujā Čārlzu par viņa izraisīto jucekli pie bagāžas lentes. Viņš raudādams skaidroja, ka Hītrovā palīdzējis jaunai sievietei, kuras koferis bijis pārāk smags, un uzdevis to par savējo, bet pēc tam piedāvājis to panest pēc nolaišanās Rio. Viņš bija cerējis patīkami pavadīt laiku, un piepešais atraidījums viņu ļoti samulsināja.

Viens no muitniekiem pēc sarunas ar Čārlzu ienāca pie abiem pārējiem, kuri iztaujāja Šērliju. Viņš prata angļu valodu pietiekami labi, lai atkārtotu Čārlza teikto. - Es ļoti atvainojos, - Šērlija sacīja, viegli uzmetusi lūpu. - Man nebija naudas, lai samaksātu par papildu bagāžu, un es diemžēl uzvedos nedaudz nepiedienīgi. Tas bija muļķīgi, un man ir ļoti žēl. Tomēr es negrasījos melot, tas vīrietis apgalvoja, ka viss ir labi un nevienam nebūtu iebildumu. Vai tas nebija pareizi? Ak! - šērlija iesaucās, tēlojot dumju blondīni. - Varbūt viņam padomā bija kaut kas cits?

Muitnieks lika viņai pagaidīt un izgaja no telpas, šērlija sāka nervozēt, jo bija cerējusi, ka nu jau viņu atlaidīs. Pēc dažām minūtēm muitnieks atgriezās, apsēdās pie galda viņai pretī un bargi ielūkojās viņas plati ieplestajās, zilajās acīs.

- Kāpēc teicāt jauneklim, ka fotografēsieties Rio?

- Es meloju, - viņa atzinās un nokāra galvu, tēlojot kaunu un vienlaikus slēpjot nemieru. - Man viņš nedaudz iepatikās, un es gribēju atstāt uz viņu iespaidu...

Muitnieks uzsita pa galdu tā, ka Šērlija salēcās. - Ja tā, kāpēc gribējāt no viņa atbrīvoties, kad nonācāt Rio?

šērlija nedaudz pieliecās, it kā atklātu noslēpumu. - Lidmašīnā viņš sēdēja man blakus, un es jutu, cik nelāgi viņš ož. Kad viņš man tuvojās bagāžas saņemšanas zonā, smaka bija drausmīga! Es nevēlējos viņu aizvainot, tomēr vajadzēja runāt atklāti.

Visi muitnieki sāka smieties.

- Tas jauneklis tiešām nelāgi ož! - viens no viņiem piekrita. - It īpaši mūsu šaurajā pratināšanas telpā! Labi, jaunkundzīt, ejiet! - Viņš atvēra durvis un vedināja Šērliju ārā.

*

Elisa atrada Rezniku slimnīcas palātā, pieslēgtu sistēmai. Uz augstās gultas viņš izskatījās pārsteidzoši sīks un nekustīgs, un seja bija tik uztūkusi un nobrāzta, ka bija grūti viņu pazīt. Pieejot tuvāk, Elisa ieraudzīja viņa mākslīgos zobus uz šķīvja un apvaldīja šņukstu, tad pievilka krēslu iespējami tuvu gultai, apsēdās un sāka gaidīt.

*

Braucot uz viesnīcu, Šērlija nopētīja Rio ielas aiz taksometra loga un domāja par Teriju. Viņa nekad nebija izjutusi tik galvu reibinošas emocijas. Piedzīvojumi beidzās, un viņa bija brīva, varēja darīt visu pēc sava prāta un kļūt par to, ko vēlas. Viņa bija bagāta. Ļoti bagāta. Šērlija nožēloja, ka nevar dalīties šajā dzīves posmā ar mīļoto vīrieti. Šis bija arī viņa sapnis - varbūt ne gluži Rio, jo viņš bija Istendas puika, - lai būtu iespēja darīt visu, ko viņu gribēja. "Ir grūti noticēt tam, kur es esmu, un vēl grūtāk ir apzināties, kā es esmu šeit nokļuvusi." Viņa nepacietīgi gaidīja brīdi, kad atkal satiks Lindu un Bellu; bija daudz stāstāma.

Pirmajās minūtēs vārdu nebija, tikai priekpilni spiedzieni, smiekli, daudz apskāvienu un asaru. Šērlija nekad nebija apskauta tik cieši; šķita, ka viņas nekad vairs nevēlas izlaist draudzeni no redzesloka. Viņa bija iztēlojusies Lindu un Bellu lieliski izklaidējamies pie apsildāma baseina, bet viņas iztēlē redzēja Šērliju policijas pratināšanas telpā, kur viņu moka nežēlīgs briesmonis. Visas bija neticami atvieglotas par atkalsa tikšanos.

Pēc vairākām stundām sarunas vēl joprojām plūda līdz ar šampanieša straumēm. Apartamenti vairāk līdzinājās Harrods zālei, jo visur bija kārbas ar skaistiem dizaineru tērpiem un kleitām. Trīs jaunās sievietes kā sajūsmināti bērni skraidīja apkārt, gavilēja un dejoja līdz vēlai naktij, pudeļu korķiem paukšķot.

Blakus numurā Dollija gulēja vannā. Viņa dzirdēja meiteņu saucienus un smieklus un priecājās, ka viņas ir laimīgas. Viņa ieradās pusstundu pēc Šērlijas, bet tika sagaidīta vēsāk. Dollija nožēloja, ka nespēj izraisīt emocijas sevī un citos un vienmēr ir tik saspringta. "Gan jau viņas zina, cik lieliskas ir manās acīs," viņa domāja, aizdedzinot cigareti un malkojot šampanieti. "Viņas noteikti saprot, kā es ar viņām lepojos." Kad Dollija sadalīja simt divdesmit tūkstošus mārciņu no ceļasomas, meitenēm gandrīz acis izsprāga no pieres.

Dollija palūkojās uz cigareti, ko turēja ūdens sakrunkotajos pirkstos. Viņa gulēja vannā tik ilgi, ka ūdens kļuva remdens, bet viņu tas nesatrauca. Visi muskuļi pamazām atslāba, un viņai vairs nekas nerūpēja. Viņa aizvēra acis.

- Pasteidzies, Dollija! - Linda uzsauca no dzīvojamās istabas.

Tobrīd Dollija pasmaidīja. Viņa bija noilgojusies pēc šīs maigās balss. Nopaukšķēja korķis, un meitenes iespiedzās tik nevaldāmi, it kā tas todien būtu pirmais, nevis ceturtais. Dollija pieskārās mīkstajām, zīdainajām vannas putām un atcerējās Vilku. Pārņēma nelabums; viņa mēģināja piecelties, bet galva noreiba, un viņa atslīga vannā, izmetusi cigareti no pirkstiem. Dollija vēroja to nozūdam zem ūdens, un viņai gribējās raudāt. Emocijas bija pavisam tuvu virskārtai, bet nevarēja izlauzties. Dollija nezināja, vai skumst par Vilku, Hariju vai sevi pašu, bet tobrīd, būdama kaila un viena,

viņa jutās neticami neaizsargāta.

*

Gandrīz seštūkstoš jūdžu attālumā Harijs Rolinss, paslēpies savā smirdīgajā tehniskās apkopes boksā kopā ar neganto vācu aitusuni, jutās tikpat neaizsargāts, bet pavisam citu iemeslu dēļ. Viņš nekad nebija juties tik nevarīgs un vientuļš. Viņš bija mironis un nevarēja atgriezties dzīvo pasaulē, nevarēja izņemt naudu no saviem kontiem bankā, nevarēja pat doties mājās. Vajadzēs pamest valsti, bet viņš nezināja, cik ilgi vajadzēs gaidīt, līdz to varēs droši izdarīt. "Dollija..." Viņš sažņaudza plaukstas dūrēs, domājot par sievu. Pirms daudziem gadiem viņi abi apraudāja savu bērnu, kurš piedzima nedzīvs. Viņš sievu nodeva... bet viņa Hariju pārspēja viņa paša viltīgajā spēlē.

"Tomēr tā nav beigusies, nē, nepavisam. Neviens nepārspēs Hariju Rolinsu..."

*

Šērlija guļamistabā aplūkoja sevi augstajā spogulī un prātoja, vai vajadzēja uzvilkt zilo kleitu. "Nē," viņa nodomāja, "sudrabotā lieliski piestāv." Viņa atkāpās, lai apbrīnotu savu slaido augumu. "Es izskatos tik labi! Pat vairāk nekā labi. Es esmu ļoti daiļa."

Pa blakus guļamistabas durvīm ienāca Bella. Viņa mirdzēja, ietērpusies garā, melnā kleitā ar pērlītēm. - Glīta pēcpuse! - viņa paziņoja, un abas iesmējās. Bella uzsauca Dollijai, aicinot viņu pievienoties.

- Nāc šurp! - Šērlija piebalsoja. - Mēs visas tevi gaidām!

Šērlijas nauda bija salikta uz kafijas galdiņa. Linda turēja savējo klēpī un skaļi dziedāja. Bellas banknotes bija nevērīgi nomestas uz eleganta atzveltnes krēsla. Viņa dziedāja kopā ar Lindu, pārveidojot skaņdarbu "Pēc sava prāta". Šērlija virpuļoja pa istabu, priecādamās par to, kā kleita griežas un atklāj viņas biksītes. Bella negribēja atpalikt, ieņēma Šērlijas Besijas pozu un sāka dziedāt filmas "Zelta pirksts" tituldzies-mu, pārkliedzot Lindu. Gaisotne bija elektrizēta, un meitenes ļāva vaļu līksmībai, it kā viņām nekas nerūpētu.

Iemalkojusi šampanieti, Šērlija aizdedzināja cigareti un soļoja pa istabu kā modele uz mēles. Linda piecēlās, rokā turot matu suku, un tēloja, ka tas ir mikrofons.

- Nākamā dalībniece ir Šērlija Millere! Kādi ir jūsu vaļasprieki, Milleres jaunkundze?

- Man patīk bērni un banku laupīšanas! - šērlija iesaucās

un pasvieda gaisā banknošu žūksni.

*

Dollija sasēja rītasvārku jostu ap vidu, noslaucīja nosvīdušo spoguli un lūkojās uz savu atspulgu. Mitrie mati nokarājās kā žurku astes. Viņa izskatījās un jutās veca un nomocījusies, un atspieda pieri pret vēso spoguli. Asaras vairs neritēja. "Vai tas bija viss?" viņa izbrīnījusies prātoja. Raudāšana beigusies. Viss ir izžuvis un iesprostots sirdī.

Linda ielika mutē kaviāra kumosu no apkalpošanas ratiņiem un pieskārās Dollijas banknotēm, kas bija saliktas mazajā somā uz dīvāna. Dollija paskaidroja, ka sadalījusi naudu līdzīgi un pārējo paslēpusi klosterī. Viņa ari pateica, ka paņēmusi piecus tūkstošus mārciņu no katras daļas, lai segtu visas iepriekšējās izmaksas. Meitenes bija ļoti apmierinātas ar šādu vienošanos, bet tagad Lindai prātā bija kaut kas cits. Viņa nostājās blakus Bellai.

- Vai pateikt Šērlijai par telefona zvanu? - viņa čukstus jautāja.

Bella spēji apcirtās un bargi uzlūkoja Lindu. - Nē! Vienkārši aizmirsti to. Tu nezini, vai tas bija viņš. Tu piekriti, ka acīmredzot esi kļūdījusies, tāpēc nemaz nedomā par to.

šērlija atkal piepildīja šampanieša glāzi. - Par ko jūs abas runājat?

Linda ātri uzlūkoja Bellu un apsēdās uz dīvāna. - Es piezvanīju uz Londonu... uz Dollijas māju. Es zināju, ka nedrīkstu, bet es par tevi uztraucos.

- Dollija man neko neteica. - Šērlija paraustīja plecus.

- Ne jau viņa pacēla klausuli. - Linda nolaida skatienu.

- To izdarīja Harijs. - Pirms Šērlija paguva ierunāties, Linda turpināja: - Es zinu, ka tas bija viņš. Tas bija Harijs.

Bella piepildīja savu glāzi. - Es ar tevi nestrīdēšos, sal-dumiņ, mēs to pārspriedām jau neskaitāmas reizes.

šērlija nespēja aptvert dzirdēto un palūkojās uz guļamistabas durvīm. - Vai esi pārliecināta, ka tas bija viņš?

- Tikai viņš sauca Dolliju par Dollu. - Linda saspringa.

- Tas vīrietis jautāja: "Vai tā esi tu, Dolla?" Tas noteikti bija viņš. Reizēm viņš zvanīja Džo, un tad viņa balss izklausījās tāpat. Ticiet man... Harijs Rolinss ir dzīvs.

Viņas klusēja un skatījās cita uz citu. "Vai Harijs ir dzīvs?" Vēl svarīgāks jautājums bija cits: "Vai Dollija to jau sen ir zinājusi?" šērlija pirmā pārtrauca klusumu un pastāstīja par saplosītajam Harija drēbēm garderobē, par Ediju, kurš visu diennakti vērojis māju, ielauzies un nogalinājis Vilku, kā arī piekāvis viņu. - Es zināju! - Viņa pietrausās kājās, it kā piepeši kaut ko atskārstu. - Nē, patiesībā es agrāk domāju, ka viņa ir uz vienu roku ar Ediju, bet Harijs būtu daudz ticamāks. Tātad viņa nezaudēja savu vīru.

Linda pielēca kājās nākamā; viņas seja bija saspringta un izteiksme tajā baisa. Viņa iespēra pa naudas somu. - šī ir atpirkšanās nauda! Lai mes nomierinātos. Kā jums šķiet, kurš saņems visu pārējo? Harijs jau šobrīd tukšo tos skapīšus klosteri... ja pārējā nauda tur vispār bija.

Bella nolika glāzi un ari piecēlās. - Tikai mieru. Mēs nezinām, vai tā ir patiesība. Pat nezinām, vai viņš tiešām ir dzīvs. Ja tā ir, kāpēc viņa atlidoja šurp?

Neviena nedzirdēja Dolliju iznākam no guļamistabas.

Viņa bija ģērbusies viesnīcas rītasvārkos, kas bija vismaz divus izmērus par lielu, un tāpēc viņa izskatījās pēc vecmāmiņas. Pārējās sievietes nezināja, vai viņa dzirdējusi runāto, bet Dollija klusēja. Viņa tikai piegāja pie naudas somas un pamazām salika Harija drēbes viesnīcas veļas mazgātavas maisiņā.

Meitenes saskatījās, un Bella pamāja Lindai, kura piesardzīgi iesāka:

- Dollija, es šodien zvanīju uz Londonu, uz tavu māju.

Radās iespaids, ka Dollija to nav dzirdējusi. Viņa tikai atvēra savu ceļasomu un izcēla no tās pelēku kleitu. - Es varētu uzvilkt šo. Nebūs tik smalki kā jums visām, bet man derētu. Vēl man ir kokteiļkleita, ko es laikam kaut kur ieliku.

- Vai Harijs ir dzīvs? - Linda jautāja.

Dollija paķēra kokteiļkleitu un pielika sev klāt. - Kā izskatās?

Linda piegāja viņai klāt un izņēma kleitu no rokām.

- Klausuli pacēla Harijs. Viņš ir dzīvs, vai ne?

Tobrīd Dollijai aizmiglojās acis. Vairs nebija ne spēka, ne vēlmes turpināt. Viņa jutās kā saņēmusi spērienu pakrūtē. Dedzināšana izplatījās uz augšu un uz leju, aptverot visu ķermeni, bet viņas balss bija rāma. - Ja tu tā saki, Linda, - viņa noteica, uzgriezusi visām muguru.

- Jā, Dollija, es tā saku. Un tu zini, ka viņš ir dzīvs. - Tad

Linda uzdeva jautājumu, kas interesēja viņas visas: - Kā ar pārējo naudu? Ko tu patiesībā ar to izdarīji? Nauda ir pie Harija, vai ne?

Dollija kaisa ugunī, mute bija izkaltusi. Viņa ar grūtībām norija siekalas. - Tu domā, ka es sadarbojos ar Hariju? Tu domā, ka es zināju? - viņa jautāja, vēl joprojām stāvēdama ar muguru pret meitenēm.

Bella atturēja Lindu, kad viņa gribēja satvert Dollijas roku. - Mums tikai jāzina, kas notiek.

Piepeši Dollija apcirtās un ilgi uzlūkoja katru meiteni. Viņa drebēdama piegāja pie dzērienu ratiņiem un sniedzās pēc pudeles, bet roka tā trīcēja, ka viņa nevarēja to pacelt. Piepeši visu ķermeni pārņēma nevaldāmas trīsas.

- Vai viņš ir dzīvs, Dollija? - Linda neatkāpās. Dollija drebēja kā trausla večiņa. Bella un šērlija saskatījās, baidīdamās, ka ir noticis kaut kas drausmīgs.

Spējais dusmu uzliesmojums pārsteidza viņas nesagatavotas. Dollija apgāza dzērienu ratiņus un svieda pret sienu jebko, kas bija aizsniedzams, - glāzes, ēdienu, visu pārējo. Viņa satvēra somu, izrāva no tās savas naudas žūkšņus un pasvieda trim sievietēm. Balss sākumā līdzinājās dobjam ņurdienam, bet kļuva arvien skaļāka, un viņa šņāca kā traks suns: - Jā, jā, jā, jā, jā!

Meitenes saspiedās ciešāk. Viņas nekad nebija redzējušas Dolliju tādu; nē, nebija redzējušas nevienu! Viņām nebija ne jausmas, ko darīt, kā palīdzēt, kā mierināt, kā gaisināt sāpes, kas viņu plosīja.

Kad Dollijai vairs nebija nekā, ko mest, viņa saviebās, sāka neganti raustīt rītasvārkus un līdzinājās trakumsērgas plo-

sitam zvēram. Skats bija patiesi šausminošs. Viņa norāva rī-tasvārkus sev no pleciem un sāka skrāpēt kailās rokas. Parādījās dziļas, sarkanas švīkas, un viņas balss kļuva arvien spalgāka: - Vai gribat zināt, kā tas bija? - Dollija kliedza. -Kā es jutos, kad uzzināju? Es jutos tik drausmīgi, it kā mani plosītos ugunsgrēks! Tas mani ir vēl joprojām. Viņš ir manī... ārā, Dieva dēļ, velciet viņu no manis ārā, ārā!

Dollija skrāpēja rokas arvien spēcīgāk, līdz asinis jau ritēja lejup līdz pirkstiem.

Linda izbailēs iepleta acis, Šērlija sarauca lūpas kā pārbiedēts bērns, bet rīkojās tikai Bella. Šķita, ka viņa iecirtīs pļauku, lai izrautu no histērijas, bet Bella cieši apskāva Dol-liju un turēja, cik vien spēja. Dollija pretojās, bet Bella spēcīgi turēja viņas rokas piespiestas gar sāniem. Pēc brīža Dollija sāka šņukstēt; Bella atlaida rokas, un Dollija noslīga uz ceļiem.

Nevienai nebija ne jausmas, ko darīt.

Asaras, ko Dollija jau tik sen gribēja liet, tagad plūda straumē. Viņa raudāja kā vēl nekad mūžā. Viņa bieži bija raudājusi Harija dēļ, bet šie sirdi plosošie šņuksti bija citādi -kaut gan sāpes bija mokošas, tās arī dāvāja atvieglojumu.

Vairs nespēdama izturēt, Šērlija spēra soli uz priekšu, lai mierinātu Dolliju, bet Bella viņu apturēja. Dollijai vajadzēja izgāzt visas emocijas, jo paturēšana sevī viņu nogalināja. Šņukstēšana turpinājās, līdz beigu beigās Dollija bija tā nogurusi, ka vairs nespēja pat raudāt. Bella palīdzēja viņai piecelties un atkal apskāva, šūpodama un čukstēdama, ka viss ir labi. Tagad viss bija labi. Viss bija beidzies.

Likās neticami, ka šī ir tā pati skarbā sieviete, ar kuru vi-

ņas strīdējās jau vairākus mēnešus. Linda jutās tik vainīga, ka nespēja pat palūkoties uz Dolliju un tikai sažņaudza plaukstas dūrēs un atlaida. Šērlija aizdedzināja cigareti, noliecās un sniedza to Dollijai, bet viņa bija tik pārgurusi, ka pat nespēja pacelt roku. Šērlija pietuvināja cigareti viņas lūpam, un Dollija ievilka karstos dūmus, sūcot cigareti kā bērns knupi, piepildot plaušas un lēnām ļaujot dūmiem izplūst.

Pār Dollijas seju ritēja asaras, bet viņa necentās tās noslaucīt. Viņa mēģināja pietrausties kājās, bet bija pārāk vārga, tāpēc Bella pieveda viņu pie krēsla. Dollija sēdēja nekustīga; viņas rītasvārkus slacīja asaras, bet piedurkne mirka asinīs.

Meitenes gaidīja.

Beigu beigās Dollija atvēra muti. Vārdi plūda kā saraustīti fragmenti, ko viņa mēģināja salikt kopā:

- Man radās aizdomas, kad viesojos Džimija Nanna dzīvoklī... bet nebiju pārliecināta... un... es negribēju tam ticēt... Man šķita, ka esmu viņu apglabājusi, bet izrādījās, ka tas bijis Džimijs Nanns. Es apglabāju Džimiju Nannu... Es apraudāju Džimiju Nannu... Harijs acīmredzot vadīja priekšējo furgonu... Man ir ļoti žēl. Viņš bija ceturtais dalībnieks, un man ir ļoti žēl, ka tā notika ar jūsu vīriem.

- Harija pulkstenis. Vai to nēsāja Džimijs? - Linda jautāja.

Dollija papurināja galvu. - Tas ir zināms tikai Harijam... -

Viņa pacēla roku, gaidot vēl vienu cigareti, un Šērlija to viņai pasniedza. Dollija brīdi smēķēja klusēdama. Pēc tam viņas seja piepeši saviebās un viss ķermenis notrīcēja. - Kā Trūdija uz mani skatījās, kad es nosaucu savu vārdu! It kā es būtu netīra lupata. Man šķiet, ka viņš bija tur. Slēpās. Vilks laikam zināja, saoda savu tēti tajā šaurajā, netīrajā graustā. Tāpat kā saoda viņu boksā. - Dollija satvēra galvu plaukstās, nespēdama tam noticēt. - Es viņu ļoti mīlēju. Viņš bija visa mana dzīve, es viņu mīlēju kopš pirmās tikšanās. - Viņa brīdi klusēja, cenšoties savaldīties. - Pat tad, kad es visu sapratu, es vēl... vēl gribēju viņu atgūt. - Dollija nokaunējusies nolaida galvu. - Tobrīd es vēl viņu mīlēju, es gribēju būt ar viņu kopā, bet nespēju jums to pateikt. Mani māca kauns. - Dollija noslaucīja degunu ar rītasvārku piedurkni un palūkojās uz meitenēm. - Es neļautu viņam pieskarties jūsu naudai, - viņa apliecināja. - Vispirms Harijam vajadzētu mani nogalināt. - Dollija piecēlās. Viņa sasēja rītasvārku jostu ciešāk un saglauda matus. Viņa bija cīnītāja; tā bija vienmēr, un viņai netrūka spara arī tobrīd. - Es viņam neko neatstāju, - viņa paziņoja. - Ne naudu, ne kantorgrāmatas, neko, pat ne jumtu virs galvas. Es pārdevu māju un visu tās iekārtu. Juridiski viņš ir miris, tāpēc nevar neko mainīt. Tagad viņš var tikai bēgt. Un turpināt bēguļot.

Bella pacēla plaukstu. - Mierīgi, Dollija, tu nevari droši zināt, ka viņš ir dzīvs. Neviena no mums to nezina. Pat ja tā ir, kāpēc tu visu tik ātri pārdevi un neatstāji mājokli sev?

Dollijas sejā atplauka rāms smaids.

- Ko tu darīsi, Dollija? - Sērlija jautāja.

- Atpirkšu divdesmit sava mūža gadus. - Viņa devās uz guļamistabas pusi.

- Pareizi, Dollija. Atgulies, - Linda vēlēja.

Ieķērusies durvju stenderē, Dollija pagriezās. Viņa pamazām atguva spēkus. - Es neesmu nogurusi. Es iegūšu jaunu seju, pat jaunu ķermeni. Mūsdienās speciālisti var paveikt brīnumus, un naudas man pietiek. Savu daļu es izmantošu, lai nopirktu jaunību, un drīz izskatīšos tikpat labi kā jebkura no jums.

Viņa lūkojās uz sievietēm, nedaudz šūpodamās, un pēc tam pagriezās un iegāja guļamistabā. Tagad viņai vajadzēja pabūt vienai.

Bella atcerējās Dolliju pludmalē, kad viņas trenējās laupīšanai. Kā Dollija pūlējās, izmisīgi nevēlēdamās atpalikt no pārējām, tēlodama, ka ir tikpat izturīga kā viņas! "Un tēlo viņa ari patlaban. Turklāt viņai sasodīti labi izdodas slēpt savas īstās domas. Patiesībā viņa jūtas veca un izmesta no laivas. Jā, šērliju un Lindu viņa ir piemuļķojusi, un viņas tic pasakai par sejas atjaunošanu."

Šērlija sekoja Dollijai. - Uzvelc savu skaisto kleitu! Mums ir rezervēts galdiņš labākajā Rio klubā.

Dollija apstājās, saņēmās un pagriezās pret Šērliju. - Es palikšu te, bet jūs ejiet. Izklaidējieties! Man ir jāplāno jaunā dzīve.

Bella paņēma kokteiļkleitu, vēl dažus tērpus no Dollijas somas un ari citus, ko nopirka Linda un Šērlija. Viņa iegāja guļamistabā, nolika kleitas uz gultas un iesprieda rokas gurnos. - "Nē" netiek uzskatīts par atbildi, mīļā, - viņa pavēstīja Dollijai. - Velc nost savus milzīgos rītasvārkus un pielaiko vienu no šīm. - Dollija palūkojās uz Bellu, un viņas acīs plaiksnīja ilgas atkal būt jaunai. - Tava jaunā dzīve sākas šeit un tagad, Dollija, - Bella nočukstēja. - Nekādi plāni nav jā-kaļ. - Viņa ierunājās skaļāk, lai arī Linda un Šērlija dzirdētu: - Linda sakārtos tev matus.

Uzrunātā pieskrēja pie naktsgaldiņa un izņēma no atvilktnes matu fēnu. - Es protu izcili pūst! - viņa paziņoja. Meitenes iesmējās, un Dollijas lūpās parādījās smaids.

- Frizūru papildinās mūsu profesionālās modeles un mēles zvaigznes šērlijas uzklātā kosmētika, - Bella paziņoja. - Kad būsim beigušas, tu izskatīsies divdesmit gadus jaunāka.

Šērlija pieveda Dolliju pie tualetes galdiņa, bet Linda aizskrēja uz savu istabu un atnesa lokšķēres. Dollija apsēdās pie spoguļa, un viņas sejā pavīdēja bērnišķīgu gaidu izteiksme; viņa bija kā Pelnrušķīte, kas gatavojas ballei.

- Kuru tu gribēsi? Sudraboto lamē auduma kleitu vai šo ar krellītēm? - Bella jautāja, pacēlusi no gultas divas vakarkleitas.

Dollija palūkojās uz viņu spoguli. - Tādā kleitā es izskatīšos pēc aitas, vai ne?

Bella iesmējās un aizsvieda lamē kleitu prom. - Krellītes derēs! - Viņa uztvēra Dollijas skatienu spogulī un piemiedza ar aci, bet novērsās, kad Dollijas lūpas ietrīsējās. Viņa negribēja atkal izraisīt raudu lēkmi. Dollija jau bija izlādējusi visas emocijas; tagad vajadzēja piedzerties un ļauties izklaidēm.

Linda sāka žāvēt Dollijas mitros, sapinkātos matus un pat neapjauta, ka ar īkšķi maigi saspiež un glāsta Dollijas plecu. Toties Dollija to juta. Tas bija pirmais īstas draudzības žests no Lindas puses, un Dolliju tas tā aizkustināja, ka viņa pieskārās šai mierinošajai plaukstai. Abas sakļāva pirkstus. - Atstāj visu pagātnē, Linda, - Dollija klusi noteica. - Visu aukstumu, lietu un kļūdas. - Piedošana tika dota un pieņemta. Beidzot četru sieviešu attiecībās valdīja sapratne.

Pamazām istabu piepildīja smiekli un pļāpas par frizūrām, kleitām un kosmētiku. Dollija jutās mīlēta; viņa nezināja, vai tas ieilgs, tomēr bija gatava baudīt katru mirkli. Šī draudzība viņu sasildīja, stiprināja un ļāva justies gribētai. Pagaidām viņa bija viena no "meitenēm", bet, atšķirībā no šērlijas un Lindas, nebija atraitne. Vairs nebija. Un viņa nekad neaizmirsīs mocības, ko viņai sagādājis Harijs Rolinss.

Reiz viņi atkal tiksies. Reiz šis cilvēks bus spiests stāties pretī savai sievai.

Harijs bija dzīvs, un Dollija apņēmās viņu atrast. Lai kur viņš ari būtu.

//////////////////////////////////////////////////////////

Content

Laplante Linda Atraitnes

Prologs